Beilija Hilerija

Misis Ročestere

Hilerija Beilija

Misis Ročestere

.

1. nodaļa

Šeit, manā klusajā un gaišajā Tornfīldholas istabā, es sēžu uz palodzes un rakstu, reizēm pavērdamās lejup uz plato maura joslu, savu spalvu un tintnīcu uz galdiņa man līdzās. Ir maijs. Ar mūri apjoztajā dārzā pa kreisi no manis viss zied. Drīz plauks arī rozes. Veros augšup — zilajās bezmākoņu debesīs un zinu: atkal pēc aukām es esmu drošībā.

Tomēr domās es neesmu vis šeit — atjaunotās Tornfīldholas cēlajās zālēs. Es sapņoju, atcerēdamās tās pēdējās laimīgās dienas Ferndīnā trīsdesmit jūdžu attālumā no šejienes. Atminos pagājušā gada septembri Ferndīnā — manā mīļajā Ferndīnā, manā paradīzē, manā patvērumā, kur mājoja mans prieks visus pirmos desmit manas laulības gadus!

Bet atgriezīsimies atmiņās pie tām septembra dienām.

Mīlestības un pacietības gadi pārvērta šo agrāk tik drūmo mītni parka alejas galā par klusu un omulīgu māju dārza vidū, un šo dārzu biju iekopusi savām pašas rokām, tas likās smaržu un krāsu pilns. Mērogu ziņā tas nelikās liels, bet mūsu vajadzībām bija liels diezgan. Un kurš gan, dzīvodams kopā ar tiem, kurus mīl, vēlētos hūt šķirts no viņiem, ja starp viņu un mīļajiem plestos milzīgas istabas un lieli attālumi — galerijas un gaiteņi? Tāds attālums varētu beigties ar attālumu starp sirdīm — tā es domāju. Jo mums ar vīru pietika ar mazo, jauko ēdamistabu, vienu apburošu viesistabu, vēl mazāku kabinetu un bibliotēkas istabu. Kad mēs vakaros bijām vieni pie kamīna, mans vīrs pavērās apkārt, atgāzās krēslā un bieži vien sacīja:

—  Dārgā Džeina, jūs spētu padarīt mājīgu pat tuksnesi, par to gan esmu pārliecināts.

—  Es tā priecājos, ka jūs esat ar mani mierā, ser, — es tad atteicu. — Varbūt ir vēl kas tāds, ko es varētu darīt jūsu labā?

Tad vīrs bilda: — Labi, ir gan. — Un turpināja: — Vispirms jūs varētu atnest man grāmatu, pēc tam pati sevi — un tad sēdēt man līdzās, kamēr es lasīšu.

Atminos to tuvību, kāda starp mums bija toreiz, mūsu ģimenes ikdienišķās nodarbības mazajā mājiņā, kur sākās mani laimīgākie gadi, manas laulības gadi. Šī doma man piezogas tikai dienas gaismā, bet naktīs es sapņoju par Ferndīnu tur ielejā, sarkanajiem ķieģeļiem atspīdot saulē, un vēl par veco zīdkoku, zem kura mēs mēdzām sēdēt.

Es tik labi atceros mūsu kluso dzīvīti šeit. Katru rītu mēs ar Edvardu mierīgi brokastojām kopā, tērzēdami par nākamo dienu, — patiesību sakot, tā gan īpaši neatšķīrās no pagājušās dienas. Ak, to prieku — ik rītu redzēt viņa mīļo seju galda otrajā pusē!

Tad Edvards iegāja savā kabinetā, lai tur kārtotu savus darījumus, jo viņš nodarbojās ne tikai ar īpašumu lietām,

Iii-i ari ar lietišķo saraksti. Vēlāk es ienesu viņam kādu .ilspirdzinošu dzērienu; tad Edvards, pie galda sēdēdams, pacēla skatienu un pavērās augšup, bet milzenis Pilots, kas i upē ja pie galda, uzslējās kājās, vēdinādams asti. Tad es ar dzērienu — tēju vai limonādi — uz paplātes, ko turēju rokā, tuvojos vīram. Uzlikusi roku uz viņa pleca, es vaicāju, vai nevaru vēl kaut ko palīdzēt.

Reizēm vīrs sacīja: — Labs ir, mazā rakstvedīt, pamet uz mirkli savus darbiņus mājā, dārzā, skolā vai vēl kaut kur — Tev taču ir tik daudz, ko darīt, — un esi kādu laiciņu mana sekretāre. Vai tu man nepārrakstītu šīs vēstules? Beigās pievienojot šos skaitļus un čekus? Paspēlē darījumu sievieli! — Un tad es apsēdos pie mazā rakstāmgaldiņa viņam pretī, lai ar prieku darītu, ko spēdama, jo priecājos par izdevību palīdzēt un reizē izprast arī darījumu lietas. Zinādama lietu stāvokli, es varēju izprast vīra garastāvokļus un to maiņas. Citās reizēs viņš atteicās no manas palīdzības, atteikdams: "Nē, es pats tieku galā saviem spēkiem. Vai tu neizvestu Pilotu laukā, lai pastaigā pa priedāju?" Un es izgāju no istabas, Pilotam sekojot man pa pēdām. (Tas nebija mūsu vecais suns, kas jau sen nobeidzās, bet kāds no tā pēcnācējiem vai radagabaliem.)

Visu šo laiku mans zēns kopā ar diviem citiem puikām — vikāra dēliem — mācījās mācītājmuižā, kur viņus izglītoja draudzes mācītāja palīgs. Es bieži vien vedu mazo Džonatanu turp arī no rītiem — ne jau tāpēc, ka zēns nevarētu pats atrast ceļu uz mācītājmuižu, bet tāpēc, ka priecājos par iespēju būt ar viņu kopā, dienu sākot. Pēc viņa pārnākšanas mēs visi trīs — Edvards, Džonatans un es — kopā ēdām pusdienas un apspriedām to, ko bijām darījuši dienas pirmajā pusē. Mans laiks pēcpusdienās piederēja manam mīļotajam dēlam.

Cik labi es atceros šīs pēdējās, laimīgās Ferndīnas pēcpusdienas! Iedomājos mūs abus — mani, tik mazu un sīku, ka dēls jau bija manā augumā, jo sniedzās man līdz plecam, un viņu — ejam rokrokā cauri dārzam, kur zari līka no augļu smaguma, un pēc tam pāri laukiem līdz upes krastam. Tur es un šis bērns ar kuplajiem matiem, kurš bija bagātinājis manu dzīvi ik dienas, katru brītiņu visā savā sešus gadus ilgušajā mūžā, staigājām pa upes krastiem, kur abās pusēs auga koki un to lapas jau sāka sārtoties un zeltoties, zaudējot zaļo nokrāsu.

Tā staigājot, mēs redzējām visu ko — rudu vāveri lēkājam no zara zarā, kādu ūdru gludi noslīdam no akmens, iemetamies ūdenī un aizpeldam, kamēr mīlīgā, brūnā galviņa tik tikko rēgojās virs līmeņa. Tad Džonatans rāpās lejup pa krastu, lauzdamies cauri kazenājiem un krūmājiem, ķerdamies aiz zariem, lai saglabātu līdzsvaru virs ātri slīdošās straumes — laimīgā kārtā te bija sekls —, un sākdams šķīt sulīgās, melnās ogas. Pēc tam mēs kopā devāmies mājup, un zēns aiznesa spainīti ar ogām uz virtuvi Mērijai. Viņa tad cepa vakariņām kazeņu pīrāgu, izlietodama visas noplūktās ogas, un pamanījās to pagatavot pat tad, ja noplūkto ogu daudzums nebija pietiekams.

Džonatans apsēdās virtuvē, lai tur iebaudītu pīrāgu ar pienu, bet pēc tam devās palīgā dārzniekam, kučierim vai zirgupuisim. Patiesībā gan visu triju pienākumus izpildīja viens vīrs — Džeremijs, Mērijas un Džona — mūsu uzticamo kalpotāju dēls.

Tad mēs ar manu mīļo Edvardu dzērām tēju dziestošās dienas norietošās saules gaismā, sēžot pie galda, kuru bijām nolikuši dārzā zem vecā zīdkoka. Ak vai, mīļā Ferndīna! Cik mīļas man bija tās pēdējās mierpilnās dienas, kuras mēs tur pavadījām, — vēl jo mīļākas tāpēc, ka drīz tām bija lemts beigties.

Droši vien kāds iebildīs — sak, šī sieviete garlaiko mūs ar apgalvojumiem par savu laimi, mieru un pašapmierinātību. Ko gan viņa var pateikt mums, kuri vadām savas dienas dienišķajās rūpēs un pūlēs, mūžam nomocīdamies ar tādām izpausmēm, pie kurām mūs nevar vainot? Ko viņa var pasacīt tiem, kuri aizvien ir tik aizņemti šajā lielajā pasaulē, kuriem jāgādā par lielajām ģimenēm, cīnoties ar slimībām un visādām ligām?

Tādam cilvēkam es atbildētu, ka mana dzīve ne vienmēr bija tāda kā tajās dienās. Iedomājieties mani pirms desmit gadiem astoņpadsmit gadu vecumā — kā mazu, baložpelēku guvernantes figūriņu ar gludi pieglaustiem matiem, uz krūtīm sakrustotām rokām un lejup nolaistu skatienu — acis neizpauda pilnīgi neko. Tā bija bikla būtne, līdzīga kādai meža laumai, kura meklē sev slēptuvi. Iztēlojieties tādu klusu būtni. Iedomājieties tās dvēseles mokas. Es biju neprātīgi iemīlējusies, tomēr zināju, ka šī mīlestība nav iespējama un mīļotais cilvēks nekad nebūs iegūstams. Pēc tam iedomājieties, ka šī mīlestība rada atbalsi — neticamā kārtā tā notika. Tad vēl iedomājieties, ka visas cerības sabruka, nozēlu un izmisumu, kad nāve šķiet labāks atrisinājums par dzīvību. Iedomājieties tādu pacēlumu, tādu zaudējumu, nabadzību, gandrīz vai badu, bet pēc tam — tikpat kā nejauši — mīlestības atdzimšanu…

Tikai izejot cauri tam visam, es — kas reiz biju Džeina Eira — kļuvu Džeina Ročestere, Edvarda Ročestera laulātā draudzene.

Es ierados Tornfīldholā — vecajā Tornfīldholā — kā Adeles —Edvarda aizbilstamās —guvernante. Edvardsnenolīga mani pats, to izdarīja viņa saimniecības vadītāja un radiniece — misis Fērfaksa. Es pat nezināju par mana saimnieka esamību un viņš par manējo tāpat, līdz beidzot šis cilvēks ieradās — lepns vīrs garkājainā zirgā, pēkšņi iznirdams manā priekšā, klusi piejājis pie lieveņa.

Toreiz viņš teica, ka es esot skaista. Taču, pat ja tā bija, es neko tādu neapzinājos. Pati sev es likos maznozīmīga un neievērojama būtne, īsta pelīte. Kā viņš pēc tam sacīja: "Es ieraudzīju skaistu meiteni, mazu kā bērnu, ar lielām un apburošām acīm, kurās dzirkstīja domas un apslēpta iekšējā dzīve (kuru jums, mana mīļā, neizdevās noslēpt, lai kā centāties). Šī mīļā un meitenīgā sejiņa, kas likās tik smalka, ar patīkamiem vaibstiem — tādu es vēl nekad nebiju redzējis. Un es iedomājos, ka tāds vīrs, kas nepamanītu tādu sejiņu, tādus sejas pantus, būtu palaidis garām visskaistāko akvareli, tā vietā izvēlēdamies rupju eļļas smērējumu."

Taču Edvards man apgalvo, ka es tagad izskatos vēl labāk nekā tajās dienās — ka manā sejā ir vairāk krāsu, vil igos veselīgs sārtums, mani brūnie mati sākuši spīdēt, bet pelēkās acis ieguvušas tādu spožumu, kāda tām nebija agrākajos gados. Jā gan, es ticu, ka desmit laimīgas laulības gadi spētu padarīt par skaistuli jebkuru sievieti, lai gan es ari tagad nespēju sevī saskatīt neko īpašu. "Es gribētu, lai jūs turpinātu ticēt, ka esat nenozīmīga un neievērojama, mana Džeina," Edvards sacīja, "jo, ja tā nebūtu, kas lai zina, j us varbūt sāktu iet sabiedrībā un spēlētu tur lielu lomu, — i ad ardievu, mīļais miers, pagalam būtu Edvarda Ročestera pakļāvīgā sieva."

It kā viņa ieņemto pirmo vietu manā sirdī kāds jebkad spētu apdraudēt! It kā es jelkad būtu meklējusi pasaulīgo! Es pēc dabas esmu noslēgta. Labprātāk vēlos, lai man būtu ļauts palikt tikai starp mīļiem draugiem un ģimenes locekļiem, nevis kavēties skaļā un trokšņainā sabiedrībā kopā ar cilvēkiem, ar kuriem es nedraudzējos un neesmu tuva. Ferndīnā mūs parasti apmeklēja nedaudzi viesi — mūsu labais mācītājs misters Vezerfīlds ar savu jauko sieviņu, patīkamā mis Kreina — lēdija, kura klusi un mierīgi dzīvoja mūsu ciematā un strādāja par skolotāju — tāpat kā es — tajā mazajā skoliņā, kur biju sākusi mācīt laucinieku dēlus un meitas. Vēl nāca Edvarda uzticamais draugs sers Džordžs Linns, manas māsīcas Diāna un Mērija ar saviem lieliskajiem vīriem — kapteini Ficdžeimsu un cienīgtēvu — misteru Vortonu. Tā arī bija visa mūsu sabiedrība, pēc kuras mēs ilgojāmies. Pēc tam kad mēs apprecējāmies, Edvards sākumā jutās pārāk slims, lai ilgotos pēc lielākas sabiedrības, bet vēlāk, kad vīrs izveseļojās, es apvaicājos, vai viņš nevēlētos ap sevi vēl kādus cilvēkus un izklaides, taču vīrs atbildēja, ka viņam kļuvusi dārga šī patīkamā, mierīgā dzīvīte, — tāpēc viņš ne pēc kādām pārmaiņām nealkstot. Bija zudis tas nemiers, kas senajās dienās trenkāja viņu apkārt no pilsētas uz pilsētu, no valsts uz valsti un pildīja viņa māju ar cilvēkiem tajās retajās reizēs, kad viņš pagodināja Tomfīldu ar savu apmeklējumu. Tas vairs nebija apkārtklīstošais izmisums, kas meklēja trokšņainu burzmu un jūkli, lai klusinātu iekšējās sāpes. Tagad tas bija laimīgs cilvēks.

Un, ja runājam par mani, es netieku gudra — kāda laimīgai sievietei varētu būt vajadzība pēc sabiedrības? Man šādas vēlēšanās nebija — vīrs un bērns man bija viss, viņu sabiedrība — vienīgā, pēc kuras es ilgojos, lai justos pilnīgi laimīga. Nudien — man jāatzīstas, ka ilgāku viesu apmeklējumu laikā, pat ja ciemos ieradās mani dārgie radi vai mūsu labākie draugi, mana sirds sāka smelgt ilgās pēc miera un noslēgtības tikai tuvinieku sabiedrībā.

Taču es novirzījos no tēmas. Man vispirms vajadzētu pastāstīt par pagātni, lai gan man būtu sāpīgi to atkal pieminēt. Tomēr nāksies — manis pašas dēļ un tāpēc, lai atbruņotu kritiķus — tos, kurus darījis nepacietīgus mūsu laimes brīžu uzskaitījums, nedomājot par citiem, kuru dzīvēs varbūt ir daudz vairāk bēdu un grūtību, tāpēc nasta tiem reizēm šķiet pārāk smaga. Ļaujiet man iedziļināties šajā sāpīgajā pagātnē, atgriežoties tajā laikā, kad pirmoreiz sastapu savu darba devēju. Es toreiz nezināju, ka tas ir viņš, un tikai pēc tam atklāju, ka tas tiešām ir Edvards Ročesters — vīrs, kuram bija lemts dalīt ar mani pajumti — tad, kad viņš ieradās mājās.

Ko lai saku par to māju, kur nonācu, — par Tornfīldliolu? Tā bija dižena un iespaidīga. Jau no pirmā mirkļa, kad tur iegāju, es izjutu ko īpašu. Vēlīgās misis Fērfaksas atbalstīta, es allaž ar nepatiku uztvēru draudīgo kalpotāja Greisas Pūlas klātbūtni — viņa šuva augšstāva istabā, un tur reti kad izdevās ieiet vai viņai tuvoties. Es neko nezināju, tikai jutu, ka ar viņu saistās kāds noslēpums.

Es iemīlēju Edvardu Ročesteru — par spīti viņa nesavaldīgumam un trakajām dusmām, taču es zināju, ka šīs jutas jāslēpj no citiem. Reizēm sirds dziļumos vēlējos, kaut spētu noslēpt šīs jūtas arī no sevis, tik bezcerīgas tās likās. Tomēr bija arī tādas reizes, kad sapratu — ja būtu paturējusi šo mīlestību sevī, tad nemūžam nebūtu atgriezusies Tornfīlholā — es taču priecājos, ka Edvards bija tur! Tik jauki likās katru dienu skatīt viņu savām acīm, katru dienu runāt ar viņu — es gluži vienkārši šo vīru mīlēju!

Es uzskatīju, ka viņš nekad neatbildēs man ar pretmīlestību — tomēr tā notika! Un atzinās šajā mīlestībā: mēs gribējām apprecēties. Un tad notika nelaime.

Mans nabaga Edvards — viņš noteikti nevēlējās mani mānīt —, bet vai tad viņam bija kāda cita iespēja? Kad Edvards pēc klejojumu gadiem atgriezies mājās — kā viņš pats vēlāk stāstīja — un ieraudzījis laipnīgu, mīļu meiteni, skaidracainu un ar skaidru galvu, — tad tūlīt sapratis, ka spēs atdzīvināt savu novārdzināto sirdi, jo šī būtne palīdzēs tam sākt jaunu dzīvi. Taču likums liedza precēt šo meiteni, kura viņam bija tik ļoti vajadzīga.

Mājā, kuru sargāja Greisa Pūla, nomaļā istabā ieslēgta, tika slēpta sieva, kuru viņš bija apprecējis jaunībā. Tā bija jukusi, pilnīgi bezprātīga būtne, netīrīga un trakojoša, gatava uz vardarbību pret ikvienu, kurš pienāktu tuvāk. Es par viņu neko nezināju, pat misis Fērfaksa nezināja, bet citi zināja — šīs sievas brālis un viņa pārstāvji. Edvards un es — mēs gandrīz jau bijām precējušies — stāvējām baznīcā, kad kāds vīrs spēra soli uz priekšu un paziņoja, ka šī laulība neesot iespējama. Edvarda sieva esot dzīva.

Edvards piedāvāja man dzīvot kopā tāpat, kļūstot par viņa mīļāko, bet es to nespēju. Devos projām pasaulē — izmisusi un bez draugiem. Zināju, ka viegli varu aiziet bojā. Taču providence aizveda mani pie tādiem draugiem un radiem, par kuriem es nemaz nezināju, — tie man pat sapņos nebija rādījušies. Beigu beigās kļuvu bagāta un nolēmu sākt dzīvi no jauna, lai gan zināju, ka nekad vairs nespēšu priecāties, zaudējusi to, kuru biju visvairāk mīlējusi.

Un tad es viņu atkal atradu. Devos šo cilvēku meklēt un atradu Tornfīldholu drupās, jo vājprātīgā sieviete to bija nodedzinājusi. Edvards ugunsgrēka laikā bija smagi cietis, jo centies glābt sievu no liesmām, un pēc tam, zaudējis redzi un labo roku, devies uz Ferndīnu. Viņš bija nolēmis atlikušo dzīves daļu pavadīt tur, juzdamies tā, it kā jau būtu pa pusei miris. Es viņu atradu Ferndīnā un nozvērējos nekad vairs nepamest, pat ja viņš tā vēlētos, bet pēc tam mēs apprecējāmies un nokārtojām savu dzīvi. Tāpēc varu pateikt tiem, kuri sacīs, ka es pārāk jūsmoju par savu laimi, ka tā man nav nākusi viegli. Mēs abi ar Edvardu tikām daudz cietuši, lidz beidzot atradām mieru.

Tā ir pagātne. Kas ar mums notika desmit gadu laikā Ferndīnā? Edvards apgalvo, ka es esot skaista, — lai kā arī nebūtu, kamēr es viņam liekos skaista, kāda nozīme ir visam pārējam? Es dzīvoju, viņa apgaismota. Bez viņa es nogrimtu pilnīgā tumsā.

Un Edvards — Edvards Fērfakss Ročesters — mans Edvards? Jā, viņš zaudēja savu drūmumu, lai gan reizēm vēl mēdza būt ass kā senāk, taču tādi brīži atgadījās reti. Kad es neilgi pēc laulībām rotaļīgi vaicāju, kāpēc vīrs vairs nepacietīgi neuzkliedz un pavēloši neizsaka rīkojumus bargā balsī, Edvards atbildēja: — Kāda vajadzība pēc tā, ja cilvēks ir tik apmierināts kā es? — Šī laime turpinājās visu to laiku, kuru mēs pavadījām Ferndīnā.

Šī māja, kā jau teicu, bija maza — tāpēc mums nevajadzēja citus kalpotājus kā tikai mūsu mīļos Mēriju un Džonu; vēl pie mums strādāja abu dēls. Daudzus sīkākus darbiņus es spēju paveikt pati — rūpēties par dēliņu un tām nedaudzajām, bet dārgajām lietām, kuras es ienesu šajā laulībā, — vecu pagājušā gadsimta rakstāmgaldu, nelielu smalku tējas trauku servīzi — tasītes bija trauslas kā olu čaumaliņas un es tās ļoti mīlēju. Man likās, ka ir tādi veci priekšmeti, kurus mazgāt un saglabāt esmu spējīga vienīgi es. Šie pienākumi man bija tik mīļi.

Tā biju es, kura lielākoties izplānoja dārza stādījumus un vēlāk arī stādīja daudzus augus. Kad mans dēls sāka iet kājām, es atsāku strādāt mazajā ciemata skoliņā, kur mēs ar jauko mis Kreinu mācījām pārmaiņus. Man tirpa sirds, kad redzēju, kā bērni atplaukst, jo viņu dzīvēs parādījās kāda cerība uz labākām dienām — pēc tam, kad tie būs kaut ko apguvuši.

Es biju tik čakla — pat laulības pirmajās dienās —, ka vienvakar, kad mēs mierīgi sēdējām pie iekurta kamīna, Edvards saņēma manu roku un aplūkoja to, kā šķiet, — mazliet pārmetoši. Tā es nodomāju, kad viņš man iejūtīgi sacīja: — Es gan te nemanu nekādu raupjumu, mana mazā dūja, bet man jājautā — vai jūs tiešām domājat vienmēr strādāt? Te jūs noņematies dārzā, te šujat man kreklu — tagad redzu jūs līkstam pār rēķinu burtnīcām. Ir tādas dienas, kad mostos ar baiļu trīsām, ka es, izejot ārā, atradīšu jūs uz jumta labojot dakstiņus! Tiešām jājautā — vai, jūsuprāt, misis Ročesterei ar darbu jāpelna sev maize? Ja tā, tad gribu jūs norāt. Misis Ročesterei nav jāpelna sev uzturs. Viņai jādzīvo no mīlestības, no tā, ka viņa ir tā, kas ir, — Džeina.

Es pasmaidīju, tomēr izjutu žēluma uzplūdu. Tajā laikā Edvards vēl slikti redzēja ar vienīgo vēl redzīgo aci, lai gan redze pamazām atgriezās. Es zināju, ka vīrs sāpīgi izjūt labās rokas zaudējumu, — tā smagi apdega, kad viņš Tornfīldas ugunsgrēka laikā mēģināja glābt jukušo Bertu Meisoni, — pēcāk roku nācās amputēt. Edvards Ročesters, Tornfīldas saimnieks, viņaprāt, vairs nebija tas lepnais zemes īpašnieks un spēcīgais vīrs, kas agrāk.

Tāpēc es pasteidzos piebilst: — Ak, Edvard, es prātoju, ko man, jūsuprāt, vajadzētu darīt? Vai man vajadzētu mierīgi sēdēt un priecāties par savu laimi šajā pasaulē, kura man devusi tik daudz, vai arī mēģināt ar kaut ko tai

.itmaksāt — šūt, iestādīt rožu krūmu, kas ik gadu uzziedēs, lai darītu mums prieku? Bet, ja jūs vēlaties, lai es… ja jums šķiet… Te es sāku stomīties. Baidījos savā neapdomībā aizkaitināt savu vīru, kuram biju parādā par šo laimi, — tieši viņš bija licis no jauna atdzimt tai personai, kura saucās Džeina. Es jau gadu biju Džeina Ročestere — kopš tā brīža, kad sāku saukties šajā vārdā, sākās manas pārvērtības. Šis vārds bija izvilcis mani no tumsas, vientulības un noslēgtības gaismā un siltumā. Vai tad es varēju uztraukt savu visdārgāko cilvēku — to vīru, kurš man bija devis tik daudz?

Taču viņš man smaidot pateica tikai: — Kā gan es varēju sagaidīt, ka jūs, mana puritāne, spētu justies laimīga, aktīvi nedarbojoties citu labā?

— Vai jums šķiet, ka es pametu jūs novārtā? v > — Džeina, — vīrs apcerīgi bilda, — jūs visu šo ilgo Vj laiku bijāt manas acis. Jūs glābāt mani no vientulības un nožēlojamas veģetēšanas, kura beigtos ar manu nāvi. Tagad mana puslīdz veselā acs jau redz labāk, man atgriežas spēki un dzīvesprieks. Jūs, mana sirds, man nekādi nepalīdzētu, nemitīgi noņemdamās ar mani, pievēršot man vairāk uzmanības, nekā es vēlētos vai būtu nepieciešams. Ročesteri vienmēr bijuši neatlaidīgi un spītīgi ļautiņi. Pavaicājiet sev, vai būtu iespējams, ka es, šīs dzimtas pēdējais pārstāvis, no tiem atšķirtos? Protams, ka nebūtu, Džeina. Es neapprecēju jūs tikai tāpēc, lai man būtu kopēja. Dariet visu, ko vēlaties. Es jau atveseļojos. Jūs joprojām esat man vajadzīga, bet es negribu, ka jūs būtu mana verdzene.

Es raudāju, atkal reiz saprazdama to vīru, kuru biju apprecējusi. Iespējams, ka tajās senajās dienās es no vrna mazliet baidījos. Tagad, šķīstījies ciešanās, šis vīrs tiešām bija kļuvis dižens — stiprs kā klints, un tieši tāds vīrietis spēja būt maigs pret sievieti. Edvards lūkojās manī cauri miglai — es zināju, ka tā pastāvīgi plīv viņa acu priekšā. — Man šķiet, ka jūs raudat, — viņš sacīja. — Un cerat, ka jums izdosies to noslēpt no veca un akla vīra.

—Jūs esat briesmīgs, Edvard! —es attraucu. —Un ko lai es ar jums iesāku, ja jūs tik veicīgi atveseļojaties?

Mans vīrs tiešām atveseļojās ātri, viņam palīdzēja paša stiprā griba. Veselās acs redze uzlabojās, līdz tā kļuva asāka nekā jebkad agrāk. Viņš pacietīgi un vīrišķīgi mācījās lietot kreiso roku, lai tā darbotos tikpat labi kā agrāk darbojās labā. Kaut gan atmiņas par pagātni pamazām bālēja, tā tapa izdzēsta, man šķiet, tajā brīdī, kad "pēdējais Ročesteru dzimtas pārstāvis", kā viņš pats sevi iedomājās, atklāja tādu jaunumu, ka vairs nevar sevi tā saukt, jo bija kļuvis par dēla tēvu.

Tagad es sev vaicāju, vai ikvienā situācijā — laimes un apmierinājuma mirkļos — mums nevajadzēja vairāk pieminēt pagātni, kuru mēs abi pārdzīvojām. Jo tīkamajā ikdienas dzīvē, pastāvīgi sarunājoties par citām lietām — kopīgajām interesēm, patiku vienam pret otru —, pagātni bija viegli aizmirst. Likās, ka nāksies dārgi maksāt par to, ka mēs pagriezām muguras tai dzīves daļai, kuru labprātāk būtu aizmirsuši. Iespējams, ka tāpēc bijām nepietiekami sagatavoti, lai stātos pretī nelaimei, kad tā

I'ija klāt, —jo mēs, labāko nolūku vadīti, atstājām pagātni pagātnei.

Vai varbūt mēs rīkojāmies pareizi, labprātāk aizmirstot to, kas varēja sabojāt mūsu laimi, ja mēs nodotos atmiņām? Vai mēs pirkām desmit laimīgus, bēdu neapcnotus gadus, novēršoties no tā, ko labāk būtu bijis neaizmirst?

2. nodaļa

Ročesteri bija dzīvojuši Tornfīldā piecus gadsimtus. Un šajā mājā ģimene bija dzīvojusi jau divsimt gadu — līdz tam laikam, kad tā nodega.

Pēc ugunsgrēka pils gulēja drupās visus šos desmit mūsu laulības gadus, līdz kādā vasaras dienā Edvards pie brokastu galda nopietni sacīja: — Džeina, vai jūs man palīdzēsiet?

Viņš nekad neteica: — Vai tu man palīdzēsi? — Es tāpēc bieži pukojos uz viņu; atkal un atkal viņš atteica tikai to, ka vispār neesot lāgā prasīt palīdzību sievai. Tomēr, dzirdot šos vārdus, es pasmaidīju, jo zināju, ka patiesībā viņš nevēlas saņemt palīdzību. Bet viņš turpināja: — Nē, šoreiz es to domāju nopietni un saku, ka man ir vajadzīga jūsu palīdzība vai vismaz līdzdalība. Es gribu doties atpakaļ uz Tornfīldu un vēlos, lai jūs mani pavadāt.

Tad man pār muguru pārskrēja tikko jaušami drebuļi, lai gan es nesapratu, kāpēc. Taču jau pats vārds — Tornfīldā — man izraisīja atmiņu uzplūdu, neskaitāmas asociācijas, kuras uzvilnīja kā upe palos, nesot līdzi visu ko — zarus, stumbrus, zemes kumšķus, kuri griežoties un virpuļojot peld līdzi straumei.

Es teicu: — Vai tas ir viss, ko jūs vēlaties? Tas nav nekas īpašs. Protams, es braukšu. Kad jūs gribat doties ceļā?

— Tūlīt, — viņš atbildēja. — Esmu iedomājies, ka jābrauc tūlīt.

Es piecēlos. — Teikšu Džeremijam, lai jūdz zirgus.

Edvards pasmaidīja. Šis bija tas maigais smaids, kas .lizvien šķita tik pārsteidzošs viņa čigāniski tumšajā seja. — Lai Dievs jūs svētī, Džeina! Lieciet iesaiņot grozā kādu ēdienu. Varēsim ieturēties vecajā dārzā.

Tur, kur mēness gaismā viņš man atzinās mīlestībā.

Un tā tas notika. Pēc pusstundas mēs jau bijām ceļā uz Tornfīldu. Un dienas vidū jau bijām tur.

Stāvējām nolīkušajā, pāraugušajā zālē, kur agrāk bija apcirpts maurs mājas priekšā un lūkojāmies augšup uz sienām bez jumta. Cik te viss izskatījās nolaists un biedējošs, spožajā saulē varbūt pat vēl atbaidošāks. Pēc ugunsgrēka bija palikusi neskarta tikai gala siena, viens stūris un vēl kāda siena. No dūmos nomelnējušo ķieģeļu spraugām spraucās zāle un nezāles.

Pils iekšiene bija piekrauta ķieģeļiem, baļķiem un citiem celtniecības materiāliem, to kaudzes slējās cilvēka auguma augstumā. Te bija tās istabas, gaiteņi un galerijas, kur mēs reiz staigājām. Akmens plākšņu plaisās auga zāles skupsnas. Visur rēgojās bezveidīgi kluči, šur un tur pa kādam baļķa galam, pa melnai skrandai, kas reiz varēja būt aizkars vai gobelēns, kaut kur redzējās apdrupuši ķieģeļi un grēdās sakrauti, apdauzīti un nokūpējuši jumta dakstiņi.

Pēdējā reizē, kad redzēju Tornfīldu, jutos pārāk norūpējusies parEdvardu, lai visā pilnībā apjēgtu šo iznīcības ainu.

Tajā pēdējā reizē, kad es to visu redzēju, ugunsgrēks bija noticis nesen. Tagad — pēc gandrīz desmit gadiem — šīs drupas likās vēl nožēlojamākas un satriecošākas nekā tad. Ne jau vienmēr es šajā mājā jutos laimīga, bet šis skats man uzvēdīja melanholiju.

Šajās istabās, cirtām plīvojot, bija skraidījusi Adele. Es bieži vien biju soļojusi cauri šīm milzīgajām, savā varenībā nomācošajām istabām — meitene, kura pūlējās kļūt sievišķīga, ar stāju, aizvien ilgodamās būt tāda sieviete, kādai tai bija lemts kļūt vēlāk. Šajā pilī bija uzaudzis mans dārgais Edvards. Novērsos no drupām ar asarām acīs, tik ļoti man gribējās raudāt atklāti… Devos uz priekšu pa zālāju uz mūru apjoztā dārza pusi. Gadu gaitā mūris bija nojaukts, varbūt ķieģeļu dēļ. Redzēju agrākās dobes, pāraugušus augus, kurus vairs nebija viegli atpazīt. Pamanīju mazo Kupidona statuju, kura stāvēja pie dīķa, netīrumu pārklāta. Tikai koki dārzā, rēgodamies pāri vēl nenopostītajai sētas daļai, izskatījās zaļi un dzīvīgi, zaros brieda āboli, plūmes un bumbieri. Te mēs ar Edvardu bijām staigājuši, rītam austot, — un tad viņš man, priecīgi pārsteigtai un neticīgai, bija atklājis šo liktenīgo, neiespējamo mīlestību.

— Ak vai, Edvard, — es sacīju, — skat, dārzā briest āboli!

Viņš man uzsmaidīja, lūkodamies no augšas uz leju. — Es redzēju to asaru, — vīrs bilda, — asaru, kuru pūlējāties no manis noslēpt. Jā, tie koki turpina nest augļus — par spīti nolaistībai šajā dārzā, kur jūs man sacījāt, ka mīlat mani, bet es atzinos mīlestībā jums. Jūs taču te jutāties laimīga, vai ne?

—  Ak jā, jā, Edvard! — es piekritu, iedomādamās tikai viņa silto skatienu un maigo skūpstu, nevis tālāko aizvainojumu.

Viņš mani apskāva. —Jūs aizvien Tomflldā raudat. Bet nevajadzēja. Būtu jāpasaka tikai viens vārds, — Edvards murmināja, paslēpis muti manos matos.

Būdama tik tuvu vīram, kad viņa roka mani apskāva, bet mana seja bija pavērsta augšup, lūkojoties viņa sejā, es pilnībā izpratu viņa nolūku. Protams, ka viņš gribēja atjaunot Tornfīldu — savu senču mājokli. To darīt viņam lika ne tikai paša vēlme, bet tāds kā pienākums pret ģimeni — cieņa pret mirušajiem un gādība par dzīvajiem. Tomēr es jutu — šajā brīdī noteikti un skaidri —, ka man negribas atgriezties Tornfīldā. Zināju arī to, cik liela ir vīra mīlestība pret mani, tāpēc es varētu viņu ietekmēt un iestāstīt, ka atjaunot šo māju nav vajadzības.

—   Vai jums gribētos te atgriezties? — vīrs vaicāja. — Atgriezties Tornfīldā?

Es atbildēju: — Protams, Edvard. Ja jūs tā vēlaties.

—  Nē, mana dārgā! Ne tāpēc, ka es to vēlētos. Arī jums vajadzētu to vēlēties — vai arī nekāda prieka nebūs.

Es zināju, ka tas, ko vīrs teica, ir tiesa, — ka viņa laime lielā mērā atkarīga no manējās. Ja es iebilstu pret Edvarda plānu tādu iemeslu dēļ, kurus pat nespētu sakarīgi paskaidrot — jo kā gan es varētu vīram izteikt tās šausmas un bēdas, kuras izjutu Tornfīldā, pēkšņi neatdzīvinot pagātni, kuru mēs klusējot bijām vienojušies nepieminēt? —jādomā, ka viņš darītu, kā es vēlos. Viņš atstātu māju, kāda tā ir, vai liktu drupas nojaukt. Taču viņš justos vīlies un uzskatītu manu pretestību par untumu, kas nav manis cienīgi. Vīrs spriestu par mani ne tikai kā par sievu, kura nepiekrīt ģimenes bijušā diženuma atjaunošanai, bet ari kā par māti, kura liedz savam dēlam tiesības, kādas tam pienākas.

To visu es sapratu vienā acumirklī. Un zināju, ka nekādā ziņā negribu sarūgtināt savu vīru. Tāpēc man pret pašas gribu jāatbalsta viņa nodoms atjaunot Tornfīldu. Taču ar visu to es nespēju viņam melot. Cieši apskāvu vīru un ielūkojos viņa melnajās acīs. — Mana māja ir tur, dārgais, kur esat jūs.

Viņš atstūma mani rokas stiepiena attālumā. — Pieticīgā Džeina, — Edvards iesmējās. — Vai jūs kādreiz gribat kaut ko arī sev? Sev vienai?

— Vienīgi jūsu mīlestību, — es braši turpināju.

Tur, pie izpostītās pils tukšās čaulas, Tomfīldas Edvards Ročesters mani skūpstīja.

Un tā tas sākās. Tika darināti plāni, atradās arī lietpratīgi un zinoši meistari. Apmēram gadu pēc darbu uzsākšanas māja bija tikpat kā pabeigta. Mans vīrs pieprasīja, lai tā tiktu celta tāda, kā bijusi, — lai katrs akmens atrastos, kur bijis, katrs ķieģelis, kā bijis, ik baļķis baļķa vietā, lai nekas neatšķirtos no bijušā.

Līdz gada beigām mums vajadzēja ievākties šajā milzīgajā celtnē, dzīvot plašāk, ieņemt savu vietu sabiedrībā, lai kļūtu par īstenajiem Tornfīldas Ročesteriem.

Tomēr — es atzīstos — visu šo skaisto vasaru un agro rudeni Ferndīnā, vispirms vācot sienu, bet pēc tam labību, plūcot augļus un apbrīnojot vēlu uzziedējušās rozes, mana sirds krūtīs smeldza aizvien jūtamāk. Es nekad neloloju cerības iekļūt augstākajā sabiedrībā, man pēc kaut kā tamlīdzīga nebija nekādas vēlēšanās. Es nealku arī pēc tām izklaidēm, kuras mums nāktos rīkot kā tās apkaimes lielākās pils īpašniekiem. Nē, domas par atgriešanos Tornfīldā mani šausmināja.

Kas tad man bija Tornfīldā? Tā bija māja, kur biju pārdzīvojusi bailes, izmisumu, vientulību, bezcerīgas ilgas un lielas cerības, kurām — ak vai! — piepeši sekoja tikpat lielas vilšanās sāpes. Es ienācu šajā namā kā jauna un nepieredzējusi meitene. Jau no pirmā skatiena tā man uzdzina drebuļus — gan ar saviem apmēriem, gan biedējošajām nojausmām, — jutu, ka tajā slēpjas kas baigs. Biju noraidījusi šīs izjūtas kā fantāzijas radītas, bet — ak vai! — drīz vien pamanīju, ka Tornfīldā tiešām ir savi noslēpumi — un biedējošākie no tiem slēpjas augšstāvā, aiz slēgtajām durvīm, kur atradās tā bīstamā sieviete — Berta Meisone. Es negribēju viņu saukt par Edvarda sievu — tajā vārdā, kuru tik lepni nēsāju es — Edvarda Ročestera kundze. Tomēr jāpastāsta, ka viņš jaunībā Kārību salās bija apprecējis sievieti, kuras ģimenē mēdza pārmantot plānprātību, — viņš pārāk maz pazina šo sievieti un tās ģimeni.

Nabaga Edvards — viņš vientulībā cieta šīs neiespējamās laulības sekas. Tā nebija viņa vaina, bet likuma vaina, kas neļāva atbrīvoties no šīs bezcerīgi plānprātīgās sievas, kura nevarēja izveseļoties. Vīram nācās palikt saslēgtam važās kopā ar vājprātīgo kā katorgā. Lai gan tā bija jukusi un nespēja pildīt nekādus sievas pienākumus, turklāt vīram bija pretīga jau pati tās klātbūtne, viņš nespēja atgūt brīvību — tam nācās dzīvot vienam un bezlaulībā — līdz tam laikam, kad nāve paņemtu kādu no abiem.

Ja šis vīrs kādu iemīlētu, viņam bija viena vienīga iespēja — padarīt iespējamo līgavu par savu mīļāko, bet nākamos bērnus, kuriem vajadzētu būt tam par acuraugu un tālāk nest viņa vārdu, — par grēka augļiem. Un tas viss Dieva priekšā doto nelaužamo solījumu dēļ! Pats no sevis uzmācas jautājums — kas tas par Dievu, kuram labpatīk visu mūžu spīdzināt vienu laulāto tāpēc, ka otrs zaudējis prātu?

Taču — cik daudzkārt vientulības dienās, kuras sekoja pēc manas bēgšanas no šīs mājas, es slepus tiku nožēlojusi, ka laulību ceremonija, lai gan tā vēlāk nebūtu likumīga, palika nenobeigta? Jo tādā gadījumā — lai cik nelikumīgi — mēs tomēr būtu kopā, lai nāktu kas nākdams. Bet, uzzinājusi, ka šīs laulības nav atļautas, es atstāju savas cerības apprecēties — biju izdarījusi izvēli. Vai man draudēja tāds pats liktenis kā Selīnai Varensai — Adeles mātei —, kļūstot par nožēlojamu radījumu ar tikpat bēdīgu dzīves gājumu, pagrimstot aizvien zemāk un zemāk, beigu beigās nonākot notekā? Vai man tomēr bija lemts saglabāt savu sievietes lepnumu un neatkarību, kas ir vairāk vērti nekā pati dzīve? Ja tā, tad mans mūžs aizritētu izmisumā, tumsā un aukstumā, jo tāda būtu mana eksistence bez Edvarda Ročestera. Bet es piespiedu sevi doties projām.

Tādas bija manas atmiņas par Tornfīldu. Nespēju domāt par šīm pagājušajām dienām ar prieku vai apmierinājumu. Tiesa gan — galu galā tās sniedza man laimīgu laulību un jauko dzīvi, kādu es dzīvoju vēlāk. Bet — ak vai, šīs pagātnes ciešanas!

Lai gan visas vētras bija garām un šobrīd man apziņā valdīja klusa laime, es nespēju atbrīvoties no māņticīgām bailēm — atgriešanās Tornfīldā mani biedēja, lai gan es centos, lai vīrs nemanītu manas šaubas un bailes, ticēdama, ka viņš tās nepamanīs.

Kamēr pils tika atjaunota, es centos iestāstīt sev pašai: senās dienas ir aizgājušas, tās droši vien neatgriezīsies — šī Tornfīldā nebūs tā pati, kura reiz bija. Lai gan viss ļoti līdzinājās agrākajam — tā bija oriģināla kopija, ķieģeļi, akmeņi un baļķi bija citi — no pagraba līdz jumtam. Istabas mājas sētas pusē, kur es tajā Tornfīldā mēdzu gulēt viena pati, vairs neglabāja akmenī iemiesotās atmiņas par jukušo sievieti, kura pirmskāzu naktī slepus ielauzās manā istabā, — viņa saplosīja manu plīvuru, kamēr es gulēju — pusaizmigusi, pusnomodā; šīm kāzām tik un tā nebija lemts notikt. Arī augšstāvs, kur vājprātīgā bija ieslodzīta, un galerija, no kuras šī sieviete metās lejā ugunsgrēka laikā, vairs nebija tie paši. Audumi bija jauni, viss jauns. Mēbeles tagad būs citādas, izvēlētas pēc manas gaumes; pat grāmatas bibliotēkas istabas plauktos būs citas. Pagātnes inde ir prom kopā ar veco, nodegušo māju — tā es sacīju sev.

Atgādināju sev, kādas vilinošas izredzes solīja atgriešanās Tornfīldā — teiksim, iespēja izvēlēties jaunas mēbeles, aizkarus, tapetes un gleznas pilij, no jauna iekārtot dārzu, sakopjot dobes ar pāraugušajiem augiem, kuras tik ilgi stāvēja pamestas. Tomēr sirds atteicās klausīt saprāta balsij. Es bikli piedāvāju Edvardam vismaz atbrīvoties no ērkšķu krūmiem aiz dārza — tur kuploja dzeloņaugi, kopskaitā kādi Četrdesmit puduri.

Aiz mājas ar tās brīnišķo dārzu, kur vasarā tā smaržoja ziedi un brieda augļi, pletās stāvs un akmeņains lauks četru akru platībā. Tur auga manis jau pieminētie augi, panīkuši un vēja izlocīti, brūngani pelēkiem, aplupušiem stumbriem. Šajā apkaimē tādi asi augi bija ļoti izplatīti, piemājas lauku tie pārņēma savā varā jau apmēram pirms simt gadiem, un šis lauks deva pilij nosaukumu. Tornfīlda taču nozīmēja tieši to — dzeloņlauku. Pavasaros zarus klāja ziedi — par spīti ērkšķāju lielajam vecumam. Vasarā tie bija piesātināti zaļi, bet ziemā augu izlocītie stumbri stāvēja kaili, zari mēnesnīcā spīdēja kā pliki kauli, bezmaz vai ļaunu vēstoši — ģindenīgie zarojumi izliecās tik biedīgi kā apsūdzoši pastiepti pirksti. Man šis lauks aizvien izraisījis bēdīgas jušanas, lai gan no mājas to varēja saskatīt tikai pa nedaudziem logiem vienā spārnā. Un tomēr es zināju, ka tas tur ir — bargs un drūms, jebkādu prieku un cerību aizgainošs.

Es pat piedāvāju savam kungam un pavēlniekam veselu plānu, kā attīrīt dzeloņlauku, apstādot to ar platlapainiem kokiem, paplašinot upīti tā, lai izveidotu baseinu. Edvards, plānu aplūkojis, tomēr noteica: — Nē, Džeina! — Vīra balss bija maiga, bet noteikta. — Lai cik kaili, neglīti un atbaidoši tie ērkšķi izskatās, tajos ir visa Tornfīldholas dvēsele. Šis lauks taču devis tai nosaukumu. Senajās dienās mēdza teikt, ka tad, ja ērkšķāji tiktu iznīdēti, to gals nozīmētu arī Tornfīldā mītošās ģimenes galu. Šie augi ir mūsu senču simbols, mums nevajadzētu aizmirst šos bargos laikus. Senos laikos, kā stāsta, pēc neražas iestājusies nikna ziema, kad ģimene pārtikusi tikai no tā, ka savākusi aitu vilnu, kuru tās atstājušas dzeloņkrūmos, cērtot un dedzinot pavardos stumbrus malkas vietā.

Redzat, Džeina, senai un dižciltīgai ģimenei ir parasta lieta atcerēties tās cēlos darbus — kā tas un tas lords kritis krustakarā, kāds cits bijis vecās karalienes Elizabetes uzticamais kalpotājs, vēl kāds — ģenerālis Velingtona laikā. Tādas atmiņas ir būtiskas un nozīmīgas. Bet tai jāatceras arī nabadzīgākos un grūtākos laikus. Tāpēc, mana mīļā, es gribu to dzeloņlauku paturēt tādu, kāds tas ir, — lai nezaudētu pazemību un mūžam atcerētos tās brūces, kuras man uzplēsuši ērkšķi, un arī saņemto svētību, —jūs esat daļa no tās, Džeina, mana mazā Džeina!

To pateicis, Edvards mani mīļi apskāva, turklāt viņa minētie iemesli, kāpēc vīrs nevēlas rīkoties tā, kā es lūdzu, mani pārliecināja, un es atteicos no domas attīrīt akmeņaino lauku no izlocītajiem ērkšķājiem. Es padevos, apņēmusies aizsegt tos logus, kuri vērās uz ērkšķulauka pusi, piekarot tiem priekšā smagus damasta aizkarus. Nolēmu parūpēties, lai pa mājas logiem neko daudz no tā nevarētu redzēt.

Tomēr, kā jau teicu, man izdevās atgainīt domas par dzeloņlauku un pašu pili, cenšoties redzēt tikai vīra nepārvaramo vēlmi atgriezties tur, kur viņa ģimene bija dzīvojusi paaudžu paaudzēs, lai savukārt nodotu šo dzimtas ligzdu tālāk dēlam, manam mīļajam Džonatanam. Es apzinājos, ka viņa dēļ man nācās uzņemties apmierinātas Tornfīldas pilskundzes lomu, attaisnojot man parādīto godu. Tā nebija pārlieku dārga maksa — es prātoju tajās pēdējās laimes dienās manā dārgajā vecajā Ferndīnā —, jo man vēl būtu jānorēķinās par daudz ko citu.

Iedomāsimies mani tur, Ferndinā, tajā garajā, zemajā, siltajā ķieģeļu mājā ar zālāju un zīdkoku, manu dārgo Edvardu, iedomāsimies mani brīdi, kad biju laimīga (tad — agri uznākušajā rudenī — man bija vēl citi iemesli būt laimīgai— vismaz tā likās). Iedomājieties mani saules gaismā, putniem lecot laktā, lai dotos pie miera, Edvardam stiepjot roku pēc manējās; iedomājieties garās ēnas nogulstam maurā. Un tagad ļaujiet man aizvest jūs pie ļaudīm, kurus es toreiz vēl nepazinu, rādot jums tādas ainas, kurās manis nemaz nebija. Pēdējo mēnešu laikā es sāpīgā kārtā sastatīju šo stāstu kopā, lai tas būtu skaidrs man pašai. Līdz šai dienai es jūtos tā, it kā būtu lieciniece šim notikumam, kad Anglijā ieradās divas personas — divas sievietes, kuru ierašanās atstāja dīvainu un šausminošu iespaidu uz mūsu dzīvi.

3. nodaļa

Tās bija divas lēdijas, kuras tajā septembra nakti vienas ceļoja kuģa kajitē no Francijas uz Angliju.

Brauciens nebija viegls. Kāda pasažiere gluži bāla gulēja uz sarkanā plīša dīvāna — ikreiz, kad kuģis sasvērās, viņa piespieda pie pieres savu balto roku, kuru rotāja gredzens ar lielu rubīna aci. Šis gredzens bija vienīgais košais krāsas plankums, kas rotāja šīs dāmas koptēlu. Ogļmelno matu cirtas sedza maza mežģīņu aubīte. Viņai mugurā bija ļoti labi piegriezts melna zīda tērps. Sievietei bija ovāla seja, garš deguns, bet viņas acis, kuras šobrīd lūkojās otras sievietes acīs, bija gluži melnas, un tās rotāja garas, tumšas skropstas.

Otrā lēdija noslaucīja pirmās pieri un, viņu mierinādama, franciski nočukstēja: — Tagad vairs nav ilgi jāgaida, Žistīn, mēs drīz būsim ostā. — Šīs sievietes mati brīvi krita pār pleciem, tie bija rūsgani. Salīdzinot ar pavadoni, viņa, tērpusies garā, platā, tumši sarkanā brokāta kleitā, atgādināja eksotisku putnu.

Šis jūrasbrauciens, kas tik nelāgi ietekmēja otru sievieti, viņai šķietami deva jaunu dzīvessparu — tās vaigos ieplūda sārtums, bet mandeļveidīgās acis, kuras lepojās apburošajā, ovālajā sejā, bija spožas un starojošas. Viņa maigi pacēla augšup draudzenes galvu, kura atdusējās uz spilvena, pasniegdama tai ūdeni.

Trešā sieviete bija ģērbusies kā kalpotāja — viņa pienāca un kaut ko pateica.

—   Vai tu dzirdēji, Zistīn? — sacīja sieviete sarkanajā tērpā. — Marija teica, ka mēs būsim Duvrā pēc stundas.

—  Paldies Dievam! — otra izjusti iesaucās.

Tiešām — pa šo laiku mākoņainajās debesīs austrumu pusē bija parādījies vārs gaišums — sieviete beidzot jutās tik labi, ka varēja iziet uz klāja. Abas stāvēja tur, atbalstīdamās pret reliņiem, ietinušās garajā caunādas apmetnī, kas piederēja sievietei sarkanajā tērpā, un vērās uz priekšu. Zem viņu kājām šūpojās klājs.

—  Tur — redzi! — iesaucās melnīgsnējā sieviete Zistīne, ar slaiko, balto roku norādīdama tālumā, pie tam rubīns iemirdzējās pat tumsā. — Redzi! Tās ir slavenās baltās Duvras klintis!

—  Mēs drīz būsim Anglijā. Un es prātoju, kāds liktenis mūs gaida tajā dīvainajā zemē.

— Tevi tur gaida liela laime, mana dārgā, — sacīja dāma melnajās drānās. — To es droši zinu. Bet, ja runājam par mani, tad es Anglijā gribu atrast tikai vienu — taisnību. — Šos vārdus viņa izteica ļoti dedzīgi.

Otra mēģināja savilkt apmetni ciešāk ap viņām abām. Un savā zemajā, skaidrajā balsī brīdinoši noteica: — Jā, mana dārgā. Tomēr — lai gan es ļoti jūtu līdzi tavai vēlmei pēc taisnības — lūdzu tevi nejaukt taisnības meklēšanu ar atriebību tam vīrietim, kurš tevi tā aizvainojis.

— Reizēm, — otra atteica, — man šķiet, ka starp abiem šiem jēdzieniem nav lielas starpības.

No rīta abas jau vilcienā traucās pa laukiem. Londonā

viņas šķīrās — viena iesāka uzstāšanos uz Londonas skatuvēm, vēlāk pārvēršot turneju uzvaras gājienā. Otra devās uz ziemeļiem un izkāpa Hejā — ciematā, kas bija tikai divu jūdžu attālumā no Tornfīldholas.

4. nodaļa

Šis liktenīgais ceļojums nozīmēja to bēdu sākumu, kuras mūs piemeklēja — gluži kā slimība vai kāds cits posts.

Mēs vēl dzīvojām Ferndīnā, kad Edvards devās darījumu braucienā uz Mančesteru. Es biju uzdevusi viņam sameklēt kādu retu un skaistu audumu piegādātāju, par kuru man bija gadījies dzirdēt. Tieši tad es nolēmu doties uz Tornfīldu — pirmoreiz pēc atjaunošanas darbu sākuma. Ne tāpēc, ka man gribētos uz turieni braukt, bet tāpēc, ka nevarēju nebraukt.

Zināju, ka man būtu jāsaņem dūša un jāaplūko gandrīz jau gatavā māja pirms tās dienas, kad mēs tur ievāksimies. Un man jādodas turp vienai — lai nodrošinātos pret gadījumu, kad jaunās Tornfīldas izskats pirmajā brīdī liktu man saviebties un izskatīties nelaimīgai. Es nedrīkstēju ļaut savam vīram, kurš bija tik jūtīgs pret maniem garastāvokļiem un domām, ka reizēm man šķita — viņš ir kāds domu lasītājs vai čigānu pareģis —, saskatīt manā sejā kaut ko vairāk par prieku, redzot mūsu atjaunoto māju. Tāpēc pirmajā reizē gribēju doties turp viena, lai būtu sagatavota.

Ņemiet vērā, ka pēdējo desmit gadu laikā biju redzējusi pili tikai divas reizes. Pirmā reize bija tad, kad devos uz l'ornfīldu uzzināt kaut ko par Edvardu un ieraudzīju māju uguns izpostītu, bet pēc tam uzzināju, ka īpašnieks tur gandrīz vai zaudējis dzīvību.

Otrā reize bija tad, kad Edvards atzinās, ka vēlas atjaunot šo māju. Un tagad es biju sagatavojusies doties turp.

Agri no rīta liku Džeremijam jūgt zirgus, noskūpstīju savu zēnu, atvadīdamās no viņa, un devos ceļā, piedabūjusi sevi saņemties. Ap pusdienlaiku mēs pabraucām garām Hejai un nogriezāmies šaurajā ceļā uz Tornfīldu, pa kuru bija jābrauc vēl divas jūdzes uz priekšu. Kamēr mēs braucām, es pūlējos iestāstit sev, ka šī Tornfīldhola nav tā pati, kas toreiz. Šī Tornfīldhola būs tavas mājas, Džeina, tava vīra un bērnu mājvieta! Atstājusi karieti alejas galā, es devos uz pils pusi un apstājos pāraugušajā zālājā ēkas priekšā.

Tur tā bija — Tornfīlda — tieši tāda pati kā agrāk, kad es bikli iesoļoju tajā kā Adeles jaunā audzinātāja. Pētoši raudzījos turp, cerēdama pamanīt kādas pārmaiņas, taču pārmaiņu nebija. Tornfīlda izskatījās gluži tāda pati. Kāds bija iztraucējis kovārņus, kuri mājoja gobās, jo tie pacēlās gaisā un brēkādami riņķoja tur, vērpdamies zilajās debesīs virs koku galotnēm.

Pa labi bija dārzs, kur no kokiem jau bira lapas. Tālāk priekšā — kādu jūdzi aiz mājas — varēja redzēt garo, nobrūnējušo zāli kalnu pakājē. Uzpūta vējš — un es ciešāk savilku sev apkārt apmetni.

Zināju, ka arī iekšpusē māja ir gandrīz pabeigta. Tomēr es vēl negribēju iet iekšā, lai apskatītos, vai tās gaišās un svaigās krāsas, kuras biju ieplānojusi telpu iekārtojumam, tiešām spējušas padarīt šo nomācošo vietu patīkamāku. Vecā Tornfīlda bija ļoti iespaidīga un varena, taču tajā valdīja tāda noskaņa, kādā grūti būtu iedomāties augam veselīgus un laimīgus bērnus. Šo drūmo noskaņu bija centusies mainīt misis Fērfaksa, taču —kā man likās — ne ar kādām pūlēm šīs mājas garu nebūtu iespējams izdeldēt. Un vēl tur bija Greisa Pūla — tā kalpotāja, kuras pienākums bija pilnīgā slepenībā uzmanīt trako sievieti. Kurš gan varētu justies omulīgi, redzot šo dīvaino, nelaipno kalpotāju, kura nemitīgi nesa savu noslēpumaino nastu?

Manas acis nemanot pievērsās celtnes augšstāvam. Tur bija bēniņi, patiesībā tikai pusstāvs zem jumta; istabas tomēr bija pietiekami lielas. Bija arī gaitenis — tā vienā galā bija kalpotāju istabas. Otrā gaiteņa galā bija Greisas Pūlas valstība un šujamā istaba. Bet šīs istabas viņā galā — ar gobelēnu nomaskētas durvis, aiz kurām tika turēta ieslodzījumā vājprātīgā. Tur viņa bija tupējusi — sarāvusies, netīra, dzīvodama kā zvērs, izspūrusi, jo necieta, ka viņai pieskaras; tās juceklīgajā prātā šaudījās vardarbīgas domas. Kalpotāji droši vien zināja par to, ka viņa tur atrodas, vai arī tiem bija aizdomas, ka tajā istabā notiek kaut kas nelāgs. Misis Fērfaksa, man likās, tomēr nezināja.

Nupat biju viņai aizrakstījusi, jo šī laipnā saimniecības vadītāja bija devusies pelnītā atpūtā un apmetusies kādā mazā pansijā, kuru tai bija sameklējis mans vīrs. Šajā vēstulē es lūdzu viņu atkal uzņemties saimniecības vadītājas pienākumus Tornfīldā. Lūdzu to viņai tāpēc, ka viņa varētu man palīdzēt kalpotāju izrīkošanā, jo to būs daudz vairāk nekā Ferndīnā, turklāt bija vēl kāds svarīgāks iemesls — es zināju, ka nākamajā pavasarī nebūs daudz laika pašai ar visu to nodarboties. Jā gan — es cerēju, lai gan vēl īsti neuzdrīkstējos cerēt — vēl ne —, ka piepildīsies karstākā vēlēšanās, kuru mēs ar Edvardu izjutām pēc dēla piedzimšanas, — ka Džonatanam drīz būs brālītis vai māsiņa. Kad vasara gāja uz beigām un tuvojās rudens, es sāku prātot, vai šī brīnišķīgā dāvana tiks man pasniegta vai netiks. Biju satraukusies, vai atkal kļūšu māte. Un tagad biju gandrīz vai pārliecināta, ka kļūšu.

Cerēju, ka mana dārgā misis Fērfaksa būs ar mieru pamest pansiju un atgriezīsies Tornfīldā pie manis. Viņa man varētu noderēt —es domāju, kad Edvards būs projām. Jo, lai gan vīram nepatika nekādas, pat ne īsākās šķiršanās, viņam reizēm nācās aizbraukt, lai kārtotu darīšanas Mančesterā vai pat Londonā. Tornfīldholā biju piedzīvojusi bailes jau agrāk — lai gan veselais saprāts man sacīja priekšā, ka vairs nav no kā baiļoties, mani neatstāja kāds māņticīgs nemiers, kas lika man meklēt sabiedroto, uz kuru varētu paļauties, kad vīrs būs projām.

Pils iekšienē bija dzirdama klaudzināšana. Pa durvīm iznāca divi vīri, nesdami kāpnes. Vīri uzlūkoja mani, pamāja un pasveicināja , laikam iedomādamies, ka esmu kāda ziņkārīgā, kas atnākusi paskatīties, kā noris atjaunošanas darbi. Viņi mani nepazina, un es negatavojos sacīt, kas esmu. Biju ieradusies, lai sagatavotos jaunās Tornfīldas iepazīšanai, — un to izdarīju. Ar to man pietika.

Vīri pieslēja kāpnes pie sienas un sāka krāsot baļķus. Kādu mirkli es stāvēju kā sastingusi, jo vējš kļuva aizvien saltāks; stāvēju un vēros drūmajos augšstāva logos, aiz kuriem reiz bija patvērusies būtne, kura man sagādāja tādas sāpes. Un pēkšņi es sajutu viņas ļaunprātību atkal vēdījam ap mani — it kā būtu uzpūtis vēl kāds vējš — un iedomājos, ka Tornfīldā kaut kas no viņas tomēr palicis, lai gan pati šī būtne ir mirusi. Apjēdzu arī to, ka ne reizi visos šajos gados netiku interesējusies par to, kur viņa apglabāta. Viņai vajadzēja būt sadegušai tās mājas krāsmatās, kuru pati nodedzināja, — tā es domāju. Sadegušai bēru sārtā, kuru sev sakūra.

Laikam šī sajūta bija tik spēcīga, ka es nodrebinājos, — vai varbūt tas bija tikai saltais vējš? Visādā ziņā es steigšus nolēmu atgriezties mīļajā, glābjošajā Ferndīnas patvērumā, cik drīz vien tas būtu iespējams.

Tornfīldā bija pacēlusies no pelniem — skanīga un atjaunota. Tomēr — cilvēks varēja ieiet kādā mājā — vai tā būtu diža vai nožēlojama — un justies kā pie izdzisuša pavarda, kā noklīdis suns, kā ienaidnieks. Tajā brīdī man pēkšņi likās, ka Tornfīldā sagaida mani kā nikns dzīvnieks, kas sagatavojies lēcienam. Džeina, Džeina, es mierināju sevi, — šīs mājas pagātne ir galā, tu un tikai tu viena radīsi tās nākotni. Tā es drošināju sevi un domāju — jā, jā, es radīšu šai mājai arī pagātni, radīšu jauno Tornfīldu pēc sava prāta. Tādā garastāvoklī es pametu šo vietu, neviena nepazīta, jo neviens neapjauta, ka esmu nākamā šīs pils saimniece. Atradu savu karieti gaidām alejas galā.

Man priekšā bija vēl viens ceļojums. Palūgusi Džeremiju pagaidīt, es devos uz priekšu pa lauku ceļu, kas veda pa kreisi — prom no ciemata — un nostājos pie vārtiņiem, kuri vērās uz dzeloņlauku.

Tur bija nopļauts siens. Taču jauna zāle jau spraucās cauri izkaltušajiem stublājiem. Es pārlūkoju plašo un slīpo lauku ar četrdesmit izlocītajiem ērkšķu krūmiem, kuri vēl nebija nometuši lapas. Nekur nemanīja ne putnu, ne zvēru. Vējš pieņēmās — tas žēli nopūtās un purināja ērkšķāju zarus. Tad, itin kā vēlēdamies padarīt šīs vietas tuksnesīgumu vēl iespaidīgāku, sauli aizsedza mākonis.

Vienā pusē ērkšķu laukam auga ozoli un gobas — tur bija Tornfīldas dārza žogs. Tālāk — tur, kur caur mākoņiem spraucās garie gaismas pirksti un pār pakalniem krita ēnas, bija arī lielāki kalni. Vērdamās pāri ērkšķu laukam, es iedomājos to visu ziemā, kad šie baltie stumbri un zarojumi — asi un izlocīti, lapu nenomaskēti — rēgojās virs savītušās zāles, bet pāri pletās gluži melna debess. Es nodrebēju. "Kaut nu," sadrūmusi prātoju, "aizgājušajos gados kāds no senākajiem Ročesteriem būtu iedomājies nocirst ērkšķu krūmus — bet neiedomājās vis! Un tagad, kad tie jau ir kļuvuši par tradīciju, to nespēj ne vīrietis, ne sieviete." Pagriezos un devos atpakaļ — turp, kur stāvēja kariete. Nejutos laimīga, tikai mierīgāka, jo biju aplūkojusi gan māju, gan seno Tornfīldas ērkšķu lauku.

Es ļoti vēlējos atgriezties Ferndīnā, kur mani gaidīja patvērums un mierinājums, kur es atkal redzēšu savu dēlu, jo šajā laikā mēs reti kad nebijām kopā, turklāt vēl šķirti tik daudzas stundas. Nevarēju aizbraukt, neielūkojusies pie mācītāja, kurš dzīvoja kaimiņos — Hejas ciematā. Tas bija pāris jūdžu tālāk. Arī šajā reizē nevarēju apgalvot, ka būtu ar nepacietību gaidījusi tikšanos ar misteru Todu; lai gan mēs bijām sen pazīstami un viņš ne reizi vien bija apmeklējis Ferndīnu, šo pazīšanos nevarētu nosaukt par patīkamu. Man likās, ka viņš pārāk maz nodarbojas ar draudzi. Tas bija apaļīgs vīrelis, vienmēr ģērbies smalkā, melnā mētelī un nevainojami tīrās drānās, — svētais tēvs bija kā uzburts uz grezniem amattērpiem un dekorētiem altāriem. Viņu bija daudz vieglāk atrast pie kāda bagātīgi klāta kaimiņu pusdiengalda, nevis apmeklējam nabagos viņu būdiņās. Mācītājs nebija precējies, bet par šā vīra ērtībām viņa labiekārtotajā mājā un par sātīgo galdu mēdza rūpēties saimniecības vadītāja — misis Villova. Man tomēr jāatzīstas, ka es varbūt biju mazliet netaisna pret misteru Todu, paturēdama prātā to, ko šis vīrs zināja par manu pagātni — tām briesmīgajām dienām, kad es stāvēju pie altāra pretī viņa priekšgājējam, kurš bija sagatavojies mūs laulāt tajā pirmajā, nelikumīgajā reizē, kurā nebija klāt ne draugi, ne radi, ne kaimiņi. Toreiz ceremoniju cietsirdīgi pārtrauca Bertas Meisones brālis un viņa advokāts, atklājot mums, ka viņa ir dzīva, vājprātīga un ieslodzīta Tornfīldā.

Ak vai, mans nabaga izmisušais Edvards! Mūsu laulības pirmajos gados vīrs man sacīja: — Paldies Dievam, ka jūs pat nespējat iedomāties, kāda dzīve jādzīvo tādam cilvēkam kā man ar tādu sievu, kāda bija manējā. Es kritu kārdinājumā nolaisties tik zemu, cik vien iespējams. Nostājos uz tādas takas, pa kuru man nevajadzēja iet, — uz netikuma takas. Vienīgi jūs, Džeina, spējāt mani glābt.

Cik pateicīgi viņš manī skatījās, it kā es tiešām būtu ko īpašu paveikusi, lai gan patiesībā es jutos pārliecināta, ka viņš izglābis mani — no vientulības un izmisuma, lai es varētu dzīvot tik laimīgu dzīvi, par kādu nebiju ne sapņojusi.

Manas īstās laulības Ferndinā bija pavisam citādas. Mēs devāmies apcerīgā pastaigā pa vasarīgajiem laukiem līdz puķēm rotātajai ciemata bazniciņai. Mēs ar Edvardu gājām rokrokā — es turējos pie viņa stiprās un laipnās rokas, bet viņš atspiedās pret manu plecu, jo tajā laikā es biju viņa acis. Tās bija klusas kāzas. Man nebija pavadoņu brūtesmāsu, viņam — brūtgānbrāļu. Klāt bija tikai misters Vezerfīlds un viņa palīgs. Es pati izgāju par sievu pie Edvarda, jo nebija neviena vedējtēva.

Mans vienīgais vīrieškārtas radinieks — Sentdžons Riverss — atradās Indijā, kur strādāja misionāra darbu. Ja tā nebūtu, viņš droši vien mūs apmeklētu un piekristu būt par vedējtēvu. Šis vīrietis gan pirms došanās uz Indiju bija piedāvājis pats mani apprecēt — tas notika tajā laikspridl, kad biju šķirta no Edvarda un pat nezināju, kur viņš atrodas un vai vispār ir dzīvs. Taču manas jūtas pret Edvardu Ročesteru pārspēja visas citas — pat, ja es noteikti zinātu, ka viņš ir miris, jau tas fakts, ka viņš vispār kādreiz bijis, ka esmu viņu mīlējusi, neļautu man apprecēt savu brālēnu Sentdžonu.

Un tā mēs tajā saulainajā dienā iegājām baznīcā, kur mūs salaulāja labais misters Vezerfīlds. Mēs atgriezāmies Ferndinā, kur, smiedamies un labā garastāvoklī, ieturējām pieticīgu kāzu mielastu. Cik laimīga es jutos! Es ticēju, ka lielāka laime nemaz nav iespējama, tomēr nākamajā dienā šī laime jau bija pārvērtusies ekstāzē — tādā ekstāzē, kura mierīgākā formā kopš tā laika mani pavadīja vienmēr, ikkatrā manas laulības dienā. Ko gan es varētu piebilst par šo mīlestības pilno sadzīvi, šo kaislību, šo saticību un saprašanos? Par svētlaimi ir grūti pastāstīt tiem, kuri nav to izjutuši, — tā tas bija mums abiem ar Edvardu.

Es zināju, ka Hejā sastapšu vīru, kurš noteikti ir iepazīstināts ar visām šī notikuma detaļām — šo pirmo neveiksmīgo laulības mēģinājumu, kas satrieca visas manas cerības. Toreiz man likās, ka tās ir zudušas uz visu manu turpmāko mūžu.

Tomēr tagad mēs grasījāmies te atgriezties. Man nāksies uzņemties Tornfīldas saimnieces pienākumus, tāpēc es biju spiesta apmeklēt cienīgtēvu — misteru Todu.

Ceļš, kas veda no Tornfīldas uz Heju, bija izdangāts, ziemā tas drīzāk atgādināja taku nekā ceļu. Pusceļā aiz Tornfīldas sākas nogāze — no turienes es varēju saskatīt pašu ciematu. Tas izvietojies ceļa malā — tajā vietā, kur sākas kāpums. Nogāzē redzējās dažas nabadzīgas fermas un svina raktuvju strādnieku būdas. Otrpus ceļam, kur zeme bija līdzenāka un auglīgāka, atradās ciemata labākā daļa. Tas pletās uz Tornfīldas pusi, bet ceļš tur līkumoja, izliekdamies kā zirga pakavs, kura ielokā slēpās dažas nelielas ražotnes, dzīvojamās mājas, mācītājmāja un, protams, pati baznīca. Šī baznīca atradās pusceļā starp ciematu un Tornfīldholu; pie tās varēja nonākt vai nu pa ceļu, vai no mājas ejot pa taku pār laukiem. Tomēr pa šo taku es negribēju iet. Tieši pa to mēs gājām tajā nelaimīgajā kāzu dienā. Man nebija nekādas patikas atdzīvināt tādas atmiņas.

Tāpēc es braucu uz Heju, kur mana kariete neizraisīs nekādu īpašu izbrīnu, — visi nesteigsies pie durvīm, lai blenztu uz mums, un nepagriezīsies, lai vērtos mums nopakaļ, kā notika tad, ka mēs devāmies atceļā uz Tornfīldu. Divi mazi zēni ar tumšiem matiem un basām kājām stāvēja, netīros pirkstus pie mutēm pacēluši, un nolūkojās uz mums. Kāda sieviete, aiz kājām saķērusi, turēja rokās vistu, kas plivināja spārnus, bet sieviete pa atvērtajām durvīm vēroja mūs. Pa māla kuļu pie viņas kājām rāpoja mazi bērni. Kad mūsu kariete pabrauca garām, kāds vīrs no dīkdieņu pulciņa pie kroga durvīm nospļāvās zemē.

Es nopriecājos, kad mēs nogriezāmies uz ciemata lejasdaļas un ganību pusi. Mēs pabraucām garām labi uzturētai fermai, kārtīgam aitu aplokam, pēc tam — nelielam glītu māju pudurim, pie kurām bija iekopti sakņu dārzi un ziedēja asteres. Šajā ciemata galā — tas atradās vienā ceļa pusē — bija pasta nams un neliela pārdotava, kur pārdeva it visu. Arī iepretī baznīcai bija dažas labas mājas un nelieli, rūpigi sakopti kapi. Tālāk bija mācītājmāja.

Tā bija iespaidīga celtne no sarkaniem ķieģeļiem ar lielu dārzu un — kā šķiet — vismaz pusakru lauksaimniecībā izmantojamas zemes. Piebraucot tuvāk, es pamanīju mistera Toda tuklo stāvu — cienīgtēvs runājās ar dārznieku, norādot uz gobām, kuras šķīra viņa dzīvojamo māju no baznīcas pagalma. Ieraugot karieti, viņš aprāvās un steidzās mums pretī. Zilās acis baznīctēva sarkanajā sejā plati iepletās. Viņš nolūkojās, kā Džeremijs atver karietes durvis un palīdz man izkāpt. Patiesi, kā šķita, viņš sākumā neticēja savām acim. Pēc tam svētā tēva acis uzplaiksnīja izpratne — viņš bija mani pazinis. Pavēris muti, lai izdvestu tikai: — Ak! — viņš steidzās pretī apsveicināties ar mani — mazo Džeinu Eiru — reiz tik necilo Tornfīldas guvernanti, kura tagad bija kļuvusi par Edvarda Ročestera kundzi.

Es tuvojos — smaidot tik apvaldīti, cik vien spēdama. Misters Tods, kura smagnējais zods virs cietās apkaklītes drebēja, ātri savaldījās un sāka starojoši smaidīt pretī, nākdams uz manu pusi ar pastieptu roku. — Misis Ročestere! Misis Ročestere — es neticu savām acīm! Jūtos pagodināts! Lūdzu, nāciet mājā! Mēs gan nebijām gatavojušies jūsu apmeklējumam. Ja vien jūs man būtu devusi ziņu… bet, vienalga, esmu tik priecīgs, ka jūs nolēmāt mani apmeklēt! Paverieties, kā mēs te dzīvojam, lai gan jums te noteikti liksies šauri. Ienāciet, lūdzu! Viņš pamāja man, klanīdamies un smaidīdams, pieklājīgi vedinot iekšā un pieglaimojoties, kamēr mēs gājām cauri mazajam, apburošajam vestibilam uz viesistabu. Mācītājs vienā laidā bārstīja medussaldus vārdus un glaimus.

Ienācu, atbildēdama viņam, cik laipni vien spēju — man vajadzēja iepatikties šim misteram Todam, ja jau turpmāk nāksies uzņemties Tornfīldas pilskundzes pienākumus. Tieši tāpēc biju ieradusies pie svētā tēva.

Tikai nedomājiet, ka es neizjutu Hejas iedzīvotāju nabadzību vai biju nolēmusi būt Tornfīldas pavēlniece tāpēc, lai nodotos ārišķībām, pieņemot ielūgumus uz viesībām un grezni ģērbjoties. Man nāksies atstāt skolu, kuru biju Ferndīnā nodibinājusi, uzticot to spējīgajai mis kreinai, taču neviens cilvēks visā pasaulē nespētu aizliegt man aizpildīt savu laiku ar kaut ko noderīgu, es noteikti izlietošu savu sabiedrisko stāvokli, lai palīdzētu Hejas iedzīvotājiem, cik vien būs manos spēkos. Lai to darītu, man bija nepieciešams šis cilvēks — Hejas vikārs.

Misters Tods lūdza mani apsēsties. Viņš lika atnest Madeiras vīnu un cepumus, lai gan es palūdzu tikai tasi tējas. Un ielūdza mani palikt uz pusdienām. Svētais tēvs nepieminēja pagātni, viņš tikai noteica: — Esmu iepriecināts, redzot jūsu stāvokli uzlabojamies. — Un ar patiku sāka runāt par mūsu atgriešanos Tornfīldā.

Sēdēju un klausījos, ko svētais tēvs runāja, gandrīz vai visu laiku ļaujot viņam uzturēt sarunu, bet pati piebildu tik, cik pieklājība prasīja. Kāds droši vien nosauktu mani par liekuli; patiesībā es gan vienmēr uzstāju, ka draugu starpā jāvalda pilnīgai atklātībai un vaļsirdībai, citādi draudzībai manā dzīvē nav vērtības. Tomēr, kā jau sacīju, misters Tods nebija mans draugs, man pat nebija īpašu cerību, ka mācītājs kādā reizē varētu kļūt par manu draugu; es pret viņu biju tikai pieklājīga mūsu nākotnes dēļ, jo jutu, ka man jāatmet visas domas par pagātni, tāpat arī neuzticēšanās šim vīram.

Hejā valdīja trūkums, nabadzība un aizspriedumi. Lai gan kaimiņu lielākās muižas pilskundze var daudz palīdzēt pat tad, ja vikārs nav viņas draugs, daudz vairāk viņa spēj paveikt kopā ar tādu svēto tēvu, ar kuru viņai ir labas attiecības. Tāpēc es pūlējos izturēties tik laipni, cik laipni vien spēju. Bija skaidri redzams, ka mācītājs pēc mūsu atgriešanās vēlētos pusdienot Tornfīldā. Un izteicu viņam tādu piedāvājumu. Svētais tēvs priekā atplauka. Es pasmaidīju pretī. Tagad taču viss bija citādi — desmit laimīgas laulības gadi visu mainījuši — es jūtos itin labi. Pat tik labi, lai pret svēto tēvu izturētos ar liekuļotu pieklājību — es skumīgi nodomāju. Jau gribēju atvadīties, taču ienāca istabene — nenācās šaubīties, ka šī sieviete ir satraukta. Viņa paziņoja: — Ser, atvainojiet mani par to, ka jūs pārtraucu, bet misis Villova domā, ka jums tas jāzina: Vecajā Mājā ievākušies cilvēki!

—   Dievs debesīs! — misters Tods iesaucās. — Cik savādi! Tā māja taču desmit gadus stāvēja tukša! Es par to neko nezināju! — Viņš paspēra soli uz durvju pusi, it kā gribēdams iet palūkoties, taču pagriezās pret mani un ierunājās: — Vecā Māja ir tā tur pāri pretī. Tā stāvēja tukša, kopš vīrs, kuram tā pieder, devās uz Itāliju uzlabot veselību.

Es piecēlos. — Labi, tad es jūs vairs nekavēšu, mister Tod. Bija tik jauki jūs apmeklēt, un nav šaubu, ka tad, kad mēs atkal būsim Tornfīldā, redzēsimies daudz biežāk.

—   Nepacietīgi gaidīšu, — mācītājs atbildēja, tikko manāmi palocīdamies, bet es jutu, ka viņš nevar vien nociesties, kad varēs apskatīties, kas notiek Vecajā Mājā. Tā bērns nomet rotaļlietu, sniegdamies pēc citas. Nudien — viņš darītu labāk, ja dotos pie kalnračiem uz svina raktuvēm, — tie noteikti nezina daudz vairāk dievvārdu par indiešiem, kurus mans brālēns Sentdžons mēģina pievērst kristīgajai ticībai. Vai varbūt viņš varētu dibināt fondu, lai apautu baskājus bērnus no Hejas ciemata. Taču, kā šķiet, misters Tods bija tukšs un paviršs vīrs.

Uz ielas mācītājmājas priekšā Džeremijs bija uzsācis strīdu ar kādu vezumnieku. Šis virs bija sadomājis piebraukt vezumu pie Vecās Mājas. Tagad es redzēju, ka tā bija liela un skaista ēka ar lieliem logiem un durvīm ar plašu lieveni — kā karaļa Georga laikos. Taču pie mājas jau stāvēja viena ekipāža, bet vezumnieks gribēja novietot savus ratus līdzās pirmajiem. To izdarīt viņam traucēja mana kariete. Es pārtraucu strīdu, atvadīdamās no mistera Toda un iekāpdama karietē, kura jau bija gatava doties ceļā. Kamēr es atvadījos no mācītāja, viņš mēģināja saskatīt visus tos priekšmetus, kuri atradās ratos un bija atvesti, lai tiktu izkrauti Vecās Mājas priekšā.

Bijām nobraukuši tikai kādu ceturtdaļjūdzi pa ceļu, kas veda atpakaļ uz Heju, kad likumā parādījās lepni, melni, vaļēji atsperrati, kurus vieglos rikšos vilka divi strauji zirgi.

Laikam šis skats likās pārsteidzošs, jo Džeremijs izgrūda izbrīna izsaucienu, bet man vispārsteidzošākais likās tas, ka kučieris uz bukas, kas tik veikli plīkšķināja pātagu pa rumaku mugurām, bija — lēdija! Tērpusies viscaur melnā, viņa bija bez cepures, aptinusi ap galvu un kaklu tikai baltu mežģīņu šalli, kuras gals brīvi plandījās viņai nopakaļ. Redzēju tās izslieto augumu, kas kratījās ratos, bet nebūt nelikās izjūtam kādas neērtības braukšanas ātruma dēļ. Vēl pamanīju tikai garu un izteiksmīgu degunu.

Džeremijam nācās pieturēt zirgus, nobraucot ratus ceļa malā, lai palaistu garām lēdijas atsperratus. Pagriezusies atpakaļ, es skatīju vairs tikai ratu aizmuguri nozūdam putekļu mākonī. Kad Džeremijs pagrieza zirgus atkal atpakaļ uz ceļa, es ņēmos prātot, vai šī bezbailīgā būtne būtu jaunā Vecās Mājas iemītniece.

Tā es atgriezos savā patvērumā Ferndīnā. Taču glābiņa vairs nebija arī tur.

5. nodaļa

Kad izkāpu no karietes un tuvojos durvīm, mana dārgā Ferndīna grima tumsā. Lai gan jutos vīlusies, ka Edvards vēl nav pārnācis, es tomēr priecājos, ka tad, kad vīrs pārradīsies, es būšu šeit un viņu sagaidīšu. Mērija, atvērdama man durvis, bez kādām ceremonijām paziņoja: — Ēdamistabā jums atstāta zupa un auksta gaļa. Kungs atsūtīja ziņu, ka būšot klāt pēc stundas.

—  Un Džonatans? — es apjautājos.

—   Visu cauru dienu lakstīja kā jērs, līdz tīšā prātā ievēlās strautā un tagad dus bezgrēcīga cilvēka miegā, — vina atteica.

—  Strautā? — es pārvaicāju.

—   Skaidrs, ka tas nebija nelaimes gadījums, lai gan puika melsa, ka esot.

—    Labi, — es noteicu, — ar viņu parunāšos rīt. — Pasniedzu viņai savu apmetni.

Man salēcās sirds, iedomājoties par Edvarda atgriešanos. Cik neiedomājami tas likās — tā gaidīt vīru, kurš devies kārtot darīšanas, pēc desmit laulības gadiem — tādā satraukumā, kādā jauna meitene gaida savu mīļo.

Tomēr tā vienmēr notika — ikreiz, kad Edvards bija projām.

Vēl tikai stunda palikusi — un viņš būs mājās — tā es labpatikā iedomājos, bet pēc tam devos augšā uz dēla mazo guļamistabu.

Tur jau viņš gulēja — mans Džonatans, vienu maigo rociņu novietojis zem sava liegā vaiga. Pār viņa seju bija noslīdējusi zeltaina matu šķipsna, un es maigi pastūmu to nost. Cik savādi, ka tumšmatainajam Edvardam un man piedzima šis sārtvaidzis ķerubs ar zeltainajiem matiem un zilajām acīm! Otrā rokā zēns turēja mazu, no koka izgrebtu zirdziņu — savu draudziņu un pavadoni, kas bija dēla mīļākais dzīvnieciņš no rotaļu fermas dzīvnieku kolekcijas, kura viņam tik ļoti patika.

Es kādu laiku pastāvēju pie viņa gultiņas — manu sirdi pildīja prieks par zēnu, taču es priecājos vēl vairāk, cerēdama uz to, ka manas gaidas nākamajā gadā piepildīsies un manam dārgajam puisēnam būs brālītis vai māsiņa, manam vīram — vēl viens dēls vai meita. Ilgāk par mēnesi es šaubījos, vai drīkstu cerēt, taču tagad — es domāju — tagad gan ticēju, ka tā varētu notikt. Šķita, ka varu sacīt sev un arī Edvardam — jā, tā ir tiesa. Mums būs otrais bērns. Vai kāda sieviete jebkad tikusi tik ļoti svētīta kā es? — tā es nodomāju un, vēl pēdējo reizi uzlūkojusi savu dusošo bērnu, izgāju kāpņu laukumiņā.

Es apstājos, jo man likās, ka lejā dzirdu Edvarda balsi. Nolēmu, ka viņš atnācis, kamēr biju Džonatana istabā, pavisam klusi ienācis iekšā. Parasti vīrs iebrāzās mājā kā viesulis, saukdams mani, tiklīdz atvērās durvis. Es dzirdēju tikai Mēriju klusi nomurminām: — Es paņemšu jūsu apmetni, ser, — un tikpat klusu atbildi.

Pārsteigta izskrēju kāpņu augšgalā, saukdama: — Edvard! — un sākdama ātri kāpt lejā.

Taču, lai gan biju dzirdējusi vīra balsi, es sapratu, ka tas nav Edvards, kas iznāca no ēnas un tuvojās kāpnēm, vērdamies manī ar tādām kā mirušām acīm bez jebkādas izteiksmes tajās. Ak vai, šīs acis! Cik labi es tās atcerējos! Tur lejā — es, nepatīkami pārsteigta, palūkojos turp — stāvēja tik pazīstams stāvs no agrākajiem laikiem, no tiem murgiem, kuri mani vajāja pirmajos laulības gados, līdz mīlestība un drošības sajūta beidzot pieklusināja bailes.

Viņa izskatījās pārsteidzoši nelāgi —stāvot tur kaņepāju drānās, kuras šļaugani nokarājās gar tās izdilušajām miesām. Zem apskrandušās apmales rēgojās noplīsušas zeķes un nonēsātas kurpes. Viņai ap pleciem bija apmesta lanckaraina rūtaina auduma šalle. Izspūrušie mati, kuri bija nekārtīgi sasprausti uz kakla, garām šķipsnām nokarājās pār pleciem. Viņa atgādināja ielas ubadzi, tās bālajā, dzeltenīgajā sejā tagad kā ogles dega caururbjošas acis. Es nopratu, ka viņa mani ienīst.

Man noreiba galva… Ko viņa meklē šeit, kāpēc atgriezusies mani vajāt? Manas mājas kāpņu lejasgalā stāvēja Greisa Pūla — ieradusies Ferndīnā. Jutos kā miglā. Un nokritu.

6. nodaļa

Nākamās četras garās nedēļas es nogulēju savā istabā — biju ļoti slima un baidījos, ka zaudēšu bērnu; ārsts sacīja, ka es varēju zaudēt arī savu pašas dzīvību.

Pagāja dienas, kuru laikā es tikai reizēm biju pie samaņas un dzirdēju, ko runāja labā Mērija un žēlsirdīgā māsa, kura bija nolīgta, lai mani aprūpētu. Ari dārgais Edvards pacietīgi sēdēja pie manis. Bet — ak vai! — manas naktis bija mokpilnu domu pilnas — man rēgojās Greisa Pūla, stāvēdama vestibilā, pacēlusi acis augšup. Reizēm man likās, ka šis notikums risinājies tikai manā iztēlē, vēstot slimības sākumu. Citās reizēs es lieliski apzinājos, ka tā nebija vīzija un šī sieviete tajā naktī tiešām ienāca manā mājā.

Taču pamazām vājums, bailes un šausminošie sapņi sāka atkāpties. Kādā rītā es pamodos un, redzēdama sauli spīdam iekšā pa logu un dzirdēdama lejā rosāmies kalpotājus, sajutos mazliet labāk. Iedomājos par Edvardu — viņš tik pašaizliedzīgi par mani rūpējās slimības laikā. Tā es gozējos atveseļošanās izjūtās. "Ar mani un manu nedzimušo bērnu vēl viss var būt labi," es domāju. Bet kas noticis ar Greisu Pūlu? Tieši tobrīd, kad es uzdevu sev šo jautājumu, pie durvīm klusi pieklauvēja un Greisa ienāca, nesdama brokastu paplāti. Viņa joprojām bija bāla un vāja, tikai tagad pienācīgi apģērbusies un aplikusi baltu priekšautu. Viņas sirmojošie mati bija kārtīgi sasukāti. Man atkal noreiba galva un es pagriezu to, paslēpdama seju spilvenā. Es, protams, atkal redzēju briesmīgas ainas — šo atbaidošo un bargo stāvu, tik skarbu un draudīgu, kas piemeklējis šo māju kā pagātnes rēgs no Tornfīldas. Man viņa bija palikusi prātā stāvam līdzās izspūrušajai vājprātīgajai, kura gribēja uzbrukt pašas brālim.

Man ausīs atskanēja balss —skarba un vienmuļa. —Kā šķiet, jums ir labāk, kundze. Vai vēlaties kaut ko ieēst?

—  Nē. Nē, ejiet! Atstājiet mani! — es nomurmināju.

—   Labi, labi! — atbildēja neizteiksmīgā balss. Viņa izgāja.

"Kungs Dievs, " es domāju, "kas viņai te darāms?"

Vēlāk ienāca Edvards. Laikam jau viņš bija pieradis redzēt mani ļoti slimu, tik tikko apzināmies, kur atrodos. Lai gan nekad —es iedomājos —visā slimības laikā nebija tāda brīža, kad es neapzinātos vīra klātbūtni tajās stundās, kuras viņš pavadīja pie manas gultas. Edvards jutās pārsteigts, kad es viņu uzlūkoju, pasmaidīju un izrunāju viņa vārdu. — Edvard… ak vai, mans mīļais Edvard!

Viņš pieliecās man klāt, saņēma manu galvu rokās un noskūpstīja man pieri. Vīra acīs bija asaras. Viņš sēdēja uz gultas malas, turēdams manu roku savā.

—  Jums ir labāk! Ak vai, Džeina, ļaunākais ir pāri, vai ne?

—  Domāju, ka tā ir.

Mēs kādu brīdi parunājām par mūsu dēlu, un Edvards pastāstīja man par visiem sīkajiem atgadījumiem, kuri risinājušies, kamēr biju slima. Es tā priecājos par to, ka atkal jūtos labi un esmu kopā ar Edvardu, ka nespēju runāt parGreisu Pūlu —pat ne domāt par viņu. Ienāca žēlsirdīgā māsa un izraidīja vīru no istabas.

—   Neļaujiet misis Pūlai nākt pie manis, — es sacīju. — Lai nāk Mērija, vienīgi Mērija.

—   Šis rīkojums Mērijai patiks — un Džonam arī, — māsa atbildēja. — Jo Mērija ļoti gribēja ienākt pie jums, viņa teica, ka jānākot viņai, bet misis Pūla sacījās iet pati.

—  Tātad pie manis visu šo laiku nāca misis Pūla? — es noprasīju. Manā balsī noteikti varēja saklausīt bailes.

—  Jā, šad un tad, lai gan ne tajās reizēs, kad bijāt pie samaņas, cik man zināms, — žēlsirdīgā māsa atteica.

—  Turpmāk es gribu, lai nāk tikai Mērija, —es izrīkoju, bet pēc tam kādu brīdi gluži vienkārši neapzinājos notiekošo, jo sajutos pārāk vārga.

Vēlāk istabā ienāca ārsts un paziņoja, ka man esot labāk, lai gan mana veselība joprojām esot trausla un tāpēc nepieciešama ilga atpūta. Es uzstāju, lai mani paceļ augstāk spilvenos un atved pie manis dēlu. Pēc tam ienāca arī Edvards. Man bija bailes viņam vaicāt, ko Greisa Pūla dara šajā mājā kalpones lomā, turklāt vēl izrīkojot citus. Sapratu, ka viņa atrodas šeit tāpēc, ka vīrs tā pavēlējis. Bet kāpēc? Nemitīgi vaicāju to sev pašai. Nenācās šaubīties, ka viņš noteikti nav vēlējies šīs sievietes klātbūtni mūsu mājā, lai tā mums atgādinātu tās nelāgās pagātnes dienas.

Mēs runājām par Tornfīldas atjaunošanu — viņš teica, ka tā jau esot gandrīz gatava. Un par zēna jaunākajiem nedarbiem (kā viņš un mistera Vezerfilda dēls bēguši no buļļa), taču virs neminēja ne vārda par Greisu Pūlu. To nedarīju ari es, kamēr kādā reizē tomēr bikli pavaicāju: — Bet, Edvard, kāpēc te, mūsu mājā, ir misis Pūla?

Viņš nopietni atteica: — Džeina, es satiku nabaga sievieti Mančesterā uz ielas — viņa mira badā. Pēc aiziešanas no Tornfīldas viņa devās pie brāļa — tas strādāja patversmē par pārvaldnieku, un ari viņa tur dabūja darbu. Taču brālis nomira, un jaunais pārvaldnieks, kuram nabaga sieviete nepatika, viņu padzina. Viņa sāka pagrimt, Džeina, nauda izbeidzās, viņa sāka ubagot. Devos uz dzirnavu pusi, kad ieraudzīju viņu pludurojam lietū, — tas gan bija nožēlojams skats. Apstājos, lai iedotu svešiniecei — tā es domāju — kādu sīknaudu, lai viņai būtu par ko paēst. Iedomājies, kādas šausmas mani pārņēma, ieraugot savu veco kalponi noskrandušu un badā pamirušu, piedzīvojušu tik bēdīgu likteni! Protams, Džeina, ka es pēc ugunsgrēka, pats smagi ievainots, nemaz neiedomājos par misis Pūlu. Taču tagad — Džeina, ko gan es varēju darīt? Ko lai es citu būtu darījis?

Es nomurmināju: —Nezinu. Bet viņai nevarēja uzticēties, kad tā pie jums kalpoja. Traģēdija notika viņas neuzmanības dēļ. — Es vairāk neko nepiebildu, jo man negribējās lauzt mūsu kluso vienošanos nepieminēt tās senās bēdu dienas. Edvards taču zināja tikpat labi kā es: nelaime notika tāpēc, kaGreisai Pūlai patika iedzert un viņa ne reizi vien aizmiga, ļaudama Bertai Meisonei izlavities no istabas. Patiesībā viņa bija vainojama pie ugunsgrēka Tornfīldā un mana vīra ievainojumiem — ja viņa nebūtu ļāvusi trakajai izsprukt, tad nekāds ugunsgrēks nebūtu izcēlies, Edvardam nenāktos vājprātīgo glābt un viņš negū' tu savainojumus. Edvards gan augstsirdīgi nelikās to atceramies, taču es tā rīkoties nespēju.

—  Nevajag, Džeina! — vīrs sacīja. — Tas nemaz neizskatās pēc jums. Piedodiet viņai!

—   Es nespēju piedot jūsu ievainojumus, — es bildu. — Ja Greisa būtu pildījusi savus pienākumus…

Viņš aizspieda manu muti ar skūpstu. — Tas taču bija tik sen! Un tagad mēs esam tik laimīgi.

Ko viņš tur runā? Ka mums jāpateicas par mūsu laimi Greisai Pūlai? Loģiski runājot, protams, tā arī bija — ja nebūtu ugunsgrēka, Berta Meisone joprojām būtu dzīva; ja viņa būtu dzīva, mēs nevarētu apprecēties. Tiesa, viss ir tiesa, bet tādu patiesību ir grūti pieņemt.

Es tikko dzirdami sacīju: —Tā bija jūsu izvēle, ko iesākt ar Greisu Pūlu — palīdzēt viņai vai nepalīdzēt. Es nekad nemēģinātu apstrīdēt jūsu lēmumu, jūs taču zināt. Bet man šķiet, ka jūs esat viņu pieņēmis par kalponi, turklāt ļaujot viņai izrīkot Džonu un Mēriju, kuri mums visus šos gadus tik uzticīgi kalpojuši.

Edvards piebilda vēl kaut ko — un tas izklausījās briesmīgi. — Mums Tornfīldā būs vajadzīga saimniecības vadītāja, Džeina. Tā ir liela muiža — un jums visu vadīt būs par grūtu.

—  Es taču uzrakstīju misis Fērfaksai, — es atgādināju.

—     Tas ir prātīgi, Džeina, bet varbūt nepārdomāti. Misis lērfaksa ir veca, bet tādas pūles, kādas nepieciešamas, lai vadītu Tornfīldas saimniecību, viņai var būt par smagām, ja viņa vispār būs ar mieru tās uzņemties. Es aizrakstīšu viņai un paskaidrošu, ja vēlaties.

—Jā, jā, —es piekritu, taču tikai tāpēc, lai vīrs izietu — atstājot mani raudam.

Tikko viņš bija izgājis, es sāku šņukstēt. Nespēju saprast, kāpēc Edvards pieņēmis Greisu Pūlu, nemaz neaprunājoties ar mani. Es nespēju saprast, kāpēc vīrs nelikās ne zinis par manu skaidri manāmo nepatiku pret Greisu kā mūsu kalpotāju. Tagad viņa pārklāja šo māju kā melns mākonis, un Tornfīldā būs tāpat, ja Greisa būs saimniecības vadītāja. Tas bija briesmīgi, briesmīgi…

Kamēr es šņukstēju, pie durvīm pieklauvēja. Uz sliekšņa nostājās melnā tērpts stāvs.

— Kundze! — viņa iesaucās. — Kas ar jums notiek? Es pateikšu misteram Ročesteram. Viņš parūpēsies par to, lai ierastos ārsts! — Un prom viņa bija.

Nepagāja ne pusstunda, kad ieradās ārsts un pagatavoja zāles, kuras pēc tam, kad es tās iedzēru, lika man iemigt ciešā miegā. Ko viņam sacīju, es nezinu. Viss, ko zinu — kopš tās dienas misis Pūla nāca pie manis divreiz dienā — no rīta un vakarā, kad deva man zāles. Es lūkojos viņas neizprotamajā sejā, pieņemot zāles no šīm garajām, saltajām rokām, uti vienmēr man bija sajūta, ka viņa man dod kaut ko kaitīgu. Taču man nebija izvēles — ārsta rīkojumus nācās paklausīt, citādi varēju zaudēt bērnu, pēc kura es tā ilgojos. Šo zāļu ietekmē gulēju nakti un dienu. Tā pagāja vēl desmit dienas, līdz beidzot ārsts vairs nelika dzert zāles. Viņš apgalvoja: — Ne jums, ne bērnam vairs briesmas nedraud, misis Ročestere. Turpmāk gan jums jābūt uzmanīgai, jūs nedrīkstat pārpūlēties — ne garīgi, ne fiziski. Es to pateicu arī misteram Ročesteram. Tādā gadījumā varētu draudēt briesmas gan jums, gan bērnam, taču viss būs labi, ja jūs būsiet uzmanīga.

—   Būšu gan! — es dedzīgi apgalvoju. Izteicis pārējos rīkojumus, ārsts paspieda man roku un aizgāja.

Tomēr arī nākamajās dienās jutos nelāgi, pildot ārsta rīkojumus. Edvards turpināja gulēt citā istabā, kā bija pasācis kopš manas slimošanas sākuma. Šī šķiršanās — mēs netikām pavadījuši nevienu nakti atsevišķi kopš mūsu laulībām — likās smaga jau slimības laikā, taču tagad to izturēt bija vēl grūtāk. Tomēr tur nekas nebija darāms. Mums vajadzēja gulēt atsevišķi. Man likās mokoši arī tas, ka vājums neļāva darīt nekādus mājas darbus.

Kādu vakaru Edvards ienāca pie manis un apmierināti paziņoja: — Tā, mana dārgā, esmu tādā pārliecībā, ka viss ir gatavs un mēs varam pārvākties.

Es jau biju piemirsusi par pārcelšanos uz Tornfīldu. — Vai tad mēs nevarētu mazliet pagaidīt, kaut vai līdz Ziemsvētkiem? — es lūdzos.

—  Labāk būtu to darīt tūlīt, kamēr laiks ir labs un ārā vēl ilgi ir gaišs, — viņš pavēstīja. — Pārcelšanās ziemā nav viegla pat cilvēkam ar lielisku veselību, kur nu vēl tādu kā jums. Mēs jau tagad kurinām un vēdinām māju, lai jums tur būtu labi. Misis Pūla pavēlējusi iekurt visas krāsnis un kurināt tās nepārtraukti. Par visu ir padomāts, mana dārgā, par ikvienu sīkumu — nekas, nekādi pienākumi pārcelšanās laikā jūs neapgrūtinās. Viss tiks izdarits. Jūs varēsiet parādīties, kad pārcelšanās jau būs notikusi, — lai kļūtu par mājas saimnieci.

Man neko tamlīdzīgu negribējās. Bet kā lai izskaidroju savu vēlēšanos pašai nodarboties ar mūsu pārvākšanos uz Tornfīldu? Kā lai iestāstu, ka gribu pati dot rīkojumus, kas un kā tur darāms, lai vadītu visas praktiskās lietas kopš paša sākuma.7 Kā es varētu to paskaidrot Edvardam? Kā gan vīrietis spētu ko tādu saprast? "Esi prātīga, Džeina," es domāju, "ja tu nespēj būt prātīga, tad izliecies!" Un es atbildēju: — Ceru, ka jums, Edvard, šī mana slimība tik saspringtā laikā nav ļoti apgrūtinoša.

— Mana dārgā, — vīrs atteica, — tā neko neiespaido. Jūsu veselība un nākamā bērna veselība man nozīmē vairāk par visu. — Vēl viņš piemetināja: — Tev ne par ko nav jārūpējas, visas darīšanas tagad ir misis Pūlas rokās.

Manas žēlabas, pametot Ferndīnu un mīļos kalpotājus Džonu un Mēriju, vēl pieauga, uzzinot šo jaunumu, ka pārcelšanos vadīs šī bargā, saltā sieviete, kura manā prātā bija saistīta ar visu, kas mūsu mājā bija baiss un drūms, — šī sieviete, kura —par to jutos pilnīgi pārliecināta —mani ienīda. Tā būs viņa, kas saiņos manas mantas, pat visdārgākās lietiņas, un norādīs, kur tās novietot.

Nākamajā dienā pienāca vēstule no misis Fērfaksas. Viņa rakstīja, ka saņēmusi Edvarda paziņojumu, kuru viņš tai aizsūtīja manas slimības laikā, pavēstīdams par to, ka mans ielūgums uz Tornfīldu vairs nav spēkā, jo viņš nupat sastapis misis Pūlu, kura nonākusi nožēlojamos apstākļos un piedāvājis šo vietu tai. Edvards esot sirsnīgi ielūdzis misis Fērtaksu apciemot Tornfīldu cik drīz vien iespējams — viņa būšot mūsu viešņa. Mana dārgā misis Fērfaksa beidza vēstuli ar to, ka jūtoties ļoti norūpējusies, dzirdot par manu slimību, piesardzīgi piebilstot vēl to, ka viņa cienot misis Pūlu un cerot, ka es būšu mierā ar savu jauno saimniecības vadītāju.

Šā vai tā mana sirds sāpēja, lasot šo laipno vēstuli. Skaidrs, ka Edvards patiesi darījis visu, lai man slimības laikā nenāktos noņemties ar Tornfīldas lietām, kā arī uzrakstījis misis Fērfaksai, tomēr jutos muļķīgi noskumusi par to, ka vadības groži tik noteikti izņemti man no rokām, pārlieku steidzīgi un netaktiski pieņemot par saimniecības vadītāju misis Pūlu.

Pievērsu uzmanību arī piesardzīgajam tonim, kāds parādījās misis Fērfaksas vēstulē, pieminot misis Pūlas pakalpojumus, — tas tikai pastiprināja manas bailes, ka līdz ar viņu manās mājās ienākušas baismas. Es joprojām netiku gudra, kāpēc Edvards, kura dzīvība tika apdraudēta šīs sievietes paviršības dēļ, atļāvis viņai atkal mums tuvoties.

7. nodaļa

Tā notika pārcelšanās uz Tornfīldu.

Kādā vētrainā oktobra dienā, kad no kokiem virpuļiem vien krita lapas, veidojot tādus kā sarkanus, zeltainus un brūnganus mākoņus, vezumi ar mūsu mantām izbrauca no Ferndinas. Kamēr tie nobrauca tās trīsdesmit jūdzes, kuras mūs šķīra no Tornfīldas, es paliku savā Ferndinas istabā, klausoties bunkšķos un baukšķos, ar kādiem tika pārvietoti mani mīļie priekšmeti — krēsli, porcelāns, mans mazais rakstāmgaldiņš. Viss, ko es tik rūpīgi glabāju, misis Pūlas uzraudzībā tagad tika stiepts ārā no mājas. Pēc tam norībēja riteņi, un tad iestājās klusums — šausmīgs klusums, kāds mēdz būt tikai mājā bez mēbelēm, bez iemītniekiem un tās parastajām norisēm.

Augšstāvā es viena pati sēdēju savā krēslā — žēlsirdīgā māsa gan vēl bija Ferndīnā, taču viņa kavējās kaut kur citur, un es vēros savā mīļajā dārzā, kas man bija tik patīkams, — tagad tur pa zālāju vējš dzenāja kritušās lapas. Dobēs viss bija panīcis — tikai viena roze, vēlu uzziedējusi, lepojās ar savu košumu. Vēlāk Edvardam vajadzēja atgriezties — atbraukt man pakaļ un aizvest mani uz Tornfīldu. Kamēr sēdēju un gaidīju, iztēlodamās tukšās istabas lejā — visu, kas palicis pēc pēdējiem desmit dzīves gadiem, piedabūju sevi raudzīties uz šo jauno Tomfildas dzīvi optimistiskāk, jo vīram un dēlam tur būs ērtāk.

Visu šo laiku mājā valdīja tas pats dziļais klusums, un kaut kur ik pa brītiņam nopūtās vējš.

Drīz ieradās žēlsirdīgā māsa, pēc tam izdzirdu arī ratu rīboņu — atgriezās Edvards. Kad vīrs ienāca, viņa seja likās priecīga un atplaukusi. — Tornfīldā viss ir labi, — Edvards sacīja. — Tagad uz pili jāaizgādā tikai pilskundze. Vīrs gādīgi aptina man ap pleciem šalli. — Džonatans jau skraida no istabas istabā, gluži tāpat kā reiz darīju es, mana dārgā, — tieši tāpat kā bērnībā es.

Edvards un žēlsirdīgā māsa palīdzēja man nokāpt pa kāpnēm. Es jau mēnesi nebiju gājusi ārā no istabas. Tagad lejā redzēju vestibilu bez neviena galdiņa, bez gleznām pie sienām, tukšu un pamestu. Mēs lēnām izgājām no mājas, es balstījos uz Edvarda rokas . Ferndinas durvis aiz mums aizvērās — pēdējo reizi, un es klusēdama atvadījos no sava dārza un vecā zīdkoka, zem kura mēs ik vasaru sēdējām kopā, kā arī no pašas mājas. Man virs galvas bija zila debess, pūta svaigs vējiņš, lapas uzvirpuļoja krāsainiem padebešiem, bet mēs devāmies ceļā uz Tornfīldholu.

Kad Mčwijas un Džona dēls Džeremijs, kurš kopā ar mums devās uz Tornfīldu, pamudināja zirgus, mani pārņēma dīvaina jutoņa — ka esmu zaudējusi gribasspēku, ka es darbojos tikai sapnī. Un tā mēs braucām. Uz Tornfīldu.

8. nodaļa

Mani turēja savā varā šis savādais transa stāvoklis, kādā es atstāju mūsu auglīgo ieleju, mums traucot gar nopļautajiem laukiem, kur spurojās rugāji, karietei ripojot augšup, līdz pa labi iznira kalnu aprises, bet lauki kļuva nelīdzenāki, cits no cita atdalīti ar akmeņu krāvumiem — mēs braucām augstāk un augstāk kalnos.

Un tā mēs iebraucām Tornfīldā — karietei ripojot uz priekšu pa aleju starp lielajām gobām, nelielā pakalnā atklājās milzīgais pils siluets. Pils priekšā stāvēja lielie mēbeļu rati, varenie vilcējzirgi pacietīgi stāvēja streņģēs. Aiz mājas kuplajās gobās brēkāja kovārņi. Ārdurvis bija palikušas vaļā.

Mums tuvojoties mājai, es jutu Edvarda roku savējā, tomēr — man likās, ka vainīga ir mana slimība un jaunie pienākumi, taču sajūta šķita tik netverama — tādas jutoņas ir grūti attēlot vārdos — it kā es, Džeina Ročestere, būtu attālinājusies no dzīves skatuves. Reiz es pametu šo māju tādā kā emociju virpulī, vēl būdama Džeina Eira. Es šeit atgriezos kā Džeina Ročestere, Tornfīldas saimniece, un tomēr man likās, ka es sapņoju.

Atspiedos pret vīra roku, un mēs pa lielajām durvīm iegājām tukšajā vestibilā. Te viss bija tā, kā es gribēju — tapetes melnas ar zeltu, gaišs paneļu krāsojums, divu Ročesteru senču portreti: ciltstēvs tērpies veclaicīgā kamzolī un biksēs, ciltsmāte vienos kruzuļos un rišās — gleznas es biju atradusi Ferndīnas mājas bēniņos. Viss bija izdarīts labi, es pat būtu priecājusies, ja tepat man pretī nestāvētu Greisa Pūla melnā zīda ģērbā, godbijīgi sakrampējusi rokas. Pie viņas jostas šūpojās jaunas, spožas atslēgas — Tornfīldas atslēgas. Greisas melnie mati, jau sākuši sirmot, bija gludi nosukāti, seja ļoti bāla, tumšās acis bargākas nekā jebkad.

Man iesāpējās sirds. Jutos tik vārga, bet te, manas mājas vestibilā, stāvēja misis Pūla — spēka pilna, salta, savaldīga —, it kā viņa būtu šīs mājas saimniece, kura gatava uzņemt viesus. Viņa tuvojās, es atspiedos pret vīra plecu. Edvards sajuta šo kustību un steidzīgi sacīja: — Brauciens ir nogurdinājis misis Ročesteri. Mēs tūlīt kāpsim augšā, misis Pūla. — Greisa atkāpās, un mēs devāmies uz lielo kāpņu pusi — tās veda augšup, uz pašu mājas sirdi.

Tā es nonācu savā Tornfīldas guļamistabā — šajā plašajā, elegantajā istabā, kurā — ak vai, būtu es to zinājusi! — man nākamo mēnešu laikā nācās vienai pavadīt ilgas un garas vientulības stundas. Taču es to nevarēju zināt un šajā brīdī jutos mierā ar to, ko redzēju. Mēs bijām uzkāpuši pa kāpnēm, kuras klāja plats paklājs, un nogriezāmies gaitenī. Viss likās tieši tā, kā es biju cerējusi. Istaba bija gaiteņa galā, celtnes stūrī, tāpēc tās logi vērās uz divām debespusēm. Pa logiem, kuri atradās istabas galā, varēja lūkoties uz gobām aiz mājas, saskatot arī zaļās kalnu pakājes un augstāk pašus kalnus. Pārējie logi vērās uz iežogoto dārzu un augļu kokiem. No šīs istabas varēja redzēt pāri dārza žogam, un aiz tā rēgojās daži dzeloņlauka ērkšķu krūmi — gatavā nelaime, tomēr šī nelaime nelikās tik ļauna, jo istaba bija gaismas pilna, sienas klāja gaišas tapetes ar augu motīviem, pie logiem karājās gari brokāta aizkari, bet mēbeles bija burvīgas.

Man nācās atlaisties uz dīvāniņa, kas bija novietots pie tālākā loga, jo guļamistabas mēbeles no Ferndīnas vēl nebija atvestas — tās palika tur, līdz es pametu māju. Šīs mēbeles atvedīs rati, kuri tagad devās ceļā no Tornfīldas uz Ferndīnu, lai paņemtu tās un atvestu šurp.

Misis Pūla, saskābusi kā allaž, iestājās durvīs tieši tobrīd, kad Edvards mani nolaida uz zviļņa. — Vai vēlaties kādu atsvaidzinošu dzērienu, Džeina? — viņš apvaicājās, kad durvīs parādījās melnā ģērbtais stāvs.

Iedzēru mazliet tējas un apēdu sviestmaizi, kamēr Edvards sēdēja uz krēsla man līdzās — mēs tērzējām brīvi un sirsnīgi — kā parasti.

—   Vai viss ir tieši tā, kā jūs gribējāt, Džeina? — vīrs vaicāja, droši vien vēlēdamies, lai dalos ar viņu priekā par atjaunoto Tornfīldu.

—   Jā, ir gan, — es atteicu. — Viss ir jauns, tīrs un svaigs. Mums ir viss, kas vecajā Tornfīldā bija labs, un vēl šis tas jauns. Patiesi — man nupat uzmācas nepārvarama vēlme nokāpt lejā un aplūkot manu valstību.

—   Jūs esat tik untumaina, — vīrs smaidot noteica. — Pavaicāsim padomu. — Viņš pievērsās žēlsirdīgajai māsai, kura stāvēja turpat netālu. — Māsiņ, ko jūs teiktu par šo priekšlikumu? — vīrs noprasīja. — Vai mana sieva jūtas pietiekami labi, lai kāptu lejā?

—    Es gan teiktu, ka ne, — šī sieviete atbildēja. — Baidos, kā pārāk liela piepūle var viņai kaitēt.

—  Galvoju, ka piepūlēšos vēl vairāk, ja būšu spiesta šeit gulēt un satraukties, vai mani plāni, kurus es šai mājai izloloju, ir piepildījušies, — es uzstāju.

Misis Pūla ieradās uzklausīt rīkojumus un izdzirda šos vārdus. Viņa ierunājās: —Es jums zvēru, misis Ročestere, ka lejā viss ir ideālā kārtībā.

—   Par to gan es biju pārliecināta, misis Pūla, — es atbildēju. — Bet ir taču vēl arī iespaidi, noskaņas, atmosfēra — par to visu es vēlējos pārliecināties.

To noklausījusies, viņa neko neatbildēja, tikai apveltīja mani ar ilgu, neizdibināmu skatienu. Māsa tobrīd mērīja man pulsu un šaubīgi izstomīja: — Jūs varētu doties lejā tikai nestuvēs, ievērojot piesardzību.

Misis Pūla, cenzdamās nesaraukt pieri, sacīja: — Iešu un pasaukšu staļļa puišus.

—  Vai tad mājā nav nekādu kalpu? — es apjautājos.

—   Es tādus nevēlējos, — mans vīrs paskaidroja, lai gan man likās dīvaini, ka tik lielā mājā nebija paredzēti vīrieši — kalpotāji. No staļļiem tika ataicināts Džeremijs — staļļi bija uzbūvēti no jauna, tagad tie šķita ērtāki —, un puisis mani svinīgi nonesa lejā uz viesistabu.

Šī istaba aizņēma visu apakšstāvu — vēl tur atradās plašs kvadrātveida vestibils ar kamīnu un kolonnām apmēram divdesmit pēdu garumā; ēdamistaba un rīta istaba atradās mājas otrajā pusē. Biju pieprasījusi, lai salonu no vestibila atdalītu lielas durvis, kuras plašāku svinību gadījumos varētu atvērt vaļā un atkal aizvērt klusāku svētku gadījumos. Biju ieplānojusi saglabāt šīs istabas bijušo skaistumu, to vēl uzlabojot. Te bija lieli spoguļi un iespaidīgi svečturi, balti paklāji ar rožu vainagu rakstu un balta marmora kamīni, bet lampas un citi rotājumi — rubīnsarkani, tumši zaļi un zili — vēl pastiprināja istabas gaišo noskaņu. Istabu apgaismoja trīs augsti logi, kas atradās vienā pusē, un šos logus rotāja bāli brokāta aizkari ar rožu vijumiem.

Izskatījās jaukāk, nekā biju cerējusi, bet Edvards stāvēja durvīs, apbrīnodams šo skatu un prātodams to pašu, jo viņš apskāva mani un izdvesa: — Džeina, ak vai, mana Džeina! Es zināju, ka jūs spējat burvīgi iekārtot māju, jo tā notika Ferndīnā, bet šeit jūs esat radījusi elegantu salonu, te varētu uzņemt pašu karali! Cik mēs būsim laimīgi, uzņemot savus draugus tādās istabās. Iesim uz ēdamistabu apskatīties, cik greznu esat ieplānojusi to!

Taču es protestēju, ka esmu nogurusi, tāpēc mani ierīkoja uz dīvāniņa pie kamīna, kurā dega malkas šķilas. Edvards devās pārbaudīt, vai tur viss ir tā, kā bija plānots, pirms es saņemšos tiktāl, ka spēšu aiziet un apskatīties.

Žēlsirdīgā māsa devās pēc zālēm, paziņodama man, ka nupat esmu par daudz sevi nopūlējusi, bet es paliku tur guļam, patiesi juzdamās ļoti nogurusi, taču man prātā joprojām bija tā — agrākā Džeina, kurai pietika spēka izturēt visus tos pārbaudījumus, kuri viņu piemeklēja šeit,

Tornfīldā. Tikai tā bijusī Džeina negrasījās pavasari kļūt par māti, un tā bija milzu starpība.

Kamēr es tā sapņoju, man līdzās pēkšņi uzradās misis Pūla — es pat satrūkos. — Vai jums ir viss, ko vēlaties, kundze? — Greisa zemā balsī apjautājās, un šī balss man atgādināja vīrieša balsi. Atbildēju viņai: — Jā, jā, misis Pūla, man ir viss…

Tad smaidīdams atgriezās Edvards. — Tur izskatās tieši tāpat kā agrāk — māja atjaunota pilnīgi precīzi un vēl labāk. Kā tas var būt?

To dzirdot, es tikko manāmi pasmaidīju, lieliski zinādama, kā var sasniegt tādu saskaņu.Ja sieviete nolēmusi, ka tā jābūt…

—  Bibliotēkas istabā gan būs bēdīgs skats! —es ierunājos. — Jo grāmatas taču nevar iepirkt jardiem.

—  Ar to būtu jauki nodarboties ziemā — izvēlēties tās grāmatas, kuras derētu mūsu bibliotēkas plauktiem.

Es pasmaidīju, iedomājoties tādu laimi — sēdēt pie kamīna un ar patiku apspriest, kuras grāmatas mums vajadzētu izvēlēties. Cik nepacietīgi mēs gaidīsim tās pienākam un ar kādu aizrautību varēsim tās sakārtot plauktos!

—  Nāksies pamatīgi noņemties, kamēr savedīsiet īpašumu agrākajā kārtībā, —es vīram laipni atgādināju, jo mūsu prombūtnes laikā Tornfīldas lauki bija aizlaisti atmatā, un no tām vēstulēm, kuras biju rakstījusi vīra uzdevumā, pieteikusies viņam par sekretāri, zināju arī to, ka bija radušās kādas grūtības ar svina raktuvēm, kuras atradās kalna pakājē aiz ciemata un bija iznomātas kādai kalnraktuvju sabiedrībai.

—  Tā ir, — viņš atbildēja. — Un jātiek galā ar lapsām. Iespējams, ka paredzamas pamatīgas medības.

Man iesmeldzās sirds. Mani māca bailes, kad redzēju Edvardu auļojam zirgā. Viņam taču bija tikai viena roka. Lai gan parastos apstākļos viņš bija iemanījies savaldīt pat straujākos zirgus, tomēr medībās, kad varēja draudēt kādas briesmas un grūtības, varēja iekļūt nepatikšanās pat visizveicīgākais jātnieks. Nemaz nerunājot par auļošanu pa kraujiem laukiem un pāri strautiem. Tornfīldā medniekiem nācās auļot kalnup, reizēm nonākot pašos kalnos, kur bija augstas klintis un piepeši varēja uznākt migla. Tomēr es, protams, mierīgi noklausījos sacīto un piemetināju tikai: — Ja būs jādzenas pakaļ lapsām, paliks maz laika atjaunot bibliotēku.

—  Laika pietiks, — vīrs mani mierināja.

Tad ienāca māsa, nesdama man zāles, un Edvards pavaicāja misis Pūlai, kura joprojām stāvēja turpat: — Un kad, lūdzu, būs pusdienas?

Tā mēs sēdējām Tornfīldā pie kamīna un runājāmies; es jutos apmierināta un ticēju, ka man drīz būs vairāk spēka — tā bija teicis ārsts — un ka šie mirkļi iezīmē jaunas un laimīgas dzīves sākumu.

9. nodaļa

Tiešām gan — nepagāja ilgs laiks, kad iestājās uzlabošanās un es atkal jutos lieliski, tāpēc žēlsirdīgā māsa tika aizsūtīta projām. Ārsts tomēr arī turpmāk ieteica uzmanīties un piesargāties, neuzklausot manus iebildumus, tāpēc biju spiesta paklausīt viņa rīkojumiem. Dienas, kad varēju agri celties un brokastot kopā ar Edvardu un Džonatanu, bet pēc tam veikt savus parastos darbiņus, bija pagājušas, jo tagad man nācās palikt savā istabā līdz dienvidum. Pagājušas bija dienas, kad mēs ar Džonatanu jautri gājām uz skolu, jo piemērotas skolas tuvumā nebija. Zēna draudzība ar mistera Vezerfīlda dēliem bija tik cieša, ka mēs nolēmām kādu laiku dēlu atstāt pie Vezerfīldiem, lai viņš turpinātu mācības turpat.

Man šī šķiršanās bija ļoti smaga, tomēr es zināju, ka zēnam jāiziet no mājas agri, lai mācītos sevi disciplinēt, tāpēc jācenšas izturēt. — Nekas, nekas! — Edvards jautri attrauca, kad es ieminējos par to, ka man ļoti trūks dēla. — Viņam ir septiņi gadi, un puika būs tikai trīsdesmit jūdžu attālumā. Mani tajā vecumā sūtīja uz skolu simt jūdžu attālumā.

Tā tam bija notikt, un varbūt tiešām man bija labāk kādu laiciņu puiku neaprūpēt. Man nācās atteikties arī no pēcpusdienām dārzā, jo šajās stundās es cēlos no gultas tikai vakariņu dēļ. Tomēr es pavadīju vakarus kopā ar Edvardu, lai gan zināju, ka viņu sāpina mana ātrā aiziešana, — ārsts man bija devis rīkojumu agri likties gultā, tādēļ Edvardam nācās pavadīt turpmākās vakara stundas vienam.

Pienāca svētdiena, un es paziņoju, ka visiem jādodas uz baznīcu. Džonatans nedēļas nogali pavadīja mājās, tāpēc viņš, Edvards un es sēdāmies karietē un braucām turp. Laiks bija saulains, bet auksts. Siena pļavas abpus ceļam, kas veda uz ciematu, bija nobrūnējušas, bet pats ciemats, kad mēs braucām tam cauri, likās svētdienīgi kluss. Kūpēja tikai māju dūmeņi.

Mēs atstājām karieti baznīcas laukumā un iegājām pa durvīm; tobrīd citi baznīcēni mūs ziņkārīgi nopētīja. Es atspiedos pret Edvarda roku, bet Džonatans soļoja mums aiz muguras — mēs devāmies uz priekšu pa celiņu starp soliem, lai ieņemtu savas vietas uz paaugstinājuma altāra nišas sānos, pretī kora telpai. Šie sēdekļi bija paredzēti tieši Ročesteriem, un es sajutos laimīga, ka arī pēc mūsu ilgās prombūtnes tie nebija aizņemti, tātad tiek uzskatīti par mūsējiem. Es netiku ienākusi šajā baznīcā kopš tā brīža, kad mēs ar Edvardu pirmoreiz mēģinājām apprecēties. Es pabrīnījos, ka jūtos tik mierīga, —uz tādu iekšēju mieru pat nebiju cerējusi. Šīs senās celtnes svinīgā noskaņa, kas bija veidojusies, cilvēkiem te lūdzot Dievu simtiem gadu, klusināja jebkādu atmiņu skaudrumu.

Iedūcās ērģeles, no ģērbkambara iznāca misters Tods. Baznīcēni — tie bija pārticīgākie šejienes iedzīvotāji — piecēlās, lai nodziedātu sākuma dziesmu: "Dievs Kungs ir mūsu stipra pils".

Drošā, stiprā pils! Ak, kā es priecājos, stāvēdama tur — patvērumā un mīlēta, kad mans Edvards bija līdzās un dziedāja līdzi savā zemajā baritona balsī. Patiesi, patiesi — stiprā pils!

Taču baznīcēnu vidū sākās nemierīga viļņošanās. Es pagriezu galvu, arī citi tuvumā stāvošie cilvēki pagrieza galvas, lai palūkotos uz kādu stāvu, kurš nupat bija pārkāpis baznīcas slieksni, — durvīs stāvēja vientulīga, melnā ģērbusies lēdija. Viņa bija taisni izslējusies — gara un slaida, no mugurpuses saules apspīdēta, un šķietami nemaz nekaunējās par savu nokavēšanos. Viņa cēli spēra soli uz priekšu — man liekas, šī dāma bija nolēmusi klusītēm apsēsties tuvākajā sēdeklī. Nospriedu, ka šī ir tā pati lēdija, kura ratos pabrauca man garām tajā dienā, kad es vasarā apmeklēju Tornfīldu. Biju tikai ielūkojusies viņas sejā, kad viņa traucās garām, taču šī bālā, ovālā seja, iespaidīgais deguns un cēlais izskats uz mani atstāja neizdzēšamu iespaidu. Un šī lēdija tieši tad ievācās Vecajā Mājā pretī baznīcai, tātad nebija jābrīnās, ka viņa nāk šurp lūgt Dievu.

Šīs pārdomas ilga tikai īsu mirkli, taču tobrīd, kad novērsu acis no viņas un pavēros Edvarda sejā, satrūkos. Neviļus biju pamanījusi, ka Edvards mitējies dziedāt himnu. Pievērsusies vīram, redzēju arī viņu pagriežam galvu uz baznīcas durvju pusi un uzlūkojam melnā tērpto lēdiju. Es redzēju viņa skatienu topam stiklainu, bet bālo seju sakrltamies un kļūstam nekustīgu, it kā vīrs pūlētos savaldīt kādas spēcīgas jūtas. Redzot šo Edvarda kluso savaldīšanos, sajutu pakrūtē baiļu spazmas, jo šāda sejas izteiksme piederējās tām — senajām dienām ar to izmisumu, noslēpumiem un sāpēm.

Manas acis atgriezās pie lēdijas, it kā tā pievilktu skatienu, — tagad viņa bija apsēdusies solā pie durvīm. Likās, ka lēdija skatās uz mani — nē, man garām. Viņa skatījās uz Edvardu. Turklāt ar tādu mierīgu, neatlaidīgu un nepakļāvīgu skatienu!

Pielicis roku pie pieres, Edvards atvainojās, kaut ko nomurminādams, un nokāpa pa kāpieniem, kuri veda lejā no paaugstinājuma. Ar sastingušu sejas izteiksmi mans vīrs steidzīgi izgāja no baznīcas, nepavērdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Redzēju, ka melnā tērptā lēdija arī noskatījās uz viņu. Sī sieviete pat pagrieza galvu, kad vīrs jau bija pie durvīm, un sekoja viņam ar skatienu. Un tad Edvards bija projām.

Visa šī epizode ilga tikai minūti. Tās laikā baznīcēni turpināja dziedāt himnu. Es pagriezos pret Džonatanu, kurš izskatījās visai pārsteigts par tēva pēkšņo pazušanu. Es viņam mierinoši uzsmaidīju un turpināju dziedāt himnu, norādījusi ar roku attiecīgo vietu dziesmu grāmatā. Tagad es pūlējos saglabāt mieru, jo daži baznīcēni noteikti bija pamanījuši dīvaino epizodi, un es negribēju, lai Ročesteru pirmais baznīcas apmeklējums pašu draudzē izraisītu kādas baumas un tenkas, nevēlējos arī uztraukt dēlu. Viegli tas nenācās, man prātā jaucās milzum daudz jautājumu, taču es pūlējos būt savaldīga visu atlikušo dievkalpojuma daļu, lai gan biju neuzmanīga vērotāja. Vai tiešām tā bija noslēpumainās lēdijas parādīšanās baznīcā, kas lika Edvardam tik pēkšņi pazust? Ja tā, tad — kas viņa tāda, kas viņai kopīgs ar manu vīru? Lai gan man izdevās saglabāt savaldību — vismaz es tā ceru —, es būtu vēlējusies, lai mistera Toda sprediķis par Kristus padomu dot Cēzaram Cēzara tiesu būtu kaut nedaudz īsāks.

Beidzot sākās pēdējā dziesma, un mēs pametām baznīcu. Misters Tods pie durvīm apvaicājās, vai misteram Ročesteram dievkalpojuma sākumā sameties nelabi. No lēdijas vairs nebija ne ziņas, ne miņas. Tā kā viņa sēdēja tuvu durvīm, tad līdz tam laikam, kad mēs ar Džonatanu pie tām nokļuvām, droši vien jau bija atgriezusies mājās. Iekāpdama karietē, es pamanīju, ka Vecā Māja tiek atjaunota. Dārzs izskatījās sakopts un uzrakts — tādā gadījumā, es iedomājos, lēdija noteikti nolēmusi apmesties tepat kaimiņos uz ilgāku laiku.

Kad mēs tuvojāmies Tornfīldas vārtiem, es pamanīju, ka pa taku, kura pāri laukiem ved uz baznīcu, iet jaunā un noslēpumainā Vecās Mājas iemītniece kopā ar Greisu Pūlu. Abas sarunājās. Brīdī, kad mēs bijām pie mājas vārtiem, redzēju viņas nogriežamies no takas uz ceļa, kas ved garām Tornfīldai.

Nolūkojos šajā dīvainajā skatā un visādi izprātojos, ko tas varētu nozīmēt, pēc tam mēs devāmies iekšā pa durvīm. Kad iegājām, es apvaicājos, kur ir misters Ročesters. Kalpotāja atteica, ka viņš vēl neesot atgriezies.

Lenča galds bija klāts, taču es nespēju pat domāt par ēšanu. Manās domās valdīja juceklis. Nespēju saprast neko no šīs tik dīvainās apstākļu sakritības — Edvarda aiziešana no baznīcas, tad vēl Greisa Pūla un Vecās Mājas jaunā iemītniece. Tikko spēju sakopot spēkus, uzmetu šalli un izskrēju uz ceļa —gluži kā jebkura sieviete, kuras vīrs nav atgriezies mājās, — un metos pa aleju uz ceļa pusi. Izbīlī lūkodamās gan pa labi, gan pa kreisi, nekur neredzēju ne zīmes no Edvarda. Nekur nebija ari abu sieviešu. Ceļš bija pilnīgi tukšs.

Koši zilās rīta debesis aizsedza mākoņi. Es klidu pa ceļu šurpu turpu, līdz nonācu ērkšķāju laukā. Manam skatienam pavērās izlocītie bezlapu zarojumi uz zemo debesu fona, gara un izstīdzējusi zāle brūnos un bālzaļos toņos — bet tur, pagriezušas man savas melnās muguras, dzīvi tērzēja abas sievietes — Vecās Mājas lēdija un Greisa Pūla —, kāpdamas kalnā un attālinādamās no manis. Es, pilnīgi pārbijusies, vēros viņās no ceļa. Greisa Pūla spēra milzīgu soli, lai pārkāptu pāri nelielam strautiņam, kas tecēja lejup no kalniem — tas nebija ne pēdu plats —, un pagriezās atpakaļ, lai pasniegtu roku otrai sievietei, palīdzot to pārkāpt. Kamēr tas notika, iedarbojās mana iztēle — un visai brīdinoši! Es neviļus iztēlojos abas kā melnas vārnas tur laukā lēkājam un knābājam.

Es pagriezos atpakaļ uz Tornfīldu. Maitu vārnas, maitu putni — manā galvā dunēja kāda balss. Ko gan tās nozīmē — šīs maitu kraukles.7

Kad pārnācu, Edvards joprojām nebija ieradies, un es pavadīju nepatīkamu pēcpusdienu, prātojot par to, kur gan vīrs varētu būt un kāpēc neatsūta ziņu. Noskūpstīju dēlu un iesēdināju viņu karietē, lai zēns dotos atpakaļ pie mistera Vezerfīlda, pēc tam visu vakaru nespēju nomākt nemieru, pārlaizdama bažu pilnas stundas. Tikai pēc deviņiem Tomfīldā ieradās kāds cilvēks no Milkotas ar īsu zīmīti no Edvarda, kurā bija rakstīts, ka vīram pēkšņi nācies doties darīšanās uz Mančesteru, kur viņš bija vērptuves līdzīpašnieks. Vīrs ziņoja, ka būšot atpakaļ pēc dažām dienām.

Tāda rīcība man iedvesa šausmas, jo vēl nekad mūsu desmit gadus ilgās laulības laikā vīrs nebija devies darījumu braucienā, neatvadoties no manis.

Tā Tornfīldā bija ilga un vientulīga nedēļa, kuras laikā es ne mirkli netiku vaļā no šaubām un bailēm. Jautājumiem nebija gala, tie plēsa man galvu pušu. Kāds sakars Greisai Pūlai ar Vecās Mājas lēdiju? Kāds sakars Edvardam ar šo lēdiju?

Prasīt paskaidrojumus Greisai Pūlai nebija iespējams. Pirmkārt — viņa bija kalpotāja, otrkārt — starp mums nekādā gadījumā nebija sirsnīgas attiecības. Ja viņa būtu mana mīļā Ferndīnas Mērija, tad būtu citādi, bet — ak vai! — tā nebija un nevarēja būt. Edvarda prombūtnē misis Pūla uzvedās tāpat kā parasti — pieklājīgi un atturīgi, bez kāda siltuma.

Manās domās tā vien vērpās visādas versijas, ka viņa kaut ko zina par noslēpumaino sievieti un ka šai zināšanai varētu būt kāds sakars ar Edvardu, taču es tur neko nevarēju darīt.

Sajā laika posmā no ciemata pienāca kāda vēstule, rakstīta nepazīstamā rokrakstā. Tā neatvērta un noslēpumaina palika guļam uz galda Edvarda kabinetā.

Tā sākās tas laiks, kad es nebiju spējīga saprast gandrīz itin neko no apkārt notiekošā. Kopš manām pirmajām dienām Tornfīldā es vēl nekad nebiju jutusies tik nedroši, nebūdama pārliecināta par to, kas notiks tālāk.

10. nodaļa

Tagad aizvedīšu jūs uz to vietu, kur manis nebija, — uz Londonu, jo Edvards pēc tam, kad steigšus pameta māju, bija devies tieši turp. Viņš ieradās Temzas kuģu piestātnē, kur uzmeklēja Grovera un Simsa —kuģniecības aģentu — kantori. Tur viņš nofraktēja kuģi "Jānuss".

Tajā vakarā viņš iegāja trokšņainā, piesmēķētā mājvietā netālu no upes un sarunāja tur kādu plecīgu un iedegušu cilvēku, kurš bija ar mieru uzņemties viņa kuģa vadīšanu uz Rietumindiju.

— Nekādā ziņā, — mans vīrs nopietni piekodināja, — nepiestājiet Kingstonā, Jamaikā. Mani nopietni brīdinājuši draugi, kuru stāvoklis nodrošina piekļūšanu visslepenākajām ziņām. Viņi sacīja, ka tur notiekot dumpji un visādas citādas nekārtības. Piestājot Kingstonā, jūs riskētu ar kuģi, kravu un pat komandas locekļu dzīvībām. Tāpēc es jums pavēlu nekādā gadījumā nepiestāt Jamaikā, lai tas maksā ko maksādams!

Kapteinis labprāt piekrita. — Ja tāds ir jūsu rīkojums, mister Ročester, tad es ar prieku darīšu, kā jūs vēlaties.

Un tad, šīs darīšanas nokārtojis, Edvards devās mājup.

11. nodaļa

Edvards pārradās pēc nedēļas, ienākdams lielajā istabā tieši pirms vakariņām. Viņš pārgāja pāri istabai — spēcīgs un nesatricināms, izrieztiem pleciem, taču vīra sejā bija saspringta un nomākta izteiksme, un tā mani satrauca. Edvards noskūpstīja mani uz pieres, bet pēc tam atkrita krēslā man pretī — likās, ka viņš ir ļoti noguris.

—  Vai jūs kaut ko vēlaties? — es vaicāju, pieceldamās kājās.

—  Pašķindiniet zvaniņu, lai atnāk kalpone, Džeina, un apsēdieties, — vīrs atbildēja. —Jums nav jāapkalpo mani pašai, nav jākustina ne kājas, ne rokas.

Es paskandināju zvaniņu un apsēdos, pūlēdamās saglabāt mieru. Vīrs bija projām daudzas dienas, neko nepaskaidrodams, bet tagad, pārbraucis mājās, šķita bez kāda iemesla uz mani dusmojamies.

Kad ienāca kalpotāja, viņš lūdza pasniegt karstu groku ar rumu, bet pēc tam piecēlās un izgāja no istabas.

Pie vakariņu galda viņš ēda maz — gandrīz neko, un likās topam aizvien drūmāks — vēl saīgušāks nekā tad, kad ienāca mājā. Lai cik nobažījusies biju, es nopratu, ka nevajag uzmākties vīram ar jautājumiem. Tomēr pēc tam, kad bija pasniegts un iebaudīts pirmais ēdiens, es, cik mierīgi vien spēdama, apvaicājos: — Vai kaut kas atgadījies, Edvard? Jūs esat tik kluss. Lūdzu, pastāstiet man, ja noticis kaut kas slikts.

Sākumā vīrs neatbildēja. Pēc tam iesaucās: — Vai tad nevarējāt pajautāt — vai viss kārtībā? Vispirms — izlasiet šo!

Viņš izvilka no krūšu kabatiņas vēstuli un pasniedza to man — tomēr šī nebija tā vēstule, ko kalpotājs bija atnesis no ciemata, bet cita, kura bija pienākusi vīra prombūtnes laikā. Šī — es pazinu rokrakstu — bija no Edvarda aizbilstamās Adeles, kuras audzinātāja es reiz biju. Viņa mācījās kādā skolā Šveicē. Es izlasīju vēstuli. Tajā ļoti mīļi bija paziņots, ka tagadtai jau esot gandrīz astoņpadsmit un viņa jūtot, ka ir pienācis laiks pamest skolu un atgriezties mājās.

Manas attiecības ar Adeli pēdējā laikā bija visai paviršas. Meitene lielāko daļu laika pavadīja skolā un sešpadsmit gadu vecumā tika nosūtīta uz Šveici — uz plaši izdaudzinātu mācību iestādi, kas bija slavena ar savu skolnieku brīvdomātāju garu. Tā droši garantēja viņiem gan prasmi uzvesties sabiedrībā, gan pasaules pazīšanu — līdzīgu skolu šajā valstī būtu grūti atrast.

Adeles labā bija darīts viss, ko vien bija iespējams darīt, taču tagad es nevarēju iedomāties, ka manos plecos vēl tiktu uzvelta atbildība par jaunu un pieaugošu sievieti. Ko lai es ar viņu iesāku ? Es gan noteicu tikai: — Vai tad viņai nebūtu bijis labāk palikt tur līdz pavasarim, kad būs piedzimis bērns?

—  Ja jūs tā vēlaties, — Edvards atbildēja.

—  Nē, Edvard. Ja jūs tā vēlaties, — es iebildu. — Es tikai izteicu ierosinājumu.

—  Es tomēr pieņemšu to jūsu ierosinājumu, — Edvards noteica. — Un jūs viņai par to uzrakstīsiet.

—  Viņa taču rakstija jums, — es atkal iebildu. — Vai tiešām jūs nevarētu aizrakstīt viņai pats?

—  Iespējams, ka varētu, — vīrs novilka, — bet man nav vēlēšanās. Man labāk patiktu, ja atbildētu jūs. — Tad viņš piecēlās, sacīdams: — Ja jūs mani atvainotu, tad es tagad iešu uz kabinetu. Man jānokārto vēl daži darījumi. Novēlu jums labunakti, jo man var nepietikt laika apraudzīt jūs pirms gulētiešanas.

Es paliku pie galda viena — pārsteigta un aizvainota. Mana vīra balss saltais tonis stindzināja. Tas atkal bija agrākais Ročesters, kurš mocījās savā nejēdzīgajā laulībā bez cerībām uz turpmāko laimi. Man kļuva skumji. Es domāju: "Ak vai, cik viņš varēja būt mīlošs un patiess — tur, Ferndīnā. Bet pietika tikai mums atgriezties Tornfīldā —un īsā laikā te nu atkal ir vecais Edvards Ročesters — kā parasti rūgtuma pilns, nomākts, ironisks, zaudējis visas ilūzijas. Mani pārplūdināja jūtas, un kādu brīdi pēc tam, kad vīrs bija iegājis savā kabinetā, es meklēju patvērumu savā guļamistabā, kur varēju būt viena savā izmisumā un neviens mani neredzēja.

Kad izsteidzos no istabas, kāpņu pakājē stāvēja misis Pūla —taisna un izslējusies savā melnajā tērpā. —Es ceru, ka vakariņas jums garšoja, misis Ročestere? — viņa apjautājās.

—  Jā, paldies, misis Pūla! — es atteicu.

—  Es pamanīju, ka ne jūs, ne misters Ročesters šovakar neko daudz neesat apēduši.

—   Misters Ročesters ir noguris, bet man ir mazliet nelabi, — es atbildēju. — Tas arī ir viss iemesls. Vakariņām nebija nekādas vainas, pateicos. Labunakti, misis Pūla!

—  Labunakti, misis Ročestere! — viņa noteica.

Kamēr kāpu augšup pa kāpnēm, jutu viņas skatienu

mani vērojam un apcerēju, cik nelāgi ir turēt savu ienaidnieku paša mājā.

12. nodaļa

Nākamajā rītā es nespēju ilgi palikt gultā, jo man likās svarīgi izrunāties ar Edvardu, lūkojot atjaunot mūsu senākās brīvās attiecības. Es zināju — nojautu, ka vīrs jūtas satraukts, tāpēc gribēju noskaidrot šī satraukuma iemeslu, lai varētu palīdzēt, ja tas būtu manos spēkos.

Piecēlos agri, apģērbos un devos lejā brokastīs. Misis Pūla jau bija tur, apvilkusi savas melnās drānas un sakrustojusi rokas uz krūtim kā allaž. Šķietami neizdibināma, viņa paziņoja, ka vīrs aizgājis pašā rīta agrumā un licis man pateikt, ka viņš kopā ar īpašumu pārvaldnieku — misteru Sagdenu —dodas aplūkot attālās fermas. Viņa salti noprasīja: — Ir ļoti agrs, kundze, — vai jums vajadzēja šajā stundā celties augšā?

Tā bija tumša un vējaina diena — drūma, ar nemitīgu lietu, kas plūda lejup pa logu rūtīm kā nebeidzama asaru straume. Es sēdēju lielajā istabā pie sava mazā rakstāmgaldiņa, rakstīdama vēstuli Adelei, kurā paskaidroju mūsu lēmumu, ka viņai būtu jāpaliek Šveicē līdz pavasarim, lai gan mēs labprāt redzētos ar viņu Ziemsvētkos. Pabeigusi vēstuli, mēģināju šūt, taču mani bez mitas grauza neziņa.

Joprojām nebiju ar Edvardu izrunājusies, man sāka likties, ka vīrs no manis vairās. Rīts pagāja drūmi.

Dienvidū no Hejas ieradās skroderiene — apvīlēt aizkar rus, lai tie būtu īstajā garumā. Tupēdama lielajā istabā uz grīdas un atsprauzdama aizkara malu, viņa palūkojās uz mani un apjautājās: — Vai misteram Ročesteram pagājušajā svētdienā baznīcā kļuva nelabi?

—  Jā, tā bija gan, — es atbildēju.

—  Ak jā, tā patiesi varētu būt, — šī sieviete sacīja, it kā mana atbilde kaut kādā ziņā atbilstu viņas gaidām. Nespēju izprast, ko ši sieviete ar to domā, taču viņas balss tonim bija tāda kā dusmu un nepatikas pilna pieskaņa. Es par viņu un par Heju nezināju neko, vienīgi to, ka ciemats bija ļoti nabadzīgs. Nelikos zinis par sievietes teikto un atkāpos, lai aplūkotu atsprausto aizkaru. — Būs labi, — es bildu. — Kā šķiet, tad Hejā nav skolas, kurā varētu mācīties bērni?

—  Hejā nekad nav bijusi skola, — sieviete attrauca.

—   Vai jums neliekas, ka tāda būtu vajadzīga? — es turpināju.

—   Nu jā, var jau būt, — skroderīša piekrita, — taču ļaudis ir nabagi.

—  Iesim augšā! — es ierosināju. — Arī tur ir ko darīt.

—  Tur parasti rīkojās misis Pūla, — sieviete ierunājās, kad mēs kāpām augšā pa kāpnēm. Es kāpu pirmā.

—  Tagad viņa ir pārāk aizņemta, — es atteicu.

Man aizmugurē atskanēja viņas balss: —Tornfīldā daudz kas mainījies. Bet ir lietas un cilvēki, kuri nemainās.

Gaidīju Edvardu visu šo garo un tumšo dienu. Viņš atgriezās tikai vēlu vakarā, viscaur izmircis. Es jau biju

aizsūtījusi kalpotājus gulēt un sēdēju viena pati lielajā istabā pie kamīna lampas gaismā.

—  Džeina? — Edvards ierunājās. Es domāju, ka jūs jau esat gultā. Jums taču jāatpūšas.

—   Es jūtos lieliski, — sacīju. — Ļaujiet man paņemt jūsu apmetni. Cik jūs esat slapjš!

Es noņēmu vīram apmetni un ievedu viņu ēdamistabā, kur bija iekurts kamīns un gaidīja ēdiens.

—   Derētu nedaudz siera, — stāvot pie kamīna, ilgās jāšanas nogurdināts un dubļiem nošķiedies, Edvards noteica. — Un apžāvēties.

—   Sēdieties un ēdiet! — es uzstāju. — Te ir zupa un auksta gaļa.

—  Džeina, — viņš mani pārtrauca, — es gribu gulēt.

—  Jūs dabūsiet iesnas, ja iesiet gulēt neēdis un nosalis, — es iebildu. — Kaut vai man par prieku sēdieties un ēdiet!

Kad Edvardam priekšā bija nolikts vīns un ēdiens, es apsēdos vīram pretī un vēroju viņu, kamēr tas klusēdams pievērsās savam šķīvim.

Kad vīrs bija mazliet ieturējies, es sacīju: — Edvard, ir noticis kaut kas tāds, kā dēļ esmu kļuvusi ziņkārīga. Vai jūs neapmierinātu manu ziņkārību?

—  Ja tas būs manos spēkos, — Edvards noraidošā tonī atteica

—  Tad dariet tā! —es turpināju. —Vai jūs man, lūdzu, nepateiktu to iemeslu, kas svētdien jums lika tik steidzīgi pamest baznīcu? Mēs kopš tā laika neesam izrunājušies.

—  Es pēkšņi jutos slims, — Edvards sacīja.

—  Bet tagad taču jūs neesat slims.

—  Iedomājos, ka esmu slims, — viņš nepacietigi attrauca. — Var taču gadīties, ka cilvēks domājas saslimis, bet pēcāk izrādās, ka tā nav. Džeina, lieciet mani mierā! Jūs taču nekad neesat pārbaudījusi manu pacietību. Ceru, ka arī tagad jūs negrasāties tā darīt. Es jutos slims un izgāju no baznīcas, bet pēc tam izrādījās, ka neesmu saslimis. Tas ir viss. Man tur nekas vairs nav piebilstams.

—  Es prātoju, ka jūsu aiziešanai varēja būt sakars ar to lēdiju, kura apmetusies Vecajā mājā, to lēdiju, kura ienāca baznīcā, kad mēs ieņēmām savas vietas.

Edvards nometa nazi un dakšiņu.— Lēdiju… kādu lēdiju? Ak to lēdiju? — vīrs steigšus nobēra. —Jā. Vienbrīd man likās, ka esmu viņu pazinis, taču šai sievietei nav nekāda sakara ar manu aiziešanu. Džeina, vai jums noteikti jādomā par tādām muļķībām? Ko tas viss nozīmē? Es esmu nosalis, noguris un izsalcis, bet jūs tincināt mani par tādām blēņām, un es zaudēju ēstgribu. Negribu dzirdēt vairāk nekādus jautājumus.

—   Edvard, mans mīļais, es negrasījos jūs apgrūtināt. Lūdzu, nerunājiet tā!

—Tad labi. Tā turpiniet, — viņš novilka, atkal paņemdams nazi un dakšiņu.

Kādu brīdi valdīja klusums.

—  Tātad pirms tam, kad pamētāt baznīcu, jums likās, ka esat pazinis to lēdiju? — es laipni atsāku.

Man ierunājoties, Edvarda sejā atkal parādījās tā negantā izteiksme, kuru es tā ienīdu. Taču vīrs savaldījās un piecēlās. — Es iešu gulēt, — viņš noteica. Un izgāja no istabas, mani neapskāvis, nepateicis labunakti un nepiemetinājis ne vārdiņa par rītdienu.

Bet es — es devos uz savu guļamistabu, kur likos gultā un gulēju nomodā līdz rītausmai, jo nožēloju, ka atsvešinātība starp mums aug augumā, un prātoju par tās iemesliem. Tā bija rūgta un skumja nakts — nebūt ne pēdējā no tām bēdu naktīm, kuras man Tornfīldholā nācās pārdzīvot nākamajos mēnešos.

13. nodaļa

Ausa pelēcīga diena, un es visu rītu paliku savā istabā — domas urdīja manu galvu tā, ka es jutu tajā nomācošu smagumu. Taču es nedomāju, ka būtu kāda jēga vēlreiz runāt ar Edvardu, un šī atstumtība sagādāja man tādas raizes un satraukumu, ka es tāpēc nespēju nodarboties ne ar ko sakarīgu. Mājā valdīja klusums. Lejā nedzirdēja ne skaņas. Ne kāds gāja ārā, ne nāca iekšā. Pa savas istabas logiem varēju redzēt, kā lietus pātago mauru un iežogoto dārzu.

Pirms brokastīm es iztālēm redzēju Edvardu atgriežamies no izjādes un nododam savu rikšotāju zirgu puisim. Pēc tam dzirdēju viņu nākam augšā pārģērbties sausās drēbēs. To izdarījis, Edvards ienāca manā istabā un apskāva mani. Mēs devāmies lejā brokastot.

Kad kalpotāja bija ienesusi ēdienu, mans vīrs ierunājās: — Džeina, man ļoti žēl, ka es vakar pret jums tik asi izturējos.

Es atteicu: — Mans dārgais, man nevajadzēja uzstāt — jūs bijāt tik noguris…

Tieši tobrīd, kad mēs uzsmaidījām viens otram, istabā ienāca misis Pūla un pavēstīja: — Ser, jūs apmeklēt ieradusies kāda lēdija.

Viņas izskats tobrīd, kad saimniecības vadītāja to sacīja, darīja mani nemierīgu. Edvards nelikās ne zinis. Viņš atgāzās krēslā un noprasīja: — Misis Pūla, kāpēc jūs pārtraucāt mūsu maltīti? Kas ir šī lēdija? Ko viņa grib?

—  Viņa to neteica.

—   Tādā gadījumā, misis Pūla, — Edvards novilka,

—  viņa noteikti var pagaidīt.

—   Ser, — viņa brīdinošā tonī ierunājās, — ser, man liekas, ka jums vajadzētu tikties ar viņu tūlīt.

—  Velns parāvis! — Edvards iesaucās. — Kāpēc tad tā? Es vēlreiz prasu — kā to lēdiju sauc?

Misis Pūla mirkli svārstījās, pēc tam klusi atbildēja:

—  Tā ir Rolāna kundze.

Es redzēju, ka viņa seja sadrūma. Pēc tam viņš piecēlās, izgrūda lāstu, atstūma krēslu un izgāja no istabas, atstājot mani pie galda vienu.

Es ar mokām izstomīju: — Misis Pūla, ko tas nozīmē? Kas tā par Rolāna kundzi?

—  Kundze, — viņa atcirta, —jums ir labāk to nezināt!

—  Misis Pūla, kas tā par nekaunību? — es iesaucos, bet viņa pagriezās un izgāja no istabas. Es dusmās saucu Greisai pakaļ: — Misis Pūla! — Taču viņa neatskatījās.

Ne mirkli nesvārstīdamās, izgāju no istabas. Vestibilā, veroties, kur palicis Edvards, izdzirdu kabinetā skaļas balsis, lai gan cauri biezajām ozolkoka durvīm nespēju saklausīt atsevišķus vārdus. Edvarda dusmīgā balss pārtrauca šīs sievietes visai uzstājīgo runu. Es stāvēju tieši pretī kabineta durvīm, pa pusei paslēpusies aiz kolonnas. Vai šī sieviete bija ieradusies no Edvarda pagātnes — kā rēgs, lai viņam kaut ko pārmestu vai atdarītu, sagādātu nepatikšanas, nemieru un sāpes?

Tad kabineta durvis atsprāga vaļā. Sieviete stāvēja durvīs, pagriezusi Edvardam muguru. Viņas seja bija mironīgi bāla, acis stiklainas. —Jūs par to samaksāsiet, mister Ročester! — sieviete spiedzīgi kliedza. — Tagad es iešu, bet— Dievs mans liecinieks! — es atgriezīšos. — Viņa paskrēja garām, mani nepamanīdama, izbrāzās cauri vestibilam un nozuda aiz durvīm.

Kabineta durvis aizcirtās. Kaut kas krita — droši vien krēsls. Es kādu mirkli paliku stāvam, pēc tam šķērsoju vestibilu, iedama uz lielās istabas pusi. Misis Pūla stāvēja pie durvīm un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi klusi atvēra tās manā priekšā. Iedama garām, es ieskatījos šīs būtnes acīs. To skatienā bija lasāms uzvaras prieks.

Iegājusi istabā, atkritu krēslā, mana sirds neganti sitās. Jutos apreibusi un slima. "Mans bērns," es domāju, "mans nākamais bērns. Man ir nelabi. Un bērns var būt apdraudēts."

Kas ir šī lēdija? Kāpēc viņa ieradusies Hejā? Gadījuma dēļ vai tīšām — lai vajātu manu vīru ? Kādas attiecības abus saista, ko viņa vēlas? Lēdijai ir franču uzvārds, taču tad, kad dāma kliedza, viņa runāja bez akcenta. Vai šī sieviete ieradusies no Francijas? Varbūt lēdija pazinusi Edvardu tajā laikā, kad Selīna Varensa bija viņa mīļākā?

Es jutu, ka mums draud briesmas. Mūsu dzīve līdz šim bija tik skaidra un vienkārša, bet tagad bija uzradies kāds riebīgs rēgs, kas grasījās mūs apsēst. Kopš tā mirkļa, kad Rolāna kundze parādījās baznīcā, starp mani un Edvardu viss bija mainījies. Vīra neiecietība pret mani, viņa dusmas — viss sākās no tā brīža. Arī vēlēšanās izvairīties no iztaujāšanas un manis.

"Un tomēr," es izmisusi prātoju, "ir iespējams, ka šī sieviete nav nākusi no attālas pagātnes." Ja nu — cik pretīga doma! — Edvards viņu saticis Mančesterā, kārtojot darījumus? Tieši tur viņš atrada misis Pūlu un deva tai darbu. Abas sievietes viena otru pazina, jo biju tās redzējusi kopā. Vai tāpēc misis Pūla bija šeit — Tomfīldā? Jo viņa zināja noslēpumu par Edvarda attiecībām ar šo sievieti ?

Man prātā drūzmējās aizvien briesmīgākas aizdomas — tādi pieņēmumi, kuri pirms dažiem mēnešiem man ne sapņos nerādītos. Es zvilnēju krēslā, un nelabums man uzplūda viļņiem vien. Kā es varēju neuzticēties savam vīram — tik pēkšņi mainīt savus uzskatus pēc daudziem pilnīgas uzticības gadiem? Un ko lai es tagad domāju? Viņš taču man nav pateicis ne vārdiņa, lai kaut ko paskaidrotu, — itin neko.

Kamēr es tā mocījos, durvis pēkšņi atvērās un iebrāzās Edvards, apvilcis jātnieka uzvalku. — Man atkal jādodas uz Mančesteru, — viņš paziņoja. — Piedodiet, lūdzu! Un pēc tam man varbūt būs jādodas uz Londonu. — Edvarda balsī bija jūtamas sāpes un mīlestība prкt mani — to es sapratu.

Piesteidzos vīram klāt. — Es iesaiņošu mantas.

— Tas jau ir izdarīts, — Edvards noteica. — Misis Pūla to izdarīja. Džeina, mana dārgā, man jādodas ceļā. — Vīrs piekļāva mani sev klāt — tādā kā izmisumā, vismaz tā man šķita, pēc tam attālinājās no manis, un viņa acis pamirdzēja asaras. — Es nelabprāt pametu jūs, Džeina, — Edvards paziņoja, bet man jābrauc, man jābrauc! Esiet piesardzīga, mana mīļā! Rūpējieties par mūsu bērnu un gaidiet mani! — Un prom viņš bija.

Caur lietus skalotajām logu rūtīm redzēju, kā vīrs iziet no mājas un uzkāpj mugurā savam lielajam, pelēkajam zirgam, kuru grūms pieveda viņam klāt. Noskatījos, kā vīrs, lietum līstot, aizjāj — pāri zālājam un prom pa ceļu.

Pēc šīs dienas dīvainajiem notikumiem es nespēju neko noteiktu secināt. Pat tad, ja melnā tērptā sieviete būtu bijusi mana vīra mīļākā vai tās parīzietes — Selīnas Varensas paziņa, kuru viņš dēvēja par "operetes dejotāju" (ko īsti tas nozīmē, es tagad sapratu labāk nekā astoņpadsmit gadu vecumā, kad Edvards bija man stāstījis par to, kā pie viņa nonāca Adele). Ja šī sieviete patiesi ir viņa tagadējā mīļākā — kāda tam nozīme? Bija skaidrs, ka vīrs mīlēja mani, pat ja reizēm atsala un skaitās. Un tas, iespējams, bija vienīgais fakts, kuram, manuprāt, bija kāda nozīme. Ja Edvards mani mīl, mēs kopā atrisināsim jebkurus sarežģījumus, bet, ja nemīl, tad ļaunums nāks gan pār mani, gan pār viņu — tas nāks pār mums abiem.

14. nodaļa

Nākamajā dienā es piecēlos apņēmīgi noskaņota, jo apzinājos savus pienākumus pret sevi, viru un Tornfīldu, lai gan Edvards bija projām, bet es joprojām jutos nobažījusies un nobijusies. Man jādara darāmais pat tad, ja tas būtu pāri maniem spēkiem. Man jāapmeklē misters Tods, kaut ari turpceļā būtu jāiet garām Vecajai Mājai. Es nodomāju, ka šis apstāklis mani neatturēs, ja jau esmu izlēmusi pildīt savu apņemšanos.

Izkāpu no karietes tieši pretī Vecajai Mājai, kura likās aizslēģota un klusa. Atradu misteru Todu vikāra mājā ēdam bagātīgas un sātīgas brokastis. Viņš izveda mani dārzā aplūkot augļu kokus. Mēs stāvējām pie bišu stropiem, un bites slinki žužināja starp kokiem, sēzdamās uz āboliem un plūmēm, kas bija sakrituši zemē, lai gan gaiss likās pavēss. Mācītājs apvaicājās par Edvarda pazušanu no baznīcas svētdienas dievkalpojuma laikā. Es paskaidroju, ka Edvardam kļuva nelabi.

— Es atnācu, — uzrunāju svēto tēvu, — tāpēc, ka ciematā nav skolas. Gribēju aprunāties ar jums par skolas atvēršanu. Kad mēs dzīvojām Ferndīnā, es tur atvēru skolu, kura vēl arvien darbojas, un es vēlētos to izdarīt arī šeit, Hejā. Cik noprotu, šis ir nabadzīgs ciemats, un jādomā, ka raktuvēs stāvoklis ir vēl ļaunāks. Būtu lieliski bērniem iemācīt lasīt un rakstīt, varbūt kādu nieku pieklājīgas uzvedības…

—   Visu cieņu, misis Ročestere, — svētais tēvs bilda, — bet es vienmēr esmu bijis pret tādu ļautiņu mācīšanu, kuriem lemts būt pazemīgiem, — pazemības takas staigājot, viņiem izglītība nav vajadzīga. Heja ir bēdu vieta nevis tāpēc, ka ļaudis nav skoloti, bet tāpēc, ka tiem nav darba. Darba trūkums noved pie tādām norisēm, kuras vairs nav iespējams savaldīt. Agrāk ļautiņi varēja savās mājās aust audumus, taču tagad pilsētu uzņēmumos auž ātrāk un lētāk. Tāpēc Hejā šis rūpals iznīcis. Manuprāt, ļaudis nevēlas, lai šajā bēdīgajā stāvoklī vāju un nepieredzējušu cilvēciņu prāti tiktu vēl vairāk uzjundīti. Tāda rīcība var izraisīt sarežģījumus — vai tad ne?

Tik tiešām — šī atbilde mani nepārsteidza. Te vajadzēja pacietību — zināju, ka nav jēgas stāstīt šim baznīctēvam par saviem nolūkiem, jo nešaubījos, ka viņš pret tiem iebildīs. Šis apmeklējums un skolas pieminēšana bija tikai pirmais šāviens, uzsākot kauju.

—  Bet, ja kāds te atvērtu skolu, — es turpināju, — vai Hejā vispār ir kāda piemērota ēka?

Svētais tēvs papurināja galvu. — Diemžēl nav. Heja ir viena nožēlojama vieta — tikai neliels ēku pudurītis, daži krogi — to gan ir par daudz! — un tas arī viss. Būtu jāceļ skolai piemērota ēka, tāpēc tūlīt jāvaicā — kas par to maksās?

—   Iespējams, ka varētu izsūtīt apkārtrakstu bagātākajiem kaimiņiem.

Mācītājs pakratīja galvu. — Lai kā man gribētos jums nodrošināt vinu atbalstu, diemžēl šie cilvēki nav tik atsaucīgi, kā varētu būt. Šis būtu tas brīdis, kad vajadzētu atjaunot baznīcas jumtu, un pat tik cēlam nolūkam nauda ienāk ļoti lēni.

—    Cik nožēlojami! — es piekritu. — Bet pasakiet man — vai tā lēdija, kura nesen apmetās jums kaimiņos — Rolāna kundze, piedāvā jums kādu palīdzību?

—  Viņa ir ļoti laipna, — draudzes gans atbildēja.

—  Cik jauki, —es turpināju. —Kas jums par šo sievieti zināms, mister Tod?

—  Nekas īpašs, — misters Tods atteica. — Viņu sauc Žistīne Rolāna. Viņa ir angliete, kas apprecēja francūzi un dzīvoja Parīzē — līdz vīra nāvei. Viņš nomira pirms gada.

"Parīze," es nodomāju.

—  Kā jums šķiet — kāpēc viņa pārcēlās uz dzīvi šeit? — turpināju iztaujāšanu.

—   Viņa vēlējās mierīgi pavadīt vecumdienas un sērot par aizgājušo vīru, — misters Tods paskaidroja. — Viņa man stāstīja, ka tai vairs neesot Anglijā nekādu radu, tikai kāda draudzene, kas reiz dzīvojusi Milkotā.

—    Jums droši vien ir patīkami, ka Vecajā Mājā beidzot kāds apmeties — un turklāt tik patīkama sieviete, — es piemetināju un drīz vien posos projām. Biju izdibinājusi kaut vai kādu nieku no viņas dzīvesstāsta — ja vien tas, ko Rolāna kundze mācītājam teikusi, ir patiesība.

Kad gāju garām viņas mājai, tā joprojām bija klusa un tukša, neviens nenāca ārā un negāja iekšā.

Izbraucot no Hejas, es atlaidu karieti atpakaļ uzTornfīldu bez manis, jo biju nolēmusi iet mājup cauri ciemam, lai labāk iepazītu šo vietu un tās iedzīvotājus.

Tajā rītā biju modusies ar kādu domu — lai gan mani māca bailes un šaubas, prātoju, ka es varētu šiem nabaga cilvēkiem palīdzēt, ja vien gūtu bagātāko kaimiņu atbalstu. Tāpēc es izkāpu ceļa līkumā un devos pāri klajam laukam, līdz sasniedzu visai pieklājīgu māju puduri ārpus ciemata, — tās noteikti bija celtas pārticības laikos, kad te vēl nodarbojās ar vilnas vērpšanu un aušanu. Taču tagad abas mājas bija noplukušas, to durvis aiznaglotas un logi aizsisti dēļiem.

Pēc tam sākās mazāku mājiņu rinda. Varēju saskaitīt kādas divdesmit piecas — to rinda stiepās pa ciema ielu taisni uz priekšu. Apkārt vienai no mājiņām pletās nekopts dārzs, bet durvīs stāvēja sieviete — šķiet, viņa gribēja izliet spaini ar netīro ūdeni, taču, ieraudzījusi mani, nozuda, aizvērdama durvis. Es steidzos tālāk. Tur bija piecu māju puduris, un pie kādas sienas bija sapulcējušies daži vīri. Tie novērsās, mani nesveicinājuši. Vairāki citi ar alus kannām rokās nozuda krogā. Kad es devos tālāk pa ielu, kura tagad jau bija apžuvuši — tikai peļķēs vēl vīdēja ūdens —, tamlīdzīgas ainas atkārtojās atkal un atkal. Manā priekšā ciemata iela kļuva tukša, it kā visur, kur es parādījos, pirms tam būtu izskanējis taures signāls, kas nedzirdami pavēstīja par manu tuvošanos. Kad es nācu tuvāk, divi bērneļi, kuri rotaļājās uz ielas, tika iesaukti iekšā. Tie ieskrēja mājā un aizcirta aiz sevis durvis. Ja no skursteņiem augšup nestīdzētu dūmi un durvīs nepavīdētu cilvēku stāvi, varētu domāt, ka eju cauri pilnīgi izmirušam ciematam. Tomēr pa atvērtajām klusā kroga durvīm garāmejot redzēju, ka tur iekšā sēž vīri. Notekā suns plucināja lupatu. Un tā es izgāju cauri Hejai, nonākot laukos aiz ciema.

Ejot atpakaļ uzTornfīldu, jutu tādu vēsumu, kam nebija nekāda sakara ar vēju, kas vēdīja apkārt. Jo es nebiju skaidrībā par to, kas notika. Vai viņi no manis baidījās? Vai domāja, ka es vēlu viņiem ko ļaunu? Vai tie glabāja kādu īpašu noslēpumu — tādu, kādi reizumis tiek stāstīti nomaļās un noslēgtās vietās, kāda bija Heja? Biju nosoļojusi apmēram ceturtdaļjūdzi pa šauro ceļu, kas, kails un tukšs rudens saulē, stiepās pa vidu laukiem, kad mani pēkšņi iztālēm pasauca kāda balss. — Misis Ročestere!

Es pagriezos un ieraudzīju uz ceļa kādu vīru, kurš uzsauca vēlreiz: — Misis Ročestere!

Tas bija pavecāks vīrietis. Atspiedies uz spieķa, viņš ar pūlēm nāca uz manu pusi. Vīrs tuvojās, un es devos atpakaļ — viņam pretī. Viņš bija sirms un salīcis, droši vien nabags, tomēr šī cilvēka apģērbs bija tīrs un kārtīgs.

Kad es sasniedzu viņu, vīrs bija gluži aizelsies. —Jūs ejat tik ātri — par ātru tādai mazai sievietei, — viņš mani uzrunāja, likdamies uzjautrināts. Šī bija pirmā reize, kad kāda balss Hejas apkaimē mani draudzīgi sveicināja. —Jā gan, jums ir jaunas kājas, — vīrs runāja tālāk.

—   Vai jūs vēlaties ar mani patērzēt? — es apjautājos. — Jūs zināt, kā mani sauc, bet es nezinu, kas esat jūs.

—     Jums nevajadzētu runāt ar mani augstprātīgā tonī, misis Ročestere, — vīrs sacīja nopietnā, bet gluži draudzīgā balsī.

—  Ja tā, —es bildu, —jums būtu nepieciešams pateikt man savu vārdu.

—   Kāpēc — vai tad jūs mani vairs nepazīstat? Esmu Artūrs Krūks — jūsu vecais namzinis no tiem laikiem Tornfīldā, kad jūs vēl bijāt mis Eira. Mēs esam tikušies — ja atminaties — pirms desmit gadiem tajā mājvietā, kuru es toreiz pārvaldīju, kad jūs ieraudzījāt Tornfīldas drupas. Jūs interesējāties par notikušo un es jums pastāstīju.

Es jutos izbrīnījusies. Skaidrs, ka tas ir Krūks, tikai desmit gadus vecāks. Atminējos, cik izmisīgi es viņu izvaicāju par Edvarda Ročestera atrašanās vietu. Man šķiet, es toreiz biju tā uztraukusies, ka tagad nenācās brīnīties par manu atmiņas zudumu, kad es pirmajā brīdī šo vīru nepazinu.

—  Tagad es jūs atceros, — sacīju, tūlīt sākdama Artūru izvaicāt, kā viņam klājas.

—   Man nav daudz naudas un veselība arī varētu būt labāka, — viņš īsi pavēstīja.

—   Es varētu aprunāties ar misteru Ročesteru, lai viņš jums palīdz, — es piedāvāju.

Taču, tiklīdz ieminējos par šo jautājumu, vīrs satraucās. — Lūdzu, nedariet to, kundze! Es jūs ļoti lūdzu! — viņš ārkārtīgi uztraukti iesaucās.

—  Bet kāpēc tad ne? —es izbrīnījusies noprasīju. —Jūs taču esat mūsu ģimenes vecais kalpotājs. Viņš taču negribēs redzēt jūs trūkumā.

Taču vīrs satraucās vēl vairāk un joprojām lūdza mani neko neteikt. — Nē, kundze, nevajag!

—  Es nesaprotu.

Vīrs runāja ļoti ātri. — Redzēju, kā jūs gājāt cauri Hejai. Protams, es nevarēju runāt ar jums bailēs no ciemata ļaudīm. Tāpēc sekoju jums atceļā un panācu šeit, lai lūgtu jūsu palīdzību. Ciema ļaudis jūs nepazīst un jums neuzticas, bet es uzticos, kundze. Dzirdēju par to, kā jūs dabūjāt misteru Ročesteru atpakaļ pie veselības, un par to, cik labi izturējāties pret cilvēkiem Ferndīnā. Es ticu, ka jūs interesē taisnība un tās atjaunošana.

Mēs stāvējām vējā uz tukšā ceļa, tuvumā neviens nebija redzams, nedzirdējās neviena skaņa, vienīgi prīkšķes brēcieni. — Un ko tad jūs vēlaties? Pasakiet to man, Krūk! — es lūdzu.

—   Visa nelaime ir viņas abas — tā lēdija un Greisa Pūla, — Krūks pavēstīja. — Vai jūs nevarat panākt, lai tās abas liktu mani mierā?

Es jutos ļoti pārsteigta —pat sāku prātot, vai vecais vīrs nesāk jukt prātā. —Man nav skaidrs, par ko jūs runājat, — es sacīju. — Vai viņas jums dara pāri?

—Jā, tā ir gan, — šis vīrs izteiksmīgi bilda. — Tas sākās pirms divām nedēļām — kad jūs ar misteru Ročesteru ievācāties Tornfīldā. Kopš tā laika abas lēdijas man neliek mieru. Jau pirmajā rītā abi sievišķi ieradās un klaudzināja pie manas mājas durvīm — misis Pūla un tā otra lēdija no Vecās Mājas, ģērbusies kā atraitne. Tās dāmas ieradās ar dāvanām — lai atbalstītu mani trūkumā, kā pašas sacīja, bet drīz vien saruna ievirzījās par seno laiku notikumiem. Tos gan būtu labāk aizmirst — tā es viņām ieteicu.

Taču viņas uzstāja, lai runāju par tiem. Un nebeidza runāt par tiem laikiem, negribēdamas iet projām, lai gan es centos abas izvadīt. Beigu beigās biju spiests viņām pateikt, ka nevaru un negribu runāt par pagātni, tikai tad abas aizgāja. Bet — ak vai! — nākamajā dienā tās atkal bija klāt, tikko sāka krēslot, — tikpat pļāpīgas kā iepriekšējā vakarā. Viņas man draudēja, kundze, — Artūrs pavēstīja. — Misters Ročesters ir mans pavēlnieks, un visa naudiņa, kas man ir, nāk no viņa. Misis Pūla man teica, ka viņai esot uz saimnieku milzīga ietekme, viņa varot izmantot šo ietekmi, lai es zaudētu savu māju un naudas pabalstu, ja nepievienošos viņu sazvērestībai un nestāstīšu viņām to, ko tās gribēja dzirdēt. Es pat nespēju pastāstīt, cik ļoti nobijos, redzot to abu cietsirdīgās sejas raustīgajā sveces gaismā. Ja viņām nepaklausīšot, tad viņas mani pazudināšot.

Es tik tikko spēju noticēt tam, ko dzirdēju. Greisa Pūla draudējusi lietot savu ietekmi uz manu laulāto draugu, lai pazudinātu šo veco vīru! Tāda doma likās gan pretīga, gan drausmīga — man trūka vārdu. Bet kāpēc abas šīs sievietes — otra noteikti bija Rolāna kundze — apvienojušās? Un kāds bija šīs sazvērestības mērķis?

Atbilde droši vien bija meklējama tajā noslēpumā, kuru abas meklēja, mēģinot izdabūt no vecā Krūka, — to gribēju uzzināt arī es, taču baidījos dzirdēt. Tāpēc, apvaldijusi drebuļus, pavaicāju, ko tad viņas tā gribēja uzzināt.

Vecais vīrs vērās lejup un nomurmināja: — Viņas gribēja zināt visu par ugunsgrēku un nelaiķes misis Ročesteres nāvi. — Pēc tam viņš turpināja: — Kundze, man bija bail — es nespēju pretoties, tāpēc visu pastāstīju, domā;

dams, ka ar to būs gana un pietiks. Taču nākamajā dienā tā atraitne atkal bija klāt un uzdeva vēl vairāk jautājumu par tādām lietām, kuras es nemaz nezināju, — un tad viņa atnāca vēl trešo reizi —šorīt agri no rīta… Misis Ročestere, — viņš dedzīgi sacīja, — viņa atkal gribēja, lai es runāju par to, ko redzēju ugunsgrēka naktī — un ko redzēja citi. Kundze, es viņai pastāstīju visu, ko vien varēju iedomāties, arī to, ko citi stāstījuši. Jūs jau zināt, tas ir ļoti sāpīgi un nepatīkami —atcerēties tādas briesmīgas lietas. Taču viņa nelikās mierā. It kā tur būtu vēl kaut kas, ko tai izmisīgi vajadzētu uzzināt, — un viņa nerimsies, kamēr uzzinās. Tā sieviete ir kā apsēsta.

Vecais vīrs likās pamatīgi satraucies. Šķita, ka biju satraukusies gluži tāpat.

Kas tas par noslēpumu, kas saistās ar Tornfīldu pirms vairāk nekā desmit gadiem? Misis Pūla taču toreiz bija šeit — Dievs vien zina, ko viņa darīja! Man notirpa sirds, tomēr es saņēmos, vēlēdamās palīdzēt vecajam vīram.

Uzliku roku uz viņa pleca. — Es parunāšu ar misis Pūlu — mēģināšu uzzināt, kas notiek un kāpēc viņas plijas jums virsū. Es runāšu arī ar misteru Ročesteru, lai panāktu jūsu drošību. Ejiet mājās un atpūtieties! Jūs esat pavisam izmisis.

Viņš pateicās man, pagriezās un devās projām. Es kādu mirkli stāvēju uz vietas, lūkodamās pāri laukiem uz kalnu nogāzēm, kuras grima ēnā. Vējš bija auksts — man būtu jāpapūlas ātrāk nonākt Tornfīldā, lai savestu kārtībā satrauktās domas. Man neko nepalīdzēja šīs iegūtās zināšanas — es jau pirms daudziem gadiem biju iemanījusies nepārcilāt iztēlē tās senās dienas šeit, nepārlūkojot arī visu šo notikumu ar ugunsgrēku, kas izpostīja māju. Senās dienas — palikušas tik tālā pagātnē… Un tomēr es nopratu, ka tās kaut kādā veidā pienākušas tuvāk — gluži kā garās ēnas, kuras krīt no kalniem, apliecinot, ka nav saules bez ēnas. Džeina, nav saules bez ēnas! Atsaucot atmiņā, ko vien spēju, es tomēr netiku nekādā skaidrībā par to pratināšanu, kādu vecajam Artūram Krūkām sarīkojušas Vecās Mājas lēdija kopā ar misis Pūlu.

Es lēnām devos atpakaļ uz Tornfīldu, bēdīgi iedomājot to, ka māja ir tukša un varbūt paies daudzas dienas, kamēr atgriezīsies Edvards.

Kad ienācu pa atvērtajām durvīm, vestibilā ieraudzīju misis Pūlu un Rolāna kundzi, kuras atkal sarunājās kā sazvērnieces un tūlīt pašķīrās, tikko ieraudzīja mani. Šī sieviete —Rolāna —pat uzdrošinājās tuvoties man zobgalīgā pieklājībā, it kā būtu gaidījusi tieši mani. Viņa nevarēja zināt, ka esmu dzirdējusi strīdu ar Edvardu, un tuvojās šķietami draudzīgi.

Es neatņēmu sveicienu un nesniedzu roku — biju nolēmusi izturēties ļoti atturīgi, aiz vēsuma paslēpjot savu iekšējo nemieru. Es sacīju: — Nupat satiku kādu agrāko Tornfīldas kalpotāju — Artūru Krūku. Viņš ir ļoti noraizējies par jūsu nemitīgajiem apciemojumiem un uzmācīgo iztaujāšanu. Es pat dzirdēju, ka jūs, misis Pūla, esot viņam draudējusi atņemt māju un ienākumus, — ar kādām tiesībām, to gan es nezinu.

Greisa Pūla noklausījās to visu, stāvēdama ēnā aiz kolonnas. Es uzrunāju viņu: — Panāciet uz priekšu, misis

Pūla! Es gribu noskaidrot, kāpēc jūs neliekat mierā to veco viru. Kā šķiet, mums vajadzētu ieiet viesistabā. Tur mēs varētu visu noskaidrot.

To pateikusi, vedināju abas uz viesistabu, un viņas man sekoja. Kad mēs iegājām iekšā, es aizvēru durvis. — Vai apsēdīsimies, Rolāna kundze? — es auksti piedāvāju.

— Nē, misis Ročestere, pateicos! —viņa atbildēja, saglabādama uzsvērtu pašcieņu. — Es labāk palikšu stāvam. — Un viņa tiešām palika stāvam — gara un taisni izslējusies, savaldīga un ar izaicinošu skatienu. —Jūs gribat zināt, kāpēc es apciemoju Artūru Krūku un izvaicāju viņu par ugunsgrēku Tornfīldā un iepriekšējās misis Ročesteres nāvi?

Kā jau agrāk aizrādīju, es bez drebuļiem nespēju klausīties, kad to vājprātīgo — Bertu Meisoni —dēvēja par misis Ročesteri. Šie vārdi trāpīja mani kā sitiens.

—Jūs gribējātsacīt —Bertas Meisones? —es pārvaicāju.

—  Nē, misis Ročesteres — tieši tā es gribēju teikt, — viņa atbildēja.

—  Es esmu misis Ročestere.

—Jūs to sakāt tik lepni! —viņa aizrādīja. —Tasirgluži saprotams, ja ņemam vērā jūsu izcelšanos. Jā, es redzu, ka jūs lepojaties ar savu titulu, misis Ročestere noTornfīldas. Mēs vēl redzēsim, kas no šī lepnuma paliks pāri tad, kad es jums pateikšu to, kas man sakāms.

Mani tā uzbudināja šīs sievietes nekaunība, ka es attraucu: — Es nesaprotu, par ko jūs runājat! Zinu tikai to, ka jūs varat biedēt nabaga vecu vīru, bet mani iebiedēt jums neizdosies.

—  Man prieks, ka jūs esat tik drosmīga. Bet, manuprāt, jums labāk būtu apsēsties un paklausīties.

Mani sadusmoja šis sievietes nekautrība, tā runājot ar mani manis pašas mājā, un es jau gribēju pateikt, ka man nav vēlēšanās klausīties viņas stāstos, un izvadīt ienācēju laukā. Taču Greisa Pūla, kura mierīgi stāvēja pie durvīm, pēkšņi ierunājās: —Jūs darītu prātīgi, ja paklausītos, misis Ročestere. Ir daudz kā tāda, ko jūs nezināt.

Es saminstinājos. Rolāna kundze izturējās nicinoši, Greisa Pūla — mana saimniecības vadītāja — runāja ar mani kā līdzīga ar līdzīgu, vēl trakāk — viņai kā kalpotājai vispār nebūtu nekas sakāms šajā lietā. Taču visi noslēpumi ap mani… un šeit nebija Edvarda, kurš varētu kaut ko izskaidrot… prātīgi vai nesaprātīgi, es nolēmu aizsūtīt misis Pūlu projām un uzklausīt Rolāna kundzi.

—    Atstājiet mūs, misis Pūla! — es pavēlēju. Viņa paklausīja. Pēc tam pievērsos Rolāna kundzei. — Es klausīšos, — sacīju, —ja jūs runāsiet cilvēcīgi un paskaidrosiet savu rīcību.

—  Un labi darīsiet! — lēdija ciniski noteica. — Starp citu — kur tad jūsu vīrs? Tikko sākās nepatikšanas, pazuda sazin kur.

—  Ja jūs gribat turpināt tādā tonī, Rolāna kundze, — es aizrādīju, — jums nāksies iet projām.

—   Neesiet tik uzpūtīga — un paklausieties! — lēdija bilda. — Vispirms jums jāzina tas, ko jūsu vīrs nav turējis par vajadzīgu jums pateikt, — es esmu Bertas Meisones māsa.

Es blenzu viņā, neticēdama tam, ko dzirdēju. Tā taču nevarēja būt patiesība! Es nekad nebiju dzirdējusi, ka Bertai Meisonei būtu māsa, —zināju tikai par brāli. Taču, pēc atmiņas apdomājot vājprātīgās būtnes izskatu un uzvedību, es spēju saskatīt kādu līdzību starp to trakojošo, izspūrušo sievišķi un šo dāmu manā priekšā. Viņai bija tādi paši kupli, melni mati, sakārtoti tāpat, tikai Bertas pinkainie mati bija blāvi un nespīdēja, bet Rolāna kundzes mati bija pieglausti un tumši spīdīgi. Abām bija lielas, melnas acis — atšķirība bija tikai tāda, ka Rolāna kundzes skatienā varēja samanīt saprāta dzirksti, turpretī Bertas acu skatiens likās baiļu pilns un acis izvalbītas, kā jau jukušai. Māsai bija tāda pati tumsnēja seja, tikpat spēcīga miesas būve, tikai Rolāna kundzes spēks šķita apvaldīts, turpretī Bertas — nevaldāms, izvēršoties izmisīgās kustībās un niknos uzbrukumos citiem. Salīdzinot abas, es tomēr nolēmu, ka Rolāna kundzes teiktais varētu būt tiesa.

—  Labāk apsēdieties! — lēdija teica, ne drusku nejuzdama man līdzi. —Jūs gaidāt bērnu; es dzirdēju, ka esat smagi slimojusi. Apsēdīsimies abas, un noklausieties, kas man sakāms.

Es paklausīju.

—  Jums jāzina vismaz tik daudz, — lēdija sacīja, — ka tad, kad jūsu vīrs ieradās Rietumindijā, kur dzīvoja mana ģimene, viņam nebija ne penija pie dvēseles. Viņš bija jaunākais dēls savā ģimenē, un tikai precības ar Bertu padarīja šo cilvēku bagātu, jo viņš saņēma ļoti pieklājīgu pūru. Vēlāk nomira viņa vecākais brālis, un tad viņš kļuva par Ročesteru no Tornfīldas. — Viņas balss, to sakot, bija stindzinoši salta. — Un es domāju, ka jūs nezināt vēl kaut ko — pirms laulībām ar manu māsu jūsu virs piekrita pēc Bertas nāves pūru atmaksāt atpakaļ ģimenei — tajā gadījumā, ja viņa neatstātu bērnus. Protams, ja māsai būtu bērni, tad visu mantotu viņi. Tas nebūt nav nekas nedzirdēts. Berta ir mirusi, bet naudu neesmu saņēmusi.

—  Jūs esat ieradusies pēc naudas? — es noprasīju.

—  Daļēji, —viņa atbildēja. —Jums jāzina, ka tad, kad notika tās nelaimīgās laulības un tika izmaksāts pūrs, Meisoni bija bagātākie plantatori visā Jamaikā. Taču drīz pēc tam vergi tika atbrīvoti un plantatori — arī mana ģimene — tik lepni vairs nedzīvoja, reizēm pat zaudēja visu mantu. Mani vecāki ir padzīvojuši un joprojām dzīvo Rietumindijā. Viņiem ļoti vajadzīga nauda. Mans brālis, kuru jūs redzējāt, kad viņš baznīcā izjauca tās viltus laulības ar jums, ir Jamaikā kopā ar viņiem. Protams, ka brālis tika jūsu vīram rakstījis ne reizi vien un atgādinājis, ka ģimene gaida atpakaļ pūru, taču Ročesters pat nepapūlējās atbildēt. Mans brālis nejūtas labi un nespēj ceļot, tāpēc braukt nācās man —ja jau es vairs nedzīvoju Parīzē —, lai sauktu jūsu vīru pie atbildības. Viņš man paziņoja, ka negribot un nespējot pūru atmaksāt.

Viņa nicīgi palūkojās apkārt. — Baidos, ka jums nāksies atzīt to faktu, ka šī atjaunotā pils ar visiem paneļiem un tapetēm ir no jauna uzcelta, maksājot ar manu naudu, kuru šim vīram atnesa precības ar manu māsu. Jūs raugāties uz mani kā kreditore, kura skatās uz parādnieci, bet ļaujiet man paskaidrot jums, ka parādniece esat jūs pati. Taču tas vēl nav viss. Esmu šeit, lai atklātu patiesību par savas māsas nāvi. Jums taču tas neliksies dīvaini, ko? Es jūtu, ka jūs neesat ļauna sieviete. Jūs sapratīsiet, ka es mīlēju savu māsu. — Viņa apklusa. — Vai jūs nekad neesat jautājusi sev, kas īsti notika Tornfīldā tajā ugunsgrēka naktī?

—  Es zinu, kas notika, — nepārliecinoši sacīju, ar gara acīm atkal skatīdama to drausmīgo ainu, kad kalpotāji jau bija drošībā, bet mans vīrs pūlējās glābt Bertu, kura izraisīja šo ugunsgrēku. Taču viņa bija uzkāpusi uz jumta, no kura nokrita.

—  Nē, misis Ročestere, — Rolāna kundze zīmīgi iebilda, — neviens nezina visu, kas tonakt notika, — ja nu vienīgi Edvards Ročesters. Tajā pēcpusdienā mājās bija tikai viņš un Berta. Es gribu uzzināt, kas patiesībā notika šajā naktī, tieši tāpēc es ierados, runāju ar misis Pūlu un iztaujāju veco vīru. Ar to Bertas nāvi kaut kas nebija īsti kārtībā. Viss, ko mums — viņas ģimenei — izdevās par šo notikumu uzzināt, bija paša Edvarda sacīts, tas ir, pierakstīts pēc viņa diktāta, kad viņš vēl bija akls un smagi ievainots. Mēs, protams, viņam noticējām — kāpēc gan ne?

Taču pēc tam sāka pienākt citas ziņas. Ročesters apprecējis to pašu lēdiju, kuru mēģināja apprecēt toreiz, kad mana māsa vēl bija dzīva. Viņa veselība uzlabojusies. Ročesters kļuvis par veselīga bērna tēvu. Un galu galā — Ročesters atjauno Tornfīldu! Bet viss, kas paliek mums — Bertas ģimenei, ir tikai neatbildēti jautājumi un neatmaksātais pūrs. Kā jums šķiet, ko mēs izjūtam, misis Ročestere? Vai jums liekas, ka mēs nākam pāragri — lai pēc desmit gadiem beidzot izdibinātu patiesību? Tagad jūs zināt, kas esmu un kāpēc esmu šeit. Vai jums nemaz nešķiet dīvaini, ka jūsu vīrs jums neko par to visu nav teicis?

—Jūs te runājat par patiesību, —es iebildu. —Tačujūs nebraucāt uzzināt patiesību, jūs braucāt atriebties.

—  To, ko jūs saucat par atriebību, citi dēvē par taisnīgumu, — lēdija dusmīgi attrauca. — Kā jums šķiet, vai man bija patīkami braukt šurp un runāt ar vīru, kurš noveda manu māsu līdz vājprātam, kurš atveda viņu uz šo drūmo un naidīgo vietu un iespundēja bēniņos, bet pēc tam droši vien nogalināja?

Es piecēlos. — Rolāna kundze, jūs esat zemiska! Jums jāiet projām.

Taču viņa vairs nebija apstādināma. — Iespējams, ka tā ir ļoti izdevīga nāve! — viņa kliedza. —Trakas un bagātas sievas nāve — tieši tad, kad viņš sagribēja apprecēt zemas kārtas guvernanti. Patiesi — viņš cerēja to izdarīt jau tad, kad mana māsa vēl bija dzīva. Ak jā, — lēdija turpināja, — tas Ročesters ir valdzinošs, pievilcīgs, bet solījumus netur. Vismaz savu bērnu— Adeli viņš būs atzinis? — Lēdija tuvojās man. — Un kas notiks ar jums, mana dārgā, ja vīrs nolems, ka jūs vairs neesat viņam vajadzīga? Padomājiet — padomājiet vien, kādu vīru esat apprecējusi!

Es jutos slima, man uzmācās slikta dūša, acu priekšā vīdēja kaut kas melns. Sataustīju krēslu. Pēc tam man likās, ka dzirdu aizveramies durvis. Pēc mirkļa, pavērusies augšup, redzēju, ka Rolāna kundze ir projām, bet man līdzās sēž misis Pūla.

—  Kundze, — viņa ierunājās, — vai palīdzēt jums uzkāpt pa kāpnēm, lai jūs nokļūtu savā istabā? —Taču es par visu vairāk negribēju, lai viņa man pieskaras, tāpēc sacīju: — Nē. Es uzkāpšu pati. — Un devos augšā.

Tur es vairākas stundas nogulēju kā zibens ķerta — manas domas juka, locekļi pēkšņi likās pārāk smagi, lai es spētu pakustēties. Nopratu, ka man tiešām jāpārdomā Rolāna kundzes teiktais. Tikai man nepietika spēka, miesa un ari gars pretojās šim pārdomām — laikam tāpēc, ka centās pasargāt gaidāmo bērnu, tādēļ neļaujot man neko pasākt. "Ak vai, "es domāju, "tai sievietei, kurai jāsastopas ar tādām nejēdzībām, gaidot bērnu."

Es pat nepamanīju, pa kuru laiku satumsa. Lai gan tikai ar mokām spēju valdīt pār savu saprātu un miesu, tomēr piecēlos un pa durvīm, kuras savienoja mūsu istabas, iegāju vira ģērbkambarī, bet pēc tam arī guļamistabā. Manis ienestā lampa apgaismoja šo spartiski atturīgo istabu, kur bija ļoti tīrs un gandrīz nekādu greznumlietu vai rotājumu. Plānojot mājas ierīkojumu, es nedomāju, ka Edvards tik ilgi gulēs savā istabā. Te bija viņa tukšā gulta, rūpīgi nosegta ar pārklāju, te bija spilveni, uz kuriem vajadzēja atdusēties viņa mīļajai galvai. Es noliku lampu uz grīdas un iesēdos tukšajā gultā, sērodama par vīra prombūtni.

Jutos pilnīgi bezpalīdzīga. Varbūt man nevajadzēja uzklausīt Rolāna kundzes biedējošos atklājumus, kamēr Edvards bija projām? Taču, kad šī lēdija sāka runāt, es nezināju, kādus atklājumus viņa grasās izteikt. Un, ja Edvards bija projām, kā es varēju tos atvairīt? Es nespēju saprast, kāpēc laulātais draugs man neko par to visu nebija paskaidrojis. Ir skaidrs, ka mans vīrs baznīcā viņu pazina — gan pēc tikšanās pagātnē, gan pēc līdzības māsai, kuru viņš bija apprecējis. Rolāna kundze apmetās kaimiņos. Viņa bija tam rakstījusi, bija atnākusi uz mūsu māju, bet viņš joprojām man nebija teicis neko.

Kur gan palikusi — es prātoju — viņa atklātība un paļāvība uz mani? Un kur tagad ir tā uzticēšanās maniem spriedumiem, par ko viņš tik bieži runāja? Viņš taču tika uzteicis mani kā palidzi, ne tikai kā sievu, bet kā draugu, nesatricināmu sabiedroto, partneri, ar kuru vieno kopīgs darbs. Un tagad, tik grūtā laikā, vīrs klusēja. Par Rolāna kundzes apvainojumiem es domāju maz. Šīs lēdijas prasības, runājot par pūru, bija apšaubāmas, viņas aizdomas par māsas nāvi — bezjēdzīgas. Mani visvairāk sarūgtināja Edvarda klusēšana. Un tagad viņš bija projām, projām bez kāda paskaidrojuma. Es apķēru pati savus plecus, sēdēdama tur naktskreklā, uzvilkusi virs tā rītakleitu, un izmisumā šūpojos šurpu turpu, tā ka mani mati atrisa pār pleciem.

Pa to laiku bija sacēlies vējš, kas drebināja logus. Lampas uguns raustījās. Sāniski lūkodamās dūmakainajā gaismā, attālajā spogulī pie sienas piepeši ieraudzīju tās vājprātīgās sievietes atspulgu. Ātri piecēlos un norāju pati sevi par to, ka atļaujos tā satraukties. Kāds labums no manis tādās nepatikšanās būtu vīram, ja es tā uzvestos? Tā es vaicāju sev. Un kāds labums no manis ir man pašai? Man vajadzētu nomierināties, atpūsties, vismaz atgulties, ja nespēju aizmigt, un pārdomāt, ko iesākt nākotnē. Un kā palidzēt Edvardam, ja nolemšu kaut ko pasākt?

Pacēlu lampu un izgāju no istabas. Iedama garām Edvārdā ģērbkambarim, es apstājos. Gaiss tikko jaušami smaržoja pēc ziepēm, kuras vīrs mēdza lietot. Te glabājās viņa garderobe un zābaku kalpiņi; te stāvēja riekstkoka galds ar krūku un bļodu, bruņurupuča kaula ķemmes un matu sukas ar sudrabā kaltiem iniciāļiem. Šī galda atvilktnē vīrs vienmēr turēja pistoli — gadījumam, ja mājā ielauztos zagļi. Es iedomājos, ka vīrs varbūt paņēmis to līdzi, — tā būtu norāde, ka viņš devies uz kādu vietu, kur būtu jābaidās. Pirms dažiem mēnešiem tāda doma man nekādā ziņā neiešautos prātā. Bet tā man ienāca prātā šobrīd, liecinot par to, cik nobažījusies esmu. Un es atvēru atvilktni.

Jutos atvieglota, redzēdama pistoli joprojām savā vietā, taču tai līdzās atradās vēl kāds priekšmets — mazs un spožs nieciņš manas augstu paceltās lampas gaismā. Tā bija miniatūra smalki savītā zelta rāmītī — jaunas un ļoti skaistas sievietes portrets. Viņas gaišie mati bija galvvidū sasprausti augšup, bet cirtas nokarājās abpus galvai, maigi ierāmēdamas seju. Viņas acis zem skaisti izliektajām uzacīm bija spožas un riekstu brūnas. Viņa priecīgi smaidīja — tas bija vēss smaids, jautrs un iestudēts, tajā viedās kāds pasaulīgs jutekliskums.

Es bez garas domāšanas sapratu, kas ir šī sieviete. Es pazinu šo seju, pat ļoti labi. Tā taču tik ļoti līdzinājās Adeles sejai un tomēr nebija Adeles seja. Šīs sievietes mati bija mākslīgi sacirtoti, šis sakārtojums liecināja par lietpratību, gar garo, balto kaklu nokarājās ziedu ķekars, bet uz krūtīm rēgojās dārga pērļu virkne. Tā nebija meitene, tā bija sieviete. Biju tādā pārliecībā, ka tā varēja būt vienīgi Selīna Varensa — Adeles māte.

Nekad agrāk es nebiju šo portretu manījusi. Kad mēs vēl dzīvojām Ferndīnā, šis medaljons atvilktnē neatradās… Es to pacēlu un uzspīdināju tam lampas gaismu. Spožums krita daiļajā sejā, un es izmisumā prātoju, ko tāds atradums varētu nozīmēt. Ak vai, manā greizsirdīgajā sirdī iezagās šaubas — es iztēlojos savu vīru ilgajās un vientulīgajās nakts stundās klīstam ap bijušās mīļākās portretu. Tas nevar būt, tā nevarēja notikt — es sacīju sev, taču iestāstīšana nelīdzēja —greizsirdības tārps turpināja mani grauzt, manās krūtīs perinājās nelaimes nojauta.

Savā agrākajā dzīvē es netiku saņēmusi daudz maiguma un mīlestības, jo man nebija mātes. Man šķiet, ka tie, kuriem trūcis mierinājuma, parasti mīlestības lietās nespēj uzticēties citiem, nekad nevienam netic, jo apzinās, ka ikviena mīlestība var tikt atņemta tāpat, kā tā tika sniegta. Tās bija ilgas pēc atbalsta — drošības sajūtas, vēlme pēc ticības citiem, ar kuriem kopā nāksies cīnīties, —un tagad, šajā tumšajā naktī, es jutos ievainota vārīgākajā vietā.

Manu dvēseli pildīja sāpes un ciešanas. Viņa bija tik skaista — šī Seima! Tik skaista! Vina Edvardu nodeva un mocīja, viņa pameta savu astoņgadīgo meitu, un tas bija Edvards, kas glāba meiteni no pazušanas. Viņš atveda bērnu uz Angliju un uzturēja līdz šim laikam. Es taču to visu ļoti labi zināju. Bet Selīna bija skaista, tā bija mana vīra jaunības gadu mīlestība. Vēlāk pierādījās, ka viņš saistījies ar pilnīgi jukušu sievieti, turpretī Selīna bija piepildījums, agrīnā mīlestība, kas piepildīja visu šī vīrieša būtni viņa jaunībā un šajā skaistajā pilsētā. Nebūt neliktos dīvaini, ja viņš tagad atgrieztos pie šīs patiesās, lai arī mirušās milestības. Varbūt viņš apcerēja šīs sievietes skaistumu, salīdzinot viņu ar mani — tādu mazu, tādu neievērojamu sievieti, kāda esmu es?

Mani locekļi šķita kā ar svinu pielieti, bērns manī — lai Dievs piedod man šādas domas! — kā nasta, kuru es nesu nelabprāt un nespēju nolikt. Novietoju medaljonu atpakaļ atvilktnē un atgriezos savā istabā. Selīnas seja joprojām rēgojās manu acu priekšā. Un mana apņēmība — nomierināties un prātīgi apdomāt stāvokli, kādā mēs ar Edvardu bijām nonākuši, — bija zudusi. Es pārlaidu ļoti nemierīgu un izmisuma pilnu nakti.

15. nodaļa

Gulēju nomodā līdz rīta ausmai, kamēr vējš ārdījās, bungodams logu rūtīs un vaimanādams ap māju kā sāpināta grēcinieka dvēsele. Piecēlos rītausmā, nolēmusi tikai vienu — dabūt Edvardu atpakaļ pie saviem sāniem, jo es nebiju tik spēcīga, lai spētu ilgāku laiku izturēt viena, nezinot faktus, kurus man varētu izskaidrot vienīgi viņš, turklāt vēl ciešot mokas un apšaubot viņa mīlestību pret mani. Rolāna kundzes cietsirdīgā piezīme, Selīnas portrets atvilktnē vīra ģērbkambarī — beigu beigās itin viss satrieca manu pašapziņu un ticību sev, kā arī — Dievs piedod! — viņam. f

Mana mīlestība pret Edvardu un viņa mīlestība pret mani pārvērta visu manu dzīvi. Jebkuri draudi šai mīlestībai man nozīmēja lielākus draudus nekā tad, ja būtu apdraudēta pati dzīvība. Zināju, ka bez Edvarda mīlestības un atbalsta es nokļūšu ciešanu bezdibenī. Es nešaubījos, ka nespēju dzīvot bez viņa. Un vairs nespēju viena pati šīs mocības izturēt.

Uzrakstīju vīra Mančesteras partnerim misteram Džesopam, pievienodama zīmīti, kura steidzīgi nododama Edvārdam. Tajā es rakstīju: "Lēdija no Vecās Mājas — Roiā11a kundze — bija atnākusi pie manis ar visādām sūdzībām pārjums. Esmu norūpējusies un nejūtos labi. Lūdzu, mans dārgais, brauciet drīz mājās."

Tajā dienā man bija sarunāta tikšanās ar misteru Vezerfīldu Ferndīnā, lai apciemotu dēlu. Lai gan jutos nelāgi un laiks bija pretīgs, man bija turp jābrauc, jo Džonatans mani gaidīja. Vācu kopā dāvaniņas, kuras man vajadzēja ņemt līdzi, kad ienāca Dollija — istabene — un pavēstīja, ka es tūlīt nevarēšot doties ceļā, jo vienam zirgam esot jāmaina pakavs. Lai nekavētu laiku, Džeremijs jau esot iejūdzis zirgu un devies uz ciemu pie kalēja. Tikko pakavs būšot pielikts, viņš iejūgšot arī otru zirgu un iebraukšot man pakaļ.

—  Ja jau kariete ir Hejā, — es ierunājos, — tad iešu uz ciemu tai pretī — mēs varam doties ceļā no turienes. — Par spīti nelāgajam laikam mājās es jutos stīva un nervoza. Man likās, ka pils mani nomāc, ka es nespēju atvairīt šo nospiedošo svaru, kas māca pie zemes.

—    Ak nē, kundze! — Dollija satrūkusies iesaucās. — Nedariet tā! Neejiet uz ciemu viena pati! — Pēc tam viņa pacēla roku pie mutes, aizsegdama to, it kā vēlēdamās, kaut nebūtu neko teikusi.

Tā bija laba meitene no Hejas ciemata, kuru nebija skāris šai vietai raksturīgais trulums un bezcerīgais panī' kums. — Kāpēc jūs tā sakāt? — es vaicāju.

—   Man nevajadzēja to sacīt, — viņa apjukusi bilda. Tomēr turpināja: — Nē, kundze, misis Ročestere, jums nevajadzētu iet uz ciematu. Tas jums varētu būt bīstami!

—  Bīstami? Kā to saprast?

Nabaga meitene izskatījās apjukusi un pietvīkusi. Viņa lauzīja rokas. — Tur ļaudis — Hejas ļaudis — ir tumši cilvēciņi, — meitene murmināja. — Kundze, viņi baidās no mistera Ročestera un arī no jums, jo jūs esat viņa sieva. Tie ļaudis runā — viņi runā tik nelāgas lietas! Kundze, Hejā valda ļoti nepatīkams noskaņojums. Es lūdzu piedošanu par to, ka tā runāju.

Tad ienāca misis Pūla, lai saņemtu dienišķos rīkojumus. Izdzirdusi pēdējos vārdus, viņa bargi uzlūkoja Dolliju, pēc tam mani. Viņa noprasīja: — Ko jūs tur runājat, Dollij?

Meitenes apmulsums kļuva vēl jūtamāks. —Misis Pūla, es… es…

—   Ak, tūlīt pazūdiet! — misis Pūla nepacietīgi iesaucās. — Ar jums es parunāšos vēlāk. — Dollija izgāja. — Atvainojiet, misis Ročestere, ja tā muļķīgā meiča jūs satraukusi, — stīvi ieteicās misis Pūla. — Es daru, ko vien varu, lai viņai kaut ko iemācītu, taču vietējie nav pieraduši pie smalkjūtības, kā labiem kalpotājiem pieklātos. Man jābūt pret viņu vēl stingrākai.

—   Misis Pūla, — es iebildu, — viņa atklāja, ka Hejā valdot naidīgums pret misteru Ročesteru, — manuprāt, šim noskaņojumam ir kāds sakars ar jums. Jums un Rolāna kundzei ar jūsu tenkām, baumām un Artūra Krūka vajāšanu. Ļaujiet man jums kaut ko paskaidrot. Man nenāk ne prātā vairīties no Hejas šo muļķību dēļ. Un es negrasos aizmirst jūsu lomu šajā lietā. Tai būs sekas, varat man ticēt! Un tagad, lūdzu, esiet tik laipna — atnesiet man apmetni. Es došos uz Heju.

—  Kundze… — viņa ierunājās.

—  Atnesiet apmetni! — es pavēlēju.

Misis Pūla nolieca galvu, lai es nevarētu redzēt tās sejas izteiksmi. — Labi, labi, kundze, — viņa klusi atbildēja un izgāja.

Paņēmu līdzi vedamās mantas un devos laukā no mājas. Vējš plosīja kokus, pa gaisu aizvirpuļoja pēdējās pārpalikušās lapas. Gāju pa Hejas ceļu, un vējš tik nikni pūta man mugurā, ka ar spēku stūma mani uz priekšu. "Tātad," es prātoju, "abu šo ļauno sievišķu intrigas un pļāpas ir sakūdījušas ciema ļaudis pret Edvardu." Šis atklājums izskaidroja cilvēku izvairību — tāpēc viņi aizcirta durvis, kad es vakar parādījos ciemata ielā.

Tagad vairs nebija šaubu, ka misis Pūlai jāpamet mūsu māja. Kad Edvards atgriezīsies, man nāksies vīru pārliecināt, ka viņai parādītā žēlsirdība bijusi velta.

Smēde atradās ciemata tālākajā galā — lai to sasniegtu, man vajadzēja iet cauri visai Hejai. No turienes, kur es atrados, varēja redzēt mūsu karieti, kura stāvēja pie smēdes. Kad sāku iet, viens no trim vīriešiem, kuri devās kalnā — droši vien uz raktuvēm —, ieraudzīja mani un parādīja arī pārējiem. Visi trīs pagriezās, lukturus rokās turēdami, un nolūkojās, kā es dodos uz priekšu. Kāda sieviete, kura bija pietupusies dārzā pie savas mājas, jo šķina kāpostus, atradās kādu desmit pēdu attālumā no manis. Viņa blenza uz mani — tās sejā parādījās tāda kā izpratne, varbūt pat bailes. Ejot tālāk pa ciemata ielu, sajūta kļuva aizvien neomulīgāka un stindzinošāka. Dzirdēju aizcērtamies durvis, man parādoties, kāda sieviete ierāva iekšā brēcošu bērnu. Iela likās pilnīgi izmirusi. Tad no šauras spraugas starp divām mājām iznira divi viri un nostājās man ceļā. Abi bija jauni, slikti noskuvušies un drūmi, viņu kamzoļi un bikses bija noskranduši un netīri. Abi raudzījās manī tik nikni kā mežonīgi suņi. Iela bija gluži tukša.

—  Vai drīkstu paiet garām? — es vaicāju, pūlēdamās izturēties mierīgi.

—  Mēs jūs te negribam, — garākais vīrs bilda. Es jutos noraizējusies par bērnu manās miesās.

—  Es eju pie kalēja. Jums nav tiesību mani nelaist, — es sacīju.

—  Ir vai nav, mēs jūs te negribam, — viņš atkārtoja.

—  Ne jūs, ne jūsu vīru, ne kādu citu Ročesteru, — otrs piemetināja. — Es jūs brīdinu — griezieties atpakaļ, lēdij.

Iestājās klusuma brīdis. Es nespēju noticēt, ka viņi būtu gatavi pacelt roku pret sievieti, turklāt vēl tādu sievieti, kuras vīram piederēja šī zeme. Un tomēr man šķita, ka viņu nolūks ir tieši tāds.

—  Es nesaprotu, — ierunājos, — man šķiet, jums vajadzētu man kaut ko paskaidrot. Kā jūs sauc?

—  Nevienu vārdu es jums nenosaukšu, bet paskaidrošu gan,— garākais vīrietis atbildēja.— Jūsu vīrs ir slikts cilvēks — lai kur viņš parādās, visur nodara ļaunumu. Šajā apkārtnē ļaudis baiļojas un runā, ka viņš esot noslēdzis līgumu ar pašu nelabo, bet citi domā, ka viņš ir grēcīgs vīrs, kurš izmantojis citus un nogalējis savu sievu. Bet jūs — tāda maza un šķietami trausla —jūs esat viņa līdzdalībniece šajos noziegumos. Jums gan pieder pils, zeme un raktuves — tas viss ir te, tāpēc daudzi no jums baidās, bet mēs visi jums nepiederam. Mēs jūs te negribam un daži no mums ir gatavi to apliecināt, lai kāds sods mūs gaidītu.

—  Sods noteikti sekos, — es izteiksmīgi sacīju. — Gan es izdibināšu, kas jūs esat. Kā jūs iedrošināties runāt tādas lietas par manu vīru?

—  Ejiet prom! — otrais vīrs iesaucās, un viņa skatiens kļuva skarbāks.

Bet es nespēju izlemt, ko iesākt. Nespēju savaldīties, biju nobijusies, tomēr — kā es varēju pieļaut, ka mani padzen no ciemata?

Laimīgā kārtā ielas viņā galā atskanēja sauciens:

—  Misis Ročestere!

Tas bija Džeremijs, kurš iznāca no smēdes, vezdams nule apkalto zirgu. Viņš apstājās, pēc tam pasvieda zirga pavadu kalējam un nāca uz manu pusi. Mēs ar abiem vīriem palikām stāvam kā sasaluši.

Pusceļā starp mums un smēdi Džeremijs pacēla balsi:

—  Kas notiek?

Garākais vīrs lūkojās, kā viņš pienāk tuvāk. — Mēs lūdzām jūsu kundzi doties mājās — atgriezties pilī un atstāt mūs mierā, — vīrs attrauca.

—  Nerunājiet muļķības, cilvēk! — uzsauca Džeremijs, joprojām tuvodamies.

Garākais vīrs atkal pievērsās man. — Var jau būt, ka mēs esam muļķi un tumši ļautiņi, taču neesam traki un noziedzīgi kā Edvards Ročesters.

Es jau atvēru muti, lai kaut ko teiktu, taču tobrīd pienāca Džeremijs.

— Liecieties mierā, vīri, vai ari būs nepatikšanas! — viņš uzsauca. — Laidiet lēdiju garām, viņai ar to visu nav nekāda sakara.

Džeremijs pagāja abiem vīriem garām un saņēma manu roku. Mēs devāmies tālāk. Jutu sev mugurā duramies skatienus, daudzus jo daudzus skatienus — mēs gājām uz smēdi pa pilnīgi tukšu ielu. Manas kājas ļima un tik tikko spēja panest ķermeni.

Kad mēs pienācām pie smēdes, kalējs stāvēja ar rūpju pilnu izteiksmi sejā. — Tur iekšā ir sols, misis Ročestere, — viņš bilda. — Mēs tūlīt iejūgsim zirgu karietē — un jūs varēsiet braukt. Mana sieva atnesīs jums ūdeni.

Kalējs uzmanīgi apsēdināja mani uz sola pie laktas, bet viņa sieva pasniedza man ūdeni raga kausā; es dzēru un pūlējos nomierināties pēc tik rupjas izturēšanās.

Drīz pēc tam Džeremijs iejūdza arī otru zirgu un palīdzēja man iekāpt karietē. — Es ceru, ka tagad jums ir labāk, kundze, — viņš sacīja. — Šī ir viena nelāga vieta. Dažos ciematos ir dumji un ļaunprātīgi ļautiņi. Es baidos, ka šis ir viens no tādiem ciematiem. Vai jūs joprojām vēlaties braukt uz Ferndīnu, varbūt gribat atgriezties mājās?

Taču Ferndīnā mani gaidīja dēls, un es to paturēju prātā, tāpēc sacīju: — Uz Ferndīnu! — Un mēs devāmies ceļā. Jutos ļoti iepriecināta, atstājot Heju aizmugurē un tuvojoties mierīgajai vietai, kur pletās tie lauki un dārzi, kuros mēs ar Edvardu un Džonatanu bijām pavadījuši tos brīžus, kuri man tagad likās vislaimīgākie. Kamēr mēs tā braucām, es nespēju aizmirst abu rupekļu niknās sejas, kad tie man draudēja, un abas apsēstās sievietes, kuras sakūdīja cilvēkus pret mums.

Kad mēs sasniedzām mācītājmuižu, es redzēju savu mīļo, mazo Džonatanu smaidošu izskrienam pa vārtiem apsveicināties, bet viņam pakaļ iznākam jaukos Vezerfīldus ar dēliem. Zēni kopā atvēra saiņus, aplūkodami Džonatanam atvestās dāvanas.

— Es tomēr labprātāk gribētu dzīvot Tornfīldā kopā ar tevi un tēti, — mans dēls bēdīgi sacīja, mums sēžot pie lenča galda. Kad es viņam atbildēju, manā sejā laikam pavīdēja kaut kas tāds, kā tajā agrāk nebija, — man šķiet, tajā varēja izlasīt visu manu neapmierinātību, jo misis Vezerfīlda to pamanīja. Vēlāk viņa paaicināja mani sānis un īsi pirms manas —ak vai! —pārāk steidzīgās aizbraukšanas pavaicāja: — Dārgā, vai jums tur, Tornfīldā, viss ir kārtībā? — Bet es atbildēju: — Baidos, ka nav vis. Ir dažādas grūtības, lai gan es ceru, ka tās būs īslaicīgas. Es, protams, esmu jums lielu pateicību parādā par to, ka jūs tā rūpējaties par Džonatanu.

Es būtu gribējusi pastāstīt viņai ko vairāk, jo tikai tobrīd, kad viņa tik iejūtīgi mani iztaujāja, es vienā vienīgā mirklī apjautu tās rūpju nastas smagumu, ko man nācās nest vienai bez jebkādas palīdzības un tādas cilvēcīgas būtnes mierinājuma, kuru es varētu dēvēt par patiesu draugu. Tomēr es nespēju nevienam atklāt vīra un ģimenes likstas, taču jutu, ka man acīs parādās asaras. Laipnā misis Vezerfīlda tās pamanīja, lai gan neko neteica. Tas bija mans vājums — es to apzinājos — tik maz laipnības biju pieredzējusi pēdējo nedēļu laikā ( un tik daudz nelaipnības — šī sajūta atkal uzmācās pati no sevis).

— Labi, Džeina, —misis Vezerfīlda noteica, —es lūgšu Dievu, lai Viņš jūs sargā. Varat būt tādā pārliecībā, ka mēs aprūpēsim Džonatanu tāpat kā mūsu pašu bērnus. — Un mēs apskāvāmies.

Pamāju Džonatanam ardievas un uzsaucu, ka drīz atkal atbraukšu. Tā es aizbraucu no šīs vietas, kur desmit gadus bija valdījusi laime un mīlestība. Es tiešām jutos tā, it kā būtu padzīta no Ēdenes dārza.

Braucot atpakaļ uz Tornfīldu, es domāju, cik labi būtu, ja Edvards jau būtu atgriezies un sagaidītu mani, kad pārbraukšu. Taču nopratu, ka virs droši vien vēl nebūs saņēmis manu vēstuli, tāpēc nav cerības sastapt viņu mājās. Tā es atgriezos klusajā, tukšajā mājā, paēdu vieglas vakariņas un pārguruši likos gultā.

Drīz vien es aizvēru acis un laidos miegā, taču jau pēc pusstundas sarāvos un pamodos. Dzirdēju vājprātīgās smieklus — mājā atbalsojās Bertas Meisones smiekli! Es pārbijušies gulēju un nejaudāju pakustēties — tādā kā nomoda sapnī savas istabas piķa melnajā tumsā, joprojām dzirdot tās sievietes nevaldāmos smieklus, kura bija mirusi pirms desmit gadiem. Taču pēc laiciņa manas domas pievērsās daiļajai sejiņai miniatūrā — skaistajām pieredzējušas sievietes acīm Selīnas portretā. Piekususi, izmocīta, klusi šņukstēdama, es gulēju kā sastingusi. Šie smiekli skanēja atkal un atkal. Ak, Edvard, Edvard, — es raudāju bez skaņas, — nāc ātrāk, nāc ātrāk mājās pie manis!

16. nodaļa

Tādas naktis tomēr beidzas — tās nomaina dienas darbi. Saņēmu dūšu un nākamajā dienā piecēlos agri, nolēmusi veikt savus parastos pienākumus, jo zināju, ka baumas par vakardienas izdarībām ciematā jau būs sasniegušas Tornfildu, un es vēlējos, lai visi redz, ka neesmu ietekmējama un turpinu darīt savus darbus.

Kad misis Pūla ienāca pēc rīkojumiem, it kā es vakar nemaz nebūtu uz viņu saskaitusies, aizsūtīju Greisu atpakaļ uz viņas istabu. Biju sašutusi par tādu nekaunību un pēc tam izsaucu misteru Sagdenu — īpašuma pārvaldnieku, lai aprunātos ar viņu par dārza darbiem. Šis vīrs bija Tornfīldā strādājis jau agrāk, es viņu pazinu, jo viņš divreiz gadā nāca pie mana vīra atskaitīties par paveiktajiem darbiem, un uzskatīju par uzticamu cilvēku.

Es paziņoju viņam savas vēlmes un plānus — visu, ko biju nolēmusi darīt dārzā, — un palūdzu pieņemt darbā vīru vai zēnu, kurš varētu uzrakt zemi, atjaunot mūri un izveidot dobes. Pēc tam es piebildu: — Ciemata ļaudis ir ļoti naidīgi noskaņoti pret misteru Ročesteru. Vai jūs man nepateiktu — kāpēc?

Pēkšņais jautājums pārvaldnieku apmulsināja. —Misis Ročestere, — viņš atbildēja, — es zinu, ka tur ir nelāga gaisotne. Bet, lūdzu, saprotiet mani, tā nav mana darīšana, tāpēc nevaru neko piebilst. Tie ļautiņi, patiesību sakot, ir īsti tumsoņas, tas arī viss.

—  Mani šausmina kaut kādas pretīgas baumas.

—  Tā ir. Es domāju, ka misters Ročesters tiks ar to visu galā, kad pārbrauks.

—  Es ari ceru, ka tā būs.

Tādējādi biju tikusi vaļā no nelāgās nakts iespaidiem, kad mana iztēle atdzīvināja seno dēmonu — Bertu Meisoni — un skaisto, zobgalīgo Selīnas Varensas seju. Biju nolēmusi padzīt dēmonus, sparīgi rīkojoties, darot ko noderīgu. Taču pēc izrunāšanās ar Sagdenu man vairs nebija palicis daudz darāmā. Ferndīnā mēs mēdzām gatavot sālījumus un ievārījumus ziemai, taču šeit, Tornfīldā, nebija nekā tāda, ko varētu sagatavot ziemai, — nekas nebija izaudzis. Nevarēju arī strādāt dārzā, jo zeme būtu jāuzrok — smagais darbs jāpaveic vispirms, tikai tad es varētu sākt savējo. Ferndīnā es būtu varējusi paspēlēties ar dēlu vai iet uz virtuvi un pagatavot kaut ko pati savām rokām — kādu gardāku cienastu Edvardam, taču Tornfīldas pilskundze nevarēja iet pašas virtuvē un — ak vai! — šīs lēdijas vīra nebija mājās. īsāk sakot, mani mocīja bažas, taču nācās grūti atrast nodarbošanos.

Tomēr, lai atbrīvotos no melanholijas, es uzmetu plecos apmetni, uzvilku cimdus, uzmaucu galvā cepuri un devos prom pa sētas pusi pāri laukiem un gar fermām kalnu virzienā — zeme te bija liesa, laukos auga tikai siens un •iiizas. Kustības tomēr mani kaut cik nomierināja. Priekšā slējās kalni, to nogāzes klāja krāsaini laukumi — zāle un koši viršu lauki, virs galvas pletās milzum dziļas bāli zilas debesis, pilnas baltiem, slīdošiem mākonīšiem. Tad kādas ceturtdaļjūdzes attālumā es, stāvēdama uz kraujas, ieraudzīju aitu ganāmpulku, dažus skrejošus cilvēkus un suņus, arī Sagdena stāvu brūnās ķēves mugurā. Vīri dzina aitas lejā no kalniem, lai tās kautu vai ganītu zemākās ganībās — tāpēc, ka sākās ziemas aukstums un aukas.

Stāvēju un kādu laiku noskatījos. Sagdens, viņa vīri un suņi sadzenāja vienuviet vairāk nekā simt aitu un dzina tās garā, dzīvā straumē lejup no kalna. Pārvaldnieks ar savu aso aci pamanīja mani un pacēla roku draudzīgā sveicienā.

Pēc pastaigas es jutos mierīgāka un nosvērtāka — pagriezos uz mājas pusi, par spīti veselajam saprātam cerēdama, ka Edvards jau būs atgriezies. Taču man ienāca prātā, ka viņš varbūt jau devies no Mančesteras uz Londonu, bet es nezināju vīra Londonas apmešanās vietu. Tagad man atlika tikai paļauties uz misteru Džesopu, ka viņš nogādās manu vēstuli adresātam. Nespēju iedomāties, cik ilgā laikā mana vēstule varētu sasniegt Londonu. Es šobrīd vairs neko nezināju par vīra pārvietošanos: nevarētu atbildēt, kurp viņš devies un kāpēc. Nekad vēl nebiju atstāta tādā neziņā par vīra nodomiem. Vēl nekad Edvards nebija ar mani tik maz runājis. Un tomēr es atgriezos Tornfīldā jautrākā noskaņā, nekā biju no tās izgājusi. Cerēju, ka viss vēl būs labojams.

Mājās pārnākot, es uzzināju, ka mani gaida viešņa — lēdija Nortona. Šī lēdija agrāk saucās Blanša Ingrema. Tā bija skaistule, par kuru es reiz domāju, ka viņa kļūs Edvarda līgava. Kad mēs vēl mitām Ferndinā, tur bija pienācis ielūgums uz viņas un lorda Nortona laulibām. Lorda Nortona īpašumi un pils — Reibekhola atradās netālu no Tornfīldas — kādu piecpadsmit jūdžu attālumā, bet Edvards nevēlējās braukt uz kāzām. Viņš sūdzējās par sliktu pašsajūtu un nespēku. Tādā kārtā nebiju redzējusi šo augstprātīgo skaistuli Blanšu Ingremu — tagadējo lēdiju Nortonu — kopš tiem laikiem, kad biju tikko ieradusies Tornfīldā kā Adeles guvernante. Toreiz viņa pret mani izturējās pavisam noraidoši. īsāk sakot, mēs nekļuvām draudzenes un nācās šaubīties, vai jebkad tādas varētu kļūt.

Lēdijas Nortonas apmeklējums šajā nemierīgajā laikā man likās gaužam nevēlams, taču nebija izvēles. Protams, man labāk būtu paticis viņu pieņemt klusajā Ferndinā, kad Edvards atrastos man blakus, nevis vienai šeit, Tornfīldā. Tas bija izaicinājums, taču man šķita, ka tas jāpieņem, sagaidot viešņu pēc iespējas labāk, neizrādot savas rūpes un neļaujot tai uzņemties aizgādību, atgādinot manu agrāko stāvokli.

Iegāju viesistabā, kur sēdēja lēdija; viņa piecēlās un sniedza man roku, lai sasveicinātos. Lēdija bija gara auguma un ģērbusies pēc pēdējās modes — gadi tās skaistumam neko nebija spējuši nodarīt. Lēdija zemā, patīkamā balsī sacīja: — Misis Ročestere, cik jauki jūs atkal redzēt pēc tik daudziem gadiem! Ceru, ka neļaunojaties par šo negaidīto apmeklējumu. Man bija darīšanas Milkotā, tāpēc iedomājos, ka jūs droši vien jau esat iekārtojušies un es varu atļauties tādu prieku kā jūs apmeklēt. Jūs izskatāties labi — vai bijāt pastaigāties? — Lēdijas asais skatiens jau bija saskatījis manas platās drānas.

—   Jā, — es atbildēju. — Biju paskatīties, kā vīri dzen aitas mājup no ganībām.

—   Šeit jums noteikti netrūkst izdevību ko tādu noskatīties, — šī sieviete aizrādīja.

—    Vai vēlaties tēju? — es piedāvāju.

Viņa atbildēja piekrītoši un turpināja: — Es tā priecājos, ka Ročesteri atgriezušies Tornfīldā. Patiesi — mēs visi, kas šeit dzīvojam, par to priecājamies. Man teica, ka jūsu vīrs esot izbraucis.

—   Vīram bija darīšanas Mančesterā. Vai jūs vairāk esat šeit vai Londonā? — es apvaicājos.

—    Ak, gan šā, gan tā, gadās visādi, — lēdija attrauca. — Man patīk pilsētā. Tā mani dara možāku. Jums vajadzētu pierunāt misteru Ročesteru, lai ņem jūs līdzi. Es priecātos ieteikt jūs saviem draugiem, kuri reizēm izīrē savas pilsētas mājas.

—   Kā šķiet, tad man kādu laiku būs jāsamierinās ar to, kas ir šeit, — es iebildu.

—   Domāju gan! — Blanša Nortona piekrita. — Un kā klājas jūsu dēliņam? Ceru, ka labi.

—    Labi gan. Vai jums ir bērni, lēdija Nortona?

—    Ak nē, līdz šim Dievs nav mani ar tiem svētījis. — Viņa bez īpaša prieka pavērās apkārt. — Te ir jauki! Misters Ročesters droši vien ļoti priecājas par to, ka esat atgriezušies.

—    Laikam gan… — es nomurmināju.

—       Protams, ir arī smagas atmiņas. Tas briesmīgais ugunsgrēks — mēs tā baidījāmies par jūsu vīra dzīvību. Cik brīnišķīgi, ka viņam paveicās, tik negaidīti izveseļojoties! Jūsu vīrs ir ļoti izturīgs cilvēks, mana dārgā.

Kamēr mēs tā runājāmies, es pamanīju, ka lēdijas runasveids, kas bija apburoši iestudēts, sāk kļūt nedaudz apnicīgs.

—    Kā jums šķiet — vai viņš rīkos arī medības, ja jau ir atgriezies?

—    Vīrs tika par to runājis. Atzīstos, ka es gan neesmu nekāda aizrautīgā medniece. Tas tomēr ir diezgan bīstami.

—   Jums nevajadzētu ierobežot mistera Ročestera brīvo garu, — lēdija sacīja, salti smaidīdama, un vēl piemetināja: — Cik jauki, ka viņš beidzot atgriezies, — desmit gadi ir tik ilgs laiks gan kaimiņiem, gan zemei — bez saimnieka rokas.

—   Jā. Tas bija ilgs laiks, —es piekrītoši noteicu. Blanša Nortona nebija zaudējusi savu senāko pavēlošo toni. Nudien — ar gadiem tas bija kļuvis pat manāmāks. Viņa tagad jau šķita gluži nomācoša.

—   Tagad, kad misters Ročesters ir atgriezies, nav šaubu, ka viņš visu savedīs kārtībā, — lēdija turpināja. Es iedomājos, ka viņa, šī sieviete, kura neko nedarīja bez nodoma, droši vien bija padzirdējusi par notikumiem Hejā un ieradusies kaut ko izdibināt, jo viena zemes īpašnieka nepatikšanas varēja radīt ko līdzīgu arī kaimiņiem.

—   Esmu par to pārliecināta, — sacīju. — Es pati esmu ieplānojusi Hejā atvērt nelielu skolu.

Lēdija atslīga atpakaļ krēslā. — Mana dārgā! — viņa iesaucās. — Bet kāda jums vajadzība to darīt?

Nākamais teikums apliecināja, ka viņa dzirdējusi bauinas. — Hejai gluži vienkārši vajadzīga saimnieka klātbūtne un stingra roka — lai viņš pavēl, kas jādara un kas nav jādara. Patiesību sakot, mums vienmēr jādomā par to, ka tur, kur atrodas raktuves un cilvēki dabū darbu, kas nav saistīts ar zemes apstrādāšanu, allaž ir nemieri. Tur vajadzīga īpaša attieksme… — Lēdijas balss tapa klusāka, pēc tam atkal skaļāka. — Nē, mana dārgā, man jums jāaizrāda, ka jūsu plāns nebūt nav tas labākais. Nabagajiem nav nepieciešams mācīties. Zinu pietiekami daudzus gadījumus, kad tādas lietas bija iemesls dumpjiem mums kaimiņos — mašīnu laušanām un tamlīdzīgām izdarībām. Tagad laukos vissvarīgākā ir stingra roka, nevis grāmatu lasīšana. Pie tam, mana dārgā, jums drīz būs citas nodarbības — daudz aizraujošākas. Tagad pasakiet — vai jūs būtu ar mieru ceturtdien vakariņot pie mums? Ieradīsies sers Džordžs Linns, pulkvedis Daints ar kundzi un vēl daži citi. Ceru, ka būsiet ar mieru mums pievienoties.

Negribīgi biju spiesta piekrist un ielūgumu pieņemt. Lēdija piecēlās, lai ietu, un tā mēs šķīrāmies. Viņa vēl pavaicāja: — Kā jums šķiet, kad misters Ročesters atgriezīsies?

Es izstomīju: — Es aizsūtīju viņam ziņu, bet vēl nezinu.

Lēdija pamāja, taču nespēja noslēpt zināmu apmierinājumu, redzot manu apjukumu. — Tad jau viņš drīz atgriezīsies. Un tā — mēs jūs gaidīsim ceturtdien.

Viesistabas durvīs viņa apstājās, vērdamās uz vestibila pusi. — Nē! Nespēju ticēt savām acīm! Mana dārgā! — viņa iesaucās un stīvi devās uz priekšu.

Lēdija aizsedza vestibilu manam skatienam, tāpēc es joprojām neredzēju, ko viņa tur uzrunā. Taču, kad viešņa izgāja pa viesistabas durvīm, es pamanīju kādu stāvu ceļojuma apmetnī ar kapuci un ar mazu zvērādas cepurīti galvā. Atbraucējai rokā bija uzrocis, bet pie kājām ceļasoma. Tā bija Adele! Adele, kurai biju rakstījusi, lai viņa paliek Šveicē! Meitene likās gara un lokana, viņas gaišie mati zem zvērādas cepurītes bija skaisti sakārtoti, bet daiļajā sejiņā staroja kluss smaids. Tomēr tad, kad es tuvojos, lai apsveicinātos, un viņas acis pievērsās man, es redzēju, ka smaidīja tikai viņas lūpas, bet mandeļveida acis nesmaidīja. Tās bija aukstas — aukstas kā topāzi. Tad šīs acis pārslīdēja man pāri un, kā šķiet, tūlīt pamanīja, ka es gaidu bērnu.

Es nolēmu nevaicāt, vai viņa saņēmusi manu vēstuli, bet ievedu meiteni lielajā istabā, sacīdama: — Vai tu nupat atbrauci no Šveices? Tu droši vien esi nogurusi. Vai gribi tēju? Vai iesi atpūsties? — Blanša sekoja mums, vairs negribēdama braukt projām, bet noskaidrot kaut ko par Adeles pārbraukšanu.

Adele nometa apmetni uz grīdas, ērti iesēdās krēslā un nopūtās. Palūkojusies apkārt, viņa ierunājās: — Ak, cik skaisti! Un cik jauki ir atkal būt mājās, savā vecajā Tornfīldā! Bet, pamāmiņ, man būs jāpastāsta par brīnišķīgajiem aizkariem, kādus aužLionas audēji. Es iedomājos, ka tad, ja tu tos redzēsi, noteikti noņemsi visus aizkarus un nomainīsi ar tiem.

— Es ceru, ka šiem mūsu vecajiem, labajiem angļu aizkariem arī nav nekādas vainas, — Blanša iebilda. Viņa pievērsās man. —Jaunajiem allaž ir jaunas idejas.

—     Vai ne? — Adele iesmējās un ar apburošu žestu iranciski piemetināja: — Vecajam vajadzētu dot vietu jaunajam — vai tad tā nav?

—    Ak! — Blanša Nortona iesmējās. — Es noprotu, ka mums ar misis Ročesteri tiešām nāksies pievērsties jaunam stilam. — Pēc tam viņa pavaicāja Adelei: — Vai jums ir kādi plāni, dārgā, ja jau esat pārbraukusi?

—     Man ir pilna galva ar plāniem! — Adele attrauca. — Līdz šim man nācies pakļauties citu plāniem — mācības, baznīca, vingrinājumi, atkal vingrinājumi, baznīca, mācības. Man šķiet, ka esmu pelnījusi kādu laiciņu padzīvot bez plāniem.

—    Liekas gan, ka esat! — Blanša piekrita, bet man pēc šī pēdējā paziņojuma radās iespaids, ka Adele nolēmusi palikt mājās pavisam, kas mani nepavisam neiepriecināja.

Es prātoju, ar ko šī jaunā meitene te domā visu dienu nodarboties. Viņai tagad jau bija astoņpadsmit gadu — tikpat, cik bija man, kad es devos pasaulē pelnīt sev iztiku, — tieši tādā nolūkā es reiz ierados Tornfīldholā kā guvernante. "Bet," es domāju, kad tika ienesta tēja, "Adelei taču nav darba, lai gan būtu labāk, ja tāds atrastos, bet ko gan mēs varētu viņai piedāvāt?" Nespēju iedomāties šo meiteni kā noderīgu palīdzi, kurai varētu uzdot kādus pienākumus Hejā, kur es gatavojos atvērt skolu. Bērnībā viņa bija slinka un izpriecu kāra — šo noslieci gadi nebija mazinājuši. Vai tādu būtni kā Adeli varēja iedomāties apmeklējam sirdzējus nabadzīgā ciematā un mācot ābeci vienkāršo ļaužu bērniem?

Tikko galds bija uzklāts un tēja pasniegta, Adele paķēra tējkannu. — Man jāmācās būt īstai anglietei, — viņa jautri nobēra, — un jāiemanās rīkoties pie tējas galda. Kā es priecājos, ka esmu atkal mājās! Un kā klājas manam mīļajam aizbildnim, manam jaukajam tēvam, dievinātajam Ročesteram? — Pēdējo vārdu viņa izrunāja franču manierē, ripinādama rīklē "r" skaņu — Rrročesrerram. Es pamanīju, ka meitene rotaļīgi pievienoja vārdu "tēvs" visiem pārējiem. Viņa ielēja tēju un pasniedza to Blanšai Nortonai, kura likās ļoti iepriecināta par tādu apkalpošanu.

—   Es lūkoju pierunāt misis Ročesteri, lai viņa aizbrauc uz Londonu, — Blanša sacīja.

—   Ai, cik jauki! Tā tiešām ir mana lielākā vēlēšanās — pabūt Londonā, apmeklēt muzejus, galerijas. Un, protams, visvairāk es vēlos aiziet uz teātri.

—   Un uz veikaliem — bez šaubām, — Blanša iestarpināja.

—   Ai, un uz veikaliem vispirms! — Adele atzinās. Un viņas abas ar Blanšu sāka smieties.

—     Labi, — noteica Blanša, kad smiekli bija mitējušies. — Labi, manas mīļās, tagad man jāiet, citādi nokavēšu pusdienas, bet tajās es gaidu viesus. — Lēdija piecēlās, un arī mēs piecēlāmies. Atkārtodama ielūgumu ierasties uz vakariņām Reibekholā — šoreiz arī Adelei, Blanša Nortona devās projām.

Kad lēdija Nortona bija aizgājusi, Adele sadrūma. — Cik jauki ir būt mājās! —meitene atkal ierunājās, ērtāk atslīgdama krēslā. Viņai rokā bija kūkas gabals. — Bet kur tad Ročesters?

—    Viņš devās kārtot darīšanas, — es paziņoju. — Vai

tad tu skolā nesanēmi manu vēstuli? »

—    Kādu vēstuli? Nē, — meitene attrauca, iekozdamās kūkā, pēc tam saviebdamās un nolikdama to atpakaļ uz šķīvja. — Man būs jāaprunājas ar pavāru! — viņa iesaucās.

—   Tātad tu nesaņēmi vēstuli, kurā bija rakstīts, ka tavs tēvs vēlas, lai tu paliktu skolā līdz pavasarim? — es neatlaidos.

—    Nē, — viņa atteica. — Bet, dārgā pamāmiņ, kāpēc man būtu tur jāpaliek? Man jau ir astoņpadsmit. Tas ir īstais laiks pamest skolu. Vai arī tu mēģināji viņu pierunāt, lai atstāj mani tur, kamēr būs piedzimis bērns?

—    Tas bija viņa lēmums, — es atbildēju.

—    Lai būtu, bet tam vairs nav nozīmes, — viņa noteica. — Cik apburoši angliska apsveicināšanās — "Vai tu nesaņēmi manu vēstuli, kurā bija rakstīts, lai tu nebrauc?"! Bet es esmu šeit, pamāmiņ, tā ir noticis, vai tev patīk vai nepatīk! — To pateikusi, viņa piecēlās un atstāja istabu. — Dzirdēju, kā Adele sauc kalpotājus, lai tie palīdzētu uznest augšā bagāžu. Viņa netika man pavaicājusi, kurā istabā dzīvos, taču es iedomājos, ka šī meitene noteikti ierīkosies lielākajā un labākajā.

Kā jau stāstīju, mēs ar Adeli reti kad bijām kopā. Kad meitene vēl mācījās skolā, viņa lielākoties pavadīja brīvdienas pie draugiem. Tajā laikā, kuru Adele pavadīja Šveicē, viņa tikai divas reizes bija atgriezusies Anglijā, bet vienā no šīm reizēm apmetās pie manas māsīcas Diānas un viņas vīra, jo Ferndīnā nebija meitenei piemērotas istabas.

Katru pavasari Edvards devās uz Šveices skolu Adeli apciemot. Kopš viņas bērnības laikiem bijām tik reti tikušās, ka jāteic — mēs ar Adeli patiesībā pat nepazinām viena otru.

Taču bija vēl kādas grūtības — ar Adeles sabiedrisko stāvokli, kuru noteikt nācās visai grūti. Kad viņa bērnībā dzīvoja Tornfildā, visi šo meiteni uzskatīja par mana vīra meitu. Edvards gan netika to oficiāli atzinis, lai gan reiz, pirms daudziem gadiem Tornfildā, tika ierunājies, ka "tā varētu būt". Lai gan starp "varētu būt" un "ir" šādās lietās ir liela starpība. Oficiāli meitene bija viņa aizbilstamā. Viņa gan, runājot ar Blanšu Nortonu, nekautrējās saukt Edvardu par tēvu un dēvēt mani par pamāti, tomēr bez mana vīra oficiālās atzīšanas, ka Adele ir viņa meita, šis jautājums palika neatrisināts. Ja Adele bija atgriezusies Anglijā pavisam, šis jautājums bija atrisināms, lai sabiedrība zinātu, kāds ir meitenes stāvoklis.

Jāatzīstas, ka es tiešām nepriecājos par Adeles atgriešanos. Man nepatika meitenes vēlme uzdoties par mana vīra meitu. Un es nezināju, ko viņa varētu darīt Tornfildā.

Adele nenokāpa lejā vakariņās, un es viena pati sēdēju ēdamistabā pie galda, par spīti prāta apsvērumiem cerēdama, ka Edvards atgriezīsies, un mums kopīgiem spēkiem izdosies visu atrisināt. Taču vīrs nepārradās.

17. nodaļa

Tajā naktī mans miegs bija murgu pilns. Kad nākamajā rītā pamodos, gulēju nekustīgi kā sastingusi, atsaukdama iztēlē tādas ainas kā liesmu laizītus jumta dakstiņus, atmiņu par vājprātīgo, kas uzkāpusi uz jumta malas ar atrisušiem matiem un atņirgtiem zobiem, visapkārt lāktījot liesmām. Tādā noskaņā es piecēlos, un mani satrieca doma, ka es mitinos mājā, kas ir tās Tornfīldholas kopija, kurā risinājās šie briesmīgie notikumi. Augšstāvā atradās tādas pašas istabas kā tā, kurā tika turēta jukusī sieviete, bet vēl augstāk — jumts, no kura viņa nolēca, iedama nāvē.

Edvards bija projām jau četras dienas, un man nebija ne jausmas, cik ilgi viņš vēl neatgriezīsies. Nolēmu, ka man jābūt uzņēmīgai un jāmierina sevi ar kādu nodarbību, kā es allaž mēdzu darīt vīra prombūtnē, — lai gan mans gars bija rūpju plosīts, es apzinājos, ka mana miesa ir pietiekami spēcīga. Es jau agri no rīta devos ārā dārzā, kur vīri bija sākuši darbu, mūrēdami sagruvušo sienu mājas pusē, bet dārznieka palīgs uzraka dobes. Pats dārznieks stāvēja uz kāpnēm un apgrieza neganti sakuplojušos augļu koku zarus. Es devos uz tālāko dārza galu un palūkojos caur robu sienā uz mežonīgās, pāraugušās zāles un ērkšķāju lauku. Dzeloņkrūmos visas lapas bija nokritušas, izlocītie zari asi un izkaltuši kā ģindeņa kauli. Es nodrebinājos, it kā nokratīdama biedējošo iespaidu, un pēc tam iedomājos, ka vajadzētu apskatīties, kas vēl atrodas Tornfīldā, kurā es tagad mitu.

Misters Sagdens atnāca paraudzīties, kā sokas ar mūrēšanu un dārza darbiem. Es palūdzu viņu aizvest mani uz raktuvēm, jo es jau agrāk biju nolēmusi tās apskatīt. Pārvaldnieks likās ārkārtīgi pārsteigts. — Misis Ročestere, — viņš iesaucās, — es to nevaru darīt! Misters Ročesters nemūžam negribētu, lai jūs turp dodaties.

—    Kāpēc? Vai tad kalnrači un viņu ģimenes locekļi ir plēsīgi zvēri, ka man būtu jābaidās tur ierasties? Cik noprotu, šīs raktuves dod tiem darbu, tāpēc man būtu jārūpējas arī par viņiem un viņu ģimenēm.

—    Kundze, visu cieņu! Es tomēr tā nedomāju.

—   Ja tas nav jādara man, tad kuram gan citam? — es apvaicājos. — Vai tā sabiedrība, kas nomā zemi, padomās par viņiem? Iesim, mister Sagden! Mēs abi zinām, ka Hejā cilvēki pret Ročesteriem ir noskaņoti naidīgi, un raktuves ir Hejas sastāvdaļa, bet arī tur ir daudzas ēkas, un cilvēki varbūt cieš trūkumu. Es gribu apskatīties pati.

—   Es gan negribētu, ka jūs dodaties turp, misis Ročestere, — viņš apdomīgi sacīja.

—    Tad pasakiet man — kāpēc?

—    Ļautiņi tur ir nabadzīgi un tumsonīgi. Viņi dzīvo neciešamos apstākļos. Tā jums nebūs īstā vieta, misis Ročestere. Lūdzu, ticiet man!

Taču es uzstāju, jo raktuves bija Edvarda īpašums, tās vēlāk pāries Džonatana īpašumā, un es neesmu tā audzināta, lai domātu tā, kā domā Blanša Nortona, — ka vieni ir dzimuši, lai taptu uzturēti, bet otri — lai viņus uzturētu. Man bija aizdomas, ka tur augšā kalnos neiet labi, un nebūt nemaldījos.

Es neesmu laba jātniece, bet Džeremijs sameklēja man mierīgu kleperi, un mēs gurdi vilkāmies uz Hejas pusi, pēc tam nogriezāmies pa krauju taku, kura veda augšup uz raktuvēm. Abpus ceļam pletās nogāzes, kur dažas aitas krimta zāli. Mums jājot augšup, nogāzes kļuva aizvien kailākas, sākdamas izskatīties pēc akmeņaina tuksneša ar retām zāles skupsnām kā ielāpiem. Tālāk slējās milzīgie, blāvie kalnu silueti, kurus klāja mākoņi un pašās galotnēs arī sniegs. Daudzās vietās zeme bija izrakņāta — tur raktuvju nomātāja sabiedrība raka bedres, meklējot iegulu atzarus.

Visapkārt skanēja nemitīga klaudzināšana — jo augstāk jājām, jo tā kļuva skaļāka. Sagdens no stāvās takas man priekšā uzsauca: — Tā dimdoņa nāk no tvaika mašīnas, bedres dibenā ir sūknis, kas sūknē ārā ūdeni. Parasti šajā apkaimē ziemas mēnešos darbi mitējas, jo ir pārāk grūti tos turpināt, taču tagad peļņa ir tik maza, ka viņi turpina darbus.

—    Kalnračiem droši vien klājas bēdīgi, — es noteicu.

—  Nejau tik bēdīgi kā būs vēlāk, kad viņiem vairs nebūs ne darba, ne samaksas, — pārvaldnieks bezjūtīgi novilka.

Mēs jau tuvojāmies kalnraču mītnēm. Tās slējās turpat pie ceļa vai netālu no tā un bija celtas bez jebkāda plāna.

Dažas ēkas bija no koka, citas vairāk atgādināja būdas, dažas bija mūra — ar vienu vai divām istabām. Pa kailo zemi kašņājās cāļi, akmeņiem norobežotā aplokā šņākāja cūka. Pa kalna nogāzi lejup plūda netīrs strauts.

Pavisam kalna nogāzēs bija uzceltas kādas trīsdesmit vai četrdesmit mājas. Pie tām rosījās ļaudis — lielākoties sievietes un bērni. Ja Hejā bija nabadzīgi cilvēki, tad šeit — vēl nabadzīgāki. Pusei bērnu nebija kārtīgu kurpju kājās, daži staigāja basām kājām, lai gan laiks bija auksts. Šie bērni truli blenza, kā mēs jājam garām. Izģindušas sievietes, šalles un lakatus ap galvām aptinušas, mūs aizdomīgi aplūkoja.

—      Algas te ir zemas, — Sagdens nomurmināja. — Vērptuvēs un austuvēs, kanālu racējiem un citiem strādniekiem maksā labāk, bet šie cilvēki saņem tikpat mazas algas kā fermu strādnieki. Zeme te ir tāda, ka viņi nespēj neko daudz izaudzēt pašu uzturam. Svarīgāk par visu, misis Ročestere, — pārvaldnieks piemetināja, — ir izvairīties no tikšanās ar darbu vadītāju Mendženu. Viņš domā, ka man šeit nav nekāda darāmā. — Te Sagdens pamanīja vīru uz kruķiem — kā likās, šis vīrs ar spaini devās uz strautu pēc ūdens. Viņš uzsauca: — Hei, Votkin!

Vīrs lēnām pagriezās un apstājās līdzās Sagdena zirgam. — Šis cilvēks tika sakropļots nelaimes gadījumā, — Sagdens paskaidroja. Viņš uzrunāja Votkinu, kurš izskatījās nožēlojami izdilis — vecais mētelis kodīgajā vējā brīvi plandījās ap plānajām miesām. — Šī ir misis Ročestere no pils, viņa grib redzēt, kā jums te klājas. Ar Mendženu gan man negribētos runāt.

—    Ak vai, tas Mendžens… — vīrs drūmi novilka.

—   Vai kāja dzīst? — Sagderis apjautājās. Viņš pagriezās pret mani. — Mendžens teica, ka man šeit neesot nekā darāma. Viņš kā raktuvju sabiedrības pārstāvis negrib, ka zemes īpašnieks jauktos raktuvju lietās. Taču, ja notiek nelaimes gadījums, viņš tūlīt sūta pēc manis. — Pārvaldnieks atkal pievērsās klibajam. — Kā tad ir, Votkin, vai kāja sadzīs?

—      Brīnumainā kārtā kāja dzīst, — Votkins atbildēja. — Lai gan līdz tam laikam, kad es atkal varēšu kārtīgi strādāt, viņš aizklapēs tās raktuves ciet — Mendžens to gribētu gan. Jau sūdzas par nelāgo laiku.

—      Tā raktuvju sabiedrība to varētu gan, es arī tā domāju, — Sagdens piekrita.

—   Tad gan sāksies bargi laiki.

—     Te jums būs draugs misis Ročesteres personā, — Sagdens pavēstīja. — Viņa grib jums palīdzēt. Paklausieties, Votkin, —jūs taču protat lasīt, rakstīt un rēķināt? Jūs varētu uzrakstīt visu iedzīvotāju sarakstu, uzskaitot katru ģimeni — cik cilvēku strādā, cik tajā bērnu, kādā vecumā. Pēc tam iedodiet to man — es nodošu sarakstu misis Ročesterei, un viņa padomās par jūsu vajadzībām. — Pārvaldnieks izteiksmīgi piemetināja: —Tikai nesakiet Mendženam, jo es nevaru uzstāties pret raktuvju sabiedrību. Kad tas būs nodarīts un misis Ročestere uzņemsies atbildību, viss būs labi. Kāpēc lai viņi tad iebilstu? — pārvaldnieks jautāja, pievērsies man. — Vai jūs vēlētos, lai kalnračiem maksātu lielākas algas? Vai esat par to domājusi, kundze?

—        Līdz šim vēl neesmu, — es atbildēju. — Bet man diez vai ir nozīme strīdēties ar viņu darba devējiem — tā nav mana darīšana.

Sagdens apmierināti pamāja. Es lūkojos lejup uz sakropļotā vīra bēdīgo seju. — Mister Votkin, — es vaicāju, — vai jūs spētu un gribētu izdarīt tā, kā misters Sagdens piedāvāja, tas ir — uzrakstīt sarakstu?

—     Runājiet, veco zēn! Atbildiet lēdijai! — Sagdens nepacietīgi uzsauca. — Tādu gadījumu jūs nedrīkstat palaist garām. Tātad — dariet kā teikts un uzrakstiet sarakstu! Te būs zīmulis un papīrs. Vai jūs to varēsiet? — Pārvaldnieks izvilka no krūšu kabatiņas zīmuļa galu un bloknotu, izrāva no tā dažas lapas un pasniedza Votkinam. — Pēc divām dienām es atgriezīšos. Bet nesakiet Mendženam ne vārda. — Tad viņš pievērsās man. — Jāsim, misis Ročestere, — Sagdens bilda, iespiežot zirgam sānos piešus. Tā šis vīrs pagrieza zirgu, un mēs sākām jāt lejā no kalna.

Es sekoju viņam lejup pa stāvo, klinšaino taku garām šīm nelaimīgajām mājām un to salstošajiem iemītniekiem. Lielākā daļa no tiem —ja ne visi —man likās no aukstuma sastinguši un neēduši, zaudējuši jebkādu cerību. Šķiet, ka mēs neizraisījām viņos nekādas izjūtas. Man sāpēja sirds, tos redzot, jo, manuprāt, tā nav cilvēka cienīga dzīve.

Jājot lejā no kalna un pa ceļu uz Tornfīldu mēs cietām klusu.

Pēc tam es sacīju: — Labi, mister Sagden, paldies jums! Jūs man ļoti palīdzējāt.

—   Ceru, ka misters Ročesters nenosodīs mani par to, ka es jūs aizvedu uz tādu bēdīgu vietu.

Kad mēs atgriezāmies Tornfildā, vēlreiz pateicos pārvaldniekam par palīdzību un sacīju, ka ceru uz vīra izpratni šajā lietā, jo viņš droši vien atbalstīs manus pūliņus uzlabot kalnraču stāvokli. — Tas ir briesmīgi, ka cilvēk iem jādzīvo tādos necilvēcīgos apstākļos.

Pārvaldnieks mani domīgi uzlūkoja un noteica: —Jūs esat ļoti laba, kundze. Ja vēlaties, lai mana sieva jums palīdz, tad viņa noteikti ar prieku to darīs. Viņa tik bieži teikusi… — te virs sastomījās, — …teikusi, ka tur kaut kas būtu jādara.

— Labi. Tas ir lieliski! Es ļoti labprāt pieņemtu viņas palīdzību. Tomēr — vispirms tas jāizlemj misteram Ročesteram, — atbildēju, un mēs sirsnīgi šķīrāmies.

Es iegāju mājā, joprojām satriekta pēc raktuvēs redzētā. Tur man paziņoja, ka Adele devusies pastaigā. Devos augšā pārģērbties un, pie spoguļa matus sukādama, ievēroju dažādas izmaiņas uz tualetes galdiņa — bija pārcilātas manas matu sukas un sudraba dozīte ar matadatām, no vietas izgrūstīta pudelīte ar lavandas odekolonu. Pavilku vaļā atvilktni. Arī šķirstiņš, kurā es turēju savas nedaudzās rotaslietas, bija aiztikts — par to es nešaubījos. Apskatījos vēl šur un tur — visur pamanīju rūpīgas pārmeklēšanas pēdas, lai gan nekas nebija pazudis.

Man ir tāda cilvēka izteiktā kārtības izjūta, kurš audzis skarbos apstākļos, citādi es nemaz tādas sīkas izmaiņas nebūtu pamanījusi, jo viss gan bija apskatīts, bet uzmanīgi nolikts atpakaļ. Par lietu pārcilātāju — ak vai! — man lielas šaubas neradās. Tā noteikti bija Adele, lai gan es netiku skaidrībā, kāpēc. Reizēm gan cilvēki, kuri interesējas par citu lietām, dara to tikai ziņkārības dēļ.

Jutos sapīkusi par tādu nesmalkjūtību, tādu slepenu un nekautrīgu ielaušanos. Taču piepešā iedvesmas uzplūdā es ātri iegāju Edvarda ģērbkambarī un ielūkojos atvilktnē, kurā biju redzējusi Selīnas Varensas ģīmetni. Tā bija pazudusi.

Atgriezusies savā istabā, apsēdos uz krēsla pie loga — jutos visai satraukta. Nekādi nevarēju atklāti apsūdzēt Adeli ģīmetnes paņemšanā, jo viņa noteikti visu noliegs, turklāt par lietu pārmeklēšanu nebija nekādu pierādījumu — bet pat tad, ja būtu, nekādi nevarētu pierādīt, ka to darījusi tieši viņa. Tāda apsūdzība noteikti mani pārvērstu ļaunajā pamātē, un Adelei šī pārvērtība gluži labi patiktu. Ja runājam par miniatūru — tad, ja es bilstu kaut vārdiņu par tās pazušanu, pierādītos, ka es neesmu labāka par Adeli. Es taču arī biju apskatījusi lietas, kuras man nebija jāaiztiek.

Un tagad es prātoju, kur meitene palikusi. Istabene man pateica, ka Adele aizgājusi pa taciņu uz baznīcas pusi, tāpēc nodomāju, ka varētu paieties viņai nopakaļ. Tādā gadījumā es varētu ielūkoties pie mistera Toda, lai apspriestos ar mācītāju par to, ko varētu darīt raktuvju ļautiņu labā.

Arī es devos uz priekšu pa taciņu — tā no Tornfīldas veda taisni uz priekšu, pāri laukiem, stiepdamās kādas pusjūdzes attālumā, tāpēc es nebaidījos, ka mani tūlīt varētu pamanīt. Taciņa veda cauri baznīcas pagalmam un kapiem. Tur nonākusi, es pamanīju nelielu ļaužu pulciņu — šie cilvēki stāvēja un vērās uz baznīcas sienas pusi.

Pie sienas bija saļimusi Adele — nometusies uz ceļiem tādā kā sāpju uzplūdā.

Es uzjautrināta stāvēju un skatījos, taču drīz vien pamanīju misteru Todu steidzamies pa taku šurp no vikāra mājas puses. Pamanījis mani stāvam uz takas, svētais tēvs pienāca man klāt. — Misis Ročestere! Cik jauki jūs satikt! Saimniecības vadītāja mani pasauca un paziņoja, ka tur kapos esot kāda meitene, kura izskatoties gaužām izmisusi.

—   Kā liekas, tā ir mana pameita, kura nule atgriezās no ārzemēm, — es paziņoju. — Es došos pie viņas.

—      Ļaujiet man jūs pavadīt,— mācītājs piedāvāja. — Varbūt varēšu kaut kā jums palīdzēt.

Mēs kopā šķērsojām baznīcas pagalmu. Adele bija sakņupusi pie sienas pār kādu kopiņu ar nelielu kapa plāksni. Meitene raudāja. Misters Tods piegāja viņai klāt un, mīļi aprunājies, piecēla šņukstošo meiteni kājās. Es aplūkoju kapa plāksni — tā bija ovāla, augšpusē noapaļota. Tajā bija iegravēti tikai daži vārdi —"Berta Ročestere, Tornfīldholas Edvarda Fērfaksa Ročestera laulātā draudzene" un vēl dzimšanas un miršanas datumi.

Tātad te bija vājprātīgās Edvarda sievas pēdējā atdusas vieta. Šī bija pirmā reize, kad es sajutu žēlumu pret šo nožēlojamo būtni, kuru ģimene veikli izprecināja ārzemniekam, noslēpjot plānprātu, turklāt vēl ar viņam neizdevīgiem noteikumiem, itin kā noslēdzot izdevīgu darījumu. Tālu no radiem un draugiem, vājprāta mocīta, ieslodzīta Tornfīldā, viņa pēc tam nodedzināja pili, iedama briesmīgā nāvē. Tad, kad es apmeklēju Tornfīldu tās atjaunošanas laikā, sāku prātot, kur šī sieviete varētu būt apglabāta. Tiešām — šis bija visai cietsirdīgs veids, kā šo vietu atrast — ieraugot Adeli raudam pie kapa.

Es nekādi nespēju saprast, kāpēc Adele, tikko atgriezusies Tornfīldā, tūlīt devusies uzmeklēt kapu un pie tā publiski paust tādas sēras. Viņa taču vājprātīgo nemaz nepazina. Kad Adele vēl bija maza meitenīte, vājprātīgā bija ieslodzīta, un meitenei tagad nebija nekāda iemesla tik vētrainām sēru izpausmēm. Skatītāju ziņkāro skatienu pavadīti, mēs vedām meiteni, kura šņukstēja un balstījās uz mistera Toda rokas, uz vikāra mājas pusi.

Kad mēs jau bijām izgājuši no kapiem un baznīcas pagalma uz ceļa, kas veda uz vikāra māju, no dārza izmetās Rolāna kundze, saķēra Adeli aiz rokas un, pavērusies uz mums ar misteru Todu, sacīja: — Redzēju, ka šī lēdija ir izmisusi. Ļaujiet man ievest viņu pie sevis — es darīšu visu, ko spēšu, lai viņai palīdzētu.

Misters Tods, kuram nemaldīgais instinkts allaž lika izvairīties no jebkādām nepatikšanām, tūlīt atbildēja: — Cik jūs esat laipna, Rolāna kundze! Lēdijas mājā noteikti būs ērtāk nekā manējā, — un virzīja Adeli pāri ceļam uz Veco Māju.

Rolāna kundze rīkojās tik ātri, ka es nepaspēju iebilst, un Adele tika ievesta mājā, kur viņu sagaidīja istabene. Meiteni noguldīja viesistabā uz dīvāna, un Rolāna kundze gādīgi noliecās pār viņu. Nopratu, ka no augšstāva istabas šai lēdijai bija labi pārredzams tas baznīcas kapu stūris, kur atradās Bertas Meisones kaps. Tātad viņas iznākšana pie vārtiem, kad mēs vedām Adeli uz vikāra māju, varēja nemaz nebūt nejauša. Vaicāju, vai nevaru viņām kaut ko palīdzēt.

Rolāna kundze lika istabenei atnest ožamo sāli un pagatavot zāļu uzlējumu. —Tas ir ļoti derīgs nervu nomierināšanai, — Rolāna kundze man vēsi sacīja, kamēr es, viņas nekaunības pārsteigta, stāvēju šajā istabā kā sastingusi.

Misters Tods, izteikdams lēdijai visa laba vēlējumus, jau grasījās pamest istabu. Tajā mirklī, kad viņš virzījās uz durvju pusi, pie durvīm atskanēja nikni klauvējieni. Nākamajā mirklī durvis atsprāga vaļā — un tajās parādījās nogurusi, putekļaina un nosvīdusi — kā jau daždien no ceļa — Edvarda seja. Tā likās saspringta, viņa lūpas — cieši sakniebtas.

—    Kas noticis?— Edvards nikni noprasīja. — Kāpēc Adeli atveda šurp? Kas viņai lēcies? — visi šie jautājumi saltā un saniknotā tonī tika adresēti man.

Misters Tods sajutās neērti un nomurmināja: — Es nupat gribēju atvadīties, ser.

—     Tad, lūdzu, dariet to, mister Tod! — mans vīrs atcirta. Noburkšķējis atvadvārdus, pateicības vārdus un apliecinājis cerību, ka jaunā lēdija atlabšot, misters Tods paspraucās garām man un Edvardam, kurš jau bija paspējis ienākt istabā. Mācītājs vienā mirklī nozuda.

—    Celies augšā, Adele! — mans vīrs pavēlēja.

—    Ai, tēt… —jaunā sieviete izdvesa.

—    Augšā! — viņš atkārtoja. Kad Adele nekustējās un necēlās no dīvāna, Edvards ātri paspēra pāris soļu un sagrāba meiteni aiz pleca, pieceldams viņu kājās.

Adele apstulba un nepretojās, tikai izbijusies blenza viņā.

—     Tas tik ir skats — noraudzīties jūsu vardarbīgajā uzvedībā, ar kuru jūs esat tik slavens, mister Ročester! — Rolāna kundze auksti paziņoja. — Istabene ienāca ar paplāti, taču saimniece pamāja, lai kalpone attālinās. — Es piezvanīšu, kad būsiet man vajadzīga.

—   Mana aizbilstamā jūtas lieliski un es nevēlos, lai viņa ilgāk paliek jūsu mājā! — Edvards paziņoja. — Varat to saukt par vardarbību, ja vēlaties.

—     Viņa jūs sauc par tēvu, bet jūs sevi saucat par aizbildni, — Rolāna kundze bilda. — Kurš no tiem tad jūs esat?

Ne vārda neteicis, Edvards veda Adeli man garām uz durvju pusi. Rolāna kundze aši šķērsoja istabu un nostājās viņam ceļā. — Ja jau jūs esat šeit, — viņa bilda, — man jums kaut kas sakāms.

—    Bet man jums nekas nav sakāms. Laidiet mūs garām! — Edvards atcirta.

—   Jums tomēr nāksies mani uzklausīt.

—   Es ceru, ka man nenāksies atstumt jūs nost, — viņš nesavaldīgi attrauca.

—    Uzklausiet mani!

—   Nē! — vīrs atteica, iedams uz priekšu un vilkdams Adeli līdzi. Viņš negrasījās apstāties, lai gan Rolāna kundze stāvēja abiem ceļā, joprojām aizsprostodama durvis. Edvards jau bija tuvu viņai.

Es paspēru soli uz priekšu, lūdzoši teikdama: — Rolāna kundze…

—      Ročester, — viņa iešņāca tieši Edvardam sejā,

—    apstājieties! Un tagad noklausieties, kas man sakāms, pēc tam varēsiet iet.

—   Neviens man neaizliegs iet tur, kur es gribu. Nost no ceļa!

—   Jūs nogalinājāt manu māsu. Es varu to pierādit, — viņa paziņoja.

Edvārds apstājās. Mēs visi trīs — Adele, Edvārds un es — stāvējām, blenzdami šajā glītajā sejā, kura bija izvaikstita un rūgtumā nomelnējusi.

—    Jūs domājāt, ka esat vienīgais, — viņa turpināja,

—   kas zina visu par tās nakts notikumiem un manas māsas nāvi. Līdz šim neviens nav mēģinājis apstrīdēt jūsu liecību — vienīgi jūsu liecību — par to, kas tajā briesmīgajā naktī notika. Jūs apgalvojāt, ka Berta izlavījusies no savas istabas un pielikusi mājai uguni. Kad jūs pamanījāt uguni, uzkāpāt augšā, palīdzējāt izglābties kalpotājiem, pēc tam vēlreiz kāpāt augšā, lai novestu lejā sievu. Tad, kā jūs stāstījāt, jūs sievu atradāt uz jumta — viņa bija izrāpusies pa logu.

Diezgan nesakarīgs stāsts, Ročester, — ka jūsu sieva izlavījusies no istabas, lai nodedzinātu māju, bet pēc tam atgriezusies un ieslēgusies tajā pašā istabā. Un pēc tam, kad sākās ugunsgrēks, viņa vairs nespēja tikt ārā? Un netika ārā arī misis Pūla, kura tāpat atradās aizslēgtajā istabā — kā šķiet, tad nevienai no abām nebija atslēgas. Kuram tad bija atslēga, Ročester? Kuram bija atslēga?

Es šausmās uzlūkoju šo sievieti. Edvarda seja likās spokaini bāla, viņš devās uz priekšu, joprojām ar vienu roku turēdams aiz rokas Adeli, ar otru atgrūzdams Rolāna kundzi no ceļa.

— Jūs ieslēdzāt viņu tur iekšā! Jūs aizdedzinājāt savu māju, lai nogalinātu manu māsu!

Kad Edvards šo sievieti pagrūda, viņa aizstreipuļoja atpakaļ, gandrīz vai zaudēdama līdzsvaru, pēc tam atslīga pret tālāko sienu. Lēdija vēl nebija atjēgusies, kad Edvards aizgriezās. Viņš satvēra mani un iznesa no mājas, uzsaukdams Adelei, kura apstulbusi stāvēja dārza vārtos: — Adele! Ej uz vikāra māju pie mistera Toda un gaidi tur! Es atsūtīšu karieti!

Nākamajā mirklī Edvards kopā ar mani jau bija uz ceļa. Viņš uzsēdināja mani sev priekšā zirga mugurā, un mēs devāmies ceļā uz Tornfīldu.

18. nodaļa

Edvards uzstāja, lai es liekos gultā. Viņš izsauca ārstu, bet ārsts atkal ataicināja žēlsirdīgo māsu.

—      Pēc kopējas nav nekādas vajadzības, — es, gultā gulēdama, sacīju, kad Edvards pēcpusdienā sēdēja pie manis un turēja manu roku savējā, taču vīrs, pārliecies man pāri, laipni pukojās: — Man zināms viss par tām izdarībām un pūlēm, kādas jūs uzņēmāties, kamēr es biju projām: dārza darbiem, Ferndīnas apmeklējumiem un pat — Dievs lai pasarg! —jājienu kalnos uz raktuvēm, kur jums tie kalnrači un viņu sievas varēja ko nodarīt, — tie taču ir rupji ļautiņi — kā vīrieši, tā sievietes. Ārsts lika jums atpūsties, es viņam apsolīju, ka tā arī būs. Es uz mirkli pagriezu muguru, bet jūs aizspurdzāt kā putns Džeina, —Edvards man pārmeta. — Mana Džeina, kā jums nav kauna?

—   Es jūtos lieliski, — sacīju, bet patiesībā biju laimīga, jo vīra līdzjūtība mani nomierināja. Man nācās to atzīt — es tiešām jutos ļoti nogurusi un vārga.

—     Dārgais, — es ierunājos, — man žēl, ka lūdzu jūs braukt atpakaļ, bet es tā bažījos un baiļojos — te notika tādas lietas, ka cerēju uz jūsu palīdzību.

—      Lūdzāt mani braukt atpakaļ? — viņš pārvaicāja.

—    Es to pat nezināju.

—      Rakstīju misteram Džesopam uz Mančesteru un lūdzu pārsūtīt jums vēstuliti.

—   Tā mani nesasniedza. Laikam es tad jau biju Londonā, tāpēc neko neuzzināju. Tikko nokārtoju darīšanas, traucos atpakaļ, cik ātri vien spēju. Gandrīz jau tiku lidz mājām, taču ieraudzīju uz ceļa pazīstamu stāvu, tādu kā Adeli, bet pēc tam viņu ieveda Vecajā Mājā. Turklāt jūs, mana dārgā, ari bijāt tur — un jūs es pazītu ari no daudz lielāka attāluma. Pēc tam redzēju jūs nezin kāpēc ieejam tās briesmīgās sievietes mājā. Labi, Adele man šo to pastāstīja, un varbūt mēs varētu par to vairs nerunāt, vismaz ne tagad.

—     Bet, Edvard, — es sacīju, — viens no iemesliem, kāpēc es lūdzu jūs atgriezties, bija tās briesmīgās pārmaiņas, kuras izraisījusi Rolāna kundze, un tagad viņa visu izstāstīja jums pašam. Viņa teica, ka esot Bertas Meisones māsa. Ka esot šaubas par… — mana balss kļuva klusāka un klusāka, jo es runāju par to, ko mēs reti kad tikām pieminējuši, — par viņas nāvi.

Šajā laikā vīrs mani pētīgi vēroja — ar tādu kā tikko jaušamu smaidu. Viņa pirksti mierinoši saspieda manu roku.

—   Jūs taču dzirdējāt, ko viņa teica, —es nomurmināju. Šķiet, ka mana balss aizlūza, kad es nobeidzu: — Edvard, kaut kas ir jādara.

Viņš pārliecās man pāri, lai noskūpstītu manu pieri.

—     Bet tagad, Džeina, — vīrs bilda, — nomierinieties. Jums nav jāuztraucas. Tā sieviete nav pie pilna prāta. Kāds tur brīnums — tajā ģimenē visi ir traki, to katrs zina, bet es jo īpaši — izjutu uz savas ādas. Šīs zināšanas ir dārgi pirktas. Bet es viņai neļaušu — neļaušu — satraukt savu sieviņu. Pietiek, Džeina, jūs esat pārāk nogurusi. Esiet mierīga! Es tikšu galā ar visu. Bet vispirms pasakiet — kāpēc misis Pūla ir augšā un kritusi nežēlastībā?

—    Viņa jāatlaiž, — es kaismīgi teicu. — Viņa iesaistījusies sazvērestībā ar šo sievieti — Rolāna kundzi. Manuprāt, tieši viņa uzkūda šo dāmu ar stāstiem par ugunsgrēku un pārējo.

—   Es ar Greisu aprunāšos. Bet man nav šaubu par viņas uzticību. Pirms dažām nedēļām Greisa man sacīja, ka Rolāna kundze tuvojusies viņai un izprašņājusi par to ugunsgrēka nakti. Es ierosināju, lai viņa izliekas, ka piekrīt sazvērestībai, — tā varētu izzināt, ko tā neprāte pasāks un ko noskaidros vai domās, ka noskaidrojusi.

—    Kāpēc jūs to man nepateicāt, Edvard? — es vaicāju. — Un arī viņa — kāpēc neteica, kad jautāju?

Vīrs maigi pasmaidīja. — Tā tika nolemts — ka jums nekas nav jāzina, mana mīļā. Ārsts taču teica, ka jums vajadzīgs miers un klusums. Es cerēju jums to visu aiztaupīt, un misis Pūlai bija pieteikts darīt to pašu. Bet kā es varēju zināt, ka jūs sāksiet tik sparīgi darboties, tikko es būšu ārā pa durvīm? Ka jūs iesiet gan šur, gan tur, satrauksieties un ļausiet Rolāna kundzei jaukt sev galvu ar tām viņas pasakām? Džeina, tā jūs apdraudat sevi un mūsu bērnu. Ja es jūs tik ļoti nemīlētu, tad justos nelaimīgs jūsu dēļ, bet kā gan, Dievs Tēvs, es varētu skaisties uz savu dārgo, pārliecīgi apzinīgo, jauko Džeinu? — Viņš zīmīgi pacēla acis pret griestiem. Un atkal pasmaidīja. — Bet tagad man jāiet, jo ārsts man stingri pieteicis jūs nenogurdināt. Te būs dažas jaunas grāmatas, kuras es jums atvedu no Londonas. Un, tā kā jūs esat drausmīga maza puritāne ar puritānisku sirdsapziņu, rīt es jums atļaušu izrakstīt tās grāmatas, kuras būs domātas mūsu bibliotēkai, — mēs varēsim uzsākt to krāšanu šajā ziemā un turpināt šo nodarbību līdz mūža galam. — Un to, — vīrs pa jokam sacīja, — es jums ļaušu darīt visu mūžu — bet tis arī viss. Pārējo esmu nolēmis darīt pats — jūsu sabiedrotais un vīrs. — Viņš piecēlās. — Edvards Fērfakss Ročesters —jūsu padevīgais kalps. — To pateicis, viņš noskūpstīja mani, goddevīgi paklanījās un atstāja istabu, durvīs pagriezdamies un piekodinādams: — Atpūtieties! Es atnākšu vēlāk. — Un prom viņš bija.

Es atlaidos spilvenos, izbaudot mierinājumu un labsajūtu. Mans vīrs bija atgriezies. Es vairs nebiju viena. Grūtības un raizes, kuras mani nomocīja tajā laiksprīdī, kamēr vīrs bija projām, viņa klātbūtnē likās nebūtiskas. Mazā muļķīt Džeina — es teicu sev —, kā tu varēji pieļaut, ka tevi satrauc tādi trakas sievietes apgalvojumi, ja ir skaidrs, ka viņa nav pie pilna prāta?

Jutos nogurusi, nomākta pēc visa tā, ko nācās piedzīvot šajās dienās. Lai gan es zināju, ka priekšā stāv dažādas grūtības, varēju cerēt, ka tās novērsīs kāds stiprāks un izveicīgāks par mani — mans vīrs.

Nākamās dienas pagāja mierīgi. Edvards uz īsu laiciņu ienāca manā istabā, un kopā ar viņu ieslīdēja arī starojošā Adele, kura priecājās, ka atkal ir Tornfīldā. Viņi abi bija devušies izjādē — kā meitene stāstīja — un pasūtījuši jaunus tērpus — tādus, kādus pienāktos nēsāt jaunai dāmai. Viņa apgalvoja, ka esot ļoti laimīga. Notikumu kapsētā Adele nemaz nepieminēja, un es nolēmu viņu neizjautāt par tik dīvainu izdarību cēloni.

Viņi nolēma, ka es esot pārāk vārga, lai vakariņotu pie Nortoniem. —Jūs taču neiebildīsiet, mīļā, ja es paņemšu līdzi Adeli? — Hdvards pavaicāja. — Viņa ir tik pacilāta, tā priecājas par šo ielūgumu uz vakariņām, ka nespēj vien izvēlēties vakartērpu, —atkal aizmetās pie skroderienes. Viņai griboties izrādīt visus savus jaunos tērpus. Un griboties apskatīt pasauli. Nezinu, kas notiks, ja neizdosies laikā pagatavot tērpu no sārtā zīda, kuru viņa pieprasīja. Meitene jūk prātā sārtās krāsas dēļ — viņai ir parīzietes dvēsele.

Man atlika tikai piekrist. Pirms brauciena uz Reibekholu viņi iesteidzās manā istabā. Edvards savos atturīgajos vizītsvārkos izskatījās tik skaists, un Adele viņam pie rokas — tik apburoša! Meitenes gaišie mati bija uzsprausti galvvidū, atsedzot elegantās kakla aprises. Sārtā zīda tērps izcēla viņas nevainojamo augumu un slaido vidukli. Lai ko varētu sacīt par jaunās dāmas raksturu, pēc izskata Adele bija izveidojusies par skaistuli.

Edvards ienāca mani noskūpstīt. — Nevaru ciest tādus pienākumus, —viņš pačukstēja. —Cik ļoti, to zini vienīgi tu. Taču — kas jādara, jādara. — Vīrs piecēlās. — Nāc, mana mīļā Pelnrušķīt, — tu tiešām iesi uz balli.

Istabas vidū viņš palocījās, bet Adele kniksēdama pietupās — viņas platie svārki noplaka līdzīgi puķes ziedlapiņām. Pērļu kaklarota ap viņas slaido kaklu bija paņemta no ģimenes dārglietu lādītes. Tajā glabājās brīnišķīgi dārgakmeņi, sakrāti gadsimtos; kad notika ugunsgrēks, tie glabājās bankā, tāpēc bija palikuši neskarti.

Adele, taisīdama kniksi, pamanīja manu skatienu, kas kavējās pie kaklarotas. Viņa pašapzinīgi pacēla slaido roku pie kakla. — Tētis man pasniedza dāvanu, — meitene sacīja. — Vai viņš nav labākais tētis pasaulē?

— Ir jau gan, — es piekritu.

Edvarda aizbilstamā nemaz nebija mainījusies kopš tiem laikiem, kad astoņu gadu vecumā tika nodota manā gādībā —jau tad meitene vienā laidā tērgāja par "tualetēm" un "dāvanām".

Vēlāk dzirdēju viņu balsis vestibilā, pēc tam abi iekāpa karietē un zirgi sāka skriet, bet ārdurvis aizcirtās. Laikam jau mums visiem tad, kad nākas noskatīties, kā citi dodas izklaidēties, kļūst bēdīgi ap sirdi — tā bija arī ar mani. Pūlējos nomierināties, taču tas izdevās tikai pa pusei. Centos lasīt, taču nespēju iedziļināties grāmatas saturā.

Kad dzirdēju Edvardu un Adeli atgriežamies, pulkstenis jau rādīja pāri pusnaktij. Vēlāk dzirdēju viņus kāpjam augšā un sačukstamies gaitenī, pēc tam saklausīju nočaukstam Adeles svārkus, kad viņa klusi iesteidzās savā istabā. Atvērās un aizvērās arī Edvarda guļamistabas durvis.

Mājā valdīja miers un klusums, tomēr es nespēju aizmigt. Gulēju nomodā — skumīga un norūpējusies, nosodīdama pati sevi, — man taču bija viss, ko sieviete varētu vēlēties, un tomēr nespēju atkauties no melanholijas. Es biju pieradusi vienmēr darboties, tāpēc šis ieslodzījums istabā, kā šķiet, nomāca manu garu. Nolēmu, ka rīt no rīta, kad ieradīsies ārsts, lūgšu viņam atļauju celties no gultas, lai varētu atgriezties ikdienas dzīvē. Tā nodomājusi, es aizmigu.

19. nodaļa

Ārsts ieradās desmitos. Viņš atļāva man celties, tāpēc es tajā dienā ap vienpadsmitiem jau biju augšā un piecēlusies, pārsteidzot Edvardu viņa kabinetā. Viņš tuvojās man, rokas izpletis. —Džeina, manaDžeina! —Betnodīvāniņa pie loga, uz kura zvilnēja Adele ar grāmatu rokā, atskanēja: — Vai tad tev jau ir labāk, pamāmiņ?

—    Ir gan, tāpēc esmu augšā.

—  Tikai ar noteikumu, ka paliksiet mājās un neatstāsiet to tuvāko apkaimi, — Edvards piekodināja.

—      Nē, tā gan nenotiks, — es smaidīdama atteicu. — Ārsts teica, ka es varot mazliet pavisam netālu izjāt. Viņš domā, ka nedaudz svaiga gaisa un vingrinājumu man nāks par labu. Un, dārgais vīrs, vai jūs man neatļautu apmeklēt misis Sagdenu, lai mēs varētu apspriest, kā varam uzlabot kalnraču dzīves apstākļus? Apsolu, ka nedarīšu neko pārmērīgu.

Edvards izskatījās sadrūmis. — Es neesmu pārliecināts, ka tāda piepūle nenāks par sliktu jūsu veselībai. Un šajā gadījumā mums vēl jāpatur prātā darba devēju attiecības ar strādājošajiem.

—     Es, protams, neko nedarīšu bez jūsu piekrišanas, Edvard.

—    Lieliski! — virs noteica. — Apmeklējiet misis Sagdenu, ja vēlaties, bet viena neko neuzsāciet. Tādās lietās mums jābūt uzmanīgiem.

—     Tu iegūsi svēta cilvēka slavu, pamāmiņ, — Adele jautri iesaucās. — Sagādājot kalnraču sievām ogles un segas.

—     Tas taču nav nekas ārkārtējs, ja cilvēks, kuram gadījies ieņemt augstāku stāvokli sabiedrībā, nodarbojas ar labdarību tajā apkaimē, kurā dzīvo! — es attraucu.

—   Daži apgalvo, ka tāda rīcība reizēm ļauj izvairīties no nemieriem, — Edvards piebilda.

—    Tad jau labi vien ir, — Adele iestarpināja, — ja tā var nodrošināties pret revolūcijām.

—   Iedomājieties, — es sacīju, — man pietiktu arī ar to, ja es varētu novērst galēju trūkumu. Labāk pastāstiet — kā jums vakar gāja viesībās?

Adele sāka tērgāt par vakariņām — divdesmit lūgtajiem viesiem, nama iekārtojumu, svecēm un dāmu tērpiem — to visu meitene attēloja sīki un smalki. — Tad vēl mēs dejojām, — Adele iesaucās, — gleznu galerijā, kur lēdija Nortona tieši šim nolūkam lika iestumt klavieres. Mēs ar Sofiju Līnu spēlējām pēc kārtas, ik pa laiciņam mainīdamās, lai abas dabūtu izdejoties. Tā tikai bija piekrišana — traka piekrišana, vai ne, tēt — ri est — ce pas, Papa?

—  Cik man gadījās ievērot, tev bija gan. Lēdija Nortona tevi nosauca par "pasaku feju", — vīrs uzjautrināts piekrita. — Bet tagad, manas mīļās, man jālūdz jūs abas ieiet kādā citā telpā, lai tur parunātos par vakardienas balli, jo man vēl ir daudz kas svarīgs kārtojams — sakarā ar Mančesteras un Londonas apmeklējumiem.

—    Kas gan? — es apjautājos.

—    Tas jums būs par grūtu, Džeina, — viņš noteica un mirkli paklusēja. — Reizēm man šķiet, ka tas viss ir par grūtu arī man.

—    Vai es nevaru tev kaut kā palīdzēt?

Vīrs papurināja galvu. — Man nešķiet iespējams, ka ārsts tam piekristu. Un tagad laidieties lapās, mīļās lēdijas, — pazūdiet, Džeina, pazūdi, pasaku feja! Man jāstrādā.

Mēs ar Adeli devāmies uz lielo istabu. Te atkal būs vietā atgādināt, cik maz laika mēs ar Adeli bijām pavadījušas kopā — jau kopš meitenes bērnības. Patiesībā mēs bijām gandrīz vai svešinieces un tomēr dzīvojām kopā zem viena jumta, un likās, ka šī kopdzīve ilgs vēl kādu laiku — droši vien līdz tam brīdim, kad Adele apprecēsies. Es nespēju iedomāties, kā veidosies attiecības ar mums.

—   Tā, tagad mēs esam brīvas! —es teicu, apsēdusies un paņēmusi šuvekli. — Un mums vajadzētu izlemt, kā šodien pavadīsim laiku. Vai tev ir kādas īpašas vēlmes?

Adele stāvēja pie loga, lūkodamās laukā uz dārza mūra pusi. Viņa nopūtās. — Te nav daudz ko darīt. Laiks arī ir diezgan nelāgs.

—   Tā būs vairākus mēnešus. Es domāju, ka būs kaut kas jāizprāto, lai negarlaikotos.

—    Nezinu, vai spēšu ko tādu izprātot, — Adele atteica. — Brīnos, ka jūs abi neko nepasākat. Ka tu nelūdz tēvu, lai viņš tevi aizved uz Londonu. Taču tu droši vien nejūties tik labi. — Viņas balss izskanēja tā, ka tajā varēja samanīt neapmierinātību, — laikam meitene domāja, ka starp viņu un Londonas izklaidēm pastāv tāds šķērslis kā mana trauslā veselība. — Lēdija Nortona nākamnedēļ brauks uz Londonu, — Adele īgni piemetināja. — Es iedomājos, ka viņa varbūt paņemtu mani līdzi, jo man šķiet, ka esmu viņai iepatikusies, turklāt Nortoniem pašiem nav bērnu. Man šķiet, ka derētu redzēt kaut ko no pasaules. Taču lēdija Nortona neko neteica, un, kad es ieminējos tētim, ka viņš varētu lēdijai par to ieminēties, tētis atbildēja, ka nevarot vis. Kā tev liekas, kāpēc tā?

—    Man nav ne jausmas. Iespējams, ka viņam nepatīk nevienam neko lūgt.

Adele mani pētoši uzlūkoja. —Varbūt tu varētu uzrakstīt lēdijai Nortonai un ieminēties viņai par mani? Tev droši vien tāds plāns patiktu, jo tev nepatīk, ka esmu šeit.

—     Man labāk patīk, ka tu esi šeit, — es atbildēju. — Kāpēc tev šķiet, ka es negribu, lai tu šeit paliec? Es tikai domāju, ka tu varētu labāk izlietot savu laiku un papriecāties kur citur.

—   Vai rosoties kalnraču būdelēs? — meitene zobgalīgi pajautāja. — Nē, Džeina, tu nevēlies, lai es palieku te! Ja tu būtu gribējusi, lai es dzīvoju kopā ar tevi un tēti, tad neturētu mani tajā skolā. Vai varbūt tev neienāca prātā, ka es labprātāk dzīvotu mājās kopā ar tēti?

—   Es ļoti rūpīgi izvēlējos tev skolas. Man negribējās, lai tava jaunība būtu tikpat drūma kā bija manējā. Man nebija ne jausmas, ka tev tur nepatīk.

—       Skolām nebija nekādas vainas, — Adele atbildēja. —Taču tās bija skolas ar pansijām. Kāpēc man vajadzēja braukt projām?

—    Tavs tēvs…

—   Manstēvs?Nē—tu! —vinaatcirta. —Tutoizlēmi.

Gribēji paturēt manu tēvu tikai sev. Tāpēc es tiku aizsūtīta projām.

—   Adele, — es atgādināju, — vispirms jau — tavs tēvs bija ļoti slims. Akls, sakropļots, un man jāteic, ka viņš jutās ļoti izmisis. Nebija skaidrs, vai viņš dzīvos vai mirs. Viņam vajadzēja manu palīdzību. Viņš to vēlējās. Tā nebiju es, kas sūtīja tevi projām, bet mans vīrs, un es negrasījos ar viņu tāpēc strīdēties, jo tajā laikā tā bija nepieciešamība, citādi tu varēji palikt vispār bez tēva — viņš taču varēja nomirt. Tev tas jāsaprot.

—     Un pēc tam šī nepieciešamība kļuva par vēlamo risinājumu. Kad viņa veselība uzlabojās, es varēju atgriezties, bet nē — tad jums jau bija Džonatans — tavs pašas bērns. Un man vairs nebija vietas.

Tāds apgalvojums nebūt nebija labākais sākums mūsu attiecībām. Kā likās, Adele jutās ļoti sarūgtināta par to, ka viņai gadiem nācās mācīties tālu no mājām. Tomēr tā bija tiesa, ka viņa nebūtu varējusi palikt mājās kopā ar tik slimu, izmisušu vīrieti un tā jauno sievu, kurai rūpēja vienīgi viņa veselība.

Taču viņa nevarēja zināt, ka es tiešām biju Edvardu iedrošinājusi un atbalstījusi vīra nodomu sūtīt meiteni prom — uz skolu, taču to es Adelei nevarēju sacīt. Man likās, ka Adele jāsagatavo patstāvīgai dzīvei un nenodrošinātai nākotnei, jo varēja notikt viss kas. Adele taču nebija atzīta par Ročestera īsto meitu, un tādai meitenei, kurai nebija ne slavena uzvārda, ne bagātības, vajadzēja mācīties sevi uzturēt — kaut vai ar kādu no saviem talantiem. Jo — lai gan viņa sauca Edvardu par tēti, viņš nesauca Adeli par meitu. Citi gan sauca meiteni par mis Ročesteri, jo cita titula tai nebija, — tomēr Adelei tas likumīgi nepienācās, kamēr tēvs viņu atzina par savu meitu tikai puslīdz. Viņas nākotne nebija skaidra. Es negrasījos viņai par to atgādināt, jo šī patiesība bija visai skarba. Iespējams, ka Adele saprata savu stāvokli, bet tikpat iespējams bija, ka viņa to nav sapratusi. Lai būtu kā būdams, to izlemt nāksies Edvardam.

—    Tu mani negribi. Man šeit nav vietas, — meitene atkārtoja.

Es sapratu viņas sāpes — pati jau kopš bērnības daudzkārt biju cietusi tāpēc, ka tiku atgrūsta un apzinājos, ka man nekur nav vietas un drošas pajumtes. Un noliecu galvu. — Man ļoti žēl, ja tev tā liekas, — es sacīju.

—   Varētu gan būt žēl! Tev vēl var nākties to nožēlot! — viņa uzkliedza tieši tobrīd, kad istabā ienāca Edvards. Tikko vērās durvis, Adele aprāvās, un dažu sekunžu laikā viņas uzvedība pilnīgi mainījās. Pat meitenes stāja kļuva pilnīgi citāda — daudz padevīgāka un pieglaudīgāka, dusmu izteiksme vienā mirklī nozuda no sejas, tās vietā parādījās maigs un glāsmains smaids. Par to es jutos viņai pateicīga, jo negribēju, lai vīram paša mājā būtu jāpieredz sieviešu strīdi. Tos nespēj paciest neviens vīrietis — un kur nu vēl slepenu un ilgstošu karadarbību savas mājas sienās! Tomēr man skrēja trīsas pār muguru, redzot šo pārvērtību, — bija piepildījies mans pieņēmums par to, ka tajos gados, kad man reti bija nācies ar Adeli tikties, viņa paspējusi kļūt par mazu, liekulīgu aktrisi un izlikšanās lietpratēju.

Edvards neapsēdās. Viņš paziņoja: — Tā, Džeina, es tagad esmu pabeidzis rakstīt tos sasodītos papīrus un varētu pastaigāties, ja jums labpatiktu man piebiedroties.

Es devos pēc sava apmetņa, un Adele man sekoja. Viņa ierunājās: — Misis Pūla atnesīs mūsu apmetņus, tikai vajag viņu pasaukt. Un pateikt, ka mēs dosimies pastaigā.

Man gan šķita, ka Edvards gribēja pabūt divatā ar mani un nebija paredzējis ņemt Adeli līdzi. Bet viņam neatlika nekas cits kā samierināties ar viņas klātbūtni, un tā mēs visi trīs devāmies laukā. Mēs pavērāmies dārzā, kur turpinājās darbi, pēc tam Adelei sagribējās ātrā gaitā doties uz dzeloņlauka pusi, izejot klajā līdzenumā. — Lai vējš nopūš nost zirnekļu tīklus! — viņa draiskulīgi iesaucās.

Es gan nejutos pietiekami stipra, lai to darītu, bet baidījos, ka tad, ja Edvards piekristu, man nāktos atgriezties mājās. Meitene tādā gadījumā varētu doties pastaigā divatā ar Edvardu — domāju, ka tieši tāds bija viņas nolūks. Laimīgā kārtā Edvards noraidīja šo priekšlikumu, atbildēdams: — Tu vari doties turp, bet Džeina nejūtas pietiekami labi, lai to darītu.

Adele tomēr nepameta mūs, tikai aizgāja aplūkot gobas aiz mājas un pēc tam atkal atgriezās.

Pie lenča galda es lūkoju ierunāties par Adeles nākotni un to, ko viņa ilgāku laiku darīs pilī, ja meitenei nebūs nekādas nodarbošanās. Es sacīju: — Adele, tev te būs ļoti garlaicīgi. Vai tev negribētos kaut ko mācīties vai apgūt? Mēs varētu tev sameklēt, teiksim, mūzikas skolotāju.

Viņa atbildēja vienaldzīgā balsī: — Nu nē, esmu jau gana mācījusies. — Un Edvards piemetināja: — Varbūt tiešām Adelei pienācis laiks padzīvot mājās un pamācīties kādus mājas darbiņus? Viņai būtu jāapgūst saimniecības vadīšana, un kurš gan cits varētu viņai to iemācīt, ja ne jūs, Dzeina?

—    Es to apgūtu ar prieku, — meitene pasmaidīdama iesaucās. — Varbūt mēs šodien varētu apciemot dažus kaimiņus?

Domāju, ka Adele runāja par ielūkošanos Reibekholā, lai tur dotos uzbrukumā lēdijai Nortonai, pārliecinot to nemt sevi līdzi uz Londonu.

Es vēl nebiju paguvusi atbildēt, kad Edvards jau aizkaitināti noprasīja: — Kur ielūkoties, lūdzama? Es neciešu tādas sievietes, kuras skraida apkārt pa kaimiņmājām turp un atpakaļ, cita citu apciemodamas. Tas ir stulbākais un bezjēdzīgākais laika nosišanas veids, kas jelkad izdomāts, — dauzīties apkārt pa citu mājām, klauvējot pie svešām durvīm un klīstot pa pasauli! Es neparko nevēlētos, lai manu mājas dzīvi traucē tādi nācēji un gājēji, bet mani zirgi tiktu nodzīti, vadājot mūsmājas sieviešus apkārt, lai tie tenkotu pa citu mājām. Es labprātāk vēlos, lai manās mājās sievietes nodarbotos ar saimniecību un pašu pavardu, — tā būs labāk.

—     Parunāties taču nenozīmē tenkot, tēt… — Adele nomurmināja.

—   Starp vienu un otru nav lielas starpības, ja runātājas

ir lēdijas, — ģimenes galva atteica. Bija skaidrs, ka mans vīrs šajā ziņā negrasās mainīt savus uzskatus.

Adele vērās grīdā. — Jā, tēt, tā varbūt ir taisnība.

Edvards piecēlās no galda un paziņoja, ka viņam vēl jāpastrādājot. Es nospriedu, ka būs vien jāseko vīra padomam un jāmāca Adelei mājas darbi. — Vai tu dosies man līdzi pie misis Sagdenas, Adele? Misis Sagdena, vai zini, pārzina piena fermu, kuru es vēl neesmu apskatījusi.

—     Tpū!— Adele attrauca.— Govis un siers…— Meitenes skatiens apstājās pie loga rūts, uz kuras spīdēja dažas lietus lāsītes. —Jau atkal līst. Vai tēvs tiešām tik ļoti necieš iegriešanos pie kaimiņiem?

—    Ferndīnā tāds jautājums nemaz neradās, mēs dzīvojām pavisam klusu. Cik atminos, sākumā dažas lēdijas pie mums ielūkojās, bet Edvards jutās pārāk slims, man nācās t visu savu uzmanību veltīt viņam. Un vēlāk es vairījos no šādas sabiedrības, tā nebija īpaši manā gaumē.

—     Tu droši vien nebiji tā audzināta, lai tādā uzturētos, — meitene salti noteica, lūkodamās apkārt un atkal pievērsdamās logiem.

Es piecēlos. — Dodos uz piena fermu, Adele. Man gribētos, lai tu mani pavadītu, bet, ja nevēlies, tad es tevi nespiedīšu to darīt.

—     Tu nemaz to nevari! — viņa atcirta. — Es vairs neesmu skolniece.

Es neteicu vairāk neko — piecēlos un atstāju istabu nebūt ne labākajā garastāvoklī.

Un tā, atstājusi meiteni vienu, es devos pie Sagdeniem. Viņi dzīvoja nelielā namiņā uz Ročesteru zemes ārpus

Hejas — un tur mani izvadāja pa misis Sagdenas tīro un kārtīgo piena fermu. Es devu rīkojumus par piena, sviesta un siera piegādi, bet misis Sagdena piedāvāja tēju, kuru mēs pēc mana ierosinājuma dzērām virtuvē, kur varējām justies ērti. Es sāku runāt par apstākļiem Hejā.

—    Kalnračiem klājas visgrūtāk, — misis Sagdena sacīja, — viņiem visiem trūkst kurināmā, drēbju un pārtikas, lai varētu pārlaist ziemu. Cik žēl, ka aušana kļuvusi neizdevīga, kopš pilsētās atvērtas lielās austuves. Un, kundze, jūsu īpašums tik ilgi bija pamests novārtā, ka ari te bija maz darba. Stiprākie un tie, kuriem klājās visgrūtāk, devās projām. Šajā ziemā Hejā paredzams liels trūkums.

—    Es domāju, ka sievietēm derētu vilna, lai tās varētu savērpt un noaust audumu un pašūt drēbes.

Viņa iesmējās. — Nē, kundze, cik man zināms, diemžēl viņas neprot šūt. Viņas prot aust — to visas ir iemācījušās, bet neprot šūt.

—     Tajā ziņā varbūt varētu ko līdzēt, — es iebildu. — Taču ciematā pret Ročesteriem ir tik naidīgs noskaņojums…

Misis Sagdena bija tieša un smalkjūtīga sieviete, mans jautājums viņu pārsteidza nesagatavotu. — Bieži vien augšas nesaprotas ar apakšām — iedzīvotāji kurn par apkaimes muižniekiem, — viņa atbildēja. — Esmu pārliecināta, ka jums ar misteru Ročesteru to izdosies nokārtot.

Atgriezusies Tomfīldā, es devos augšā atpūsties, apdomādama savu ideju par skolas dibināšanu Hejā, kur zēni un meitenes mācītos lasīt un rakstīt, bet meitenes — arī šūt, vārīt ēdienu un citus mājsaimniecības darbus.

Kad nokāpu lejā pusdienās, atkal atradu Adeli saritinā' jušos uz dīvāna kabinetā, kur Edvards rakstīja savus dokumentus. Paziņoju viņam, ka pusdienas ir galdā, taču Edvards atbildēja, ka neko neēdīšot. Mēs ar Adeli pusdienojām vienas, reti kad bilstot kādu vārdu. Brīdi pa brīdim manīju meitenes skatienu kavējamies pie manis, taču viņa neko neteica, lai ko arī domāja.

20. nodaļa

Sākās ziema. Ferndiriā laiks aizsteidzās ātri, rosībai mijoties ar nekustību, vai tā būtu ziema vai vasara. Tagad man sāka likties, ka īsās, pelēcīgās Tornfīldas dienas kļuvušas skumīgas un nogurdinošas — jo vairāk tad, ja Edvards bija projām.

Kādu vakaru — tas bija diezgan vēlu — es devos uz vīra istabu, tērpusies naktskreklā, bet virs tā uzmetusi rītatērpu. Man gribējās ar viņu parunāties un kopā pasmieties, lai atkal nodibinātu tādas pašas laimīgas un draudzīgas attiecības, kādas mums bija agrāk. Pie vīra guļamistabas durvīm, kā vienmēr, gulēja Pilots — man vecais Pilots, taču tad, kad es tuvojos durvīm un pārliecos sunim pāri, lai satvertu rokturi, tas ierūcās. —Kuš, Pilot! —es pārsteigta to apsaucu, taču suns ierūcās atkal. — Pilot! — es uzsaucu. — Nost! — Tomēr suns neatstāja Edvarda istabas durvju slieksni.

Edvards, ģērbies rītatērpā, ar spalvu rokā, atvēra durvis. — Kas par lietu? —viņš noprasīja, uzsmaidīdams man, kamēr es stāvēju līdzās lielajam sunim, kas beidzot bija uzslējies kājās.

—   Pilots nolēmis mani nelaist iekšā, —es paskaidroju.

—   Tas tāpēc, ka jūs esat pārāk reta viešņa, — mans vīrs ierunājās, ievilkdams mani istabā. Tur dega tikai viena lampa. Es apsēdos viņam pretī pie kamīna, bet suns novietojās starp mums uz paklāja. Vīrs sacīja: — Būtu tik jauki atkal patērzēt kā vecajos, labajos laikos, jo jūtos noskumis un vientuļš. — Viņš nožāvājās. — Piedodiet man! Pasakiet patiesību. Vai jūs nožēlojat, ka mēs pārcēlāmies uz Tornfīldu?

—    Es vienīgi reizēm nožēloju, ka pametām Ferndīnu.

—     Ferndīnā mēs bijām tuvāki, — vīrs domīgi bilda.

—    Te es jūtos tā, it kā man tiktu uzkrautas nebeidzamas nepatikšanas. Man visam trūkst laika, es esmu saīdzis, Džeina. Nudien, man jāatzīstas, ka mans garastāvoklis reizēm… nav tas labākais.

—    Ak vai, Edvard, — es iesaucos, tuvodamās viņam,

—    ļaujiet man jums palīdzēt!

Es stāvēju vīram pretī. Viņš saņēma manu roku, nomurminādams: — Ja jūs to spētu, ja vien jūs to spētu! Reizēm, Džeina, man gribētos bēgt projām no šejienes — aizbēgt, cik tālu vien iespējams.

—    Ja jūs tā vēlaties, tad brauksim projām, vismaz uz laiku.

—     Kā gan lai mēs to izdarām? — Edvards iesaucās.

—    Jums taču ārsts ieteicis mieru! Un vai tad jūs varētu atstāt Džonatanu?

—    Džonatans varētu braukt kopā ar mums turp, kurp mēs dotos. Ja nevaram braukt tūlīt manas veselības dēļ, tad varam ieplānot braucienu vēlāk.

—    Tas ir grūti — pat domāt par daudziem gaidīšanas mēnešiem, lai dotos ceļojumā, kavējoties netīkamā sabiedrībā, — mans vīrs drūmi noteica. Taču, redzēdams manu nelaimīgo sejas izteiksmi, viņš aprāvās un piebilda: — Labi, varbūt… varbūt vēlāk. Bet, atgriežoties tagadnē, man vispirms vajadzētu pastāstīt par kādu jauku dāvanu — esmu jums nopircis zirgu — skaistu, apaļu ķēvīti. To sauc par Rubiju. Sagdens rīt zirdziņu atvedīs.

Es noskūpstīju vīru. — Edvard, jūs esat pārāk labs, pārāk labs!

—      Muļķības! — viņš atsaucās. — Jums jāvingrinās. Tikai apsoliet, ka izjādes būs īsas — un labā laikā. Bet tagad apsēdieties un nomierinieties, parunājieties ar mani un iedvesiet man dzīvību, jo es zinu, ka esmu īsts lācis. īsts lācis… — Edvards atkārtoja un nokāra galvu uz krūtīm.

Es paklausīju. Centos aprunāties ar viņu par daudzām lietām, taču vīra garastāvoklis kļuva aizvien drūmāks, atbildes skanēja aizvien strupāk un vienaldzīgāk. Jāteic, ka es jutu: mūsu attiecības vairs nav tik brīvas un nepiespiestas kā agrāk, un sapratu vienu — lai kā es tērzētu, drīz pienāks brīdis, kad šī saruna beigsies un man nāksies atgriezties savā istabā. Reizē ar to beigsies arī mūsu šībrīža tuvība. Nespēju aizmirst ne tās tēmas, kuras mūs attālināja vienu no otra, ne tās, kurās nevarējām iedziļināties, — redzēju to pēc Edvarda izturēšanās: viņam vajadzēja atpūsties no rūpēm, nevis apspriest sāpīgas un uztraucošas lietas.

Tāpēc es tērzēju par Džonatana sekmēm mācībās pie mistera Vezerfīlda, par viņa plāniem mūs apmeklēt, par dārzu un bibliotēku, taču klusībā domāju par tām tēmām, kuras ne reizi nepieminēju un kuras joprojām palika neatrisinātas. Nezināma palika Adeles nākotne, netika runāts par Hejas ļautiņu naidu pret Tornfīldholu. Turklāt Rolāna kundze joprojām bija Hejā, un neviens, ielūkojies šajā aukstajā un niknajā sejā —atriebības eņģeļa sejā —nespētu noticēt, ka viņa mums nav bīstama. Šī sieviete būtu gatava nodarīt jebkādu ļaunumu, izplatīt baumas, cik tālu vien iespējams.

Man acu priekšā rēgojās miniatūra ar Selīnas portretu, ko Edvards Ročesters glabāja atvilktnē, kurā stāvēja pistole. Tagad tā bija pazudusi. Varbūt šo rūpju dēļ es runājos ar vīru saspringtāk un nemierīgāk nekā parasti.

Vēlēdamās atgainīt neizbēgamo tumšo ziemas dienu melanholiju, es pajautāju: — Vai jums patiktu, ja es ielūgtu ciemos savas radinieces Diānu un Mēriju? — Zināju, ka viņam patīk abas māsīcas un viņu vīri, it īpaši Diānas vīrs — kapteinis Ficdžeimss.

Taču vīrs tikai papurināja galvu. — Piedodiet man — neesmu īstajā omā, lai uzņemtu viesus.

— Varbūt jūs esat tikai noguris. Jūs taču visu dienu nostrādājāt savā kabinetā. Tas, protams, prasīs laiku — savest Tornfīldholu kārtībā. — Tad, kad es piecēlos, lai attālinātos, man šķita, ka dzirdu viņu sakām —joprojām ar nokārtu galvu: — Laiku? Jā. Tas viss prasīs laiku.

Es noskūpstīju vīru, taču viņš tik tikko atbildēja uz manu skūpstu, un es atgriezos savā istabā, būdama ļoti norūpējusies. Man nācās iet pie Edvarda, jo viņš pie manis nenāktu; vīra mīlestības izpaudumi bija no viņa rautin izrauti. Viņš bija nelaimīgs — mans nabaga vīrs… bet es tomēr tagad jutos mazāk nelaimīga.

Un atkal — gluži tāpat kā pēc tam, kad atradu viņa atvilktnē Selīnas portretu,— sāku prātot, vai Edvards man vēl ir pieķēries tāpat kā agrāk. Un kārtējo reizi apjautu, ka būtu spiesta mitināties saltā, neapdzīvotā visumā, ja viņš pārstātu mani mīlēt.

Tā vai citādi, bet nākamā diena uzausa gaišāka par gaišu, un man likās, ka pasaule atkal turas kopā. Pēc brokastīm Edvards paziņoja: — Tā, Džeina, jūsu mierinājums ir steliņģī. — Viņš piecēlās, izgāja vestibilā un atgriezās ar šalli rokās. Ar šo šalli vīrs smiedamies aizsēja man acis. To izdarījis, veda mani uz stalli, kamēr Adele mums aiz muguras čaloja bez mitas.

Mēs iegājām staļļa pagalmā, tur Edvards mani apstādināja un noņēma acu apsēju. Manā priekšā stāvēja Džeremijs, turēdams pavadā brūnu pusasiņu ķēvi — manu Rubiju — apaļīgu un tik smaidīgu, cik laipni vien zirdziņš spēj smaidīt. Ķēve bija apseglota — tai uz muguras redzēju dāmu seglus no smalkas ādas. Es parasti pret zirgiem izturējos piesardzīgi, bet savu Rubiju iemīlēju no pirmā mirkļa, kad to ieraudzīju. Pieskrēju tai klāt, uzsaukdama Edvardam: — Paldies! Es jums ļoti pateicos!

— Tā ir pietiekami maza manai mazajai sieviņai, — Edvards ierunājās, — un mīlīgas dabas.

Skaidrs, ka man gribējās pajādelēt — kopā ar viņu — un tūlīt pat. Es skrēju augšā pārģērbties. Edvards pa to laiku uzkāpa savā lielajā, pelēkajā zirgā, un tad, kad es nokāpu lejā, mēs izjājām no staļļu pagalma aplokā un rikšojām tālāk starp kokiem — turp, kur sākās lēzena kalna nogāze. Mēs jājām lēnām, jo es neesmu izveicīga jātniece, — šķērsojām klajo, ar mūri apjozto lauku.

—    Edvard, es nemaz nespēju jums pienācīgi pateikties. Jūs man dāvājāt brīvību!

—   Tomēr, Džeina, jums jābūt uzmanīgai, — vīrs atgādināja.

Debess apmācās, vējš likās draudīgs, bet mēs kopā jauki pajādelējām apkārt kalnam, dienvidū ieturēdamies fermas virtuvē, kur iebaudījām maizi ar sieru, pēc tam cēlāmies no galda un jājām tālāk — tuvi un mīloši.

Pēc laiciņa mēs tuvojāmies Reibekholai. — Vai vēlaties, lai mēs beidzam izjādi, iegriežoties Reibekholā pie Nortoniem? — mans vīrs pajautāja.

—    Bet, Edvard, — es pārmetoši iesaucos, — tik izspūrušai, kāda es šobrīd esmu? Es taču nemaz neesmu saposusies!

Vīrs pavērās manī un noteica: —Nē. Jūs esat spožacaina un smaidīga, jūsu vaigi maigi pietvīkuši. Ak, mana Džeina, jūs nekad un nemūžam neesat izskatījusies labāk! — Viņš, lūkodamies manī, likās gandrīz vai bēdīgs.

Mēs pajājām vēl gabaliņu uz priekšu. — Tādā gadījumā — lai notiek! — es sacīju tikai tāpēc, lai sagādātu viņam prieku, jo man nebija nekādas vēlēšanās tikties ar Blanšu Nortonu. — Jūsu glaimi mani tā iedrošināja, ka esmu ar mieru. Jāsim uz Reibekholu.

—    Es gribētu pārmīt dažus vārdus ar seru Stenliju, — Edvards bilda. — Mums ir nelielas domstarpības par īpašumu robežām, un būtu jauki tās atrisināt pa draugam, nevis kādu dienu tikties tiesā.

Un mēs jājām uz priekšu pa taciņu gar Nortonu ganībām, kur joprojām barojās viņu treknās govis, lai gan bija vēls rudens un ganīšanas laiks beidzies.

Reibekhola bija veca muiža — es nodomāju, ka tā droši vien ierīkota Viljama un Mērijas laikā. Logi bija sīkrūšu, sienas efeju apvītas, pati pils atradās pie upes, tai bija labi kopts dārzs. Mēs turpinājām ceļu pa aleju uz priekšu, līdz nokļuvām pie mājas ar lieliskajiem apstādījumiem — pat šajā drūmajā gadalaikā tur acis piesaistīja reti koki un krūmi, bet mūs nepatīkami pārsteidza — nē, ne jau māja, bet kaut kas gluži cits — ārā pie durvīm stāvēja mūsu pašu kariete un mūsu pašu kučieris Džeremijs.

—     Dieva dēļ, ko te dara mūsu kariete? — Edvards dusmīgi noprasīja. Viņš piejāja tai klāt tik sirdīgi, ka zem zirga pakaviem pašķīda grants. Kad es panācu vīru, viņš jau iztaujāja Džeremiju, kurš pārsteigts blenza saimniekā.

—    Kā jūs te nokļuvāt? — mans vīrs uzkliedza. — Cik ilgi mani zirgi jau te stāv?

—    Mis Adele ir tur iekšā, ser, viņa ieradās ciemos pie lēdijas Nortonas! — Džeremijs paskaidroja. — Mēs te esam jau divas stundas.

—    Vai jūs esat pie pilna prāta? — Edvards iebļāvās.

Tad iejaucos es: — Edvard, tā nav Džeremija vaina!

—   Kā tad ne? Viņam nebija pavēlēts izbraukt ar karieti.

Tobrīd parādījās smaidošā Blanša Nortona — viņa kāpa

lejā pa kāpnēm un tuvojās mums. — Mister Ročester! — lēdija sveicināja. — Un misis Ročestere! Cik jauki, ka jūs mūs apciemojat. Mani visu pēcpusdienu priecēja Adeles sabiedrība, taču viņa nebrīdināja, ka varu gaidīt arī jūs.

Tad iznāca Adele savā jaunajā plūmju krāsas tērpā — viņa izskatījās ļoti skaista, taču likās mazliet nedroša. "Laikam nobijusies!" es nodomāju. Viņa kāpa lejup pa kāpnēm pie mums.

Edvards pilnībā valdīja pār sevi. — Esmu tādā pārliecībā, ka jūs pavadījāt patīkamu pēcpusdienu, — viņš sacīja Blanšai, — bet mēs iegriezāmies, lai vestu Adeli mājās.

—    Ienāciet uz mazu brītiņu, — Blanša ielūdza.

—   Nē, Blanša, pateicos par ielūgumu. Šoreiz ne. Adele, vai tu neiekāptu karietē?

—   Tēti… — meitene iesāka, taču Edvards viņu uzlūkoja tādām acīm, ka Adele vienā mirklī mitējās žākstīties, lai viņu iežēlinātu, un steigšus sacīja: — Labi, labi, es tikai paņemšu savas mantas.

Taču mans vīrs pārtrauca meiteni pusvārdā: — Tās var atnest kalpotājs. Kāp karietē, lūdzama!

Adele darīja, kā vēlēts. Blanša, nemaz nelikdamās izbrīnījusies par tādu negaidītu scēnu, lika durvju sargam atnest mis Adeles apmetni un cimdus.

—    Ja jau kariete ir šeit, mana dārgā, — Edvards bilda, — arī mēs varētu kāpt tajā. — Viņš pavēlēja Džeremijam piesiet mūsu zirgus karietei aizmugurē un palīdzēja man iekāpt. Adele, jau iekāpusi, kodīja lūpu, un viņas acīs bija asaras — kā man šķita — ne jau nožēlas, bet niknuma un kauna asaras.

Kad Edvards iesēdināja mani karietē un es apsēdos, bet vīrs vēl bija ārpusē, meitene griezīgā tonī, bet klusu noteica: — Tā mani pazemot! Pavēlēt man atstāt māju un iekāpt karietē — tas ir par daudz!

Es tikpat klusu sacīju meitenei: — Neizrādi savas jūtas, Adele!

Un viņa —tik ātri kā pieredzējusi aktrise —padzina no sejas bažīgo izteiksmi un starojoši pasmaidīja. Pieliekusies man tuvāk, Adele pačukstēja, it kā atklādama kaut ko patīkamu un aizraujošu: — Labi, es neatklāšu savas jūtas. Paldies jums par padomu, misis Slēpstu sieva. — Tad viņa izliecās no karietes tajā pusē, kur stāvēja Edvards un Blanša, uzsaukdama namamātei: — Sirsnīgi pateicos par jauko pēcpusdienu! Es ceru, ka Londonā jūs pavadīsiet laiku aizraujoši un patīkami — kā vēlaties.

—    Nešaubos, ka tā arī būs. Nākamreiz jums vajadzētu braukt mums līdzi, — Blanša attrauca.

Atkal atlaidusies sēdeklī, Adele turpināja apburoši smaidīt un klusā, saniknotā balsī nobubināja: — Nākamajā reizē… nākamajā reizē! Kāpēc ne šajā reizē? Tā ir tava vaina, Džeina!

Es ar netīksmi pavēros viņā un kādu mirkli nezināju, ko atbildēt. Pēc tam klusi noteicu: — Tavuprāt, Adele, kā rādās, viss notiek manas vainas dēļ.

Tad Edvards iekāpa karietē un apsēdās man blakus.

—   Man žēl, ka jūs tik ātri jau braucat projām! — Blanša Nortona vēl uzsauca mums pa karietes logu.

Edvards tikko jaušami palocīja galvu un pavēlēja Džeremijam braukt.

Tikko kariete sāka kustēties, Adele lūdzoši ieminējās: — Ai, tēt, mani tik ļoti moka sirdsapziņa… Man nevajadzēja bez atļaujas ņemt karieti. Bet es jutos tik vientuļa un pamesta, kad jūs ar pamāti devāties izjādē, — es nesapratu, ka nedrīkstu darīt to pašu. Lūdzu piedošanu. Es vairs tā nedarīšu. — Meitene noliecās uz priekšu un uzlika roku Edvardam uz ceļgala. — Sakiet, ka man ir piedots!

—   Labi, labi! — viņš nepacietīgi attrauca. — Es nevaru vainot tevi, jo netiku pieteicis, ka tu nedrīksti ņemt karieti. Es vairāk dusmojos uz Džeremiju nekā uz tevi — viņam vajadzēja zināt.

Kā likās, ar to pašu Adelei tika piedots, atradās arī vainīgais — Džeremijs. Es gan domāju, ka tas nebija taisnīgi, jo kā gan kučieris varēja atteikties jūgt zirgus karietē, ja saimnieka meita pavēlēja to darīt un saimnieks nebija aizliedzis? Vēl trakāk — es biju pārliecināta, ka Džeremijs tikai izpildīja savu pienākumu, bet Adele gan zināja, ka nedrīkst ņemt karieti, tomēr nolēma braukt pie Nortoniem un vēl pēdējo reizi runāt ar Blanšu Nortonu, lai pārliecinātu ņemt to līdzi uz Londonu. Tomēr nodomāju, ka labāk neiejaukties — mīļā miera labad. Ak vai, es tiešām tā rīkojos, lai gan būtu varējusi novērst Adeles muļķīgās nepaklausības sekas.

Tā Adelei tika piedots, izbrauciens ar karieti uzlūkots par nezināšanas izraisītu izdarīšanos. Pie pusdienu galda Edvardam nācās svinīgi apsolīt, ka nākamajā pavasarī meitene varēs braukt līdzi uz Londonu.

—   Cerēsim, ka tava veselība ap to laiku būs kļuvusi tik laba, lai tu varēsi mums pievienoties, — Adele sacīja, kad mēs palikām vienas lielajā istabā, jo Edvards bija iegājis savā kabinetā. Taču jaunās meitenes acis, to sakot, likās savādi aukstas. Viņas skatienā bija tāda izteiksme, kas mani stindzināja. Es nopratu, ka Adele nekādā ziņā nevēlas, lai es brauktu uz Londonu kopā ar viņu, gluži pretēji — cer, ka es nespēšu abiem piebiedroties vai vēl uz ko ļaunāku. Laikam nav tādas sievietes, kura nebaidītos zaudēt pašas dzīvību, kad līdz bērna laišanai pasaulē palikuši vairs tikai daži mēneši. Nezinu, vai Adele domāja par to vai par kaut ko citu vai cerēja, ka es nepārdzīvošu bērna dzimšanu, bet, kad ieskatījos meitenes skaistajās acīs, man kļuva bail — gan viņas, gan sevis pašas dēļ.

—   Adele, — es viņu laipni uzrunāju, — tev jāsaprot, ka es esmu precējusies ar tavu tēvu un došos turp, kurp dosies viņš. Man ļoti žēl, ka mana veselības stāvokļa dēļ mēs nevaram doties uz Londonu tūlīt pat, lai gan atgādināšu, ka mēs desmit gadus ar lielāko prieku palikām mājās, nekur neceļodami, reti kādu apmeklēdami, būdami laimīgi viens otra sabiedrībā un dzīvodami klusu un mierīgu dzīvīti. Protams, tu esi jauna, tev gribas ceļot un redzēt arī citu dzīvi — par to nav jābrīnās. Taču ne jau vienmēr tu varēsi darīt visu, ko vēlies, un dabūt visu, ko iegribēsi.

Jaunā sieviete sapīkusi piecēlās un grasījās iziet no istabas. — Nē, — es turpināju, — apsēdies un paklausies! — Šai pavēlei Adele paklausīja, lai gan meitenes sejā bija dusmu izteiksme.

—   Es nepieļaušu tādu uzvedību — mūžīgu pretimrunāšanu, saīgumu un niķus, — es sacīju. — Atkārtoju — tā neturpināsies! Tev nāksies savu izturēšanos mainīt — nāksies! —vai arī es būšu spiesta palūgt tēvu, lai viņš atkal sūta tevi projām. Pat tad, ja viņš negribētu to darīt, tomēr piekāpsies, ja es uzstāšu, par to es tev galvoju. Bet es nevēlos, lai viss nonāktu tik tālu, Adele, tāpēc tevi brīdinu — ja tā būs, tev nāksies braukt projām.

Kamēr runāju, meitene sēdēja, galvu nodūrusi, vērdamās paklājā, — cik es spēju saredzēt, tās sejā joprojām bija dusmu izteiksme.

Pēc izjādes es jutos nogurusi. Biju sevi piedabūjusi pateikt šo sakāmo, jo nolēmu, ka tas ir nepieciešams, un atkat jutos izsmelta. — Vai tu mani saprati? — es noprasīju, taču Adele neatbildēja.

Es piecēlos, izgāju no istabas, uzkāpu augšā un atgūlos gultā, skumji atminēdamās laimīgo dienas sākumu, kad mēs abi ar Edvardu tik jauki pavadījām laiku pirms tam, kad sasniedzām Reibekholu. Bija atjaunojusies mūsu agrākā tuvība — līdz tam laikam, kad diena beidzās nelāgi, pat ļoti nelāgi.

21. nodaļa

Nākamais rīts bija auksts, laikam varējām gaidīt sniegu. Es piecēlos agri, paēdu brokastis viena pati un izgāju ārā pie staļļiem. Edvarda zirga nebija, bet es jutos ļoti pārsteigta, atrodot Rubiju staļļa pagalmā apseglotu. Visi pārējie zirgi bija savos steliņģos, taču tos apkopa tikai Džeremija palīgs, kurš mani tramīgi uzlūkoja. No Džeremija nebija ne ziņas, ne miņas.

—    Man gribētos zināt, kurp šorīt tik agri devies misters Ročesters? t— es apvaicājos.

—    Kungs agri no rīta devās uz Milkotu, — zēns atbildēja. — Kad es ierados, viņš jau bija apseglojis zirgu un aizjāja.

Jutos pārsteigta, jo vīrs par Milkotu neko nebija teicis. Tā vai citādi — Milkota bija tikai sešu jūdžu attālumā, tāpēc varēju cerēt, ka Edvards noteikti atgriezīsies šodien pat, lai kas viņam tur būtu darāms.

Es pavēros uz Rubiju, kas stāvēja turpat ar maniem segliem uz muguras. — Vai tad viņš pirms aizjāšanas pavēlēja apseglot Rubiju? — pavaicāju staļļa puisim.

—    Es redzēju to tur tā stāvam jau tad, kad atnācu, — zēns atteica.

—   Tad jau zirdziņš stāv apseglots pagalmā vairāk nekā stundu? Cik dīvaini! Kur tad Džeremijs?

Zēns atbildēja: — Es nezinu, kundze. Kā šķiet, viņš būs devies uz Ferndīnu. Džeremijs teica, ka gribot doties atpakaļ pie vecākiem.

—    Devies uz Ferndīnu? — es pārvaicāju.

—    Tā gan! — zēns apstiprināja, mani uzlūkodams ar savādu sejas izteiksmi. — Viņš jutās tik sašutis, kad devās projām, — gandrīz vai raudāja. Man bija žēl skatīties, misis, — tāpēc, ka misters Ročesters viņu tik bargi norāja.

Es tik tikko spēju ticēt savām ausīm. — Kā — vai tad misters Ročesters Džeremiju atlaida?

—   Jā gan, — zēns sacīja, likdamies pārsteigts, ka es to nezinu. — Misters Ročesters atnāca uz stalli vēlu naktī — ap pusnakti, pamodināja Džeremiju un lika viņam sakravāt mantas, lai tūlīt pat dotos projām. Kungs vainoja Džeremiju mis Adeles aizvešanā ar karieti — teica, ka vairs nevarot viņam uzticēties, tāpēc kučieris esot atlaists. Nekādus iebildumus un žēlabas kungs neuzklausīšot — Džeremijam jāejot projām. Viņš izmaksāja kučierim algu un neļāva šeit palikt pat līdz rīta ausmai. Džeremijs likās pagalam apmulsis, bet pateica kungam, ka viņa ģimene kalpojusi misteram Ročesteram vairāk nekā desmit gadus un ka viņš neko sliktu neesot izdarījis, tikai paklausījis mis Adeles pavēlēm. Viņš un viņa vecāki vienmēr esot Ročesteriem uzticīgi kalpojuši. Tomēr, Džeremijs teica, ja kungs gribot viņu atlaist, tad aiziešot bez iebildumiem. Džeremijs gan lūdza kungu apdomāties, bet viss velti — tas palika pie sava — viņam jāejot projām, pie tam pateica to gana rupji, pēc tam pagriezās un aizgāja. Tad Džeremijs savāca savas mantas un teicās braukt atpakaļ pie tēva un mātes. Un tad vēl iznāca misis Pūla un paziņoja, ka misters Ročesters viņu pamodinājis un licis pieraudzit, lai Džeremijs izpilda pavēli un tūlīt bez kavēšanās dodas projām, rītu nesagaidot. Tā viņš arī darīja — noskumis, nobēdājies, tumsā un aukstumā — tik tiešām… Ceru, ka viņš tika mājās sveiks un vesels, —zēns piemetināja, — ka atrada kaut kur patvērumu sausumā un siltumā, lai tur sagaidītu dienas gaismu.

Es nespēju saprast, kāpēc Edvards tā rīkojies. Džeremijs — uzticams, kārtīgs un godīgs jauneklis —kalpoja pie mums gandrīz vai visu mūžu — kopš bija pieaudzis. Es nospriedu, ka Edvards tā rīkojies piepešu dusmu dzīts un pēc atgriešanās mājās visu vēl pārdomās, tad mainīs šo lēmumu un sauks Džeremiju atpakaļ.

Nolēmu, ka būtu jādodas izjādē, ja jau Rubija bija apseglota. Varēju jāt Ferndīnas virzienā, jo klusībā cerēju, ka Džeremijs būs pavadījis nakti kādā mājā vai klētī pa ceļam uz Ferndīnu. Tādā gadījumā viņš vēl būtu satiekams — ja tas devies ceļā kājām, es varētu Džeremiju noķert, iedot viņam vēl naudu un nomierinātu, apsoloties parunāt ar saimnieku, tikko tas atgriezīsies mājās.

Tāpēc es pārģērbos jātnieces kostīmā un sēdos seglos, izvadīju Rubiju uz ceļa un jāju Ferndīnas virzienā. Vēlāk to visu apdomājot, es sapratu, cik ļoti man bija laimējies, ka izvēlējos šo ceļu, sākdama sekot Džeremijam, nevis devos izjādē pa laukiem vai kalniem, jo tādā gadījumā būtu zaudējusi dzīvību.

Biju tikai jūdzes attālumā noTornfildas, jādama pa ceļu, kain abās pusēs bija klaji lauki, kad Rubija pēkšņi sāka raustīties un mētāt galvu. Ne no šā, ne no tā ķēvīte pameta pakaļkājas augšup — reizi, tad otro reizi, trešo reizi un vēlreiz. Kamēr es pūlējos noturēties seglos, zirdziņš ņēmās tik neganti lēkāt, ka man — nepieredzējušai un nervozai jātniecei, negaidot pārsteigtai, bija tikpat kā neiespējami palikt zirga mugurā. Tad ķēve metās uz priekšu negantos auļos, līkumodama no vienas ceļa malas uz otru. Jutu, ka nespēšu noturēties seglos, — tie slīdēja uz priekšu, it kā siksnas būtu piepeši atslābušas. Es slīdēju uz zemes pusi. Laimīgā kārtā dāmu segli ir tādi, ka jātniecei no tiem viegli noslīdēt, — un kāds pašsaglabāšanās instinkts man lika ievērot ceļa malā kuplas zāles joslu, kas bija turpat priekšā. Izvilku kājas no kāpšļiem un sāniski metos lejup zālē.

Kritienā man aizrāvās elpa, es paliku guļam — apdullusi, cīnīdamās pēc elpas, pa pusei bezsamaņā. Dzirdēju tikai Rubijas pakavu klaboņu, ķēvītei aulekšojot projām. Es nespēju apjēgt, vai esmu ievainota, tikai prātā šaudījās doma, ka krītot varbūt esmu savainojusi gaidāmo bērnu.

Dzirdēju kādu skrienam, vīrieša balss sauca: — Viņa ir te! Es vinu atradu!

Atskanēja vēl kāda balss, milzīgas rokas mani pacēla un ietina raupjā vilnas apmetnī. Pēc tam mani ielika ratos un lēnām veda atpakaļ uz Tornfīldu.

Man bija ļoti laimējies. Divi vīri, kuri mūrēja akmens sienu kalnā netālu no ceļa, bija visu redzējuši un atsteidzās palīgā. Kad mēs tuvojāmies Tornfīldai, sāka snigt, un man kļuva skaidrs —ja Rubija būtu mani nometusi klajā laikā, kur neviens neredzētu notiekošo, es būtu pagalam.

Tā es tiku aizvesta uz Tornfīldu, bet mani glābēji saņēma atlīdzību. Misis Pūla mani klusēdama noguldīja gultā. Pat šajā pusapziņas stāvoklī pamanīju dīvaino klusumu, kāds valdīja mājā. Pēc tam ieraudzīju ārstu, kurš pārliecās pār manu gultu, bet viņam aizmugurē — logu, aiz kura kā biezs, balts aizkars klājās baltu sniegpārslu plīvurs — tik klusi un gaiši, ka likās agrs, tāpēc man nebija ne jausmas, cik pulkstenis.

Ārsts mani izmeklēja un nopriecājās, ka neesmu cietusi smagāk. Tomēr biju pamatīgi sadauzījusies — vienos zilumos. Dakteris apliecināja vienīgi to, ko es pati jau zināju: ka man gadījies laimīgi nokrist, turklāt vīri mani tūlīt atraduši un snieguši palīdzību. Runājot par manu un bērna veselību, ārsts sacīja, ka viss būšot skaidrs nākamajās dienās. Viņš iedeva man zāles un teica, ka es drīkstu ieturēt vieglu maltīti, ko likšot pagatavot. Pēc tam ārsts atvadījās, droši vien baidīdamies, ka viņa rati varētu iestigt.

Šajā sniegainajā beztrokšņa pasaulē es aizmigu un pamodos jau tumsā; mana lampa bija apdzisusi un ari uguns kamīnā gandrīz pavisam izplēnējusi. Aiz logiem, kuru aizkari nebija aizvilkti, viss likās melns, lai gan uz palodzes bija sasnigusi vismaz collu bieza sniega kārta. Valdīja tāds klusums kā kapā. No ārpuses nedzirdējās neviena skaņa — ne vēja pūsmiņa, ne pūces brēciens, ne lapsas rējiens. Arī no iekšpuses māja likās kā izmirusi; ogles sprakšķis kamīnā šķita kā pistoles šāviens.

Atcerējos, ka ārsts solīja pie manis kādu atsūtīt, taču neviens nebija ne pielicis ogles kamīnā, ne aizvilcis aizkarus. It kā es būtu viena pati visā mājā. Taču Edvardam šajā laikā jau vajadzēja būt atpakaļ no Milkotas.

Tad es sastingu. Dziļajā klusumā lejā bija dzirdamas balsis. Šī bija vēla stunda. Man kļuva bail. Zināju, ka es nedrīkstu celties, jo ārsts bija to aizliedzis, tomēr — kā es varēju te palikt pilnīgi viena un pamesta, neko nedarot un klausoties dīvainajās skaņās?

Tāpēc es piecēlos — viegli tas nenācās, jo sasitumi pēc kritiena bija ļoti sāpīgi, — un basām kājām klusītēm šķērsoju savu istabu un izgāju gaitenī. Lejā — vestibilā tiešām skanēja balsis. Nonākusi kāpņu laukumiņā, es no augšas varēju dzirdēt, kas tika runāts. Pirmā balss, kuru saklausīju, piederēja Greisai Pūlai: — Viņai neko nevajag sacīt. Es liku viņam aizvākties.

Tad, sev par šausmām, es izdzirdu Rolāna kundzes balsi: — Bet ko jūs domājat iesākt ar to otro būšanu?

—   Viņa ir dulla — gluži dulla! — skanēja Greisas Pūlas atbilde, izklausīdamās kā šņāciens.

—   Kas notiek? — es uzsaucu, un pašas balss man šķita pavisam vārga.

—    Mans Dievs! —dzirdēju Greisu Pūlu izsaucamies. — Vai tā esat jūs, Džeina Eira? — Stāvēdama kāpņu augšgalā, es redzēju lejā krēslā kustamies divus melnā tērptus stāvus — viena no šīm tumšajām figūrām turēja paceltu lampu.

—    Nenāciet lejā! — uzsauca Greisa Pūla.

—    Nākšu gan! — es atteicu un lēnām, grīļojoties un ķeroties pie margām, kāpu lejup — katrs solis sagādāja sāpes. Greisa Pūla piesteidzās man klāt un palīdzēja nokāpt. Kad man pieskaras šī nolādētā roka, es paklupu un būtu pakritusi, ja nepagūtu cieši pieķerties pie margām.

—    Nepieskarieties man! — es pavēlēju. Un turpināju lēnām kāpt lejup bez viņas palīdzības.

—   Jums nevajadzēja celties, — Greisa bilda, kad nonācu kāpņu lejasgalā.

—    Varbūt vajadzēja gan! — es atcirtu. — Lai redzētu, ka jūs atkal esat ielaidusi mājā Rolāna kundzi, — ja jums likās, ka to neviens nepamanīs. Kur ir mans vīrs?

Kādu mirkli atbilde nesekoja. Pēc tam Greisa Pūla ierunājās: — Viņš pārradās no Milkotas, bet pēc tam atkal aizjāja.

To dzirdot, es jutos aizvainota. Viņš bija mani pametis vienu mājās kopā ar abām šīm briesmīgajām sievietēm — manām ienaidniecēm! Cik nopratu, arī Adele bija augšā un gulēja aizmigusi. Kādu gan palīdzību es varētu sagaidīt no viņas, ja rastos tāda vajadzība?

—    Kurp devās mans vīrs, misis Pūla? — es noprasīju.

—   Neko vairāk man nejautājiet, —sekoja atbilde. Viņa tuvināja savu seju manējai — redzēju, kā deg šīs melnās, neizdibināmās acis. — Džeina, jūs esat slima. Jums jāliekas atpakaļ gultā.

Es jutos kā murgā. Mana balss aizlūza, kad es atkārtoju: — Misis Pūla, kur ir mans vīrs? Pasakiet man — vai ar vinu viss ir kārtībā? Kur viņš ir?

Kādu brīdi valdīja biedējošs klusums. Tad Rolāna kundze klusā un mierīgā balsī sacīja: — Jums nav izvēles. Pasakiet viņai.

Taču Greisa Pūla bilda: — Kundze, jums salst. Ejiet augšā, tur kuras kamīns.

—     Es neļaušu jums sevi izrīkot. Un tagad pasakiet man — kur ir misters Ročesters?

Viņa sacīja: — Pēc tam kad jūs atveda mājās, mis Adele aizgāja, neteikdama ne vārda par to, kurp iet. Nobažījušies par nelaimes gadījumu ar jums, mēs nemaz nepamanījām viņas prombūtni, kamēr pēcpusdienā atgriezās misters Ročesters. Kad noskaidrojās, ka viņa aizgājusi pati, misters Ročesters devās viņu meklēt, lai pārvestu mājās.

—    Tādā sniegā — nemaz neatpūties? Vai jums ir kāda nojauta, kurp viņa varēja doties? —Atkal iestājās klusuma brīdis. Stāvēju tumšajā vestibilā nosalusi un satraukta. — Cik pulkstenis? — es noprasīju.

—    Divpadsmit, — Greisa Pūla atteica.

—     Un kāpēc jūs pusnaktī esat šeit, šajā mājā? — es uzrunāju Rolāna kundzi.

—    Lai piedāvātu palīdzību, — viņa attrauca.

—    Palīdzību? Kādu palīdzību tad jūs šajā stundā varat sniegt? Jūs te ielavījāties tāpēc, ka mans vīrs ir projām un jūs to zinājāt. Lai perinātu sazvērestības pret viņu kopā ar Greisu Pūlu — un to jūs saucat par palīdzību? Jums abām jāiet projām no šejienes — un tūlīt.

—     Nē, misis Ročestere, — Greisa atbildēja. — Jums jāiet atpakaļ gultā. — Viņas tonī es saklausīju draudīgu pieskaņu.

Nespēju pasākt neko citu — man vajadzēja no šiem draudiem atbrīvoties. — Ārā! — es uzkliedzu. — Es jums pavēlu aizvākties! Visur, kur jūs abas parādāties, sākas nelaimes, posts, nesaprašanās un sāpes. Es nevēlos, lai jūs abas būtu manā mājā —nekad mūžā! Ejiet projām! Adele ir prom, Edvards ir prom, un man nav šaubu, ka jūs abas esat to panākušas. Ejiet!

—    Sniegā? — neticīgā tonī noprasīja Greisa Pūla.

—    Sniegā vai ne, bet pazūdiet! Kāda man par to daļa? Neko labāku jūs abas neesat pelnījušas.

Rolāna kundze mani cieši uzlūkoja. —Misis Ročestere, jūs esat nevesela…

—      Traka! — Greisa Pūla nošņāca tieši man sejā.

—    Jūs esat traka!

—    Es jums liku aizvākties! — es uzkliedzu.

—    Apvaldiet sevi! Jūs sperat kāju tādā virzienā, kur staigāt jums ir kaitīgi, — Rolāna kundze brīdinoši noteica.

Es nespēju paciest, ka šī sieviete ar mani tā runā.

—   Vai jūs iesiet pašas, vai man būs jāsauc kalpotāji, lai tie tiktu ar jums galā?

—    Te nav kalpotāju, — misis Pūla atcirta.

—    Ko? Mans vīrs…

—    Palieciet mierā! — Rolāna kundze dusmīgā balsī iesaucās. — Es jūs brīdināju — pat lūdzos. Tagad paklausieties — jūsu kalpotāji ir projām, jūsu vīrs ir projām. Jūs mūs te apvainojat un draudat izdzīt ārā sniegā. Misis Ročestere, jums draud briesmas. Jūsu veselība ir cietusi — ejiet atpakaļ gultā, palieciet klusu un nesagādājiet vairāk nekādus uztraukumus!

Man reiba galva. Jutos vāja un neaizsargāta. Nebija neviena, ko pasaukt palīgā. Taču vārdi pat pret manu gribu lauzās pār lūpām: — Edvards tiks ar jums galā! Edvards jūs sodīs, jūs ļaunās intrigantes!

—Jūs pat nezināt, kur viņš atrodas, — Rolāna kundze atteica klusi, bet ar ļaunu prieku. — Mēs gan zinām — un jums to pateiksim. Jūsu vīrs ir ceļā uz Londonu —sekojot Adelei.

—  Vai tad viņa devusies uz Londonu?

Rolāna kundze dusmās un sašutumā iesaucās: — Misis Pūla centās jums to aiztaupīt. Dievs vien to zina — arī es to mēģināju, par spīti visiem apvainojumiem. Labi, tad jūs tagad to zināsiet — Adele atstāja zīmīti. Viņa devās uz Londonu apciemot savu māti. Un Ročesters devās viņai pakaļ.

—  Viņas māti? Selīnu Varensu? —es iesaucos. — Bet Selīna Varensa taču ir mirusi! — Tomēr, jau to izkliegusi, es sapratu, ka tā ir patiesība. Domās redzīju skaisto seju mazajā miniatūrā vīra galda atvilktnē un atcerējos tās pazušanu.

—  Nē, Selīna ir dzīva, — Rolāna kundze sacīja.

Kamēr viņa runāja, es saķēru margas, lai nepakristu.

Šīs sievietes seja nežēlīgi noliecās man pāri. — Ja jūs nebūtu tīšā prātā turējusies tālu no pasaules — Ferndīnā, aizverot acis un nepieminot pagātni, rūpīgi sargājot savu mazo paradīzi zemes virsū, tad būtu dzirdējusi viņas vārdu jau agrāk. Viņa ir mūsdienu slavenākā traģēdiju aktrise Francijā — savas paaudzes izdaudzinātākā primadonna. Tagad viņa ar savu trupu ir Londonā, un Adele pameta šo salto, naidīgo māju, lai dotos pie viņas.

Misis Ročestere, es pazinu Selīnu Varensu daudzus gadus. Jūs ar savu angļu morāles izpratni droši vien nosodāt viņas tikumību, taču es jums saku, ka viņa ir jauka sieviete — ļoti, ļoti braša. Pēc tās divkaujas, kuru misters Ročesters viņas dēļ izcīnīja ar tās mīļāko — vikontu, Selīnas ietaupījumi strauji saruka. Viņa aizbrauca uz Itāliju kopā ar kādu dziedoni, kurš aktrisi izputināja. Nabadzīte nonāca trūkumā — viņai nebija ne draugu, ne naudas, viņa saslima un atgriezās Parīzē. Selīna nevarēja rūpēties par mazo Adeli, nevarēja rūpēties arī pati par sevi. Ja Ročesters nebūtu Adeli pieņēmis, meitene ciestu badu. Bet Selīna būtu nomirusi, ja gādību par viņu neuzņemtos labās klostera māsas. Tā viņa atkopās gan no smagās slimības, gan no trūkuma un nabadzības, un tagad pasaule ir pie viņas kājām. Adele devusies pie viņas un jūsu vīrs tāpat. — Runājot šīs sievietes balsī bija jaušams uzvaras prieks.

Misis Pūla uzlika savu salto roku man uz pleca. Viņa sacīja:

— Un tagad — vai jūs neietu atpakaļ gultā un nemitētos jaukties mūsu darīšanās? Jūsu klātbūtne mums visiem Tornfīldā dārgi maksā — tā notika jau pirms desmit dienām, Džeina Eira, un tā notiks atkal, ja neuzmanīsimies. Būdama tik nezinoša — jā — un nevainīga, jūs neko nesaprotat, bet jūsu naivums un vientiesība izmaksā ļoti dārgi.

Es pat nedzirdēju viņas vārdus, tie man neko nenozīmēja. Protams, es biju izmisusi. Selīnas portrets joprojām stāvēja manu acu priekšā. Un cik ilgi — es jautāju pati sev — Edvards zināja, ka viņa ir Londonā? Vai mans vīrs tur bija ar viņu ticies? Cik ilgi vīrs jau zināja, ka viņa vecā mīlestība nav mirusi? Un tagad Edvards traucās pa dziļiem sniegiem, lai atkal varētu būt ar viņu kopā! Man sagriezās galva un likās, ka krītu neizmērojamā tukšumā.

Baisajā apjukumā, kāds tobrīd iestājās, atskanējaGreisas Pūlas saltā balss: — Jūsu kalpotāji jau pametuši šo māju tāpat kā jūsu vīrs, bet vienā ziņā jūs panāksiet savu. Es vairs ilgāk te nepalikšu. Jūs vienmēr esat ienīduši mani, Dzeina Eira, un šodien jūs savu naidu izrādījāt pietiekami skaidri. Es atbildēju, ka esat dulla, un tagad jūs varat saskatīt, cik smags ir šis dulluma gadījums. Mēs ar Rolāna kundzi dosimies uz Veco Māju. Viņa neliegs man pajumti, kamēr es nokārtošu savu dzīvi. Nekādas grūtības, nekāda nabadzība vai trūkums nevar būt ļaunāki par palikšanu šeit.

Abas kopā, joprojām turēdamas lampu, viņas šķērsoja vestibilu un izgāja, atstājot mani tumsā.

Pie ārdurvīm Greisa Pūla pagriezās. —Jūs esat palikusi viena. Istabenes jau pametušas māju, jo viņu ģimenes nolēma, ka labāk ir ciest badu nekā kalpot pie Ročesteriem. Tā kā viņas nepalika, arī citiem kalpotājiem nebija nekāda prieka palikt. Jūs taču zināt, ko cilvēki domā: ka misters Ročesters nobeidzis savu sievu. Vīrs, kurš tā izdarījies vienreiz, var atkārtot to arī otrreiz. Padomājiet par to!

Dzirdēju, kā viņas atvelk smagās durvju bultas. Aukstais gaiss ieplūda iekšā no baltā izplatījuma — gan maurs, gan ceļš bija apsniguši vienādi balti. Kailos koku zarus klāja bieza sniega kārta.

— Padomājiet par to, Džeina Eira!

Un prom viņas bija — izgāja pa atvērtajām durvīm. Es stāvēju kā sastingusi un noskatījos, kā viņas aiziet — roku rokā, divi melnā tērpti stāvi uz baltā sniega fona, palīdzot viena otrai tikt uz priekšu baltajā tukšumā.

22. nodaļa

Neapjauzdama, ko daru, šķērsoju vestibilu un aizbultēju durvis. Neganti pārsalusi, sameklēju apmetni un uzmetu to pāri naktskreklam. Iegāju lielajā istabā un apsēdos pie izdzisušā pavarda — kamīns bija pelnu pilns, bet es — palikusi viena šajā milzīgajā, saltajā, atbalšu pilnajā mājā.

Es joprojām neesmu aizmirsusi tās garās nakts izmisumu. Lai kā es centos, nekādi nespēju aizmirst Selīnu Varensu. Vai Edvards tiešām dzinās pakaļ Adelei vai varbūt viņas mātei? Man juka domas, nespēju atšķirt īstenību no maldiem, patiesību no nepatiesības. Pulkstenis nosita vienu reizi, pēc tam divas reizes, pēc tam trīs reizes…

Tā kā ārsta iedotās zāles droši vien iedarbojās joprojām, es uz mirklīti aizsnaudos un jutos tāpat kā toreiz — tajā naktī, kad es — astoņpadsmitgadīga meitene — pametu Tornfīldu: redzēju pati sevi dodamies "pasaulīgajā jūklī bez patvēruma un jumta virs galvas". Dzirdēju Edvarda balsi pēc viltus laulībām, kad viss atklājās: — Vai jūs saprotat, ko es no jums gribēju? Tikai šo solījumu — "Es piederu jums, mister Ročester." " Taču es atteicu viņam. Es negribēju kļūt par viņa mīļāko. Tad Edvards teica — ak vai, ar kādām sāpēm balsī: — Jūs mani notiesājat — man būs dzīvot nolādētam un nomirt nolādētam. —Taču, kaut arī viena mana būtnes daļa bija gatava piekāpties, es nepiekāpos.

Tad es atkal izdzirdu viņa balsi — tāpat kā biju to izdzirdusi tad, kad ilgu laiku dzīvoju tālu no viņa, — un tā sauca: — Džeina! Džeina! — Redzēju sevi atgriežamies Tornfīldā, lai uzmeklētu viņu, un atrodam tikai drupas, bet pēc tam braucam uz Ferndīnu un uzmeklējam manai sirdij tik dārgo vīru sakropļotu un slimu, tik vientuļu, ka viņam vairs negribējās dzīvot. Atcerējos mūsu abpusējo prieku un atklājumu, ka mēs joprojām viens otru mīlam. Šajā īsajā pusnomoda sapnī pie apdzisušā kamīna baiļu pilnajā naktī es atminējos savu laimi.

Pamodos salēkdamās un sapratu, ka visas šīs šausmas bija notikušas īstenībā, tomēr neaizmiršu to laimi, kura mums tika dāvāta pēc tādiem upuriem un ciešanām. "Dulla" un "vientiesīga" — tā par mani bija teikusi misis Pūla un saukusi mani par "Džeinu Eiru", it kā mans vārds būtu nicināms.

Šī neprāte, šī naivā Džeina Eira tomēr palika dzīva pēc tā nāvējošā sitiena, ko saņēma Tornfīldā pirms tik daudziem gadiem! Viņa bija pametusi šo māju, lai nezaudētu savu godu un lepnumu, taču cīnījusies un atkal atradusi savu mīlestību un, iespējams, varētu to darīt atkal. Patiesība bija tāda, ka es nevarēju dzīvot bez Edvarda mīlestības. Es nespēju dzīvot tādā neskaidrībā, kas iznīdēja manu uzticēšanos viņam. Edvards bija puse no manas dvēseles, bez viņa manai dzīvei nebija jēgas. Šajā laulībā man vienmēr bija nācies mierināt, visu sakārtojot un ievedot skaidrību visās lietās. Un atkal — man vajadzēja rīkoties, lai glābtu šo laulību.

Es iededzu lampas un iekūru kamīnu. Neko nevar darīt. Es nespēju palikt Tornfīldā viena pati. Nāksies sekot Edvardam uz Londonu.

Mani gaidīja lielas grūtības. Laiks bija nelāgs un varēja kļūt vēl sliktāks. Biju pārsalusi un daudzos zilumos no kritiena. Man vairs nebija kučiera, tātad vajadzēja meklēt citu. Tiesa gan, viss ciemats bija noskaņots pret mani. Un tomēr — es nolēmu, ka mēģināšu.

Tikai viena doma likās neizturama — grūtais brauciens tādā laikā varētu kaitēt manam bērnam, es pat varētu to zaudēt. Un tomēr, es sacīju sev, kad tu vēl biji Džeina Eira, tev nācās spert izmisuma soļus, riskējot ar visu, pat ar dzīvību, un klīstot apkārt vienai un bez draugiem. Tagad tev atkal jāriskē ar visu, pat ar savu bērnu. Pat ar to!

Jau ausa gaisma, kad es vēlreiz izgāju cauri milzīgajai, tukšajai, saltajai Tornfīldholai, uzkāpu augšā un saliku ceļojumam nepieciešamās lietas nelielā ceļasomā. Ja ciemā neviens man nepalīdzēs, tad nāksies brist pa sniegu uz vikāra māju, kur misters Tods — kā es cerēju — aizdos man savus ratus un kučieri.

Virtuvē atradu mazliet piena un izdzēru to, jo nebiju neko ēdusi. Apēdu arī dažas maizes šķēlītes, lai gan man nebija ēstgribas. Uguns bija izdzisusi, un istaba kļuva aizvien augstāka. Logu rūtis iekšpusē pārklājās ar ledus kārtiņu. Man tomēr bija karsti.

Pēc tam es atkal iznācu pils vestibilā, paņēmu ceļasomu un atvēru ārdurvis. Biju nolēmusi iet uz vikāra māju pa taciņu pāri laukiem, brienot pa sniegu.

Vējš bija mainījies, tas likās kļuvis aukstāks —es notrīsēju, saskatīdama sniega klājienu sev priekšā. Tur, aiz kokiem, beidzās zālājs un sākās ceļš, kas veda uz baznīcu un vikāra māju. Man vajadzēja noiet apmēram pusjūdzi — skaistā laikā es droši vien Šo attālumu pat nemanītu, taču tādā laikā kā šis tāds gājiens man bija smags pārbaudījums. Jutu, ka ar mani nav labi —te metās auksti, te karsti. Taču es nevarēju palikt tukšajā Tornfīldā, kur vīrs bija mani atstājis visādu nelaimju varā.

Ir tādi apstākļi, kad sievietei nākas atmest savus paradumus un rīkoties tik noteikti kā vīrietim. Man — tai Džeinai, kura reiz bija bārene, pamesta savam liktenim tādā pasaulē, kurā bija tik maz draudzīga siltuma, — likās, ka šis laiks ir klāt.

Man jādodas prom no Tornfīldas — jābrauc uz Londonu, jāuzmeklē Edvards un jāmēģina atrisināt visus tos sarežģījumus, kuri mūs pēdējā laikā mocījuši. Noslēpumus un šausmas — visas tās nelādzības, kuras mūs piemeklējušas. Es to darīšu —pat ja man būtu jāiet bojā. Lai gan tobrīd likās, ka man nebūs lemts izvest nodomāto līdz galam, šis brīdis man kļuva par pagrieziena punktu.

Kad ar somu rokā spēru kāju pār sniegaino slieksni, vējš saplivināja manu apmetni. Te pēkšņi pilnīgajā klusumā izdzirdu zirga zviedzienu. Un iedomājos par stallī palikušajiem zirgiem, kuri nebija ne baroti, ne dzirdināti. Būs jālūdz mistera Toda palīdzība, lai kāds par tiem parūpētos. Un tad es no alejas puses dzirdēju kādu balsi saucam: — Džeina, ei, Džeina!

Es spēru soli uz priekšu un pagriezos, lai paskatītos, kas mani sauc. Kāds māja man ar roku — tas bija garš cilvēka stāvs bez apmetņa, ar veclaicīgu cilindru galvā, — vīrietis sēdēja nodzīta zirga mugurā. Jātnieks nolēca no zirga un tuvojās man, viņa seja bija izdilusi un tumši iedegusi, tā izskatījās dzeltenbrūna. Kad viņš noņēma cepuri, es saskatīju izdēdējušu ērgļa profilu un ļoti gaišus, īsus matus — it kā tos būtu izbalinājusi svelmaina saule. Tas bija mans brālēns Sentdžons Riverss. Biju domājusi, ka viņš ir Indijā, kurp bija devies misionāra gaitās.

Brālēns piebrida pa sniegu man klāt un apskāva mani. Kad Sentdžons palaida mani vaļā, viņš ņēmās vērīgi lūkoties apkārt piesnigušajos laukos. Un noteica: — Anglija vēsi sagaida savu pazudušo dēlu, kurš nule atgriezies. — Tad, aizvien vēl nenoņēmis rokas no maniem pleciem, Sentdžons turpināja: — Džeina, tu slikti izskaties. Un es tā priecājos redzēt savu dārgo, mazo māsīcu, pamanīdams tevi durvīs. Lai gan tūlīt sāku domāt — kurp viņa dodas — viena pati ar tādu mazu ceļasomu tik agrā stundā un sniegainā dienā? — Brālēns pavērās uz mūsu diženo māju un noprasīja: — Tātad Tornfīlda ir atjaunota? Ir gan iespaidīgs skats!

—   Ļoti priecājos tevi redzēt, Sentdžon! — es sacīju. — Tev jāienāk iekšā, lai gan mājā ir auksts un es varu piedāvāt tikai diezgan bēdīgu uzņemšanu.

—   Iešu iekšā ar lielāko prieku. Vai te ir kāds, kurš parūpētos par manu zirgu? Vecais kustonis man labi pakalpoja, atgādājot mani šurp pa visiem šiem dziļajiem sniegiem, tomēr šobrīd tas ir pavisam pārguris.

—   Mājā neviena nav. Aizvedīšu tevi uz stalli, — es sacīju.

Staļļa pagalms izskatījās bēdīgi — netīrs un nesakopts, tajā mētājās apgāzti spaiņi, netīru pakaišu kaudzes un daudz kā cita, radot nekārtības un pamestības iespaidu. Likās, ka arī staļļa puisis pametis darbu un aizgājis, atstādams visu, kā ir. Abi iejūga zirgi stāvēja savos steliņģos un lūkojās uz mums. Tomēr sekoja pārsteigums — ari trešajā steliņģī stāvēja zirgs un vērās pretī — tā bija Rubija! Es pabrīnījos vien, kur un kas to atradis un pārvedis mājās. Piegāju klāt un noglaudīju ķēvītes purnu. Zirdziņš mani apošņāja.

—  Kur tad zirgupuiši, Džeina? — Sentdžons apvaicājās.

—  Viens atlaists, otrs aizbēdzis, — es sacīju. — Patiesībā visi kalpotāji ir prom.

Sentdžons ziņkārīgi nopētīja mani, taču neko vairāk nejautāja. — Es pats apkopšu zirgus, — viņš paziņoja un, ātri atbrīvojis savu zirgu no segliem un iemetis tos staļļa stūrī, devās pie sūkņa iesūknēt ūdeni. Laimīgā kārtā šī ierīce nebija aizsalusi un ūdens drīz vien sāka tecēt. — Ej iekšā, Džeina! — brālēns sacīja. — Tev nevajadzētu saaukstēties. Vai misters Ročesters ir mājās?

—  Viņš ir Londonā, — es atbildēju, un pašas balss man izklausījās tikko dzirdama — vārga kā bērna balstiņa.

Sentdžons izslējās un mani izbrīnīti noskatīja. — Bet kurš tad tev te palīdz?

—  Neviens.

—  Šādā laikā tu esi te palikusi pilnīgi viena? — brālēns pārvaicāja, un es nopratu, ka māsīcas — Diāna un Mēri' ja — viņam pateikušas, ka es gaidu bērnu. Viņa balsī izskanēja līdzjūtība un žēlums, taču pēc tam tonis mainījās. — Zini,es nesaprotu, kas šeit notiek, —brālēns piebilda, — redzu tikai to, ka varu būt tev noderīgs. — Un viņš atgriezās pie ūdens sūkņa. — Ej iekšā, Džeina! Šis saltais un asais vējš var tev kaitēt.

—   Tev arī, Sentdžon, — es bildu. — Tu noteikti esi pieradis pie siltāka klimata. Kāpēc tu atgriezies? — Es paņēmu viņa seglus un nesu tos uz zirglietu kambari.

—  Liec nost, Džeina! — brālēns iesaucās.

—  Jāpakustas, lai sasildītos, — es atteicu.

—   Stūrgalvīgs sievišķis! — Sentdžons norūca, ienesdams stallī ūdeni. Iznākdams no turienes ar tukšo spaini, brālēns sacīja: — Mani atsūtīja atpakaļ, jo veselība vairs nav agrākā. Varētu vēl pastrādāt šeit, bet nekad vairs turienes klimatā — tas ir pārāk nepanesams. Šis darbiņš, — brālēns noteica, sūknējot ūdeni, — man būtu pilnīgi piemērots.

Es ievedu viņa zirgu tukšajā steliņģī un aizvēru durtiņas. Brīnījos par brālēna nepiespiesto un brīvo izturēšanos — tā man likās nepierasta, jo agrāk Sentdžons aizvien uzvedās stīvi un atturīgi, uzteikdams labo un nosodīdams ļauno, taču vairāk piesliedamies taisnās tiesas spriedējiem nekā žēlsirdīgajiem. Cik nopratu, desmit Indijā pavadītie gadi bija mainījuši brālēna domāšanas veidu.

Galu galā mēs bijām zirgus apkopuši, un Sentdžons vedināja mani iekšā, apsēdināja lielajā istabā, izgrāba pelnus no kamīna un iekūra to, piekodinādams man nekustēties, kamēr viņš sameklēšot ko ēdamu. Kamēr brālēns pārmeklēja pieliekamo, es sēdēju sastingusi kā nosalis putnēns uz zara. Apjēdzu vienīgi to, ka man jādodas uz Londonu, lai atrastu Edvardu. Tikai — kā?

Sentdžons atgriezās ar maizi un sieru, bet pēc tam uzlika uz uguns katliņu. Kamēr mēs sēdējām un gaidījām, kad uzvārīsies ūdens, brālēns kā jokojot piebilda: — Laikam jau būsi pamanījusi, ka dzīve ārzemēs padarījusi mani praktisku, izdarīgu un spējīgu piemēroties.

—   Visai nomierinošu un izpalīdzīgu, — es papildināju. — Vai tu tur smagi slimoji?

—   Iedomājies, slimoju gan un turklāt smagi. Taču tagad viss atkal ir labi un esmu ar savu dzīvi apmierināts. Es jutu misionāra aicinājumu. Sekoju šim aicinājumam un pildīju savu pienākumu. Kā rādās, Providence gribēja, lai metu mieru. Meklēšu te draudzi, kur varētu turpināt savu darbu. Šobrīd esmu brīvs, tāpēc ierados apciemot tevi.

Gadi neko daudz nebija Sentdžonam nodarījuši. Klasiskais skaistums, kāds šim vīrietim reiz piemita — toreiz viņš vairāk atgādināja statuju nekā dzīvu cilvēku —, bija mainījies, taču ne šis ilgais laiks, ne svelmainais klimats to nebija iznīcinājis. Tikai zilo acu nosvērtajā skatienā bija parādījusies laipnāka izteiksme, reiz tik gludajā pierē bija parādījušās dažas krunkas — es nodomāju, ka tās varēja ievilkt pacietība un cenšanās saprast, piedot un attaisnot. Agrākais nevainojamais skaistums bija pieredzējis laika gaitu un ciešanas, taču tā jaunajā apveidā un tajās zīmēs, kuras tam uzspieda laiks, nebija grūti pamanīt pieredzes un drosmīgi pārlaistu nedienu atstātās pēdas. Sentdžons bija pārbaudīts ugunī, bija iepazinis uzvaru un sakāvi, pieredzējis vājumu — arī savu paša vājumu, tomēr, iznācis no šīs uguns un izturējis pārbaudījumu, tagad kļuvis stiprāks un cilvēciskāks. Tāds bija šis vīrs, kuru tad, kad viņš vēl bija jauns un dedzīgs savā ticībā, bet nepielūdzams un jebkādu vājumu nosodošs, es atteicos apprecēt.

Viņa asās, bet pacietības pilnās acis atkal pievērsās man. — Vai es kā tavs brālēns drīkstu uzdot tev dažus jautājumus? Diāna un Mērija labu laiciņu nav par tevi neko dzirdējušas. Viņas domāja, ka tev varbūt neatliek laika nekam citam tava stāvokļa un vārgās veselības dēļ, tomēr nepacietīgi gaidīja ziņas. Taču tagad es esmu šeit. Es atrodu tevi vienu pašu tukšā mājā, gatavu to atstāt, turklāt vēl — kājām! Vai atļausi man uzdot jautājumus? Ja tev tie liksies nepieņemami, tu vari neatbildēt.

Es noņēmos ar tējas gatavošanu — nocēlu katliņu no uguns un lēju ūdeni tējkannā. To darot, es lūkojos tējkannā, nevis brālēnā un atbildēju: — Es nemēģināšu apgalvot, ka te viss ir kārtībā. —Taču nespēju turpināt. — Man acīs saplūda asaras. Uzliku tējkannai vāku un novērsos, lai tās noslēptu, — tā es atgriezos savā krēslā.

— Džeina, Džeina, — Sentdžons nomurmināja, — neuztraucies! Es esmu šeit. Tu taču zini, ka es darīšu visu, ko spēju, lai tev palīdzētu. Kā klājas Džonatanam? Un misteram Ročesteram?

Džonatans ir Ferndīnā pie vietējā vikāra — mistera Vezerfīlda, bet Edvards… Edvardam klājas labi.

—   Cik noprotu — viņš devies kārtot darīšanas? Un tagad pastāsti — kāpēc es tevi satiku ar somu rokā izejam no mājas? Kurp tu gribēji doties?— Es paskaidroju, ka ciema ļaužu naidīguma dēļ mūs atstājuši visi kalpotāji, tāpēc grasījos doties pie mācītāja — mistera Toda, lai aizņemtos viņa atsperratus un dotos uz Londonu. Pastāstīju Sentdžonam tikai to un neko vairāk. Manuprāt, brālēns tomēr noprata, ka tas nav viss stāsts, taču neuzstāja, tikai mazliet parunāja par to, ko pieredzējis ārzemēs — Indijas kalnos, džungļos un klajumos, par turienes ļaudīm un savu misionāra darbu.

Uguns siltums, kas plūda no kamīna, darīja mani miegainu. Sendžons līdzjūtīgi pienāca pie manis, lai pataustītu manu karsto pieri ar savu vēso roku.

—  Džeina, tev taču ir karstumi! — viņš satraukti sacīja. — Tev jāliekas gultā. Kur ir tava istaba? Es arī tur iekuršu uguni, un tev jākāpj augšā, tikko tur būs silti.

Man nācās piekāpties, jo tagad es tiešām jutos slima. Sentdžons bija pacietīgs un maigs kā sieviete — viņš iekūra uguni manā guļamistabā, sasildīja gultu, uznesa mani augšā un vēlāk iedeva man karstu dzērienu. Pēc tam viņš apvaicājās, kā aiziet līdz baznīcai, sacīdamies palūgt palīdzību misteram Todam.

—    Mans zirgs ir pārguris, — brālēns sacīja. — Vai drīkstu jāt ar tavu ķēvi?

—  Nē! —es šausmās iesaucos. —Tikai nejāj ar Rubiju, jo vakar tā sāka spert un mani nometa.

Brālēns izskatījās ļoti pārsteigts. —Nav brīnums, ka tu jūties slima. Labi, es jāšu ar savu zirgu. Kādu jūdzi viņš vēl spēs izturēt. Tagad tev jāatpūšas. Es pēc stundas būšu atpakaļ.

To pateicis, brālēns atstāja mani vienu. Tā, noguruma un slimības pieveikta, drošības sajūtas pievārēta, jo apzinājos, ka Sentdžons ir pie manis un būs man drošs atbalsts, es iemigu. Pēc tam es pamodos pusdienlaikā — jutos daudz labāk un piecēlos, nevēlēdamās atstāt Sentdžonu vienu pie pusdiengalda. Virtuvē es atradu rosāmies mistera Toda saimniecības vadītāju —misis Villovu, kādu jaunu sievieti un viņas brāli — misis Villovas radiniekus, par kuriem viņa bija gatava galvot. Tie jau bija ierīkojušies staļļaugšā, kur agrāk mitinājās Džeremijs.

—  Tu esi paveicis brīnumus, — apsēdusies pie bagātīgi klātā galda, es sacīju Sentdžonam. — Būšu tev lielu pateicību parādā.

—  Es pateicos Dievam par to, ka ierados laikā un tevi apturēju, — kas gan būtu noticis, ja tu pa tādu sniegu būtu devusies pie mistera Toda? — Sentdžons atteica. — Tods nav nekāds ticības fanātiķis, to var skaidri redzēt, taču šādā gadījumā viņš vēlējās būt noderīgs — un tas par viņu liecina tikai labu. — Brālēns aprāvās, un es nopratu, ka misters Tods viņam pastāstījis kaut ko par notikumiem Tornfīldā. Misters Tods droši vien zināja arī to, ka Greisa Pūla aizgājusi uz Veco Māju. Kas vēl Sentdžonam bija stāstīts, es nezinu, bet laikam jau diezgan daudz, lai gan arī sparīgais mācītājs misters Tods nezināja visu, kas risinājās kaimiņos.

Mans stāvoklis bija grūts. Es nedrīkstēju aizmirst, ka Edvards ir mans vīrs, — kā sievai man pret viņu bija savi pienākumi. Lai gan Sentdžons joprojām ar mani runāja brīvi un nepiespiesti, it kā senajos laikos izteiktais precību piedāvājums nekad nebūtu izteikts, tomēr es paturēju to prātā, tāpēc nespēju būt pārāk atklāta. Lai būtu kā būdams, mans brālēns ar misteru Todu noteikti bija izrunājušies par notikumiem Tornfīldā, un es nolēmu, ka nebūtu saprātīgi apgalvot, ka manā ģimenes dzīvē viss ir kārtībā. Turklāt — vai tad es nebiju Sentdžonam pateicību parādā par to, ka viņš ieradās man palīgā tieši tad, kad palīdzība likās visvairāk vajadzīga?

—  Misters Tods tev droši vien stāstīja, ka mums te bija dažas grūtības, — es bildu. — Tad jau tu tagad zini, ka mūsu kalpotāji pēc agrākajiem notikumiem pili atstājuši.

—   Atzīstos, ka es īsti nesaprotu, kas šeit noticis, — brālēns nomākti atteica. — Misters Tods man stāstīja, ka agrākās misis Ročesteres māsa publiski izteikusi tavam vīram visādas apsūdzības. Piedod man, ja runāju pārāk skarbi, bet redzi, Džeina, es esmu tavs draugs un — starp citu — arī vienīgais vīrieša cilvēks no tavas ģimenes, tavs aizstāvis. Pēc vīra, protams.

Kā šķiet, tu dzīvo tenku un baumu gaisotnē, visapkārt valda šaubas, neizteiktas aizdomas un jautājumi bez atbildēm. Tāda neziņa ir bīstamāka par jebkuru patiesību — it īpaši tev, jo es taču tevi pazīstu, — cik zinu, tad tava daba prasa skaidrību visās lietās un vietās. Tu vislabprātāk staigā taisnus ceļus dienas gaismā — tikai tā esi apmierināta. Tev vienmēr labāk paticis skatīties acīs patiesībai, lai cik bēdīga tā būtu, nevis gremdēties šaubās, aizdomās un minējumos.

—     To visu savārīja tā šausmīgā, ļaunā sieviete — Rolāna kundze —ar savu līdzzinātāju —mūsu kalpotāju Greisu Pūlu, — es sacīju.

—    Iespējams, — viņš apstiprināja. — Tomēr, Džeina,— vai drikstu runāt atklāti? Tu taču vienmēr biji gatava skatīt lietas tādas, kādas tās ir, un stāties pretī nepatikšanām. Tieši tāpēc tu mums esi tik mīļā — man, Diānai un Mērijai. Atceries to, jo tu esi mūsu māsīca un mums visiem ļoti dārga, mēs tevi nekad nepametīsim nelaimē. Tu neesi viena, Džeina!

Es uzlūkoju brālēnu, un mana sirds bija pateicības pilna — tik tikko jaudāju atbildēt. — Sentdžon… — es izstomīju.

—  Vai tu mani neuzklausītu, Džeina? Jo es gribu visu noskaidrot. Rolāna kundze nomelno tavu vārdu — Ročesteru vārdu. Cik nopratu, runa ir arī par kādu naudas summu — par neatmaksātu pūru. Tas gan nav tik svarīgi, lai gan cilvēki, jāteic, nosoda tādas lietas. Daudz būtiskākas ir tās baumas, kuras izplatās šajā apkaimē, — ka misters Ročesters vainojams savas pirmās sievas nāvē.

Jutos dziļi satriekta, dzirdot savu brālēnu skaļi izrunājam šos vārdus. Šis cilvēks bija taisnprātīgs, viņa dzīve pagājusi kā viena vienīga kalpošana pienākumam.

—  Sentdžon, — es iesaucos, — lūdzu, nerunā tā! Tieši to saka tā šausmīgā sieviete, kuras ģimenē ārprāts un nelietība ir parasta lieta. Edvards apprecējās agri un neapdomīgi — tā viņš iekļuva šajā ķezā. Meisoni sabendēja viņa dzīvi, viņš gandrīz aizgāja bojā! Līdz ar Bertas Meisones nāvi Edvardam vajadzēja kļūt brīvam, bet Meisonu ģimene viņu vajā joprojām.

—   Lūdzu, tici man, Džeina, es negribēju tevi uztraukt, runājot par šīm lietām. Taču Rolāna kundze negrasās apklust. Inde turpina izplatīties. Manuprāt, misteram Ročesteram vajadzētu apklusināt šo personu reizi par visām reizēm, lai aizstāvētu savu godu. Ja viņš neko neuzsāks, tad es baidos, ka cilvēki sāks šīm runām ticēt.

Diemžēl ir tādi ļautiņi, kuri allaž labprātāk tic ļaunākajam. Varbūt misters Ročesters ir nolēmis izlikties šīs runas nedzirdam un domā, ka ar neuzklausīšanu un nicināšanu liks tām rimties. Tāds uzskats varētu būt arī pamatots, bet es uzskatu, ka viņam vajadzētu uzsākt ko nopietnāku. Jo tās baumas var arī nerimties. Ar tām vajadzētu cīnīties. Es to saku tevis dēļ, Džeina, jo ari tu esi tur iejaukta un netiešā veidā pat tavs dēls. Dārgā, es tev to saku tāpēc, ka esmu nolēmis runāt par to ar tavu vīru pēc tam, kad viņš atgriezīsies.

Es sabijos, ka tāda iejaukšanās varētu Edvardu sadusmot, tāpēc iesaucos: — Man labāk gribētos, lai tu to nedari, Sentdžon, jo es neesmu pārliecināta, ka Edvards jutīsies pateicīgs par tādu aizrādījumu.

—  Tu saki — aizrādījumu, mazā diplomāte? — brālēns smaidīdams bilda. — Protams, es saprotu, ka misters Ročesters varbūt negribēs mani uzklausīt. Arī es negribētu, lai manās darīšanās jaucas vīrs, ar kuru nekad vēl neesmu ticies, kurš ierodas pēc desmit gadiem un apgalvo, ka ir tavs brālēns, turklāt izmanto pirmo iespēju, iesakot viņam parūpēties par savām darīšanām, turklāt vēl visai kutelīgām. Nē, es neko tamlīdzīgu negribu darīt, es nemaz neredzu iespēju iejaukties. Tomēr, Džeina, —ja es ar viņu nerunāšu, kurš tad runās?

Blenzu viņā, nespēdama bilst ne vārda. Iedomājoties par tādu varbūtību, mani gandriz vai pārņēma bailes. Gluži viegli spēju iedomāties Edvarda dusmas — vai nu kā saltu nicinājumu vai atklātu noraidījumu. Un tomēr es iedomājos arī par to, ka Sentdžona ieteiktā izeja — saukt pie atbildības Rolāna kundzi — varētu novest pie viņas pazemojuma. Šī lēdija tiktu sakauta, būtu spiesta atgriezties Francijā un apklust pavisam. Tā būtu Edvarda cienīga rīcība — Ročesteru cienīga rīcība, lai izbeigtu baumu un nomelnojumu plūdus.

Ročesteri vienmēr bijuši izlēmīgi un noteikti vīri, kuri nav likušies zinis par to, ko citi par viņiem runā. Šīs ģimenes moto allaž bijis — "Ja runā, lai runā!". Tāpēc arī mans vīrs bija tik vienaldzīgi izturējies pret Rolāna kundzes runām. Tāds vīrietis labāk zinātu, kā tikt galā ar vīrieti, bet ne visai labi — kā pieveikt sievieti.

—  Nebēdājies pārlieku, Džeina! — Sentdžons noteica, redzēdams manu domīgo seju. — Tagad tev jāpaēd. Tu tik tikko pieskaries lieliskajam ēdienam, kuru mums laipni pagatavoja misis Villova. Ēd! Vai pēc pusdienām tu man paspēlēsi?

—   Protams, ar prieku! — es apsolīju. Kad Sentdžons ērti iekārtojās lielajā istabā pie kamīna, es apsēdos, lai paspēlētu to mūziku, par kuru zināju, ka tā viņam patīk.

Es jau sen nebiju spēlējusi, tāpēc šī nodarbība man sagādāja lielu apmierinājumu. Tikko uzsitu mūsu mīļās, vecās dziesmiņas "Barbara Allena" pēdējos beigu akordus— šo dziesmiņu Sentdžons bija dungojis līdzi— un Tornfīldas pilī iestājās klusums un miers, es izdzirdu tādu kā grabināšanos pie tuvākā loga, taču nepievērsu tai uzmanību. Tomēr skrapstošais troksnis atskanēja atkal.

Šajā reizē arī mans brālēns to izdzirdēja. — Kas tas? — viņš uzsauca, pielēkdams kājās un piesteigdamies pie loga. Sentdžons pavērās ārā. Es sekoju viņam un āra tumsā ieraudzīju pazīstamu stāvu un seju — bālu, baiļpilnu un izmisušu, nedaudz notraipītu.

—   Džeremij! — es iesaucos, pagriezos pret Sentdžonu un piemetināju: — Tas ir Džeremijs, mūsu kučieris.

—   Vai gribi, lai es ielaižu viņu iekšā? — Sentdžons vaicāja.

—  Jā, protams, — es atbildēju, iedama uz durvju pusi.

Sentdžons man sekoja un brīdināja: — Tev jārēķinās ar

to, ka viņš var būt piedzēries.

—  Ja tā, tad šī būs pirmā reize. Džeremijs nedzer.

Sentdžons laikam apšaubīja šo manu apgalvojumu, taču

sekoja man. Kad brālēns atvēra durvis, Džeremijs stāvēja kādu gabaliņu nostāk, it kā būtu gatavs bēgt. Ieraudzījis mūs abus, viņš tomēr izlēma citādi un nedroši nāca uz mūsu pusi, pirkstu pie lūpām piespiedis. Džeremijs stāvēja zemāk — kāpņu lejasgalā —, un es pamanīju, ka viņš izskatās ļoti bēdīgi —drebēdams salā, ar notrieptām drēbēm un nesukātiem matiem.

—  Kundze, — Džeremijs bilda, — vai drīkstu ar jums aprunāties? Taču neviens to nedrīkst dzirdēt. — Viņš šaubīgi uzlūkoja Sentdžonu. —Tikai divatā, kundze, es jūs lūdzu!

—  Es esmu misters Riverss, misis Ročesteres brālēns, — Sentdžons paziņoja. — Kas jums sakāms?

— Tev jābūt laipnam pret viņu, —es sacīju. —Viņš pie mums strādājis kopš pašas bērnības. Viņa vecāki mums kalpoja, kad dzīvojām Ferndīnā. Džereinij, nāc iekšā!

Viņš papurināja galvu. — Es nedrīkstu. Saimnieks mani atlaida. Kad es atgriezos un atvedu Rubiju, misis Pūla mani padzina un piedraudēja, ka likšot mani arestēt, ja es vēl uzdrīkstēšoties nākt atpakaļ.

—  Kungs ir projām, un es esmu tādā pārliecībā, ka viņš rīkojās pārsteidzīgi — dusmu uzplūdā. Viņš vēl pārdomās. Un misis Pūla ir projām. Nāc iekšā!

Džeremijs šaubīgi ienāca, joprojām drebinādamies no aukstuma.

Sentdžons viņu neuzticīgi vēroja — šo nožēlojamo stāvu vestibilā. — Runā, puis! — viņš pavēlēja.

—  Nāc, Džeremij, — es noteicu, — tev jāpaēd! — Un ievedu viņu virtuves siltumā. Tur es kučieri apsēdināju un iedevu tam maizi ar sieru un karstu pienu. Viņš likās pamazām nomierinājies.

—   Tātad tu atradi Rubiju un atvedi atpakaļ? — es vaicāju, viņu iedrošinādama. — Un pēc tam tevi atkal padzina?

—  Es taču nevarēju zirdziņu pamest klaiņojam, — Džeremijs sacīja. — Rubija paskrēja man garām pa ceļu kādu desmit jūdžu attālumā noTornfīldas. Es devos uz Ferndīnu pēc tam, kad biju pavadījis nakti kādā klētī. Tad, kad mani izdzina, bija pārāk vēls un tumšs, lai es varētu tālu tikt. Piecēlos agri un devos ceļā, bet pēkšņi pamanīju Rubiju parikšojam garām — bez segliem, pavadai velkoties nopakaļ. Rubija tajā laikā jau bija nedaudz nomierinājusies — tā man šķiet. Kad es pasaucu, ķēvīte pazina manu balsi un nāca atpakaļ pie manis. Neredzēdams seglus, tikai pavadu, es jutos nobažījies par jums un vedu Rubiju atpakaļ pa ceļu uz Tornfīldu, lūkodamies, vai nepamanīšu jūs.

Taču no jums nebija ne ziņas, ne miņas, tikai pēc dažām jūdzēm atradu uz ceļa dāmu seglus. Kad tos pacēlu, es ļoti satraucos pārjums, jo tie bija jūsu segli un siksnas bija pušu.

Tā es tiku līdz Tomfīldai. Man nācās palikt ārpusē. Lai gan biju atvedis zirgu un ziņu, ka ar jums viss ir labi, es tomēr tiku atlaists — misters Ročesters likās traki pārskaities, kad viņš mani padzina. Baidījos tuvoties mājai, tomēr nevarēju rādīties mājās pie vecākiem, lai paziņotu viņiem, ka jūs esat nokritusi no zirga, bet es neesmu neko darījis, lai noskaidrotu, vai jums izdevies tikt mājās sveikai un veselai.

—  Es jāju tevi meklēt, kad Rubija sāka spārdīties, — es paskaidroju.

—  Tā jau es arī cerēju, kundze, un biju ļoti norūpējies. Es cerēju, ja jūs esat jājusi man pakaļ.

Man likās, ka Sentdžonam beidzot bija skaidrs, ka Džeremijs ir godīgs cilvēks. Viņš tomēr vaicāja: — Ja jau tevi atlaida, tad kurš tajā rītā agri apsegloja misis Ročesteres zirgu? Misis Ročestere neņems ļaunā manu nesmalkjutību, bet man jāteic, ka viņa nav nekāda lietpratīgā jātniece, tomēr šis negadījums nebūtu noticis, ja segli būtu kārtīgi piestiprināti.

—   Tieši tā, ser! — Džeremijs noteica. — Viss ir vēl ļaunāk. Protams, ka tad, ja es vēl būtu tur, tad piestiprinātu seglus, kā nākas, bet aizgāju agrāk, tāpēc nezinu, kurš segloja zirgu. Taču, kamēr es ar Rubiju gaitliju ārā Tornfīldas alejā, prātodams par to, ko, ieraudzījis mani atgriežamies, darīs misters Ročesters, — piedos man vai ne —, kundze, atļaujiet man jums atzīties, ka es pamatīgāk izpētīju seglus. Misis Ročestere, lai cik steidzīgu skatienu es tiem uzmetu, — viņš nopietni apgalvoja, — seglu siksnas bija pārgrieztas. Abas divas — tas bija skaidri redzams.

—  Nevar būt! — es iesaucos, taču tajā brīdī Sentdžons ierunājās: — Kur tie ir? Labāk parādiet tos man!

—  Es nezinu, kur tie ir, ser. Es tos noliku pagalmā, bet tad misis Pūla mani atkal padzina. Viņa man pateica, ka jūs esot atvesta mājās sveika un vesela, bet manī neklausījās — lika aizvest zirgu un nodot zēnam, bet pēc tam pazust, kamēr misters Ročesters vēl nav pārradies un mani ieraudzījis.

Es atstāju seglus zirglietu kambarī un devos ceļā uz Ferndīnu, taču nebiju aizgājis necik tālu, kad iedomājos, ka man jums jāpasaka, kundze, par tām pārgrieztajām siksnām. Taču ir vēl kas ļaunāks. Rubijai uz muguras — tieši tur, kur bija segli, ir ievainojums — kādas collas garumā. It kā kaut kas — varbūt nagla — būtu palikta zem segliem. Protams, ka tad, kad jātnieka — jūsu svars, kundze, seglus piespieda, nagla dūrās zirgam mugurā un radīja sāpes, tāpēc tas sāka trakot. Tā kā seglu siksnas bija līdz pusei pārgrieztas, tie agri vai vēlu sāktu slīdēt nost — un jātnieks nokristu zemē. Tas bija viltīgi izdomāts plāns, kundze.

Es ielavījos mājā un paslēpos, cerēdams sastapt jūs vienu ēdamistabā, lai pateiktu… lai brīdinātu jūs. Uzlūkodams

Scntdžonu, Džeremijs nervozi piebilda: — Jūs mani labi pazīstat, kundze. Es neceļu troksni par neko, un man nav nekādu dīvainu iedomu. Taču Tornfīldā notiek aizvien dīvainākas lietas.

Atcerējos, ko vakarvakarā runāja misis Pūla, čukstēdama Rolāna kundzei, ka man nevajagot teikt, bet viņš atkal padzīts. Tagad sapratu, ka viņa pieminēja Džeremiju un stāstu par pārgrieztajām seglu siksnām.

Sentdžons ierosināja tūlīt doties uz zirglietu kambari. Es negribēju palikt istabā, lai gan brālēns sacīja, ka man vajadzētu tā darīt. Tur mēs atradām jauno cilvēku, kuru bija atvedusi misis Villova, — viņš joprojām darbojās lampas gaismā. Kad mēs ieradāmies, puisis pārsteigts pacēla galvu.

—  Mēs atnācām aplūkot lēdijas seglus — misis Ročesteres seglus, — Sentdžons bez aplinkiem pavēstīja. Jauneklis sacīja, ka esot tos notīrījis un nolicis pie citiem, taču piebilda: — Abas siksnas ir pušu, tās jālabo, bet man šķiet, ka tajās bija iegriezumi, tāpēc arī tās pārtrūka. Ceru, ka mani neviens notikušajā nevainos.

—  Tiešām — to gan mēs nedarīsim, — Sentdžons noteica. Mēs abi apskatījām seglus. Džeremijam bija taisnība. Siksnas bija gludi pāršķeltas, bet pēc tam plīsušas — viss bija skaidri redzams.

Pēc tam iegājām steliņģī aplūkot Rubiju. Ķēvītei uz muguras bija brūce — tieši tur, kur Džeremijs tika norādījis.

Tagad Sentdžons noticēja Džeremija sacītajam un izskatījās nepatīkami pārsteigts. Viņš noteica: — Viss ir skaidrs. Tas bijis mēģinājums tev nodarīt ļaunu vai pat nogalināt tevi, Džeina. Un jāatbild par to būtu tam, kurš segloja zirgu.

Es neko nevarēju iebilst. Jutos pārāk satriekta, jo biju uzzinājusi, ka pasaulē ir kāds, kurš mani ienīst tik ļoti, ka vēlējās manu nāvi.

Sentdžons nopūtās un pievērsās Džeremijam: — Šonakt guliet tepat — kopā ar jauno staļļa puisi. Ienāciet man līdzi mājā — es iedošu gultas drēbes un visu, kas nepieciešams. Vai jūs esat vai neesat atlaists, šajā stundā tikpat nekur nevarat iet. Iesim, Džeina, nāc iekšā!

Es sekoju brālēnam. Viņš ieveda mani lielajā istabā, apsēdināja pie kamīna, pasniedza šalli un aplika to man ap pleciem. Pēc tam brālēns izgāja kopā ar Džeremiju, lai iedotu viņam visu vajadzīgo.

Es vēl pārdomāju nupat runāto un uzzināto, tāpēc nedzirdēju karietes riteņu rīboņu, tai piebraucot pie mājas. Tikai tad, kad Sentdžons, iekārtojis Džeremiju, ienāca lielajā istabā un paziņoja: — Džeina, kāds ir atbraucis! — es sapratu, ko esmu dzirdējusi. Bet tobrīd ārpusē jau atskanēja dusmīga balss, pēc tam vestibilā atbalsojās soļi un durvīs parādījās vīra stāvs. Tur, ietinies biezā ceļojuma apmetnī, stāvēja Edvards, viņa sejā es saskatīju niknumu. Adele bikli slēpās viņam aizmugurē.

Vīrs pamanīja Sentdžona klātbūtni un uzrunāja mani saltu dusmu pilnā balsī: — Tā, es redzu, ka jūs manā prombūtnē esat sākusi visu kārtot pati, Džeina. Stallī es atradu Džeremiju, kuru biju padzinis, — viņš devās uz savu agrāko kambari, nesdams segas — gadījumam, ja naktī šim būšot auksti! Te— pie mana kamīna nakts laikā sēž nepazīstams džentlmenis. Es redzu, — Edvards piebilda, uzmetis skatienu klavierēm, kuras stāvēja atvērtas un ar notīm uz nošu turētāja, — ka te ir spēlēts! Ceru, ka jums patīk, kā mana sieva spēlē, ser, — viņš sacīja Sentdžonam. Un devās dziļāk istabā.

—  Man vienmēr patikusi māsīcas klavierspēle, ser, — atbildēja Sentdžons. — Vai mēs nevarētu iepazīties? Mani sauc Sentdžons Riverss. Mister Ročester, te ir notikušas tādas lietas, kuras jums vajadzētu tūlīt uzzināt…

—  Vajadzētu? Man vajadzētu? — Edvards dusmīgi iesaucās. — Jūs taču negribat mani mācīt, ko man vajadzētu vai nevajadzētu darīt? Jūs esat manā mājā, mister Rivers, tāpēc nedrīkstat mani izrīkot! Es gribētu parunāt ar savu sievu divatā. Adele, tev jāiet gulēt. Jums, ser, es būšu pateicīgs, ja darīsiet to pašu. Kur ir misis Pūla?

Durvīs parādījās misis Villova. Edvards apcirtās. —Kas ir šī sieviete?

Es piecēlos. — Misis Pūla ir prom no šīs mājas, Edvard, — es sacīju. — Mums daudz kas jāpārrunā. Varbūt jūs tomēr paklausītos?

—   Pēc grūtā ceļa, kad es panācu Adeli, kura devās uz Londonu, jo bija novesta tādā izmisumā, ka vairs nespēja te izturēt un pameta māju, es beidzot esmu mājās. Bet izrādās, ka šeit kalpotāji nāk un iet pēc pašu vēlēšanās, bet šis džentlmenis, kurš te ir svešinieks, bauda manu viesmīlību, man pašam to nezinot. Jā, Džeina, es no jums gribētu dzirdēt daudzus paskaidrojumus.

Sentdžons ierunājās: — Mister Ročester, šeit notikušajam ir ļoti nopietni iemesli. Nevēlos būt nepieklājīgs, bet jums derētu runāt apvaldītāk, kamēr būsiet visu uzzinājis.

— Paldies par padomu! Es redzu, ka mums neizdosies tikt no jums vaļā, mister Rivers. Džeina, vai jūs nekāptu augšā kopā ar mani?

Vīrs mani pavēloši uzlūkoja, un es pakļāvīgi sekoju viņam, iziedama no istabas. Vestibilā viņš cieši satvēra manu roku un veda mani uz augšstāvu. Es izmisīgi mēģināju saprast, kas notiek. Mans vīrs nekad vēl nebija pret mani tā izturējies —kopš laulībām es no viņa puses biju sastapusi tikai maigumu un bruņnieciskumu. Taču tagad tas bija pilnīgi cits cilvēks — tāds, kas man bezmaz vai iedvesa bailes. Tomēr ar kādu savas būtnes daļu es zināju, ka tas joprojām bija mans Edvards, kuru es mīlēju un biju apprecējusi. Zināju, ka šis nelāgais garastāvoklis pāries, kad būšu ar vīru izrunājusies.

Mēs iegājām manā istabā, un Edvards pavēlēja: — Apsēdies, Džeina! — Es nogaidoši apsēdos uz maza, zema ķeblīša pie loga, bet vīrs klusējot sāka soļot šurpu turpu pa istabu kā zvērs krātiņā — no loga līdz durvīm, no durvīm līdz logam, pat nepaskatīdamies uz mani. Vīra uzvedība mani satrauca. Jutu, ka šis cilvēks nevalda pār savu saprātu un nerviem.

Sirds dziļumos es pie visa vainoju Adeli. Ja meitene nebūtu aizbēgusi — pēc agrāk dzirdētā es nopratu, ka viņa žēlojusies par savu neizturamo dzīvi Tornfīldholā, kas droši vien tāda bija kļuvusi manis dēļ, — Edvards nebūtu pametis māju un atgriezies tādā garastāvoklī.

Es nespēju aizmirst arī Selīnu Varensu — atkal ņēmos prātot, cik ilgi mans vīrs jau zināja, ka viņa ir Londonā. Vai Edvards bija Selīnu tur saticis un — kas vēl svarīgāk — cik ilgi viņš jau zināja, ka šī sieviete nav mirusi?

Klusuma bridis ieilga. Nedzirdēju ne skaņas, tikai Edvarda soļus. — Džeina, — vīrs piepeši ierunājās, — Džeina, vai jums nekas nav man sakāms?

—    Ko jūs vēlaties no manis dzirdēt? — es mierīgi pavaicāju.

—  Vai esat atkopusies pēc kritiena? Es ceru, ka jā.

—  Paldies par apvaicāšanos. Esmu gan.

Edvards piegāja pie loga un pavērās necaurredzamajā āra tumsā. —Sniegs nemaz negrasās kust. Atpakaļceļš bija briesmīgs. Gandrīz gribēju kaut kur piestāt un palikt pa nakti, taču nespēju izturēt domu par to, ka vēl ilgāk nāksies palikt projām no mājām, lai gan baidījos, ka zirgs varētu salauzt kāju. — Edvards izgrūda lāstu. — Runājiet, Džeina, sakiet kaut ko! Tā jūsu klusēšana ir neizturama!

—   Es gribētu zināt, vai jūs Adeles bēgšanā vainojat mani?

—  Vainoju jūs? Augstā debess, nē! Viņa ir jūsu aizbilstamā, tikai desmit gadus jaunāka par jums. Sākumā jūs bijāt viņas guvernante, tagad esat pamāte. Ar prātu apsverot visu, varētu cerēt, ka jūsu attiecības būs labākas, taču būtu muļķīgi paļauties uz tādu varbūtību.

— Tātad jūs uzskatāt, ka es viņu novedu līdz aizbēgšanai no mājas? — es pajautāju.

—  Nē, Džeina, nē! — viņš nepacietīgi attrauca. — Nē, es neko tādu nedomāju! Vai tāda atbilde jūs apmierina? Vai tagad esat mierā? Vai tagad pastāstīsiet, kas noticis Tornfīldā manas prombūtnes laikā — kopš vakardienas? Kas tas par virieti?

— Tas džentlmenis ir mans brālēns, Diānas un Mērijas brālis. Varbūt jūs atceraties — viņš ilgu laiku bija projām — Indijā — misionāra gaitās? Viņš ieradās šorīt un izdarīja man ļoti lielu pakalpojumu. Edvard, man jums ir daudz kas stāstāms, tāpēc lūdzu mani pacietīgi uzklausīt.

Un es izstāstīju vīram visu — vai gandrīz visu — par to, kā atkopos pēc kritiena un pēc tam atradu mājā tikai Rolāna kundzi un Greisu Pūlu, par abu izdzīšanu, par nodomu doties pie mistera Toda pēc palīdzības un Sentdžona ierašanos. Arī par to, kā brālēns šo palīdzību sadabūja. Es neko neteicu par Rolāna kundzes mājieniem un Selīnu, bet beidzu savu stāstījumu ar Džeremija atgriešanos un viņa stāstīto par pārgrieztajām seglu siksnām un naglu zem Rubijas segliem. Kamēr es runāju, Edvarda seja sadrūma aizvien vairāk, dusmu izteiksmi tajā aizstāja līdzjūtības izteiksme. Viņš nometās uz grīdas man līdzās, saņēma manu roku un bilda: — Ak, Džeina, Džeina! — Kad biju beigusi stāstīt, vīrs aizlūzušā balsī noteica: — Ak vai, mana mīļā mazā, kā jums nācies ciest!

Taču es vairs nespēju nerunāt par Selīnu un, maigi uzlikusi roku viņam uz galvas, iesāku: — Greisa Pūla un Rolāna kundze sacīja, ka Adele devusies uz Londonu pie savas mātes — Selīnas Varensas. — Pieminējusi šo vārdu, es jutu vīru saspringstam. Kamēr turpināju runāt, dzirdēju viņu elpojam aizvien straujāk. —Edvard, es neko nezināju par Varensas jaunkundzes Londonas turneju. Es ticēju, ka viņa pirms dažiem gadiem mirusi. Un man no abām šīm briesmīgajām sievietēm bija jādzird, ka viņa ir dzīva un atrodas Londonā. Edvard… — es iesaucos, taču mana balss apsīka. Tad pēkšņi mans vīrs piecēlās kājās. Viņš lūkojās lejup uz mani ar dusmās saviebtu seju un tik saltu skatienu, ka acis likās kā divi ledus gabali.

— Vai tas ir pārmetums, ka esmu noslēpis šīs ziņas par Selīnu Varensu? Vai jūs kaut mirkli iedomājāties, ka es būtu spējīgs uztraukt savu sievu, runājot par šādu sievieti? Vai jūs gribējāt, lai es tad, kad uzzināju, ka viņa ir dzīva — tas bija tūlīt pēc Džonatana piedzimšanas —, tuvotos jums un jaunpiedzimušajam dēlam ar vēstuli rokā — man atrakstīja kāds draugs no Parīzes — un runātu par to, ka viņa atgriezusies uz skatuves? Es nedrīkstēju atļauties runāt tādas lietas — man būtu grūti to pastāstīt un jums uzklausīt. Jā, Džeina, es noslēpu no jums šo ziņu, ka Selīna ir dzīva. Šī ziiia mani nospieda kā smaga nasta. Es dzirdēju par viņas aizvien pieaugošo slavu, un arī šīs ziņas es jums aiztaupīju. Ko jūs būtu gribējusi, lai es daru, —lai aptraipu mūsu dzīvi ar tādām domām, ka šī sieviete ir dzīva un turpmāk mūs vajās?

Tagad es sapratu, kāpēc vīrs par to bija klusējis. Viņš uzskatīja, ka džentlmenim pienākas savai sievai aiztaupīt tādas ziņas, lai gan man šķita, ka es labprātāk būtu dzirdējusi patiesību.

Un tad es pateicu to, ko nevajadzēja sacīt: — Edvard, Selīna ir Adeles māte. Jūs runājat par viņu tikai kā par savu aizbilstamo, lai gan jums vajadzētu atzīt viņu par savu meitu, ja tā tiešām ir. Selīna taču ir dzīva. Selīna zina patiesību un varētu to atklāt — tad pasaule uzzinātu, kā patiesībā ir.

Man nevajadzēja tā runāt, un tagad es varu atzīties, ka šie šķietami prātīgie vārdi nāca no greizsirdības pārņemtas sirds. Tajā brīdī, man šķiet, es vismazāk interesējos par Adeli un tās radurakstiem — ne vairāk kā par Pilota senčiem. Mani uztrauca Selīnas skaistums, kuru viņa droši vien bija saglabājusi un tagad izrādīja uz Londonas skatuvēm, turklāt es nezināju, cik stipri Edvards viņu reiz mīlējis —lai gan zināju, ka mīlējis —un vai sirds dziļumos nemīl viņu joprojām. Tas bija vienīgais, kas mani satrauca. Es vēlējos, lai Edvards noliegtu šo sievieti, savu agrāko mīļāko, lai pateiktu, ka nemaz par viņu nedomā, un apgalvotu, ka šis bērns nekādā ziņā nevar būt viņa. Bet Edvards šajā brīdī vēlējās, lai mīlošā, pacietīgā Džeina nodrošinātu viņam kādu miera bridi, atpūtas mirkli visās šajās nepatikšanās (par kuru smagumu es patiesībā zināju ļoti maz, jo viņš neko daudz man netika stāstījis).

Tā kā Edvards nenomierināja mani, viņš nesaņēma mierinājumu un atbalstu arī no manis — tikai prasību publiski atzīt, kas Adele tāda ir. Starp mums nebija saprašanās, vēlmes palika neizteiktas, un iznākums varēja būt tikai nelaimīgs.

Edvards nelaipni paziņoja: — Man nav laika tukšām sarunām, Džeina. Tādas jums droši vien iedvesis tas svētulis un Dieva vīrs, jūsu brālēns, pārņemot jūsu domas savā varā. Es no jums slēpu ziņas par Selīnu, vislabāko nodomu vadīts, kā nupat tiku paskaidrojis. Un tagad esmu pārliecināts, ka rīkojos pareizi, — reiz uzzinājusi, ka Selīna ir dzīva, jūs nemitīgi mocītos ar domām, ka es varbūt joprojām viņu mīlu. Un ne mana rīcība, ne apgalvojumi nespētu jūs pārliecināt par pretējo. Gads, pieci gadi, desmit vai simt mūsu savstarpējās mīlestības gadi vairs nenozīmētu neko — jūs neliktu mani mierā, rakņājoties pa pagātni kopā ar Selīnu, nevis dzīvojot tagadnē. Tikai nesakiet, ka man nav taisnība, Džeina, jo es pazīstu sievietes! Ticiet man, — viņš noteica tādā balss tonī, kas izklausījās ass un bargs, — es pazīstu sievietes.

Šī netaisnība un vīra saltā balss trāpīja mani kā smags, negaidīts sitiens. Tik tiešām — es iedomājos — vieglāk būtu paciest sitienu nekā tādā tonī pateiktus asus vārdus. Atceros tikai to, ka mana galva nokārās uz krūtīm un es nomurmināju: — Edvard, jūsu nelaipnība mani nogalinās…

Viņš sarāvās, ir kā būtu piepeši atguvies, taču pēc tam turpināja: — Es neko vairāk neteikšu, bet negaidiet, ka palikšu tādā mājā, kur man neuzticas un nepaļaujas uz mani. Esmu pārguris, Džeina. Jūs nemaz nezināt, kas man jāpārdzīvo un jāiztur. Es spēju pretoties tādām nepatikšanām. Esmu tādas pārlaidis agrāk un pārlaistu arī tagad, ticiet man. Bet tādā gaisotnē es nespēju neko. Šajā mājā ienācis posts, gaisotne ir saspringta un aizdomu pilna, bet jūs, kuras pienākums bija būt man par atbalstu un mierinājumu, esat pret mani. Labi, dariet, kā jums tīk, šobrīd es Tornfīldā nepalikšu! — Vīrs ātri apcirtās un izgāja.

Es metos pie durvīm, saukdama: — Edvard, neaizej iet! Neaizejiet! — Taču viņš ātri devās pa gaiteni uz priekšu un lejā pa kāpnēm.

Liktenīgā kārtā kāpņu lejasgalā kavējās Sentdžons, laikam izdzirdis Edvarda skaļo balsi un iznācis no lielās istabas, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā. Brālēns tā rīkojās, vislabāko nolūku vadīts, taču iznākums bija bēdīgs.

Nonācis vestibilā, Edvards apstājās un uzlūkoja manu brālēnu. —Joprojām te ložņājat, Rivers? Labi, neļaujieties traucēties! Palieciet, jūtieties Tornfīldholā kā savās mājās un mieriniet manu sievu, kā vien vēlaties. Es aizeju! — Un viņš lieliem soļiem šķērsoja vestibilu, atrāva ārdurvis un izgāja saltajā tukšumā, kuru apgaismoja tikai salta mēnesnīca.

Es metos vīram pakaļ — lejā pa kāpnēm, cauri vestibilam, gribēdama viņu aizturēt, lūgties un pierunāt, ar visiem iespējamajiem līdzekļiem piedabūjot palikt pie manis.

Durvīs Sentdžons saķēra manu roku, raudams mani atpakaļ. — Apstājies, Džeina… — brālēns iesāka, taču es neapstājos.

Skrēju pa sniegu apkārt mājai uz staļļiem, vējš graizīja mani kā ar nazi, kājas slīdēja uz apledojušās takas. Edvards taču nevarēja mani tā pamest! Viņš nedrīkstēja doties projām — es baiļojos par sevi un arī par viņu. Tik nogurušam un saniknotam vīram, kurš aizjātu sazin kur tādā naktī kā šī, varēja draudēt visādas briesmas. Viņa zirgs varēja pakrist uz ledus, varēja sākties putenis — un tad viņš nomaldītos no ceļa.

Staļļu pagalmā bija glums no sasalušā sniega. Pagalma vidū Edvards segloja savu lielo, pelēko ērzeli. Mazliet tālāk stāvēja Pilots kā liela, pelēka ēna tīrajā, aukstajā gaisā, tā izjūtot saimnieka garastāvokli, ka neuzdrīkstējās viņam tuvoties.

—  Edvarti! — es iesaucos.

Virs nelikās par mani ne zinis, turpinādams savilkt seglu siksnas; pēc tam viņš izslējās un paņēma pavadu.

— Ejiet atpakaļ, Džeina! —Edvards uzsauca man. —Es dodos projām. Tā būs labāk.

—   Kā jūs varat tā teikt? Kā var būt labāk — mani tā pamest?

Zirgs bija apseglots, tam no mutes plūda karsta elpa kā garaiņi, tūlīt sasaldama. Edvards aši uzlēca seglos. Viņa zirga pakavi noklabēja uz akmeņiem. Vīrs jāja uz manu pusi.

Es nostājos viņam ceļā. — Nē, Edvard! Palieciet!

Pelēcis turpināja ceļu. —Ejiet nost! —Edvards uzkliedza.

—  Neiešu!

Vīrs vadīja zirgu man garām, taču milzīgais ērzeļa plecs aizķēra manējo, gandrīz notriecot mani zemē. Es sagrīļojos, tik tikko saglabādama līdzsvaru, un redzēju Edvardu izjājam pa vārtiem un pagriežam zirgu uz ceļa pusi. Paliku pagalmā zem salta pusmēness, klausīdamās aizvien tālākajā pakavu dipoņā, tiem atsitoties pret sniegaino granti mājas priekšā. Iznācu no staļļa pagalma un pagāju garām mājai. Stāvēdama alejas galā, noskatījos uz šo vīru milzīgajā zirgā — abi izskatījās gluži melni uz baltā sniega fona. Tā Edvards aizjāja, un viņam sekoja tumšā, lielā Pilota ēna.

Nezinu, cik ilgi es tur stāvēju. Atminos, ka mani uzmeklēja Sentdžons. Viņš aplika roku man ap pleciem un atbalstīdams ieveda mani mājā. Tur brālēns atkal iekūra apdzisušo uguni lielās istabas kamīnā, ietina mani šallē un nosēdēja pie manis visu šo garo nakti, kuru es pārlaidu dziļās skumjās un neizpratnes pilnās nožēlās. Es runāju, taču neatceros, ko teicu. Tikai to, ka pastāstīju brālēnam par Adeli un Selīnu.

Brālēns mani mierināja, kā vien spēdams, lai gan neko daudz viņš nespēja. — Tavs vīrs noteikti pārcieš kādus lielus satricinājumus. Tev jābūt pacietīgai. Būdams projām, viņš varēs labāk apdomāt, ko izdarījis, — Sentdžons sacīja.

—  Viņš var doties uz ārzemēm, — es žēlojos, — tā, kā rīkojās agrāk, kad Tornfīldā vēl bija Berta Meisone.

— Tu neesi vājprātīgā, kurai šis vīrs piesaistīts pret savu gribu. Viņš ir tavs vīrs, kurš tevi mīl, bet tu — tu esi Džeina, — mans brālēns bilda.

Kad uzausa gaisma, pildīdama logu rāmjus ar pelēcīgu spīdumu, es vairs nespēju nomākt izmisumu un rūgti iesaucos: — Ak vai, Sentdžon, ja vien tu nebūtu bijis šeit, kad viņš pārradās! Es zinu, ka tava klātbūtne viņu saniknoja. Ja tu nebūtu ieradies, es dotos pie mistera Toda, sekotu Edvardam, panāktu viņu uz Londonas ceļa un pievienotos vīram. Viss nebūtu beidzies tā, kā beidzās tagad.

Vēlāk es ļoti nožēloju šos savus nelaipnos izteicienus. Sentdžons tomēr uzklausīja manus pārmetumus un neko neatbildēja, tikai noteica: —Jā, Džeina, es zinu. Bet viņš atgriezīsies — esmu par to pārliecināts.

23. nodaļa

Tālākais stāsts vairs nav par manis pieredzēto, bet veidots no visa tā, ko man vēlāk stāstīja Edvards par to, ko viņš piedzīvojis un domājis pēc tam, kad tajā briesmīgajā naktī pameta Tornfīldu. Pārējo pastāstīja Blanša Nortona, kura tajā laikā bija Londonā un drīz pēc tam mani apciemoja. Viņa kopā ar mani sēdēja Tornfīldas lielajā istabā, pietvīkusi aiz patikas, pārcilājot prātā šīs atmiņas. Blanšai ļoti patika šis viņas dzīves periods, kas šai sievietei nozīmēja tādus panākumus, kuri man neko neizteica. Man šķiet, ka viņa savukārt nesaprata to neērtības sajūtu, kādu manī radīja šīs sievietes stāstījums. Blanša nekad neapjauta, kādas atbalsis citos radīja viņas sacītais, un nemūžam nespēja liegt sev to prieku nodarīt citiem sāpes acumirklīga untuma dēļ.

Edvards man stāstīja, ka tajā naktī auļojis pa salto un tukšo līdzenumu garām fermām, kuras lielākoties bijušas tumšas un noslēgtas. Pilots skrējis viņam nopakaļ pa sniegu — jūdzi pēc jūdzes. Kad sākusi aust gaisma, pār sniegotajiem un apsarmojušajiem laukiem uzlēkusi milzīga, sarkanīga saule. Viņš noaulekšojis divdesmit piecas jūdzes pa tīreli. Vīram nācies paņemt rokās Pilotu, kuram asiņojušas pret ledu apdauzītās ķepas, — pārlicis suni pār segliem, Edvards turpinājis ceļu kājām. Zirgs, kurš bijis noguris jau pēc iepriekšējā ceļojuma, bijis gatavs pakrist. Edvards nonācis mazā pilsētiņā, nocēlis Pilotu no zirga un, joprojām vezdams zirgu aiz pavadas, ar klibojošo suni aiz muguras, devies uz priekšu gar dusošajām mājām, kamēr atradis kādu mājvietu un pamodinājis tās saimnieku. Tur Edvards pussnaudā pie pavarda sagaidījis uzaustam dienu, pēc tam noīrējis zirgus un karieti, licis pabarot un atpūtināt savu pelēko zirgu un pēc tam aizvest to atpakaļ uz Tornfīldu. Pēc tam viņš tūlīt devies ceļā. Tālāk uz dienvidiem sniega neesot bijis, tikai apmākusies debess un salta migla. Edvards devies tālāk aukstumā un miglā. Šajā garajā un lēnajā braucienā — viņš stāstīja — esot gluži apdullis aiz noguruma, bet joprojām mocījies, cīnoties ar nomācošām un nemierīgām domām.

Tādā garastāvoklī Edvards nākamajā rītā agri nonācis Londonā, kad dūcošā, piedūmotā pilsēta jau modusies. Viņš braucis cauri visai pilsētai uz dokiem, tur atstājis karieti, bet pēc tam, pārguris un novārdzis pēc ceļa, kopā ar lielo suni, kurš vēl vienmēr ļepatojis viņam nopakaļ, devies uz ļaužu pilno piestātni.

Tur Edvards apmeklējis Grovera un Simsa kuģniecības sabiedrību, bet pēc tam devies uz centru, kur iegriezies pie skrodera un kurpnieka. Tālāk viņš devies uz Belgreivskvēru, kur Nortoni noīrējuši māju.

— Viņš ieradās ļoti pieklājīgā izskatā, — Blanša Nortona stāstīja, ciemodamās pie manis Tornfīldā. — Nevainojamā apģērbā, apburošs un valdzinošs kā vienmēr. Neviens nevarētu iedomāties, ka viņu māc tādas rūpes. Ja kāds zinātu, tad varbūt pamanītu aiz apburošajām manierēm zināmu pagurumu un pat izmisumu —tādu noskaņojumu, mana dārgā, — Blanša man iejūtīgi paskaidroja, — kādā Ročesters mēdza būt tajā laikā, kad viņa bijusī sieva vēl dzīvoja Tomfīldā un tur vēl nebijāt ieradusies jūs, pārvēršot to veco Edvardu Ročesteru par laimīgo vīru, kāds viņš kļuva vēlāk. Viņš, protams, palika pie mums — mēs nebūtu ļāvuši viņam pat domāt par apmešanos citur. Edvards teica, ka ieradies Londonā steidzamās darīšanās. Es, bez šaubām, neuzdevu viņam nekādus jautājumus, bet mans vīrs zināja teikt, ka Edvards dziļi iesaistījies tirdzniecības darījumos ar Rietumindiju, ka"Jānuss" ir jūrā, piekrauts ar dārgu kravu. Tomēr mēs par šiem jautājumiem nerunājām. Mūs tikai uztrauca Edvarda drūmais noskaņojums — pēc tā mēs sapratām, ka viņš ir ļoti norūpējies par šo kravu.

Arī par notikumiemTornfīldā Edvards neko daudz nebilda, pateica tikai to, ka pie jums palicis jūsu brālēns, kas ir mācītājs, tāpēc par jūsu veselību varam neraizēties. Neko vairāk par nepatikšanām Tomfīldā Edvards nestāstīja, lai gan viņa garastāvoklis necik labs vis nelikās. Drīz pēc ierašanās viņš aizsūtīja ziņu Adelei, aicinot meiteni ierasties pie mums. Mēs, protams, ļoti vēlējāmies viņu uzņemt.

Blanša stāstīja, ka Edvarda apmeklējuma pirmajās dienās viņa parūpējusies, lai viņš nepalaistu garām nekādas pilsētas izklaides, — Nortoni bija ļoti iecienīti un pazina visu Londonas augstāko sabiedrību. Esot kopā gājuši uz teātri, svinīgām pusdienām un pieņemšanām. Ik rītu Blanša kopā ar interesanto viesi devusies izjādē pa parku. Ročesters sen neesot bijis Londonā— pirms desmit gadiem tur izplatijušās baumas par trako un sadegušo sievu, ari viņa paša ievainojumiem, kurus Edvards guvis, šo sievu glābjot. Šajā laikā sākās ari runas par viņa precībām ar guvernanti — aizbilstamās vai varbūt meitas audzinātāju.

Un te nu šis Ročesters bija — kā vienmēr nevainojami ģērbies un uzvedīgs, sakropļots, bet nekļuvis neglītāks, vēl joprojām pievilcīgs ar savu dzīvessparu un spēku! Viņa magnētiskā pievilcība aizrāva daudzus — gan vīriešus, gan sievietes, ja vien viņš vēlējās patikt. Londonas salonos nevarēja vien beigt jūsmošanu par šo viru, kura reputācija vienmēr bijusi nevainojama, bet kuram ir tik interesanta pagātne. Iespējams, ka konservatīvie ļautiņi atturējās kavēties Tornfīldas Edvarda Fērfaksa Ročestera sabiedrībā, drosmīgāki cilvēki un ietekmīgākas Londonas namamātes labprāt viņu ielūdza — it īpaši pēc tam, kad nesmalkjūtīgā Blanša izpļāpāja kaimiņiem ziņu par Ročestera agrāko sakaru ar sezonas naglu — Selīnu Varensu. Aktrise kļuvusi par šīs sezonas zvaigzni uz teātru skatuvēm, tāpēc viņu visur ielūdza. Laimīga jutās ikviena namamāte, kurai izdevās pierunāt aktrisi uzstāties savās viesībās lūgto viesu priekšā.

Tajā reizē viņi satikušies lēdijas Dzegas sarkanzeltainajā mūzikas salonā — garenā telpā ar spoguļiem un zeltītiem krēsliem. Vienā salona galā bijis ierīkots zems dēļu paaugstinājums, kur divos greznos, nospodrinātos svečturos degošu sveču gaismā uzstājušies slavenākie Eiropas mūziķi.

Šajā vakarā, kad Selīna un Ročesters satikušies — pirmoreiz pēc tik ilgiem gadiem —, aktrise stāvējusi uz paaugstinājuma un runājusi dzeju savā brlnum skaistajā balsi. Šī sieviete izskatījusies bāla kā lilija, zeltainie mati bijuši augstu uzsprausti, viņai mugurā bijis sarkana brokāta tērps. Viņa neesot valkājusi rotaslietas, vienīgi divas pērles mazajās ausīs — auskarus senatnīgos zelta ietvaros. Aktrisei seja esot ovāla, uzacis tumšākas par matiem, bet acis garenas, mandeļveidīgas. Viņas mute bijusi nokrāsota sarkana, sarkana.

Edvards tajā vakarā ēdis vakariņas kaut kur citur kopā ar Blanšu un Stenliju Nortoniem, tāpēc ieradies tikai tad, kad Selinas priekšnesums bija jau sācies. — Protams, — Blanša man sacīja, — daudzi klātesošie zināja par šo agrāko pazīšanos un Ročestera sakaru ar Madame Varensu. Bija dzirdējuši arī par bērnu, kurš dzimis pēc šī sakara, tāpēc mūsu ierašanās, kad mēs tur parādījāmies, vulgāri izsakoties, bija līdzīga sensācijai. Kad mēs ienācām, visas galvas pagriezās pret mums. Cilvēki aplūkoja Ročesteru un prātoja, kādu iespaidu viņa klātbūtne varētu atstāt uz Selīnu, kura — kā visiem likās — nezināja par viņa iespējamo ierašanos, varbūt pat nezināja, ka viņš ir Londonā. Un tur viņa stāvēja, mana mīļā, skaistāka par visu iespējamo, runādama savu tekstu tādā aizgrābjošā balsī, tik jūtīgi un muzikāli, ka man likās — balss skaņa aizsniedz pašu dvēseli. Kā tad, kad skaisti jo skaisti spēlē čellu.

Kad mēs ienācām, viņa bija tikusi līdz kādas lugas beigu rindām — nezinu, kas tā bija par lugu, — Blanša stāstīja, viņas acīm spīdot atmiņu izraisītajā satraukumā. —Tobrīd viņa nelikās misteru Ročesteru redzam, tomēr — vai tā bija sagadīšanās vai kas cits — tad, kad viiia atsāka runāt, sākās kāda kustība, čaboņa, daži klusi pārmīti vārdi klausītāju starpā. Daži bija pazinuši dzejoli, kas iesākās ar vārdiem: "Oriolāna grūši nopūtās un gauži noraudāja — mirka asarās…" Raugiet, — turpināja Blanša, — tas ir sākums kādam senam franču dzejojumam, kurā lēdija Oriolāna vaimanā par savu padzīto mīļāko. Manuprāt, misters Ročesters arī zināja to dzejasdarbu, jo tad, kad viņa sāka runāt, Edvards apstājās kā iemiets, kļuva ļoti bāls, viņa acis degtin dega, pievērstas Selīnai, it kā neviena cita salonā nebūtu, varbūt pat visā pasaulē ne. Viņa runāja tādā medaini saldā balsī, kura izplūda pāri apburtajiem klausītājiem, un ikreiz atkārtoja kā piedziedājumu: "Dieus! tant par vientsajoie lente acelui cui ele atalente! " Tas ir vecfranču valodā un nozīmē: "Ak Dievs! Cik lēnām atnāk prieks pie tā, kurš nevaldāmi ilgojas!" Viņa to skaitīja Ročesteram un tikai Ročesteram, tas visiem kļuva skaidrs.

Viņas galva bija mazliet atmesta atpakaļ, acis lūkojās viņa acīs — ak, Džeina, es pat nespēju to visu pienācīgi attēlot — cik žēl! Mēs nopratām, ka tā ir traģēdija — tādas sievietes traģēdija, kura rūgti nožēlo savas jaunības kļūdas un tāda vīra traģēdiju, kurš atceras savu mirušo mīlestību un pagājušās dienas… Kurš gan nebūtu juties aizkustināts, redzot tādu neparastu izrādi?

Kad Selīna izrunāja pēdējos dzejojuma vārdus, viņa vēl kādu mirkli palika stāvam pilnīgi nekustīgi, klausīdamās aplausos. Un tad, — Blanša turpināja, — pa celiņu starp krēsliem, kuros sēdēja visizskatīgākie un augstdzimušākie vīrieši, visdaiļākās un dižciltīgākās sievietes, Edvards Fērfakss Ročesters devās uz priekšu. Sasniedzis paaugstinājumu, viņš svinīgi paklanījās Selīnai un pasniedza tai roku.

Viņa lēni nokāpa no paaugstinājuma, pasniedza Ročesteram roku, un abi ar milzīgu pašcieņu — it kā būtu karaliskas personas — izgāja cauri salonam un, kā rādās, arī mājai, ne vārda neteikusi. Kad mēs pēc mirkļa sākām abus meklēt, viņi bija projām — neviens nezināja, kur.

Nākamajā rītā Edvards atgriezās mājās, pat nemanīju, kurā stundā viņš ieradās, jo viņam bija ārdurvju atslēga. Par tikšanos ar Sellnu viņš neko vairāk nebilda, tikai paziņoja: — Mēs ar lēdiju runājāmies vairākas stundas. — Taču noteikti pavēstīja, ka negribot dzirdēt nekādus jautājumus, un tā mums ar Stenliju — un visiem citiem — nācās ciest klusu, izturoties tā, it kā nekas neparasts nebūtu atgadījies.

Misteram Ročesteram klāt neesot, protams, klīda visādas baumas. Pēc tam kad ieradās Adele — tik līdzīga mātei —, tenkas vēl pieņēmās spēkā. Bet, Džeina, — Blanša runāja tālāk, pūlēdamās nogludināt savu zīda tērpu, — dīvainas lietas, kas notiek aiz slēgtām durvīm tādā nomaļā nostūrī kā mūsējais, tomēr nepaliek nepamanītas arī metropolē.

Adele aizrautīgi metās Londonas dzīvē. Iedomājieties vien —apģērbusies vienkārši un tomēr pēc pēdējās modes, ienāk salonā, kur čum un mudž Londonas augstākā sabiedrība.. . iedama pie rokas savam iespaidīgajam un pievilcīgajam tēvam — vai tam, kuru uzskata par viņas tēvu… Tas bija aizkustinoši, Džeina, tik aizkustinoši… brīnišķīgi, aizgrābjoši un valdzinoši. Visa Londona jutās kā apmāta — mēs jutāmies apburti, Džeina, apburti, es varu apzvērēt! Mums reti kad iznāca kāds brītiņš sev pašiem. Un kā Adelei tas viss patika! —Blanša laimīgi nopūtās, atminēdamās šos pagājušos triumfa mirkļus, pēc tam apņēmīgi turpināja: — Tad pienāca kāds vakars, kad Edvards uzstāja, lai ejam uz teātri skatīties Selīnu Fedras lomā, par kuru visi viņu slavēja. To sauca par gadsimta izrādi, un esmu dzirdējusi, ka Parīzē publika raudājusi, atklāti slaucījusi asaras, kad viņa spēlējusi, — vai nav vienreizēji?

Misters Ročesters bija pasūtījis ložu, un mēs ar Stenliju devāmies līdzi, tāpat Adele, sers Džordžs, kurš bija atbraucis uz Londonu, jo Parlamentā bija sesija, un vēl daži draugi.

Kas ta bija par izrādi! Iedomājieties garu stāvu, viscaur melnā — Rasina varoni viņas mokās, bezpalīdzīgu liktenīgas kaislības nagos…

Es teikšu, ka mums joprojām nebija lielākas sajēgas par mistera Ročestera un Selīnas attiecībām. Edvards netika minējis ne vārda par to, ka pēc tā vakara vēl būtu ticies ar aktrisi, lai gan tas, protams, nebūt neliecina, ka viņš nav ar Selīnu ticies. Par šo tēmu viņš cieta klusu, un nebija nekādas iespējas no viņa kaut ko izvilkt.

Tā mēs sēdējām savā ložā, Džeina, lūkodamies pārpildītajā zālē. Selīna iejutās varones lieliskajā runā par mīlestību un kaunu. Kad viņa nokrita ceļos uz skatuves, es redzēju Edvardu ar sakrampētām rokām nokaram galvu un ievaidamies. Cik bēdīgi — es nodomāju… Džeina, — Blanša sacīja, — ak vai, tādās mokās izdvests vaids — par to, kas izdarīts, jo nav bijis iespējams nedarīt, un pašpārmetumi par pagātni. Tieši tos es saklausīju viņa vaidā. Kā jums šķiet, Džeina, vai mani varēja neaizkustināt tādas ciešanas?

— Nevarēja vis, — es atbildēju, neko vairāk nesakot, jo arī mana sirds bija sāpju pilna, taču par šīm sāpēm es nevarēju bilst ne vārda.

24. nodaļa

Tajās dienās, kuras sekoja pēc Edvarda aizjāšanas, kad viņš dusmās pameta Tornfīldholu, Sentdžons darīja it visu, ko vien spēdams, lai palīdzētu un mierinātu, jo es jutos kā aplaupīta. Man šķiet, ka sāpes nebūtu lielākas pat tad, ja Edvards būtu nomiris. Vēl nekad — kopš paša mūsu pazīšanās sākuma — viņš nebija ar mani runājis tā kā šajā reizē — naida pilnā balsī; vēl nekad vīrs nebija pametis mani tādās dusmās kā tajā naktī, kad pameta mājas.

Es baidījos, ka noticis nelabojamais. Joprojām mīlēju vīru, tomēr mani vajāja bailes — nē, ne jau no Edvarda dusmām, pat ne no tā, ka es varētu zaudēt viņa mīlestību. Drīzāk gan no tā, ka pati zaudēšu ticību vīram un paļāvību uz viņu. Ja es vairs nevarētu ticēt Edvardam, tad es neticētu nekad un nevienam. Pat ne pašai dzīvei — vairs ne. Tā diena sekoja dienai, bet no vīra nebija nekādu ziņu. Zuda pēdējās cerības, kuras es vēl loloju, — ka mūsu šķiršanās notikusi pārpratuma dēļ un vīrs to drīz nožēlos. Es sāku domāt, ka esmu zaudējusi sava vīra mīlestību uz visiem laikiem.

Adele bija paklausīga un ļoti uzmanīga pret Sentdžonu, kura garaspēku un stingro raksturu, kā šķiet, neviļus bija sākusi cienīt, turklāt vēl meiteni nobiedēja viņas rīcības tālejošās sekas pēc bēgšanas no Tornfildholas.

Decembra dienas vilktin vilkās — tumšas un saltas. Tikai mēneša vidū iestājās neilgs atkusnis. Sniegs kusa, atvilgums atnesa līdzi mitru miglu. Nedēļu pēc Edvarda aizjāšanas beidzot pienāca vēstule. Izrāvu to istabenei no rokām un trīsēdama atvēru to. Tā bija īsa — pārāk īsa — un paziņoja tikai sekojošo: "Esmu pie lēdijas Nortonas un lūdzu jūs atsūtīt Adeli pie manis. Viņa var ņemt līdzi istabeni. Esiet tik laba un atrodiet uzticamu kučieri, kurš viņu atvestu. Kad Adele būs atgādāta šurp, es nosūtīšu viņu atpakaļ, jo jums ar misteru Riversu droši vien būs vajadzīga kariete."

Izlasījusi šo salto paziņojumu, es atslīgu krēslā, kādu mirkli nespēdama kustēties. Piepildījās mani drūmākie pieņēmumi — Edvards man nebija piedevis, viņš joprojām dusmojās. Un tagad vīrs sauca pie sevis savu aizbilstamo — Selīnas bērnu — pie sevis uz Londonu. Nepierakstīdams nevienu man adresētu mīlestības vārdu, vīrs ar šo paziņojumu apliecināja, ka viņš negrasās pārkāpt tai plaisai, kura atvērusies starp mums.

Es ne Adelei, ne Sentdžonam neko par to neteicu — pavēstīju Adelei tikai to, ka viņai jādodas pie tēva uz Londonu, kur viņš apmeties pie Nortoniem, — šis rīkojums iedvesa meitenei drudžainu satraukumu. Taču šī aizrautība jauktin jaucās ar šķelmīgu viltību. Tikko jaušami smaidīdama, Adele pavaicāja: — Pamāmiņ, vai tētis nelūdza arī jūs doties turp? — To teikdama, viņa stāvēja vestibilā ar piebāztām ceļasomām, ietinusies zvērādās un gatava aizbraukšanai. Es nespēju neko atbildēt, tikai papurināju galvu. Pārņemta ar domām par teātriem, vizītēm un izklaidēm, visiem šiem jaukumiem, kuri meiteni tur gaidīja, viņa varbūt nemaz nepamanīja, ka man acis pieplūda asarām — ne tik daudz garām palaisto prieku dēļ, bet tāpēc, ka Edvards gribēja tur palikt bez manis.

Tā Adele aizbrauca, bet mēs ar Sentdžonu palikām Tornfīldā. Es biju domājusi, ka mūs apmeklēs Mērija ar vīru, taču māsīca saslima ar bronhītu. Tāpēc viņa nedarītu prātīgi, uzņemdamās ceļojumu decembrī, un šo apmeklējumu nācās atcelt.

Vairākas dienas pēc tam man pagāja kā miglā, reizumis prātojot par to, vai manai dzīvei vispār vēl ir kāda jēga. Vai man būtu jālaiž pasaulē bērns mājā bez tēva, lai tur par viņu rūpētos tikai izmisusi māte? Tie bija melnākie brīži šo garo nomoda nakšu vienmuļajā ritumā, kad es prātoju, vai nebūtu labāk, ja mēs abi ar bērnu kopā pamestu šopasauli, kad pienāks mana stunda.

Lai kā es centos, man tomēr neizdevās noslēpt savu noskaņojumu — šķiet, ka Sentdžons to pamanīja. Misionāra gaitās pavadītie gadi katrā ziņā bija darījuši viņu līdzjūtīgāku un saprotošāku pat tādās lietās, kuras man nelikās izprotamas. Nezinu, ko viņš bija paveicis kā misionārs, bet šī pieredze pārvērta taisnprātīgo, taču aprobežoto Sentdžonu Riversu vīrā ar plašu sirdi un dziļu izpratni. Laipns un pacietīgs, viņš mani mierināja visādos neuzkrītošos veidos. Viņš bija gatavs parunāties, kad man gribējās tērzēt, skaistā laikā pierunāja mani doties izbraukumos, pat atviegloja manus pienākumus, mājas soli veicot, jo misis Villovai nācās doties atpakaļ pie mistera Toda. Man bija pārāk nomākts garastāvoklis un es jutos pārāk nemierīga par nākotni, lai meklētu citu saimniecības vadītāju.

Sentdžons pēc tam, kad es jau divas nedēļas pavadīju tādā nelāgā garastāvoklī, pārliecināja mani apmeklēt Džonatanu, par kuru — lai gan man ir kauns atzīties — es nebiju pat iedomājusies, šajā drūmajā laiksprīdī pavisam aizmirsdama dēlēnu. Es nevēlējos, lai dēls ierodas šajā bēdīgajā, pamestajā mājā. Tāpēc kādā jaukā dienā — gaišā, bet aukstā, kad debesis likās ūdeņaini zilgas, — mēs iekāpām karietē un braucām uz Ferndīnu.

— Mēs ar Edvardu Ferndīnā bijām tik laimīgi, — es sacīju Sentdžonam, — tieši tur piedzima mūsu mīļais puisēns.

Lai svētīts Sentdžons! Cik daudz tādu runu viņam šajā rūgtuma pilnajā laikā nācās noklausīties! Viņš ne reizi neizrādīja nepacietību, ne brīdi nedomāja par sevi, kā cilvēki mēdz, rūpēdamies vairāk par savām būšanām nekā citu cietēju mierināšanu. Šis cilvēks lūdza mani atpūsties, savest sevi kārtībā un domāt par patīkamām lietām, ierosinot nodarboties ar darīšanām, kuras nomākta cietēja prātā pieņem biedējošus apmērus, jo nelaimīgais gan pietiekami labi zina, kas viņam darāms, taču netiek galā, lai kā pūlētos.

Mans Femdīnas apmeklējums un tikšanās ar Džonatanu nāca man par labu daudz vairāk, nekā es spētu paredzēt. Te bija mans dārgais zēns — smaidīgs, veselīgs un mīlošs —, atgādinot man vissvarīgāko iemeslu, kāpēc vajadzētu dzīvot tālāk; te bija mani mīļie draugi Vezerfīldi un visapkārt daudzas jo daudzas atmiņas par agrākajiem laimīgajiem laikiem kopā ar Edvardu. Kas toreiz tā bija par laimi! Es nespēju noticēt, ka mūsu savienība pēc tik gariem gadiem varētu izjukt kaut kādu domstarpību un pārpratumu dēļ, dusmu karstumā pasakot asus vārdus.

Pēc visai jautras tējas dzeršanas kopā ar Džonatanu, Vezerfīldiem un viņu puikām mēs ar Sentdžonu aizbraucām, apsolīdamies drīzumā ielūgt draugus apmeklēt Tornfīldu; es atgriezos mājās daudz labākā noskaņojumā.

Kā šķiet, kopš tā brīža es pamazām atguvu drosmi un cerību uz nākotni.

Protams, vēl aizvien turpinājās bezmiega naktis; reizumis sāpe trāpīja mani kā sitiens. Taču, lai kādas būtu manas dienišķās rūpes, es joprojām biju Tornfīldas pilskundze — misis Ročestere, kuras sabiedriskais stāvoklis un ietekme apkaimē bija pietiekami svarīgi. Lai cik maz šis gods rūpēja man pašai, tas tomēr deva man iespēju darīt labu, būt noderīgai citiem. Un, ja notiktu tā — lai Dievs nedod! — ka Edvards ilgi paliktu projām no mājas un neatgrieztos pie manis — tā rīkoties bija viņa varā, pie tam viņš jau agrāk bija tā darījis, kad Berta Meisone vēl mita Tornfīldā, padarīdama šo māju neciešamu, — es tomēr viņu tur gaidīšu. Ja ļaunais liktenis būtu man paredzējis tādus pārbaudījumus, es pūlētos padarīt šo vientulīgo, bēdīgo dzīvi jauku un patīkamu. Ja es būtu spiesta dzīvot kā atstumta, nicināta sieviete, kura nav vajadzīga savam vīram, man tomēr būtu iespēja darīt kaut ko labu. Skumjš mierinājums, taču tas tomēr bija mierinājums.

Bija pagājis kāds laiciņš kopš mūsu Ferndīnas apmeklējuma, kad es kādu rītu pie brokastu galda ierunājos: — Sentdžon, dienas kļūst aizvien īsākas, drīz būs Ziemsvētki. Nabagajiem tagad ir grūts laiks. Vai tu man palīdzēsi?

—  Protams, māsīc, pat ļoti labprāt! — brālēns piekrita. — Bet vispirms man būtu tev jāpaziņo, ka misters Sagdens atkal bija ieradies pie manis pēc rīkojumiem. Man likās, ka jāaiztaupa tev šie apmeklējumi, tomēr pārvaldniekam vajadzīgi rīkojumi, kurus dot man nav tiesību. Ja jūties pietiekami labi, varbūt tu viņu pieņemsi? Kāda ferma šobrīd ir brīva, to vajadzētu nodot jauna rentnieka ziņā. Būtu jākauj aitas, taču viņš nezinot, cik. Piedod man, Džeina, par tādām runām, ja tu nespēj to visu nokārtot. Sagdens gan sacīja, ka esot sūtījis ziņojumus mistera Ročestera Londonas baņķieriem un droši zinot, ka tie nodoti tālāk, bet nekāda atbilde neesot saņemta. — Brālēns apklusa, bet pēc brīža nolēma turpināt. — Sagdens teica, ka viņam esot iemesli raizēties par ieņēmumiem no šī īpašuma. Džeina, vai drīkstu vaicāt, kāds bija jūsu laulības līgums? Vai tu tajā paredzēji norādi, ka tavai naudai jāpaliek tavā īpašumā? Ja ne, tad, protams, visa tava nauda pēc likuma pieder tavam vīram.

—  Nē, — es atbildēju, — nekādas norādes nebija. Es visu uzticēju Edvardam.

—  Tā jau es domāju, — brālēns bēdīgi noteica. — Un saki — vai tev ir kaut kas zināms par vīra darījumiem?

—  Ferndīnā es zināju visu. Tagad nezinu neko, — es atteicu.

—     Ja tu jūties pietiekami labi, tev vajadzētu izrunāties ar Sagdenu, —brālēns jau noteiktāk sacīja. Pēc tam mirkli pieklusa. — Es tomēr gribētu zināt, kā ir ar tām īpašumu lietām. Man nav nekādas patikas to darīt, Džeina, bet tas ir mans pienākums. Ceru — tev nav iebildumu?

—   Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka sievai pienākas visās lietās uzticēties vīram, — es atbildēju.

—  To es saprotu. Taču Edvards Sagdenam nav devis nekādus rīkojumus un tev vīra prombūtnē pienākas rūpēties par viņa īpašumu. Un, nezinot neko par lietu stāvokli, sieva nespētu pieņemt pareizus lēmumus.

—  Labi, lai notiek! —es piekritu. —Ja sēdēsi tur kopā ar mani, es palūgšu Sagdenam atskaiti par ienākumiem no šī īpašuma, bet es domāju, ka Mančesteras uzņēmums un viss cits ir tikai Edvarda ziņā un tā tam arī jāpaliek.

—  Kā vēlies! —brālēns noteica. —Aizjāšu un atvedīšu Sagdenu.

—    Atved misteru Sagdenu, ja vēlies, — es sacīju. — Joprojām pārdomāju, kā palīdzēt trūkumcietējiem ciematā un Ziemsvētkos iepriecināt viņu bērnus.

—  Protams, Džeina! —brālēns bruņnieciski atbildēja.

Mēs tikāmies ar Sagdenu mana vīra kabinetā, lai gan

es nesēdos pie viņa rakstāmgalda, kā pārvadnieks vēlējās. Mēs ar Sentdžonu un Sagdenu apsēdāmies pie kamīna. Viss, ko viņš mums paziņoja, šķita augstākajā mērā bēdīgi. Edvarda prombūtnes laikā no bankas pēc viņa rīkojumiem bija izņemtas lielas naudas summas, pārsūtot tās uz Londonu. Taču — Sagdens mums to pasacīja visai apmulsis — jau vairākus mēnešus pirms Edvarda aizjāšanas tikušas izmaksātas vēl citas summas, bet šie tēriņi neesot saistīti ne ar kādiem izdevumiem pašā Torntīldā. To noklausoties, Sentdžons kļuva nopietns. Tas arī man likās neizskaidrojami, jo es nekādi nespēju apjēgt, kādam nolūkam Edvardam bija vajadzīgas tik lielas summas.

Šī saruna beidzās ar to, ka Sentdžons atbalstīja dažus Sagdena ierosinājumus, piebilzdams vienīgi to, ka nopietnākus lēmumus nevarot pieņemt bez paša mistera Ročestera atļaujas, tāpēc Sagdenam līdz saimnieka pārbraukšanai kaut kā jātiek galā paša spēkiem.

Es vienojos ar misis Sagdenu par to, ka pārvaldnieka kundze un Sentdžons pievienosies man Hejas apmeklējuma laikā — mēs veltīsim trīs dienas, lai noskaidrotu, kas ciemata iedzīvotājiem visvairāk vajadzīgs. Misis Sagdena pastāstīja, ka tiem klājoties slikti — gandrīz katrā mājā esot pa slimniekam, cilvēkiem neesot naudas zālēm. Man nebija savas naudas, tikai tā, ko man bija izdevies ietaupīt no Edvarda piešķirtās vairāk nekā pietiekamās saimniecības naudas, taču man likās, ka ar to pietiks, lai palīdzētu ļaudīm spiedīgākajos apstākļos.

Cik bēdīgi skati pavērās mūsu skatieniem, kad mēs nonācām Hejā un sākām staigāt no mājas uz māju! Nabadzība un izsalkums valdīja itin visur, ļaudīm nebija spēka pretoties slimībām. Es neklausīju misis Sagdenas brīdinājumam neiet iekšā mājās, jo tādējādi es aplipšot ar dažādām slimībām, un tā manam skatienam atklājās bēdu ainas. Kādā mājā pieci bērni gulēja slimi — tik slimi, ka man šķita — tie visi nomirs, kādā citā mājā veca sieviete cieta badu, trešajā sirga nesen dzemdējusi jauna māmiņa ar visu mazuli — abi likās tik stingi, it kā jau būtu pa pusei kapā.

Sentdžons nekavējoties aizsteidzās pēc ārsta, kurš apsolīja apmeklēt katru cietēju māju un darīt, kas būtu viņa spēkos. Tad mans brālēns devās uz Milkotu, lai sagādātu kurināmo, drēbes, ziepes, ēdienu un visu citu, kas vajadzīgs, lai sniegtu palīdzību tiem, kuriem tā nepieciešama; viņš gan piekrita ar to nodarboties vienīgi tad, ja es došos mājās un likšos gultā.

Tomēr es nespēju atpūsties. Man prātā drūzmējās Hejā redzētie skati — nabadzība un bezcerīgs izmisums, trauslums un vārgums neiespējamos apstākļos, nabadzības radītais trulums. Pat tad, ja slimības izdosies novērst —es domāju, prātodama par to, ko tālāk iesākt, — pat tad, ja man izdotos šo trūkumu atvieglot par saviem — ak vai! — diezgan niecīgajiem līdzekļiem, — uz cik ilgu laiku būs līdzēts? Ļaudis gribēja darbu, taču darba nebija — aušana kļuvusi par neizdevīgu nodarbošanos uz visiem laikiem.

Sentdžons, izpildījis manus lūgumus, vakarā bija atpakaļ. — Ārsts jau ir ciematā, — brālēns man sacīja, — un vezumi ar kurināmo, pārtiku un citām lietām būs klāt agri no rīta. Tomēr tu pati saproti, ka tas viss ir daudz sarežģītāk. Tiem ļautiņiem vajadzīga izglītība — un visvairāk darbs.

—   Būtu tik daudz ko darīt, bet man ir tik maz naudas, — es sacīju.

—   Protams, Džeina, — brālēns bilda, — ja tev nav lāpstas, tad roc ar tējkaroti. Turklāt mācītājs — misters Tods tev palīdzēs.

—  Viegli teikt, bet ne tik viegli izdarīt! — es iesaucos.

—     Nē! —brālēns pēkšņi sacīja. —Tods nemaz nav tik niekkalbīgs cilvēks. Ar viņu tikai jāaprunājas par to, ko tu vēlies izdarīt. Un, — viņš smaidot turpināja, — tu varbūt atceries kādu mantojumu, kuru Džeina Eira saņēma no sava tēvoča un, pārsteigta par lielo, tik negaidot mantoto summu, nolēma to sadalīt trijās daļās — sev un saviem necienīgajiem radiniekiem?

—   Atceros, ka taisnīgi sadalīju mantojumu no sava tēvoča, Sentdžon, — es atteicu.

—  Tad, lūk, — brālēns turpināja, — nauda tika sadalīta četrās vienādās daļās, tu paņēmi tikai ceturto daļu no tā, kas pienācās tev, Džeina. Pārējo tu atdevi mums — Diānai, man un Mērijai. Vai zini, man jāatzīstas, ka mēs tevi mānījām, mēs šo naudu neesam tērējuši. Mēs visi trīs to izdevīgi noguldījām, bet tev neko neteicām, un tā ir tavā rīcībā, ja ir tev vajadzīga, — visa vai daļēji. Tu vari ņemt kādu daļu no tās vai visu reizē.

—  Nē, Sentdžon, nē! Dāvana ir dāvana, tā nav jāatdod.

—   Ak, nerunā, Džeina! — brālēns nopietni iebilda. — Es esmu labi nodrošināts — cik nodrošināts vien baznīcas kalps drīkst būt. Diāna un Mērija ir precējušās, un viņām nekā netrūkst. Bet, kas attiecas uz tevi, — tu taču gribi palīdzēt Hejas ļaudīm. Ļauj man būt pret tevi godīgam: es jūtos ļoti neapmierināts ar lielajām naudas summām, kuras paņemtas no īpašuma ieņēmumiem. Mēs jau zinām, ka tavu vīru vajā Meisoni, prasīdami atpakaļ pūra naudu. Ja Ročesters paliktu bez līdzekļiem, tad zini, ka es, Diāna un Mērija — mēs tāpēc neļausim tev ciest.

—  Esmu pārliecināta, ka tik ļauni nebūs, — es sacīju.

25. nodaļa

Nākamajā dienā no Milkotas pienāca divi smagi piekrauti vezumi, un misters Sagdens jau agri no rīta devās uz ciematu sadalīt atvesto. Pēcpusdienā es devos turp apskatīties un apmeklēt slimos. Tagad vismaz visi Hejas skursteņi dūmoja, katlos kūpēja mazgājamā veļa, kāds vīrs ar jauno lāpstu dārzā raka zemi un uz ielas rotaļājās daži bērni.

Iegāju tajā mājā, kur sievietei bija piemeties pēcdzemdību drudzis. Pirmais, ko es ieraudzīju, iegriezusies tajā nožēlojamajā būdā, kurā bija tikai viena istaba, uz lāvas, kur gulēja slimniece, tagad bija nolikts dzelteno jasmīnu pušķis. Pēc tam es pamanīju viras podu, kas vārījās uz uguns; istabas tumšākajā kaktā tupēja melnā tērpta sieviete, no kūpoša katliņa liedama kaut kādu šķidrumu citā traukā. Es viņu pazinu — un labi pazinu, tāpēc sastingu uz vietas kā sasalusi. — Misis Pūla! — es uzsaucu. — Ko jūs te darāt?

Greisa pagriezās ar menzūru rokā. — Šai sievietei vajadzīga kopšana, — viņa atbildēja. — Rolāna kundze padzirdēja, ka jūs esat bijusi Hejā, un teica, ka jums taisnība — tur jau sen vajadzējis ierasties, un, ja es gribot, tad varot palīdzēt. Viņa pati baidās, bet sagādāja naudu. Rolāna kundzes jaunībā tās ģimene kļuvusi bagāta, pateicoties vergiem, — tā viņa sacīja. Tagad viņai šķiet, ka tas nebija gluži taisnīgi, lai gan pret šiem vergiem īpašnieki neesot izturējušies ļaunāk kā pret Hejas iedzīvotājiem. —Greisa piegāja pie slimnieces un padzirdīja viņu no tases. — Galvu augšā, Mērij, dzer! Tev jāsaņemas, nav ko baidīties. Bērnus pieskata tava kaimiņiene, bet vīrs palīdz rakt dārzu. Un te ir misis Ročestere, atnākusi tevi apraudzīt.

— Nepiepūlieties un nerunājiet, — es sacīju. — Guliet mierīgi un atpūtieties! — Šis rīkojums gan bija lieks, jo nabaga sirdzēja neko citu darīt nebija spējīga. Viņa gulēja gultā ar piesārtušu seju, un viņas acis slimīgi spīdēja.

Kurš gan būtu varējis iedomāties, ka mēs ar Greisu Pūlu plecu pie pleca stāvēsim pie slimas sievietes gultas, abas juzdamas vienādu līdzjūtību pret nabaga cietēju, kurai, kā mēs abas nopratām, gandrīz vai nebija cerību izveseļoties? Tomēr mēs aprūpējām viņu, cik labi vien spēdamas.

Tad misis Pūla klusā balsī ierunājās: — Šī nav īstā reize, es zinu, bet man ar juras jārunā. Es nojaušu, ka jūs mani neieredzat, un tomēr man ar jums jāizrunājas. Jūs neesat aprobežota sieviete, misis Ročestere, jo arī jūs jau droši vien saprotat, lai gan to noliedzat, ka ar jūsu vira stāstu par pirmās sievas nāvi kaut kas nav kārtībā. Kurš gan to varētu zināt labāk par mani? Es taču ugunsgrēka naktī biju ieslēgta istabā kopā ar Bertu!

—  Vai jūs man nepastāstītu, kas īsti tajā naktī notika? — es mierīgi apjautājos.

—  Jā, — Greisa piekrita, — es pastāstīšu. — Iedomājieties, ka tad, kad es saodu dūmus un aizvien pieaugošā izmisumā sāku meklēt atslēgu, es to neatradu, Berta arī ne — tās nekur nebija. Taču durvis bija aizslēgtas — aizslēgtas, kundze, bet atslēga pazudusi! Kurš bija to paņēmis? Kurš aizslēdzis durvis?

Kad dūmi sabiezēja, es neredzēju nekādu citu izeju, tikai —jumtu, tāpēc palīdzēju Bertai izkāpt pa logu. Viņa likās dīvaini mierīga un uzrāpās uz jumta malas. Lejā dzirdēju uguns sprakstoņu, dūmi kļuva aizvien biezāki, sev par šausmām es pamanīju liesmas, kuras no apakšas laizīja grīdas dēļus zem loga, kur bija vienīgais glābiņš.

Es jau biju zaudējusi cerību izglābties, kad pēkšņi durvis ar briesmīgu brīkšķi atsprāga vaļā un tajās stāvēja misters Ročesters — kā tumšs siluets pret liesmām. Un viņam rokā bija atslēga, kundze! Viņam bija atslēga!

Es nespēju izteikt ne vārda. Stāvēju šajā bezlogu būdā, man ausīs skanēja mirstošās sievietes saraustītā elpošana. Tā taču nevarēja būt patiesība — nevarēja būt!

Misis Pūla maigākā tonī turpināja: — Es bēgu, kundze, lejā pa kāpnēm, kur plosījās liesmas, — manas drēbes aizdegās, un es izskrēju no mājas.

Pa to laiku misters Ročesters laikam izkāpa pa logu uz jumta, lai mēģinātu glābt savu nelaimīgo sievu. Rolānas kundze domā, ka viņš nemaz negatavojās sievu glābt, bet — nogrūda lejā — nāvē. Es gan par to neesmu tik pārliecināta. Ja viņš būtu plānojis sievas nāvi, tad bija pavisam tuvu šim mērķim — kāpēc lai viņš tādā gadījumā ietu degošajā mājā un kāptu uz jumta, kur Berta bija uzrāpusies, lai sievu glābtu?

Nē, tam ir kāds cits izskaidrojums, tā es prātoju, tikai nezinu, kāds tas ir. Nezinu teikt, kas īsti tajā naktī notika. Taču bija arī mēģinājums nogalināt jūs, kundze, sabojājot jūsu seglus, — Greisa nopietni turpināja. — Misis Ročestere, mēs stāvam pie nabaga sievietes gultas — viņai nav vairs daudz atlicis šajā saulē. Stāvot te vaigu vaigā ar nāvi, es negribētu jūs mānīt. Es nespētu sev piedot, ja nebūtu jūs brīdinājusi. Brauciet projām! Glābieties — atstājiet Tornfīldu! Un dariet to tūlīt.

Sirdzēja gultā smagi ievaidējās un tiešām devās garajā ceļā prom no šīs pasaules. Mēs darījām ko varēdamas, lai atvieglotu viņas ciešanas, un nabadzīte nomira. Tad mēs nodevām viņu kaimiņu gādībā — ārpusē gaidīja vairāki cilvēki —, pēc tam mēs pametām šo māju. Pastiepu roku misis Pūlai, kura to nopietni paspieda, un mēs šķīrāmies, neko vairāk neteikušas.

Es neko neteicu Sentdžonam par dzirdēto, jo jutos apmulsusi un nomākta. Nezināju, ko domāt par misis Pūlas stāstīto, viņas teiktais par šo ugunsgrēku šķita visai ticams. Viņa pat atzinās, ka pati neesot bijusi pārliecināta par to, kas īsti atgadījies. Greisa ļoti nopietni ieteica man atstāt Tornfīldu, tomēr — kā es varēju ticēt, ka viņai prātā atkal nav kāda viltība — pašas vai Rolānas kundzes izdoma, lai šķirtu mani no Edvarda?

Taču man nebija daudz laika apcerēt šo gadījumu, jo nākamajā nedēļā slimību uzliesmojums ciematā saasinājās, tādējādi ik dienas, cik vien mans veselības stāvoklis atļāva, es vairākas stundas pavadīju Hejā. Ari misis Pūla bieži bija tur, palīdzēdama un atbalstīdama mani. Es mācījos paļauties uz Greisu Pūlu — pat ja neuzticējos viņai visā pilnībā. No Londonas joprojām nebija nekādu ziņu.

26. nodaļa

Taču atgriezīsimies pie lēdijas Nortonas stāstījuma par Edvarda dzīvi Londonā.

Edvards Blanšai neesot neko teicis par Selīnu, tomēr kādu vakaru lēdija Nortona ieraudzījusi viņus kopā — Adeli, Selīnu un Edvardu. Viņi sēdējuši kādā restorānā, kurā Blanša pēc teātra izrādes iegriezusies kopā ar vīru un dažiem draugiem.

— Tikko mēs bijām apsēdušies, — Blanša stāstīja, — lēdija Džega saķēra manu roku un nočukstēja: "Palūk tur, re — tajā nišā!" Garās ēdamzāles vienā malā bija tāds kā padziļinājums, kā kabinets ar tumši sarkanām tapetēm. Uz galdiņa stāvēja apzeltīta lampiņa, kura apgaismoja skaistās Selīnas un viņas meitas seju un bargo Ročestera vaigu. Tas tik bija skats, dārgā Džeina!

Blanša iesmējās. — Es jums galvoju — tā bija gluži mitoloģiska aina — Pāns ar nimfām — vai kas tamlīdzīgs.

Viņi bija gluži pārņemti, mana mīļā. Madame Varensa, noliekusies uz priekšu, vērās tieši Ročesteram acīs, viņš uzmanīgi klausījās, bet jaukiņā Adele smējās. Nedomāju vis, ka viņi mūs vispār pamanīja. Mēs izlikāmies viņus neredzam, lai gan bijām satriekti, mana dārgā, gluži satriekti, to jūs varat gan iedomāties!

Drīz pēc tam es atkal palūkojos turp, taču viņi jau bija aizgājuši. Droši vien tie neaizgāja pa lielajām durvīm, jo tādā gadījumā būtu pagājuši mums garām. Laikam viņus izlaida pa kādām slepenām durtiņām — restorāna sētas durvīm, lai tie nerēgotos acu priekšā citiem restorāna apmeklētājiem, vismaz es tā domāju. Nolēmu, ka tas ir dīvaini — tik nesaprotami, ka nākamajā dienā nemaz Ročesteram neteicu, ka tiku restorānā viņus redzējusi. Tāpat es neuzzināju, vai Rocesters tajā vakarā redzējis mūs. Taču viņi visi bija tik apburoši, tik aizgrābjoši!

Tornfīldā gan es šajā laikā redzēju daudz mazāk aizgrābjošas un apburošas ainas. Ziemsvētki jau tuvojās — līdz tiem bija atlikušas divas nedēļas, taču no Edvarda joprojām nebija ziņu. Man sāka likties, ka vīrs negatavojas Ziemsvētkos atgriezties Tornfīldā. Mēs šos svētkus nekad vēl nebijām svinējuši atsevišķi, un Edvarda prombūtne mani skumdināja.

Kā šķiet, Sentdžons to saprata, tāpēc neuzdeva nekādus jautājumus, bet piedāvāja ielūgt māsīcas — Diānu un Mēriju — ar vīriem, lai kopīgi nosvinētu svētkus. Es pateicīgi pieķēros šai idejai, jo tad, ja Edvards neatgrieztos, viņu sabiedrība ļoti iepriecinātu gan mani, gan Džonatanu. Patiesi gan — doma par Ziemsvētku svinēšanu divatā ar dēlu likās pārāk mokoša un skumja.

Ielūgumi tika izsūtīti. Taču pēc dažām dienām, kad es kopā ar Sentdžonu sēdēju pie brokastgalda, beidzot pienāca vēstule no Londonas — no Edvarda.

"Mana dārgā Džeina," viņš rakstīja. Un jau šie pirmie vārdi lika manai sirdij salēkties krūtīs, liekot noticēt, ka vīrs atkal jūt pret mani agrāko mīlestību. Lasot tālāk, šī cerība kļuva par pārliecību, un es atplauku. "Esmu ilgi bijis projām," vīrs rakstīja, "pārāk ilgi esmu palicis pilsētā un ilgojos atgriezties pie jums Tornfīldā. Un tagad, mana mīļā sirds, — vai jūs man nepiedotu šo nožēlojamo prombūtni? Es lūdzu jūsu piedošanu arī par to, ka ielūdzu uz svinībām arī seru Džordžu Linnu un vēl dažus jaunus paziņas, kuri jums noteikti patiks, — lordu un lēdiju Džegus un viņu dēlu Henriju. Arī Nortoni sacīja, ka priecātos šajā laikā paciemoties pie mums, tādā kārtā mūs sagaida diezgan liels viesu pieplūdums. Es gribētu Tornfīldā sarīkot balli arī par godu otrajiem Ziemsvētkiem, kā bija parasts agrāk. Manuprāt, mēs esam to pelnījuši un Tornfīldā tāpat — lai pienācīgi nosvinētu atgriešanos ar visu greznību un ceremonijām.

Zinu, ka jūs nekādā ziņā nebūsiet sajūsmā par tādām lietām, tomēr esat pelnījusi kādu sabiedrību pēc tik ilgas vientulības, kamēr jūsu nevērīgais vīrs bija projām. Zinu, ka savā tagadējā stāvoklī jūs neesat īpaši spēcīga, lai veiktu visādus sagatavošanās darbus, tāpēc uzrakstīju misis Pūlai, lai viņa nāk jums palīgā. Adele man pastāstīja, ka Greisa esot pie Rolāna kundzes. Misis Pūla nav ļauna sieviete, Džeina, lai gan Rolāna kundze gan tāda ir, par to nav nekādu šaubu, tāpēc misis Pūlai nevajadzētu vairs ilgāk palikt viņas pajumtē. Tādējādi viņas palīdzība noņems no jūsu pleciem tās rūpes, kuras saistītas ar viesu uzņemšanu, un, ja es drīkstu tā izteikties, Džeina, mana mazā demokrāte, — tāda rīciba visnotaļ atbilstu jūsu sabiedriskajam stāvoklim. Un visi sagatavošanās darbi tiktu veikti, jūs īpaši neapgrūtinot.

Dārgā, visā pilsētā jau runā par to, cik daudz jūs esat darījusi, lai palīdzētu ciemata iedzīvotājiem tajās dienās, kad tur uzliesmoja slimība. Tie muižnieki, kuru īpašumi atrodas ziemeļos, bija ļoti norūpējušies par slimību izplatīšanos un ļoti priecājās, uzzinot par to, ka Hejā mana laulātā draudzene pati piedalījusies slimības apkarošanā, atvieglodama sirdzēju ciešanas.

Es tagad beigšu rakstīt, jo vēstule būtu tūlīt jānosūta. Neesmu domājis par precīzu ierašanās laiku, taču pirms tam nosūtīšu ziņu, lai jūs to zinātu.

Džeina, mana mīļā, es ticu, ka mums beidzot uzsmaidīs laime. Ilgojos jūs redzēt un pastāstīt visus jaunumus, kurus man šobrīd nav laika stāstīt.

Es piederu jums, mana dārgā, tagad un vienmēr — mūžīgi mūžam!" Zem šīs piebildes viņš bija parakstījis man tik mīļo vārdu.

Mani pārņēma prieks. Vēstules sirsnīgais tonis un manas rīcības augstais vērtējums — tas viss sniedza atvieglojuma sajūtu pēc tām bažām, kuras tik ilgi bija nomākušas manu prātu. Noliku malā vēstuli, un mani pārņēma svētlaime. Es sacīju: — Ak, Sentdžon, Edvards Ziemsvētkos būs mājās! Viņš drīz atbrauks!

—   Ļoti priecājos to dzirdēt, — Sentdžons nopietni sacīja.

—  Viņš vedīs līdzi viesus no Londonas un vēlas, lai es rīkoju balli! Ak vai, Sentdžon, viņš atgriežas mājās!

—  Es priecājos par tevi, Džeina, — viņš atkal noteica. Taču es samanīju brālēna balsī tādu kā sasprindzinājumu. —Tādāgadījumā, —viņš turpināja, —irskaidrs, ka šeit būs liela noņemšanās — ar tik daudziem viesiem un to kalpotājiem. Tur ir ko plānot, un mēs ar Diānu un Mēriju un viņu vīriem tev būsim tikai lieka nasta. Šīs svinības būtu pagājušas klusībā un patīkami, bet tagad būs skaļas un greznas, tāpēc es domāju, ka tev vēl vairāk viesu nevajadzēs. Pēc dažām dienām es atgriezīšos Geitshedā un palikšu pie Diānas.

—    Nē, Džon! — es iesaucos. — Es tā gaidīju šos svētkus, cerēdama tos nosvinēt kopā ar jums!

Brālēns mani vērīgi nopētīja. — Džeina, kad tu būsi apdomājusi šīs mājas ietilpību, pārtikas krājumus, kādi būtu vajadzīgi, visus pārējos priekšdarbus, kuri jāveic, — man šķiet, ka tu man piekritīsi. Norunāsim, ka mēs — es, Diāna ar kapteini Ficdžeimsu un Mērija ar vīru — misteru Vortonu — apmeklēsim tevi vēlāk, lai varētu kopā sagaidīt Jauno gadu. Esmu tādā pārliecībā, ka tad mūsu apmeklējums būs patīkams, nevis apgrūtinošs.

Tiesa gan — mūsu viesu barā bija paredzams vismaz ducis cilvēku un droši vien būs vēl citi viesi — sabrauks gan uz Ziemsvētku svinībām, gan uz balli. Tornfīlda tomēr bija pietiekami liela un istabu tajā pietika — to noteikti saprata arī Sentdžons. Taču es nopratu, ka brālēnam nebija lielas vēlēšanās svinēt Ziemsvētkus kopā ar Edvardu, jo abi šķīrās īgni un Edvards savā vēstulē nebija Sentdžonu pat pieminējis, nenosūtot tam pat ne sveicienu.

Es svārstījos, taču Sentdžons noteikti turpināja: — Man vēl jāpiebilst, ka neesmu pārliecināts, vai Ficdžeimsi un Mērija ar vīru gribēs pēkšņi nokļūt tādā milzīgā viesu pulkā, kādu Edvards solās atvest no Londonas. Ja nu tu esi nolēmusi kļūt tāda lielkundze, Džeina, tad tev vajadzēs iepazīstināt savus lauku radus ar šiem augstākās sabiedrības cilvēkiem pamazām, lai mēs lēnām pierastu pie tādiem dižiem ļautiņiem. Baidos, ka tad, ja mums nāktos tik negaidīti tikties ar viņiem visiem, mēs būtu pamatīgi izsisti no līdzsvara.

Patiesību sakot, man vis nelikās, ka mani radi justos slikti starp Edvarda Londonas draugiem, taču Sentdžons runāja tik pārliecināti, ka biju spiesta pieņemt šo diplomātisko aizbildināšanos. Sentdžona vienīgā tikšanās ar manu vīru nebija patīkama — brālēns bija sašutis, Edvards — sadusmots. Nevarēju viņu piespiest mums pievienoties šajās svinībās.

Un — ak vai! — man jāatzīstas, ka tajā laikā mans prieks par vīra atgriešanos un satraukums par sagatavošanās darbiem, uzņemot tik daudz viesu, lika man aizmirst to lielo pateicību, kuru esmu brālēnam parādā, un noklusēt dziļo pieķeršanos radiem, kuri to bija vairāk nekā pelnījuši.

Brālēns palika Tornfīldā vēl divas dienas un tad, jau sagatavojies braukt projām, iespieda man rokā mazu sainīti. Pasmaidīdams viņš sacīja: — Te, kundze, ir tava skola.

— Bet brālēn! — es uzjautrināta iebildu. — Kas tad

tas?

Attaisījusi sainīti, es tajā atradu pirkuma līgumu par divu tukšu māju iegādi Hejas nomalē un rēķinus par remontdarbiem, kurus Sentdžons bija licis tur izdarīt, piemērojot mājas skolas vajadzībām.

Pateicības jūtu un prieka pārņemta, es gandrīz vai raudāju, kad brālēns devās projām. Liekas, ka pamanīju asaras arī brālēna acīs. Sentdžons cieši saspieda manas rokas, sacīdams: — Ardievu, Džeina! Iedomājies par mums, saviem radiniekiem, ja mēs būtu tev vajadzīgi, — jebkurā laikā esam tavā rīcībā.

— Mēs taču ļoti drīz tiksimies! — es atteicu. Tad brālēns pagriezās un devās projām.

Kad viņa zirga pakavu klaboņa izzuda tālumā, es jutos gandrīz vai izmisusi. Man bija smaga sirds, jo Sentdžona laipnā un mierinošā klātbūtne jau bija kļuvusi par paradumu un tagad vairs nespēju iedomāties nevienu, ar ko dalīties savās ikdienas rūpēs. Es tomēr mierināju sevi ar domu, ka nākamās nedēļas man būs ļoti drudžainas, jo nāksies pamatīgi pastrādāt. Hejā bija daudz darāmā, lai gan slimības uzliesmojums aprima. Un tad vēl visas ar ciemiņu uzņemšanu saistītās rūpes Tornfīldā, gatavojoties Ziemsvētku svinībām!

Tikai stunda bija pagājusi kopš Sentdžona aizjāšanas, kad ieradās misis Pūla. Viņa stāvēja vestibilā ar somu rokās un šaubīgi uzlūkoja mani. — Misters Ročesters man atrakstīja un lūdza atgriezties pilī, lai es palīdzētu gatavoties Ziemsvētku svinībām. Cik noprotu, būšot arī balle. Es atļāvos paņemt līdzi arī savas mantas, taču esmu gatava aiziet, ja jūs to vēlētos.

Es nejutos pārliecināta par viņas uzticību, nejutu pret šo sievieti nekādu sirsnību, taču zināju, ka man būs vajadzīga viņas palīdzība, tāpēc atbildēju: — Vai vēlaties palikt, misis Pūla? Te būs daudz, ko darīt.

Tā savstarpējā saprašanās, kuru mēs izjutām pie mirstošās sirdzējas gultas, bija pagaisusi. Man atkal bija jāpaliek zem viena jumta ar šo sievieti, un man šķita, ka nevienu no mums abām šī iespēja īpaši neiepriecināja.

Greisa mani auksti uzlūkoja. — Es nevēlētos kalpot tur, kur man neuzticas, misis Ročestere, — viņa bilda.

—   Misis Pūla, misters Ročesters vēlējās, lai jūs būtu šeit, un es esmu ar to mierā. Mums nav laika domstarpībām. Vajadzētu vēl kādus kalpotājus — vīriešus un sievietes. Es neticu, ka mēs tos atradīsim Hejā. Vai jūs neaizbrauktu uz Milkotu un nepameklētu tur piemērotus kalpotājus?

—   Labi! — viņa noteica, pagriezās, paņēma somu un klusēdama devās pa kāpnēm augšā.

Nākamajā nedēļā iegadijās skaists, bet auksts laiks. Kalnos bija uzkritis sniegs, arī lejā zemi klāja sērsna. Kādu dienu rīta pusē pie Tornfīldholas durvīm piebrauca un apstājās pirmā kariete — ar Adeli un Edvardu. Edvards izkāpa, steidzās klāt un apskāva mani — gandrīz vai sirsnīgāk, nekā šādā gadījumā piedienētos.

—   Ak vai, Džeina, mana Džeina! Kā es priecājos, ka beidzot esmu mājās! — Es priecīgi uzlūkoju vīru. Edvarda sejā varēju samanīt visu agrāko pieķeršanos. Tiešām — vīrs bija atgriezies mājās.

Tad pienāca Adele ar pastieptu roku un vēsu smaidu.

—   Pamāmiņ, vai ballei viss sagatavots? — Tādi bija viņas pirmie vārdi.

—  Ak, tā jaunatne, tā jaunatne! — Edvards nomurmināja, un es pasmaidīju.

—  Tur viņi brauc! — Adele iesaucās. — Mēs pametām Londonu veselas gvardes pavadībā, mums sekoja visa armija!

Patiesi — tā bija vesela armija. No nākamās karietes smaidīdami izkāpa sers Džordžs Linns, Blanša un Stenlijs Nortons —viņi jau priecājās par tām izpriecām, kuras tos šeit gaidīja, un vēl pēc dažām minūtēm no trešās ekipāžas izkāpa lords un lēdija Džegi — dāma bija slaida un eleganta, lords — maza auguma un spēcīgs. Viņš izskatījās cienījams un pavēlošs, jo šie Džegi bija bagāti zemes īpašnieki un lords ieņēma augstu amatu valdībā. Karietē sēdēja arī viņu dēls Hels — jauns vīrietis, kuram varēja būt gadu divdesmit, — bāls, gurdens un, kā man šķita, pieredzējis divreiz vairāk nekā citi viņa vecumā. Jauneklis nopētīja Tornfīldu, it kā grasītos to pirkt, un es dzirdēju, ka viņš teica Adelei: "Cik jauka pils, bet vieta gan esot nabadzīga!" Pēc viesu karietēm piebrauca vēl divi rati ar kalpotājiem un bagāžu.

Mēs visi sagājām vestibilā, kuru es pēc lauku paraduma biju likusi izgreznot ar akmeņozolu zariem, mūžzaļo efejvīnu un citu staipekņu vijām. Misis Pūla panācās uz priekšu un palīdzēja durvju sargam pieņemt no viesiem cepures un apmetņus. Mēs iegājām viesistabā, kur es biju novietojusi jaunu spoguli un pakārusi no Ferndīnas atvestās gleznas, bet pie vienas sienas pasūtījusi skaistu kumodi no lakota sarkankoka ar zeltītiem ķīniešu gleznojumiem.

— Mana dārgā! — Blanša iesaucās. — Cik te ir skaisti!

Tad ienāca Džonatans un tika iepazīstināts ar viesiem — viņš nostājās līdzās Edvardam pie kamīna, atdarinot tēva pavēlošo stāju un smaidot tēva plato, sirsnīgo smaidu. Pie pusdienu galda mūsu bija daudz, un maltīte pagāja jautri. Pat es, neievērojamā būtne Džeina, kā šķiet, atplauku un piedalījos šajā jautrībā.

Misters Sagdens ieradās piedāvāt džentlmeņiem nelielas medības, un pēcpusdienā sers Stenlijs Nortons, lords Džega un sers Džordžs devās pašaudit ar bisēm. Arī Džonatanam tika dota atļauja piedalīties, tikai Sagdena uzraudzībā.

Edvards tomēr paziņoja, ka labprātāk pavadīs šo pēcpusdienu kopā ar mani. Viņš paziņoja lēdijām, kuras sēdēja viesistabā, ka man pēc pusdienām jāatpūšas, uzveda mani augšā, lūgdams atbalstīties pret savu plecu, apguldīja gultā, pievilka savu krēslu pie manas gultas, apsēdās un vēlīgi pavērās apkārt, sacīdams: — Es tā priecājos, ka esmu mājās! Ko jūs darījāt, kamēr es biju projām? Atvieglojāt ciemata sirdzēju ciešanas un gatavojāt Tornfīldu viesu uzņemšanai — tāda maza būtne, kāda jūs esat, Džeina, un tomēr tik izdarīga! Un tagad pastāstiet man visu, kas šeit noticis.

Tā es izstāstīju viņam visu, tikai neminēju, kādu izmisumu manī izraisīja viņa aizjāšana, — it kā nekas tāds nemaz nebūtu atgadījies.

—  Jums, mana mīļā, tomēr nevajadzēja iet tajās mājās, kurās plosījās tā slimība, —Edvards noteica. —Jūs vienmēr esat drosmīga, tik ļoti drosmīga!

—  Un kā ar jums? — es vaicāju. — Kā gāja Londonā?

Lai gan es priecājos, ka vīra mīlestība pret mani nav

zudusi, man tomēr gribējās zināt, vai viņš ir saticis Selīnu un vai Adele apciemojusi savu māti. Mani vajāja doma par miniatūru, un es justos mierīgāka, ja viņš nebūtu ar Selīnu ticies. Bet šie vārdi tomēr netika izrunāti.

Edvards sacīja: — Vai pamanījāt mūsu mazo francūzieti Adeli — kāda viņa kļuvusi, izšķildamās no kūniņas par tīkamāko tauriņu jebkurā dārzā? Viņas iepriecinošie talanti nav nekas jauns mums, jo mēs viņu pazīstam, taču tagad tie sasnieguši pilnu plaukumu. Viņā ieskatījies jaunais Hels, bet meitenes pielūdzēji ir vēl vairāki citi dižciltīgi jaunekļi.

—   Varbūt viņa drīz apprecēsies? — es apvaicājos.

—   Iespējams. — Edvards sadrūma. — Un viņai vajadzēs labu pūru, kāds piederētos jaunas dāmas sabiedriskajam stāvoklim. — Tas bija viss, ko mans vīrs pateica. Lai gan es uzklausīju šos vārdus visā to nopietnībā, to patiesā jēga tomēr man palika apslēpta — es netiku gudra, kāda traģēdija aiz tiem slēpjas.

—  Bet mēs drīz būsim bagāti, mana dārgā. Es jums to neteicu, taču esmu ieguldījis lielu naudu precēs, kuras liku iekraut kuģi un nosūtīju uz Rietumindiju. Jau saņēmu labas ziņas, ka ceļojums noritot, kā paredzēts. Kad "Jānuss" atgriezīsies, es būšu bagāts vīrs. Lai gan es zinu, ka manai pieticīgajai sievai bagātība bijusi nebijusi, — nezinu nevienu sievieti, kurai būtu tik maz tieksmes greznoties un spīdēt kā jums. — To pateicis, mans vīrs piecēlās un piebilda: — Iešu un veltīšu kādu stundiņu darījumu sarakstei, bet pēc tam apraudzīšu mūsu viesus. Atpūtieties, un mēs pēc pāris stundām atkal būsim kopā.

Lai gan mani aizvien vairāk nogurdināja namamātes pienākumi, uzņemot tik daudzus viesus, jo es nebiju pieradusi pie tādas dzīves, turklāt mani spēki nebija neizsmeļami grūtniecības dēļ, — šis laiks tomēr bija laimes pilns. Sabiedrība bija patīkama, jo lords Džega — valdības ministrs — bija izglītots un interesants vīrietis, bet Stenlijs Nortons tad, kad to nenomāca paša sievas klātbūtne, izcēlās ar vietējās vēstures un senlietu mīlestību.

Edvards pa jokam strostēja mani: — Jūs pavadāt vairāk laika, tērzējot ar džentlmeņiem, nevis ar lēdijām. Ja jūs nebeigsiet tās runas par vēsturi un valsts lietām, var izcelties tenkas. — Es gan netiku teikusi, ka man žēl lēdiju, kuras spiestas noslēgties šaurā interešu pasaulītē vai vismaz izlikties, ka ir tādā noslēgušās.

Ziemsvētki jau bija tuvu. Kad balles laiks tuvojās, Adele neatkāpās no manis ne soli, izvaicādama par viesiem, orķestri, dejām. —Vairāk valšu! Mums būtu jādejo vairāk valšu! — meitene sauca. Pārņemta ar domām par balli, atmiņām par Londonu un solījumiem atgriezties galvaspilsētā agrā pavasarī, jaunā Hela Džega uzmanības uzmundrināta, Adele likās laimīgāka nekā jebkad agrāk. Es nodomāju, ka mana laimes izpratne visai atšķiras no viņējās, taču es nevarēju viņai uzmākt savējo.

Ziemsvētku diena pienāca, un es nolēmu, ka mums vajadzētu apmeklēt rīta dievkalpojumu, tāpēc šajā saltajā, mirdzošajā dienā, kad debess virs galvas likās dzidri zila, mēs iekāpām karietēs. Pirmajā karietē ar mani kopā brauca Edvards un Džonatans, kā ari lords un lēdija Džegi. Nākamajā brauca Nortoni, Adele un Hels Džega, kuram noteikti gribējās būt Adeles tuvumā.

Iepriekšējā vakarā biju apmeklējusi Heju, izdalīdama pa mazai dāvaniņai katram bērnam. Bija tik jauki braukt cauri ciematam, redzot viņus rotaļājamies pie mājām, — kāds puisēns dzenāja stīpu, kāda meitenīte auklēja lelli. Bet vēl lielāks prieks bija redzēt katru dūmeni dūmojam un zināt, ka šajā dienā katram uz šķīvja būs ēdiens.

Edvards pamanīja, cik priecīgi bija sākušas spīdēt manas acis, manot šīs patīkamās pazīmes. Vīrs papliķēja man pa celi, un es mazliet pietvīku. — Te nu tu redzi savā priekšā Hejas glābēju — savu māmiņu! — vīrs sacīja Džonatanam.

—  Saturieties! — es bildu. — Man Hejā vēl ir daudz kas ieplānots!

Viņš pacēla acis pret debesim. — Tas tik ir atklājums! — vīrs iesaucās. — Esmu apprecējis lēdiju labdari!

Lords Džega jau agrāk kādā sarunā bija izdibinājis, ko es tur gribētu pasākt, un likās ļoti saprotošs. Arī tagad viņš mani atbalstīja un piemetināja: — Tikai neiebilstiet, Ročester, jo laukos bieži vien dižciltīgo muižnieku sievas palīdz ļaudīm, kuri nonākuši trūkumā, tādējādi novēršot cilvēku neapmierinātību.

—  Man gan šķiet, ka es tādā gadījumā vairāk paļautos uz žandarmiem nekā uz savu sievu, — Edvards atbildēja.

—  Vai jūs, džentlmeņi, nebūtu tik laipni un nemitētos valodot par dumpjiem un zaldātiem? — lēdija Džega aizrādīja. — Tās, protams, ir muļķības.

Es pasmējos. — Atzīstos, ka netiku par to domājusi tik plašā nozīmē, — sacīju. — Es gribēju tikai atvieglot trūkumu.

—   Un sagādāt katram trūkumcietējam to, kas tam nepieciešams visvairāk,— jūs taču tā sacījāt, vai ne, misis Ročestere? — ierunājās lords Džega.

—  Jā gan, es tā domāju, ser, — atbildēju, — jo, kamēr mēs to visu apspriedām, savos uzskatos jau nokļuvu tālāk, nekā biju domājusi.

—   Lieliski! — sacīja mans vīrs, atgāzdamies karietes sēdeklī. — Priecājos, ka jūs abi esat vienisprātis, — tas ir tik svarīgi mūsu mazajā pasaulītē. Nupat būsim nonākuši pie baznīcas, tāpēc lai tas šobrīd paliek — domāsim par augstākām lietām!

—   Tieši tā! — lēdija Džega piebalsoja. — Varu jūs tikai uzteikt par tādu cēlu nodomu, lai gan zinu, ka jūs esat pārāk samaitāts, lai spētu to piepildīt.

—   Es neesmu samaitāts, — mans vīrs atteica tikpat rotaļīgā tonī, — tikai maldījies. Taču Džeina mani turēs uz patiesības ceļa.

Tā mēs iegājām baznīcā, kura bija rotāta ar zaļumiem un ērģeļu skaņu pilna. Šī noskaņa tiešām pievērsa manas domas augstākām lietām un gaismas pasaulei, kura paceļas pāri mūsu dienišķajām rūpēm un raizēm.

Ciemata bērni sāka dziedāt korāli. Arī mēs piecēlāmies, lai dziedātu līdzi. Mūsu sols bija ļaužu pilns, tāpēc es nevarēju redzēt baznīcēnus, bet Blanša Nortona, kura sēdēja man blakus, pagriezās turp, kur jaunās balsis locīja Adeste Fideles, un nočukstēja: — Kas ir tā lēdija, kura tik dīvaini blenž uz misteru Ročesteru?

Es papurināju galvu, nomurminādama: — Nevaru saskatīt.

—  Viņa ir ļoti labi ģērbusies, tumsnēja, valdonīga, — Blanša nerimās, lai gan joprojām runāja klusā balsī.

Biju spiesta atbildēt. — Droši vien tā ir Rolāna kundze — tā vājprātīgā, kura stāsta visādas nejēdzības par manu vīru.

Kad mēs gājām ārā no baznīcas, Rolāna kundze jau bija no tās izgājusi un — droši vien tīšām — nostājusies mums ceļā. Viņa paskatījās uz Edvardu un pasmaidīja nepatīkamu, ļaunprātīgu smaidu. Viņas skatiens pārslīdēja man pāri un atgriezās pie vīra. — Jūs izskatāties laimīgs, mister Edvard Ročester, taču es paredzu, ka jūsu laime nebūs ilgāka par šo dienu.

Lords Džega laikam bija dzirdējis šos vārdus un, kad mēs tuvojāmies karietēm, pavaicāja Edvardam: — Kas ir tā sieva? Es manīju, ka viņa dievkalpojuma laikā nenolaida acu no jums.

—  Viņa nav pie pilna prāta! — Edvards auksti paziņoja. — Gan jau nākamajā gadā es tikšu ar viņu galā. —Pēc tam vīrs uzrunāja mani: —Nāciet, Džeina, kāpiet iekšā! — un palīdzēja man iekāpt karietē.

Tomēr brauciens atpakaļ uz Tornfīldu vairs nelikās tik patīkams kā pirināk, jo Rolāna kundzes vārdi mani vajāja. Viņas draudi nespēja mani pārsteigt, taču šajā draudīgajā smaidā un viltīgajos vārdos bija tāda pašpaļāvība, gandrīz vai uzvaras prieks, ka jutos norūpējusies, lai gan šajā grūtniecības stadijā, kad es biju tik nogurusi, šī ļaunu vēstošā pieskaņa varēja būt arī manu iedomu auglis.

Mēs, jautri tērzēdami, paēdām Ziemsvētku pusdienas. Pēc tam es piesēdos pie klavierēm, mēs padziedājām un mazliet paspēlējām spēles. Mēs gatavojāmies doties pie Nortoniem vakariņās, lai tur jautri pavadītu vakaru, bet dienas gaitā sāku justies aizvien vairāk nogurusi un panīkusi. Es gan raudzīju panīkumam pretoties, tomēr biju spiesta vaicāt Edvardam, vai man netiks ļauts palikt mājās. Vīrs likās ļoti norūpējies un piedāvāja palikt mājās kopā ar mani. Es atteicos no tādas augstsirdības, pierunādama viņu doties līdzi viesiem, un beigu beigās viņš piekrita, sacīdams: — Protams, mana dārgā, es došos turp, ja jūs tā vēlaties, jo jums vajag atpūsties. Jūs tik karaliski uzņēmāt ciemiņus, un drīz paredzēta balle, kur jums jābūt vislabākajā formā.

Pēc tam kad viesi čalodami pameta Tornfīldu un aizbrauca uz Reibekholu, es noliku gulēt Džonatanu, kuru māca nepierastais satraukums un pagurums, palasīju viņam priekšā un pēc tam paņēmu grāmatu, kuru pati lasīju, lai ar to rokā uz mirkli atlaistos lielajā istabā — pirms tam, kad došos pie miera.

Man bija lemts atpūsties tikai īsu laiciņu, jo jau stundu pēc viesu aizbraukšanas Greisa Pūla pieteica apmeklētāju. — Tas ir kāds džentlmenis no Londonas, — misis Pūla piebilda, — kuram nekavējoties vajagot satikt misteru Ročesteru. Es šim kungam teicu, ka misters Ročesters ir projām un nebūs mājās visu vakaru, taču apmeklētājs ir ar mieru kavēties un viņu sagaidīt. Vai vēlaties ar viņu aprunāties, kundze, lai noskaidrotu, ko šis vīrs vēlas?

—  Tas cilvēks ieradies no Londonas pašos Ziemsvētkos? — es apjautājos. Tāda rīcība man likās neizskaidrojama.

—    Tā viņš teica, — Greisa ar neizdibināmu sejas izteiksmi atbildēja. Viņa nezin kāpēc likās sadrūmusi, un es piepeši atcerējos Rolāna kundzes triumfējošo smaidu. Kāda balss man čukstēja ausī, ka šis vīrs atvedis sliktas ziņas un ka Greisa Pūla zina, kādas tās ir. Tajā pašā brīdī man likās, ka visas asinis aizplūdušas no manām miesām, — es izbijos.

—   Kā šo vīru sauc? — es noprasīju.

—  Filipss, — Greisa atbildēja.

—   Vediet misteru Filipsu iekšā! — es pavēlēju. It kā jau zinātu, ka mūs piemeklējusi kāda nelaime. Tā reizēm slimnieks jau iepriekš zina, ka dzirdēs sev nāves spriedumu, lai gan ārsts vēl nav atvēris muti.

Misters Filipss no pirmā acu uzmetiena neizskatījās pēc tāda vīra, kurš ieradies pavēstīt nelaimes vēsti. Tas bija mazs vīrelis, kurš atgādināja ierēdni, — noguris pēc garā ceļa, tomēr apņēmīgs. Viņu laikam pārsteidza Tornfīldas varenība, jo tas neuzkrītoši pavērās apkārt un ierunājās: — Šī ir lieliska pils, misis Ročestere.

—  Tā ir, — es sacīju, — bet jūs taču nebūsiet ieradies, lai Ziemsvētkos apskatītu māju, vai ne? Labāk pastāstiet man, kas jūs esat un kādas darīšanas jūs atvedušas šurp.

—     Esmu Grovera un Simsa kantora ierēdnis — tie ir kuģu īpašnieki, — vīrs paziņoja. — Ja runājam par darīšanām, kundze, visu cieņu, bet man šķiet, ka par tām man vispirms jārunā ar misteru Ročesteru.

Es jau sāku baidīties, ka ar mana vīra kuģi un kravu atgadījies kas nelāgs, tāpēc izgāzies tas pasākums, ar kura palīdzību viņš gribēja mūs padarīt bagātus. Taču nopratu, ka man nevajadzētu uzstāt, lai šis cilvēks visu izstāsta man. Viņa pienākums bija — vispirms runāt ar manu vīru.

Es sacīju: — Misters Ročesters viesojas pie kaimiņiem. Baidos, ka jums nāksies gaidīt, kamēr viņš atgriezīsies. Vai jūs negribat iet viņa kabinetā? Es likšu jums ienest kādu atspirdzinājumu, un vīram tiks pateikts, ka esat šeit, tikko viņš atgriezīsies.

Tās ziņas, kuras misters Filipss tajā vakarā atveda manam vīram, tiešām bija sliktas, lai gan es vēl nezināju, kas noticis, un neuzzināju to arī nākamajā dienā. Mana vīra nofraktētais kuģis "Jānuss" ar kravu, kurā viņš bija ieguldījis visus ienākumus, pārdodot partnerim arī savu Mančesteras uzņēmumu, devās uz Rietumindiju. Sākumā laiks bija labs, taču vēlāk sākās vētra, tāpēc kapteinim nācās vadīt kuģi uz Kingstonu Jamaikā, lai gan mans vīrs bija stingri noliedzis to darīt. Vīrs kapteinim kā šī aizlieguma iemeslu bija minējis bailes no dumpjiem un nekārtībām. īstais šī aizlieguma iemesls bija tāds, ka Jamaikā dzīvoja Meisoni — Edvarda pirmās sievas radinieki. Lai gan apstākļi bija nedaudz mainījušies, šai ģimenei tomēr joprojām bija gan liela ietekme, gan augsts sabiedriskais stāvoklis. Tāpēc mans laulātais draugs uzskatīja, ka kuģim labāk turēties tālāk no salas, jo šiem cilvēkiem ausīs varēja nonākt ziņa, ka "Jānuss" un tā krava pieder misteram Ročesteram no Tomfīldas. Bet — ak vai! — vējš un paisums nebija labvēlīgi, un kuģim nācās piestāt Kingstonā. Ostas vadība uzzināja par ienākušo kuģi un uzzināja arī to, kam pieder kuģa krava. Nepagāja ilgs laiks, kad šī ziņa sasniedza arī Meisonus. Lielā un nabadzībā grimstošā dzimta, kuru tracināja mana vīra šķietamā bagātība, sasauca visus savus paziņas un naktī devās uz ostu. Tur viņi netraucēti izlaupīja kravu un aizdedzināja kuģi. Tā vienā naktī Kārību jūrā aizgāja bojā kuģis, krava un mana vīra lielās cerības.

Kad šī ziņa sasniedza kuģa īpašniekus Londonā, viņi nolēma, ka nelaime ir pietiekami nopietna, lai bez kavēšanās sūtītu kādu pie mana vīra, tāpēc misters Filipss devās ceļā. Taču pēc Rolāna kundzes triumfējošajiem vārdiem pie baznīcas varēja spriest, ka viņa šo ziņu no Meisoniem bija saņēmusi jau agrāk.

Ielaidusi misteru Filipsu vīra kabinetā, es uzkāpu augšā, taču nelikos gulēt, jo man uzmācās nojauta, ka ziņas nav labas, un es iedomājos, ka vīrs varbūt vēlāk gribēs ar mani par to aprunāties.

Vēlu naktī —pulkstenis jau rādīja pirmo stundu —es dzirdēju karietes atgriežamies no Reibekholas. Viesi trokšņaini kāpa laukā un nāca iekšā mājā, skaļi sarunādamies. Nortoni šo nakti pavadīja savās mājās un bija palikuši tur, apsolījušies no rīta ierasties, lai dotos medībās, kuras Tornfīldā rīkoja Edvards.

Dzirdēju Adeles spiedzīgo balstiņu, vīra zemo balsi, lorda Džega smieklus — laimīgu cilvēku čalošanu, tiem atgriežoties no izklaides. Aizcirtās durvis, balsu murdoņa pieklusa, pēc tam kāpnēs atskanēja soļi un iestājās klusums. Lejā — es to zināju — misters Filipss runāja ar manu vīru.

Nogaidīju piecpadsmit minūtes, ļaujot apmeklētājam paziņot jaunumus, pēc tam devos lejā pa kāpnēm. Viesistaba bija tukša, uguns kamīnā bija noplakusi, uz krēsla aizmirsts gulēja Adeles vēdeklis. Es tuvojos Edvarda kabinetam un iegāju tajā. Abi vīrieši — Edvards un Filipss — sēdēja klubkrēslos abpus kamīnam, viņiem priekšā uz grīdas bija izkaisīti daži papīri. Apgaismojums bija nespodrs, dega vienīgi lampa uz Edvarda rakstāmgalda.

Edvards bija atslīdzis krēslā, ar roku aizsedzis acis, bet Filipss, kurš sēdēja otrpus pavarda, bija pieliecies viņam klāt it kā mierinādams. Kad durvis iečīkstējās un atvērās, Edvards satrūkās un noņēma roku no sejas. Vīrs izslējās, pēc tam piecēlās kājās. — Džeina! Kāpēc jūs neesat augšā guļamistabā?

—  Es nevaru gulēt! — es atteicu. — Un, tā kā kalpotāji jau ir gultās, man jāparāda misteram Filipsam, kur ir viņa istaba. Jūs esat tik bāls, Edvard! Vai jums nekas nekaiš?

—    Es jūtos tā, kā jūtas vīrs, kurš saņēmis smagu triecienu, — Edvards atbildēja. Viņš bija savaldīgs, pat pārāk — tā es nodomāju — vīra balss bija nosvērta un mierīga. Taču bija skaidrs, ka viņš tikai ar pūlēm valdījās. Edvards turpināja: — Džeina, vai es varu jums kaut ko palūgt? Neuzdodiet man nekādus jautājumus. Šī lieta attiecas tikai uz mani un misteru Filipsu.

—  Es neko nejautāju, — sacīju vīram, — lai gan man kā jūsu sievai būtu jāzina viss, kas attiecas uz jums.

—  Jo ļaunāk, — Edvards klusi un rūgti atteica, it kā runātu pats ar sevi. — Jo ļaunāk… — Pēc tam sekoja klusuma brīdis, kuru pārtrauca Edvards, jau mierīgāk ierunādamies: — Labāk pasakiet misteram Filipsam, kas jums sakāms, un ejiet atpūsties, Džeina. Tiksimies rīt — būs medības, paredzēta arī balle. Jums jāatpūšas.

Es paspēru soli uz priekšu. — Edvard… — es bildu.

—  Džeina! — viņš iesaucās tik pavēlošā tonī, kādā reti kad mēdza ar mani runāt. — Mums ar Filipsu vēl daudz kas apspriežams.

Es klusi atbildēju: — Labi, labi, Edvard! — Pēc tam pateicu misteram Filipsam, kurā istabā viņš var pārlaist nakti, un izgāju no istabas.

Devos augšā pa kāpnēm, ar visu sirdi ilgodamās, lai Edvards meklētu manu palīdzību un atbalstu, lai kāds posts viņu piemeklējis. Joprojām noraizējusies par to, cik liels šis posts varētu būt, varēju vienīgi cerēt, ka rīts atnesīs skaidrību. Taču tā nenotika.

27. nodaļa

Otro Ziemsvētku diena uzausa skaidra un salta. Pret zilgajām debesīm asi izcēlās kalnu silueti. Tā bija medībām ļoti piemērota diena — auļojot pa cieto un sasalušo zemi, riska mīļotāji varēja cerēt, ka ātri panāks medījumu.

Mednieki jau sāka pulcēties alejā. Starp zirgiem rosījās kalpotāji, pieturēdami jātniekiem kāpšļus, zirgi dvašoja garaiņus sarmainajā gaisā, sievietes un vīrieši nāca un gāja — staigāja iekšā ārā, bet ēdamistabā pasniedza sātīgas brokastis. Mājā valdīja jautrs juceklis.

Mani tomēr mocīja nemiers. Ir tādas citiem nemanāmas pazīmes, kuras pamana tikai tie, kas cilvēku labi pazīst. Tādam viesim, kurš Edvardu necik labi nepazina, viņš jātnieka drānās varēja likties sparīgs, spēka pilns, pats sirsnības un draudzīguma iemiesojums, kuru nemoka nekādas drūmas domas. Tomēr es, viņu tik labi pazīdama, aiz šīs virskārtas pamanīju satraukumu, pat izmisumu. Man nelikās, ka Edvards ir tādā garastāvoklī, lai varētu droši jāt, — viņš droši vien būs neuzmanīgs un pakļaus sevi briesmām.

Taču es nespēju runāt ar viņu ne par to, ne par ko citu. Varēja redzēt, ka vīram nebija nekā, ko man sacīt, tiešām gan, viņš pat izvairījās no manis, lai gan tas notika tik pieklājīgi, ka es biju vienīgā, kura šo viņa izvairību pamanīja. Nenācās šaubīties, ka vīrs nevēlas atbildēt uz jautājumiem par ziņām, kuras viņam atveda misters Filipss. Šis džentlmenis, apvilcis ceļa drānas, uzmeklēja mani lielajā istabā, kur es izrīkoju istabeni. — Pirms aizbraukšanas es gribētu pateikties jums par viesmīlību, misis Ročestere, — viņš sacīja.

Šis vīrs šķita laipns, un šī laipnība mani iedrošināja. Ja jau Edvards nevēlējās man par savām nepatikšanām neko sacīt, es varēju vēl pēdējoreiz pamēģināt — varbūt izdosies kaut ko izdibināt no mistera Filipsa.

— Vai jūs neienāktu kabinetā, mister Filips? Es gribētu ar jums aprunāties, — es ierunājos. Viņš kādu mirkli lūkojās manī, pēc tam piekrita. Kabinetā es tieši noprasīju: — Mister Filips, jūsu atvestās ziņas ir manāmi satraukušas manu vīru, un nav šaubu, ka runa ir par viņa mantu, taču vīrs nevēlas man neko sacīt. Man ļoti gribētos viņam palīdzēt, tomēr es to nevaru, ja nezinu, ko jūs viņam pastāstījāt. Vai jūs nepažēlotu mani un nepateiktu, kas noticis?

Ierēdnis līdzjūtīgi uzlūkoja mani, bet pēc tam bēdīgi atbildēja: — Kā lai es to drīkstētu, misis Ročestere, ja jūsu vīrs nolēmis jums neko nesacīt? Ticiet man, ja es varētu, tad darītu to bez kavēšanās. Bet jums jāsaprot, ka tā ir jūsu vīra darīšana, tāpēc viņam pašam jāizlemj, ko sacīt jums un ko ne. Man ļoti žēl…

—   Man ari ir ļoti žēl, — es novilku, — ka lūdzu jums tādu laipnību, kuru jūs man nedrīkstat parādīt. Jūs taču sapratīsiet — tās bija tikai rūpes par vīru, citādi es jums neko nejautātu.

—  Es saprotu, misis Ročestere, — misters Filipss sirsnīgi sacīja.

—   Labi, ja jau jūs tik ļoti steidzaties projām… Kariete jūs gaidīs alejas galā, es liku iesaiņot arī mazliet pārtikas — ceļam. — Es sniedzu viņam roku, un misters Filipss to saņēma. — Ardievu, mister Filips!

Mēs paspiedām viens otram rokas, un viņš pagriezās, lai ietu. Taču tad misters Filipss pēkšņi pagriezās atpakaļ un nopietni sacīja: — Misis Ročestere, es rīkotos nosodāmi, ja stāstītu jums visus sīkumus par šo lietu, bet es jums pateikšu to, ko jūs droši vien jau nojaušat, —manuprāt, tas tik un tā drīz taps zināms. Baidos, ka jūsu vīrs ir izputināts. Man ļoti žēl.

Es tikpat nopietni pateicos misteram Filipsam un pavadīju viņu līdz ārdurvīm. Kad mēs gājām cauri vestibilam, tur bija Edvards ar Džonatanu, un es dzirdēju vīru sakām: — Lai kas tev vakar būtu apsolīts par šodienas medībām, es tev saku, ka tu nedrīksti piedalīties. Ej augšā un novelc jātnieka drānas. — Džonatans iekoda lūpā, pagriezās un devās augšā pa kāpnēm.

Misters Filipss pa to laiku jau bija pametis māju un līkumoja starp medniekiem un suņiem, kuri drūzmējās pie durvīm un zālājā.

Tagad vīrs nostājās manā priekšā. — Džeina, es labāk gribētu, lai jūs nodarbojaties ar mūsu viesiem, nevis nozūdat kabinetā, lai tur rīkotu apspriedes divatā ar kuģniecības ierēdņiem. — Man šķiet, ka misters Filipss dzirdēja Šos vārdus. Lai gan viņš neatskatījās un turpināja ceļu, es redzēju viņa plecus saslejamies.

—   Es atvainojos, Edvard, — klusi noteicu, taču viņš pagāja man garām, steigdamies turp, kur stāvēja zirgupuisis, turēdams viņa zirgu, satvēra pavadu, pārmeta to pār zirga kaklu un uzlēca tam mugurā. Tie, kuri vēl bija aizkavējušies mājā, tagad steidzās ārā.

—   Novēliet mums jauku dienu, Džeina! — iesaucās Blanša Nortona, stalti sēdēdama zirgā elegantā jātnieces kostīmā un pajādama man garām. Es tiešām novēlēju veiksmīgu dienu, lai gan mana sirds bija smaga.

Edvards bija nolēmis slēpt no manis to nelaimi, par kuru es jau biju tikusi skaidrībā. Viņš bija redzējis mūs ar misteru Filipsu iznākam no kabineta un dusmās izbāra mani viesu acu priekšā. Lai gan vīra izturēšanās mani sāpināja — kā notiktu ar jebkuru sievu —, es nopratu, ka viņu satriekušas mistera Eilipsa atvestās sliktās ziņas, un mani biedēja šīs medības, kuras viņš sāks tik sliktā garastāvoklī, — tādas dusmas varēja likt Edvardam aulekšot pārāk ātri.

Ieskanējās medību rags, aicinot kopā jātniekus, — tur bija cilvēku divdesmit — un mednieku verze sāka rikšot pa zālāju uz ceļa pusi. Sera Stenlija Nortona medību pārzinis bija nolūkojis piemērotu vietu uz mūsu īpašumu robežas, kur suņi bija uzoduši zvēru pēdas, un medību dalībnieki devās turp. Redzēju Edvardu aizjājam visiem pa priekšu, un pēc brīža mednieki jau bija nozuduši, tos vairs nevarēja saskatīt, tikai radziņa skaņas, pakavu klaudzieni un suņu ķilkstēšana vēl atbalsojās dzidrajā, saltajā gaisā.

Es ar smagu sirdi pagriezos, lai ietu iekšā, un pamanīju sev līdzās Džonatanu. Viņš bija novilcis jātnieka drānas. — Kāpēc tētis man aizliedza piedalīties medībās? — zēns vaicāja. — Vakar viņš teica, ka varēšu jāt līdzi.

—  Zeme ir sasalusi ļoti cieta. Šodien jāt ir bīstami, — es paskaidroju. — Un tētis jās pats pirmais, viņam nebūtu iespējams tevi pieskatīt.

Zēns nopūtās. — Man šķiet, ka tētis bija pārskaities, — viņš piebilda.

—   Džentlmeņiem reizēm ir tādi kreņķi, par kuriem viņi nevēlas citiem stāstīt, — es atbildēju.

Diena vilktin vilkās — ilgi jo ilgi, īsinot laiku kopā ar Adeli, lēdiju Džegu, kura, tāpat kā es, nebija nekāda veiklā jātniece; mums piebiedrojās arī ārsts un viņa sieva, jo abu dēls ari bija devies medībās. Pēc pusdienām ārsts paaicināja mani sānis un sacīja: — Nudien, misis Ročestere, man jāatzīstas, ka esmu norūpējies jūsu dēļ. Jūs izskatāties nogurusi. Vai jūs man neapsolītu, ka turpmāk — līdz bērna piedzimšanai — metīsiet pie malas visas šīs nopūlēšanās? — Es apsolīju, taču ārsts joprojām nelikās apmierināts. — Vai apsolāt atcerēties ari to, ka jums jācenšas saglabāt labu garastāvokli un jūs nedrīkstat uztraukties? Neļaujiet citu raizēm sevi satraukt — ja nemaldos, tad ar jums tieši tā notiek? Vai apsolāt?

Es atbildēju: — Labprāt jums to apsolītu, taču bēdīgā kārtā nevaru ko tādu uzņemties, jo nejūtos pārliecināta, vai spēšu solījumu izpildīt.

Tad ārsts prātīgi bilda: — Labi, bet dariet, ko varat, misis Ročestere, jo no tā atkarīga jūsu bērna dzīvība.

Pēcpusdiena likās vēl garāka nekā rīta cēliens, cilvēki nāca un gāja, jo notika pēdējie sagatavošanās darbi ballei. Adele skraidelēja šurpu turpu, visus izrīkodama un izteikdama aizvien jaunus lūgumus, kamēr es pūlējos izturēties pret viņu iecietīgi. — Tu taču pārpūlēsies jau pirms balles, bērns, — sacīja lēdija Džega, pūlēdamās neizrādīt aizkaitinājumu.

Citi spēlēja kārtis, es lasīju, un drīz vien sāka krēslot. Apsēdusies pie klavierēm, kuras atradās pie lielās istabas loga, es atskaņoju kādu kompozīciju; kad pēdējās skaņas apdzisa, es iedomājos, ka esmu saklausījusi tālīnas medību radziņa skaņas. Likās, ka tās nāca no kalniem aiz Tornfīldas, — tur zeme bija klinšaina, bīstami slidena un sasalusi ledū, bet augstāk dziļš, ciets un blīvs gulēja sniegs. Uzplūstošajā pustumsā, nespēdama nomākt urdošo nemieru, es nolaidu klavieru vāku un, apvaldīdama savu balsi, lai tā izklausītos pēc iespējas mierīgāka, sacīju: — Iešu palūkoties, vai mednieki jau nav saskatāmi.

Ārsts uztvēra manu skatienu, un es piebildu: — Es iešu viena, bet tikai uz dažām minūtēm, lai izvēdinātu galvu.

Un tā es uzmetu plecos apmetni un devos laukā krēslā — apgāju apkārt mājai un apstājos pie gobām, no kurienes varēju saredzēt kalnus. Dzirdēju radziņu skanam kaut kur kalna nogāzē —atkal no tās pašas puses, pavēros augšup un saskatīju garo jātnieku rindu tuvojamies pa ieplaku — pašā priekšā skrēja lielais Edvarda pelēcis.

Šādā krēslā jāt bija bīstami, un es nodomāju, ka medību vadītājs droši vien izziņos medību beigas.

Mednieku verzei jājot, es sekoju tai ar skatienu, nemanot iziedama ērkšķāju laukā, kur pūlējos labāk saskatīt bālo apveidu tajā vietā, kurā bija jāparādās mana vīra zirgam, — neko nedomājot, pa atvērtajiem vārtiņiem nonācu šajā drūmajā vietā starp kailajiem, izlocītajiem dzeloņkrūmiem. Satumsušajās debesīs jau pamirdzēja spožas zvaigznes. Es vēros uz to pusi, kur pa kalna nogāzi jāja lejup mednieku verze, skaidri saklausīdama radziņa skaņas un suņu rejas. Tad es nolēmu, ka vajadzētu iet atpakaļ, vairs nekavējoties šajā drūmajā vietā. Bija satumsis vēl vairāk, un es jau tā biju šeit kavējusies pārāk ilgi.

Pagāju garām nelielam dzeloņkrūmu pudurim, kuru veidoja pieci kopā saauguši krūmi, kad pēkšņi starp tiem parādījās kāds siluets. Tas nāca man pretī, taču neapstājās uz takas, mani ieraugot, bet turpināja ceļu. Pārāk vēlu es sapratu, ka šis nācējs, kurš jau bija gandrīz klāt, negrasās laist mani garām. Redzēju nācēja pacelto roku, kurā bija kaut kas sažņaugts. Vienā vienīgā baisā mirklī es pamanīju metāla spīdumu un nopratu, ka šajā biedējošajā laukā — lai cik neticami tas liktos — starp šiem kailajiem ērkšķiem kāds grasās man uzbrukt.

Sejas vietā redzēju tikai baltu plankumu, galva bija ar kaut ko apsegta, plecos tumšs apmetnis — uzbrucējs metās man virsū, stingri satverdams manu plecu ar dzelžainu roku. Otrajā rokā tas turēja nazi, paceļot to augstu pār manu galvu. Redzēdama, ka ierocis nolaižas, es parāvos sānis, joprojām nespēdama izrauties no rokas, kas bija mani satvērusi, tomēr paguvu izvairīties no naža. Tā kā nazis šķēla tukšu gaisu, es jutu, ka uzbrucējs zaudē līdzsvaru. Izrāvos un metos projām — klupdama meimuroju uz ceļa pusi. Es bēgu smagi un lēnām, visu laiku bīdamās pakrist. Dzirdēju aizmugurē vajātāja soļus — tas steidzās man pakaļ pa nelīdzeno zemi.

Es traucos tālāk, tik skali elsodama, ka mana trokšnainā elpa pārmāca visas citas skaņas.

Kad sasniedzu žogu, kas norobežoja ērkšķu lauku no ceļa, atslīgu pret to un kādu mirkli smagi dvašoju. Pamanīju, ka soļi un no vietas izkustināto akmentiņu kliksti man aiz muguras vairs nav dzirdami, pēc tam atklāju, ka medību rags jau skan pavisam tuvu, dzirdēju suņu smilkstus un zirgu pakavu dunoņu, kas ātri tuvojās.

Šņukstēdama un cīnīdamās pēc elpas, atspiedos pret žogu. Kad mednieki jāja man garām pa ceļu aiz vārtiņiem, es jutos pārāk vārga, lai pasauktu. Kad viņi jau bija garām, es attapu, ka uzbrucēju atturēja vienīgi pakavu klaudzoņa, kas tuvojās, un ka tas droši vien ložņā tepat tumsā — tikko jātnieki būs pietiekami attālinājušies, vajātājs uzbruks atkal.

Es piespiedu sevi virzīties tālāk uz vārtiņu pusi, turēdamās pie sienas un balstīdamās pret to, pēc tam es pa vārtiņiem izgāju uz ceļa. Mednieki — lai gan tie jāja lēni — tomēr jau bija tālu priekšā, un es tumsā tik tikko vairs spēju saskatīt pēdējos jātniekus.

Bīdamās, ka jebkurā mirklī uzbrucējs var parādīties atkal, es lēnām kliboju uz priekšu pa tumšo ceļu uz

Tornfīldholas pusi. Es trīcēju no aukstuma un bailēm — tā iegriezos alejā. Un kluburoju pāri zālājam.

No pils atvērtajām durvīm plūda gaisma; pie tām stāvēja zirgi, bet jātnieki jau bija iesteigušies iekšā; divi vīri noņēmās ar iekarsušajiem suņiem, pūlēdamies tos sadzīt būdās. Visur valdīja gaišums, troksnis, rosība un kņada.

Pārbijusies un piekususi, kā ievainots dzīvnieks meklēdama tikai tumsu un atpūtu, es iesteidzos pa sētas durvīm, kuras atradās līdzās Edvarda kabineta durvīm, lai nepamanīta steigtos pa sētas kāpnēm augšā uz savu guļamistabu. Tur iegājusi, es sabruku gultā. Dega tikai viena lampa istabas stūrī, un tai pašai liesma bija nogriezta zemu jo zemu. Varēju saklausīt balsis, smieklus, soļus kāpnēs un gaitenī. Orķestra mūziķi skaņoja savus instrumentus. Lejā droši vien jau pasniedza vakariņas, svečturos dega sveces. Augšstāvā šurpu turpu skraidelēja istabenes ar karstā ūdens krūkām. Drīz vien bija jāierodas arī citiem ballētājiem.

Taču es vēl joprojām atrados tumšajā ērkšķāju laukā, bīdamās par savu dzīvību. Tā es tur gulēju ilgi, nespēdama noticēt tam, kas bija noticis. Man uzbruka — tepat, uz mana vīra zemes —, un uzbrucējs droši vien bija nolēmis mani nogalināt. Netiku gudra, kurš varētu mani tā ienīst — vai tas būtu kāds klaidonis, kāds rentnieks, kuram nodarīts pāri, vai — Dievs pasarg! — kāds no man tuvajiem cilvēkiem. Ar prātu es nespēju iedomāties nevienu, kas varētu vēlēt man ļaunu, — ne šeit, ne ārzemēs. Un tomēr pirms mēneša kāds pārgrieza manu seglu siksnas un atstāja apsegloto zirgu pagalmā, lai es ar to izjātu. Es nespēju noticēt, ka man ir tik negants ienaidnieks. Taču tā bija patiesība.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—  Ienāciet! — es uzsaucu.

—   Misis Ročestere?— Durvīs stāvēja Greisa Pūla. Viņa nolūkojās manos izspūrušajos matos, bālajā sejā un tad vaicāja: — Misis Ročestere, vai ar jums viss ir kārtībā? Vai kaut kas noticis?

Es nespēju viņai uzticēties — tikko ar mani atgadījās kāda nelādzība, Greisa Pūla bija klāt; un tā bija vienmēr.

—   Vai jūsu istabā vajadzētu iekurt uguni? — Greisa pajautāja.

—  Jā, lūdzu, — es atbildēju. Greisa noliecās pie kamīna, pēc tam iededzināja pārējās lampas, un telpā kļuva gaišāks; iedegdama gaismu, viņa joprojām vēroja mani. Es gulēju, neskatīdamās uz viņu. Tad Greisa tuvojās man, palūkojās lejup un drūmi ierunājās: — Es jūs jau vienreiz brīdināju, misis Ročestere. Šajā mājā jūs neesat drošībā. Un tagad es brīdinu jūs vēlreiz —jums jādodas projām — vienalga, kurp, tikai brauciet projām — un labi ātri! — To pateikusi, viņa atstāja istabu.

Es kādu laiku gulēju, tik tikko spēdama domāt. Domas, kuras rosījās manā galvā, likās gluži nesaprātīgas, un tomēr es apjēdzu — it kā manī runātu kāda balss —jā, es zināju un sapratu, ka man jābrauc projām —jāizbrauc vai nu uz kādu laiku, vai līdz bērna piedzimšanai —, atstājot šo māju. Es Edvardam visu paskaidrošu, lūgšu piedošanu, ja vajadzēs, bet man jābrauc projām. Savādā kārtā šo apņēmību stiprināja ne jau apziņa, ka šeit mitinās kāds, kurš nu jau divreiz — kā šķiet — mēģinājis mani nogalināt, bet vairāk gan apjauta, ka pār Ročesteru dzimtas ligzdu Tornfīldholu — lai cik varena tā likās — savelkas kādi noslēpumaini draudu mākoņi. Par spīti jaunajiem ķieģeļiem, kuri bija iemūrēti šajās sienās, nomainītajām tapetēm un svaigajam krāsojumam, lavandas un rozmarīna smaržām un visām tām pūlēm, kuras es pieliku, lai atjaunotu šo māju, Tornfīlda likās sasmakusi, bīstama un biedējoša — kā visās senās pilīs šajā apvidū tajā mājoja viltus. Es nolēmu, ka jau rīt došos pie savas māsīcas Diānas un palikšu tur, lai mierīgi laistu pasaulē bērnu.

Šis lēmums, lai cik pārsteidzošs tas liktos, bija iešāvies man prātā pavisam negaidot — it kā kāds cits būtu devis šādu pavēli. Tikai tagad es sapratu, kā ar katru dienu mazpamazām šī gaisotne sabiezēja, līdz sasniedza augstāko robežu tur — uzbrukuma laikā ērkšķāju laukā, izsmeļot manus spēkus un nogurdinot mani. Es vienā apžilbinošā gaismas uzliesmojumā ieraudzīju visas noslēpumainās Tornfīldas briesmas un norises, kuras es vairs nespēju izturēt. Es nezināju, kurš bija tas, ar kuru man jācīnās, — kā šķiet, šī cīņa man kļuva par smagu, tāpēc es pieņēmu šo lēmumu. Kāda balss manī brīdinot sauca: "Pamet šo vietu!"

Ienāca istabene, kurai Greisa Pūla droši vien bija pateikusi, kur esmu atrodama. Viņa ienesa karsto ūdeni. — Vai vēlaties pārģērbties, kundze? — istabene apvaicājās.

"Labi, pārģērbšos," es nodomāju. "Es taču vēl esmu šeit, un viesi nedrīkst uzskatīt, ka neesmu tiem parādījusi pienācīgo laipnību un viesmīlību. Vēlāk, kad balle jau ies uz beigām, pateikšu Edvardam par uzbrukumu, paskaidrošu viņam, ka ilgāk vairs nespēju palikt Tornfīldā, — jādomā, ka vīrs sapratīs." Tāpēc es pieteicu: — Atnāciet pēc desmit minūtēm, lūdzu. —Nomazgājos un izņēmu no skapja tērpu un rotas, taču vēl neuzvilku savu pelēko mežģīņu balles kleitu, jo sāku vilkt ārā no atvilktnēm vienkāršās drēbes, kuras man vajadzētu ņemt līdzi uz Geitshedu. Ar vienu ceļasomu būtu jāpietiek.

Nolēmu uzvilkt balles tērpu tikai tad, kad būšu salikusi drēbes somā, — tad aplikšu kaklarotu un iespraudīšu ausīs tai pieskaņotos auskarus — šos sarkanos rubīnus reiz esot valkājusi pēdējā Francijas karaliene. Es tā rotāšos ne jau sevis dēļ — šie dārgie un iespaidīgie akmeņi manī allaž radīja neērtības izjūtu — it kā tie būtu lielas, sastingušas asins lāses. Nē, es gribēju aplikt šos rubīnus Edvarda dēļ — viņš jau savlaicīgi bija pieteicis, ka vēlētos mani redzēt pienācīgi ģērbušos un izrotājušos — visā spožumā.

Kad istabene ieradās, lai palīdzētu man apģērbties, es jau biju salikusi somā visu, kas varētu būt vajadzīgs, kad atstāšu Tornfīldu. Istabene augstu uzrāva uzacis, taču neko neteica — viņa klusēdama pacēla manu tērpu un palīdzēja to uzvilkt.

Tagad, kad biju izlēmusi aizbraukt, es spēju visu uzņemt vēsi. Sēdēju pie tualetes galdiņa, kamēr istabene palīdzēja man sakārtot matus, — viņa jau gribēja aplikt man ap kaklu košo dārgakmeņu rotu, kad atvērās durvis un ienāca Edvards — jau saģērbies ballei, skaists un pavēlošs. Sāku vīram stāstīt par uzbrukumu, taču viņš tūlīt pamanīja pilno ceļasomu, kas bija nolikta pie gultas, un tā seja sadrūma.

—    Atstājiet mūs! — mans vīrs pavēlēja istabenei. Meitene, uzmetusi vienu vienīgu skatienu Edvarda sejai, ielika rubīnu kaklarotu man rokā un atstāja istabu. Edvards nostājās man aizmugurē — viņam runājot, es redzēju nevis vīru, bet viņa attēlu lielajā spogulī. — Džeina, vai ir tā, kā es domāju, — jūs braucat projām?

—   Man jābrauc, — es atteicu. — Te notiek briesmu lietas, un es baidos. Ak vai, Edvard, ne jau tāpēc, ka es jūs nemīlētu, bet šī vieta mani nomāc kā murgs. Es baidos gan par sevi, gan par nākamā bērna dzīvību. Man jābrauc, Edvard, man jābrauc!

—  Esmu pārsteigts, — vīrs sacīja, — esmu nepatīkami pārsteigts, ka jūs izlemjat aizbraukt, neko man nesakot, neko man nejautājot.

—  Nedomāju, ka jūs man aizliegtu apmeklēt māsīcas, jūs taču neesat nekāds turks, — es atbildēju, lai gan manīju, ka man dreb balss. —Jūs nemaz man nejautājat, kāpēc es gribu aizbraukt. Man ir svarīgs iemesls — to gan varu apgalvot. Kā jums šķiet, vai man nākas viegli no jums šķirties? Jūs taču man tik ļoti daudz nozīmējat — kā pati dzīvība.

—  Tad kāpēc jūs gribat braukt? — vīrs auksti vaicāja.

—  Tāpēc, ka baidos par sevi un nākamo bērnu. Edvard, ir bijuši jau divi mēģinājumi mani nogalināt. Es zinu, ka jums nelikās nopietni tas, kas bija izdarīts ar Rubijas segliem, lai ķēve mani nomestu. Bet vēl nupat — vēl nupat, kad biju izgājusi ērkšķu laukā paraudzīties, vai mednieki nejāj mājās, kāds uzbruka man ar nazi rokā — esmu pārliecināta, ka šis uzbrucējs gribēja mani nogalināt — un būtu to izdarījis, ja es nebūtu izrāvusies tajā brīdī, kad garām jāja mednieki, — tajā brīdī uzbrucējs aizmuka.

Edvards izgrūda lāstu. —Es nespēju tam noticēt! Kurš būtu varējis ko tādu pastrādāt?

—  Tas uzbrukums notika pēkšņi, bija tik tumšs, ka es nespēju neko saskatīt.

Edvards lūkojās manī un — man par šausmām — izskatījās šaubīgs. — Vai jūs esat par to pārliecināta, Džeina? Vai jūs nevarējāt kļūdīties? Varbūt jūs tumsā aizķērāties aiz dzeloņkrūmiem, tāpēc jums sametās bail?

—  Edvard! —es iesaucos. —Jums man jātic! Kāds jau divreiz mēģināja mani nogalināt! Vai tiešām jūs nesaskatāt, ka šī dzīve Tornfīldholā mani apdraud? Esmu tādā pārliecībā, ka tad, ja šeit palikšu, nav cerību izdzīvot ne man, ne nākamajam bērnam.

Edvards uzmanīgi vērās manī. — Šis ir nākamais trieciens pēc tā, kuru es jau saņēmu, — viņš bilda.

—   Bet kāds tad tas bija? — es iesaucos. — Jūs man neko neteicāt! Kā es varu jums palīdzēt, ja nezinu, kas jūs nomāc? Kas noticis, Edvard?

Taču viņš noteica: — Es negribu, lai jūs nestu smago nastu, kura guļ man uz kamiešiem. Tā būtu nevīrišķīga rīcība — pārlikt to uz jūsējiem. Man tikai gribētos, lai jūs būtu pie manis, kamēr es to nesu. Vai izklausās tik nesaprātīgi, ja vīrs lūdz sievu viņu nepamest?

Es nodūru galvu. — Ak, Edvard, man ir tik ļoti bail!

—  Vai jūs domājat, ka es nespētu jūs aizstāvēt?

—  Nē, nē! — es iesaucos.

—  Piedodiet man, taču es jūsu vārdus saprotu tieši tā.

—  Bet jūs ne vienmēr esat šeit — jūs nevarat vienmēr būt šeit! — es iekliedzos.

—   Turpmāk es vienmēr būšu pie jums, — Edvards nopietni apgalvoja, — mana braukāšana apkārt ir beigusies. Ejam, Džeina, mana dārgā! Viesi ir klāt, mums ar tiem jāsasveicinās. Uzklausiet mani! Varbūt jūsu iztēle ar jums izspēlējusi tādu triku, jo stāsta, ka sievietēm tādā stāvoklī uznākot dīvainas iedomas. Taču, lai kā tas būtu, jums ne no kā nav jābīstas, jo es vienmēr būšu jums līdzās un jūs aizstāvēšu. Jums nekas nenotiks. Tikai jums nevajag, jūs nedrīkstat mani pamest! Mana skaistā, jums jāpaliek pie sava briesmoņa sāniem, jo kas gan viņš bez jums par briesmoni?

Un tagad, — Edvards sacīja jau lietišķākā tonī, — viesi gaida — un namamātei jāiziet pie tiem rubīnu rotās. — Edvards paliecās uz priekšu, izņēma kaklarotu man no rokām, aplika to man ap kaklu un aizspieda slēdzi. Pēc tam Edvards smaidīdams saņēma manu roku un piecēla mani no krēsla. — Es nespētu dzīvot, ja jūs nebūtu kopā ar mani. Palieciet, Džeina! Jūs taču paliksiet? — Vīrs noskūpstīja manu pieri un veda mani uz kāpnēm. Kad mēs kāpām lejā, visi uzpostie un lepnie viesi reizē pavērās augšup uz mums — Tornfīldas saimnieku un namamāti.

Taču es nespēju aizmirst pārdrošo uzbrukumu tumsā, baiļu drebuļus, ieraugot pacelto nazi… Zināju, ka esmu bijusi tuvu nāvei. Tomēr Edvarda noteiktība, viņa apņēmība palikt kopā ar mani un vajadzības gadījumā aizstāvēt vājināja manu tieksmi atstāt Tornfīldu. Lai gan mans vīrs bija pārāk lepns, lai lūgtu manu palīdzību un mierinājumu, — kā es varēju viņu pamest? Mana sirdsbalss ņēma virsroku. Bet — vai viņš gribēja man iestāstīt, ka esmu izdomājusi jau divus uzbrukumus, kuri apdraudēja manu dzīvību? Es taču lieliski apzinājos, ka tie nebija izdomāti, — tā bija šausmīga īstenība. Bet vai tad vīram ar Edvarda Ročestera pašlepnumu nebija pārāk grūti noticēt, ka ir kāds cilvēks, kurš uzdrošinājies apdraudēt to, kas viņam visdārgākais?

Es nomācu savas bailes un bažas — vīrs izveda mani balles zālē, kura laistījās vienās ugunīs. Mums pievienojās kādi divdesmit pāri, griezdamies pa spoži nospodrināto grīdu ar lielajiem spoguļiem gar malām. Dāmu drānas plīvoja kā ziedlapiņas, un mūzika skanēja brīnum jauki.

Kad pienāca vakariņu laiks, es jau jutos pagurusi, un labais sers Džordžs Linns, to pamanījis, saņēma manu elkoni un vedināja uz ēdamistabu, kur apsēdināja mani pie galda un atnesa uzkožamos un dzeramo.

— Misis Ročestere, ēdiet un dzeriet, lūdzama! Cik jaukas viesības jūs mums esat sarīkojusi, cik patīkami atkal redzēt Tornfīldu atvērtu viesiem un zināt, ka viena no dižākajām pilīm šajā apkaimē ir sakārtota un paglābta no pazušanas, lai atkal būtu par balstu un atspaidu kaimiņiem. »

Es tik tikko spēju saprast viņa teikto. Jutos tā, it kā vīnam, kuru nogaršoju, būtu pievienotas stipras miegazā-

Ies. Redzēju garos galdus, cienastus uz tiem, spodros galdautus un spīdīgos traukus. Dzirdēju mūziku un viesu tērzēšanu — un atkal atcerējos briesmīgo uzbrukumu ērkšķu krūmu laukā. Atkal dzirdēju mistera Filipsa balsi sakām: "Baidos, ka jūsu virs ir izputināts." Kur tad bija patiesība? Vai šajā zālē zem varenās pils jumta, kur dejoja augstdzimušie viesi — vīrieši un sievietes —, čaloja un sasveicinājās, vai kur citur — vardarbības, ļaunuma, uzbrukumu, baumu, negaidītu nāves draudu un pēkšņu notikumu pasaulē?

Sers Džordžs turpināja tērzēt, es pūlējos klausīties un atbildēt, bet prātā man bija tikai viena doma — izrunāties ar Edvardu, jo vienīgi viņš un tikai viņš spētu atrisināt mīklas, atklāt noslēpumus, paskaidrot, lai es atgūtu apjautu, kur ir un kur nav patiesība, spētu kaut ko izlemt, it kā es būtu nomaldījusies, neapzinīga būtne, kas klaido miglā, meklējot mājas, gaismu un drošību.

— Ser Džordž, — es sacīju, — vai jūs nepavadītu mani uz zāli? Es gribētu uzmeklēt Edvardu. — Un sers Džordžs veda mani atpakaļ uz balles zāli.

Deja bija sākusies, un es apsēdos nišā kopā ar seru Džordžu — mēs nolūkojāmies, kā Adele dejo ar manu viru. Ši žilbinošā būtne viņam starojoši uzsmaidīja. Šajā brīdī garām gāja lēdija Nortona, turēdamās pie lēdijas Džegas elkoņa. Viņas vērās abos dejotājos, neredzēdamas seru Džordžu un mani.

Blanša Nortona savā skaļajā balsī nobēra: — Cik lieliski Ročesters izskatās kopā ar Adeli! Cik viņa brīnišķīga! Jūsu dēlam viņa jāpieskata, mana dārgā, jo Džeina neizskatās labi. Bērnu dzemdēšana ir bīstama lieta — ja nu viņa… bēdīgā kārtā… kā lai to labāk pasaka? Tad nebūtu nekādu šķēršļu Ročestera un Adeles laulībām. Adele ir Tornfīldas saimnieka aizbilstamā, nevis viņa meita, un viņš tai ir pa prātam, par to vairs nevar būt nekādu šaubu.

Lēdija Džega auksti atteica: — Es teiktu, ka pārlieku ir pa prātam. Pārlieku.

Tie bija šausmīgi vārdi, tomēr kādā dīvainā veidā mans pusmiega stāvoklis aiztaupīja man sāpes, kuras es citkārt noteikti izjustu, ko tādu dzirdēdama. Es pat izpratu Blanšas domāšanu, runājot tādas lietas. Viņai nemaz nebija nepieciešams ticēt tam, ko pati saka, jo šī lēdija tā kliedēja garlaicību — mēļodama par citiem.

Es dzirdēju, ka sers Džordžs, kurš laikam nebija dzirdējis, ko lēdijas runāja, noraizējies vaicāja man: — Misis Ročestere, vai jūs jūtaties labi?

Es mierīgi — tā man pašai šķita — atbildēju: — Esmu mazliet piekususi. Laikam iešu un atpūtīšos vīra kabinetā. — Viss, ko es šajā brīdī vēlējos — kādu laiciņu pabūt vientulībā.

Un, kamēr Edvards joprojām dejoja ar Adeli, sers Džordžs izveda mani no zāles. Tobrīd mums pievienojās misis Pūla.

—Tagad par mani parūpēsies misis Pūla, ser Džordž, — es bildu. — Es lūdzu jūs atgriezties zālē un uzlūgt kādu lēdiju uz deju.

Misis Pūla palīdzēja man ieiet bibliotēkā un atnesa ūdeni. Pasēdēju tur apmēram pusstundu — sastingusi, bet ar skaidru galvu, jo tā pa šo laiku noskaidrojās. Man atkal uzmācās vēlme pamest Tornfīldu — šo diženo pili, kura man bija kļuvusi par briesmu un mocību vietu. Un tomēr — vai es varēju aizbraukt, ja Edvards iebilda un ja biju viņam vajadzīga?

Un tad cauri mūzikas skaņām es izdzirdu kliedzienus — mūzika pēkšņi aprāvās. Iespiedzās kāda sieviete, pēc tam vēl kāda. Es saodu dūmus.

28. nodaļa

Viss notika tā, it kā es jau to būtu gaidījusi. Piecēlos un izgāju no kabineta. Tajā pašā brīdi, kad atvēru durvis, es izdzirdu troksni. Vestibils bija pilns dūmiem un cilvēkiem, ārdurvis bija atrautas vaļā; cilvēki akli steberēja laukā, zālājā. Lielajā istabā es pamanīju sarkanīgu spīdumu, kāpnēs uzplaiksnīja gaisma, gar margām šaudījās liesmas. Viss augšstāvs jau bija liesmās.

Es traucos cauri dūmiem āra ledainajā gaisā un tur pamanīju zālājā Džonatanu. Pie zēna bija misis Pūla, kura turēja puisēna roku, taču neskatījās uz to. Viņa raudzījās augšstāva logos, no kuriem šāvās laukā liesmas. Kad es pieliecos, lai nomierinātu Džonatanu, dzirdēju viņu nomurminām: — Tātad tas ir noticis…

Kad lēdijas balles tērpos drūzmējās zālājā, bet vīrieši, sastājušies ķēdē no staļļiem līdz mājai, sniedza cits citam ūdens spaiņus, sers Džordžs visus pārskaitīja, lai pārliecinātos, vai visi ir šeit un drošībā. Tad pēkšņi es izdzirdu Hela Džega trauksmes kliedzienu: — Adele! Kur ir Adele?

Es nodevu Džonatanu istabenes gādībā un metos uzmeklēt Edvardu. Spainis pēc spaiņa tukšojās, ūdens lija ugunī, taču liesmas trakoja joprojām.

—   Viņai jābūt tur iekšā, — Edvards satraukti iesaucās. — Ak Dievs, ak Dievs! — Un pēc tam piebilda: — Es došos iekšā!

—   Nē, Edvard, tas taču ir bīstami! — es iekliedzos.

—  Man nav izvēles, — Edvards atteica.

Runādama es pa atvērtajām durvīm ieraudzīju Adeli

skrienam lejā pa kāpnēm — pa vidu dūmiem un liesmām, ar kliedzienam pavērtu muti.

Edvards iesteidzās mājā. Viņš metās cauri vestibilam un augšup pa degošajām kāpnēm, satvēra Adeli, pārmeta viņu sev pār plecu un nonesa lejā.

Es arī metos uz liesmu pusi. Kāpņu lejasgalā Edvards nolika savu nastu, un mēs kopā izvilkām meiteni no mājas. Lords Džega norāva svārkus un uzmeta tos viņai, lai noslāpētu liesmas.

Kad mēs noliecāmies pār meiteni, es no viņas krampjaini sažņaugtās, nomelnējušās rokas izņēmu… atslēgu. Vecu, apkvēpušu atslēgu.

29. nodaļa

Un tā esinu nonākusi līdz sava stāsta beigām. Es to rakstīju, kā jau minēju, pie savas istabas loga, lūkodamās uz zālāju un Tornfīldas dārzu. Man līdzās šūpulītī guļ mana mazā meitiņa — aizmigusi, gaišajām skropstām metot ēnas uz nevainojami tīrās krēmkrāsas ādas; viņas matiņi ir kā zelta kronis. Kurš gan spētu noticēt, ka tumšmatainajam Ročesteram un man varētu būt tik zeltmataini bērni? Mēs priecājamies par meitiņas piedzimšanu pēc notikušās traģēdijas — it kā tā ļautu mums atdzimt pēc visām lielajām sāpēm.

Mēs ieradāmies Tornfīldā bez viņas un drīz, ļoti drīz vedīsim viņu projām, jo šo māju nāksies izīrēt — mūsu ģimene tagad kļuvusi daudz nabagāka. Mēs dosimies atpakaļ uz Ferndīnu.

Tāpēc gribu beigt savu stāstu, kamēr vēl neesam aizbraukuši, — noslēgt šo bēdu stāstu, kurš sākās tajā Tornfīldā un beidzas šeit.

Nabaga Adele ir mirusi. Meitene pēc ugunsgrēka nodzīvoja tikai nedēļu — lielās sāpēs, bet pēc tam nomira. Un tā arī labāk.

Pēc ugunsgrēka mani aizveda pie mistera Toda, kur es pavadīju nakti un biju spiesta palikt vēl vairākas nedēļas, lai atkoptos un atgūtu spēkus, kuri ugunsgrēka laikā bija jūtami gājuši mazumā; patiesību sakot, tie bija diluši jau vairākus mēnešus pirms tam — tajā laiksprīdī, uz kuru es tagad atskatos kā uz pārbaudījumu — drosmes un mīlestības pārbaudījumu.

Pirmajās dienās, kamēr es biju pie mistera Toda, Edvards vienmēr palika pie manis — izgāja tikai uz īsu laiciņu, apmeklēdams Adeli, kura gulēja tieši pretī — Vecajā Mājā, kur viņu pašaizliedzīgi kopa Greisa Pūla.

Vai tiešām nevienam nelikās dīvaini, ka Adeli piemitināja Rolāna kundze — tik tuvu vietai, kur atkopos es? Kādam cilvēkam tā varbūt ari likās. Kamēr es biju pie mistera Toda, Edvards runāja ar mani ļoti maigi. Turēdams manu roku, viņš laipni jautāja: — Džeina, vai jūs netraucē tas, ka Adele ir tepat netālu — pie Rolāna kundzes? Skaidrs, ka es pret viņu nejūtu nekādu mīlestību, nedz arī viņa pret mani, tomēr šī kundze uzstāja, ka gribot palīdzēt Adelei, jo esot ļoti pieķērusies Selīnai. — Atzīstos, ka es nodrebēju, dzirdot šo vārdu no Edvarda lūpām. — Savā ziņā tas bija svētīgi, — Edvards turpināja, — ka Adeli nogādājām tur — jo kur gan citur viņa būtu varējusi pavadīt savas pēdējās dienas? — Jo tajā laikā mēs jau zinājām, ka Adelei nav vairs atlicis daudz ko dzīvot.

— Bet sakiet, mana mīļā, — vai jums šis stāvoklis sagādā sāpes?

Es teicu: — Edvard, tam bērnam jādabū viss, kas vajadzīgs.

Edvards pasmaidīja lēni un skumīgi. — Vai tad es varēju šaubīties par jūsu žēlsirdību? Un, — viņš turpināja, joprojām nenovērsdams acis no manis, — ir daži iemesli, kāpēc vecais naids vairs nav spēkā, taču par tiem es negribu runāt, kamēr jūs esat tik vārga.

— Es zinu, ka visā tajā bija pietiekami daudz noslēpumu, — es maigi sacīju. Un neteicu vairs neko, jo zināju, ka man pienākas gaidīt paskaidrojumu — ne tikai līdz tam laikam, kamēr būšu spēcīgāka, bet līdz tam brīdim, kad Edvards būs gatavs man uzticēties. Un šis nebija tas laiks, jo Adele devās savā pēdējā ceļojumā— no šīs pasaules uz citu pasauli.

Šķiet, ka neviens nezina, ko es redzēju tajā naktī, kad Adele nomira.

Biju savā istabā, kuras logi vērās uz ceļu, kad ārpusē

izdzirdu karietes riteņu rīboņu. Piecēlos, uzvilku rītatērpu un piegāju pie loga, kur apsēdos un palūkojos tumsā. Spīdēja mēness, un mēnesnīcā varēju saskatīt piebraucam karieti. Zirgi smagi dvašoja, kustoņu elpa kā balti garaiņi kūpēja saltajā gaisā.

No karietes izslīdēja garš sievietes stāvs, ietinies tumšas zvērādas apmetnī. Tajā pašā brīdī atvērās Vecās Mājas durvis, pa tām izplūda spilgta gaisma. No mājas izsteidzās Rolānas kundze, pastiepusi rokas pretī atbraucējai.

Kamēr sieviete palika nekustīgi stāvam, pa pusei pagriezusies pret Rolānas kundzi, kura tai tuvojās, nošļuka viņas kapuce un es pirmoreiz — varbūt arī pēdējoreiz — ieraudzīju Selīnas Varensas skaisto profilu. Mēness gaismā tas izskatījās kā izgrebts kamejā, bet augšpus skaistās sejiņas rēgojās gaišu matu mākonis.

Rolāna kundze apskāva Selīnu un ieveda viņu mājā. Lai gan šī sieviete bija mazāka augumā, es redzēju, ka viņa atbalsta garāko. Abas iegāja iekšā, un durvis aiz viņām aizvērās.

Iespējams, ka domas par Selīnu sagādāja man rūgtākos brīžus visā manā mūžā. Patiesi, tajā laikā es vēl nebiju tikusi nekādā skaidrībā par attiecībām starp šo sievieti un manu vīru. Taču es biju ari māte, kura gaida otrā bērna dzimšanu. Kā es varēju nežēlot šo māti, kura — lai cik skaista un slavena — tagad steidzās pie vienīgā bērna nāvesgultas gluži tāpat kā visnabadzīgākā sieva necilākajā būdiņā? Es līdz rīta ausmai gulēju nomodā un aizmigu tikai pēc tam, kad izdzirdēju karieti aizbraucam.

No rīta Edvards man pateica, ka Adele mirusi, un es neko neminēju par nakts apmeklētāju. Iespējams, ka par to zināja vienīgi Vecās Mājas iemītnieki. Šajā reizē mans pienākums bija — mierināt Edvardu, cik labi vien spēju. Viņa sāpes bija lielas, tomēr mans vīrs noteica: — Tā ir labāk — daudz labāk. — Es nodomāju, ka viņš runā par Adeles briesmīgajiem apdegumiem.

Tajā dienā man par pārsteigumu ieradās Sentdžons — un viņi abi ar Edvardu visu rītu nosēdēja ieslēgušies mistera Toda kabinetā. Pēcpusdienā es dzēru tēju savā istabā. Brālēns teica, ka Edvards lūdzis viņu ar mani aprunāties, jo pats Vecajā Mājā apspriežot Adeles bēru pasākumus. Sentdžons sacīja man, ka Edvards vēloties, lai es zinātu svarīgas vienošanās nosacījumus, kuri attiecas uz nākotni.

—  Mēs apspriedām dažus noteikumus, lai nodrošinātu tevi un Džonatanu, — brālēns pavēstīja. — Un par tiem es vairāk neko neteikšu — ja nu vienīgi tu gribētu uzdot kādus jautājumus. — Es papurināju galvu un atbildēju, ka pilnīgi paļaujos uz viņa un mana vīra norunām.

—   Tādā gadījumā, — Sentdžons turpināja, — es atgriezīšos pie jautājuma par "Jānusu", jo Edvards mani lūdza to paskaidrot. Šis darījums — es domāju — visai neizdevies darījums — sākās ar Rolāna kundzes ierašanos un viņas uzmācīgajām prasībām atmaksāt Bertas Meisones pūru — tas bija nosacījums, kuru Edvards joprojām apstrīd, taču šo summu, — Sentdžons ar smaidu pavēstīja, — kā jau lielkungs bija nolēmis samaksāt. Tavs vīrs man atklāja, ka gribējis nopelnīt šo naudu, kura, pēc šis lēdijas uzskatiem, ir viņas īpašums, lai varētu to atdot viņai un dāma beidzot aizbrauktu.

Sentdžons joprojām smaidīja, piebilzdams: — Tas, cik noprotu, ir Ročestera gaumē — diženi, bet pārsteidzīgi. Un tā tavs vīrs pārdeva savu Mančesteras uzņēmumu partnerim, nolīga kuģi "Jānuss", piekraujot to ar precēm, kuras var labi pārdot Rietumindijā. Bija paredzēts, ka atpakaļceļā "Jānuss" vedis kokvilnu (Edvarda partneris — misters Džesops — bija piekritis to atpirkt), tabaku un rumu. Kā garīdzniekam man šādas lietas nepatīk, — Sentdžons ieturēti sacīja, — tomēr, lai gan neesmu zinošs darījumos, es noprotu, ka šis pasākums varēja vainagoties panākumiem. Tad Ročesteri kļūtu bagāti, bet Rolāna kundze saņemtu savu naudu un dotos projām.

Tavs vīrs to visu darīja, labi domādams, Džeina, — brālēns nopietni sacīja. — Edvards atzinās, ka tajā laikā, kad viņš pārdevis uzņēmumu, nofraktējis "Jānusu" un izvadījis to jūrā, viņu nemitīgi mākušas bažas. Viņš steidzās un kļuva nepacietīgs, Džeina, —Sentdžons nosvērti turpināja, — es biju liecinieks tam visam. Bet redzi — ārsts viņam aizliedza tevi satraukt, jo tā varēja rasties draudi gan tavai, gan bērna veselībai. Tavs vīrs paklausīja ārstam.

—   Būtu labāk, ja Edvards tā nedarītu, — es bildu. — Jo nezināšana mani mocīja vairāk, nekā būtu spējušas jebkādas ziņas par darījumu neveiksmēm.

Sentdžons pamāja. — Tā ir, bet ārsts jau nevarēja uzminēt, kas notiek un kādas vēstis Edvardam nākas no tevis slēpt. Viņš varbūt domāja, ka runa ir par dažiem saplēstiem pusdienu servīzes šķīvjiem vai par to, ka puika nokritis no koka, iedzīvodamies zilumos un nobrāzumos. Lai kā tas bija — ārsts pavēlēja un misters Ročesters paklausīja. Man šķiet, ka viņš nav tas vīrs, kas uzticētu ārstam savas ģimenes darīšanas.

—  Tā ir gan, — es bēdīgi piekritu. Tomēr es priecājos, ka Sentdžons beidzot sapraties ar manu vīru.

—  Edvardam ir savas stiprās puses un savas vājības — kā mums visiem.

—  Bet kas notika ar "Jānusu"? — es vaicāju brālēnam tieši tobrīd, kad pa durvīm ienāca Edvards — ietērpies melnā no galvas līdz kājām un ļoti nopietns.

Sentdžons piecēlās. — Vai jūs neturpinātu šo stāstu? — viņš apjautājās.

—  Turpināšu. Paldies jums, Rivers, par to, ka iesākāt to manā vietā. Taču, iekams jūs aizejat, — vai drīkstu lūgt jums vienu vienīgu laipnību?

—  Visu, kas manās iespējās, — Sentdžons atbildēja.

—  Mēs rīt apglabāsim Adeli baznīcas kapsētā — tepat netālu. Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs uzņemtos sēru dievkalpojuma vadību. Man nav šaubu, ka misters Tods neiebildīs.

Sentdžons, atturīgi paklanīdamies, noteica: — Būšu pagodināts. Varat uz mani paļauties, es rīt visu izdarīšu.

—  Pateicos, — mans vīrs sacīja, un Sentdžons atstāja istabu. Pēc viņu attiecībām spriežot, Edvards un Sentdžons tiešām bija visas domstarpības atrisinājuši; šis lūgums bija Ročestera atvainošanās par sākotnējo nelaipno izturēšanos — un Sentdžons to saprata.

—   Jums nāksies piekrist, ka es pieceļos un ieturu lenču, — es sacīju Edvardam. — leēdīsim un iedzersim kaut ko, bet pēc tam jūs varēsiet turpināt savu stāstu par "Jānusu".

Edvards piekrita, kodīgi pajokodams: — Tiešām, šis stāsts nemaz nav sagremojams ar tukšu kuņģi.

Tajā pēcpusdienā mistera Toda viesistabā pie kamīna, kurā gaiši kurējās uguns, vīrs sacīja: — Šķiet, ka Sentdžons jau būs jums pateicis, ka es pārdevu Džesopam savu uzņēmuma daļu, lai ieguldītu naudu tajā Rietumindijas pasākumā. Droši vien viņš minēja arī par to, ka es tiku pievienojis šai naudai arī ienākumus no īpašuma. Lai kā tas būtu — uzņēmums bija pārdots, ienākumi ieguldīti, bet viss tālākais atkarīgs no "Jānusa". Pirms iziešanas jūrā es kapteinim uz visstingrāko piekodināju nepiestāt Kingstonā — Jamaikā. Teicu, ka man ir ziņas no draugiem, kuri ieņem augstus amatus, par dumpjiem un nekārtībām, tāpēc baidos zaudēt gan kuģi, gan kravu. Patiesībā tas nebija īstais iemesls, kā jau mana gudrā sieviņa droši vien būs uzminējusi, — un vīrs mani jautājoši uzlūkoja.

—  Kuģis nedrīkstēja tur piestāt, jo šajā apkaimē dzīvo Meisoni? — es uz labu laimi ierunājos.

—  Tieši tā, — Edvards apstiprināja. — Es nešaubījos, ka tad, ja kuģis piestātu Kingstonā un Meisoni par to uzzinātu, varētu sākties nepatikšanas. Un, — vīrs nomākti piebilda, — tā notika, Džeina. Tā tiešām notika.

Vīrs pastāstīja man par to, kā kuģis bija spiests piestāt Kingstonā, bet tur ātri izplatījās baumas par Edvarda Ročestera kuģi un kravu. Edvards pavēstīja par to, kā Meisoni atveda veselu pūli piekritēju ar lāpām, zobeniem un dunčiem, noslaukot visu, kas gadījās ceļā. Šie cilvēki aizdedzināja kuģi un pilnīgi iznīcināja to.

—   Es uzsāku šo darījumu galvenokārt tāpēc, — mans vīrs piemetināja, — ka gribēju samaksāt Rolāna kundzei, lai viņa vairs nesatrauktu jūs, Džeina, un beigtu nomelnot Ročesteru vārdu, jo negods varētu skart arī mūsu dēlu. Un vai tā nav likteņa ironija, ka Rolāna kundze, kuras dēļ es šo darījumu ar "Jānusu" uzsāku, ar savas ģimenes palīdzību izpostīja ne tikai mani, bet arī pašus Meisonus?

—   Bet mēs jau vēl neesam izpostīti, — es sacīju.

—    Pavisam vēl neesam, — Edvards apstiprināja, — bet Tornfīlda mums būs jāatstāj. Pat tad, ja to izdosies atjaunot, neizdodot pārāk lielu naudu. Vai jums nav nekas pretī, Dzeina?

Es papurināju galvu.

—  Ja runājam par mani, tad man nav nekas pretī —ja vien mēs esam kopā.

Edvarda galva noslīga uz krūtīm. — Ak vai, Džeina, Džeina, ko es iesāktu bez jums — tik drosmīgas un iecietīgas?

Tā mēs ar Edvardu tikām izputināti vienas nedēļas laikā un redzējām Tornfīldu liesmās — un mums nāksies apglabāt Adeli. Visi šie notikumi nāca tik ātri cits pēc cita, ka spētu satriekt arī garā vēl stiprāku cilvēku. Baidījos, ka mans virs saļims zem šo bēdu smaguma. Man bija aizdomas, ka viņš nes uz kamiešiem kādu vēl smagāku nastu, kuru nevēlējās uzkraut maniem pleciem. Vēlēdamās atvieglot vīram šo murgu, es ieminējos: — Edvard, manuprāt, mums būtu jāsaņem dūša un jādodas uz Tornfīldu — jāaplūko postījumi. Vai mēs drīz nevarētu kopā doties turp?

Edvarda balss tonis bija rūgtuma pilns, kad viņš atbildēja: — Vispirms ļaujiet man apglabāt meitu.

—   Protams, Edvard, — es noteicu. Piecēlos, pēc tam pieliecos, lai viņu noskūpstītu, un klusām izgāju no istabas, jo nopratu, ka vīrs vēlas palikt viens.

Izgājusi ārā, es attālinājos no mājas un devos uz baznīcas pusi. Iegāju tajā un viena pati apsēdos pēdējā solā — nelūdzu Dievu, bet ļāvu sevi apņemt dievnama mieram.

Mani nepatīkami pārsteidza tas, ka Edvards atkal bija nosaucis Adeli par savu meitu. Lai gan viņa bija mirusi, tomēr šis vārds pamodināja visas manas agrākās bailes un šaubas, domājot par Edvarda un Adeles tikšanos ar Selīnu un par mana vīra tikšanos ar Selīnu Londonā, kad viņi bija tikai divatā. Varbūt tā bija zaimošana — sēdēt tādā svētā vietā, domājot satrauktas, greizsirdīgas domas, taču es nespēju sev pavēlēt. Adele nomira, bet viņa bija Edvarda un skaistās francūzietes meita, pie tam Selīna joprojām mita Anglijā — to es zināju. Ja nu kopējās sēras pēc mirušā bērna viņus atkal tuvinājušas?

Sacīju sev, ka nedaru pareizi, domājot tādas domas šajā vietā un laikā, — nabaga Adele taču vēl nebija guldīta zemes klēpī. Taču greizsirdīga sirds nelūko, vai laiks un vieta ir šādām domām piemēroti. Zināju, ka Edvards mīl mani, bet vīrieši spēj mīlēt divas sievietes reizē — un tāpēc es baidījos no Selīnas.

Un tad notika brīnums — es nomierinājos. Pār mani nolaidās miers un kāda apziņa, kuras avots man nebija skaidrs. It kā manī runātu kāda balss, kura sacīja: "Noslēpums aizies kapā kopā ar Adeli. Pajautā Edvardam par Adeli." Un es nolēmu to darīt, lai gan īsti nesapratu, kāpēc.

Nākamajā dienā mēs Adeli apbedījām līdzās Bertai Meisonei, un pēc tam Edvards sacīja: — Kā tad ir, Džeina, vai pavadīsiet mani uz Tornfīldu? — Mēs devāmies turp pāri laukiem. Tā bija skaista, saulaina un silta diena tik aukstam gadalaikam. Mēs stāvējām zālājā, lūkodamies uz pili, kura izskatījās nokūpējusi gluži melna. Logi atgādināja tumšus caurumus, rūtis bija izbirušas.

Iekšpusē māja oda pēc dūmiem. Stāvēju lejā vestibilā, apskatīdama nokūpējušās sienas un kolonnas; marmora grīda man zem kājām joprojām bija pielieta ar ūdeni. Edvards devās augšā pa kāpnēm, kuras nebija sadegušas, pavērdamies uz galeriju, bet pēc tam nopūzdamies nokāpa lejā. Rokās saķērušies, mēs iegājām lielajā istabā — sienas bija nokvēpušas un viens no lielajiem logiem izsists — pa to lēja iekšā ūdeni. Aizkari karājās pie logiem kā netīras lupatas, mans mīļais, gaišais paklājs ar rožu rakstu bija izmircis un netīru kāju nopēdots.

—  Nesērojiet par savu skaisto istabu, Džeina! — vīrs ierunājās.

—    Es nesēroju, — atteicu. — Tos postījumus var savest kārtībā.

—   Cik paspēju apskatīties, tur augšā būs daudz ko darīt. Un tomēr tas viss ir izdarāms, — viņš nomurmināja. — Edvarda balss tonī nebija aizrautības. Viņu uzlūkodama, es pamanīju vīra sejā nožēlu, taču nojautu, ka tās cēlonis nebija Tornfīldai nodarītie postījumi.

—  Kā liekas, ugunsgrēks izcēlies augšstāvā, — es klusi sacīju. — Vai iesim ārā?

Mēs šķērsojām zālāju un tad, neko nerunādami, iegriezāmies ar mūri apjoztajā dārzā. Turēs ierunājos: —Edvard, es jūs lūdzu… te ir kāds noslēpums. Jūs izskatāties pēc cilvēka, kurš nes smagu nastu, — dalieties tajā ar mani! Es esmu jūsu sieva un neizkusīšu, nebūdama ne no ledus, ne no cukura. Neapvainojiet mani, neuzticēdamies man!

—  Es labprātāk par to nerunātu… —vīrs iesāka, bet es viņu pārtraucu, sacīdama: — Man negribētos dzīvot ar tādu vīru, kurš glabā briesmīgu noslēpumu… jo es domāju, ka viss ir tieši tā.

—  Tas ir pārāk skumji, — vīrs sacīja. — Un kā ar jūsu veselību un bērnu, kuru nesat sevī?

—   Un kā ar manu saprātu, Edvard? — es apvaicājos. — Vai varat iedomāties, cik neomulīgi es jūtos, redzot jūs nelaimīgu nesam kādu noslēpumainu nastu, bet nezinot nomāktības iemeslu? — Man atausa atmiņā tā balss, kuru dzirdēju baznīcā. "Noslēpums ir saistīts ar Adeli." — Jūs taču domājat par Adeli, vai ne? — es pajautāju. — Pasakiet man — ko viņa darīja augšstāvā, kad sākās ugunsgrēks? — Šis jautājums man nelika mieru jau labu laiciņu.

Edvards pavērās manī tādām acīm, it kā būtu saņēmis triecienu, bet pēc tam žēli pasmaidīja. —Jūs lasāt manas domas, •— viņš sacīja. Jutu aukstus drebuļus, bet turpināju: — Edvard, uguni droši vien pielaida Adele, vai ne? Tāpēc viņa uzkāpa augšstāvā un tāpēc tieši tur, kur bija viņa, ir lielākie postījumi? — Un tad, it kā man piepeši būtu radušās pilnīgi jaunas aizdomas par notikumu gaitu, es pajautāju: — Edvard, lūdzu, pasakiet man — kā Berta gāja bojā?

Kad Edvards ierunājās, viņa balss skanēja ļoti klusi: — Es redzu, ka jūs esat mani atmaskojusi. Labi, es pastāstīšu. Dievs mans liecinieks — lai gan baidos par sekām, kādas tāda ziņa varētu atstāt uz jums un bērnu. Bet jūs jau esat tikusi tik tālu, ka no klusēšanas vairs nebūs nekāda labuma, drīzāk ļaunums. Tas ir briesmīgs stāsts — šo noslēpumu esmu glabājis vairāk nekā desmit gadus.

Šo briesmīgo notikumu sākums attiecināms uz to laiku, kad Adele bija tikai astoņus gadus veca — īsu laiciņu pirms tam, kad ieradāties jūs, Džeina. Iedomāsimies tādu ainu — mēs abi ar meiteni Tomfīldā esam vieni paši, jo aukle — vietējā meiča — ir nupat atlaista tāpēc, ka bijusi neizdarīga un nav tikusi galā ar saviem pienākumiem. Un raugiet — šī mazā meitene, kuras triki, kā jums zināms, aizvien mani atbruņoja, kādu vakaru sāk ar mani runāties.

Mēs sēžam pie kamīna, un meitene glāsta lielo suni, kas guļ viņai līdzās uz grīdsegas. Tad meitene uzlūko mani, pa pusei nolaidusi plakstus kā maza koķete, un jautā: "Tēt, vai nevarētu notikt, ka jūs kādā jaukā dienā apprecētu manu māmiņu un atvestu viņu šurp? Tad viņa būtu jūsu sieva — un mēs visi dzīvotu kopā."

"Ak nē," es atbildu,"Adele, tu taču zini, ka tava māte ir mirusi."

Bet viņa vienā mierā turpina kā svētā nevainība: "Bet ja viņa nebūtu mirusi, tētiņ?" Jo tā meitene jau tad zināja — es nepateikšu, kādā kārtā, — viņa nojauta, ka Selīna ir dzīva. Varbūt es kļūdos, sacīdams "zināja". Tai meitenei piemita fantāzija — kā jau ar bērniem palaikam mēdz būt, un Adele visvairāk vēlējās, lai viņai būtu dzīva māte, kura viņu mīlētu, — tā ir patiesība. Un tā notika, tikai es toreiz to nesapratu.

Es nevērīgi atbildēju —kā jau palaikam mēdzam atbildēt uz naiviem nezinošu bērnu jautājumiem: "Nē, bērns.

Pat ja tava māte būtu dzīva, es tik un tā nevarētu viņu apprecēt."

Un šī atbilde, — Edvards sadrūmis turpināja, — kura man likās tik nenozīmīga, Adelei kļuva par apsēstību, kura noveda pie ugunsgrēka Tornfīldā un Bertas nāves. Kā es varēju zināt — kā es varēju paredzēt, ka šis bērns, viens pats lielā mājā un nepietiekamā aukles uzraudzībā, atklājis manas sievas istabu augšstāvā? Kurš varēja attapt, ka meitene, kalpotāju nepieskatīta, klausīdamās Greisas Pūlas dzēruma murmināšanā, sapratīs to, ka šī gūstekne ir mana sieva?

Taču gudrais un inteliģentais bērns, kurš bija mantojis gaužām samaitātu un divkosīgu dabu, tūlīt iedomājās, ka tad, kad Berta būs mirusi un apglabāta, es varēšu precēties ar viņa māti un tādējādi meitene iegūs to, ko tik neganti vēlas.

Un tā viņa izpētīja visu mājinieku paradumus, redzēja arī manas bijušās sievas tieksmi izlavīties no savas istabas un klaiņot pa māju. Tad Adele sāka kalt plānus. Kādu vakaru meitene pamanīja, ka Berta iznākusi no savas istabas un viena pati klaigājot klīst no istabas istabā. Kad Berta uzkāpa pa kāpnēm, lai atgrieztos savā cietumā, aizslēgtu durvis un Greisas Pūlas priekšā izliktos, ka nemaz nav istabu atstājusi, Adele sekoja viņai, izrāva no rokām atslēgu un, kad Berta iegāja istabā, ieslēdza viņu tur. Tad Adele nokāpa lejā, iededza sārtu un gaidīja, kad nodegs māja — kopā ar manu sievu.

Kad sakurtā uguns jau trakoja pilnā spēkā, es atradu viņu ārpusē kopā ar citiem lūkojamies uz māju, kurā lāktīja liesmas. Un meitene paziņoja: "Ja reiz Berta ir pagalam, tētiņ, jūs tagad varat precēt manu māmiņu!" Džeina, tobrid viņa man sniedza Bertas istabas atslēgu! Pasniedza ar tādu uzvaras prieku kā kādu trofeju! Es to paķēru un metos iekšā mājā. Meitene savā viltīgajā, bet bērnišķīgajā prātā nebija paredzējusi, ka es varētu mesties Bertu glābt, jo zināja, ka tā ir slogs uz maniem kamiešiem. Stāvēdama tur ārā, kopā ar citiem, Adele sāka histēriski kliegt — stāsta, ka viņa pat mēģinājusi skriet man pakaļ liesmās. — Un Edvards nodrebinājās.

Pēc neilga klusuma brīža viņš turpināja: — Labi, es drīz beigšu. Kad es vairākus mēnešus atkopos pēc ugunsgrēkā gūtajiem savainojumiem, Adele ieradās pie manis. Viņa nemaz nenožēloja izdarīto. Tai meitenei nebija pat sirdsapziņas pārmetumu. — Edvarda balss kļuva aizvien klusāka. — Drupās viņa bija atradusi atslēgu — tā ugunī bija gandrīz izkususi. Meitene uzskatīja, ka augšstāva istabas durvju atslēga, aiz kurām dzīvoja Berta, ir kāds dārgums, pats veiksmes simbols — mūsu kopējās veiksmes ķīla! Adele man visu izstāstīja, gluži mierīgi runādama par pastrādāto, it kā tas nebūtu nekas īpašs. Un vaicāja: "Vai tagad jūs precēsiet manu māti?" Ko lai es būtu darījis? Vai es varēju kādam atklāt patiesību, ka šis jaunais bērns — mana paša miesa un asinis — ir briesmonis? Es nolēmu neko neizpaust un tādējādi radīju nemieru un draudus jums, mana dārgā, kuru mīlēju kā nevienu citu visā pasaulē. Tāpēc, ka es muļķīgā kārtā nenodevu Adeli, jūs esat cietusi vairāk nekā jebkurš.

Uzliku savu roku uz vīra rokas. — Jūs darījāt tā, kā uzskatījāt par labāku. Laikam jums likās, ka viņa varētu mainīties. Tā nav nekāda vieglā nasta, lai jūs varētu to panest viens pats.

Edvards nopūtās. —Es priecājos par to, ka tas ir galā un ka jūs beidzot visu zināt. Tā tiešām bija smaga nasta, kuru es visus šos gadus biju spiests nest viens pats. Es biju vienīgais, kas zināja patiesību, es pacietīgi vēroju Adeli un cerēju, ka viņa labosies. Es biju vienīgais, kas bēdājās, kad Adele arī vēlāk nemainīja savu dabu. Arī aiz Ferndīnas miera un svētlaimes vienmēr slēpās kas cits — šī apziņa par to, ko nevarēju stāstīt pat jums.

—  Nabaga Adele! — es nopūtos.

Vīrs mani noskūpstīja turpat — ziemīgajā Tornfīldas dārzā. —Jūs esat eņģelis—tā man šķiet! —viņš noteica.

Es neatbildēju, jo apzinājos, ka nebūt neesmu eņģelis. Taču visas šīs sāpes un bēdas, iespējams, bija mani mainījušas uz labu — padarījušas labāku, nekā biju agrāk.

—  Kļūst auksti, — es sacīju. — Vai dosimies atpakaļ pie mistera Toda?

Kad mēs soļojām atpakaļ, vīrs ierunājās: — Pēc tam kad mēs atgriezāmies Tornfīldā, es cerēju, ka viņa mainīsies, taču nevajadzēja sevišķi ilgu laiku, lai redzētu, ka nemainīsies vis. Meitene tikai kļuva vēl slīpētāka, labāk slēpdama savu mazās negantnieces dabu. Es tomēr turpināju cerēt — tagad redzu, ka velti. Izturējos pret meiteni iecietīgi, jo iedomājos, ka laipnība un dzīve kopā ar jums, mana Džeina, palīdzēs viņai atgūties no neapvaldītajām iedomām un pašmīlības — visa, ko es viņā saskatīju, paslēptu aiz maiguma maskas. Tāpēc es piedevu Adelei izbraucienu ar karieti, taču bažas par viņu un par to darījumu — tas kopā bija par daudz. Ak vai, es viņas vietā nepelnīti sodīju Džeremiju.

Mēs apstājāmies pie lielās, kailās zirgkastaņas, kura auga takas malā. Vīrs pievilka mani sev klāt un noskūpstīja uz pieres. — Džeina, — viņš maigi sacīja, — es zinu, ka jūs baidījāties no manas tikšanās ar Selīnu —tāpēc, ka mana mīlestība pret viņu varētu atdzimt. Es zināju — un nožēloju — bet ko gan es būtu varējis jums sacīt? Ka gribēju, lai Selīna atklāj, vai Adele tiešām ir mana meita? Un, ja viņa nebūtu mana meita, tad varbūt viņai ir sliktas asinis — kāda mantota ļaunprātība, kuras dēļ viņa bija tāda, kāda bija? Ka es devos izrunāties ar bijušo mīļāko, lai uzzinātu, vai Adele ir dzimusi Ročestere-? Es gadiem glabāju Adeles noslēpumu. Vai man vajadzēja atklāt jums to tajā reizē, kad jūs jutāties slima un gaidījāt bērnu? Es, protams, nezinu, vai tā bija Adele, kura mēģināja nogalināt arī jūs. Nespēju tam noticēt — pat ja runa ir par viņu — un tad vēl tā otrā reize ērkšķu laukā…

Tātad, — mans vīrs turpināja rūgti kodīgā tonī, — es devos pie Selīnas Varensas un vaicāju viņai, vai Adele ir mana meita. Vienā reizē viņa teica jā, otrā nē, trešajā atkal teica jā. Kad es kļuvu nepacietīgs, šī dāma vicināja savu vēdekli un nomurmināja, ka viņas dzīve tajā laikā bijusi visai juceklīga. "Vēl juceklīgāka, nekā man likās," es sacīju sev. — Edvards izskatījās sadrūmis. — Taču tagad viņa zaudējusi vienīgo bērnu, kas viņai bijis, un vairāk bērnu nabaga sievietei droši vien nebūs.

Ja man jau agrāk bija zināmas bailes un šaubas, ka Adele savu dabu mantojusi no Selīnas, tad tagad man nācās viņu izvaicāt. Vai Adeles tēvs bijis kāds tik samaitāts cilvēks? Vai varbūt meitenes agrīnajā bērnībā noticis kaut kas tāds, ar ko varētu izskaidrot tādas uzvedības novirzes? Bet, — vīrs nopūtās, — Selīna ir zvaigzne, Džeina, tā vairs nav dzīva sieviete no miesas un asinīm. Selīna neko nevarēja palīdzēt — viņa vispār nav tas cilvēks, kurš var kādam palīdzēt, tikai murmināja rindas no grieķu traģēdijas. Grieķu, Džeina! — vīrs iesaucās. — Šādā brīdī! Viņa mani saniknoja, bet es savaldījos, domādams: "Ročester, tu esi neprātis — kā tu vispār varēji cerēt, ka Selīna Varensa spēj tev palīdzēt?" Turklāt es biju pametis savu nabaga sieviņu vārgu milzīgā, vientulīgā lauku mājā. Bet viņa atbildēja izvairīgi un nenoteikti.

—  Nebūt ne tik izvairīgi… — es nomurmināju, atcerēdamās ilgās vientulības stundas, kuras es pavadīju, satraukdamās par vīra prombūtni un Selīnas Varensas skaistumu un prasmi apburt. Taču par to es nepiebildu neko.

Mēs sasniedzām baznīcas kapus un aplūkojām Adeles kapu — nožēlojamu zemes uzkalniņu, jo kapakmens vēl nebija uzstādīts un uz kopiņas bija tikai tās necilās puķes, kādas ziemā varēja sadabūt.

Kamēr mēs tur tā stāvējām, Edvards sacīja: — Greisa Pūla, protams, visu zināja.

—   Es jau tā domāju, — atbildēju. — Un tāpēc jūs devāt viņai darbu?

Mans vīrs pamāja. — Kad es Mančesterā satiku misis Pūlu tik bēdīgā stāvoklī, par kuru es jums jau stāstīju,

Greisa pateica man, ka zinot par Adeles vainu Tornfīldas ugunsgrēkā, kurš izraisījis Bertas bojāeju. Tāpēc es biju spiests dot Greisai darbu, lai viņa klusētu.

Redziet, sākumā — tūlīt pēc ugunsgrēka — Greisa Pūla domāja, ka viņa vienīgā ir vainojama Bertas izbēgšanā no istabas un mājas nodedzināšanā, nemaz neminot manus ievainojumus. Greisa aizbēga. Tikai vēlāk, kad misis Pūla atmeta dzeršanu un nokārtoja savu dzīvi, viņa sāka apjēgt, ka Berta nekādi nevarēja nodedzināt Tornfīldu. Ja ne Bertai, ne pašai Greisai nebija tās istabas atslēgas, kurā abas attapās ieslodzītas, tad šī atslēga bija kādam citam — cilvēkam, kurš bija viņas tur ieslēdzis. Greisa iztaujāja pārējos kalpotājus un gluži loģiski secināja, ka Bertas nāve varētu būt izdevīga man, — tomēr nenoticēja, ka vainīgais esmu es. Taču Greisa pazina Adeli un tās niķus, tāpēc instinktīvi noprata, ka vainīgā ir viņa, — un gluži pareizi. Runājot ar mani, Greisa izrīkojās tik viltīgi, ka izlikās noteikti zinām, ka Tornfīldas ugunsgrēku izraisījusi Adele. Un es muļķīgā un neuzmanīgā kārtā, negaidot pārsteigts, uzzinot, ka vēl kāda persona zina šo briesmīgo noslēpumu, neapjēdzu to, ka Greisa izteica tikai minējumu, par kura pareizību pati nebūt nebija pārliecināta. Es apstiprināju viņas aizdomas — un tad, protams, Greisa dabūja mani savā varā.

Ak vai, Džeina, — Edvards sacīja, turēdams manu roku savā, — kā es varēju iedomāties, ka meitene pieaugot kļūs nevis labāka, bet ļaunāka, daudz ļaunāka? Ka meitenes apmātība tikai pieaugs? Ka Adele iedomājusies — ja viņai jau izdevies novākt vienu sievu, lai atbrīvotu vietu savai mātei, tad varētu atbrīvoties arī no otras? Adele apsegloja jūsu zirgu cerībā, ka jūs kritīsiet un iesiet bojā, lai gan es nekādi nespēju noticēt, ka viņa tiešām to darījusi. Tad viņa jums uzbruka tajā naktī Tomfīldas ērkšķu laukā. Kad jūs to man pateicāt, dārgā, es jutos tā, it kā tas nazis būtu iedurts man pašam krūtīs. Jums es zvērēju, ka nekad vairs nepametīšu jūs vienu. Un klusībā apņēmos tikt galā ar Adeli — reiz par visām reizēm.

Es tajā balles vakarā nevarēju jums to teikt. Esmu ļoti vainīgs jūsu priekšā — ja es nebūtu pūlējies Adeli pasargāt jau toreiz, pirms tik daudziem gadiem, tad viņa, protams, neizaugtu ar pārliecību, ka var darīt, kādas neģēlības vien vēlas, un palikt nesodīta.

—   Šī meitene bija kā apsēsta, — es nomurmināju, — daba viņu bija radījusi pilnīgi egoistisku. Tādi cilvēki, kuriem nav ne jausmas par citu dzīvības vērtību, jo viņi jau tādi piedzimuši, ir reti, ļoti reti. Un ar tādiem cilvēkiem nekas nav iesākams. Nedomāju vis, ka jūs varējāt kaut ko darīt, lai viņa mainītos, Edvard. Jums nav sev ko pārmest.

—  Tomēr, tieši pasargājot Adeli no patiesības noskaidrošanas, es ļāvu Meisoniem aizrauties ar aizdomām, kuras krita uz mani, — viņi nolēma, ka Bertas nāvē esmu vainojams es. Un tā sākās vesela nelaimju ķēde. Man nebija patikas atbildēt uz Meisonu apvainojumiem. Mums nebija nekādas vienošanās par pūra atmaksu — nekad nav bijusi. Tomēr man gribējās atbrīvoties no Rolāna kundzes, tāpēc es nolēmu viņai samaksāt to, kas, viņasprāt, tiem pienācās, taču viss kļuva aizvien sliktāk un sliktāk.

—     Tas ir galā! — es iesaucos. — Ja šajā gadījumā vispār var būt kāds mierinājums, tad tā ir vienīgi apziņa, ka šajos briesmīgajos pārbaudījumos mēs esam kļuvuši gudrāki, — vismaz es tā ceru?

—  Un vēl tuvāki! — Edvards nopriecājās. —Vai iesim iekšā? — Un mēs roku rokā atgriezāmies pie mistera Toda.

—   Ceru, ka misis Pūlai atradīsies vieta pie Nortoniem, — es ierunājos. — Cik zinu, viņu saimniecības vadītāja dodas atpūtā.

—   Ferndīnā viņa noteikti mums nebūs vajadzīga, — mans vīrs noteica. Un iesmējās. — Mani tiešām uzjautrina doma par tādu skatu — Blanšas vāvuļošanu, kā viņa mēdz, neko nedomādama, misis Pūlas ledainā skatiena pavadībā.

Taču notika vēl viens — pēdējais — nepatīkamais starpgadījums — pirms tam, kad mēs ieguvām tagadējo mieru. Tas notika pēc divām dienām. Edvards bija agri piecēlies, lai izjātu kopā ar misteru Sagdenu, jo īpašumu vajadzēja pārraudzīt — tāpēc, ka mēs gatavojāmies pamest Tornfīldu.

Misters Tods bija devies kādās draudzes darīšanās, un tad, kad ieradās Rolāna kundze, es vikāra mājā biju viena pati.

Biju dzirdējusi, ka viņa aizbraucot, taču nejutu nekādu vēlēšanos atvadīties. Taču nevarēju atteikties ar viņu runāt, jo viņa bija kopusi Adeli līdz pašai meitenes nāvei, uzņemdama to savā mājā.

Kad Rolāna kundze ienāca istabā, kurā es sēdēju, viņa jau bija saģērbusies ceļojuma drānās. Es piedāvāju lēdijai apsēsties, taču viņa atteicās.

—  Es nebūtu nākusi pie jums, misis Ročestere, jo zinu, ka jums nepatīku, taču es šodien aizbraucu no Anglijas un pirms tam gribu ar jums aprunāties.

—   Esmu jums daudz pateicības parādā par Adeles kopšanu, — es sacīju.

—  Es to darīju Selīnas, nevis jūsu vai Ročesteradēļ, — viņa neliekuļodama atbildēja.

—  Tad jau mums vairs nebūtu daudz ko runāt, ja nu vienīgi atvadīties, — es atteicu.

—  Ne gluži, —viņa sacīja. —Es negribu doties ceļā, jūs nebrīdinājusi. Jums jāzina, ka mistera Ročestera paskaidrojumi ir nepatiesi. Lai ko viņš teicis par pagātni, tas viss ir meli — meli! — Rolāna kundze dedzīgi iekliedzās. — Viņš grib atkratīties no atbildības, noveļot visu uz to jauno meiteni, — viņa taču vēl bija bērns, tik tiešām! Un tagad, kad meitene ir mirusi, — šī sieviete nošņāca, — tagad atkal visu paskaidrot var vienīgi Ročesters… Adele vairs neko nevar pastāstīt…

Padomājiet! Padomājiet vien! —viņa iesaucās. —Viņš apgalvo, ka Adele darījusi to, ko izdarījis pats! Vai tas ir ticams, ka astoņgadīgs bērns varētu aizdedzināt māju? Un astoņpadsmitgadīga meitene, kurai vēl visa dzīve priekšā, mēģinātu nogalināt savu pamāti? Nē, vienīgi Ročcsteram bija izdevīgi kaut ko tādu pasākt, pat nogalināt jūs, lai varētu apprecēt Selīnu! Viņš pats Selīnai tā teicis — to gan es varu jums apgalvot!

Es piecēlos. — Es vairāk nevēlos jūsos klausīties, — sacīju. — Ejiet!

Rolāna kundze pagriezās, lai ietu, taču vēlreiz pavērās atpakaļ. — Es nenācu jūs biedēt. Taču pat tajā laikā, kad Adele izdvesa pēdējos dvašas vilcienus, dzirdēju viņu turpinām savus apvainojumus. Es tikai lūdzu jūs — savas mirušās māsas vārdā — ja jums vēl gadīsies kāds iemesls turēt aizdomās savu vīru, piesargieties, misis Ročestere! Esmu jūs brīdinājusi!

Un prom viņa bija — atbrīvojusies no savas ļaunprātības nastas, aiztraucās kā melnu drānu mākonis. Es stāvēju istabas durvīs un nolūkojos, kā viņa uzliek roku uz ārdurvju roktura.

— Prom, vārna — atpakaļ uz Franciju! — es uzsaucu. Viņa izgāja, uz mani neatskatīdamās.

Pēc vīra atgriešanās netiku runājusi ar Edvardu par šīs viltīgās sievietes apmeklējumu.

Vēlāk es apsēdos, lai pārdomātu savus plānus. Lai gan mēs gatavojāmies atstāt Tornfīldu, es nevarēju te visu pamest pusratā. Vispirms vajadzēja iekārtot ciemata skolu vienā no divām pamestajām mājām ārpus pilsētas, kā bija paredzējis Sentdžons. Otrā varētu iekārtot nelielu vilnas vērptuvi un austuvi ar modernu aprīkojumu. Tā gan nebūtu tik ienesīga kā lielie Halifaksas vai Bredfordas uzņēmumi, taču ar to pietiktu, lai palīdzētu Hejas ļautiņiem.

Mums ar Edvardu Tornfīlda bija traģēdijas vieta — traģēdijai mēs tikām pāri, un neviens no mums negribēja pamest šo vietu pavisam. Es ticu, ka arī no ļaunā var celties kāds labums. Mums palīdzēs Sentdžons, kurš nolēmis kļūt par mistera Toda palīgu, — un es domāju, ka ar laiku — pēc tam, kad misters Tods dosies atpūtā — mans brālēns pārņems šo draudzi.

Mēs drīz būsim Ferndīnā un atkal dzīvosim savu agrāko, pieticīgo dzīvīti. Varbūt tikai kāda daļa no manis — godkārākā daļa — klusībā nožēlos lepno Tornfīldas misis Ročesteres titulu, bet lielākā manas dvēseles daļa priecāsies par iespēju mitināties zem mūsu vecā, labā, pazīstamā un draudzīgā jumta pēc visām šīm ciešanām kopā ar maniem tuvākajiem — maniem bērniem un mīļoto vīru Edvardu — manas dzīves mīlestību, manas dvēseles otro pusi, manas dzīves jēgu — un visu manu laimi.

Content

Beilija Hilerija Misis Ročestere

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa