Blanšets Vorviks

Misis Ročestere

Vorviks Blanšets

Misis Ročestere

Džeinas Eiras dzīvesstāsta turpinājums

.

1. nodaļa Ceļojums pa jūru

Pirmās klases pasažieri jau bija devušies lejā, taču es maigajā pusnaktī vēl brīdi kavējos uz pakaļgala klāja un, atbalstījusies pret margām, lūkojos lejup ķīļūdens fosfora dejā. Liegas gaismas atspulgi bāli zaļā smaragda krāsā laiski vijās un locījās aiz kuģa, negurstoši paceldamies tikai tādēļ vien, lai atkal izšķīstu maigos putu virpuļos kā gaistošas atmiņas par to dzīvi, kuru bijām atstājuši aiz muguras. Dzirdēju ūdens murdoņu, spraigā, nostieptā buru audekla vieglo drebēšanu, mastu un kuģa koka daļu nevienmērīgos čikstus, kad pāri paceltajām burām aizviļņoja svelmaina brīze.

Ikviena aizejošā, neatgūstamā minūte aiznesa mani arvien tālāk no visa, kas bija pazīstams, no maniem mīļajiem bērniem un no Ferndīnas (lai gan tā vairs nepiederēja man, tik un tā es to mīlēju kā savu laimīgāko dienu mājokli); tomēr barkas vieglā šūpošanās šķietami ieaijāja manas maņas, remdināja raizes, kas krimta manā mātes sirdī. Vērojot pusmēnesi, kas kreisā borta malā cēlās pie apvāršņa un pār ūdens virsmu raidīja uz mani lauzītu staru, manī raisījās gandrīz vai mistiskas, eksaltētas izjūtas. Kaut kur priekšā pletās Āfrika! pat gaiss šķita pilns plašā, snaudošā, neredzamā kontinenta smaržas, kas izstrāvoja nepārvaramu aicinājumu uz piedzīvojumu.

Lasītāj, vai gan iespējams izdomāt jel ko citu, kas iedvestu cilvēka sirdī viņam noderīgu apjautu par Visa Radītā bezrobežu neaptveramību (un Cilvēces niecīgumu tajā), nekā ilgs jūras brauciens tropiskajos ūdeņos? Tas tiešām iedveš pazemību un liek vēlā naktī pārdomāt, ka mūsu dzimtā planēta nav nekas vairāk kā kniepadatas dūriena caurums bezgalībā trīsošā plīvura tīmeklī, kas klāj Debesi. Mūsu lepnais trīsmastu burinieks, kas kā gliemezis collu pa collai mēroja ceļu pāri tintes zilajam Atlantijas okeāna klājam kādas trīssimt jūdzes uz rietumiem no neviesmīlīgā tuksneša krastiem kas gan tas ir, ja ne zvaigžņu apgaismots puteklītis starpplanētu telpā? Vēl maznozīmīgāka biju es; kā gan varēju būt tik pārdroša un iedomāties, ka manām jūtām un domām neizdibināmajā, neizzināmajā kosmiskajā lietu kārtībā varētu būt kāda nozīme? Taču, kamēr es domāju šīs domas un pārdzīvoju šīs izjūtas, tās man šķita vissvarīgākās. Kamēr atrados uz šī niecīgā putekļu plankumiņa, kas pamazām virzījās uz dienvidiem, tas man bija visa pasaule.

Ja es spētu fiziskā spēkā vai atlētiskā veiklībā (vai, bez šaubām, kā filozofs intelektuālo spēju plaukumā) izjust vīrieša pašapziņu, es droši vien iedomātos, ka debesis un zvaigznes pieder man, jo es tās pagodinu jau uzlūkojot vien! Es varētu sevi pārliecināt, ka zeme šeit lejā ir mana, lai es to iekarotu, lai paņemtu! Saprotams, ne jau sievietes ikdienas nodarbju rezultātā tika atklāts šis kontinents, kurp ceļojām, ne arī uzbūvēts kuģis, kas patlaban dienu pēc dienas un nakti pēc svelmainas nakts pilnās burās cīnījās, lai lidz šim mērķim nokļūtu.

Ar bažīgu vainas sajūtu es iedomāju par Diānu Ficdžeimsu: ja vien viņa zinātu manas domas, cik sašutusi tad iebilstu maniem nosvērtajiem prātojumiem, cik bargi kritizētu mani par šādu nodevību pret savu dzimumu (kā viņa to nosauktu)! Reiz viņa pat pamanījās izteikt domu, ka laulība esot padarījusi mani dīvainu un vecmodīgu. Viņa sevi nespēja iedomāties par pakalpīgu līdzgaitnieci; viņa vienmēr bija tiekusies piederēt vīriešu pasaulei; viņa sapņoja kļūt par arhitektu, jūrnieku, kareivi, dzejnieku, politiķi, jaunu pasauļu atklājēju. Jau atmiņas vien par draudzeni bija kā tonizējošs līdzeklis; manīju liegu smaidu rotājamies sev lūpās un nepacietīgi vēlējos, kaut atkal varētu viņu apskaut.

"Misis Ročestera?"

Zema un skanīga, tomēr diezgan maiga balss atskanēja tieši man aiz pleca un iztraucēja sapņojumu. Biju domājusi, ka naksnīgajās pārdomās mani novēro vienīgi ekvatoriālie zvaigznāji un vientuļais stūrmanis nomodā; biju tā iegrimusi sevī, ka nesadzirdēju runātāja klusos soļus uz klāja.

Atpazīt sarunu biedru bija mirkļa darbs. Jau tā garo augumu vēl pārspīlēti garāku vērta ķivere ar nagu, uz kuras mēness gaismā mirdzēja viņa pulka zīme "58". Tas lielie cipari greznojās uz sudraba žetona zem sarkanbalta pušķa. Jau tad, kad tikko bijām izgājuši no Greivsendas, misis Hartforda (kura vienmēr bija modra, lai nepalaistu garām ne mazāko baumiņu), bija noskaidrojusi, ka leitnants Trevelians (jo tas bija viņš, kura balss mani iztraucēja) ir attālos rados ar lordu Sautdonu un pašreiz veic kurjera pienākumus armijā, pārvadājot svarīgus dokumentus starp savu garnizonu kolonijās un augstākajām iestādēm Anglijā.

"Vai jūs cenšaties saskatīt zemi?" viņš jautāja, vispirms atvainojies par to, ka varbūt sagādājis man uztraukumu.

Es izspiedu pieklājības smaidiņu un samierinoši pamāju, izgrūžot neapzināti aizturētu, seklu, nervozu elpas vilcienu. Sekojot leitnanta izstieptās rokas norādītajam virzienam, priekšā aiz labā borta un aiz spankera [1] tālumā pamanīju salu; tā bija violetā purpura krāsā, mazliet tumšāka nekā debesis, un pacēlās no jūras kā liels valis, kas gozējas mēness gaismā.

Nu jau biju pietiekami nomierinājusies, lai pajautātu: "Vai tā ir kāda no Zaļā Raga arhipelāga salām?"

(Kopā ar bērniem biju to iekalusi no misis Hartfordas atlasa, pēcpusdienas nodarbībā sekojot līdzi kuģa ceļam. Kapteinis bija paradis ik ritu mūs informēt par atrašanās vietu. Lady Rose Winter vēl atradās ievērojamā attālumā no Rietumāfrikas krasta; iemesls tam bija bargā vētra, kas aizpūta mūs prom no kursa starp Madeiru un Kanāriju salām.)

Leitnants Trevelians apstiprināja, ka tiešām tā. Redzēju, ka manas ģeogrāfijas zināšanas pārsteigušas viņu; sekoja kompliments, ka mans profils izskatījies tik jauks, un viņš nebūt nav gribējis iztraucēt manu pusnakts monologu. "Bijis viņš pēc nodarbošanās gleznotājs, nevis kareivis, tad būtu iedvesmots radīt kaut ko lielisku ziniet, romantiskā stilā! Emigrante mēnessgaismā kaut ko tamlīdzīgu".

Džentlmeņi, kuri lepojas ar savām spējām veikli triekt līdzīgus niekus, parasti ar savu manieru tiešumu mani pārmēru nomāc, tomēr sev par pārsteigumu atklāju, ka par humorpilnajā, ķircinošajā tonī izteiktajiem glaimiem nespēju apvainoties. Tagad viņš bija noņēmis augsto ķiveri; blondie mati mirdzēja mēness gaismā, pārsteidzoši kontrastējot ar tumšo, bet uzkrītošo Ratlendas pulka uniformu, tās melnajām aprocēm un apkakli, ko izcēla vienīgi baltā zobena josta un virsnieka zelta treses.

"Neraugoties uz apsvērumiem par gleznošanu, viņš cerot, ka es neuzskatīšu nevietā, ja viņš izteiktu zināmas bažas, sastapdams mani tā vienu pašu stāvam kuģa pakaļgalā. Vai no manas puses tas neesot pārdroši? Ja es paslīdētu un kaut tikai uz mirkli zaudētu līdzsvaru …" Viņš neizteica līdz galam varbūtējo drausmīgo seku minējumu, turpinādams ar dzīvīgu acu skatienu pētīt manējās viņš to darīja tik piemīlīgi, ar visnevainīgāko smaidu, kāds jebkad redzēts.

Nevarēja noliegt, leitnants Trevelians bija skaists vīrietis vingrs, labi veidots, ar lielisku prestance[2] (ja drīkstu ērtības labad lietot šo franču izteicienu), kas liecināja par īstu sportiskumu. Jau sen biju pārliecināta, ka Lusijas Hartfordas piecpadsmitgadīgā sirsniņa pukstēja straujāk ikreiz, kad viņš iedrīkstējās pienākt tuvāk mūsu mācību stundu vietai uz klāja; un, protams, mana jaunā skolniece nebija vienīgā, kuru uzveica viņa nepiespiesto manieru šarms. To, ka leitnants nebija precējies, es zināju no misis Hartfordas, tomēr gluži jauns viņš vairs neizskatījās viņam vajadzētu būt pāri trīsdesmit. Nodomāju, ka viņš, acīmredzot, dod priekšroku līksmai vecpuiša dzīvei, nevis nebrīvei laulības važās.

"Nesaprātīgi no bezpalīdzīgas sievietes puses, tā jūs gribējāt teikt, leitnant?" Es izsmējīgi noteicu. "Ziniet, man ir diezgan spēcīgas plaušas! Pat ja tās nepalīdzētu darīt modru stūrmani, esmu droša, ka mani kliedzieni pieceltu misteru un misis Hartfordus, kad es nozibētu gar viņu kajītes logu…"

Viņš paspīdināja spēcīgus zobus, kuri ziloņkaula krāsas mēnessgaismā izskatījās mirdzoši balti. "Ā, bet vai jūs protat peldēt? Ja nē, tad, kamēr nolaistu glābšanas laivu un aizairētu līdz jums, ļoti iespējams, ka būtu jau par vēlu. Sevišķi tādēļ, ka jūs apgrūtinātu sievišķīgais tērps, kas, neapšaubāmi priecē acis (ceru, ka jūs man piedosit), tomēr nez vai ir radīts kādam praktiskam nolūkam."

Es atsmaidīju pretī, nogludinādama sava vienkāršā kokvilnas tērpa melnās ieloces, nolēmu turpināt sarunu tai pašā vieglprātīgi zobgalīgajā tonī.

"Vai tad mana kleita nenoturētu mani uz ūdens kā balons, kā jums šķiet?"

"To es apšaubu", viņš atteica, laiski stiepdams vārdus. Es nebūt negrasos iebilst dāmai, bet atmetot citus apsvērumus šos ūdeņus apsēduši daži diezgan nepatīkami un kaitīgi okeāna sugu pārstāvji. Esmu pārliecināts, ka būsit jau paspējusi apbrīnot vietējās haizivju sabiedrības veiklību un rijīgumu?" viņa patīkamajā baritonā ķircinot ieskanējās augstākas modulācijas. "No otras puses, jūs izrādītu labvēlību, pieņemot manus pakalpojumus; es justos pagodināts jūs pavadīt mēness gaismas vērojumos…

"Cik laipni, leitnanti Tomēr jūs droši vien apzināsieties, ka es, kā mistera un misis Hartfordu bērnu guvernante, ceļoju viņu aizbildniecībā?" es atturīgi pasmaidīju, pavērsusi seju augšup pret viņu. Mūsu ceļabiedri varētu justies vīlušies, ja mani tagad dzirdētu, es to zinu jo šķiet nemitīgi alkstam pēc jaunām tēmām, kas atdzīvinātu sarunas."

"Jā, viņi ir īsts dīku tenku vāceļu bariņš, vai ne?"

Viņš izsmējīgi pavīpsnāja; es instinktīvi palūkojos apkārt. Ja neskaita vientuļo jūrnieku pie stūres rata, viss klājs bija tikai mūsu rīcībā. Lai arī runāju zobodamās, bija taisnība, ka vismazāk vēlējos izpelnīties uzmanību, kļūstot par velnišķīgā, negausīgā Moloha [3] kuģa skandāla barību.

Lad\j Rose Winter bija atstājusi ostu tikai pirms mēneša, bet jau tagad uzspiestā intimitāte, dzīvojot šādos nežēlīgi šauros apstākļos, bija neciešami nomācoša.

"Vai paliksiet kopā ar Hartfordu ģimeni arī Glāstonā, misis Ročestera?"

"Ai, nē." Es mazliet nepacietīgi papurināju galvu. "Sākumā man nāksies būt atkarīgai no dažiem mīļiem draugiem patiesībā, brālēniem un māsīcām, līdz tam laikam, kad būšu iedzīvojusies. Pēc tam, protams, man atkal būs jāpieņem kāds labi atalgots darbs."

Un misters Ročesters? Es dzirdu neizpratnē jautājam uzticamo lasītāju, kuram zināma mana līdzšinējā dzīves gaita. Kas noticis ar misteru Ročesteru?

Lasītāj, mistera Ročestera vairs nav.

Es zināju, ka nekad vairs nesastapšu nevienu viņam līdzīgu; nē, domāju, ka visa pasaule tik drīz nepieredzēs viņa līdzinieku. Protams, kopš ugunsgrēka, kas nopostīja Tornfīldu, viņš vairs nebija tas vīrietis, kas iepriekš; tomēr viņš daļēji bija atguvis redzi un daļu no savas darbīgās enerģijas. Viņa galīgā šķiršanās no šīs ēnu ielejas ko pasteidzināja neveiksmīgās pūles sagādāt ģimenei pārticību nāca pār mums, kas vēl arvien sērojam pēc viņa, neparedzēti pēkšņi. Viņš savu iespēju robežās bija darījis it visu, lai pasargātu mani no nojausmas par gaidāmo sabrukumu, tomēr jau biju sajutusi katastrofas trīsas, biju pilnīgi pārliecināta, ka kaut kas notiek pavisam ne tā, kā vajadzētu.

Negodīgi baņķieri sākumā pierunāja viņu ieguldīt pusi savas bagātības kādā kopuzņēmumā, kur tā drīz saruka, līdz neatlika gandrīz nekas. Tad, pats personīgi ieinteresējies par kāda sava drauga jaunizveidoto zāģētavu Notingemā (vētraini un aizrautīgi kā jau viņa dabā), viņš šajā neveiksmīgajā uzņēmumā nogremdēja atlikušo kapitālu, kā arī pilnīgi visu naudu, ko man bija novēlējis mans tēvocis Džons Eirs (veiksmīgs tirgotājs Madeirā) vismaz to daļu, kas palika pāri pēc tam, kad es taisnīgi dalījos šai naudā ar saviem jaunatrastajiem radiniekiem. Tieši šī otrā, varbūt vienlīdz pārgalvīgā pasākuma neveiksme deva manam dārgajam, lepnajam Edvardam liktenīgo triecienu. Pat tagad, kad iedomājos, ka viņš beidza savu dzīvi trūkumā, nožēlojamā bankrotā un pilnībā apzinājās, ka novedis postā ne tikai pats sevi, bet arī karsti mīļoto ģimeni šī apcere vēl arvien man sagādā neciešami asas sāpes.

Paliekot praktiski bez ienākumiem (vismaz tādiem, kas varētu nodrošināt bērniem izglītības turpināšanu), man nācās uzsākt kaut ko, kas ienestu naudu. Jā, es biju spiesta pazemoties, no jauna liekt muguru, lai pelnītu pati sev maizi. Šāda neparedzēta nejaušība, jāatzīstas, smagi ievainoja manu lepnumu. No dabas būdama bikla un noslēgta, es izjutu nepārvaramu nepieciešamību sākt jaunu dzīvi tālu prom no visa, kas varētu atgādināt pagātnes sāpes un ciešanas. Svešu acu vienaldzība šķita labāka par nožēlu draugu acīs. Nebiju arī neievainojama pret vāji slēpto triumfu, ko izjuta tādi cilvēki kā Blanša Ingrema (viņa bija kļuvusi par Henrija Linna kundzi), kas nekad nebija vēlējusi man labu.

Šķita, ka emigrācija ir īstā atbilde uz manām neremdināmajām alkām pēc anonimitātes; man tik un tā ieteica ceļot, lai spēcinātu nomocītos nervus. Abus mūsu bērnus atstāju vislabākajās, visprasmīgākajās rokās Hugo atradās Grimheivenā (viņš bija izlēmis kļūt par garīdznieku, un pēc viena vai diviem gadiem viņam jau bija nodrošināta vieta Magdalēnas koledžā); Helēna bija Čērnlejas internātskolāabi bērni būs laimīgi un drošībā līdz tam laikam, kad varēšu pie viņiem atgriezties. Varbūt patiešām ja manām pūlēm iepriekš bija kaut niecīgi panākumi, tie varētu turpināties arī kolonijā. Hugo jau bija tādā vecumā, ka varētu pienācīgi pasargāt māsu, ja gadījumā arī viņiem abiem nāktos doties šādā grūtā ceļojumā.

Biju centusies izdomāt citus, kārdinošākus plānus, kā nopelnīt algu; taču kam citam gan es derēju? Varēju vienīgi atgriezties savā vecajā guvernantes amatā.

Vairs nebiju tik jauna un naiva, lai lolotu idealizētu priekšstatu par citu vecāku burvīgajiem bērniem. Biju pilnīgi pārliecināta, ka viņi savā dziļākajā būtībā ir nolemti nodot tālāk savām atvasēm pašu vainas un trūkumus, neraugoties ne uz kādām aizbildņu vai audzinātāju pūlēm panākt pretējo. Šo pārliecību pārpārēm apstiprināja mani tagadējie darba devēji. Nē, mani nekādā ziņā vairs nesaistīja šī profesija, ko reiz tik lētticīgi un patiesi biju pieņēmusi. Taisnība, es iemācījos mīlēt Adeli, mistera Ročestera aizbilstamo (tagad viņa ir precējusies ar Krakenkroftas grāfa otro dēlu), bet viņu mēs ar Edvardu audzinājām kā savu bērnu. Es vienīgi cerēju, ka kolonijā varēšu atrast kādu sev piemērotāku nodarbošanos, kad būšu devusies prom no Ficdžeimsiem un viņu mājas uz salas.

"Jūs droši vien grasāties iekārtoties kādā darījumu jomā?" mans sarunu biedrs turpināja mazliet uzstājīgu iztaujāšanu.

Ar nožēlas pilnu smaidu pašūpoju galvu: "Baidos, ka, bēdīgā kārtā, mani plāni vēl ir nenoteikti."

Novērsos un palūkojos uz mēnesi; nogājis pa sudrabaino apvāršņa taku, tas patlaban kā burvībā peldēja pats sava perlamutra mirdzuma čaulā. Es nepazinu leitnantu Trevelianu pietiekami labi, lai uzticētu viņam savus apstākļus, tomēr, ņemot vērā mūsu no ārpasaules norobežoto eksistenci, varēju vienīgi pieņemt, ka viņš bija pārpārēm dzirdējis par manu straujo kritienu pa sabiedriskā stāvokļa kāpnēm. Vai viņš izturas pret mani draudzīgi aiz žēluma? es prātoju.

"Protams, saprotu. Es ceru, misis Ročestera, ka atvainosiet manu neatlaidīgo ziņkāri; es nevēlos būt nekaunīgs (tomēr viņš turpināja iztaujāt). Vai jūsu draugi dzīvo pašā Glāstonā?"

Šāda neatlaidība man izraisīja kārtējo smaidu. "Maniem draugiem ir ferma Oblivionas salā, pašā piekrastē; ja pareizi saprotu, tad tā atrodas blakus Kanaānas misijas apmetnei un skolai."

"Ak jā, es zinu šo vietu; ļoti jauks īpašums, saprotams, ja vien jūs saista apšaubāmie eremītiskas vientulības prieki, tā sakot. Kas attiecas uz mani, es labprātāk vizinos civilizācijas straujajos ratos."

"O," es iebildu, "bet būt par salas īpašnieku ir daudzkārt romantiskāk. Vai bērnībā jūs par ko tādu nesapņojāt?"

"Bērnībā?" viņa nedaudz skarbo lūpu kaktiņi savilkās jautrā grimasē. "Bērnībā, šķiet, mans vienīgais sapnis bija kļūt par kareivi. Mans varonis vienmēr bijis hercogs Velingtons. Bez šaubām, meitenēm un zēniem ir atšķirīgi sapņi."

Varēju vienīgi piekrist; un tomēr es zināju vismaz vienu izņēmumu šim likumam reiz Diāna Ficdžeimsa man pastāstīja, ka jaunībā viņai piemitis paradums pastāvīgi iztēloties sevi par hercogu Velingtonu! Tagad katrā ziņā bija pienācis laiks beigt mūsu draudzīgo tikšanos. Tā jau tāpat bija turpinājusies līdz riskam kompromitēt manu reputāciju gadījumā, ja kāds būtu ieraudzījis leitnantu iznākam uz klāja un piebiedrojoties man. Biju dažus gadus vecāka par viņu, tomēr ne tik veca, lai būtu ārpus jebkādām aizdomām!

Kāpjot lejup, viņš piedāvāja man roku atbalstam. Kā par nelaimi, tieši tajā brīdī, kad mēs sirsnīgi novēlējām viens otram "ar labu nakti", kvarterklāju šķērsoja tumša ēna. Jutu lielu atvieglojumu, kad atpazinu kapteiņa Makgredija drukno stāvu, kurš, protams, kāpa augšā, lai apspriestos ar stūrmani. Viņš tikai laipni pamāja. Kapteinis bija vidējos gados, allaž pieklājīgs un uzmanīgs pret pasažieriem, un izturējās jūras kapteinim pārsteidzoši džentlmeniski; jutu, ka uz viņa diskrētumu varu paļauties.

Lejā zem klāja atkal raudāja Kenionu zīdainītis; patiešām šķita, ka viņš nemitējas sūdzēties par savu pāragro ienākšanu šai pasaulē tas bija noticis, kad plosījās pēdējais ciklons vismaz mēnesi pirms laika. Atminējos, cik laimīgi sagadījās, ka mūsu jaunais un nepieredzējušais kuģa ārsts izrādījās tik lietpratīgs, kaut ari viņam pašam bija nosliece uz jūras slimību; zīdaiņa māti tā bija padarījusi pavisam bezspēcīgu. Man viņas bija no sirds žēl, jo viņa miega badā mūžam bija nogurusi un noraizējusies, apzinoties, ka bērna brēkšana neļauj pārējiem pasažieriem gulēt. Daremas govs (kuru Hartfordi veda līdzi uz koloniju) līdz šim bija devusi tikai tik daudz piena, lai pietiktu viņiem pašiem. Tā kā Mērija ar savu pienu nespēja paēdināt bērnu, baidījos, ka upuris ir nenovēršams.

Kad nonācu pie savas kajītes durvīm, uz kurām ar misiņa cipariem bija atzīmēts "10", mana kaimiņiene mis Faradeja saniknota izbāza galvu pa divpadsmitās kajītes durvīm. Pāri viņas kokvilnas naktstērpam bija uzmests adīts brūns lakats, zem vaļīgā sirmojošu, peļu pelēkas krāsas matu mezgla pierē iegūlusi stingra rieva, sakniebtajās lūpās koncentrēts viss viņas niknums.

"Labrīt, misis Ročestera." Apvaldītās dusmās viņas balss skanēja svelpjoši. "Redzu, ka bijāt spiesta bēgt no šī nožēlojamā bērna bļāvieniem! Es uzskatu, ka stāvoklis kļūst neciešams."

"Ak, mīļā, " es savilku seju daļēji mākslotā līdzjūtībā. "Nē, ne jau tas mani izdzina ārā vakars bija tik silts un es devu priekšroku vēsumam uz klāja. Kajītēs ir tik smacīgi, vai ne? Patiesi, mis Faradeja, esmu pārliecināta, ka zīdainis pēc dienas vai divām norimsies. Padomājiet par nabaga Mēriju!"

"Es domāju, ka vajadzētu izplatīt parakstīšanai petīciju, lai viņa vecākus pārvieto uz visattālāko kajīti," mis Faradeja bargi paziņoja. "Tas ir smieklīgi, mēs esam izdevuši naudu par biļeti pirmajā klasē, bet mums jāpacieš šādi apstākļi. Domāju, ka ar prieku pievienosiet savu parakstu, misis Ročestera?"

Es tik tikko spēju slēpt sašutumu. "Ak lūdzu nedariet to, mis Faradeja! Kenioni jutīsies pazemoti! Galu galā, Mērijai tas ir pirmais bērns; domāju, ka viņai nebija ne jausmas, cik grūts varbūt ceļojums pa jūru ar jaundzimušo…."

"Daži vispirms padomā par citiem un tikai tad par sevi," mis Faradeja atcirta. "Es būtu palikusi mājās, nevis riskējusi apgrūtināt ceļabiedrus ar knēveļa bļaušanu. Kristīga žēlsirdība ir viens, bet pārbaudīt kaimiņu pacietību līdz galējai robežai ir pavisam kas cits. Ar labu nakti!"

To teikusi, viņa aizcirta savas kajītes durvis.

Siedama sava naktstērpa auklas un cenzdamās neskatīties uz pāris resniem tarakāniem, kas nokrita no griestiem un aizbēga pāri gultas pārklājam, es prātoju par cilvēka

~ ~ ilgutoas pasitas bibliotĒka

dabas neizmērojamo untumainību. Saprotams, Mērijas zīdaiņa nemitīgie, spalgie kliedzieni arvien vairāk nogurdināja visu kajīšu iemītnieku nervus, taču Rūtas Faradejas neiejūtīgā reakcija pauda nespēju saprast līdzcilvēkus, tas nekādi neatbilda viņas sludinātajām reliģiskajām idejām. Viņa devās emigrācijā ar vispatiesākajiem nolūkiem piedāvāt savus pakalpojumus veslijiešu [4] misijai kalabaras apgabalā. Lai kā centos, nespēju apbrīnot mis Faradejas šķietamo apņēmību veltīt savu uz šīs Zemes atvēlēto laiku Labajiem Darbiem. Bez šaubām, šī sieviete bija sajutusi manu nepatiku un, protams, ņēma to ļaunā, lāču kaut kas mis Faradejā nelāva man viņu cienīt, lai kā centos. Šķita, ka viņai daudz svarīgāk meklēt trūkumus citos, nekā veltīt spēkus svarīgākām lietām, ko viņa tik skaļi centās atbalstīt.

Ar matu suku katrā rokā es apsēdos uz savas priedes koka lādes un sparīgi sukāju izlaistos matus. Niecīgais, ovālais spogulītis uz mazgājamā galda kā pārmetumu meta pretī sveces gaismā mirdzošo matu atspulgus. Zināms, mani mati nekad nav bijuši kastaņbrūni, taču arī ne pelēki kā Rūtai Faradejai. Man bija aizdomas, ka grēks, kas apsēdis viņu tā ir skaudība. Viņa nekad neiepazīs mātes priekus un rūpestus. Protams, tagad viņa jau bija atmetusi jebkādus mēģinājumus saistīt vīriešu dzimuma uzmanību, ja vien vispār kādreiz to mēģinājusi, valkādama kvēkeriski [5] vienkāršus tērpus. Diez vai leitnants Trevelians tērētu laiku, lai sacītu izsmalcinātus komplimentus viņai, ne arī izteiktu nepiedienīgus mājienus par viņas atbilstību alegoriska portreta modelim!

Ar asu vainas apziņu es izjutu, kāds ērkšķu tuksnesis dzīve var būt cilvēkam, kuram tik ļoti trūkst ārējās pievilcības kā Rūtai Faradejai. Vienmēr apzinājos, ka pati šai ziņā neesmu pārāk apveltīta; būdama jaunāka, arī es cietu, redzot, kā citas sievietes tiek apbrīnotas un kāda uzmanība tām tiek izrādīta, kamēr pati vienmēr biju visdziļākās vienaldzības, lai neteiktu, nievājošu piezīmju objekts. Es labi sapratu, cik bezgala pazemojoši bija paciest šādu attieksmi. Biju pārāk pazemīga, lai spriestu par to, cik ilgi manis pašas ticība Labajam Dievam būtu izturējusi šādus pārbaudījumus, ja beigu beigās es netiktu savienota ar misteru Ročesteru; jo tā ir nepatīkama, tomēr neapstrīdama patiesība, ka uz Zemes ne vienmēr Labais un Ļaunais saņem pēc nopelniem.

Pirmajās dienās uz jūras, pirms visi pilnībā apjautām, cik lieliski kajīšu koka starpsienas laiž cauri ikkatru skaņu, es guvu pamācošu pieredzi, atklādama, tieši cik augstu dažas personas vērtē manu profesionalitāti un personību. Dzirdēju, piemēram, kā misis Hartforda atzinās mis Faradejai tās kajītē, ka "misis Ročestera bija labākais, ko tik īsā laikā varējām bērniem atrast" kaut arī tiku uzskatīta par "līdz šim apmierinošu". Mis Faradeja tomēr pacentās brīdināt manu darba devēju, ka "lai arī ārēji viss izskatās piedienīgi, viņai esot aizdomas, ka aiz misis Ročesteras lēnīgajām manierēm slēpjas ļoti spītīgs raksturs."

Taču galu galā es spēju apslāpēt aizvainojumu, ko izraisīja šādas vaļsirdīgas atzīšanās, spēju par tām pasmieties un pat novērtēt tās kā negaidītu morāles mācību stundu. Guvusi mācību, ka manas labās īpašības apkārtējās pasaules acīs nav tik lielas, kā pati lētticīgi biju iedomājusies, nolēmu turpmāk šo ceļojumu uztvert kā pazemības skolu. Rāmajos kopdzīves gados ar misteru Ročesteru pieradusi par pašsaprotamu pieņemt, ka citi mani atzīst par labu, no šī brīža izvirzīju sev uzdevumu pamatīgi no jauna apgūt netīkamo patiesību, ka man piemīt tieksme sevi maldināt.

Es atlocīju palagu, izdzēsu man piešķirto tauku sveces nodeguli un atgūlos uz savas šaurās guļvietas cietā salmu matrača zem zemajiem griestiem. Gaiss bija kļuvis nedaudz vēsāks, atvērtais loga režģis uztvēra vieglu svaiga gaisa dvesmu no viļņojošā okeāna. Mērijas Kenionas zīdainis beidzot bija pārstājis niķoties. Neskaidri saklausīju, kā kaut kur kuģa iekšienē pacietīgi grauž žurka protams, tā gan nebija pati nomierinošākā skaņa, tomēr pārsteidza tas, cik ātri cilvēks norūdās pret nepatīkamām sajūtām.

Šūpošanās un viļņu ritmiskie plīkšķi, sitoties pret kuģa korpusu lejā zem manis, ieaijāja miegā. Es pagriezu galvu pret ciedra koka sienas apšuvumu. Noklīdis mēness stars izgaismoja abu manu bērnu portretus, viņu dzīves tagad bija atkarīgas no turpmākajiem notikumiem. Uzsmaidīju viņu starojošajām, eņģeļiem līdzīgajām sejām un drīz vien iemigu.

2. nodaļa Balle

Dienas bez mākoņiem sekoja cita citai, un mēs gozējāmies zem nevainojami skaidrā, mūžam zilā debesu kupola; dienas savā starpā neatšķīrās ne ar ko, ja vien pie apvāršņa negadījās kāds kuģis (kādu rītu gadījās ieraudzīt veselas trīs barkas pēc kārtas). Apmainījusies signāliem ar Mesopotamia, kas devās mājup no Ceilonas, Lady Winter Rose uz pusstundu apstājās dreifā; tika nolaista laiva, lai nodotu un saņemtu pastu. Pats kapteinis Makgredijs, paņēmis līdzi mūsu steigā aizzīmogotās vēstules tuviniekiem un draugiem, kāpa uz kompānijas dvīņu kuģa, lai pavadītu pusstundu jūrnieku sarunās ar savu confrere[6]. es nodomāju ak, ja viņš, atgriezdamies savā airu laivā, varētu atvest atbildes vēstules no Hugo un Helēnas!

Tajā pēcpusdienā, kad šķērsojām ekvatoru, saule kveldēja tik neganti, ka šķita, kuģim tās staru uzbrukumā jāizkūst un jāsadalās. Pasažierus pierunāja noskatīties jautro, tomēr nedaudz pazemojošo rituālu, kuram tika pakļauti visi kuģa vīriešu kārtas pasažieri, kas šo robežlīniju šķērsoja pirmo reizi. Likās, ka kopumā viņi šo pasākumu uztvēra diezgan labdabīgi; patiesībā, neraugoties uz pazemojumiem, ko vīriešiem nācās izturēt, es pat izjutu gandrīz vai skaudību, redzot, kā tos dāsni aplej ar atsvaidzinošo, sāļo jūras ūdeni. Tomēr viņiem tas vairs nebija jauns pārbaudījums; viņi jau bija pieraduši ik rītu pulksten sešos ņemt pa gabalam jūrnieku ziepju un kāpt uz klāja, lai ieziepētos; tad kuģa apkalpes vīri ar spaiņiem lēja tiem uz galvas jūras ūdeni un pēc tam mazgāja klāju. Biju radusi atmosties no kuģa sūkņu trokšņa, un, gulēdama savā mazajā, šūpojošajā kajītē, reizēm atpazinu leitnanta Treveliana sirsnīgos smieklus, kad viņš uz klāja lēja sev virsū ūdeni. Rītausmas blāvajā gaismā pūlējos sakopot domas, pievērsties piedienīgākiem tēliem un izraudzīties mācību stundu tēmas priekšpusdienas nodarbībām ar bērniem.

Mani darba devēji baudīja ērtības vienā no abām kuģa pakaļgala kajītēm; caur atverēm kuģa pakaļgalā un sānos kajītēs ieplūda caurvējš, par ko citi pasažieri viņus lielā mērā apskauda, svelmainajā atmosfērā jebkura niecīga gaisa plūsma bija patīkams atvieglojums. Šeit bija tā vieta, kur es centos iedabūt aritmētikas, angļu valodas, franču gramatikas, ģeogrāfijas un vēstures pamatus trīs jauno Hartfordu ne visai uztverīgajos prātos. Bija visai grūti noturēt kaut cik regulāras nodarbības, jo skats pa telpas logu nemitīgi novērsa uzmanību. Lidojošās zivis izrādījās virs dzirkstošajiem viļņiem, haizivis kā audekla velkus izvija savus lokani draudīgos ķermeņus starp ķīļūdens audiem, graciozi lēkāja vaļveidīgie un delfīni, ūdens strūklas izšļāca vaļi šāda nemitīgi mainīga izrāde Lusijai, Džeimsam un mazajai Ernijai parasti likās tīkamāka nekā sausie un putekļiem klātie fakti no Anglijas līdzi vestajās grāmatas; jaunajiem un viegli iespaidojamajiem prātiem šī zeme jau šķita ļoti tāla (turpretī man Dzimtene sāka līdzināties neīstenojamam sapnim par kārtību un vēsumu).

Līdz šim vienīgais kaut cik ievērības cienīgais sabiedriskais pasākums bija dievkalpojums, kas notika katru svētdienas rītu pulksten desmitos, un ko vienlīdz centīgi apmeklēja gan kajīšu, gan klāja pasažieri kaut gan dažreiz man šķita, ka dievlūdzēju cītība bija tik liela, pateicoties citu izklaižu trūkumam, nevis dziļām rūpēm par savu nemirstīgo dvēseļu labklājību. Tā kā uz kuģa nebija iesvētīta garīdznieka, dažus pantus no Bībeles lasīja kapteinis (man šķita, ka viņš tos izraudzījās gluži nejauši). Pēc tam zem ziemeļrietumu brīzē viļņojošajām baltajām burām, kas kā kalns slējās pāri mums, mis Faradejas vadībā tika dziedātas baznīcas dziesmas. Es biju spiesta piedalīties dievkalpojumos, jo man bija jāspēlē pavadījums uz Hartfordu harmonija ("ērģeles de voyage[7]", kā to uzstājīgi lika dēvēt misis Hartforda, runādama šausmīgā, skolā iekaltā franču valodā, taču viņa to uzskatīja par izcilāko sasniegumu labu manieru apguvē).

Neskaitot šos iksvētdienas dievkalpojumus, klāja pasažieri tikai retos gadījumos uzdrošinājās pārkāpt neredzamo robežu, kas tos šķīra no pirmās klases pasažieriem. Tomēr pretējās puses pārstāvji diezgan bieži uzsāka šādus sakarus īpaši tas attiecās uz pirmās klases neprecētajiem vīriešu kārtas pasažieriem (uz emigrantu kuģa jaunie vīrieši bija skaitliskā pārsvarā pār viņu vecuma brīvām sieviešu kārtas ceļotājām).

Dienās, kad pat Hartfordu kajītē kļuva pārāk karsts, lai mani jaunie audzināmie izturētu mācību stundas, biju paradusi tās noturēt uz klāja. Ne reizi vien, kad lasīju bērniem priekšā, sēžot svītrainās audekla markīzes ēnā, kas bija nostiepta, lai pasargātu pirmās klases pasažierus no nežēlīgi karsējošās saules, manu skatu uz mirkli novērsa leitnanta Treveliana melnajā formā tērptā mugura; viņš pastaigājās pa promenādi kopā ar Izabellu Beinsu. Mis Beinsa, tēlotā kautrībā ieķērusies viņam elkonī, ar ievingrinātu nepiespiestību plivināja skropstas, paceldama nekaunīgās genciānas [8] krāsas acis pretī viņa smaidošajam, atzinīgajam skatienam. Kad viņai bija jāatpūšas no tik nogurdinošas piepūles, pāris plecu pie pleca apēdās uz takelāžas apaļkoka, kas bija piestiprināts pie klāja; no turienes augšup atskanēja viņu čalas un smiekli, neciešami kairinot mūsu dzirdi un traucējot bērniem koncentrēties (jo sevišķi jaunajai mis Hartfordai).

/ Kas attiecas uz mani, varēju vienīgi atzīt leitnanta Treveliana gaumi; tik tiešām šķita, ka mis Beinsa neapstrīdami ir skaistākā no jaunajām klāja pasažierēm. Bieži tiku apbrīnojusi vai nebūtu jāsaka, apskaudusi? viņas nevainojamo rožu pumpuram līdzīgo muti un kuplās, blondās sprogas (franči tās dēvē par anglaises), kas, prasmīgi sakārtotas, ieskāva nevainojamas sirdsveida formas seju ar sevišķi gaišu, krējumbaltu ādu. Ja ari viņas tērpi bija spilgtākās krāsās, nekā man šķita vēlams, nācās atzīt, ka tie lieliski izcēla viņas jaunavīgi sievišķīgo augumu.

Tomēr ar laiku man Izabellas sudrabainie smieklu zvaniņi, kad viņa pastaigājās, ieķērusies leitnanta Treveliana elkonī, sāka likties pārāk bieži un aprēķināti, lai tos varētu uzskatīt par dabiskiem vai dāmai piedienīgiem; Izabellas sentimentāli jūtelīgās manieres un dievinošā izturēšanās vedināja domāt, ka viņai pilnībā trūkst sajēgas, kā īsti jāuzvedas sievietei. Jel kādai pašsaglabāšanās instinkta paliekai būtu vajadzējis pateikt priekšā meitenes saprātam, ka, pirms tik pārdroši izlikt sirdi uz delnas, vajadzētu kaut nedaudz piesardzīgi pavērot un novērtēt kritiski; vienmēr esmu uzskatījusi, ka "mīlestība no pirmā skata" ir plānprātīgu muļķu privilēģija.

Tomēr, ņemot vērā daudzu pirmās klases pasažieru augstprātību un tukšās sarunas, atzinu, ka nedrīkstēju pārāk bargi nosodīt leitnantu Trevelianu par vēlmi paplašināt paziņu loku. Varbūt dažkārt likās, ka viņš man pievērš vairāk uzmanības nekā prasīja parasta pieklājība, taču biju pārliecināta, ka esmu dažus gadus par viņu vecāka, un ikvienam bija zināms, ka neesmu bagāta. Tā drīz vien pārliecinājos, ka būtu muļķīgi lolot jelkādas ilūzijas, ka viņš varētu uzskatīt mani par ko vairāk, kā vien patīkamu ceļojuma paziņu, ar kuru kopā nedaudz kliedēt nenovēršamo garlaicību šādā bezgala ilgā jūrasbraucienā.

Turklāt vārdu greizsirdība jau sen biju apņēmīgi izsvītrojusi no savu emociju apzīmēšanai nepieciešamā vārdu krājuma; glaimoju sev, ka būdama netīša, bet vienaldzīga aculieciniece, nejutu iekšēju satraukumu pazīmes redzot, ka leitnants labprātīgi tik lielu daļu piespiedu brīvā laika pavada gadījuma paziņu sabiedrībā, kāda bija Izabella Beinsa. Galu galā, kāda man daļa gar to, kā viņš īsināja bezgala garās stundas? Ja arī tā bija taisnība, ka man viņa izturēšanās vienmēr šķita ļoti patīkama, es vēl nebiju atraitne ne trīs gadus; savu atlikušo mūžu biju zvērējusi pārvērst par dzīvu svētnīcu mana rūgti apraudātā kunga un pavēlnieka piemiņai.

Taču mūsu kuģa dzīves mierīgo, lai neteiktu, garlaicīgo ikdienu, kurā bija arī neizbēgamas sīkas pārmaiņas vai ātri pārejošas aizraušanās, drīz pārtrauca un atdzīvināja notikums, kas pārspēja visu citu. Izrādījās, ka kāds no klāja pasažieriem bija poligrāfists un veda līdzi mehānisko iespiedmašīnu ar nolūku kolonijā nodibināt uzņēmumu. Mistera Nikola milzīgā iespiedmašīna bija cieši nostiprināta kravas tilpnē, kur viņš to uzraudzīja un regulāri eļļoja (kamēr mašīna netika darbināta, tai draudēja briesmas sarūsēt sāļajā gaisā); viņam lūdza izņēmuma kārtā likt mašīnu pie darba. Patiešām, kādas desmit dienas pēc manas pusnakts sarunas uz klāja ar leitnantu Trevelianu, visiem pasažieriem gan pirmās klases, gan klāja tika izdalīts mistera Nikola amata prasmes paraugs ielūguma veidā; eleganti nodrukāts uz mazām lapiņām, tas aicināja uz soirйe dansante[9] uz kvarterklāja.

Šo izklaidi, kam pēc ieceres vajadzēja izdoties "nesalīdzināmi spožai" un kļūt par "neapstrīdamu mūsu ceļojuma saviesīgās dzīves apogeju", rīkoja grupa uzņēmīgāko klāja pasažieru, un laika ziņā tai vajadzēja sakrist ar tuvojošos pilna mēness fāzi. Mēs, pirmās klases pasažieri visumā bijām vairāk nekā priecīgi par šo pasākumu, kas solīja novērst domas un sniegt atvieglojumu no apnicīgi nevainojamā laika, svaigumu zaudējušā ēdiena un, vēl jo vairāk, sarunām. Brīvdienas uz jūras bija zaudējušas savu sākotnējo burvību un pasažieri, pat pirmās klases sieviešu kārtas ceļotājas, šķiru atšķirības ievēroja arvien mazāk un mazāk. Mis Faradeja vienīgā izteica priekšlikumu boikotēt iecerētos svētkus.

"Es uzskatu, ka dāmām jo sevišķi pieklātos apzināties sabiedrisko stāvokli, misis Ročestera," drīz pēc ielūguma saņemšanas kaimiņiene izteica savus uzskatus. "Jāparāda, ka vismaz dažas no mums ievēro pieklājības normas! Mēs atrodamies tik pazemojošā situācijā, bez izvēles iespējām, kas pārāk viegli var novest pie vispārējas vaļības, saejoties ar zemākas klases pasažieriem. Esmu ārkārtīgi vīlusies, ka arī jūsu darba devēja uzskata par pieļaujamu sevi šādā kārtā pazemot. Es lūdzu jūs mani nepārprast, misis Ročestera," viņa pieklusinātā balsī, smaidīdama savu rēgaino plānlūpu smaidu, piebilda, "es tik tiešām uzskatu, ka jūs kā vienkārša misis Hartfordas bērnu guvernante gan varat nemocīties šaubās attiecībā uz savu piedalīšanos." Mani biklie iebildumi skanēja nedzirdīgām ausīm. Kārtējo reizi man bija grūti savienot šādu izrādīšanos, pedantiski ievērojot sabiedrības normas, ar Rūtas Faradejas pausto dedzīgo misionāres pārliecību. Kā gan viņa varēja cerēt rast gandarījumu savā jaunajā, pašuzupurēšanās pilnajā dzīvē vienā no vispirmatnējākajiem un attālākajiem impērijas nostūriem, ja tik nelokāmi atteicās atmest savas šķiras iesakņojušos paradumus un atsacīties no sava sabiedriskā stāvokļa iedomātā pārākuma?

Galu galā biju iemācījusies just tikai un vienīgi žēlumu pret savu ceļabiedreni par tās plānajiem, dzeltenbālajiem vaigiem, nenosakāma vecuma izskatu, pilnīgo elegances un sievišķīgas grācijas trūkumu. Rūta Faradeja bija cītīga puritānisko uzskatu piekritēja, viņa izvairījās no visām laicīgajām izpriecām un to, kas citiem šķita nožēlojams stāvoklis, uzskatīja par tikumību. Dejošana sagādā baudu; tātad neapstrīdams sequitur ir tāds, ka par katru cenu jāpretojas vilinājumam ļauties šai vēlmei. Vai varbūt (vairs ne tik smalkjūtīgi jautāju pati sev) viņa vienkārši baidījās no pazemojuma, redzot, ka nav neviena, kas vēlētos viņu lūgt uz deju?

(No manas kaimiņienes draudiem iesniegt petīciju par Kenionu piespiedu izlikšanu no viņu kajītes nekas nebija iznācis, par šo nelielo dieva žēlastību es biju ārkārtīgi pateicīga. Bērns tika kristīts labskanīgā vārdā Bārnabijs Konstantīns; lai gan viņš joprojām bija vārgs un lēnām pieņēmās svarā, sagādājot nopietnas bažas kuģa ārstam, vismaz vairs neplosīja pārējo pasažieru nervus, pastāvīgi mozdamies nakts vidū, vienā un tajā pašā laikā.)

Pēc pēcpusdienā uznākušas negaidītas tropiskās brāzmas gaiss ilgi gaidītās balles vakarā bija kļuvis nedaudz vēsāks kā parasti tas patiešām bija ideāli piemērots bezrūpīgam pasākumam ārpus telpām. Apkārt kvarterklājam z' izkāra duci kuģa laternu; kādā stūrī kā zaļš, nostalģisks atgādinājums par sauszemi, bija izvietoti milzum daudz podos stādīti krūmi; to īpašnieks Alfrēds Dods, dodoties emigrācijā, bija iecerējis Glāstonā izveidot stādu audzētavu.

Tika izsaiņoti labākie tērpi, kas pēc kuģu kompānijas ieteikuma bija rūpīgi ietīti zīdpapīrā, lai pasargātu no sāls piesātinātā jūras gaisa kaitīgās iedarbības; kungi dižojās gaišās biksēs un audekla žaketēs, tiesa, ceļojuma laikā tās gan bija nedaudz saburzījušās, tomēr salīdzinoši tīras. Hartforda kundze bija to nedaudzo dāmu skaitā, kuras ieradās krinolīnā ar apakšsvārkiem. Es jau sen, pat vēl pirms nonācu

nelaimīgas atraitnes kārtā, biju cieši sev nosolījusies, ka nekad tik tālu nepadošos modes diktātam, lai staigātu, tērpusies šādā iedomīgas sievišķības simbolā; tomēr man jāatzīstas, ka izjutu skaudību par līgano grāciju, kādu šie tērpi piešķīra dažām to laimīgajām valkātājām. Es varēju ietērpties tikai savā vienīgajā melnajā zīda kleitā; ap kaklu melnā samta lentā biju aplikusi medaljonu, kurā atradās mistera Ročestera portrets un viņa piķa melno matu cirta (tā man piederēja kopš mūsu agrīnās pazīšanās).

Reklāmlapiņās bija izziņots, ka "spēlēs orķestris, kurā piedalās mūsu kuģa sabiedrības muzikālie pasažieri". Mūsu gadījumā tas sastāvēja no ērģelēm de voyage, divām obbligato[10] vijolēm un klarnetes. Priekšnesumam tika mobilizētas manas pieticīgās muzikālās dotības līdz ar kapteiņa otrā palīga un divu klāja pasažieru talantiem. Polkas, valši un kadriļas strauji sekoja cita citai, dejā tika nomīti pirkstgali un valdīja pārgalvīga jautrība.

Jāatzīst, ka manu prieku nedaudz sabojāja pievilcīgā Izabella Beinsa, tērpusies gatavo apģērbu veikalā pirktā smaragdzaļā muslina tērpā, kas ļoti bieži bija leitnanta TreveIiana dejas partnere. Sievietes vaļīga izturēšanās ir skats, ko nekad nav patīkami vērot un es pieķēru sevi aizdomājamies, vai tikai Rūtai Faradejai nebija taisnība, apšaubot šādas izlaidīgas pulcēšanās idejas saprātīgumu, kur likumi, kas nosaka cienīgu izturēšanos sabiedrībā, pavisam zaudē spēku. Ikreiz, kad šis pāris aizvirpuļoja garām, man bija sāpīgi cauri mūsu pieticīgā kvarteta čīgāšanai un pīkstēšanai (kas dažkārt nepavisam nebija saskanīga) atpazīt leitnanta jautros, lipīgos smieklus, kuriem piebalsoja mis Beinsas samākslotais zvārgulis. Sev par spīti atraudama skatu no strupajiem ziloņkaula taustiņiem, pamanīju viņa žilbinošo stāvu; atliecis galvu ar skaistajiem gaišajiem matiem viņš no visas sirds uzjautrinājās par kādu zobgalīgu partneres joku. Izabella, aizmirgodama garām savās satina kurpītēs, zelta cirtām plīvojot, savilkusi sulīgās, ķiršsārtās lūpiņas, izskatījās tik skaista un nenoliedzami priecēja acis kā zaļa, aizraujoša un cirtaina vīzija volānos un kruzuļos.

Sēžot un izvēloties spēlēšanai agresīvi mundrās deju melodijas, es apjautu, ka mans smaids pamazām kļūst tikpat dabisks kā karnevāla klauna uzzīmētās mutes vieplis. Saņēmos, lai izskatītos līksma, kaut gan pēkšņi trokšņainās, košās fiestas vidū jutos vientuļa; nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka cilvēka centieniem nav nekādas nozīmes. Kāda negribīga manas būtības daļa zaudēja dūšu pārdroši neprātīgā piedzīvojuma priekšā; jau atkal pret savu gribu iztēlojos, ka kuģis ir žēlas apceres un filozofisku pārdomu priekšmets kādam no lieliskajiem, valdonīgajiem putniem, kuri dažkārt mums sekoja, stundām ilgi planēdami virs mastiem, kā sastinguši kustībā.

Galu galā, varbūt Rūta Faradeja rīkojās pareizi, atsacīdamās ar savu klātbūtni pagodināt šādus neprātīgus, vulgārus svētkus; vai viņa nebija radusi labāku nodarbi, sēžot kuģa telpās un cītīgi pārlapojot savu Veco Derību? Kas gan cits bija Lady Winter Rose, ja ne ceļojošs cirks, mājas baudkārai Bāla [11] pielūdzēju klejotājciltij, kas bezrūpīgi un bezjēdzīgi līksmo, dodoties pretī nezināmām briesmām un nepazīstamam ceļa mērķim? Drīz mūsu labajam kuģim vajadzēja nokļūt dienvidu puslodes ūdeņos; tas devās pa jaunu, īsāku, bīstamāku ceļu, neapstājoties Keiptaunā, bet novirzoties simtiem jūdžu uz dienvidiem no Labās Cerības raga, lai izmantotu brāzmainos rietumu vējus. Pēdējā laikā man baiļu trīsas izraisīja iztēles aina, kurā skatīju trauslo barku sadragātu skaidās pret aisbergiem; tobrīd man šķita, ka pasažieri savu dzīru lepnības un patosa pilnajā nekaunībā pārgalvīgi izaicina dievus.

"Jūs esat palaidusi garām visas dejas, misis Ročestera!"

Beidzot pulkstenis bija viens; tika ņemtas nost lampas. Tas bija leitnants Trevelians, viņš bija pagaidījis, lai palīdzētu man salikt mazās ērģeles de voyage un viņa balsī bija saklausāms pārmetums.

"Tā bija brīvprātīga uzupurēšanās sabiedrības labā," kārtodama nošu lapas, pacēlu galvu un uzsmaidīju viņam. "Baidos, ka tā gan nebija tik cēla kā mis Faradejas upuris! Tomēr nez vai jūs ticēsiet, ka arī es te, starp šiem augiem, izklaidējos?"

Ar mākslotas nožēlas izteiksmi sejā viņš pašūpoja galvu un, acīm nozibot, pievērsās apaļajai dimanta mēness ripai, kas slīdēja virs mastiem.

"Vismaz man tika prieks vērot jūs un mis Beinsu," es teicu. "Viņa dejo ļoti jauki; tik tiešām, jūs bijāt bezgala elegants pāris!"

Viņš iesmējās tā bija patīkama, zema skaņa. "Izabella Beinsa ir pļāpa, tomēr dažkārt viņa mani uzjautrina nelielās devās. Vai neiedomājāties, ka es labprātāk būtu izvēlējies par dejas partneri jūs, misis Ročestera? Taču diez vai man pat ar spēku izdotos jūs atraut no harmonija! Un dienas laikā jūs vienmēr esat pie šiem Hartfordu knēveļiem."

Par spīti sev, tomēr gandarīta, piespiedu pirkstu pie lūpām un tramīgi pārlaidu skatu tukšajam klājam, tad novērsu skatu, lai spožā mēness gaisma neapgaismotu manus vaibstus un sarunas biedrs nepamanītu nejauko smaidu, kas bija iezadzies man sejā.

"Vai jūs baidāties, ka klājam ir ausis?" Viņš atturīgi jautāja. "Ļoti iespējams. Paklausieties vai jūs vēlētos vēlreiz no klāja paraudzīties ūdens fosforizētajās krāsās?"

Pēc šī vakara emocijām vēl nebiju gatava miegam, es piekritu; tomēr ne gluži bez bažām. Atkal mēs plecu pie pleca stāvējām pie reliņa virs putojošā ķiļūdens; virs mūsu galvām necaurredzamās samta debesis vainagoja zvaigžņu vija. Lady Rose Winter neatlaidīgi virzoties pa zemeslodes apakšējo daļu Mežāža tropa [12] virzienā, Lielā Lāča zvaigznāja vietu pie debesīm pamazām ieņēma Dienvidu Krusts, mūsu jaunatklājamās Jaunās Pasaules daļiņa.

"Nu mēs esam pusceļā līdz galamērķim varbūt tagad esat sākusi vairāk domāt, kas jūs tur sagaida, misis Ročestera, un mazāk par to, ko esat atstājusi aiz sevis?"

Klusā, bet saskanīgā apcerē dažas minūtes bijām baudījuši mierpilno nakts ainu, tad pagriezu galvu un leitnanta skaidrās, dzidrās acis iegrima manējās. Ar šādu nopietnu izteiksmi man viņa seja likās vēl glītāka, kas vispār nebija iespējams, samulsu, jūtot, ka pret manu gribu viņa tuvums liek straujāk pukstēt manai sirdij. Pamanīju, ka viņa plauksta uzgūlusi manējai, tomēr man nepietika spēka to atraut.

"Neesmu gluži bez bažām," pūlēdamās atgūt vienmērīgu elpu, atzinos. "Es baidos, ka šodienas realitāte nevarēs mēroties ar mīļajām atmiņām par "senajām dienām", domāju, ka atkalredzēšanās ar paziņām pēc ilgas atšķirtības vienmēr ir nedaudz biedējoša, vai ne? Visi ir novecojuši, neatgriezeniski mainījušies kurš gan apgalvos, ka uz labo pusi? Mēs, protams, regulāri sarakstījāmies, tomēr nevaru nedomāt par to, vai tikai nesagādāšu vilšanos misis Ficdžeimsai un viņas dēliem…"

"Ko? Es tā nedomāju, Džeina uzskatu, ka nav iespējams pat iedomāties, ka jūs jebkad kādam varētu sagādāt vilšanos."

Pirmo reizi dzirdēju viņu izrunājam manu vārdu; veltīgi pūlējos justies aizskarta.

"Cik galanti, ser!"

Es samirkšķināju acis; nervozs smiekliņš iestrēga manā pēkšņi izkaltušajā rīklē. Mans mēģinājums izturēties kā zinošai, daudz pieredzējušai sievietei bija bēdīgi izgāzies; sapratu, ka nespēju pat paskatīties viņam acīs. Man vairs nebija astoņpadsmit gadu biju tieši divtik veca tomēr vēl arvien sarku pat par niecīgāko komplimentu, arvien vairāk līdzinādamās pazemīgai skolniecei. Cik muļķīga un nejauka šajā brīdī pati sev likos! Jutos kā sieviešu kārtas Jūdass Iskariots, kas nodevis savu Kungu un Pavēlnieku to, kura ģīmetne man ap kaklu cauri vienkāršā zīda tērpa audumam šķita iededzinām miesā šausmīgu, kaunpilnu apsūdzības zīmi.

"Varbūt tieši jūs būsiet vīlusies," viņš ieminējās, kad kādu laiku bija pētoši lūkojies man acīs.

Tagad viņš manu roku turēja stingri; beidzot man izdevās to atbrīvot. "Ak, nē, domāju nekādā ziņā! Manas māsīcas Diāna un Mērija misis Ficdžeimsa un viņas māsa vienmēr bijušas man tuvas un mīļas." Iedegusies pēkšņā aizrautībā, atkal spēju viņam uzsmaidīt un aizmirsu savu mulsumu. "Es tik ļoti ilgojos viņu atkal satikt; kopš viņa ar ģimeni emigrēja, man viņas tik ļoti pietrūcis."

"Viņai vismaz paveicies, ka ir kāds tik uzticams draugs kā jūs, misis Ročestera."

Viņš laipni, domīgi pasmaidīja; neteikšu, ka mana sirds neiesāpējās (tas man it nemaz nelikās lojāli) ievērojot, ka es viņam vairs neesmu "Džeina". Pēkšņi kuģis sasvērās uz sāniem un es neveikli sagrīļojos; sajutu, cik esmu nogurusi pēc šī satraukuma pilnā vakara un ilgajiem pūliņiem pie ērģelēm de voyage.

Leitnanta sejā parādījās bažas. "Vai jūtaties labi, dārgo lēdij, vai esat droša, ka neesat mazliet zaudējusi spēkus?"

Es tiešām biju tuvu ģībonim, spēju tikai vārgi pamāt un cerēt, ka viņš neturēs mani aizdomās, ka izliekos slima.

Manīju, ka mani elkoņi atradās viņa lielo, brūno, muskuļaino roku tvērienā. Aizvēru acis; uzreiz intensīvi apjautu viņa kāju spiežamies pret mana tērpa zīdu un stipro smaržu, kurā jautās jūrnieku ziepes, sālsūdens un odekolons; jutu, ka manas sievišķīgās pretestības valni strauji aizskalo bezrūpīga neprāta uzplūds.

"Nav nekas," es meloju, "tikai nogurums pēc šī vakara. Bet kļūst vēls, man jāiet lejā. Novēlu Jums labu nakti, leitnant."

Beidzot izrāvos no tvēriena, nelikdamās ne zinis par viņa izbrīnā pavērto muti, mēģinot kaut ko sacīt. Nedodot viņam laiku piedāvāt man atbalstam roku, es gandrīz skriešus aizslīdēju pār klāju; riskantā ātrumā traucos lejup pa pakāpieniem, cieši tverdamās pie kāpņu margām.

Beidzot nokļuvusi drošībā savā kajītē, cieši aizvērusi acis, ar plaukstām atbalstījos pret aizbultētajām durvīm, sirds krūtīs dauzījās kā tvaika mašīnas virzulis, jo knapi biju izglābusies. Ievilku dziļu elpu; ļāvu tai izplūst garā, drebošā, aizturēta kauna un nožēlas nopūtā, noslīgu ceļos uz mazās, apaļās lupatu grīdsedziņas pie savas šaurās kapoka [13] guļvietas.

"Ak, Edvard! Ak, mans Edvard piedod man, piedod!" es šņukstēju. "Apžēlojies par mani dari mani atkal skaidru!"

Mūsu abu mīļoto bērnu ģīmetnes, kuras caur nelielā loga rūti apgaismoja sudrabaina mēnessgaismas strēle, noraudzījās uz mani paļāvības pilnā nevainībā, taču uzlūkojot viņu dārgos, mēness gaismā ņirbošos vaibstus, Jutu dūrienu sirdī, viņu atklātie skatieni bija nesalīdzināmi smagāki par pārmetumu. Trīcošiem pirkstiem noraisīju no kakla lenti, godbijīgi nospiedu medaljona slēdzīti, kurā glabājās mana vienīgā Kunga un Pavēlnieka, mana Glābēja ģīmetne, un kaislīgi lūdzos elkam, lai tas atkal pierāda savu burvju spēku. Jau atkal ar caururbjošu skatienu manī lūkojās dārgās, tumšās acis zem skarbajām, mīļotajām uzacīm. Noslaucīju asaras, šņuksti lēnām rimās, dedzīgi pateicos par izglābšanos no tik liela ārprāta.

3. nodaļa Glāstonas līcis

Ikvienam pārbaudījumam uz zemes, ikkatram smagu grūtību laikam agri vai vēlu, bet neizbēgami ir jābeidzas; nenovēršami atausa diena, kad bijām nonākuši ceļojuma galamērķa ostas tuvumā, šeit, zemeslodes otrā pusē valdīja pavasaris. Stipri vējainā pēcpusdienā, kad pēc divu vai trīs stundu veltīgas kursēšanas gar pašu Glāstonas līča ieeju nelabvēlīgā, brāzmainā vējā, kapteinis Makgredijs bija atmetis visas cerības pietauvoties dokiem, pirms iestāsies nakts, mēs izmetām enkuru reidā, lai sagaidītu rīta paisumu. Visi jutās apmānīti un vīlušies, atrazdamies tikai dažas jūdzes no galamērķa, un tomēr spiesti palikt uz vietas.

Es jau iepriekšējā dienā biju sakravājusi savu lādi un likusi kuģa puikam to pārsiet, tagad mana kajīte izskatījās tukša un sveša. Jutu, ka pēc ceļojuma skarbās dzīves mani pārņem atslābums, apziņa, ka manā dzīvē nenovēršami tiek atšķirta jauna lappuse, raisīja bažīgas gaidas. Naktī gulēju slikti, pārmaiņus izjutu te satraukumu, te nomāktību, manu saraustīto miegu jauca dīvaini un ļaunu vēstoši sapņi. Tajos atkal izdzīvoju vētras auku šausmas, pārcietu skarbo polāro sniega vētru jukas un haosu; redzēju rēgainus, autiņos ievīstītu nabaga zīdaiņu apveidus grimstam viļņos.

Vēlēdamās izkļūt no neveselīgā ieslodzījuma, līdz ar rīta gaismu, kad pacēla enkuru, jau atkal biju uz klāja. Jūra vēl tinās vieglā miglas plīvurā, to netraucēja pat vismaigākais zefīrs; patiesībā mums vēl stundu vai divas nācās paciesties, iekams pietiekami stiprs vējš nostiepa buras. Pa to laiku visa kuģa apkalpe un pasažieri jau bija sadrūzmējušies pie reliņiem.

"'Iā tur, labajā pusē, ir Kanaānas sala. Vai redzat to mazās baznīciņas torņa smaili? Oblivionas sala, uz kuru jums, misis Ročestera, jānokļūst, ir aiz tās, bet pašas mājas no šīs vietas nav saskatāmas."

Tagad man bija piebiedrojies leitnants Trevelians, viņš norādīja uz virkni stāviem pauguriem klātu salu, kuras pacēlās no jūras kādu pusjūdzi mums priekšā pa labi. To nogāzes sedza biezi meži, kas padarīja salas līdzīgas zaļiem, līča kristāldzidrajā, tirkīza zilajā ūdenī peldošiem smaragdiem, cauri mežu lapotnes mantijai kā vieglas, šļakatainas strūklakas spraucās elegantas kokveida papardes.

Labi apzinājos, ka pēdējo nedēļu laikā šķietami esmu atmetusi jelkādu piesardzību un vairs gandrīz neuztraucos, ka ceļabiedri varētu pārāk bieži mani redzēt kopā ar pašreizējo sarunas biedru. Likās, ka, aizbraukdama arvien tālāk no Anglijas, es vēlos arvien vairāk paļauties uz saviem neatkarīgajiem uzskatiem. Dažreiz man pašai likās, ka izturos muļķīgi, kā iebiedēta, no skolotāju despotiskās varas pēkšņi atbrīvota skolniece, taču mana sirdsapziņa bija pietiekami tīra un biju nolēmusi, ka nekas cits man nav svarīgs.

Sev par mierinājumu biju pierādījusi, ka esmu atguvusies no balles vakarā neizskaidrojami uznākušā sievišķīgā vājuma, jo, lai gan mūsu bonne entente[14] nekādi nemazināja leitnanta interesi par Izabellas Beinsu, biju kļuvusi vienaldzīga pret viņu promenādes izrādēm pa apakšējo klāju. Prātoju, kādēļ gan lai viņš nepievērstu uzmanību mums abām tādām, kādas esam? Pārējās pirmās klases pasažieres pārliecinoši lika saprast, ka viņu attieksme pret mani nepavisam nav vienaldzīga, dažas pauda atklātu nožēlu, citas (par to esmu pārliecināta) mani klusībā nievāja.

Kuģis lēnām virzījās, un skatam atklājās misijas apmetne; mūsu pēc zemes izslāpušajām acīm šī aina likās kā debesu dāvana. Skats uz apmetni pāri gaišajām, mirdzošajām pludmales smiltīm bija tik jauks. Apmetnes mazie zemes celiņi bija glīti izkārtoti taisnos leņķos, nelīkumojot apkārt pakalniem un nogāzēm. Šis skats man neizbēgami atgādināja bērnu rotaļu ciematiņu; mazās glītās baznīciņas balti krāsotā, ar stateniskiem dēļiem apšūtā siena, kurā iezīmējās gotiskie logi, tīra un koša mirdzēja maigās, zemās saules staros, nelielais tornis, tāpat kā jumts un zvanu tornis, bija apjumts ar skaidām, tā galā bija ķeltu krusts.

Arī citas ēkas bija balti krāsotas ar meldru vai skaidu jumtiem, dažas iedzimto būdas likās celtas no tādu pašu meldru pinuma; glīti kāršu žogi un zemu cirpti dzīvžogi ieskāva mazus pagalmiņus ar koši zaļiem zālājiem.

Pāri ūdenim atskanēja dzidra zvana skaņa, tūlīt no baznīcai blakus esošās ēkas, laikam vietējās skolas, izspurdza bariņš tumšādainu, melnmatainu bērnu. Skaitā divdesmit trīsdesmit, skaļi saukdami, smiedamies un mādami kuģim, tie noskrēja lejā pludmalē; bērniem sekoja kāds robusts stāvs melnā uzvalkā, acīmredzot skolotājs. Vairums manu ceļabiedru mundri māja pretī, priecādamies par drīzo iespēju pēc tik ilga laika pašiem spert kāju uz terra firma[15]. Ducis mūsu kuģa bērnu aiz prieka lēkāja, kliedza un spiedza; ievēroju, ka misters un misis Hartfordi apmulsuši rauca pieres, it kā vēlētos, lai Lusija, Džeimss un Amēlija mazliet apvaldītu savas emocijas.

Visi centieni noturēt mācību stundas bija atmesti bargā ciklona laikā, kas mūs pārsteidza antarktiskajā zonā, kad es biju tik slima, ka trīs dienas nevarēju izkāpt no guļvietas. Kad vētra beidzot norima, manus nedaudzos skolniekus bija pārņēmusi bijība, skatot dienvidu salu šļūdoņus un sniega klātās kalnu galotnes kas šķita tikai akmens sviediena attālumā viņi bija pārāk satraukti un grāmatām spēja veltīt visai maz uzmanības. Es izjutu vienīgi prieku par to, ka atkal burājam ziemeļu virzienā, drošībā no ļaunajiem aisbergiem un vētru ūdeņu apšļāktajām klintīm, kur debesīs cēlie albatrosi mūs vairs nesargāja zem saviem platajiem sniegbaltajiem spārniem.

Jā, Lady Rose Winter bija drosmīgi stājusies pretī vētrai un izturējusi gandrīz neskarta, tomēr bēdīgā kārtā, izejot no šiem ūdeņiem, kuģis nesa arī stindzinošo slapjdraņķa auku upuri. No mums bija aizgājis divus mēnešus vecais Bārnabijs Konstantīns Kenions, kurš visbeidzot bija kritis par upuri pneimonijai. Viņa mazo, ar mātes mīlestību šūtajās zīdaiņa drēbītēs ievīstīto un pēc tam audeklā ietīto līķīti mēs atdevām dzelmei slavināšanas dievkalpojuma laikā saulrietā (Mērija bija pārliecināta metodiste); bija drausmīgi iedomāties, ka viss viņa īsais, nelaimīgais mūžiņš pagājis buru kuģa kajītes četrās sienās. Tas patiešām bija skumjš brīdis, kad mēs dziedājām:

Vai taisnība ir, kā man teikts, Ka Dieva visumīļais dēls Redz jērus aplokā? Ka Kristus maigā rūpībā Ņems vāri rokās saudzīgās No tiem vismazāko?

Cik laimīgs ir šis avju pulks, Kas drošībā aiz stiprās Klints No rūpēm pasargāts! Kad trauksmes viļņi saceļas, Tos neskar vētras, ciešanas, Tie Jēzus sirdī mīt!

Mundri pamāju labrītu Rūtai Faradejai pat viņa bija iznākusi uz Idāja, lai apbrīnotu skaisto skatu, tomēr mis Faradeja nenolaidās tik zemu, lai īsti ievērotu manu klātbūtni. Rūta Faradeja, izslējusies un vientuļa, stāvēja pie kuģa pakaļgala reliņiem tikai dažus soļus atstatu no leitnanta Treveliana un nervozi kodīja apakšlūpu, drūmu seju lūkodamās uz krastu. Kopš Lady Rose Winter bezbailīgi izcīnīja ceļu cauri briesmu pilnajām dienvidu jūrām, es biju kļuvusi neparasti izaicinoša saskarsmē ar vecmodīgajiem aizspriedumiem un neiecietīga pret metodistu liekulību, ko manā skatījumā iemiesoja mis Faradeja; man likās, ka mani uzskati par morāli ir krasi mainījušies un kļuvuši izteiktāki. Mazā Bārnabija Keniona nāve un viņa vecāku dziļās bēdas lūk, tā bija neizbēgama Dzīves un Nāves realitāte; vai tad mēs devāmies uz šo tālo un, cerams, labāko pasauli tādēļ, lai arī tajā dzīvotu pēc visiem iesīkstējušajiem, aizspriedumainajiem sabiedrisko normu stingrajiem ierobežojumiem, kas neļauj cilvēkiem būt laimīgiem?

Protams, tagad, elpojot svaigo, miljoniem tropu ziedu smaržas piesātināto rāmā rīta gaisu, dienvidjūru putainās straumes un ledus kalni šķita esam tālā pagātnē. Aiz baltās kapelas, kuru parādīja mans sarunas biedrs, es saskatīju mazītiņu kapsētas laukumiņu ar diviem trim kapakmeņiem, kas neiederējās šajā košās, siltās saules apspīdētajā, Ēdenes dārzam līdzīgajā ainā. Nodomāju, ka šai vietā dzīvei lemts svētlaimīgā, neizsīkstošā cerībā sākties no jauna, un šāds drūms atgādinājums par cilvēka mirstīgo dabu te nebija vietā. Starp kapakmeņiem pastaigājās kāda sieviete garš, slaids, baltā tērpts stāvs. Tad ievēroju, ka viņa nebija viena, viņas pavadonis garo tumšo matu un melnās drēbju kārtas dēļ lapotnes ēnā gandrīz nebija pamanāms. Pēkšņi abus skatam noslēpa nokarenie zari, it kā koki nevēlētos, lai mēs uz viņiem skatītos.

Lēnām pabraucām garām salām; pirms pulksten deviņiem Lady Rose Winter starp diviem zemesragiem cēli ieslīdēja Glāstonas ostā. Nez no kurienes uzradušies, kuģim garām pārdrošā ātrumā aizslīdēja daži iedzimto vienkoči ar visdažādāko formu un lieluma burām, kas izskatījās uz ātru roku pagatavotas no paklāju pinuma un audekla. Daudzām laivām pakaļgalā bija augsti, sarežģītiem spirālveida kokgriezumiem rotāti ielaidumi. Atlētisko, gandrīz kailo aborigēnu (daži tiešām bija kaili) tumsnējās sejas bija bagātīgi tetovētas un izskatījās pārmēru negantas (tā, ka misis Hartforda, spalgi iekliegdamās, atlēca no reliņa), tad viņi pārstāja airēt un, plati smaidot, māja mums ar rokām. Redzēju, ka viņu kanoe laivas bija smagi piekrautas ar pārtiku augļiem un dārzeņiem, zivīm un gaļu; leitnants Trevelians (kurš ārpus kolonijas bija pavadījis tikai dažus mēnešus un pazina vietējās ieražas) paskaidroja, ka ir tirgus diena.

Pāri ūdenim taures skaņās atbalsojās rīta junda. Mans sarunas biedrs ar lepnumu parādīja sava garnizona atrašanās vietu. Uz klints izvirzījuma novietotais Karmela forts likās nereāls un atgādināja skolas puiku sapni. Atcerējos leitnanta bērnišķīgo godbijību pret hercogu Velingtonu, iedomājos, ka aiz šī nocietinājuma sienām varētu soļot rotaļu zaldātiņi. Negribēdama aizskart leitnanta vīrišķīgo kareivja lepnumu, atturējos viņam to sacīt.

Raugoties no kuģa, Glāstona likās neticami jauna pilsēta. Ainavā tikpat kā nebija koku un starp lēzenajiem pakalniem bija izkaisītas kailas, no baļķiem celtas mājas; uz viena no šiem pakalniem nepagurdami griezās nelielu vējdzirnavu baltie spārni. Klajā ainava mani pārsteidza; prātoju, ka šī ir īstā vieta iedomu dzīvei, jo tā šķita kā teātra dekorācijas kādai vēl neuzrakstītai un neiestudētai lugai. Tomēr, kādas gan jaunas un citādākas intrigas varētu risināties šeit? Nav šaubu, šī vieta pieredzēs to pašu, kas mūžam bijusi cilvēces tiesa virs zemes tās pašas veltīgās cīņas un sadursmes, gaistošo laimi, to pašu alkatību, priekus un izmisumu.

Nu jau tuvojāmies vietai, kas acīmredzami bija pilsētas komerciālais centrs un atradās gluži necilā vietā pretī šaurai, smilšainai līča piekrastei. Vienā līča galā bija osta ar molu, un tur beidzot tika pietauvots labais kuģis, kas bez kļūmēm mūs bija apvedis apkārt puspasaulei. Mēs atkal sadrūzmējāmies pie reliņiem, saules svelmainie stari apspīdēja manu vaigu, un es nolaidu salmu cepures plato malu. Cepure nupat bija izrotāta ar melnu, manam tērpam pieskaņotu lenti. Kā apburta lūkojos nepacietīgajās, augšup pavērstajās pūļa sejās un centos saskatīt kādu, kura liktos pazīstama. Šeit varēja ieraudzīt sejas visās iespējamās krāsās no viegli sārta iedeguma līdz mahagonija brūnumam! Biju patīkami pārsteigta, redzot, cik kolonisti eleganti ģērbušies, jo sevišķi sievietes savos košajos tērpos. Arī iedzimtie galvenokārt bija tērpušies eiropiešu drānās, tomēr daudziem tās tik slikti piegulēja vai arī bija tik nepiemērotas, ka viņi izskatījās pat komiski, ko vēl pastiprināja vīriešu un pat dažu daiļā dzimuma pārstāvju groteskie tetovējumi uz zoda, vaigiem un pat augšstilbiem! Daudzi, neatkarīgi no vecuma vai dzimuma, smēķēja pīpes, manai ožai uzbruka gruzdošas tabakas sīvā dvaka sajaukumā ar rosinošajām sauszemes augsnes, svaigi zāģētu baļķu un saldām ziedu smaržām.

Buras tika nolaistas; maiga vēja pūsma rotaļājās mana tērpa krokās. Padomā tik Ferndīna šai mirklī varbūt aukstumā trīsēja zem pirmā sniega! Es sasprindzināju dzirdi, cerēdama saklausīt savu vārdu no pūlī vēl neieraudzīta drauga lūpām, tomēr sveiciens nesasniedza manas nepacietīgās ausis. Ari acis modri lūkojās pēc buras vai laivas, kas varētu būt atsūtīta man pakaļ no Oblivionas salas, taču, izņemot iedzimto kanoe laivas, neviens cits peldlīdzeklis nebija sekojis Lady Rose Winter ostā.

Atbalstīdamās uz leitnanta Treveliana rokas, pa dēļu trapu nokāpu krastmalā, kur ap mums mutuļoja cita nemierīga jūra cilvēku jūra; pasažieri iejuka sagaidītāju pūlī starp ģimenēm, draugiem, ziņkārīgajiem. Pirmo reizi pēc trīs mēnešiem izkāpusi uz sauszemes, es streipuļoju un nevarēju noturēt līdzsvaru; likās, ka man zem kājām trūkst ierastās klāja šūpošanās. Tikai drauga ātrā reakcija paglāba mani no necienīga un kaunpilna kritiena, kad mēģināju noturēt līdzsvaru, gaidot klāja sasvēršanos, kas tā arī nenotika. Nu jau bija skaidrs, ka neviens mani nesagaida; atzīstos, ka nespēju novaldīt pāris asaru, sapratusi, ka neesmu uzskatīta par siltākas uzņemšanas cienīgu. Sekoju leitnantam pa molu tur, kur no lādēm un ceļasomām, kuras jūrnieki steidzās izkraut, veidojās vesels kalns; mutuļojošais pūlis viņa garā, formā tērptā stāva priekšā godbijīgi pašķīra ceļu. Divas vietējās knīpas, kuras acīmredzami bija nokāpušas līdz piestātnei tikai tāpēc, lai noskatītos Lady Rose Winter ierašanos, raudzījās manā pavadonī ar apstulbušā apbrīnā pavērtām mutēm, kamēr leitnants centās izvilkt manu ceļasomu no nekārtīgās kaudzes, nevarēju nepamanīt, ka pati biju kļuvusi par meiteņu slikti slēptās un naidīgās skaudības objektu.

Vairums pasažieru, arī mis Faradeja, rūpējās par savas bagāžas iekraušanu vieglākos vai smagākos ratos, kas gaidīja rindā. Izabellu Beinsu sagaidīja māsa un māsasvīrs (pieņēmu, ka tie bija viņi). Sajutu jaunās dāmas īso, ļauno skatu, ko viņa man veltīja, kāpdama ratos, toties leitnants Trevelians stingri centās neskatīties uz Izabellu Beinsu. Ja arī, kā zinīgi bija izteikusies misis Hartforda, viņu starpā valdīja "saprašanās", tad šodien abi katrā ziņā centās to glabāt noslēpumā; kas attiecās uz mani, es Izabellai Beinsai vēlēju labu veiksmi viņas intrigās.

Piegāju atvadīties no Hartfordiem, kurus sagaidīja vienīgā šeit redzamā ekipāža. Ceļojuma beigās misis Hartforda aizgūtnēm izteica savu pateicību un dedzīgi uzstāja, lai es noteikti apciemojot viņu, kad man gadīsies būt pilsētā, "viņa vienmēr būšot priecīga atkal pieņemt manus pakalpojumus, ja radīsies tāda vajadzība". Es tikai paklausīgi

smaidīju, mēmi izlūgdamās, lai šāds liktenis man tiek aiztaupīts.

Uz atvadām noskūpstīju bērnus (apjautu, ka esmu viņus nedaudz iemīļojusi, visumā viņi nebija ļauni, neraugoties uz nepaklausīgo izturēšanos) un stāvēju, mādama ar roku, kamēr ekipāža attālinājās pa krastmalu garām formā tērptam virsniekam zirga mugurā, viņš spraucās pretējā virzienā un pavadā veda otru zirgu.

"Uz redzēšanos, misis Ročestera."

Leitnants Trevelians pasniedza roku; ļāvos īsam rokasspiedienam.

"Lūdzu neaizmirstiet-esmu gatavs jums pakalpot, kad vien tas būtu vajadzīgs. Jāteic, ka nelabprāt atstāju jūs šeit gluži vienu." Viņš pacēla plaukstu pie acīm un vēlreiz pārskatīja ostu, leitnanta gludās, labi veidotās uzacis pacēlās. "A, nupat līcī ienāk neliela jahta. Šķiet, ka beidzot jūsu draugi kādu atsūtījuši jums pakaļ."

"Ak jā, es to redzu! Es ceru esmu pārliecināta, ka tiem jābūt viņiem."

Tikmēr virsnieks bija nokāpis no zirga, pienācis un mundri sasveicinājās ar savu kolēģi.

"Vai brauciens bija patīkams, leitnant?"

Balss tonis likās drīzāk nerātns, nekā nopietns, ievēroju, ka runātājs bija piecdesmit astotā pulka kapteinis nedaudz vecāks par leitnantu Trevelianu. Kuplajās ūsās bija sidrabainas šķipsnas, tomēr viņš izskatījās brašs kareivis, ar subtropu saulē brūni iedegušiem vaigiem.

"Jā gan, ser. Kapteinis Soumss, misis Ročestera."

Kapteinis Soumss pasmaidīja man šķita patīkamu, tēvišķīgi laipnu smaidu.

"Ardievu, leitnant," es nomurmināju, "esmu jums ļoti pateicīga par daudzajām laipnībām."

"Ak, leitnants Trevelians ir nelabojams taisni vai žēlsirdīgais samarietis." Kapteinis Soumss jautri piemiedza aci,

tad iesmējās. "Bet jums jāuzmanas no tādiem labdariem, misis Ročestera dažreiz tādi ir drīzāk par sodību, nekā par labu!"

Leitnants vēlreiz saņēma manu roku, un es ievēroju, ka viņš nav noskaņots atbildēt uz sava biedra jokiem (kuri man gan šķita gluži nevainīgi). Sekodams vecākajam virsniekam pie abiem pacietīgi gaidošajiem zirgiem, viņš pāri plecam pameta bezpalīdzīgu, domīgu skatienu, tad viegli, bez piepūles uzlēca seglos. Es stāvēju nolūkodamās, kā viņa platā kareivja mugura, zirgam ejot, šūpojās augšup lejup pāri pūļa galvām, līdz beidzot abi jātnieki un zirgi nozuda aborigēnu pludmales tirgus kņadā un juceklī.

4. nodaļa Kolonistu manieres

Beidzot pagriezos. Mazā buru laiva vēl arvien traucās pāri līča viļņiem. Ar katru minūti tā kļuva lielāka, tās priekšgalā gaidās pret piestātni paceltiem deguniem stīvējās divi suņi. Aiz tiem saskatīju sēžam divus cilvēkus; viens bija tumšādains iedzimtais tomēr savā baltajā kreklā ar melno kaklautu viņš izskatījās labāk ģērbies nekā otrs; pie stūres sēdošais jauneklis izskatījās pēc eiropieša, kaut arī viņa seju daļēji noslēpa saņurcīta filca platmale.

Galu galā sāku domāt, ka šī nav mana laiva drīzāk tā varētu būt sūtīta no Kanaānas salas kādās misijas darīšanās. Jutu, ka acīs riešas asaras, jutu, ka teju teju pārņems sāpīgas ilgas pēc mājām. Tik ilgi biju gaidījusi šo brīdi, domās iztēlodamās, kā es nokāpju no kuģa un krastā mani sagaida ja ne pati Diāna Ficdžeimsa, tad vismaz viens no viņas abiem dēliem. Sapratu, ka izkāpšana krastā likās iemesls priekpilnam satraukumam vai svētkiem tikai tik ilgi, kamēr biju kopā ar leitnantu Trevelianu. Es ilgojos (pati sev atklāti atzinos) vēl arvien atrasties viņam līdzās, lai abi plecu pie pleca šajā spožajā saulē dotos iepazīt mazo tirdziņu un jauno pilsētu.

Šobrīd redzēju vienīgi ar pajūgiem, mucām, kokmateriāliem, kaņepju virvēm un audekliem piemētātu krastmalu; tur nebija ne jausmas no kārtības vai organizētības. Šķita, ka pat eksotiskā aina ar polinēziešiem, kuri vilka krastā savas vienkoča laivas un krāva no tām ārā grozus ar precēm, bija zaudējusi savu pirmreizējo burvību. Labi apzinājos, ka manas izjūtas bija muļķīgas un nosodāmas, leitnants bija tikai un vienīgi uz kuģa sastapts gadījuma paziņa, tomēr daudzās emocijas tik īsā laikā saldi rūgtais ierašanās satraukums, atvadīšanās sāpes, bažas par nākotni tas viss bija sasprindzinājis manus nervus līdz spēku izsīkumam.

Jutos pamesta un vēroju, kā abi vīrieši veikli izlēca piestātnē un izvēra laivas tauvu caur vienu no piestātnes pamatu baļķos iestiprinātajiem metāla gredzeniem. Abi lūkojās visapkārt, tādēļ nopratu, ka viņi sagaida kādu no Lady Rose Winter. Jaunekļa pieri aizēnoja galvassegas platā mala, un man nebija skaidrs, vai es varētu būt viņa uzmanības objekts; zināms, acīm, kuras bija radušas skatīt eleganto leitnantu Trevelianu formas tērpā, šis jauneklis likās pārlieku neizskatīgs, viņa augumu bezveidīgu darīja maisam līdzīgais krekls un platās bikses. Tas taču nevarētu būt, ka mani uzskata par šādu sagaidītāju cienīgu, un ne vairāk?

Laucinieciskā parādība piegāja pie kapteiņa pirmā palīga, kurš rūpīgi uzraudzīja kuģa izkraušanas darbus, likās, ka saklausīju kādu norūcam manu vārdu. Tik tiešām, pirmais palīgs pagriezās un pamāja ar galvu uz manu pusi; zaļgano ūdeņu atblāzma jaunā svešinieka acu zibsnī liecināja, ka viņa skatiens pievērsies man. Ar pieklājīgu smaidu uz lūpām apņēmīgi devos viņam klāt.

"Labrīt!" es teicu, pūlēdamās izturēties draudzīgi (nolēmu, ka nelikšu viņam justies neērti nevērīgā izskata dēļ). "Es esmu misis Ročestera. Vai esat atbraucis no Oblivionas salas?"

Jauneklis pamāja, sarauktu pieri vērdamies uz piestātnes laipu rupji zāģētajiem dēļiem. "Mani atsūtīja jūs sagaidīt."

Balss bija tik aizsmakusi un zema, ka man nācās piepūlēt dzirdi, lai cauri piestātnes trokšņu un klaudzienu atbalsīm un debesīs riņķojošo kaiju ķērcieniem saklausītu viņa teiktos vārdus. Jaunekļa kreklam bija pielipuši daži salmu stiebri; sapratu, ka māsīca bija uzticējusi mani sagaidīt kādam no fermas jaunajiem palīgstrādniekiem! Jutos nonicināta. Protams, es vairs nebiju turīga sieviete, biju tikai atraitne bez pūra, kura spiesta pelnīt iztiku, tomēr neparedzēju, ka to ņems vērā tik sens un tuvs draugs.

"Ļoti priecājos jūs beidzot ieraudzīt!" Neraugoties ne uz ko, es diezgan sirsnīgi teicu.

Viņš vēl ciešāk raudzījās lejup, nepaceldams skatienu augstāk par manu vidukli. Jauneklis bija pārpratis manis teikto, nodomāju vai tik viņš nedomā, ka es pieprasu atskaitīties par kavēšanos? Gribēju pasniegt sveicienam roku, taču vilcinājos, un šī vilcināšanās (sajutu, ka viņš to pamanīja) man nepatīkami atgādināja Rūtas Faradejas centīgo sabiedrībā pieņemto normu ievērošanu. Vai tad es būtu kļuvusi līdzīga viņai, nevēlēdamās pārkāpt sava sabiedriskā stāvokļa robežas, lai vai kāds tas pašreiz bija? Acīmredzot, jo zemāk cilvēks krīt, jo izmisīgāk cenšas paturēt jebko no zaudētā stāvokļa! No Diānas vēstulēm zināju, ka koloniālajās zemēs, kas atrodas tik tālu un ir tik nošķirtas, paradumi atšķiras no civilizētajā pasaulē pieņemtajiem un sabiedriskā stāvokļa noteiktās robežas ir diezgan izplūdušas.

Pārliecināju sevi, ka vienkārši baidos samulsināt pāraugušo zemnieku puisi, kurš bija atbraucis man pakaļ un nezināja nekā labāka, kā uzmest kūkumu un neatraut skatienu no saviem novalkātajiem, putekļainajiem zābakiem. Bez šaubām, Diāna un abi jaunie saimnieki bija pārāk aizņemti, lai atstātu fermu; droši vien Harolds Ficdžeimss rakstīja kārtējo rakstu Glāstonas žurnālam (viņa māte man bija atsūtījusi pāris šajā izdevumā publicētos Harolda rakstus). Tomēr, lai kā centos nejusties apbēdināta un izlikties, ka tāda neesmu, biju ļoti noskumusi galu galā, lai viņus visus satiktu, biju braukusi apkārt puspasaulei un ceļā pavadījusi ceturto daļu gada.

Pretī stāvošais puisis bija tik saīdzis, tik neatsaucīgs pret manu draudzīgo izturēšanos, ka jutos kā paralizēta un nespēju uzdot pat kādu nebūtisku jautājumu. Likās, ka puiša pierē ievilkta neizdzēšama rieva, kas noraidīja jelkādu mēģinājumu uzsākt sarunu; viņa spēcīgā žokļa līnija (ko mīkstināja bedrīte zodā) liecināja par ietiepīgu, nepakļāvīgu raksturu (lepojos ar savām spējām sejās lasīt cilvēku rakstura īpašības). Pārsteidza viņa mute lūpas bija pilnīgas, tomēr skaidri iezīmētas; likās, ka sasniedzot pieauguša vīrieša vecumu, viņa daba izpaudīsies pārliekā jutekliskumā un, iespējams, spēcīgā nosliecē uz dzīvnieciskiem impulsiem.

"Tas ir misters Kihi," jauneklis beidzot strupi nomurmināja, kad mums, bikli smaidot, pietuvojās viņa ceļabiedrs, "viņš ir arhidiakona kapelāns no Kanaānas."

Mana līdzšinējā saskarsme ar citas rases cilvēkiem aprobežojās tikai ar itālieti mūzikas skolotāju Lovudas skolā (un sinjors Salvadžo bija tikai pjemontietis blonds, gaišu ādas krāsu un zilām acīm) un iepazīšanās ar pirmo polinēzieti bija satraucošs piedzīvojums. Misters Kihi bija tikai nedaudz garāks par mani, taču vaibsti bija pārsteidzoši pievilcīgi. Atpakaļ atsukātie kuplie, viļņainie, melnie mati zilgani mirdzēja, atstarojot gaismu no zilajām debesīm, kas pletās pāri trokšņainajai piestātnei un barkas augstajiem mastiem; acis bija lielas un siltas, kūstoša dzintara krāsā, ar garām, tumšām skropstām. Tomēr nekas cits tā nepiesaistīja manu skatienu kā sarežģīts vert-de-gris[16] tetovējums, kas abpus platajām nāsīm sniedzās līdz pat skaisti izliektajam zodam; tas šķita pavisam nesaderīgs ar viņa angļu piegriezuma melno sarža uzvalku.

"Ceru, ka jūtaties labi pēc garā ceļojuma, misis Ročestera?" viņš nevainojami džentlmeniski paspieda manu roku; jutu sārtumu iesitamies vaigos un manu dzirdi apbūra viņa vieglais, plūstošais akcents. "Jūs noteikti vēlaties drizāk satikt misis Ficdžeimsu, ari jūsu draudzene ar nepacietību gaida jūsu ierašanos."

Nespēju atrast vārdus, bet viņš tikai smaidīja, uzjautrināts par manu apjukumu, taču šis smaids neaizvainoja. Viņš esot izmantojis tukšo laivu, lai atbrauktu uz Ateneumu un misters Kihi norādīja uz iespaidīgu koka celtni (tā acīmredzot bija koledža), kas atradās pakalnā un pacēlās virs pārējām ēkām. Tā bija celta, iedvesmojoties no klasiskā laikmeta, pārlieku spilgti krāsota, ar lepnu grieķu portiku un divkāršu frontonu rindu.

Prātodama, vai par patskaņu skaidro izrunu viņam jāpateicas šajās okera krāsas sienās iegūtajai izglītībai, es smaidīju pretī un biju pateicīga par mierinošo, silto uzņemšanu vismaz no viņa puses; redzēju, ka viņš saprata manu apjukumu un juta man līdzi. Kontrasts starp viņa izsmalcinātajām manierēm un viņa ceļabiedra parupjo, nelaipno izturēšanos bija diezgan komisks. Vai varbūt angļu jauneklis tā izturējās aiz kolonista laucinieciskās kautrības? Apņēmos būt iejūtīga un atturīga spriedumos par viņu.

Saņēmuši aiz dzelzs rokturiem, abi pacēla manu lielo ciedra koka lādi; es sekoju viņu atbrīvotajā ceļā cauri piestātnei. Ap tās stiprajiem balstiem skalojās dzidrais, zaļais ūdens, un zem tā virsmas ap šiem balstiem bija aplipušas melnās ūdens pīlītes [17] ; sīku zivtiņu bars šaudījās un mirguļoja kā dzīvsudrabs te saules apspīdētajā, te caurspīdīgu ēnu klātajā ūdenī. Laiva viegli šūpojās ūdenī, un kad pienācām tuvāk, no tās bija dzirdama skaļa riešana; abi suņi laivā (foksterjers un skotu aitu suns) priecīgi laizīja rokas manam jaunajam laiviniekam, kad viņš ar pārsteidzošu jauneklīgu grāciju ielēca pie tiem. Misters Kihi nolaida smago koka lādi pāri piestātnes malai jaunekļa izstieptajās rokās; bez piepūles sašūpodams milzīgo kasti, it kā tā būtu tukša, jauneklis to precīzi novietoja pakaļgalā.

Kad viņi atnesa arī otru, priedes koka lādi un es biju atbrīvojusies no savas audekla somas, misters Kihi palīdzēja man iekāpt smagi piekrautajā burulaivā, kas ūdenī bija iegrimusi bīstami dziļi (vismaz man tā likās). Laivā tik tikko pietika vietas diviem braucējiem, nemaz nerunājot par suņiem, baidījos, ka to pēkšņās, straujās kustības varētu mazo buru laiviņu sašūpot un apgāzt. Blakus Lady Rose Winter laiva tik tiešām šķita niecīga. Mani pārņēma pēkšņas trīsas, vai tiešām tagad, kad veiksmīgi biju tikusi pāri puspasaulei, uzticēšu savu dzīvību šādai trauslai un vieglai laivai, kuru vada gluži vēl zēns turklāt pilnīgi nepazīstams un ne pārāk pretimnākošs? "Ar Dieva palīgu," es pati sev teicu; galu galā man nebija izvēles.

"Ā lūdzu apsēdieties tur."

Centos, cik labi vien spēdama izpildīt strupo pavēli. Man nācās iespiesties koka sēdekļa pakaļgalā aiz jaunekļa, un sāniski sēdēt uz vienas no manām lādēm, atbalstoties pret margapmali. Kamēr sakārtoju kleitas svārkus, ganu suns laimīgs cieši skatījās uz mani un tik sparīgi luncināja asti, ka pakaļkājas cilājās līdzi.

"Besa! Gulties."

Pavēle tika izteikta stingri, bet mierīgi. Kuce mirklī nometās pie manām kājām; foksterjers bez teikšanas darīja tāpat.

"Kāda tu esi skaistule!" es noglaudu suņa mīksto kažoku; šķita ka tās sāni ir mazliet izspiedušies uz āru. "Vai tev būs kucēniņi, Besa?" es čukstēju.

Besa ņipri novēdīja savu kuplo asti (gandrīz varētu teikt, smaidīdama) un ar gudru skatienu palūkojās uz mani, bet viņas saimnieks, kurš tobrīd satina mistera Kihi pasviesto laivas tauvu, bija mani sadzirdējis un nospurdza, it kā es būtu pateikusi ko jocīgu. Man pietvīka vaigi; dusmojos uz sevi, ka biju izteikusi tik nesmalkjūtīgu minējumu.

"Besa mierā!" viņš pavēloši atkārtoja.

"O, viņa mani neapgrūtina," es iebildu, pūlēdamās valdīt apjukumu. "Viņai ir tik jaukas, draudzīgas acis, vai ne?"

Varbūt, es prātoju, glaimodama viņa dzīvniekiem, varēšu iesaistīt jaunekli draudzīgā sarunā. Šķita, ka abi suņi savu saimnieku dievina. Līdz šim arvien biju pārliecinājusies, ka dzīvnieku vērtējumam jāuzticas. Tomēr viņš spītīgi klusēja, visu uzmanību pievērsis laivai, turēdams to pret vēju un manevrēdams ārā no piestātnes. Jutu, ka mana drosme noplok, tāpēc piespiedu sevi pagriezties un braši pasmaidīt, atbildot mistera Kihi atvadu sveicienam.

Sāku vēl vairāk uztraukties, kad caur abiem līča zemesragiem izbraucām ārā no drošās ostas un sākām slīdēt pāri Glāstonas līča plašajiem ūdeņiem. Vējš raustīja manu cepuri, savilku stingrāk zem zoda tās lenti; saule jau karsēja plaukstas, bet es ilgojos arī pēc laipna vārda siltuma.

"Vai jūs jau ilgi esat misis Ficdžeimsas dienestā?" beidzot saņēmu drosmi apvaicāties, drošības labad cieši iekrampējušies margapmalē.

Mans smaids, neapšaubāmi, bija drīzāk bažīgs nekā draudzīgs; taču jauneklis, uz mirkli novērsis skatu no nospraustā kursa, izbrīnīts paskatījās už mani tik cieši, ka tas nekādi nesaderējās ar manu mierīgo jautājumu. Nevarēju nepamanīt, kā viņa dūmakaini dziļajās acīs iezaigojās zaļgans saules staru atspīdums no ūdeņiem; ko gan tādu esmu pateikusi, es atkal prātoju, ka viņš ir tik ļoti aizvainots?

"Cik ilgi, jūs jautājat? Ak nu jau vairākus gadus." Viņa mutes kaktiņiem pārslīdēja ironisks, nicīgs smaids. "Neko citu neprotu," mazliet atmaidzis, viņš atļāvās piebilst, "katrā ziņā nekad neesmu domājis mainīt arodu."

Galu galā, izteikties viņš prot gluži labi, es nodomāju; tomēr pēc šīs nepieredzēti garās vārdiskās izpausmes jauneklis atkal kļuva tikpat nerunīgs kā iepriekš. Vai manā balsī bija izskanējis aizbildniecisks pārākums? Es tikai no visas sirds centos izturēties laipni un pieklājīgi. Ja viņš vēlējās, lai abi klusējam, tad es varēju tikai respektēt šo viņa vēlmi, nekādā ziņā negrasījos pļāpāt kā dresēts papagailis. Kāda gan man vajadzība dzirdēt šīs robustās personas naidīgās, noraidošās atbildes?

Drīz kļuva skaidrs, ka jauneklis vismaz ir lietpratīgs burātājs; vērojot, kā viņš apietas ar burām un stūri, manas bažas pamazām rimās. Šādu pārliecinošu prasmi varēja iegūt, tikai ilgi burājot. Viņš bija noņēmis savu bezveidīgo filca platmali, laikam baidoties, ka tā varētu iekrist ūdenī; pār jaunekļa stingro pieri vējā plīvoja biezi, tumši mati. Redzēju, ka viņš ir vienu vai divus gadus vecāks, nekā sākumā biju iedomājusies patiesībā uz vīra gadu sliekšņa; sejai piemita veselīgs sārtums, kāds raksturīgs cilvēkiem, kuri savas darba dienas vada brīvā dabā. Ievēroju, ka viņa pirksti ir gari un labi veidoti, arī īsi apgrieztie nagi noteikti labi pazina mazgājamo suku. Sarkanais, ap kaklu mezglā sasietais lakats izskatījās nupat kā mazgāts, tāpat ari kokvilnas bikses, kuru atlokiem gan laikam nekad neizdosies satikties ar viņa garo kāju galiem. Maisveida krekls gan šķita redzējis labākas dienas. Vispār drānas jauneklis valkāja ar bezrūpīgu nevērību, šķita, ka āriene viņam ir pilnīgi vienaldzīga. Vienmēr no visas sirds esmu piekritusi Čērčila kodolīgajām rindām:

Liec vērā ārieni; pēc tās tiks spriests, -

jo pasaule tev piedos visu pārējo.

Vārsmas gan šķita gaužām neiederīgas šai brīdī, kad cita pēc citas tuvākam skatam atklājās salas, kurām Lady Rose Winter bija gājusi garām no rīta. Tas rāmi izplēta mūsu priekšā savus milzīgos, platos, zaļos svārkus; katrai piemita savs īpašs apveids un raksturs. Vēlreiz kā apburta raudzījos uz pirmatnējiem mežiem, kur savus maigos, nokarenos zarus slēja kokveida papardes un sausu, neveiklu stumbeņu galos izspraucās krāšņas lapotnes; jūraszāļu aso, sāļo dvesmu vējā pārmāca balto ziedu čemuru muskusa smarža.

Ļāvu rokai slīdēt sīkajos vilnīšos, izbaudot iespēju veldzēties mirdzošajos, vēsajos ūdeņos, kas bija tik dzidri un šķietami bezdibenīgi. Laika ritējums šķita ieguvis paātrinājumu, it kā mazajai laivai, traucot pāri viļņiem un nesot mani tuvāk ceļojuma galamērķim, būtu pieauguši spārni. Bija patīkami justies brīvai no visām zemes rūpēm, no pasaulīgajiem pienākumiem. Skaidri un ar satraukumu izjutu, ka ieeju iespēju pasaulē tālu prom no rūpestiem par mājām. Jutos, kā daļa auduma, no kura tiek piegrieztas atsevišķu cilvēku dzīves; pat nemitīgās rūpes par Hugo un Helēnu šajā brīdī šķita izbālam un gaistam jaunajā, patīkamajā paļāvībā uz gaidāmo Nākotni.

Saule krietni karsēja, tomēr ne tik stipri kā uz ekvatora; jutos kā tikko no kūniņas izšķīlies tauriņš, kas nomet sačervelējušos, nobružāto ādu un paver valgos, smalkos spārnus, lai tie apžūst un izplešas necerētās Paradīzes dāsnajā siltumā. Un tomēr es zināju, ka šī priekpilnā izjūta ir nodevīga ilūzija; es jau sen kā biju piedzīvojusi to vienīgo pārvērtību, kas bija man atvēlētā daļa. Prātoju, vai gan taurenis, eleganti vēzēdams spārnus, jelkad atceras savu kāpura dzīvi? Reiz izgājusi pie vīra, misis Ročestera ātri vien aizmirsa savu nožēlojamo Džeinas Eiras dzīvi; tomēr, no otras puses, ilgā jūras ceļojuma laikā es bieži kavējos atmiņās par saviem kāpura laikiem. Šīs nelūgtās un nevēlamās atmiņas bija atgriezušās, lai mani vajātu tieši tagad, kad spārni bija sasisti un saplēsti, kad es biju samērā nespējīga cīnīties pret smagiem likteņa triecieniem, kuri varētu mani novirzīt no kursa.

Pagājušajā naktī tā bija pēdējā nakts uz reidā noenkurotā Lady Rose Winter nervu saspringuma dēļ nevarēju aizmigt līdz pat rītam. Tagad, neraugoties uz viļņu korēm, kas sitās un triecās pret mazo, drebošo laiviņu, puslīdz apzinoties, kas ar mani notiek un tomēr nespējot pretoties, kļuvusi nejūtīga pret pārbagāto apkārtējās dabas krāšņumu, es ieslīgu snaudā.

Atguvos, kad kāds spēcīgāks vilnis atsitās pret laivas priekšgalu, mana galva bija noslīgusi uz jauneklīgā Harona muskuļotā pleca! Biju dzfli iegrimusi juceklīgā sapnī, kurā man likās, ka esmu aizmigusi savā guļvietā uz Lady Rose Winter, bet tajā pašā laikā (saskaņā ar sapņiem vismaz manējiem piemītošu mistisku loģiku) atrados Geitshedholā; bija vasaras vidus, un es pēkšņi kļuvu par vienu no siena vācējiem ar dakšām pār plecu uz mežrozītēm apstādīta lauku ceļa. Nokaunējusies, es strauji pielēcu sēdus.

"Lūdzu piedodiet!" es nomurmināju, sakārtodama cepuri. "Laikam pēc garā ceļojuma esmu mazliet nogurusi!"

"Nekas. Esmu pārliecināts, ka jūs esmu pārliecināts, ka tas ir pavisam… saprotams."

Beidzot viņš patiešām bija atbildējis, varbūt diezgan neveikli, bet nu viņš vismaz bija izrādījis ko līdzīgu iejūtībai pret manu nožēlojamo stāvokli; es izjutu muļķīgu pateicību. Pamanīju, ka viņam pašam vaigos sakāpis sārtums, droši vien viņš vienkārši nebija uzdrošinājies mani pastumt sāņus, kā es to no viņa varētu sagaidīt. Bez šaubām, ka sapni par Veco Angliju bija izsaukusi viņa apģērba smarža, kurā viegli jautās zaļu pļavu un mājlopu aromāts!

"Obliviona."

Lietpratīgi pagriezdams stūri, viņš pamāja ar galvu priekšgala virzienā. Patlaban apliecām stāvu klinšu zemesragu, kas stiepās no vienas salas. Izskatījās, ka paveras klinšu priekškars un aiz lazurīta krāsas ūdeņiem virs robainās melnās zemes ieraudzīju slejamies divstāvu nama šķautņaino torni. Māja bija celta no koka, virs tās verandām un smalkiem kokgriezumiem rotātajām margām slējās frontonu rinda, zem visām platajām jumta pārkārām greznojās kokgriezēja fantāzijas radītās karnīzes un izlocītas arabeskas.

Priekā aizrāvās elpa. Pusmiegā man šī māja šķita peldam virs plašā, smilšainā liedaga kā blāvs, bezgala vērtīgs dārgakmens, kā miniatūra indiešu pils ziloņkaula krāsā tā slējās starp skaistajām, oranžās, dzeltenās un košsārtās krāsās ziedošajām terasveida puķu dobēm. Iedomājos, ka es varētu būt kāda indiešu rani vai turku sultāna meita, kuru ved uz jaunajām mājām pie sava saderinātā maharadžas, kuru tūlīt ieraudzīšu pirmo reizi.

Ievēroju, ka pāri mājai sargādami slejas vecie, pazīstamie Eiropas koki pārsteidzoši lieli ozoli, gobas un priedes; nokalnē atradās liels, četrstūrains laukums, kurā vispār nekas neauga, bet tur, kur mežā ietiecās pļava, ganībās redzēju baltas aitas. Pēkšņā līdzība ar nesen atstāto Angliju lika acīs sariesties priekpilnas pateicības asarām, mans gars pacēlās lidojumā, redzot, ka iedomātie sapņu tēli no jauna iegūst ar maņām uztveramās pasaules satraucošos vaibstus un kļūst par dzīves īstenību.

5. nodaļa Oblviona

Laiva drīz tika pāri putu ieskautajam rifam un laideni ieslīdēja līcī, mierīgākos ūdeņos. No mājas zemākās verandas saulē iznāca slaida sieviete, žirgti mājot ar roku, viņa pa briljantmirdzošo ziedu paklāju nonāca lejā pie šaurā mola. Iekams vēl bijām piestājuši, ganu suns Besa palēcās un bīstami sašūpoja laivu, izlēca malā un pa nelīdzenajiem dēļiem metās pie sievietes, laizīja viņai rokas, riņķoja apkārt, un priekā klusi ņurdēja. Pazinu māsīcu Diānu; mirklī viss aizvainotais pašlepnums pagaisa.

"Esi sveicināta Oblivionā, Džeina! Kāds prieks beidzot tevi atkal redzēt!"

Pa pusei smaidot, pa pusei raucot pieri, pūlēdamās apvaldīt smaidu, kas par spīti visām pūlēm tomēr izlauzās, viņa man palīdzēja izkāpt uz saules izbalinātajiem, viļņu nobrāztajiem un jūras pīlīšu aplipušajiem dēļu pakāpieniem; viņas roka manējā likās mazāka un trauslāka, nekā es to atminējos. Nekad agrāk Diāna dziļa aizkustinājuma brīžos nebija mēģinājusi izrādīties skarba, it kā pašas jūtas viņu mulsinātu. Tomēr viņa ļāva sevi vēlreiz apskaut viņa, man bija vislabākais draugs tolaik, kad tāds bija visvairāk nepieciešams.

Lūkojos pārmaiņās, ko Laiks bija iezīmējis stingrajā, tomēr jūtīgajā sejā ar spēcīgo, nevainojami taisno, gandrīz grieķisko degunu. Par spīti rievām, kas apņēma daiļrunīgo muti, viņas seja vēl arvien atstāja neparastu iespaidu; arī siltās, brūnās acis likās stāstām par mūžu, kurā piedzīvotas gan sāpes, gan ciešanas. Pār viņas kaklu vairs negūla man pazīstamās tumšbrūno biezo matu cirtas, tagad mīļo galvu apņēma rūpīgi sapītu matu vainags, kuru aiz muguras mirdzošās saules gaisma pārvērta spožā, zeltaini sudrabainā oreolā.

"Di, tu mani atvaino," es teicu, kad pirmie vārdu plūdi bija rimušies, "bet man jāpalīdz tavam cilvēkam izkraut no laivas mantas!" (Es mēģināju pieskaņoties viņas stoiskajai savaldībai; zināju, ka viņa priecājas mani redzēt-viņas acis, tāpat kā manējās, bija miklas, lai kā viņa pūlējās tās mirkšķināt un slēpt šo pierādījumu).

"Jāpalīdz manam cilvēkam?" viņa iesmējās, pārsteigti mani uzlūkodama; es nevarēju saprast, kāpēc. "Cik jocīgi tu izsakies, mīļā Džeina! Bet, lūdzama, laid vaļā rokturi; šīs lādes ir daudz par smagu nekādā ziņā nemēģiniet tās pa abiem celt. Drīz būs klāt stiprākas rokas, vecais Vils aizgāja pēc ratiem."

Mans laivinieks jau bija piesējis laivu un tagad ņēmās to izkraut, bez piepūles uzsviežot manas lādes uz rupji tēstajiem dēļiem. Diāna saņēma mani aiz rokas un pa ļodzīgo piestātni veda atpakaļ uz liedagu. Viņai nekad nebija piemitusi tieksme greznoties, un agrāk viņa mēdza veltīt visai maz uzmanības savu tērpu piegriezumam (lai gan tie vienmēr bija pedantiski kārtīgi un glīti); toties tagad it viss viņas izskatā liecināja par neuzbāzīgu, labu gaumi. Biju domājusi, ka Diāna, tāpat kā es, vienmēr tērpjas melnā, taču viņa valkāja lieliski piegulošu, sūnu zaļu tērpu, kas viduklī bija prasmīgi sakrokots; no tērpa apakšmalas lūkojās eleganti, nospodrināti, brūni zābaciņi. Ievēroju viņai pie krūtīm senlaicīgu, nespodrā mirdzumā lāsmojošu pērļu piespraudi filigrānā zelta ietvarā.

Pa iebrauktu ceļu, kas vijās lejup starp kokiem no tās vietas, kur domāju atrodamies staļļus un saimniecības ēkas, tuvojās zirgs ar ratiem; vīrs sniegbaltu galvu bija satvēris gausa vezumnieka grožus, kurš izskatījās tikpat vecs, kā viņš pats. Pie piestātnes mūsu ceļi krustojās. Diāna iepazīstināja: "Misters Viljams Mešems". Vārda īpašnieks ar pašapzinīgu žestu sveicinot pacēla roku pie pieres. Viņš izskatījās diezgan mundrs un žirgts (acis bija zilas un dzidras); tomēr pagājusi tālāk, es vainīgi atskatījos. Saprotams, ka tāds digne vieillard[18] taču necilās manas smagās lādes?

"Ak, neuztraucies, Džeina!" Diāna smējās (šķiet, ka viņa bija saglabājusi spēju uztvert manas domas). "Kā saka vecais Vils piebeigt viņu spēj tikai viena lieta, tas ir, bezdarbība. Protams, septiņdesmit gadu vecumā viņa veselība vairs nav tāda, kā agrāk, bet tik un tā bez viņa mēs būtu pazuduši."

Tobrīd gājām zem augstiem kokiem, kuri liecās mums pāri, mūs pavadīja vēsajā lapotnē mītošo putnu tūkstošbalsīgais koris. Nespēju noticēt īstenībai, man šķita, ka Diāna mīt zvēru dārzā kristāla pilī, kam vienīgās robežas ir okeāns, bet vienīgais jumts ir bezmākoņu velve meža hiacinšu zilumā. Kad gājām pa ķieģeļiem bruģēto taku caur simetriskām puķu dobēm, pāris sīku, ziņkārīgu putneļu pacēlās spārnos un, izpletuši melnbalto astu vēdekļus, aizspurdza pāri cīniju, kliņģerīšu un margrietiņu raibajam košumam tikai dažu pēdu atstatumā no manām pārsteigtajām acīm

"Ai, jā. Šeit aug pilnīgi viss un divtik ātri, kā citur. Kroketa laukums!" Diāna paziņoja, kad nonācām pretī akmens kāpnēm ar zemiem pakāpieniem. Uz postamentiem katrā pusē atradās pa akmens vāzei. "Zini, tas ir Harolda prieks un lepnums."

Tuvojāmies koka pakāpieniem, kas no dārza veda plašajā verandā. Raugoties pāri nopļautajam zālājam, koku ieskautā māja likās lepnas muižas lielumā, verandas režģi gandrīz visā mājas augstumā apvija rožu krūms ar smaržīgiem, dzelteniem ziediem.

Iegājām plašā hallē, kur masīvās indiešu stila misiņa vāzēs kuploja papardes.

"Nāc viesistabā, Džeina, vai varbūt vēlies tūlīt doties augšā uz savu istabu?"

Cauri greznām durvīm sekoju viņai viesistabā, pārsteigta, ka tā atrodas pirmajā stāvā, jo man bija jāatzīst, ka tās krāšņums līdzinājās elegantajai viesu zālei Ferndīnā. Pēc nebeidzamajiem kuģa šaurībā pavadītajiem mēnešiem, bez iespējas izvairīties no Hartfordu un viņu bērnu prasībām (lai gan viņu bērnišķīgie untumi bija pat mīļi, tomēr bērnos bija arī kaut kas no pieaugušo egoisma), nonākusi šejienes greznībā, plašumā un mierā, izjutu svētlaimi.

Sienas augšpus tumša, pulēta paneļa, klāja greznas, zaļas tapetes ar reljefiem rakstiem, grīdas dēļus klāja daudzi, košās krāsās kvēlojoši turku paklāji ar sarežģītiem ornamentiem. Zem spoži zaigojošas lustras stāvēja no vissmalkākā rožkoka darināts zems, masīvs, apaļš galdiņš uz trim kājām. Uz tā Travertīnas marmora virsmas greznojās mīļi untumaina ganīte no franču vai vācu porcelāna. Pārējai istabas iekārtai piemita vecām, ilgi lietotām mēbelēm raksturīgais cienīgais spīdums, tomēr dīvāni un sīkie nieciņi bija prasmīgi izvietoti un radīja aicinoši mājīgu gaisotni. Diānas mudināta, apsēdos krēslā ar platu atzveltni un plīša pārvalku.

Vienu istabas stūri veidoja augsts piecdaļīgs logs ar skatu uz līci, to aizsedza puķains damasta aizkars piesātinātos tumšsarkanos toņos (pieņēmu, ka virs šīs istabas paceļas tornītis, kas mājas izskatam piešķīra kaut ko no viduslaikiem). Uz dīvāna ar liektām formām loga nišā mierīgi snauda divi kaķi vienam kažoks bija svītrains, ingvera krāsā, otram ar baltiem un pelēkbrūniem lāsumiem. Līdzās dīvānam stāvēja jauks pianīns. Virs tā bija vaļēja loga rūts, pa kuru redzēju pie durvīm piebraucam ratus.

"Cik labi, ka sveika un vesela esi nokļuvusi pie mums, Džeina vienmēr tā jāraizējas par šo jauno kuģu ceļu caur Dienvidpolu, par aisbergiem. Vai tu kādu no tiem redzēji? Nē?" Neraugoties uz bažām, mana draudzene šķita mazumiņu vīlusies. "Kad mēs aizbraucām no Anglijas tas bija pirms divpadsmit gadiem, taču liekas, it kā tikai vakardien toreiz kuģis pa ceļam piestāja Keiptaunā un sagatavojās tālākajam braucienam. Taču šodien laikam galvenais ir ātrums, vai ne? Kas ar to pasauli notiks?"

Viņa iesmējās; es labi atcerējos Diānas patīkamos, dzidros, pašironiskos smieklus. Tie man veldzēja dzirdi, un acis nevarēja vien atdzerties viņas draiskulīgā smaida.

"Esmu pārliecināta, Džeina tu nebūsi domājusi, ka esmu kļuvusi tik vecmodīga," Diāna piebilda. "Atzīstos, ka tagad esmu ja ne skumjāka un gudrāka, tad vismaz vecāka un līdzsvarotāka dažreiz pati brīnos, apzinoties, cik ļoti pretojos materiālajam progresam jebkādās tā izpausmēs!"

Diānai aiz muguras durvīs bija nostājies mans jauneklīgais laivinieks; viņš gumzīja rokās cepuri un acīm redzami gaidīja turpmākos rīkojumus. Taisno tumšo matu šķipsna šķērsām krita pāri viņa grumbās sarauktajai pierei; jutu, cik nepacietīgi viņš vēlējās ātrāk padarīt darāmo un doties ārā, lai atsāktu kādu iepriekš iesāktu un daudz interesantāku nodarbi, kuru manis dēļ viņam bija nācies pārtraukt.

"Vakar misionāri no Kanaānas salas redzēja Lady Rose Winter pabraucam garām," māsīca turpināja sarunu. "Viņi izlasīja kuģa nosaukumu ar doktora Oterlija teleskopa palīdzību. Bērni dežūrēja Olīvu kalnā tā mēs uzzinājām, ka tu pagājušo nakti negulēji un ka šorīt vajadzēja gaidīt paisumu."

Pamanījusi, ka jauneklis mīņājas durvīs, viņa tam iedrošinoši uzsmaidīja.

"Ceru, ka piestātnē tev nevajadzēja gaidīt pārāk ilgi, Džeina? Man bija ļoti žēl, ka Harolds nevarēja tevi sagaidīt nokāpjam no kuģa, Keilebs jau tev būs pavēstījis bēdīgos jaunumus…"

"Keilebs?" Es apjukusi izmocīju. "Bēdīgos jaunumus? Tu gribi sacīt, ka …?" šķita, ka istaba salīgojas, pēkšņi jutu vājumu. "Vai ar Haroldu noticis kāds nelaimes gadījums? Vai viņš saslimis?"

"Vai mums nest viņas lādes augšā?" jauneklis negribīgi panācās dziļāk istabā. Viņš apstājās neiekurtā kamīna priekšā un vērās ievaskotajos un nospodrinātajos grīdas dēļos. "Šorīt arī vistas vēl nav pabarotas, " viņš nomurmināja.

Diāna raidīja viņam pārmetumu pilnu skatienu.

"Tas tik ir lieliski! Vai gribi teikt, ka tu nepastāstīji māsīcai, kas atgadījies tavam nabaga brālim? Bet kādēļ tu uz viņu tā skaties, Džeina? Keileb, vai man jāsaprot, ka tu pat nepateici Džeinai, kas esi? Vai tā ir taisnība? Es nespēju noticēt. Kā tu varēji būt tik nepieklājīgs?"

Man sareiba galva; šāds divkāršs atklājums pilnībā samulsināja. Baidījos uzzināt, kas piemeklējis māsīcas dēlu Haroldu; un šis īgnais, nerunīgais jauneklis, kurš kopš mūsu satikšanās Glāstonas piestātnē bija man pateicis labi ja divpadsmit vārdus vai bija aptverams, ka viņš ir Harolda jaunākais brālis Keilebs?

Jutu, ka ģībstu un noslīgu krēslā. Kā miglā sadzirdēju Diānas īso pavēli: "Ožamo etiķi, Keileb. Tas ir uz mana tualetes galdiņa."

Keilebs izgāja, dzirdēju, kā viņš, lēkdams pa vairākiem pakāpieniem reizē, steidzas augšā pa trepēm. Tikmēr viņa māte atslēja pret krēsla koka paroceni biezu spilvenu, palīdzēja man atlaisties un atbalstīja pret spilvenu manu galvu. Šķita, ka pagāja tikai mirklis, un jauneklis jau bija atpakaļ; viņš pasniedza Diānai niecīgu kristāla flakoniņu. Pavēros viņu abu sarauktajās pierēs, jaunekļa tumšo matu apņemtā seja, kad viņš noliecās pār mani, šķita pēkšņi nobālusi. Šajā brīdi bez grūtībām saskatīju, ka viņš ir tas pats tumšmatainais puisītis ar pilnīgajām lūpiņām, kurš tolaik, pirms divpadsmit gadiem, vēl skaidri neprata izrunāt vārdus. Nu viņš bija gandrīz pieaudzis es atpazinu ciešo, stingro skatienu. Kad tā raudzījās mazais zēns, tas likās uzjautrinoši un interesanti, toties tagad šis skatiens lika justies neērti un darīja nemierīgu.

Diāna atvēra vāciņu un pielika man pie nāsīm etiķī samērcētu sūklīti; no kodīgajiem izgarojumiem man aizrāvās elpa, es sāku rīt gaisu. Neraugoties uz Diānas iebildumiem, piecēlos sēdus un pieprasīju, lai man atklāj patiesību, kaut arī visļaunāko."

"Harolds šorīt diezgan smagi salauza potīti," Diāna pateica, "viņš paklupa uz piestātnes pakāpieniem, kad grasījās kāpt laivā, lai brauktu uz pilsētu."

"Tu gribi sacīt, ja nebūtu ieradusies es …?"

Diāna saspieda manu roku, kas gulēja viņai klēpī.

"Mīļā Džeina, tur nez vai var vainot tevi. Galu galā, nav nekas pārāk nopietns. Kad bijām parūpējušies par Haroldu, Keilebs aizjāja uz misiju pakaļ mūsu kaimiņam doktoram Oterlijam. Es tiešām esmu nomierinājusies, kopš ārsts iešinoja Harolda kāju; kā vari iedomāties, dzīvojot tik nošķirti no ārpasaules, tuvumā dzīvojošs ārsts ir gluži vai svētība. Haroldam tikai dažas nedēļas jāatpūšas tas šķiet ir svarīgākais."

Harolda brālis iespurdzās, un nebija saprotams, ko viņš ar to gribēja teikt. "Tas nebūs nekas jauns," Keilebs norūca.

Viņa māte pagriezās un uzlūkoja jaunekli: "Tūlīt pat atvainojies, jaunais cilvēk! Nezinu, kas tev šodien lēcies. Nespēju noskatīties, cik rupji tu izturies. Tu pat neapsveicinājies ar māsīcu! Kā tu varēji iedomāties, ka viņa pēc šiem daudzajiem gadiem tevi pazīs? Pilnīgi saprotams, ka tu viņu nepazini, Džeina abi zēni tik ļoti mainījušies, kopš jūs pēdējo reizi redzējāties."

"Tā ir mana vaina," es liekuļodama teicu, jo man nepatika būt iesaistītai viņu ģimenes scēnā. "Mums nebija daudz laika iepazīšanās ceremonijām, un es biju tik nogurusi, ka buru laivā tūlīt pat aizmigu!" Izstiepu roku. "Ļoti priecājos ar tevi iepazīties, Keileb."

"Nē, tā bija mana vaina, es atvainojos."

Viņš strauji saņēma manu izstiepto roku ciešā, vīrišķīgā tvērienā, pusaudža biklumā nolaidis skatienu grīdā. Man pašai vaigi muļķīgā kārtā dega kā liesmās un es pat nesapratu, kādēļ. Savā vecumā nebiju radusi tik klaji izrādīt savu apmulsumu. Rudais kaķis atkal glaudās gar manu tērpu, pieliecos paglaudīt tā zīdaino galvu. Kaķis atbildēja ar skaļu murrāšanu.

"Tagad, Keileb, abi ar Viljamu uznesiet augšā māsīcas bagāžu. Mājputni vēl dažas minūtes pacietīsies. Un esi tik labs, paziņo, lūdzu, Haroldam un Džūlijai, ka mūsu viešņa laimīgi ieradusies," Diāna uzsauca sava aizejošā dēla mugurai.

"Tev jāpiedod Keilebam, mīļā," viņa man klusu teica. "Šobrīd viņš ir mazliet pārstrādājies, lai gan arī parasti viņš nav diez cik runīgs. Man sāk likties, ka Keilebam viņa suņi šķiet svarīgāki, nekā mēs, niecīgie cilvēki."

"Bet Diāna," es iesaucos, "es taču nevaru jūs apgrūtināt tik kritiskā brīdī! Varbūt rītdien Keilebs varētu aizvest mani atpakaļ uz pilsētu? Esmu pārliecināta, ka mani draugi Hartfordi būs ar mieru atkal dot man darbu; tik daudz Hartforda kundze lika noprast…"

Māsīca tikai pasmējās. "Lūdzu, tādas runas es necietīšu, Džeina atklāti sakot, es nesaprotu, kā tu atkal varētu uzņemties tādu vergošanu. Tev nav jādomā, ka sagādā mums neērtības; kad esi pārvarējusi visas ceļa grūtības un ar savu klātbūtni vari sagādāt mums prieku, es negribu ne dzirdēt par tavu aizbraukšanu, pirms būs aizritējis krietns laiks. Man tevis tā pietrūka, un, kad zaudēju Tomasu, tavas vēstules bija tik liels mierinājums. Jauna seja šajā mājā ienesis prieku, es šeit uz salas vienmēr jūtos mazliet atrauta no sabiedrības."

Diānai nu likās, ka Harolds ar nepacietību vēlēsies mani redzēt, ja vien es būtu pilnībā atguvusies no ģīboņa; līdz tam laikam, kad Harolds varēs vieglāk pārvietoties, viņam bija uzklāta gulta lejā, austrumu spārnā blakus vecā Vila istabai. Taču vispirms Diāna, paņemdama mani zem rokas, teica, ka parādīšot manu istabu. Viņa cerot, ka man nebūs iebildumu mitināties pašā augšējā stāvā? Man esot paredzēta sarkanā istaba; no tās loga paveroties brīnišķīgs skats. Augšā esot Džemma, viņai likts istabu pienācīgi izvēdināt.

Diāna nevarēja zināt kā gan es būtu varējusi viņai to pieklājīgi pateikt? ka šie divi vārdi "sarkanā istaba" uz mani iedarbojās kā strāvas trieciens. Kopš bērnībā Geitshedholā tiku ieslodzīta neapdzīvotajā, mauzolejam līdzīgajā istabā, kurā tik ilgi pirms tam bija miris un turpat gulējis mirstamajā kārtā sapostais misis Rīdas virs, mana sirds vienmēr sāka sisties, līdzko tikai sadzirdēju pieminam "sarkano augšstāva istabu". Likās, ka augšstāvā mani gaida šausmu istaba. Lai kā centos ar smiekliem aizdzīt, savaldīt un apspiest savas bērnišķīgās bailes, šie burvju vārdi nenovēršami iedarbojās, pret manu gribu liekot no jauna spilgti atcerēties ieslodzījumā pārdzīvotās šausmīgās bailes un nervu lēkmes, ar ko šīs garās stundas beidzās.

Kāpjot pa platajām iespaidīgajām kāpnēm, nācās apspiest drebuļus. Manai drudžainajai rokai tumšās, spožās margas šķita gludas un vēsas; klusās šausmās sekodama Diānai pa šaurākām kāpnēm no otrā uz trešo stāvu, centos turēties stingri, pārliecināt sevi, ka izturos kā muļķīgs bērns, kā histēriķe. Taču nu jau priekšā bija augšējais kāpņu laukums man kalta lūpas, elpas vilcieni kļuva īsi, saraustīti, ar bailēm jutu, ka atkal tuvojas ģībonis.

6. nodaļa brāļu mīlestība

/

Bailes norima, kad mani ieveda burvīgā bēniņu istabā, kas aizņēma telpu zem viena no frontoniem. Pleci atvieglojumā atslāba, jutu, ka kopš agras bērnības mani apsēdušais dēmons beidzot būs izdzīts. Toreizējai istabai bija augsti griesti, tā iedvesa bailes, turpretī šī "sarkanā istaba" bija maza un jauki iekārtota. Griestu vidū bija sija, abās pusēs tie nolaidās stāvā slīpumā, sienas klāja tapetes klusinātos, bēšīgi rozā toņos, vijās un vītnēs, kas rotāja sienas, jautās Pompejas ietekme (ievēroju, ka mana bagāža jau bija uznesta un kārtīgi novietota). Meitene apteksnes galvassegā un priekšautiņā slaucīja putekļus no sekretera, kas stāvēja pie loga ar raibiem aizkariem. Blakus atradās ar sārtu, bagātīgiem ziedu rakstiem izšūtu zīdu pārvilkts atzveltnes krēsls.

"Paldies, Džemma. Šī ir misis Ročestera. Džeina, ja tev kaut kas vajadzīgs, tev tikai tas jāpasaka Džemmai."

Meitene pakniksēja un izgāja, Diāna drīz viņai sekoja. Es paliku viena. Krūzē uz mazgājamā galda ar marmora virsmu bija kūpošs, karsts ūdens, ielēju gandrīz visu mazgājamā traukā un izbaudīju greznību nomazgāt seju, elkoņiem neduroties šaurās kajītes sienās. Biju arī laimīgi atguvusies no eksaltētās, kaut arī labi domātās sagaidīšanas. Neatminējos, ka mana draudzene būtu bijusi tik daudzvārdīga, man radās pirmā nojausma par to, kā ilgstoša atšķirtība no visa angliskā ietekmē trimdinieka domāšanu.

Kad pēc dažām minūtēm atkal kāpu lejā, dzirdēju smieklus un dzīvas čalas. Skaņas plūda no durvīm pirmajā stāvā garā gaiteņa galā, kuras Diāna man iepriekš bija parādījusi, turp arī devos pa vēso, ar tumšu koku apšūto gaiteni. Pienācu pie durvīm un ieraudzīju gara auguma, gaišmatainu jaunu vīrieti, kurš līdz viduklim apsedzies, bija atgūlies gultā. Virs atlocītā palaga no naktskrekla rādījās pamatīgi apsaitēta labā kāja. Viņu gan es acumirklī (neraugoties uz biezajām, gaišajām ūsām, ko viņš šai laikā bija uzaudzējis) atpazinu, jo Harolds bija izaudzis tieši tāds, kādu varēja sagaidīt no kādreizējā pusaudža. Uz vienas gultas malas, viegli pieliekusies uz Harolda pusi, sēdēja jauna sieviete, kura acīmredzot nupat bija stāstījusi viņam kādu joku, otrā pusē sēdēja Diāna. Ieraudzījusi, ka es durvīs vilcinos, viņa smaidīdama piecēlās.

"Džeina, nāc taču iekšā! Mīļo Džūlij, šī ir mana labā draudzene misis Ročestera."

Man šķita, ka māsīcas balss skanēja pārlieku godbijīgi, uzrunātā jaunā sieviete pagriezās ar seju pret mani un graciozi piecēlās. Džūlija bija mazliet garāka par vidusmēra augumu, un ja viņu varētu salīdzināt ar augu valsts pārstāvjiem (šāds salīdzinājums man pēkšņi ienāca prātā), tad viņa būtu rada vītolam. Pārsteidza arī jaunās sievietes bāli zeltainie mati, kuru stingrās sprogas spraucās ārā no lentes ap pieri; gaišzilās acis raudzījās zinātkāri un bez bailēm, tajās varbūt bija nedaudz lepnības; degunam piemita apburošs, valšķīgs izliekums. Džūlijas tērps bija darināts no mīksta, smalka, skujiņu rakstā austa auduma, tā gaišās, zilganzaļās krāsas paasais tonis apbrīnojami labi piestāvēja viņas pavasarīgajam skaistumam. Pēkšņi savās mūžīgajās sēru drānās jutos sīka, noplukuši, padzīvojusi un līdzīga Rūtai Faradejai, it kā būtu tās apvilkusi uz visiem laikiem, lai dotos nebeidzamās pastaigās pa Anglijas lauku ceļiem.

Māsīca paskaidroja, kas ir šī mūsdienu Primavera [19] . "džeina, vēlos tevi iepazīstināt ar mis Braftoni mūsu gubernatora sera Hamfrija meitu, un šis, protams, ir mūsu slimnieks Harolds!"

Mis Braftone veltīja man mazu, uzpūtīgu smaidiņu, Harolds, plati smaidīdams, pastiepa pretī roku, izturēdamies nepiespiesti par spīti tam, ka gulēja uz muguras. Viņš bija smalkāk veidots, nekā man pirmajā brīdī šķita, rokasspiediens bija patīkami viegls un vēss. Rokas bija tievas, pirksti, tāpat kā mātei, gari un jutīgi, viņš patiešām bija ļoti līdzīgs savai mātei un par laimi itin nemaz nelīdzinājās savam brālim.

"Mis Braftone pagodina mūs ar savu sabiedrību, kamēr viņas tēvs, pildot amata pienākumus, apmeklē citas apmetnes Douro un tālāk," Diāna paskaidroja."Tikmēr viņa gatavo ilustrācijas viņa jaunajai grāmatai. Kā noprotam, sers Hamfrijs savā braucienā inspicē arī zelta atradnes Kitira kalnos zini, pašreiz šeit visi runā tikai par zeltu. Priecājos, ka tas nav atrasts Glāstonas tuvumā. Nekas cits nav tik smalki aprēķināts, lai sajauktu cilvēkiem prātus, kā likt viņiem vēlēties "kļūt stāvus bagātiem"".

"Ak, es nezinu, " Harolds, viltīgi smaidīdams, novilka. "Varētu teikt, ka arī mēs šeit Oblivionā esam kļuvuši stāvus bagāti lai gan tas noticis mazliet dramatiskā kārtā." (Likās, ka viņš man piemiedza ar aci.) "Zelta Aunāda un tā tālāk, ziniet, māsīca Džeina!"

"Harold, tu ar savām runām mūs padari par spekulantu haizivīm!" Diāna, pretēji saviem vārdiem, mīloši smaidīdama, atglauda viņam no pieres dzeltenos matus. "Tu labi zini, ka mēs ar tēvu ļoti smagi strādājām, lai ferma zeltu. Tomēr, šķiet, tā ir taisnība, ka mēs bijām starp veiksmīgajiem, Džeina. Daudzi mūsu draugi zaudēja gandrīz visu kapitālu neprātīgajās spekulācijās ar zemi pilsētā, kādu laiku cenas bija šausmīgi uzskrūvētas. Kopš Tomass miris (lai gan pagājuši divi gadi, šķiet, tas notika tikai vakardien), Keilebs gandrīz viens pats vada saimniecību, lai gan viņš vēl ir tik jauns. Jāteic, ka līdz šim viņam tas izdevies ļoti labi."

Es tikai smaidīju. Biju pārliecināta, ka māsīca aiz mīlestības pret jaunāko dēlu nav objektīva un pārspīlē viņa lauksaimnieka spējas; mani pārsteidza tas, cik nepārprotami viņa darbībās trūka loģikas, rīcībai trūka spēka, ko dod saprāts (nemaz jau nerunājot par pieredzi) viņam trūka visa, ka nepieciešams, lai veiksmīgi vadītu jebkādu lielāku uzņēmumu. Manuprāt, viņš vadījās tikai no instinktiem, Diānas jaunākajam dēlam nekādā ziņā nepiemita tādas spējas izpaust sevi kā viņa literāri ievirzītajam brālim.

Mana klusēšana bija pārtraukusi sarunas plūdumu un es jutu, ka šim pārrāvumam jāpārmet tilts. "Tātad jūs esat māksliniece, mis Braftone?" es jautāju.

"Vismaz izliekos par tādu! Tētis ieņēmis galvā, ka maniem necilajiem darbiem vajadzētu rotāt viņa gubernatora memuāru lappuses, kas viņam raksturīgajā pieticībā sauksies Kanibālu Karalis," gubernatora meita, savilkusi komisku grimasi, šķelmīgi paziņoja. "Protams, tā ir nožēlojama radu būšana esmu pārliecināta, ka citādāk mani darbiņi nekad netiktu iespiesti; skumjā patiesība ir tāda, ka es nemaz neesmu tikbrīnum talantīga. Bet vai drīkstu pateikt, cik ļoti esmu apbrīnojusi jūsu gleznotās ainavas, misis Ročestera?"

Viņa pavērās uz sienu, ieraudzīju kādu no savām skicēm, kuru sen atpakaļ biju dāvinājusi Diānai. Tā bija ierāmēta, pārklāta ar laku un piekārta blakus logam. Arī misteram Ročesteram tā savulaik bija patikusi, lai gan man pašai tagad likās necila un neizteiksmīga ļoti romantisks naksnīgo Arktikas plašumu skats ar ledus lāčiem un ziemeļblāzmu, kā to visu iztēlojos pusaudzes gados.

Mis Braftone vismaz bija pieklājīga, kaut arī izturējās

mazlietiņ augstprātīgi; ievēroju, kā viņa ik pa laikam, domādama, ka es uz viņu neskatos, uzmet man ašu, ciešu skatienu. Viņas izturēšanās pauda, ka jaunā sieviete apzinās savu augsto stāvokli, savas mākslinieces prasmes noniecināšana šķita apzināts izaicinājums uz iebildumiem, uzprasīšanās uz komplimentiem. Tomēr nevarēju nejust godbijību pret viņas tēva nozīmīgo sabiedrisko stāvokli un arī pret Oblivionas iedzīvotāju sakariem ar pirmo ģimeni šajā kolonijā.

"Tie ir nieki, Džūlija, tu esi pārāk kautrīga!" Diāna pienācīgi atsaucās uz viņas vārdiem. "Tomēr jums būs prieks uzzināt, ka misis Ročestera dzied un ari nedaudz spēlē klavieres, man patiešām liels prieks un gandarījums, ka manas mājās iemītniekiem ir tik daudzpusīgi talanti."

"Ak, jūs muzicējat? Lieliski arī Keilebs muzicē, viņš ļoti skaisti dzied, ja vien izdodas viņu pierunāt, tas gan nenotiek pārāk bieži." Mis Braftone iesmējās pārsteidzoši zemā, vibrējošā balsī, šādi smiekli dāmai īpaši nepiestāvēja.

"Keilebs! Vai viņam ir muzikālas dotības?"

Aptvēru, cik nepieklājīga izklausījās mana straujā reakcija, taču es tiešām biju pārsteigta man bija radies iespaids, ka Harolda drūmajam frere cadet[20] nepiemīt mākslinieciskas noslieces vai gaume.

"Ak, jā„" Harolds līksmi pamāja, "tik tiešām, lai gan pēc izskata to nevar pateikt, manam brālim piemīt visi iespējamie talanti, ja ne arī visi tikumi. Viņš visādā ziņā mani pārspēj."

"Taču ne jau literatūrā!" es iebildu. "Eseja, ko tava māte atsūtīja, man šķita ļoti interesanta, Harold. Biju pagodināta, ka varēju lasīt tik labi novērotas un attēlotas ainas no dzīves, kas mani sagaida šeit, pilsētā. Saki, vai Glāstonas hronika vēl turpina publicēt tavus Kolonijas kaperus?"

"Nu, nē redzi, pēdējā laikā man nav bijis iedvesmas rakstīšanai…"

Harolds, zaudējis savu nevainojamo pašpaļāvību, noglauda ūsas. Manīju, ka tobrīd mis Braftones smieklos ieskanējās nedaudz sardoniska, cietsirdīga pieskaņa, acīmredzot nevilšus biju aizskārusi delikātu tēmu.

"O, vai es to neminēju savās pēdējās vēstulēs, Džeina?" Diāna mundri iejautājās, "Harolds ir atteicies no domas kļūt par žurnālistu. Pēc tam, kad pāris rakstus pieņēma Glāstonā, viņš dažus no tiem nosūtīja angļu žurnāliem, diemžēl viņus šie raksti neieinteresēja. Domāju, ka tas viņam laupījis drosmi."

"Lietas būtība ir tā, mammu, ka esmu izlēmis skribenta dzīve nav domāta man."

"Nē, tas nu nepavisam nav tavā stilā, vai ne, Harold? Noteiktā termiņā jānodod raksts redakcijā tev tie būtu pārāk cieši žņaugi." Mis Braftones ķircinošais tonis man šķita pārāk familiārs, vēl jo vairāk tādēļ, ka abi nebija viena vecuma; manuprāt, viņa bija vismaz piecus gadus vecāka par Haroldu.

"Es uzskatu, ka ikvienam jāļauj mainīt nodarbošanos, galu galā, tā ir Harolda dzīve," viņa māte filozofiski rezignēti iesaistījās sarunā. "Džeina, viņš vienmēr izjutis to, cik nošķirti no visas pasaules mēs šeit, Oblivionā, esam, viņš sapņo vienīgi par to, kā tikt projām. Tomēr gluži visus sakarus ar ārpasauli neesam zaudējuši; ļoti drīz mēs tevi iepazīstināsim ar misionāriem viņi ir mūsu draugi Kanaānas salā." Viņa pamāja ar galvu uz logu, kas pavēra skatu uz kaimiņu salu pāri līcim. "Domāju, ka arhidiakona māte un māsa un, saprotams, doktors Oterlijs tev šķitīs gluži piemērota sabiedrība."

Biju pārsteigta, dzirdot, ar kādu klīrīgu īpašnieciskumu viņa runā. Bieži vien man bija šķitis, ka māsīca (tolaik, kad iepazinu viņu Māršendā) pārmērīgi tiecas nošķirties no sabiedrības. Tagad radās iespaids, ka sabiedrības dzīve viņu valdzina vairāk; nodomāju, ka tas varētu būt pārlieku lielās nošķirtības dēļ, pēc kādas viņa senāk bija tik ļoti alkusi.

"Liekas, ka dzīve kolonijā tevi apmierina, Diāna," smaidīdama klusi teicu.

"Tev pilnīga taisnība, Džeina; jāatzīst, ka tagad šāda dzīve ir man gluži piemērota, lai gan sākumā ilgojos pēc mājām. Mēs šeit, pasaules malā, esam ļoti demokrātiski kā pati zini, vienmēr esmu piekritusi uzskatam, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi! Mums visiem šeit dzīve bija jāsāk no jauna, lai gan daudziem (un drīz tu pati redzēsi) ļoti svarīgi šķiet uzspiest pārējiem savas kārtas pārākumu, kuru tie domājas atveduši līdzi. A Hanna nes tavas brokastis, Harold."

Durvīs parādījās miesās pilnīga, labsirdīga sieviete baltiem matiem un sarkanu seju, viņa nesa paplāti ar sarkanvīna karafi. Sievietes stāvs man bija pazīstams es Hannu pazinu vēl Mūrhauzā, kur viņa jau ilgus gadus bija kalpojusi Riversu ģimenei. Viņai nebija radinieku un, ņemot vērā Hannas vecumu, Diānai, aizbraucot no Anglijas, negribējās pamest viņu vienu. Priecājos viņu atkal redzēt un biju pārsteigta, ka ieraugot mani, Hannai acīs sariesās asaras. Pavaicāju, kā viņai patīk jaunā dzīve kolonijā. Patīkot itin labi, viņa teica, tikai laiks pārāk karsts un smacīgs, un viņa neuzticoties melnajiem tie esot viens slepkavnieku bars, kā likts!

"Hanna vienmēr ir aizkustināta, ieraugot jaunu atbraucēju," Diāna pačukstēja, kad vecā kalpone izgāja no istabas. (Hannas kustības tagad bija gausas, viņa manāmi piekliboja; no piepūles viņai sāpēja gūžas.) "Nezinu, kādēļ tā, bet liekas, viņa uz brīdi jūtas tuvāk Mājām."

"Kā redzat, māsīca Džeina, mājkalpotāju saime šeit Oblivionā ir visai novecojusi," Harolds sausi noteica. "Vai esat jau iepazinusies ar veco Viļu? Mātei un brālim laikam šķiet, ka te ir kāda labdarības iestāde patiesībā patversme sagrabējušiem nespējniekiem."

Es iesmējos, uztvēru (domāju, ka pareizi) to kā joku.

Pēc brokastīm Diāna, manīdama, ka man acis krīt ciet, uzstāja, lai eju augšā atpūsties. Un tiešām, viļņu maigo šļakstu, tiem sašķīstot pret salas krastiem, ieaijāta, es nogulēju gandrīz visu pēcpusdienu un nokāpu lejā ēdamzālē tikai tad, kad atskanēja gongs uz vakariņām. Ēdamzāle bija skaista telpa, uz smalka turku paklāja atradās ozolkoka galds un krēsli ar liektām kājām, uz masīvās bufetes katrā pusē pa senai Ķīnas vāzei, virs durvīm bija izlikti zili balti porcelāna šķīvji. Pie sienām karājās Eiru, Riversu un Ficdžeimsu senču portreti; labi sapratu, ka šajā jaunajā zemē šādas relikvijas no mājām bija divkārt dārgas.

Biju Diānai jau parādījusi savu bērnu ģīmetnes, nu viņa uzstāja, lai pastāstu vairāk par viņiem un arī par Adeli. Ar prieku stāstīju, ka Hugo pats pēc savas gribas bija atmetis agrāko bērnišķīgo nodomu kļūt par aktieri un tagad vēlējās kļūt par garīdznieku. Mūžam nespēdama jelko liegt savam pirmdzimtajam, zināju, ka viena pati ilgi nespētu pretoties viņa aizrautībai, ja viņš savā jauneklīgi dedzīgajā godkārē būtu sameklējis sev vietu kādā teātra trupā. Kā gan es varētu viņam to liegt, īpaši tagad, kad viņa mantojums bija sarucis līdz beidzamajam, kā gan es varētu pamatoti apgalvot, ka šāda nodarbošanās nav viņa cienīga, ja viņa paša māte nebija nekas vairāk kā vienkārša guvernante? (Saprotams, ka misters Ročesters nekad nebija atbalstījis šo dēla nodomu, es vienmēr nojautu, ka spēcīgie aizspriedumi pret skatuves mākslinieka profesiju viņam varēja izveidoties no pieredzes ar Adeles māti, Parīzes operas dejotāju Selīnu Varansu. Kopš salaulājāmies, viņš nekad vairs nebija pieminējis šo dīvaino laiku savā dzīvē.)

"Keileb, mis Braftone stāsta, ka tu dziedot?"

Iedrošinoši uzsmaidīju savam jaunajam radiniekam (kurš patlaban smaržoja tikai un vienīgi pēc ziepēm), malkodama ūdeni, ko viņš nupat bija man ielējis; pieradušai pie sasmakušā ūdens ar mucas garšu, kāds bija dabūjams uz Lady Rose, šis ūdens man šķita brīnišķīgs. Viena no lielākajām salas priekšrocībām, kā zināju no Diānas vēstulēm, bija avots, kas nemitīgi, pat vasaras mēnešos, deva pietiekami daudz ūdens visas saimniecības vajadzībām.

"Arī tavam brālēnam Hugo patīk mūzika vai tu viņu atceries? Jūs esat gandrīz vienā vecumā; atceros, kā jums patika kopā spēlēties!"

Keilebs tikai pamāja, taču es atpūtusies un viņa mātes viesmīlības nomierināta biju apņēmusies aizsākt jaunu, draudzīgāku ēru mūsu attiecībās.

"Gribētu redzēt tavas spējas," neraugoties uz viņa mēmo klusēšanu, drošināju, "vai tu arī spēlē?"

"Nē."

Viņš nelaimīgs savieba seju, uz vaigiem iekvēlojās tumšsarkani plankumi. Sapratu, ka nebiju iedomājusies par jaunā vīrieša kautrīgumu, mani tiešie jautājumi upurim sagādāja nāves mokas.

"Harijs jums kaut ko nospēlēs," viņš beidzot norūca, iedzēris lielu malku mājās darīta alus, "tad, kad viņš beigs spēlēt slimnieku. Viņš gluži labi tiek galā ar Pathйtique Sonata beigu daļu tas ir viņa augstākais sasniegums."

"Ak jā Bēthovens tas būs lieliski. (Centos neizrādīt nepatiku par viņa franču valodu akcents bija tālu no pareizas izrunas.) Un ko nodomājis darīt tavs brālis, ja viņš atmetis žurnālistiku?" turpināju taujāt.

"Nu, vismaz fermā viņš nedara itin neko, viņš ir sliņķis."

"Ak, Keil," viņa māte pārmetoši iesaucās, "tu labi zini, ka jūs abi nekad viens otram nepiekrītat, kā gan jūs varētu sastrādāties? Džeina, Keilebam patīk visu darīt pēc sava prāta. Tā ir taisnība, Haroldu lauksaimniecība neinteresē nemaz…"

"Nevar gribēt, lai mēs visu mūžu dodam ēdienu un pajumti ciemiņam, kurš ne par ko nemaksā un tieši tāds ciemiņš Harijs pašreiz ir." Keilebs skarbi noteica. "Pat suņi nopelna savu iztiku, kāpēc lai viņš to nedarītu?"

"Ak, tas ir briesmīgi!" elegantā mis Braftone bija uz brīdi atstājusi Haroldu pie viņa vakariņu paplātes un patlaban atturīgi niekojās ar jērgaļas gabalu. Hanna bija pagatavojusi itin garšīgu īru sautējumu, pie galda mūs apkalpoja Džemma.

Jutu, ka nobālu, es taču arī esmu "viesis, kurš ne par ko nemaksā" bet šis Keileba dūriens taču nebija domāts man? Acīmredzami starp viņu un Haroldu pastāvēja, ja ne arī nemainīgs savstarpējs nosodījums, tad vismaz atklāta brāļu sacensība.

"Mans mīļais Keileb, Harolds nav vis vienaldzīgs pret Oblivionu, ja reiz mēs par to runājam patīk tev tas, vai nē. Priecājies, Džeina, ka tev nav divi dēli!" Diāna mēģināja ar jokiem uzlabot viņa noskaņojumu. "Viņiem vienmēr par kaut ko ir nesaskaņas. Pašreiz mums ir ļoti noslogota sezona. Šis jaunais cilvēks no tumsas līdz tumsai smagi strādā mums nāksies viņam piedot nesavaldību."

Kā nopratu, mana ierašanās salā sakrita ar "cirpšanas sezonas" sākumu. Okeāna apņemtajā Oblivionā bija maz aramzemes un aitu ganāmpulks, salīdzinot ar milzīgajām aitu fermām dienvidu salās, samērā neliels, tomēr noslogotajos vasaras mēnešos nebija viegli nolīgt sezonas strādniekus. Vecajam Viljamam Mešemam kopš pagājušās ziemas nepārgāja klepus un sāpēja kakls. Keilebs velti bija meklējis papildu darbaspēku, kas varētu palīdzēt diviem pastāvīgajiem aitu cirpējiem, kuri ieradās no kontinenta.

"Doktors Oterlijs ir satraucies, ka vecajam Viļam ir pneimonija," Diāna man uzticējās. "Doktors domā, ka, ņemot vērā Vila vecumu, viņš nedrīkstētu strādāt ārā vairāk par divām stundām dienā. Tomēr darbā mums viņa ļoti pietrūks, jo sevišķi šajā laikā, nemaz nezinu, kā Keilebs tiks galā."

"Man ļoti žēl, ka mana ierašanās sagādājusi tik daudz neērtību," teicu es. "Varbūt atradīsies kāds darbs saimniecībā, kur es kaut nedaudz varētu palīdzēt?"

Šķita, ka mans biklais jautājums visus klātesošos ārkārtīgi pārsteidza. Visi izbrīnīti raudzījās uz mani, Džūlija delikāti pavīpsnāja ar vienu mutes kaktiņu, Keilebs nosprauslājās savā alus kausā.

"Palīdzēt? Āra darbos, Džeina?" Diāna nespēja noticēt. "Nedomāju vis, nemaz nerunājot par pārējo, saule šeit ir daudz par karstu."

"Sievietes saimniecības darbos nekam neder," Keilebs asi paziņoja, pārsteigumā aizmirsis savu kautrību, "viņas tikai maisās pa kājām."

"Tavas manieres gan varētu būt pieklājīgākas, Keileb," mis Braftone pamācoši noteica, paceldama skatu no šķīvja, "tomēr jāatzīst, ka tavam viedoklim es piekrītu." Pieceldamās viņa turpināja: "Atvainojiet, misis Ficdžeimsa, iešu paraudzīties, vai Haroldam kā netrūkst."

Vairāk nekā neteicu. Nespēju pārvarēt aizvainojumu šķita, lai vai kā centos saudzēt Keileba viegli ievainojamās jūtas, lai cik taktiskiem un neuzbāzīgiem vārdiem pūlējos izteikt jautājumus, maniem mēģinājumiem risināt "saviesīgas sarunas" bija lemts izgāzties neatsaucīga skarbuma un īgnuma priekšā. Beigu beigās es noguru no šīm pūlēm; tik tiešām, pie kafijas tases es gandrīz aizmigu. Viesistabā vairs ilgi nekavējos. Šķita, ka vēl pilnībā nebiju atguvusies no iepriekšējās bezmiega nakts un ierašanās uztraukumiem.

Atlaižoties brīnišķīgajā, mīkstajā un platajā gultā savā "sarkanajā istabā", pārsteigta izdzirdu, ka arī Keilebs savā istabā gatavojas miegam. Nopratu, ka viņa istaba atradās tieši zem manējās. Bet protams, es aptvēru viņam taču, kā jau fermerim pienākas, rīt agri jāceļas. Man atkal sasarka vaigi, atminoties, cik muļķīgi šajā priekšpusdienā piestātnē biju noturējusi Keilebu par vienkāršu fermas strādnieku. Likās, ka viņam piemīt nekļūdīgas spējas mani uztraukt un darīt nemierīgu, izsist mani no līdzsvara; Keilebs bija ļoti pretrunīgs un neizprotams. Atzinu, ka nespēju viņu saprast, šādi neizdibināmi cilvēki manī vienmēr izraisīja aizdomas, ka aiz muguras viņi mani apsmej.

Mani pārņēma spēja dusmu lēkme. Daļēji iemesls tai bija niknums pašai uz sevi kādēļ gan man vajadzētu mulst? Vainot sevi par citu cilvēku trūkumiem ir slikts paradums, biju apņēmusies tikt ar to galā. Pat ņemot vērā šorīt notikušo negadījumu ar Haroldu, skaidri sapratu, ka Keileba izturēšanās viņa netaktiskā nevērība pret manu stāvokli un izjūtām ir vienkārši dziļš nejūtīgums. Galu galā, ikviens taču var kļūdīties, Keilebs varēja vienkārši stādīties priekšā katrā ziņā to prasīja elementāra pieklājība.

Mans jaunais radinieks bija tikai zēns vismaz izturēšanās un prāta brieduma ziņā, tas bija vienīgais attaisnojums, kādu spēju rast. Toties ar pieaugušo Haroldu bija patīkami iepazīties; viņš man šķita apburošs. Haroldam piemita iedzimta spēja atraisīt sarunu biedru. Viņa izturēšanās veidā varbūt jautās mazliet cinisma un pārgudrības, runas veids vienmēr bija ironisks, pat splīnīgs, tomēr es sev iegalvoju, ka būtu pāragri spriest par viņa manierēm tik drīz pēc negadījuma. Iemigu, prātodama par to, kas viņi ar lielisko, atturīgo Džūliju bija viens otram.

Tonakt atgadījās kaut kas dīvains. Atmodos no caurā miega, sastingusi aukstumā (nezinu, kura nakts stunda bija). Mani satrauca vīzijas, kurās redzēju apgāzušos kuģu ķīļus un vētras sakultus ūdeņus. Man blakus bija leitnants Trevelians, viņa rokas sargāja mani no trakojošās vētras, apjautu arī peldošu, bezsejainu, līķautā tītu apveidu, zināju, ka viņu pazīstu, tomēr nevarēju saprast, kas tas ir.

Bija sacēlies vējš, tas pūta pavērtajā logā. Drebēdama piecēlos, lai to aizvērtu. Stāvēdama pie loga, pārsteigta ieraudzīju, ka no lejas istabas loga plūst sveces gaisma vai KeiIebam patika vēlās nakts stundās lasīt? Satrūkos, kad zibens šautra pāršķēla piķa melno debesi, uz pussekundi mežs Kanaānas salā spoži izgaismojās hroma dzeltenā krāsā, un es acumirkli apžilbu. Taču šai spožās gaismas brīdī redzēju līča ūdeņos peldam spokainu apveidu, zibens to gluži vai iededzināja manā apziņā. Tas nebija audekla līķautā tīts zīdainis atpazinu sievietes augumu plīvošā, baltā kleitā!

Nodārdēja pērkons. Es izberzēju acis, taču nu jau atkal bija tumšs, ar skatienu urbos tumsā, taču spēju izšķirt tikai tintes zilās bangas un to balto koru smalkos rakstus paceļamies un izzūdam visu paņemošajā, viļņojošajā melnumā.

Nē, tomēr tas nebija cilvēks, es, atgriezdamās gultā, nospriedu, būšu redzējusi kādu no sukubēm [21] , kuras mita manos nemierīgajos sapņos. Pretojos māņticīgajam instinktam uztvert to kā pareģojumu, līdzīgu tam, kādu reiz biju piedzīvojusi, Mūrhauzā izdzirdot mistera Ročestera balsi, kura pāri simtiem jūdžu plašam, akmeņainam un vētru plosītam tīrelim aizsniedza mani, lai glābtu no kļūmīgas savienības; šo balsi sapņos tiku dzirdējusi ari naktī pirms viņa nāves.

"Nē, Džeina Ročestera, tā nebija pārdabiska parādība," pati sev iegalvoju. "Tev, bez šaubām, likās, ka guli savā šaurajā kajītē uz vētras svaidītā Lady Rose Winter, tāpēc ari sapnī redzēji ūdeņus."

7. nodaļa P astorāle

Pagāja ilgs laiks, iekams varēju kaut daļēji baudīt atriebības prieku par brālēna nepieklājīgo izturēšanos. Tostarp man nācās atzīt, ka viņa mātei bija taisnība, apgalvojot, ka, tikai pateicoties viņa spēkiem, ģimene varēja baudīt pārtikušu dzīvi uz salas, tiešām drīz vien redzēju, ka viņš pūlas paveikt darbu, kam būtu vajadzīgs pusducis pieaugušu vīru. Pirmām kārtām būdams aitu gans, viņš bija arī darbu pārraugs, palīgstrādnieks, augļkopis, dārznieks; šķita, ka šī nasta izrādījusies pārāk smaga viņa septiņpadsmitgadīgajiem pleciem. Kad viņš vēlu vakaros ieradās uz vakariņām, sejā bija lasāms nogurums, manīju, ka Diāna ir norūpējusies par viņa veselību. Neraugoties uz to, ka viņš mirklī atraidīja manu piedāvājumu palīdzēt (pati apzinājos, ka mana palīdzība varēja būt tikai niecīga un nenozīmīga), atminēdamās viņa bargos vārdus par "viesiem, kuri neko nemaksā", jutu, ka ir jāuzstāj, lai man atļauj piedalīties darbos.

Nākamajā rītā pēc ierašanās pamodos agri (šāds šķietami nesatricināms paradums man bija izveidojies, dzīvojot Lady Rose Winter gūstā), kad cēlos augšā, dzirdēju Keilebu rosāmies savā istabā stāvu zemāk. Uzvilkusi visvienkāršāko un visvecāko tērpu, es kārtīgā, bet kvēkeriski pieticīgā izskatā nokāpu virtuvē, klusībā gandarīta par to, cik pārsteigts viņš bija, redzot, ka pie agrā brokastu galda nebūs viens (Hanna bija piecēlusies un iekūrusi plīti vēl pirms rītausmas). "Es necietīšu atteikumu," paziņoju viņam; bija skaidri redzams, ka Keilebs ir pārguris, "esmu pārliecināta, ka ir jābūt vismaz kādam, kaut niecīgam darbam vai uzdevumam, kuru varētu uzņemties vienkārša mirstīga sieviete, un būt noderīga."

Keilebs šķietami nemanīja ironiju manos vārdos, viņa drūmo klusēšanu uztvēru kā piekrišanu, kad viņš, ātri ticis galā ar brokastu olām un pusi žāvētas siļķes, strauji piecēlās, arī es steigšus izdzēru atlikušo kafiju, cēlos kājās un tvēru pēc līdzpaņemtās platmalainās salmu cepures.

"Es jums novēlu labu veiksmi! Neliekaties vien tik daudz zinis par viņu, mis Džeina," Hanna ieteicās, domīgi šūpodama galvu, kad nopakaļ Keilebam devos uz durvīm. "Sirds dziļumos māsters Keilebs ir labs puisis tikai viņam neko nevar pavēlēt, lai vai kā, mis Džeina, jums drīzi vien pašai liksies, ka strādāt ārā tas nav pareizi. Kundze arī nepiekritīs, to es zinu."

jau sen vairs nemēģināju iestāstīt vecajai sievietei, ka kādreiz, "senos laikos", esmu tikusi precētas sievas kārtā; tomēr iespējams man pat glaimoja, ka viņa parasti mani sauca vecajā vārdā, kā bija radusi.

Apņēmusies būt noderīga, gāju nopakaļ "māsteram Keilebam", pēc trīs mēnešu piespiedu gūsta uz kuģa alku pēc fiziska darba, mans ķermenis no ilgās bezdarbības bija kļuvis vājš un nespēcīgs. Kad Keilebs redzēja, ka viņam sekoju, viņa teju mūžīgās rievas pierē savilkās vēl dziļākas, nesatricināmā mierā sekoju jauneklim aiz mājas, un viņš atļāvās ar dažiem knapi saprotamiem rūcieniem mani stādīt priekšā aitu cirpējiem.

Pie aploka augstu koku ēnā apsēdos uz brezenta, aplokā satraukti blēja aitu bars. Divi melnīgsnēji, nevīžīgi skuvušies vīri jau asināja dzirkles, gatavodamies smagajam dienas darbam; viņi apstulbuši, platām acīm blenza uz mani, un aiz izbrīna, kas pārtapa muļķīgos, platos smaidos, abi gandrīz izlaida no rokām savus darba rīkus. Nopratu, ka viņi nakšņo blakus esošajā meldru būdā (aborigēni tās sauc par raupo varc). Blakus būdas ieejai, uz ugunskura, kurā dega sīki žagariņi, skārda katliņā vārījās pēc izskata sīva, tumša dzira, viens no vīriem (vārdā Džo) man piedāvāja kausu viņu "tējas"; es pieklājīgi atteicos.

Drīz mums pievienojās Kanaānas salas misijas apmetnes arhidiakona dēls Rūbens Parfits; viņš bija atnācis pāri dambim, kas savienoja abas salas. Jautrais brūnmatainais zēns izmantoja atļauju aiziet no mācību stundām un lielāko dienas daļu pavadīja Oblivionā, kur viņu norīkoja strādāt līdzās man par izpalīgu visos darbos. Vēlāk arī vecais Vils iznāca piepalīdzēt. Šādā daudzveidīgā sabiedrībā, kurā gan bija tikai vīrieši, es uzsāku fermas palīgstrādnieka darba gaitas.

Sākumā jutu žēlumu, redzot, cik rupja apiešanās jāpacieš mūsu aprūpējamajiem. Iepriekšējās dienās Keilebs aitas bija sadzinis aplokā pie mājas; pēc tam, kad aitas tika iezīmētas, un no Džo un Boba pārāk asajiem dzirkļu pieskārieniem asiņoja, tām bija jāiztur vēl necienīgāka apiešanās dzīvniekus ielaida šaurā koka aizgaldā, kuru Keilebs pats bija izdomājis un uzbūvējis, un ar to pārmēru lepojās. Tur mēs ar Rūbenu, stumdami un dunkādami, dzinām satrauktos dzīvniekus cauri kaļķu un sēra vannai tā aitām bija brīvības atgūšanas cena un arī līdzeklis pret kašķi.

Dienvidū, kad Diāna un Hanna atnesa mums aZ/resco* pusdienas, mani muskuļi no stīvēšanās ar ietiepīgajiem, nemierīgajiem dzīvniekiem un darbošanās ar viņu biezo, mīksto, kodīgi dvakojošo vilnu, bija tik stīvi un sāpīgi, kā vēl nekad. Tomēr biju laimīga, uzskatīju, ka, ieguvusi augsto "galvenās cirpēju izpalīdzēs un vilnas šķirotājas" titulu, esmu veiksmīgi sākusi iedzīvoties Oblivionas lauksaimnieku dzīvē. Saprotams, ka piknika maltīti baudīju ar sen nebijušu apetīti. Kad Diāna uzstāja, lai eju iekšā un atpūšos, es stingri atteicos.

Kopš manas ierašanās bija aizritējusi nedēļa, vairs neuztraucos par savu upuru īslaicīgajiem pazemojumiem un sāku justies kā "pieredzējusi strādniece", kura pilnībā pārzina visus smalkumus salas aitveidīgo iemītnieku atbrīvošanā no ziemas kažokiem. Mēs ar Rūbenu lieliski sastrādājāmies, vienīgā domstarpība bija mūsu uzskatos par saimnieku. Rūbens no visas savas divpadsmitgadīgās sirds dievināja Keilebu. Kad viņa elks tuvojās, zēna tumšās acis staroja laimīgā pielūgsmē. Kad nelaikā uznāca paisums un dambi starp abām salām gan rītausmā, gan vakara mijkrēslī klāja ūdeņi, Rūbens nakšņoja mūsu mājās, mazā bēniņu istabā blakus manējai, un atgriezās Kanaānā tikai uz pusdienām, lādās reizēs viņš ar abiem Oblivionas kaķiem bija nešķirams, viens vai abi katrā ziņā gāja zēnam līdzi uz istabu un gulēja viņam blakus gultā vai nu rokās, vai saritinājušies uz kājām.

Reizi pa reizei, kad vilnu gatavojām presēšanai, elegantajai mis Braftonei labpatika iznākt ārā, apsēsties ēnā un papļāpāt ar mani, drošiem, sparīgiem vilcieniem uzmetot kādu meistarīgu skici. Priecājos par viņas sabiedrību un jutu gluži vai godbijību pret šķietami iedzimto prasmi rīkoties ar spalvu un otu, tomēr sapratu, ka vēl neesmu izdibinājusi viņas īsto dabu. Mis Braftone, protams, neapzinājās, ka izrāda spēcīgu noslieci uz autoritārismu un absolūtismu, tomēr es atturējos pieņemt pāragru spriedumu pieredze man bija mācījusi, ka arī šādi cilvēki patiesībā var būt labi un cēlsirdīgi.

Viljamam Mešemam veselība tikai reizēm ļāva palīdzēt mums ar Rūbenu darbā. Keilebs, protams, vadīja visus darbus un vienoja mūsu pūliņus kopīgam gala iznākumam, bet viņš ļoti lielā mērā balstījās uz vecā gana neizsmeļamajām zināšanām un parasti pakļāvās vecā Vila pieredzes pārākumam. Ar katru dienu arvien labāk aptvēru, kas darāms, un jutu Keileba pārsteigumu, redzot manu ātri pieaugošo izveicību un neliekuļoto patiku pret šo neierasto darbu.

Keileba mātei laiks tikmēr pagāja, palīdzot Hannai un Džemmai virtuves un mājas darbos. Diāna bija pateicīga, ka es spēju nedaudz atvieglot viņas jaunākā dēla smago pienākumu slogu. Tajā pašā laikā viņa jutās neērti un vēl arvien bija sašutusi, redzot mani fiziskā darbā, turklāt Diāna baidījās, ka cirpēju manieres varētu aizskart manas smalkās sievietes jūtas.

"Strādāt āra darbus, Džeina vējā un saulē līdzās vīriešiem, turklāt vēl tik rupjiem, kā šie cirpēji, kurus Keilebs nolīgst darbā! Man netīk domāt, kādi izteicieni tev jādzird!"

Uz viņas iebildumiem atbildēju, pasmiedamās. Zināms, Boba un īra Džo sarunās puse vārdu bija visrupjākie lāsti un lamas. Viņi veltīgi centās pasaudzēt manas svilstošās ausis lamuvārdi bija šo vīru dzimtais dialekts, viņi tikpat labi varēja mēģināt runāt flāmu vai vācu valodā, kā atmest visus piedauzīgos un zaimojošos izteicienus, kuri bez jebkādas nozīmes pavadīja ikkatru viņu vārdisko izpausmi, gluži tāpat kā sanesas un netīrumi palu laikā piepilda strauta gultni. Šādu izglītošanos es tiešām labprāt būtu sev aiztaupījusi, tomēr neraugoties uz visu, viņi bija diezgan pieklājīgi puiši, viņi pacieta manu neveiklību un šķita bez mitas brīnāmies par to, ka esmu viņu "goda asistente". Vienīgi Džūlijas klātbūtnē viņi izturējās godbijīgi, mulsi klusēja, it kā viņa būtu kādas neierobežotas, bargas varas ēna. Kas attiecās uz mani, es, cik varēdama, centos neievērot un laist pār galvu visus viņu kārtas iedzimtos trūkumus, man ausīs kā mūzika skanēja viņu dzirkļu ritmiskie klakšķi, tie bija kā dīvains sitamo instrumentu kontrapunkts eksotiskajam putnu korim, kas noklusa tikai saulrietā.

Taisnība gan, mana dzīve Oblivionā bija izvērtusies pilnīgi citāda, nekā paredzēju, taču prieks, kāds radās, nodarbinot gan ķermeni, gan prātu, man bija gluži kā atklāsme. Vēl nekad, kopš mistera Ročestera nāves, nebiju jutusies tik vesela un pat apmierināta, ja vispār jelkas bojāja manu prieku, tad vienīgi atšķirtība no Hugo un Helēnas. Kā es ilgojos, lai mani bērni būtu šeit, lai mēs varētu dalīties priekā, atklājot šo paradīzi zemes virsū. Vēlējos redzēt, ka arī viņi, tāpat kā es, atspirgst svaigajā, smaržīgajā gaisā, kurā jautās arī zemes dzīvei piederīgais fermas aromāts! Bija grūti rakstīt, zinot, ka aizritēs mēneši, iekams viņi saņems manas vēstules; tāpat arī mēneši paies, pirms es uzzināšu, kas labs vai nelāgs atgadījies viņiem.

Pārguruši pēc dienišķā, smagā fiziskā darba, tūlīt pēc vakariņām devos augšā savā sarkanajā istabā. Pūces kokos ap māju melanholiski ūjināja, un es iemigu dažu sekunžu laikā. Biju tā nostrādājusies, ka nesapņoju pat par leitnantu Trevelianu! kur nu vēl lai gaidītu sava "spoka" atkārtotu parādīšanos. Tagad biju pārliecināta, ka pirmajā Oblivionas naktī redzētā peldošā parādība bija tikai plīstoša viļņa putainā galotne. Kad joka pēc izstāstīju par redzēto Diānai, viņa ieminējās, ka māja vēl neesot tik veca, lai to jau būtu apsēduši gari, "ja vien mans spoks nebūs bijis anglis, bet kāds aborigēns no senajām iedzimto kapenēm, kas atrodas kādā no salas kalnu virsotnēm".

Ik rītu cēlos līdz ar ausmu, mani modināja Džemma, atnesot tasi tējas ar pienu un plānās šķēlītēs sagrieztu maizi ar sviestu. Brīnišķi atspirgusi nakts bezsapņu miegā, mēdzu dažas minūtes pastāvēt pie savas istabas spraišļotā loga un baudīt skatu uz mierīgo līci, satrūkdamās, kad reizēm kāds baltkrūtains meža balodis, planēdams augstu gaisā, pēkšņi sastinga un metās lejup straujā, reibinošā pikējumā. No sava loga varēju pārredzēt dambi gandrīz līdz pašai Kanaānas salai; pāris reižu pamanīju nozibam pārsteidzoši skaistas iedzimto meitenes stāvu, kura, nesdama savu linu audekla somu, pāri zemes tiltam skrēja atpakaļ uz salu viņa bija no arhidiakona mājas kalpotājiem. Kad par to ieminējos Diānai, viņa pastāstīja, ka nabaga radījumam (viņa bija kurlmēma) brīvi ļauts klaiņot pa abām salām un lasīt gliemežus; meiteni sauca Matarena (laikam pārveidojot vārdu Magdalēna).

Es priecājos, ka ģimene manu klātbūtni uztvēra kā negaidītu atspaidu, un vēl jo vairāk jutu gandarījumu, redzot, ka jaunais Keilebs Ficdžeimss bija spiests atzīt, ka viņa paša interesēs ir dibināt mūsu savstarpējās attiecības uz draudzīgākiem pamatiem. Patiesībā es no viņa vēlējos vairāk vēlējos, lai viņš pārvērtē savus uzskatus par sievietēm kopumā! Arvien vairāk pārliecinājos, ka viņš pieradis sievietes ne tikai uzskatīt par fiziski vājākām, bet arī apšaubīt viņu tikumību (izņemot, protams, paša māti).

Parasti man izdevās neievērot viņa dziļi slēpto naidīgumu, koncentrējot visus spēkus savā jaunajā apņēmībā atstāt raizes par citu cilvēku trūkumiem viņu pašu ziņā, nevis justies atbildīgai viņu vietā. Patiesībā šķita, ka mēs abi esam nonākuši pie modus vivendi[22], kas nozīmēja neizteiktu vienošanos savā starpā runāt tikai par lauksaimniecības jautājumiem. Pāris reižu man ienāca prātā doma vai Keileba sabiedrība būtu tīkamāka, ja viņš būtu ieguvis izglītību Anglijā, nevis kolonijās; šķita, ka viņu varētu saukt par izskatīgu jaunekli, ja vien viņš papūlētos ģērbties mazliet convenablement[23] un turklāt iemācītos izrādīt paša sugai cilvēkiem tikpat lielu uzmanību kā saviem suņiem un citām fermas radībām.

Tobrīd man bija skaidrs, ka tīri intelektuāli Keilebs gandrīz vai nebija ņemams vērā tukša vieta tikai nedaudz labāks par kailajiem, atlētiskajiem "dižciltīgajiem mežoņiem", kurus biju redzējusi plati smaidām un žestikulējam laivās. Ari viņš dzīvoja tikai darbam; vienīgais apmierinājums, ko viņš pazina, vienīgais, ko viņš spēja pazīt, varēja būt tikai materiālas vai jutekliskas dabas tāds, ko varēja sagādāt ar fiziskiem līdzekļiem, ar rupju fizisku spēku paveicot smagu darbu, kur nav nepieciešams prāts. Kad Diāna un Harolds slavēja viņa mūzikas vai literatūras izpratni, man likās, ka, būdami vienas ģimenes locekļi, viņi nesaskata īstenību; man šķita, ka viņam nepavisam nav aizsniedzams šāds augstāks baudījums, kas sniedzas ārpus viņa primitīvās eksistences.

Jutu, ka mana draudzene bija sarūgtināta par dēla rupjo izturēšanos. Es pārdzīvoju viņas dēļ, tomēr nevarēju nesalīdzināt Keilebu ar savu dēlu. Hugo bija tieši tāds dēls, kādu var vēlēties māte viņš bija vīrišķīgs, saprātīgs, gādīgs, no dabas apveltīts ar visām sabiedrības dzīvē nepieciešamajām īpašībām. Turpretī Keilebs bija tikai nedaudz labāks par jūtīgu dzīvnieku, viņš izrādīja tikai dzīvnieciskas vajadzības un, bez šaubām, pazina tikai primitīvas vēlmes.

8. nodaļa Sabats

No Grenlandes ledainiem kalniem, No Indijas koraļļu krastiem, No Āfrikas zeltainām smiltīm, Kur saules strūklakas plūst; No sensenu ūdeņu zemēm; No klajumiem, palmas kur slejas, Tie sauc mūs, lai atbrīvojam No maldu važām, kas sien. Un kaut arī smaržīgas vēsmas Pār Ceilonas salu pūš maigas, Kaut skaistums it visur šeit valda, Ir nekrietna cilvēka sirds. Un Dieva visdāsnākās balvas Tiek lepnībā aizmestas projām; Liecas koka un akmens priekšā Pagāns aklumā savā ikdien.

Bija svētdiena. Oblivionieši bija ieņēmuši savu ierasto pirmo solu mazajā Kanaānas kapelā, iedzimto skolas bērni, sastājušies pa divi, precīzās rindās kā kareivji, soļodami iekšā pa altāra eju, aizrautīgi dziedāja. Kā vienmēr, viņi bija kārtīgi saģērbti, zēniem mugurā tīri, balti krekli, meitenēm vienkārši muslīna uzsvārči ar zilām lentēm. Kā man pastāstīja mis Parfita, tos meitenes bija šuvušas pašas, viņas un mis Oterlijas vadībā. Pazīstamās himnas skanējums neierastā kārtā apbūra, jo bērni to dziedāja sirsnīgi un bez kautrēšanās, viņu jaukās, jaunās balsis mani aizkustināja līdz asarām (tā gan notika katrā svētdienas dievkalpojumā).

Visaugstākais gaismu ir devis Mums dvēselēs, pāri tā plūst; Vai tiem, kuru dvēseles tumsā, Šo gaismu varam mēs liegt? Ak, pestītāj, slavējam tevi, Un tavu vārdu ikdien, Līdz tālākās pasaules malās To zinās uz zemes ikviens!

Lai vēji par tevi stāsta, Un ūdeņi viļņoties steidz, Līdz vārds tavs kā uzvaras zīme Mūs visā pasaulē sveiks. Par grēcinieku dvēselēm melnām Tika nokauts šis upura jērs; Tagad atgriezies svētlaimē valdīt Kungs un ķēniņš, mums pestītājs cēls.

Par izcilo muzikālo izpildījumu bija jāpateicas doktoram Oterlijam; viņš bija pusmūža vīrs ar izsmalcinātām manierēm, un šķita esam ļoti daudzpusīgs. Virs harmonija vīdēja viņa sārtais, pūkainu blāvas ingvera krāsas matu apņemtais galvvidus, apakšžokli slēpa ārkārtīgi kupla, sarkana bārda. Doktors Oterlijs vadīja misijas literatūras izdošanu, viņš bija ievērības cienīgs valodnieks un patlaban tulkoja aborigēnu mēlē Evaņģēliju (ar Viremu Kihi palīdzību). Nodomāju, ka tieši tādu darbu ticīgā centībā būtu uzņēmies arī Diānas brālis Sent-Džons Riverss.

Kad bērni ieņēma savas vietas, kancelē uzkāpa arhidiakons Parfits. Viņš bija nedaudz īsāks par vidusmēru, tomēr spēcīga auguma. Viņa platos plecus klāja melna stola, kurai pāri bagātīgās krokās krita baltais talārs, nevainojami iestīvinātās, balti mirdzošās garīdznieka apkakles lentītes gūla pāri melnajam virsvalkam. Stāvot kancelē virs sava ganāmpulka galvām, acīs viņam spīdēja valdonīga cilvēka enerģija. Arhidiakons izskatījās ļoti iespaidīgs; viņš nopietni klausījās savā sprediķī, kuru lasīja misters Kihi. Abu vīru atšķirīgais izskats vedināja uz pārdomām. Blakus kapelānam ar olīvkrāsas seju, kurš varētu būt izkāpis no kāda jauna, skaista kvatročento [24] marchese[25] portreta, arhidiakons šķita iemiesojam visas tipiska Anglijas lauku džentlmeņa (vai vismaz viņa buldoga) īpašības.

"Kā gan lai viņi piesauktu to, kuram nav ticējuši? Un kā gan viņi lai ticētu tam, par kuru nav dzirdējuši? Un kā gan viņi lai dzirdētu, ja nebūtu priesteru? Un kā gan tie lai sludinātu, ja netiktu sūtīti? Kā rakstos teikts, cik skaistas ir to prieka vēstnešu kājas, kas atnes labo vēsti!"

Mistera Kihi maigi pārliecinošajā balsī izrunātas, šīs izjustās, vienkāršās rindas no svētā Pāvila vēstules romiešiem izklausījās nepārprotamas un skaidras; turpretī arhidiakons Parfits šos vārdus bija radis uzlūkot par neizsmeļamām intelekta rūdas raktuvēm, kur ikkatrs smagais rūdas gabals bija nosverams, sadrupināms, sijājams caur viņa augstāko intuitīvo un analītisko spēju sietu. Jāteic, ka bija ļoti patīkami klausīties viņa balss dziedošajās, profesionālajās modulācijās. Sākumā misijas jaunie iemītnieki, arhidiakona oratora mākslas pakļauti, klausījās platām acīm un šķita uzsūcam sevī viņa pamācības bez jebkādām ierunām. Ik pa laikam pār plecu iedrošinot viņiem uzsmaidīju un ievēroju, ka pamazām viņu skatieni kļuva blāvāki, un acīs iezagās pazīstama izteiksme, kas pauda, ka šī mācību stunda klausītāju jaunajām ausīm nav uztverama.

Arhidiakona izklāsta skanīgais ritējums turpinājās nebeidzami ilgi, un likās, ka gals tam nav saredzams (vai, drīzāk, sadzirdams); vairums klausītāju kļuva nemierīgi un sāka dīdīties, tie norimās vienīgi tad, kad viņiem niknu skatu veltīja arhidiakona māte, izdēdējusi, melnā tērpta dāma, kura sēdēja iepretī Keilebam starp savu meitu un misis Oterlijas apjomīgo augumu. Rindas attālākajā galā sēdēja Parfitu kalpone Matarena. Viņa, kā vienmēr, izturējās rāmi, godbijīgi, un izskatījās, ka meitene uzmanīgi klausās tomēr es zināju, ka Matarena ir kurla! Jaunā sieviete bija sešpadsmit vai septiņpadsmit gadus veca varbūt mazliet jaunāka, jo, kā jau biju ievērojusi, iedzimto bērni bieži bija savam vecumam pāragri attīstīti. Šī meitene mani vienmēr pārsteidza, un ar savām mīkstajām, melnajām cirtām, smalkajiem sejas vaibstiem un acīm kā diviem mirdzošiem ahāta krāsas ezeriem likās ideāls polinēziešu sievietes skaistuma iemiesojums.

Manas koncentrēšanās spējas izrādījās pavisam neatbilstošas arhidiakona nebeidzamajai runai, kuras iemidzinošajai ietekmei vairs nespēju pretoties. Prāts uzsāka klejojumus un aizmaldījās (tā tas notika ik svētdienu) mazās kapelas izgreznojumu apbrīnošanā. Sienas bija klātas ar šejienes "linu krūma" lapām; lapas bija nokrāsotas sarkanas, baltas, melnas un savītas vienkāršā, bet patīkamā rokoko stila rakstā, kas atgādināja saritinājušās paparžu lapas; kancele, spāres un kolonnas zem tām bija rotātas ar kokā grieztiem negantu mītisku seju un zvēru atveidiem, tiem bija perlamutra acis un garas, groteski izbāztas mēles.

Eksotiskie raksti un koka tēli manu ciet līpošo acu priekšā sāka virpuļot un grimt; nevilšus biju aizsapņojusies, iztēlodamās leitnanta Treveliana dzīvi Karmela forta kazarmās.

Redzēju viņu guļam gultā, uzlecošās saules stari pa atvērto logu glāstīja viņa skaisto, gaišmataino galvu; atkal dzirdēju rīta rйveille[26] aicinājumu; šķita, ka redzu pat, kā viņš ar biedriem no rīta mazgājoties aplaistās ar aukstu ūdeni. Šo jauko skatu apēnoja gluži nevēlamais Izabellas Beinsas tēls, kurš par varēm ielauzās manās fantāzijās un neatlaidīgi izrādīja savas pārmēru draudzīgās attiecības ar manu varoni.

Satrūkos, kad jutu Keilebu blakus pieceļamies un atveram dziesmu grāmatu, lai dziedātu dievkalpojuma beigu dziedājumu; šķita, ka arhidiakons beidzot izsmēlis visus iespējamos tematus, kuru iedīgļus ietvēra apustuļa raksts. Līdz ar pārējiem cēlos kājās un ar šausmām apzinājos, cik ļoti manas sapņu fantāzijas milzu nepiedienību palielina atrašanās šādā svētā vietā; dziedāju drūmos, krietnos pantus ar tādu atjaunotu un dedzīgu aizrautību, ka Keilebs neizpratnē pagrieza galvu uz manu pusi.

Ak, cik gan mana sirds ir ļauna, Ak, cik gan grēka daudz un vainas tur; cik taisnīgi man pienāktos degt mūžam elles liesmās!

Pēc tam, kad misters Kihi novadīja lūgšanu par mūsu klāt neesošajiem mīļajiem, mēs beidzot izstreipuļojām no tumšās baznīcas un, apstājušies karstajā pusdienas saulē, mirkšķinājām acis un mēģinājām atgūties, tostarp apmainoties pieklājības frāzēm ar "misionāriem". Diāna Kanaānas pusei izteica oficiālu ielūgumu uz ziemsvētku vakariņām (vasaras vidū! jau pēc divām nedēļām); es pamāju ardievas arhidiakona māsai Greisai Parfitai; viņa kautri apsolīja mani apciemot, tiklīdz būšot brīvs laiks.

Kad sabiedriskās dzīves formalitātes bija izpildītas, mūsu četrotne pa dambja uzbērumu atgriezās Oblivionā. Mēs ar mis Braftoni gājām pa priekšu, ar mežģīņotiem saulessargiem sargādamas sejas no saules, aiz mums nāca Keilebs un viņam uz rokas atbalstījusies māte. Džemma sekoja mazu gabaliņu aizmugurē. Bija gandrīz pilns bēgums un platā joslā varēja redzēt zeltainās dambja smiltis, kuru abās pusēs norobežoja akmeņi. Tur pagājušās nakts paisums bija izskalojis kokus un sanesis jūraszāles. Četri jūras kraukļi ar koši baltām pakaklēm bija izpletuši saulē melnos spārnus un nedaudz ziņkārīgi pielieca heraldiskās galvas, kad gājām tiem garām.

Kad atkal nonācām zem nokarenajiem pohutukava kokiem ar tumšsarkanajiem ziediem, jutu atvieglojumu, izbaudot ombra cara cd atnabile[27]. nolūkodamies uz košajiem ūdeņiem, dažas minūtes atpūtāmies krastmalā, un tad Keilebs paziņoja par savu nodomu pēcpusdienā doties izjādē pa salu. Viņš vēloties paskatīties, vai kāda noklīdusi aita nav izsprukusi no cērpjamo sarakstiem, pirms Džo un Bobs ir sasaiņojuši savus darbarīkus. Gandrīz viss Oblivionas ganāmpulks jau bija atbrīvots no vilnas; man šķita, ka aitas šai sutīgajā laikā par to visnotaļ priecājas.

"Varbūt Džūlija un māsīca vēlas doties tev līdzi, Keileb", viņa māte ierosināja. "Džeina, šādā dienā no kalniem paveras krāšņs skats! Atceros, ka Edvards Ferndīnā tev iemācīja jāt ar zirgu; vai tev tā nepietrūkst?"

"Man ļoti patika izjādes kopā ar viņu," es bikli atzinu, "tomēr pagājis tik ilgs laiks, kopš man bijusi iespēja…"

"Lieliski, tātad norunāts. Es arī labprāt dotos līdzi, ja vien neriskētu, ka mani ieraudzīs Eifēmija Parfita. Arhidiakona mātei nepatīk, ka svētdienā jāj ar zirgu, taču tev, Džeina, viņa neuzdrīkstēsies pārmest. Baidos, ka nav daudz lietu, ko viņa atzīst par pareizām, un to tu drīz pati redzēsi. Tagad, kad tavas pārgalvīgās aitu cirpēja mācekļa gaitas beigušās, tev būs laiks tuvāk iepazīties ar kaimiņiem."

Lai kā man gribējās pamatīgāk iepazīt salas skaistumu (jo līdz šim nebija brīva laika apskatīt vairāk, kā tikai mājas tuvāko apkārtni), tomēr sirds nodrebēja, dzirdot mis Braftones paziņojumu, ka viņa nav aizrautīga jātniece, tāpēc labprātāk paliks mājās, mierīgi zīmēs savas skices un pavadīs laiku kopā ar Hariju. (Viņš vēl joprojām bija atbrīvots no baznīcas apmeklējumiem, bet cēlās pēc ieraduma ap pusdienas laiku un tad izkliboja ārā, balstīdamies uz kruķa, ko bija uzkonstruējis doktors Oterlijs.) Izredzes pavadīt pēcpusdienu kopā ar nerunīgo Keilebu mani neiepriecināja, taču biju jau iekļuvusi apstākļu sagadīšanās cilpā; pašreiz liktos nepiedodami augstprātīgi paziņot, ka esmu pēkšņi pārdomājusi. Zinot, cik maz prieka Keilebs parasti izrādīja par manu sabiedrību, biju pārsteigta, ka viņš neiebilda pret mātes priekšlikumu, bet tikai piekrītot strupi pamāja.

Atkal ievēroju, cik ļoti tikumi šeit, zemeslodes otrā pusē, atšķīrās no tiem, kādi valdīja Anglijā. Tur noteikti atskanētu piezīme, ka lēdijai pat manos ne vairs jaunajos gados neklātos vienai doties stundām ilgā izjādē ar džentlmeni (kaut arī viņš būtu radinieks). Šeit, vai nu par laimi, vai nelaimi, nevienam tas nešķita nepiedienīgi. Lai gan vienmēr uzskatīju, ka ir svarīgi ievērot sabiedrībā pieņemtās normas, tomēr nācās atzīt, ka brīvībai, kuru deva šāds salīdzinoši nereglamentēts dzīves veids, ir zināma burvība.

9. nodaļa Izjāde

Pēc pusdienām (svētdienās galveno maltīti ieturējām pusdienlaikā), nomainījusi melno baznīcas tērpu, sastapu savu jauno pavadoni trepju galā. Viņš jau nepacietīgi gaidīja, dauzīdams pātagu pret savu smagā zābakā tērpto lielu. Ejot uz staļļiem aiz mājas, man gandrīz nācās skriet, lai tiktu līdzi viņa garajiem soļiem. Viņš uzsvieda mātes seglus mugurā zilganam sainim, kuru bija izraudzījies man. Rudais kaķis spēlēdamies pa salmiem dzenāja žurkas; mana vecā draudzene Besa un mazais foksterjers Džeiks vēroja mūsu gatavošanos, saspringti elsodami un bija gluži vai ekstāzē, kad saimnieks, palīdzējis man uzkāpt zirgā, tiem uzsvilpa, aicinādams līdzi.

Kārtējo reizi jutos pārsteigta, redzot, cik labi mans radinieks izskatās zirga mugurā; viņš cilājās seglos ar dzimuša jātnieka nevērīgo iznesību, kastaņkrāsas mati plandījās kā saspringuša sacīkšu zirga krēpes, Keilebs izskatījās gandrīz vai moderns un elegants kā džentlmeņi ilustrētu žurnālu attēlos, kuros redzamas augstākās sabiedrības izpriecas. Viņa māte dažus no tiem izrakstīja pa pastu, jaunākie numuri parasti atradās dzīvojamā istabā uz piemīlīgā galdiņa ar nolaižamām malām. Es biju aizbildinājusies, ka man trūkst šādam pasākumam piemērota tērpa, taču Diāna, tūlīt pēc mūsu atgriešanās no baznīcas, bija sameklējusi man jaunus jājamzābakus un jātnieces tērpu; viņa šķita aizkustinoši iepriecināta, ka var man tos sarūpēt. Varbūt viņa iedomājās, ka dēls ar sevišķi labām manierēm grasās izpirkt līdzšinējās kļūmes!

Neteikdams ne vārda, Keilebs ar pātagu pieturēja rupji cirstos fermas vārtus, kamēr izjāju tiem cauri. Vairākus gadus nebiju sēdējusi zirga mugurā, tomēr jutos negaidīti brīvi; pat šādā drūmā sabiedrībā bija neviltota svētlaime traukties cauri piemājas aplokam, izjust, ka reibinošā ātrumā lidoju siltajā vasaras gaisā. Aitas, bez smagajiem ziemas kažokiem izskatīdamās neierasti plikas, rāmā izbrīnā vēroja, kā aizjājam garām; Boba un Džo dzirkles aitu īsajā, sīksprogainajā vilnā bija atstājušas neglītas vagas.

Kad nonācām pļavas tālākajā galā, zirgus vajadzēja savaldīt un jāt rikšos; jau rāmāk iejājām milzīgo puriri koku mežā. Pieradusi pie ierastā, vieglā un mainīgā Anglijas mežu lapu tīkla, es nemitējos brīnīties par biezo, spožo, mūžzaļo lapotņu klājienu, kas sedza salu nogāzes.

Nonākuši zem to sargājošās mantijas, mēs atradāmies vēsā, ēnainā ielejā; zirgu pakavi mina sīku, sārtu ziediņu paklāju. Tie bija sakrituši no varenajiem zariem, kas pletās virs galvas un bija pilni putnu dziesmu. Keilebs atļāvās (jau biju ievērojusi, ka viņa zināšanas ir ļoti plašas, ciktāl tās attiecas uz vietējo floru un faunu) manas izglītošanas labad nosaukt dažas sugas; jutos savādi aizkustināta, iepazīstot jaunu ornitoloģisko bestiāriju [28] . ne jau šo Austrālijas radību dēļ izslavēts ekvatoriālo džungļu pavalstnieku košais ietērps! Izņemot vienīgi sarkanos un zaļos papagaiļus, pārējo izskats bija rāmāks un atturīgāks, viņu apspalvojuma tumšie toņi nežilbināja acis. Tomēr šīm melni, pelēki un pelēkbrūni spalvotajām radībām, kuras neapdraudēja neviens savvaļas plēsoņa un kuras pārtika no augļiem un ogām, šeit bija īsta paradīze.

Tikko samanāmo jājamo taku drīz šķērsoja diezgan stāva grava, kur gludu akmeņu gultnē tecēja avots tas apgādājot mājas ar ūdeni, tiku informēta. Paskubināju zirgu, šķērsojot šauru, bet stingru koka tiltiņu un pagriezos, lai turpinātu ceļu pret straumi gar skaļi čalojošo avotiņu; man vajadzēja noliekt galvu, izvairoties no biezi saaugušiem, cietlapainiem krekerkokiem. Keilebs jāja aiz manis, un es sajutu, ka viņš nevēlējās sekot man pa šo ceļu. Tomēr es neapjautu, pēc kādām izpausmēm biju uztvērusi viņa nevēlēšanos, jo Keilebs bija tikpat nerunīgs, kā arvien.

Ar papardēm aizaugušās takas abās pusēs pacēlās stāvas akmeņainas sienas. Mans pavadonis palēnināja gaitu un atpalika, sāku apjaust, ka esmu neatļauti ielauzusies viņa teritorijā. Nelikdamās ne zinis, es lauzos tālāk; dzirdēju krītoša ūdens skaņu un mani pārņēma atklājēja satraukums. Tas tika gandarīts, kad manu apburto acu priekšā pēkšņi atklājās pāri stāvai akmens sienai slaidā lokā līstoša caurspīdīga, balta lente. Apkārt augošie koki lieca zarus pāri dzirkstošajai ūdens virsmai klints pakājē, un zem to lapotnēm mirdzēja spulgojošs saules staru atspīdums; cauri ūdens līksmajai šalkoņai gaisu tricināja kāda neredzama "maza, pelēka dziedātājputniņa" saldie, plūstošie treļļi.

"Cik skaisti, Keileb, cik gleznaini!" es apburta iesaucos. "Tā varētu izskatīties kādā Skota romānā vai tev tā nešķiet?"

Acīmredzami samulsis, dzirdot šos slavinājumus, viņš paraustīja plecus. "Pieņemu, ka vietai nav nekādas vainas."

"Ai tu visžēlīgi "pieņem", ka "nav nekādas vainas"! Un tik vien dzejisku izjūtu šāda brīnišķīga vieta spēj izraisīt tavā nepiedzīvojušā kolonista dvēselē?"

Lai gan mani smiekli nebija aizvainojoši, tomēr man no sirds bija Keileba žēl par to, ka izteiksmes spēju ziņā viņš ir mēms kā koks lai neteiktu, pavisam neizglītots; šķita, ka

poēzija ir parādība, kas viņa primitīvajai būtībai vispār nav uztverama.

"Un vai drīkstu vaicāt, vai šai pieticīgajai ainavas daļai ir arī nosaukums?"

"Nu, vietējie to sauc par Vaikamotahu."

Izrunāju šo vārdu, cik precīzi vien spēju nodomāju, ka jau nosaukums vien skan kā mūzika. Pajautāju, ko tas nozīmē.

Viņš paraustīja plecus, sarauktu pieri nolūkodamies uz saviem kāpšļiem. ""Mīlētāju Asaras" vai kaut kā tamlīdzīgi, man šķiet."

Biju burvības varā. "Nebiju domājusi, ka aborigēni sirdī ir tādi romantiķi!"

Pēkšņi mans zirgs satrūkās un izbiedēja arī mani; zem tā pakaviem uz trūdošo lapu paklāja ieraudzīju prāvu putnu, kas, nejauzdams briesmas, mierīgi meklēja sev barību un izskatījās pēc labi koptas, brūnas vistas. Keilebs izlēca no segliem un norūca, ka šis putns ir "veka" un tā nelido. Izņēmis no seglu somas apbružātu skārda dzeramo trauku, viņš to iegremdēja ūdenī un piedāvāja man vēsa ūdens malku; kad mēs un zirgi bijām gana padzērušies, atsākām ceļu.

Pēc dažām minūtēm no maigās pakrēslas izkļuvām vietā, kas salīdzinājumā ar mežu izskatījās tuksnesīga. Šķita, ka kāda sensena taifūna vēji un vētras noslaucījuši salas kādreiz zaļojošu daļu un tagad mūsu acu priekšā negaidot pletās mirgojošs, saules balināts klājs. Vienīgo trūcīgo ēnu met^ augsti, izstīdzējuši tējas koki, kas spraucās no zemes starp vulkāniskajiem akmens bluķiem un sīksto ērgļpaparžu g puduriem; tās vainagoja baltas ziedkopas un, laiski dūkdamas, smaržas mākonī lidinājās bites.

Zirgiem pa to iet bija grūti, tie piesardzīgi lika kājas pumeka šķembās, kas drupa zem pakaviem. Visbeidzot mēs tomēr nokļuvām salas augstākajā virsotnē. Man tika paskaidrots, ka aizsarggrāvjus un robotos mūrus, kas lokā

apņēma šo augstāko punktu, ir cēlušas vietējās kanibālu ciltis, veidojot primitīvus nocietinājumus; tādam nolūkam šī vieta, bez šaubām, bija lieliski piemērota. Šķērsojuši rakumus un sasnieguši līdzenu vietu virsotnes centrā, mēs apstājāmies un nokāpām no zirgiem vientuļa, panīkuša pohutukava koka ēnā, kas neticamā kārtā bija spējis iesakņoties akmeņainajā augsnē. Līdzās atradās raupo vare Keilebs pastāstīja, ka to uzcēlis viņa tēvs, lai ganiem būtu, kur patverties. Atslīgu čabošas zāles laukumiņā līdzās būdai, lai apbrīnotu skaisto skatu, tikmēr Keilebs, kā vienmēr, vienaldzīgs un atsvešināts stāvēja blakus savai ķēvei un mehāniski glaudīja tās sānu, kamēr tā plūkāja retos zaļās zāles kušķus, kuriem bija izdevies izaugt starp akmeņiem. Suņi tikmēr trokšņaini pārmeklēja lināja puduri cerībā atrast jelkādu dzīvu radību, kas gadījuma pēc tur varētu slēpties.

Es izjutu lielu prieku, uzlūkojot panorāmu, kas pletās mums pie kājām. Visās debess pusēs Glāstonas līcī atspoguļojās virs galvas trīsuļojošais debeszilais kupols; gaiss dzidrs un caurspīdīgs bija bezgalīgas zilas gaismas piesātināts. Līča ieskauta, kalnainās salas lēzeno nogāžu pakājē skaidri bija saskatāma apmetne; kopā saspiedušies, pietauvotie vai uz enkura stāvošie kuģi šķita kā nevainojami miniatūri modeļi ar visu takelāžu un satītām burām, kādus veci jūras vilki iebūvē pudelēs. Veltīgi centos atpazīt Lady Rose Winter mastu; zināju, ka kuģim tika veikts neliels remonts un prātoju, vai barka jau tiek piekrauta atpakaļceļam.

"Vai tas ir Karmela forts?" dedzīgi pajautāju, domādama, ka uz klints izvirzījuma esmu saskatījusi reduti [29] (varat man ticēt, ka neaizmiršu iedomāt arī par vienu no šī forta iemītniekiem).

"Jā." Mans pavadonis atļāvās pamāt, šķiet, viņu pārsteidza mans satraukums.

Tieši zem mums atradās Diānas mājas; starp krāsainajām, taisnajām puķu dobēm un dārzu izvietotas ēkas, un to jumtu kores pēcpusdienas saulē izskatījās kā raiba lupatu sega. Pāri dambim uz Kanaānas salu jau skalojās paisums; tālu Mountolīvas līcī, ko no abām pusēm ieskāva Kanaānas un Oblivionas salas, es saskatīju Greisas Partitas baltā tērpto, taisno augumu mazā laiviņā, kuru airēja divi iedzimto bērni. Kādā no mazākajiem līčiem, kuru no sīciņās misijas apmetnes atdalīja klints izvirzījums, liedagā bariņš brūnu, tumšmatainu zēnu šūpojās garās tauvās, kas bija piestiprinātas pie maija kārtij [30] līdzīga staba, citi bērni kaili šļakstījās viļņos.

"Tas ir Rūbens, noteikti," es iesaucos, pamanījusi gaišādainu puisēnu, kuram pienāca kārta šūpoties tauvā.

Keilebs pamāja. "Zaimošana! Ja viņa vecmāmiņa padzirdēs, ka bērni svētdienā uzjautrinās, tas ilgi neturpināsies," viņš sausi noteica un apsēdās man līdzās.

Es nedomādama pasmaidīju. Saules siltums uzdzina tīkamu snaudu; es atlaidos dzeltenajā, saules izdedzinātajā zālē un dziļi ieelpoju tās tīro zemes smaržu. Izkaltušas smilgas drebēja pret bezgalīgajām, zilajām debesīm, kur sakarsušajā gaisā veidojās un izgaisa mākoņu šķipsnas. Esot tik tālu no mājām, šīs runas par svētdienas svētīšanu likās mazliet savādas; vai gan tā nebija iedomība uztiept Eiropas kalendāru šeit, kur pat gadalaiki bija pretēji, nekā zemeslodes otrā pusē? Tomēr droši zināju, ka arhidiakons Parfits man nepiekristu.

"Šeit ir tik jauki, Keileb; jūtos, it kā būtu atklājusi Ēdenes dārzu!"

Smējos bez iemesla, jutos pavisam brīva un apmierināta ar šo mirkli, tik tikko apjautu, ko biju pateikusi. Veldzēju skatu, nolūkodamās, kā Oblivionas nupat nocirptās aitas nekustīgi balti plankumiņi koši zaļā pļavā netraucēti ganās kalna pakājē. Ar zināmu pašapmierinātību apcerēju arī savu līdzdalību šī ganāmpulka cirpšanā.

"Cik tu esi laimīgs, ka, būdams tik jauns, esi šādas salas saimnieks; pat aitas šeit ir brīnišķīgas, īpaši mazie jēriņi! Taču kā tu spēj tās nokaut, Keileb?"

"Kā jūs spējat tās ēst, māsīca Džeina?", viņš atcirta, it kā es būtu viņu apvainojusi noziegumā. "Šķiet, ka jums piemīt visnotaļ veselīga ēstgriba."

Nespēdama rast ašu atbildi, es nopūtos, kaut gan man likās, ka apvainojošais tonis lielā mērā bija nepelnīts (lai gan nekā nevarēju iebilst pret viņa loģiku). Tomēr šajā lieliskajā pēcpusdienā jutos neievainojama pret sava pavadoņa īgnumu un biju pārāk apmierināta, lai ilgi justu nepatiku. Man pietika ar to, ka atrados šeit, salas visaugstākajā virsotnē, un peldēju šajā debeszilajā bezgalībā; cilvēku sīkmanīgie rūpesti, maziskās nesaskaņas un konflikti šķita zaudējam nozīmi un izgaistam nebūtībā.

"Es apbrīnoju tavu tēvu," (cerēju pateikt kaut ko patīkamu un nomierināt Keilebu), "par to, ka viņš spēja drēgna meža un aizauguša krūmāja vietā izveidot šādu saimniecību…"

"Jūs apbrīnojat manu tēvu? Mans tēvs bija nelietis. Es būtu tikai priecājies, ja viņš būtu aizgājis pie velna drīzāk."

"Keileb!"

Biju līdz sirds dziļumiem šokēta par tik klaju necieņas izrādīšanu tēvam.

Biju pārsteigta, kā viņš tik nedaudzos gados bija iemācījies tik dziļi nīst, tomēr, redzot viņa savilktās lūpas, nevarēju apšaubīt naida patiesumu. Man jau atkal kļuva žēl Diānas, ka tā savā azotē izaudzinājusi šādu čūsku, tomēr mēģināju izturēties pret Keilebu kā pret zēnu, kas viņš arī bija; viņu tik lielā mērā bija pārņēmis tīrs, dzeļošs naids, ka man šis uzdevums bija visai grūts.

"Esmu pārliecināta, ka tā tu patiesībā nedomā, Keileb, katrā ziņā tu nedrīkstētu tā runāt." (Šķita, ka man neizdevās izvairīties no aizbildnieciska toņa). "Kādēļ lai tu viņu tā neieredzētu?" Jau maigāk pajautāju.

"Jūs nezināt, kā viņš izturējās pret mammu…"

"Ak, bet es taču to zinu zinu ļoti labi; daudz reižu esmu redzējusi viņus kopā. Viņi bija tik laimīgs pāris, tavs tēvs vienmēr bija nevainojams džentlmenis…"

"Mans tēvs džentlmenis?" viņš ar izsmieklu pavīpsnāja. "Jūs netikāt redzējusi, kā viņš mātei darīja pāri un apvainoja; jūs netikāt redzējusi, kā viņš viņu sita."

"Sita viņu? Sita Diānu?"

Biju apjukusi, nervozi mirkšķināju acis; cik sapratu no tā, ko dzirdēja manas ausis, Keilebs tikpat labi būtu varējis runāt svešā valodā.

"O, toreiz, izejot sabiedrībā, kad viņš ieradās atvaļinājumā no flotes esmu pārliecināts, ka tad viņš nevainojami tēloja apburošu, uzmanīgu vīru. Citām sievietēm viņš katrā ziņā likās apburošs varbūt arī jums, māsīca Džeina? Saprotu, ka nu jau pagājuši daudzi gadi, droši vien jūs to esat aizmirsusi," viņš viegli pavīpsnāja.

Jutu, ka vēlos atkāpties. "Ko tu ar to gribi teikt, Keileb?"

"O, es pazīstu sievietes!", viņš atkal nicīgi vīpsnāja. "Man šķiet, ka liela labuma no viņām nav. Viņas der tikai vienai lietai!"

"Nu, paldies, Keileb, esmu pateicīga, ka tu mani laipni iekļauj šādā visaptverošā vērtējumā. Tikai atsakos saprast, ko tu ar to gribi teikt. Bet kas gan tu esi par vīrieti, ja domā šādas domas un pat izsaki tās skaļi? Vai arī savu māti tu nicini tāpat kā visu viņas dzimumu?"

Vai tas bija atalgojums par garajām nedēļām, ko pavadīju vergodama, cērpjot aitas? Biju ārkārtīgi sašutusi, dzirdot, ka "liela labuma no manis nav", jutu neskaidru aizvainojumu arī par to, ka viņš runāja par bijušo kā par tālu pagātni, it kā tas viss būtu zudis aizgājušo laiku miglā, kamēr manā atmiņā laiks, kad mūsu ģimenes bija (kā man tikās domāt) tik tuvas, vēl arvien bija kā šodiena. Viņš nepatīkamā kārtā lika man justies ļoti vecai kāda es, salīdzinājumā ar viņu, protams, arī biju. Es esmu vienos gados ar viņa māti. Varēju priecāties vismaz par to, ka viņš nebija mans dēls, tomēr nebiju tik nežēlīga vai atriebīga, lai viņam to teiktu.

"Es palūgšu neattiecināt šo sarunu uz manu māti viņa ir pati pilnība," Keilebs ar aristokrātisku hauteur[31] paziņoja, "viņa ir izņēmums, kas pierāda likumu."

Šķita, ka es par šādu "izņēmumu" netiku uzskatīta. Taču jutu nicinājumu pret šādas uzskatu apmaiņas turpināšanu, redzēju, ka Keilebs tajā var piedāvāt tikai aizspriedumus un nepatiesību. Pat tagad viņa jūtu izvirdums nebija gluži izgaisinājis manu rāmo, maigo noskaņojumu, vēl arvien daļēji atrados idilliskās ainavas varā, kas liegajā ultramarīna gaismā veldzēja acis. Nolēmu, ka piedošu un aizmirsīšu, norišu savu lepnumu un piedāvāšu pamieru. Nešaubījos, ka jauneklis patiešām cieta; gribēju mēģināt ar jokiem uzlabot viņa noskaņojumu.

"Paskaties vai tas noenkurotais kuģis varētu būt Lady Rose Winter? Torīt, kad ierados, tu man liki justies tik muļķīgi, Keileb!" Iesmējos kā pati sevi nožēlodama; šie smiekli bija kā mea culpa[32], it kā es atzītu, ka tās dienas pārpratums ir bijis manas aprobežotības, nevis viņa barbariskās nepieklājības auglis. "Tomēr tas vairs nav svarīgi, lai gan, es tomēr būtu vēlējusies, lai tu stādītos priekšā. Kādēļ tu man nepateici, kas esi?"

Vienmēr esmu uzskatījusi, ka labāk ir personiskās nesaskaņas mierīgi apspriest, nevis ļaut, lai tās mūs gremž un tirda; tomēr, kad pacēlu galvu no zāles spilvena, lai uzlūkotu

Keilebu, un redzēju viņa jauneklīgās uzacis savelkamies pazīstamajā, melnajā mezglā, es mirklī sapratu, ka labāk būtu klusējusi. Līdz šim, neraugoties uz sākotnējām bažām, šī ekskursija pa mūsu valdījumiem man bija sagādājusi prieku noticēju, ka pat Keilebam tā nešķiet netīkama. Kādēļ gan man nepietika prāta neraustīt lauvu aiz ūsām?

"Par to es jau atvainojos," viņš nomurmināja, bargi saraucis pieri, "vai jums beidzot nepietiek?"

Kaut kas manī sacēlās pretī, manu dabisko taisnīguma izjūtu rupji aizvainoja īgnuma uzliesmojums tieši tad, kad es tik pašaizliedzīgi centos nojaukt šķēršļus starp mums. Sapratu, ka Keilebs itin nemaz nenožēlo savu rīcību un viņš nav spējīgs uz pieklājīgu samierināšanos, kādai nesavtīgi biju sagatavojusi ceļu.

"Kādēļ tu vienmēr esi tik rupjš?" beidzot, pārmēru noskaitusies, es aizsvilos, mani saniknoja viņa spītība. Es ienīdu viņa ietiepīgi izslieto žokli un zodu ar bedrīti. Viņa sejas muskuļi šķita kā akmeni kalti! "Kādēļ tu visu laiku izturies tik aizvainojoši? Tava nabaga māte kā tu liec viņai ciest!"

Keilebs strauji pieslējās sēdus, satvēra rokas ap ceļgaliem; viņa mugura slējās virs manis, kokvilnas krekla šuves nostiepās. Redzēju, kā Keileba pilnīgo, sārto lūpu kaktiņi raustījās dusmās. Viņš nikni noraudzījās uz klinšaino Olīvu kalnu, kas slējās Kanaānas salā aiz misijas apmetnes. Tikām manas dusmas, sasniegušas apogeju, jau dzisa. Tās gaisa tikpat strauji, kā bija mani pārņēmušas; iztukšota, jutu vienīgi līdzjūtību, skatot šo samaitāto, tumšo jaunekli. Sapratu, ka puisis hroniski nespēj izteikt savas jūtas, bet atgādināju pati sev-viņa vecumā arī es taču ne tuvu nebiju laimīga, arī es biju izjutusi sarūgtinājumu, arī es biju sacēlusies naidā pret bezjūtīgo likteni.

"Kas par lietu, Keileb, dieva dēļ?" es lūdzos. "Pastāstīsi savai māsīcai?"

Viņš papurināja savu drūmo galvu kā sašutis skolas puika, tad pacēla kādu akmeni un nolidināja to lejup no kalna.

"Viss kārtībā."

Keilebs strauji apmetās un atbalstījās uz elkoņa; viņš lūkojās lejup uz mani, tumša dzintara krāsas acis urbās manējās ar tādu kvēlu aizvainojumu, ka es zaudēju dūšu. Spēju tikai veltīt viņam nelaimīgu smaidu un domāju par to, ka savā dzīvē neesmu satikusi nevienu citu cilvēku, kurš spētu manī izraisīt tik strauji mainīgas te aizvainojuma, te nožēlas jūtas. Taču viņa vaibsti savilkās vēl drūmāki, kādu brīdi pat man šķita, ka Keilebs man iesitis. Tad, par lielu pārsteigumu, viņš noliecās pār mani, viņa mute sāpīgi piespiedās manām lūpām; jutu, ka mani varmācīgi spiež un smacē viņa auguma smagums.

10. nodaļa Trimdas mājieni

Tad šāda cena jāmaksā par brīvdomību attiecībā pret uzvedības normām! Izbijusies atskārtu, cik naiva esmu bijusi, es taču biju noticējusi, ka iespējams nesodīti atmest Vecās Pasaules ieražas. Biju kļūdījusies un saņēmu sodu. Saprotams, biju pārāk apstulbusi, lai spētu acumirklī reaģēt; tikām Keilebs šķita pārpratis manu mulso nepretošanos un uztvēra to kā klusu un bezkaunīgu piekrišanu savai rīcībai. Keileba rokas turēja mani žņaudzošā skāvienā. Tomēr nebaidies, smalkjūtīgais lasītāj, es neapgrūtināšu tavu pacietību vai smalkjūtību, sīkumos aprakstot šo brutālo neķītrību.

Vēl nekad vīrietis nebija tik varmācīgi izturējies pret mani. Man nebija ne prātā nācis, ka es varētu kļūt par tik pretīgas rīcības upuri. Ar misteru Ročesteru mani saistīja, pirmām un galvenām kārtām, garīgas laulības saites, viņš vienmēr bija cienījis manu sievišķīgo kautrību; viņš mūsu laulāto attiecībās, ko bija svētījis laulības svinīgais zvērests, vienmēr bija izturējies diskrēti un delikāti. Nevar noliegt, reizēm netieši gadās dzirdēt par nepatīkamiem gadījumiem, kad zināmu kārtu vīrieši nevēlamā nē, pat noziedzīgā kārtā uzspiež savu uzmanību nelaimīgām sievietēm, kuras neko nenojauš; tomēr līdz šai dienai es šādiem stāstiem sevišķi neticēju. Šādas riebumu raisošas, noziedzīgas dziņas man vienmēr šķita piederamies tikai īpaši netīkamu mīlas romānu pasaulei, proti, tiem aizliegtajiem franču romāniem, kurus cita citai deva lasīt un par kuriem Lovudas guļamzālē ķiķināja pārāk agri attīstījušās meitenes.

Varbūt, es prātoju, ari eksistēja sievietes (ja vien viņas bija pelnījušas saukties svētajā sievietes vārdā), kurām tāds rupjš cilvēks kā Keilebs Ficdžeimss varētu likties fiziski pievilcīgs tādām varētu likties patīkami, ka vīrietis pret viņām izturas kā pret trauku, no kura remdēt slāpes, cik vien rupjā veidā viņam tīk. Bija pretīga jau doma vien par šādu iespējamību; tomēr daži sīkumi, kurus negribot nācās vērot un dzirdēt, atrodoties raibajā sabiedrībā uz kuģa, manām līdz tam nevainīgajām acīm bija atklājuši dažas savādas mūsdienu sieviešu īpašības. Nebija šaubu, ka viena no šādām sievietēm bija arī Izabella Beinsa.

Atguvusies, zem trūcīgās zāles sajutu asus, nežēlīgus akmeņus, kas cauri tērpam spiedās miesā. Nepacietīga, pavēlnieciska roka taustījās ap mana tērpa aizdari, es veltīgi mēģināju iespiest elkoņus starp sevi un uzbrucēja krūtīm; pirksti ieķērās viņa krekla vaļējā apkaklē, atskanēja plīstoša auduma troksnis. Tomēr Keilebs šķita to nemanām, viņu bija pārņēmis dzīvniecisks instinkts; tikai tad, kad man beidzot izdevās atbrīvot roku un iecirst mežonīgu pliķi viņa vaigā, Keilebs mani atlaida un, ierūkdamies sāpēs, pielēca kājās tikpat strauji, cik pirmīt bija mani sagrābis.

"Tu, velnene!" viņš šņāca.

Viņš raudzījās lejup uz mani, plaši ieplestām acīm degot krīta bālajā sejā; uz žokļa, tajā vietā, kur biju iesitusi, koši iezīmējās sarkana svītra. Šausmu pārņemta ieraudzīju, ka dārgakmeņiem nosētais gredzens, ko misters Ročesters bija dāvājis kāzu dienā, Keileba sejā bija ievilcis asu vagu, un no tās sūcās asinis; tās ātri sakrājās un sāka pilēt lejup pār viņa sasprēgājušo vaigu. Kad Keilebs pacēla apkakles stūri, lai redzētu, cik tālu biju kreklu saplēsusi, asinis uzpilēja uz baltā auduma. Gulēju, cīnīdamās pēc elpas, novērsu skatu no bagātīgā, vīrišķā, melnā krūšu apmatojuma; tomēr asi un kā draudu apzinājos ikvienu Keileba kustību, kad viņš ar nepatiku saņēma pirkstos saplēsto, notraipīto audumu, pirms sabāza kreklu biksēs.

Beidzot grīļodamās piecēlos kājās, lai sakārtotu savu apģērbu un trīcošiem pirkstiem pieglaustu uzspraustās matu pīnes. Viena matadata bija kļuvusi vaļīga, es iespraudu to atpakaļ; pēc otras velti taustījos meklēdama tā droši vien bija nezin kur iekritusi starp raupjajiem, saules sakarsētajiem akmeņiem.

"Man tevis žēl, Keileb!" es beidzot, balsij drebot, sacīju, pati trīcēdama sašutumā; biju tik pazemota, ka nespēju to izteikt vārdos, ikkatrs nervs un visa mana būtne trīsēja šausmās. "Vai tu nemaz nejūti cieņu? Tu esi pārāk nekrietns, lai to izteiktu vārdos! Tu neesi labāks par par koloniju lauķi\"

Keilebs atsprāga atpakaļ, it kā es būtu aizskārusi kailu nervu, pēc sekundes vai divām viņš samirkšķināja acis; brīdi man šķita, lai vai cik tas smieklīgi liktos, ka viņš tūlīt izplūdis asarās. Tad viņš strauji pagriezās un platiem soļiem devās pie kastaņbrūnās ķēves, kas, vienaldzīga pret mūsu sadursmi, mierīgi plūkāja zāli.

"Besa, Džeik nāciet šurp!" viņš nošņāca.

Es pastreipuļoju pāris soļu viņam pakaļ, taču apstājos, pati nesaprotot, vai vēlos nosodīt viņu vai arī (viņa nelaimīgās mātes dēļ) mēģināt ar viņu notikušo pārrunāt. Taču Keileba pēda jau atradās kāpslī, un viņš uzlēca seglos. Varēju tikai bezpalīdzīgi noskatīties, kā viņš pārgalvīgos auļos aizdzina ķēvi pa kalna kori. Suņi, skaļi rejot, izlēca no krūmiem un aizlēkšoja viņam pakaļ kā mežonīgi, automātiski radījumi. Drīz tie bija saskatāmi tikai kā velnišķīgi, melni silueti uz ūdeņu fona, kas mirdzēja kā pulēta bronza.

Tālumā aiz jātnieka, spožajā plašumā, kas pletās man pie kājām, manu skatu saistīja kāds punkts tur cauri Glāstonas ostas vārtiem lēnām mērīja ceļu trīsmastu burukuģa cēlais apveids; saules spozmē iepriekš nebiju to pamanījusi. Stāvēju nekustīgi un, aizsegusi acis ar plaukstu, vēroju, kā kuģis, gluži kā atdzimis milzu putns, lēnām izpleš buras. Izgājis caur vārtiem, kuģis pagriezās uz dienvidiem vai tas dodas uz Mājām? mani pārņēma ilgas. Vai es biju pamesta divkārt vai tur ostu atstāja Lady Rose Winter? Varbūt tas bija kāds cits kuģis, kāds no tiem, kas ierašanās dienā stāvēja noenkuroti reidā vai uzņēma baļķu un vilnas kravu pēc tam, kad bija atbrīvojušies no atvestās dzīvās kravas?

"Varbūt citi ir pietiekami spēcīgi, lai spētu pielāgoties dzīvei kolonijās," es apcerēju; "Taču es sirdī jūtu vienīgi smagu pārliecību, ka mana īslaicīgā uzturēšanās šajā jaunajā zemē lemta neveiksmei. Mana ierašanās Oblivionā bija nesusi tikai nelaimi ja nebūtu manis, tad Haroldam nevajadzētu ciest lauztās potītes dēļ (lai vai cik pieklājīgi viņa māte pūlējās atbrīvot mani no atbildības); viņa brālis šķiet apņēmies ik uz soļa mani tīšām pārprast un apvainot, lai novestu galējā izmisumā un pazemotu."

Kanaānas salas pusē, steigdamies uz naktsguļu, cauri blāvai, caurspīdīgai citronkrāsas dūmakai strauji lejup grima saules disks. Vēroju, kā Keilebs līdzīgi vējam drāžas lejup no blakus esošā kalna. Viņam virs galvas vējš mētāja un svaidīja melnu putnu spietu, kuri vēcināja spārnus, cīnīdamies mājup uz rietumu pusi; tad putnus noslēpa satumstošais gaiss. Arī Keilebs drīz nozuda starp violetajām meža ēnām. Mani pārņēma neizteicama vientulības sajūta. Nekad nedomāju, ka reiz jutīšu žēlumu, redzot, kā skatam izzūd Lady Rose Winter (ja tas tiešām bija šis kuģis), tomēr zeltainais aizbraucošā burinieka tēls smeldza sirdī. Pēkšņi sailgojos atkal būt dzimtās zemes angliskajā vidē starp angļiem, angļu tradīcijām un angļu manierēm. Noslīgu uz ceļiem un raudāju pēc visa, ko biju atstājusi.

Vakariņās Keileba vieta pie galda palika tukša; nopratu, ka šo laiku viņš pavadīja, dziedējot savas brūces (miesas vai citas). Par laimi, Keileba neierašanās nevienu sevišķi nepārsteidza viņš bieži vēlu atgriezās no izjādēm pa salu. Taču es, lai visiem būtu labāk, centos izlikties, ka viņa sabiedrībā esmu baudījusi patīkamu svētdienas pēcpusdienu, līdz nogurums piespiedis mani atgriezties mājās vienu. Baidījos, ka mans sasprindzinājums, mēģinot noslēpt patiesību, bija pārāk manāms, tomēr nelikās, ka es būtu radījusi kādas aizdomas; Keileba māte vienīgi izteica lielu vilšanos, ka viņš nav izrādījies džentlmenis vismaz tik daudz, lai pavadītu mani mājās.

Atgriežoties mājās, pirmā vēlme bija nekavējoties izstāstīt Diānai par Keileba rīcību; tikai tad, kad biju novilkusi notraipīto tērpu un savedusi kārtībā apģērbu, tikai tad, kad viņu satiku, es sapratu, kā šāds notikumu pavērsiens varētu iespaidot Diānas nosvērtību. Es viņai vienkārši pateicu, ka man tagad diemžēl jādomā par aizbraukšanu no Oblivionas, lai atrastu sev vietu Glāstonā, par ko viņa, protams, negribēja ne dzirdēt.

"Mazā brālīša vieta atkal tukša?" Harolds nopūtās, kad Džemma lēja viņa šķīvī zupu. "Atkal sabatā strādā, kā arvien paradis?" Viņš, nopietni raukdams pieri, viegli uzsita ar dūri pa galdu. "Par to dabūs dzirdēt Emīlija Parfita!"

"Vismaz tu ievēro sabatu apbrīnojami stingri, Hal." Džūlijas Braftones izturēšanās ar katru dienu vairāk liecināja par pieaugošo intimitāti viņu attiecībās. "Protams, jāteic, ka tu vairāk nestrādā arī nevienā citā nedēļas dienā."

"Es lai strādātu? Ar tik nežēlīgi sakropļotu ķermeņa daļu?" Harolds papliķēja pa savu labo kāju. "Vai tu vēlies, lai pats apdraudu savas izredzes uz pilnīgu un galīgu atveseļošanos, rnīļo Džūlij?"

Viņa māte nošūpoja galvu. Šķiet, viņai, tāpat kā man, bija aizdomas, ka Harolds pārspīlēja savu ievainojumu. Es domāju, ka viņš vēl tajā pašā vakarā būtu varējis aizsviest savu kruķi un apskriet apkārt mājai, ja vien vēlētos. Taču priecājos par šo čalošanu tā vismaz novirzīja sarunu no manām pēcpusdienas izklaidēm. Likās, ka Diāna gandrīz vai tīši nemana manu apjukumu un, kā beidzot sapratu (dažas minūtes pēc tam, kad abas bijām pārcēlušās uz dzīvojamo istabu), viņas prātu nodarbināja kas cits.

"Džeina, man ir kāds lūgums," viņa aprauti teica, nepārstādama čakli strādāt pie līdzpaņemtā gobelēna.

Abi jaunieši bija devušies ārā mēness gaismā uzspēlēt kroketu (Harolds laikam nebija zaudējis kustības spējas tik lielā mērā, lai ignorētu visu veidu fiziskās nodarbes); pa atvērtajiem divviru logiem līdz mums atskanēja viņu jautrie smiekli.

"Man netīk dzirdēt, ka tu runā par aizbraukšanu, lai meklētu darbu," māsīca turpināja. "Zini, tu mani ļoti iepriecinātu, paņemot atpakaļ tos piecus tūkstošus mārciņu, ko man devi pirms kādiem divdesmit gadiem. Lūdzu, tici man, es neesmu noskaņota paciest jelkādus iebildumus," viņa tēlotā bargumā piemetināja.

Jutu ka nosarkstu pa pusei aiz prieka par viņas augstsirdīgo rīcību, pa pusei aiz kauna; biju pateicīga, ka Diāna bija pietiekami smalkjūtīga, lai neskatītos man tieši virsū.

"Lai es ņemtu atpakaļ tavu mantojumu?" es smējos. "Diāna, tas ir pārāk laipni, ceru, ka tu joko."

"Manu mantojumu?" Tagad viņa izslēja galvu cīņai balsī skanēja sašutums, paceltā roka sastinga gaisā, no adatas nokarājās oranžs zīda diegs. Atkal pazinu savu seno draudzeni, kura vienmēr bija gatava rīkoties saskaņā ar savu īpašo taisnīguma izjūtu. "Nē, ne jau manu mantojumu; tu tikai paņemsi atpakaļ pati savu mantojumu; mūsu tēvocis Džons taču visu savu bagātību novēlēja tev."

"Un vai tas bija godīgi?"

"Kādēļ tad negodīgi?" viņa dedzīgi jautāja. "Mēs, Riversu bērni, augām ģimenē; turpretī tu, kā viņš zināja, biji bārene bez nodrošinājuma…"

"Arī jums nebija nekāda kapitāla…"

"Tas gan nebija iemesls, lai tev vajadzētu nodrošināt mūs, kurus pazini tik tikko kādu mēnesi vai divus! Tu biji laba pret mums, Džeina, tad ļauj ari man būt labai pret tevi."

"Ā tu atzīsti, ka tā būtu labdarība?"

"Jā; izdari man vēlreiz labu, Džeina tikai piekriti manam nodomam. Vai tu domā, ka es spēju klausīties, ka tu atkal grasies vergot par guvernanti, un nevēlēties novērst un nepieļaut šādu bezjēdzīgu postu? Tu biji tika laba un sadalīji savu bagātību, mēs neatteicāmies pieņemt tavu laipnību; tagad ļauj man prasīt tādu pašu draudzīgu pretimnākšanu no tavas puses."

"Tu nu gan esi kā jezuīts! Diāna, tu pat visciniskāko pretinieku spētu pārliecināt par to, ko esi ieņēmusi galvā. Lai vai kā, īstenībā es vienkārši nevaru pieņemt no tevis dāvanas. Tev ir arī bērni; kā gan es varētu atņemt Haroldam un Keilebam to, kas likumīgi pieder vai piederēs viņiem?"

Piegāju un apsēdos uz Diānas krēsla paroceņa, noglāstīju viņas gludos, izbalējušos matus. Atcerējos, ko Keilebs šai pēcpusdienā stāstīja par savu vecāku laulības dzīvi. Negribēju tam ticēt pūlējos nenoticēt tomēr viņa vārdi bija mani iespaidojuši. Tagad uz māsīcu raudzījos citām acīm, ar maigāku uzmanību, spēdama labāk izprast rievas, ko ciešanas bija ievilkušas Diānas mīļajā sejā un kuras mani tik ļoti bija pārsteigušas pirmajā tikšanās reizē pēc mūsu ilgās atšķirtības.

"Taču tu nedrīksti domāt, ka esmu nepateicīga," es klusi teicu.

Mana draudzene vīlusies piecirta kājiņu elegantajā apavā. "Bet tu esi nepateicīga, tu atsakies darīt man prieku! Vai tu nesaskati mana piedāvājuma jēgu? Galu galā, tava dāsnuma dēļ mēs ar Tomasu varējām iegādāties šo īpašumu, kopš tā laika mēs daudzkārtīgi esam pavairojuši savu kapitālu. Kā tu vari runāt par manu dēlu aplaupīšanu? Tas ir muļķības. Esi taču tik laba un pieņem atpakaļ ne vairāk kā tikai savu ziedojumu kopā ar mūsu pazemīgo pateicību kā vienīgo atzinības zīmi."

Mēmi papurināju galvu. Sapratu, ka mana atteikšanās viņu sāpina, tomēr zināju, ka nedrīkstu būt atkarīga no viņas impulsīvās žēlsirdības. Ņemt naudu, kura likumīgi piederēja tādam cilvēkam kā Keilebs Ficdžeimss? Mans lepnums sacēlās pret šādu rīcību. Biju lepojusies ar savu atkarību no mistera Ročestera, kamēr viņš bija mans kungs un pavēlnieks, taču būt pateicību parādā kādam citam, nevis savam likumīgajam vīram, man šķita neiespējami.

Nenovēršamā satikšanās ar Keilebu notika nākamajā rītā brokastīs, kad viņš manā priekšā rādīja pietiekami nokaunējušos seju, ne reizi nepaceldams skatu augstāk par galdautu un garšvielu trauciņiem. Tikām manu skatienu negribot saistīja skramba uz viņa kakla, tā likās kā manas vainas zīme. Tomēr neviens cits šai skrambai nepievērsa īpašu uzmanību, acīmredzot uzskatīja, ka Keilebs saskrāpējies uz kāda nolīkuša zara. Līdzīgas skrambas viņam bija redzamas bieži, un viņš uz tām nevērsa citu cilvēku uzmanību.

Pēc tam, kad biju tikusi Oblivionas jaunā saimnieka rokās, zvērēju doties projām bez vilcināšanās, tomēr pēc pāris dienām man ar kaunu nācās atzīt, ka citādā ziņā man šeit patika pārāk labi, lai vēlreiz pretotos Diānas gribai (viņa uzstājīgi spieda mani palikt). Mani šausmināja nepieciešamība atkal vērsties pie misis Hartfordas vai kādas viņas līdzinieces, lai izlūgtos labvēlību dot man darbu; manā vecumā tas šķita pazemojoši. Baidījos saņemt nākamo triecienu savam lepnumam, tomēr zināju, ka agrāk vai vēlāk tam jāsabrūk. Visu savu niecīgo atlikušo kapitālu biju nodevusi pārvaldīšanā, lai segtu izdevumus bērnu izglītības turpināšanai. Lai nodrošinātu sevi, man bija jāstrādā; es nedrīkstēju par to kaunēties.

Pēc tam, kad mokošā pirmā tikšanās bija pagājusi, es ātri aptvēru, ka Keilebs tikpat stipri, cik es, vēlējās aprakt aizmirstībā to, kas bija atgadījies mūsu svētdienas izjādē. Tomēr nākamajās dienās atmiņas par bez iemesla notikušo un nepiedodamo varmācību pret neaizsargātu sievieti arī bez pieminēšanas vienmēr nostājās starp mums. Man pašai tās draudēja izvērsties par māniju. Jutos nonākusi dilemmas spīlēs nezināju, vai attaisnot bērnu, vai nosodīt vīrieti. Visbeidzot nolēmu, ka mēģināšu pasmieties par šo vienu nevietā gadījušos jauneklīgas kaisles izpausmi; ņemot vērā viņa nomākto, kaunīgo izturēšanos pret mani, nebaidījos, ka viņš mēģinās vēlreiz apdraudēt manu godu.

Atzīstoties pavisam godīgi, varbūt nedaudz arī pati sev glaimoju. Biju vairāk nekā divas reizes vecāka par Keilebu; tik tikko spēju noticēt, ka spēju izraisīt viņā šādu nepieredzētu kaisles lai neteiktu iekāres uzplūdu (skaidrs, ka nevarēja būt ne runas par to, ka viņš patiešām būtu manī iemīlējies; ja tā, tad man būtu no salas jāaizbrauc nekavējoties). Domāju, ka notikusi dīvaina lomu maiņa misters Ročesters bija daudz vecāks par mani, taču man patika, ka viņš pār mani valdīja, es pakļāvos viņam kā savam kungam un pavēlniekam, zinādama, ka ne viņu, ne mani nav par ko vainot. Cik atšķirīgi tas bija, kad vecuma starpība starp dzimumiem bija pretēja pasaulei jebkurš sakars starp jaunu vīrieti un nobriedušu sievieti likās kā netīra parodija.

Taču tagad Oblivionā visus nodarbināja gatavošanās svētkiem. Es cerēju un paredzēju, ka šī rosīšanās atjaunos manu domu un jūtu mierīgo gaitu. Kā laikam šeit sen bija ierasts, Diāna uz Ziemsvētku pusdienām bija ielūgusi Kanaānas misionārus (Ficdžeimsi mēdza viņus tā dēvēt). Sagatavošanas darbu rosība bija kā pašu debesu sūtīts atvieglojums un ļāva man izvairīties no smagajām domām par rupjo aizvainojumu un pazemojumu, kas apdraudēja manu mierīgo prātu. Lai nejustos nožēlojami, man vienmēr bijis nepieciešams zināt, ka esmu noderīga. Vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka ir kāds drošs līdzeklis pret nelāgu garastāvokli un tas ir kārtīgs darbs. Patiešām, šīs gada pēdējās dienas, ko pavadīju, palīdzēdama savai māsīcai, Hannai un Džemmai sagatavot visu Ziemsvētku svinībām, varētu būt vienas no laimīgākajām manā mūžā, ja vien prieku neapēnotu Keileba uzbrukums manai tikumībai.

Kādā novakarē, kad bijām virtuvē (es locīju papīra trauciņus gaļas pīrādziņiem), jauna maoru meitene no misijas apmetnes, vārdā Ruta, atnesa Oblivionas pastu. (Doktors Oterlijs nupat kā bija ar Kanaānas buru laivu atgriezies no pilsētas.) Man bija pienākušas četras vēstules; Diāna man ieteica tās lasīt ārā, verandā, kur es apsēdos pītā krēslā, lai rūpīgi iepazītos ar vēstuļu saturu. Krēsla atzveltnes vītnēm rotātā koka apmale meta rakstainu ēnu uz gludajiem, brūni krāsotajiem grīdas dēļiem; manā priekšā pletās baltām švīkām iezīmētais Mountolīvas līcis, kur viļņi putainām galotnēm vēlās pret liedagu.

Vispirms kāri izlasīju vēstules no bērniem; gan Hugo, gan Helēna manu prombūtni pārlaida diezgan mundri (zināms, es nebūtu vēlējusies, lai viņi tās dēļ nevajadzīgi ciestu); Adele šķita galvenokārt pārņemta ar Čērnlejholas pārkārtošanas plāniem. Atlikušo korespondenci es apzināti biju atlikusi malā. Adrese uz tās bija rakstīta patīkami stingrā, vīrišķīgā rokrakstā; uz vēstules bija vietējā pastmarka penija vērtībā ar karalienes attēlu. Apgriezu to otrādi, otrā pusē uz koši sarkanas vaska sirds, ar kuru vēstule bija aizzīmogota, es redzēju to, ko jau biju nojautusi-ak nē, cerējusiieraudzīt: izvītus iniciāļus "F. V. T.".

Vēstules vienīgo lapu atvēru ar drebošu roku, acis instinktīvi uzmeklēja tajā rakstītāja pilno vārdu. "Leitnants Frederiks Trevelians" atļāvās rakstīt šo vēstuli, lai apjautātos par manu veselību, uzzinātu, vai "dzīve kolonijā atbilst tam, ko gaidīju" un visbeidzot, lai apliecinātu, ka "iepazīšanās ar mani šo jūras braucienu no smaga pārbaudījuma vērta par lielu prieku, un ka viņš nepacietīgāk kā jebkad drīzumā gaida tikšanos ar mani Glāstonā."

Nekad netiku atļāvusi viņam rakstīt, bet tomēr nespēju rast sevī spēku pretoties viņa iniciatīvai. Galu galā, šī taču bija tikai īsa zīmīte rakstīta atturīgā tonī (kā arī piederējās), stilā un kompozīcijā ne gluži literāri pareiza taču, es nodomāju, vienmēr ir patīkami sajust, ka draugi tevi neaizmirst, lai vai cik šī pazīšanās būtu nesena un virspusēja.

11. nodaļa Banitas Banitatum [33]

Reiz izteicu piezīmi (tas tiešām bija ļoti "senās dienās"), ka jaunu nodaļu romānā var salīdzināt ar jaunu ainu lugā, taču rakstniekam ir tikpat liela brīvība kā dramaturgam, un pat vēl lielāka. Ja dramaturgu kavē un traucē fiziska rakstura ierobežojumi, kas atkarīgi no viņa rīcībā esošajiem cilvēkiem un materiāliem šaurām kulisēm, stulbiem producentiem, varbūt viduvējām aktieru un scenogrāfa dotībām, un tā tālāk, tad romāna rakstnieku ierobežo tikai viņa paša iztēle; viņam nav jāatskaitās nevienam (ja nu vienīgi izdevējam). Viņam ir pilnīga rīcības brīvība ar vienu spalvas vilcienu uzburt jebkādas darbības vietas pazīstamas vai eksotiskas neierobežotā skaitā, vai tā būtu jauka Anglijas lauku ainava, Sahāras tuksneša dzeltenās, saules kveldētās smiltis, sniega klāta snaudoša vulkāna galotne Islandē, vai, kā manā gadījumā, saules pielieta dzīvojamā istaba kādā mājā dienvidu puslodē.

Šī te jaunā nodaļa sākas tieši tādā patīkamā, gaišā istabā Oblivionas salā; te pirms došanās ceļā uz Ziemsvētku rīta sprediķi Kanaānas misijas apmetnē sapulcējusies visa vecā, labā darbojošos personu sabiedrība; visi ir uzposušies, kā jau svētkos. Turklāt mēs ar mis Braftoni esam istabu izgreznojušas ar vietējo koku lapām, pusgatavām, zaļām un oranžām krekerkoku ogām (nostalģisks mēģinājums aizstāt akvifoliju).

Taču visapkārt viss nebūt nav kails, vēju plosīts un sniega aizputināts; drūmi, melni koku skeleti sāpīgi nestiepj savas bezlapu rokas blāvā un vējainā pelēkbaltumā. Nē, lai lasītājs mēģina iztēloties, ka šis liegais un rāmais decembra rīts vēsta kārtējo cepinoši karsto vasaras vidus dienu! Vai tad nedzirdat, kā remdeno gaisu tricina čaklo medus bišu sanoņa, kuras darbojas puķu dobēs aiz logiem (tie jau atvērti līdz galam vaļā); vai tad nedzirdat, kā abu zvanu spēle baznīcas tornī jauki atbalsojas pāri Mountolīvas līcim; vai tad nedzirdat klusās, rāmās ūdeņu šalkas, kuru mierīgā zilgme ir kā debesu spogulis?

Ja spējat, tad iztēlojieties ari manu pārsteigumu, saņemot manilas papīrā rūpīgi iesaiņotu ziemsvētku dāvanu, kuru pasniedz nosarcis, sabozies Keilebs Ficdžeimss, nespēdams izteikt ne vārda! Viņa melno, spīdīgo matu krēpes svaigi ieziestas ar smaržīgu makasaras eļļas pomādi; baznīcā ejamais svētdienas uzvalks, kas gan pieredzējis labākas dienas, viņam par mazu. Droši vien tas saglabājies no skolas laikiem Glāstonas Ateneumā; vilnas audums ceļgalos un elkoņos izstaipījies un novalkāts līdz spīdumam; apdilušā kaklauta vaļīgais mezgls bēdīgi nokarājas zem apkakles, kas jau sākusi spuroties.

"Tā ir tikai neliela mūsu pateicības zīme, Džeina," to saka viņa māte, kurai nācies pārņemt pienākumu teikt apsveikuma vārdus, "atzinībā par tavu ieguldīto darbu, veiksmīgi noslēdzot cirpšanas sezonu."

Saņēmu mazo sainīti, cik vien mierīgi ļāva manas juceklīgās izjūtas un, attinot to, puslokā ap sevi manot smaidošās sejas, es jutu zināmas aizdomas. Vai man būtu jāsaprot, ka Keilebs to domājis kā izlīguma ķīlu, kā sava veida novēlotu atvainošanos par savu izturēšanos salas augstākā kalna galā? Vai viņš tiešām ticēja, ka spēs atgūt manu cieņu ar šādu primitīvu piekukuļošanu ka mana atzinība ir "nopērkama"? Ņemot vērā viņa izteikto viedokli par sievietēm kā tādām, man varbūt nevajadzētu brīnīties par tā jauno apstiprinājumu; taču cik gan slikti viņš mani pazina šādas tumšas neziņas dzīles gandrīz pelnīja nožēlu.

Laimīgā kārtā prieku par dāvanu tēlot nevajadzēja, tā bija ļoti jauka kastīte ar akvareļu krāsām, sabuļa spalvas otiņām un citiem piederumiem.

"jūs tik dedzīgi apbrīnojāt manējo, misis Ročestera", sacīja mis Braftone, "es biju gluži pārsteigta, kad Keilebam izdevās priekš jums pilsētā sameklēt tieši tādu pašu."

"Priecājos, ka reiz esmu kļūdījusies," Diāna staroja, redzot manu prieku. "Vienmēr esmu sacījusi, ka šejienes veikalos nekad nav iespējams atrast to, ko meklē."

"Laikam jau mans brālis mēģina izpirkt savu vainu, māsīca Džeina," Harolds zinīgi smaidīja, "šķiet, viņš ir izmantojis jūsu labsirdību!"

Asinis man saskrēja sejā, es pamiru, iedomājoties, ka Keilebs būtu izstāstījis brālim, kas notika tajā izjādē. Vai patiesībā Keilebs nepārspīlēja notikušo? Varbūt viņš bija paradis lielīties un plātīties vecākā brāļa priekšā, stāstot par "iekarotajām sievietēm" tā laikam daži vīrieši mēdz darīt, ja var ticēt franču romāniem? (Tā vismaz man lika noprast dažas skolas biedrenes Lovudā.)

"Ceru, ka jūs mani nepārpratāt," Harolds stiepa vārdus, glauzdams ūsas un puspievērtiem plakstiņiem cieši mani nopētīdams. "Es gribēju sacīt, ka Keils jūs noteikti smagi nostrādināja. Katrā ziņā, mani pārsteidza, cik daudz sieviete spēj veikt, centīgi strādājot, ja vien kārtīgi apņēmusies ko padarīt."

Harolds, saņēmis pirkstus pār krūtīm, bija laiski atlaidies savā iemīļotajā atzveltnes krēslā starp skursteni un misiņa trauku, kurā atradās pušķis garu pampas zāles smilgu; garās kājas bija izstieptas pret tukšo kamīna režģi; Harolda rūsganais kaklauts bija pieskaņots švītīgajam, gaišas krāsas tērpam. Gandrīz vai sajutu līdzjūtību pret savu ienaidnieku; aptvēru, cik ļoti Keilebu vienmēr aizēnojis viņa eleganti ģērbtais, sabiedriskais brālis, kurš prata izturēties tik brīvi.

"Ak jā, misis Ročestera ir spīdošs piemērs mums visiem." Mis Braftone ar izsmalcinātu kustību izstiepa rokas, tik tikko papūlēdamās apslāpēt žāvas. "Viņa tik prasmīgi nodemonstrējusi dzimumu līdztiesību, ka nākamais solis varētu būt vēlēšanu tiesību pieprasīšana!"

Viņa bija laiski uzmetusies uz Harolda krēsla paroceņa; poza bija pievilcīga, tomēr tajā jautās arī kas izaicinošs. Es nodomāju cik viņi ar Haroldu bija saderīgi! Abiem piemita tāda laiska ironija, tāda pašapmierinātība; kad redzēju viņus šādi kopā, abi man atgādināja labi koptus, nedaudz nekaunīgus kaķus, kuri, nupat kā labi paēduši, saulē staipās un poš savus kažokus.

"Džūlij, nudien!" Diānas smiekliem bija nervoza, mākslota pieskaņa. "Esmu pārliecināta, ka mēs visi ārkārtīgi augstu vērtējam manas māsīcas smago darbu; taču, kas attiecas uz vēlmi pārvērst sievietes par vīriešiem un uzlikt viņām tādus pienākumus, kādiem tās nav radītas tas nu gan! Esmu pārliecināta, ka Džeina nepieder pie tām skaļajām, radikālajām, brīvdomīgajām "mūsdienu sievietēm" vai tomēr jā, Džeina, mīļā? Gribētos domāt, ka šeit, nomalē, cilvēks no tādām blēņām varētu justies pasargāts, taču liekas, ka tādas lietas pārvietojas ātrāk par kuģiem."

"Mammai gribētos apturēt jebkura veida progresu zinātnisko un materiālo," Keilebs laimīgā kārtā atbrīvoja mani no nepieciešamības atbildēt, "pat tik lielā mērā, ka viņa visnotaļ dedzīgi urbjas cauri modes žurnālu lappusēm, kad tie pienāk! Viņa satraucas un šausminās, redzot, kādas ekstravagances patlaban atļaujas Londonas dāmas, un viņa ari vēlētos noteikt embargo visām attiecīgajām pārmaiņām sabiedrībā vai tā nav, mammu?"

Ta bija garākā runa, ko līdz šim no viņa biju dzirdējusi; priecājos, ievērodama, ka runātāja mīļi ķircinošais smaids vismaz daļēji mīkstina dēla aso vārdisko uzbrukumu mātei.

"Nez vai tas ir godīgi, Keileb," Diāna saknieba lūpas, šī nežēlīgā loģika acīmredzami viņu nepārliecināja. "Tu zini, ka man tik tiešām mode daudz nerūp, taču tev jāatzīst, ka nevienai sievietei nepatīk izskatīties noplukušai. Ceru, ka tu taču negribētu, lai es tāda izskatos? Vai tad tas ir tik liels grēks, ja es vēlos zināt, ko valkā Dzimtenē?"

Pirms došanās uz baznīcu mums visiem vajadzēja apskaut citam citu zem ziedošajiem purpurkrāsas pohutukava koka zariem, kurus Diāna iepriekšējā vakarā bija piestiprinājusi pie lustras it kā āmuļa zaru; Keilebs pat demokrātiski no virtuves izsauca veco Viļu, Hannu un Džemmu. Kad pienāca mana kārta ļauties Keileba apskāvienam, mans lepnums pretojās, tomēr nebija iespējams izvairīties, nepiesaistot sev vispārēju uzmanību. Viņš acīm redzami bija vismaz tikpat samulsis, cik es; Keileba purpura sarkanais vaigs (kurš šorīt smaržoja pēc odekolona), pieskaroties manējam, izstaroja juteklisku siltumu. Katrā ziņā, viņa biklums nepavisam nelīdzinājās tam valdonīgajam dzīvnieciskumam, ko viņš bija izrādījis pirms dažām dienām. Ar pārsteigumu izjutu ko līdzīgu mātišķai mīlestībai pret viņu; biju gatava uzlikt savu roku uz viņējās, lai parādītu, ka pēc visa tomēr esmu gatava piedot un aizmirst, tomēr savaldījos, baidīdamās, ka Keilebs šādu labas gribas žestu varētu pārprast un piedēvēt tam citu nozīmi.

Vietējie bērni mis Partitas vadībā bija izveidojuši jauku Kristus dzimšanas ainiņu, ar kuru mūs sveica, ieejot mazajā varekarakia (baznīcā). Blakus altārim, zem kokveida paparžu zariem, kas karstumā jau vīta, atradās no raupo darināta sile, kurā bija ieklāts ērgļpaparžu matracis. Lelles bija izgatavotas tā, kā parasti darina putnu biedēkļus, pie robustiem zaru un raupo skeletiem piestiprinot auduma atgriezumus; sejas lellēm bija izgrieztas no avīzēm un nokrāsotas, tādējādi radot apburošus, lai gan nedaudz zobainus Marijas, Jāzepa un Jēzus bērniņa tēlus. Visi trīs austrumu gudrie bija pārsteidzoši līdzīgi arhidiakonam Parfitam; turpretī trīs gani itin nemaz nelīdzinājās Keilebam tie bija tumšādaini, ar spilgtiem, līkumotiem "moko" rakstu tetovējumiem. Gani plati smaidīja kā kareivji bijīgā ekstāzē, un ar pampas smilgām rokās "naktī uzraudzīja savus ganāmpulkus."

Todien arhidiakons reizi par visām reizēm un visiem par svētlaimi bija apcirpis savu sprediķi, lai skolnieki varētu nodziedāt brīnišķīgu ziemsvētku korāļu popūriju. Kad tas beidzās, un mēs gājām ārā, es aizkustināta sirsnīgi pateicos doktoram Oterlijam un mis Partitai par šo priekšnesumu, kas pierādīja panākumus iedzimto bērnu izglītošanā, kuru nupat bijām pieredzējuši. Arhidiakona māsa, pēc dabas būdama ļoti bikla, nosarka un noliedza savus nopelnus, tomēr es redzēju, ka teiktais sagādā viņai gandarījumu. Bija patīkami just, ka beidzot man sāk izdoties pārvarēt viņas mokoši uzkrītošo atturību. Katrā ziņā, viņas neapskaužamais neprecētas sievietes stāvoklis, dzīvojot šādā nošķirtībā no sabiedrības, manī izraisīja interesi un līdzjūtību pret mis Partitu un es jutu viņai līdzi. Biju pārliecināta, ka, stāvot pie Lady Rose Winter reliņa, Kanaānas baznīcas dārzā redzēju tieši mis Partitas izstīdzējušo augumu, un viņas pavadonis (kā tagad nopratu) varēja būt vienīgi žilbinoši eksotiskais un pievilcīgais misters Kihi.

Bez šaubām, Greisa Partita vairs nebija "jauna dāma", un kvēkeru stila tērpā, kuru arhidiakona māsa valkāja, viņu ari nevarētu saukt par izskatīgu, tomēr labvēlība un inteliģence, kas staroja no viņas pelēkajām acīm aiz brillēm metāla ietvarā, un ko vēl uzsvēra augstā, izvirzītā piere, neļāva viņai izskatīties arī neglītai. Es apbrīnoju viņas nodošanos misijas darbam (šķiet, ka par to viņa nesaņēma nekādu oficiālu atzinību), Greisa Parfita pasniedza arī dažas stundas skolā un bija virsmāsa bērnu slimnīcā. Diāna pastāstīja, ka Greisa pārņēmusi arī mātes rūpes par sava brāļa dēlu Rūbenu. Skumji, bet zēns nekad netika iepazinis savu īsto māti, kas nomira dzemdībās Bengālijā, kur arhidiakons kādu brīdi bija strādājis kopā ar manu kādreizējo īslaicīgo draugu Sent-Džonu Riversu, Diānas brāli.

Pēc tam, kad bijām atgriezušies mājās un nedaudz pārrunājuši iespaidus, māsīca uzstāja, lai mēs ar Džūliju, kā dāmām klājas, dotos augšstāvā atpūsties pirms vakara svinībām. Mēs protestējām mēs kurnējām mēs pakļāvāmies. Es tik tiešām aizmigu dziļā miegā, līdz mani pamodināja Džemmas klusais klauvējiens pie durvīm. Loga rāmī, kam bija noapaļota augšdaļa, iezīmējās debesu laukumiņš. Tas spīdēja blāvā, maigi zilā gaismā; palūkojusies mazā, elegantā zelta pulkstenīti, kas stāvēja uz skapja, sapratu, ka biju nogulējusi gandrīz trīs stundas. Iepriekšējo nedēļu smagais fiziskais darbs bija mani nogurdinājis vairāk, nekā es to apzinājos. Atpūta nāca par labu, jutos atspirgusi un gatava iziet sabiedrībā.

Džemma jau sniedza man melno zīda tērpu, ko valkāju katru svētdienu, ejot baznīcā; tas karājās uz garderobes skapja sienā iestiprinātā āķa, arvien gatavs lietošanai. Tā kā šīs mēbeles saturs bija visai ierobežots, man nebija svētku vakariņām piemērotāka tērpa; kad Džemma palīdzēja man to aizpogāt, pēc viņas bēdīgās sejas spogulī redzēju, ka viņa to uzskata par kaunu.

"Kundze, es tagad iešu apģērbt mis Braftoni," pabeigusi viņa teica, un acīm pēkšņi iemirdzoties, piebilda. "Vakar viņa man izrādīja savus tērpus. Ziniet, gubernators tos viņai nopirka Austrālijā, tie ir tik skaisti!"

Džemma pakniksēja un atstāja mani pārdomās par viņas inteliģentumu. Meitene nebija domājusi neko ļaunu, taču viņas možā pļāpāšana bija pārdūrusi manu svētku gaidīšanas prieka balonu, un tas mirklī saplaka. Saīgusi atslīgu pie spoguļa, lai sasietu ap kaklu melno samta lenti ar medaljonu (tajā bija mistera Ročestera ģīmetne un viņa matu cirta). Neskaidri sadzirdēju smagus, vīrišķīgus soļus, kāpjot pa diviem pakāpieniem reizē. Harolds gan neatklātu, ka būtu gatavs tik grūtai fiziskai piepūlei; tas varēja būt vienīgi Keilebs, kuram māte laikam bija uzdevusi kaut ko pateikt mis Braftonei, viņas istaba atradās gaiteņa galā. Patiešām, kad viņš bija pagājis garām manām durvīm, es dzirdēju, kā viņš savā, ne ar vienu citu nesajaucamajā, rūcošajā balsī pārmij dažus vārdus ar manu kaimiņieni.

Taču bija laiks iet lejā. Es, spogulī skatīdamās, pieglaudu matus, pēdējo reizi neapmierināta saraustīju tērpu tas nekad nebija piegulējis nevainojami. Jau atkal tā būs lieliskā mis Braftone, uz kuru vērsīsies visi skati. Domās sevi norāju, ka tik aplamā kārtā apskaužu Džūliju par viņas stāvokli un pat (kas bija muļķību muļķība) par viņas vecumu. Atgādināju sev, ka neesmu Džūlija Braftone, es nebiju kolonijas gubernatora jaunā meita, kurai bija visas tiesības. Es nebiju nekas cits, kā vienkārša, atraitnēs palikusi guvernante, kurai draugi laipnā kārtā uz laiku piedāvājuši pajumti.

Apņēmīgi apspiezdama ilgas un nožēlas, kas šodien uzbruka ar neparasti lielu spēku, es atvēru durvis uz gaiteni. Keilebs tieši tajā brīdī nāca atpakaļ uz kāpnēm, es nepaspēju apspiest īsu, baiļpilnu elpas vilcienu.

"Keileb, kā tu mani nobiedēji!"

Es tik tikko pazinu savu jauno radinieku, kurš izskatījās ļoti elegants, tērpies garā, melnā žaketē, virs iecietinātā, mirdzošā krekla dižojās elegantā mezglā sasiets kaklauts. Smalkā audekla bikšu ārējās vīles rotāja atlasa uzšuve; roka nevērīgi iebāzta kabatā tādā pozā, kas likās tieši kā no Illustrated London News vai cita līdzīga žurnāla lappusēm tieši par šādu žurnālu pasūtīšanu viņš priekšpusdienā bija tik pamatīgi kritizējis savu māti. Tas, cik lielā mērā viņa izskatā ierasto bezveidību bija nomainījusi moderna elegance, man bija atklājums; tik tikko spēju noticēt, ka labi pašūtā drēbju kārta spēja tik ļoti mainīt un uzlabot valkātāja izskatu.

Jauno Dionīsu, kurš stāvēja manā priekšā, tikpat lielā mērā bija apstulbinājis mans izskats. Mitro un nupat ķemmēto matu melnais vilnis slīpi krita pār pieri; viņš to atsvieda sānis sev raksturīgā biklumā. Vaigos ieplūda tumšs sārtums, un šī pazīstamā pusaudža neveiklība šķita nekādi nesaderam ar viņa jauniegūto, eleganto ārieni. Nebija šaubu, viņu pārsteidzis mans trūcīgā izskata tērps. Es vēlreiz skaudri sajutu, cik tas bija nepiemērots ziemsvētku pusdienām Oblivionā, moderni tērptās kolonijas gubernatora meitas sabiedrībā.

"Atvainosiet mani, māsīc, es aizmirsu kaut ko pateikt mis Braftonei."

Keilebs aši pagriezās uz papēža un devās atpakaļ uz viņas istabu (tā atradās otrā pusē mūsdienīgi iekārtotajai vannas istabai, kas mums bija kopēja); es tikmēr šāvos atpakaļ uz savu sarkano istabu, lai mēģinātu saņemties. Vēl pirms pusstundas ar nepacietību gaidīju svētku vakaru, tagad es pavisam noteikti baidījos iet lejā. Ko par mani nodomās māsīca, redzot, ka man vienmēr mugurā tā pati vecā, slikti piegulošā "izejamā kleita"? Protams, man tik daudz nerūpēja, ko nodomās viņš taču kā misis Parfita un misis Oterlija lepotos ar saviem tērpiem, ieraugot, ka man atkal mugurā tā pati novalkātā zīda kleita, kurā viņas mani redzējušas jau piecas vai sešas reizes baznīcā un mācītājmājas salonā! Es nodrebēju, iedomājoties viņu jo īpaši laipnos smīnus un augstprātīgo labvēlību, kas vāji slēps mulsu un tīksmu nožēlu.

Nē, nebiju gatava stāties viņu priekšā. Kā iemieta stāvēju pie loga un spiedu pirkstus dūrēs, nemanot sāpes, kad nagi spiedās plaukstās. Neredzēju līča skaistumu, bez jebkādas intereses vēroju, kā vēlās pēcpusdienas saule pārvērta ūdeņus kausētā zeltā. Reizi par visām reizēm es gandrīz vai dusmojos uz Diānu. Viņa zināja, ka mistera Ročestera slimības laikā es visu zaudēju; vai tiešām viņa iedomājās, ka būšu braukusi pāri puspasaulei ar vakartērpiem un stīpotiem apakšsvārkiem savās trūcīgajās ceļasomās?

Un tomēr, vainīga biju es pati, es zināju tikai un vienīgi es pati. Es biju ļoti grēkojusi, vēlēdamās dzīvot pāri savam sabiedriskajam stāvoklim. Likās, ka slīkstu šausmīgā riebumā pati pret sevi, izmisīgi tvēros pie salmiņa. Jautāju sev, kādēļ gan man Glāstonā neatvērt mazu privātskolu? Iedomājos sevi kā kolonijas skolotāju, atraitni pieticīgu, taču cienījamu, mierīgi eksistējot mazā, jaukā namiņā, mūžam pateicīgo skolnieku mīlētu, apbrīnotu un godātu gluži vai otru mis Tempļu. Tomēr nē; zināju, ka pat šādas pieticīgas vēlmes īstenošanai man nepietiek līdzekļu. Mani sapņi nebija nekas vairāk kā sapņi, es skatījos, kā tie visi visas manas lolotās domas par nākotnes laimi putekļos un pelnos sabrūk man pie kājām.

Reiz, sen atpakaļ, pasaules acīs biju cēlusies, toreiz mana augšupeja bija strauja kā meteors un pilnīgi neparedzēta. Kā jau viss uz zemes, arī šāda pakāpšanās pa sabiedriskā stāvokļa kāpnēm bija īslaicīga, un pēc tam es kritu atpakaļ tajā pieticīgajā stāvoklī, kuru noteica mana zemā izcelsme. Tāds bija mans cietsirdīgais liktenis, man jāiemācās to pieņemt. Cietsirdīgs tas bija cik daudzkārt grūtāk ir pacelties un pēc tam krist, nekā vispār nekad nepiedzīvot pacelšanos; tikai tas, kurš pats piedzīvojis šādus likteņa griežus, visā pilnībā pazīst šīs šausmas un ciešanas. Ar sāpēm atcerējos, cik pazemota jutos, uz Lady Rose Winter nodarbojoties ar mistera un misis Hartfordu nevaldāmajiem bērniem, taču bija arī laiks, kad nemaz nejutos tik nelaimīga, būdama vienkārša guvernante mistera Ročestera aizbilstamajai Adelei pirms vēl iepazinu viņu pašu.

Pie sava kunga un pavēlnieka nāves gultas biju zvērējusi, ka nekad vairs neprecēšos; tomēr tagad skaidri redzēju, ka nekas cits kā laulības nespētu mani glābt no nepieciešamības atkal uzņemties verdzību. Jautāju sev: vai mana apņemšanās vēl arvien ir stingra? Mulstot apjautu, ka patiesībā sapņoju nevis par vientuļas vecmeitas skolotājas, bet gan par virsnieka sievas dzīvi! Šādai dzīvei, bez šaubām, bija arī trūkumi; katrā ziņā Ratlendas pulka leitnanta (piemēram) alga nebija nekāds karaliskais ienākums, bet vienmēr taču pastāvēja paaugstinājuma iespējas, īpaši par nopelniem un drosmi kaujas laukā. Nodrebēju, iedomājoties ar to saistītās briesmas dzīvībai un veselībai; iztēlojos bailes, kādas varētu izjust, zinot, ka mans vīrs, skaistais karotājs, atrodas kaujas laukā, tālu prom no mājām, nežēlīgā sadumpojušās kanibālu cilts ielenkumā…

Jauns klauvējiens pie durvīm lika man satrūkties; šķita, ka tas gluži fiziski mani izpurināja no dzīvās un tik ticamās vainpilno iedomu pasaules. Vienu īsu, bet stindzinošu mirkli mana jaukā sarkanā istabiņa šķita esam Geitshedholas sarkanā istaba, kurā bija gulējis mirušais misters Rīds; sienas atspīdēja asinīs. Kā toreiz, es ar šausmām spogulī pamanīju savas bālās sejas masku, stiklā tik chetif[34] un rēgainu. spoguļattēlā redzamās personas vecums nebija nosakāms tas, kurš cieši raudzījās man pretī, varēja būt tiklab melanholisks, nevesels bērns ar iekritušiem vaigiem, kā izkaltusi vecene. Jutu, ka nupat mani pārņems bērnības trakā nervu lēkme, bailēs pat iekliedzos.

"Misis Ročestera? Vai nejūtaties labi?"

Tā bija tikai Džūlija Braftone, kura ziņkāri pabāza galvu vaļā palikušo durvju spraugā. Nu jau atkal atrados savā jaukajā rozā un bēškrāsas istabā, kuras sienas atblāzmoja siltās pēcpusdienas saules starus; Džūlijas parādīšanās man pēkšņi atdeva saprātu un līdzsvaru. Mana kaimiņiene vēl nebija apģērbusies, bet tikai ietinusies rīta svārkos; viņa uzstājīgi mani aizvilka pa gaiteni uz savu istabu (tā bija nedaudz lielāka un labāk iekārtota, nekā manējā) un parādīja divus izsmalcinātus vakartērpus, kuri bija izklāti uz biezās, vatētās segas.

Skatījos uz tiem atklātā, skaudīgā apbrīnā; viens bija šūts no mirgojoša ziloņkaula krāsas atlasa, otrs spožs, rožains zīda tērps ar bagātīgiem reljefiem rakstiem. Uzmetot skatienu, sapratu, ka tērpi bija smalkas modistes darinājums un maksā veselu bagātību. Tie esot iegādāti Sidnejā, paskaidroja laimīgā tērpu īpašniece, kur viņa ar Ieti iepriekšējā ziemā pavadījusi brīvdienas. Tad, smaidīdama savu nebēdnīgo smaidu, viņa teica, ka nespējot izvēlēties, kurš viņai patīk labāk, tāpēc jāizvēlas man. "Jūs nevarat visu atlikušo mūžu apraudāt misteru Ročesteru, mana mīļā, kādēļ tas vajadzīgs it kā arī jūs būtu mirusi un apglabāta!"

Džemma vēl arvien bija tepat, viņa kautrā apmierinātībā muļķīgi smaidīja. Atzinos, ka mazāk košais tērps man šķiet sevišķi skaists. Nepieļaujot nekādu pretošanos un neņemot vērā iebildumus, viņas mani atbrīvoja no melnā sēru tērpa. Negribīgi ļāvos savilkt manas pirmās korsetes auklas, viduklis likās tā sažņaugts, ka baidījos, vai spēšu ieelpot, kur nu vēl pastaigāt pa istabu.

Pirms mūsu pirmās, neizdevušās laulību ceremonijas misters Ročesters vēlējās mani greznot dārgos, košos tērpos, taču es vienmēr pretojos viņa glaimiem. Tagad, kad mani pirmo reizi mūžā apņēma krinolīna stīpas, es iestāstīju pati sev, ka nedaru neko citu, kā tikai ar novēlošanos pakļaujos viņa gribai; teicu sev (varbūt darīju to izgudrēm), ka viņš taču vienmēr atklāti atzina, ka visvairāk alkst mani iepriecināt. Vairs neuztraucos par to, cik muļķīgi izturos; manu greznības kāro, savtīgo sirdi pārņēma prieks un pateicība. Jā, pat cīnīdamās pēc elpas savā vaļa bārdas sprostā [35] , es biju apskurbusi, kaklu aizžņaudza priecīgs satraukums. Es, kurai bija mācīts uzskatīt šādas amorālas lietas par velna darbu, biju spiesta atzīt, ka pat savā kaunā jūtos ielīksmota, izbaudot šo pārvērtību un kļūstot par eksotisku pašas tukšības iemiesojumu modes dāmu.

Tad Džūlija (pazemīgi atzinu, ka līdz šim biju viņu nepareizi novērtējusi) sacēla dārgi čaukstošā ziloņkaula krāsas auduma krokas. Viņas ar Džemmu turēja tērpu un tas peldēja gaisā virs manas galvas kā dīvains kronis, kuram piemita burvju vara mani aplaimot un pārvērst no pelēkas Pelnrušķītes par princesi. Tagad tas nolaidās pār mani kā maģisks žēlastības simbols. Tikai tad, kad mana labdare bija beigusi darboties ap mirdzošo, gurkstošo velci, līdz jutās apmierināta, un Džemma bija atlocījusi un atspraudusi apakšmalu (Džūlija augumā bija līdzīga man, tikai dažas collas garāka), man beidzot tika ļauts skatīt savu mēmo atspulgu augstā spoguļa ovālajā mahagonija rāmī.

Lasītāj, es tik tikko sevi pazinu! Stīpu balstītā svārku daļa savā kuplumā atgādināja vaskainu, nevainojamu, uz leju vērstu krēmaini baltas tulpes vainagu; pieguļošā atlasa augšdaļa ieskāva manu jaunizveidoto lapsenes vidukli tā, it kā vesela armiju čaklu šuvēju to būtu darinājušas tieši man. Likās, ka nepazīstu ne to sievieti, kura slēpās manī pašā, ne to, kuru redzēju spogulī. Gandrīz vai nespēju noticēt, ka man, Džeinai Ročesterai, pietiks drosmes (drīzāk es teiktu, bezkaunības) dižoties lejā sapulcējušās sabiedrības priekšā ar tik atsegtu kaklu un pleciem. Un tomēr, kur palikusi Džeina Ročestera? Kur Džeina Eira? Priekšlaikus pieaugušais bērns ar ģindenim līdzīgo, simtgadīgo galvu bija izgaisis; tā nebija viņa, kuru redzēju smaidām spogulī, bet tikai viņas ilgpilnās iztēles vilinošais auglis.

Mēs ar Džemmu palīdzējām Džūlijai apvilkt viņas rožsārto kleitu un pēc tam, draudzenes lietpratīgajā uzraudzībā es vairākas raižpilnas minūtes jaunajā tērpā mācījos kustēties slīdēt turp un atpakaļ pa kāpņu laukumu, atslīgt uz krēsla malas, piecelties un pagriezties, un tā tālāk, un tā joprojām. Atklāju, ka nepieciešama zināma koncentrēšanās, lai spētu atdarināt draudzenes līgani graciozās kustības, kas viņai izdevās šķietami bez piepūles, un ar kuplajiem svārkiem neskartu mēbeles. Izjutu, kā tas ir, kad tevi veido un māca kļūt par skaistuma objektu kļūt tik tiešām par mākslas darbu. Nekad iepriekš to nebiju piedzīvojusi; jutos idealizēta kā glezna vai skulptūra; man tas patika.

Tomēr nedomā, dārgais lasītāj, ka es biju tāda muļķe, lai aizmirstu, kas esmu proti, cienījama atraitne, ceturtdaļgadsimtu par vecu, lai uz visiem laikiem atmostos no sava garā ziemas miega, nedomāju arī spēlēt Ērkšķrozīti vai Pelnrušķīti. Tik satraukta, kā jauna meitene, kura pirmo reizi iziet sabiedrībā, es jutos tāpēc vien, ka šādas izjūtas nebiju piedzīvojusi; es nekad netiku pa īstam "izgājusi sabiedrībā". Lovudas skolā mums vienmēr mācīja (runājot mistera Broklhersta vārdiem) "izturēties kautrīgi un atturīgi, nevis greznoties ar matu pīnēm un dārgām drānām"; šādas, no bērnības līdz pat agrai jaunībai galvā dzītas pamācības, nav tik viegli aizmirstamas.

12. nodaļa Revolucionārs

Tomēr, kad tuvojāmies viesistabas durvīm un līdz mūsu ausīm nonāca sapulcējušās sabiedrības dzīvās čalas, drosme gandrīz mani pameta. Džūlija spieda manu trīcošo roku un ar stingriem čukstiem likdama saņemties, ko itin nemaz nespēju, vadīja mani uz priekšu un pāri slieksnim iestūma istabā; taču es jutos pārāk nožēlojami, lai spētu būt pateicīga par viņas morālo un fizisko atbalstu. (Labi, ka vismaz neviens nebija iznācis kāpņu galā un neredzēja, kā es savā inaugurācijas gājienā trīcēdama kāpju lejā pa kāpnēm!)

Viesistabā manu skatienu uzreiz piesaistīja logs, kura aili pildīja arhidiakona Parfita platais, melnais siluets; viņš bija iegrimis nopietnā sarunā ar Diānu un šķita iemiesojam drausmīgu, dievišķu manas vainas nosodījumu. Ejot pāri krāšņajam turku paklājam, jutos kā bezkaunīga Jezebele [36] ; atlasa svārku šalkoņa, kas augšā likās tik patīkama un maiga, tagad apdullinoši skaļi spiedās ausīs. Taču, raudzīdamies uz mums, misionārs tikai plaši iepleta acis, bet tad, atzinīgi un (kā man likās) ne gluži kanoniķim piederīgi, iesvilpās. Misters Kihi un Oterliji diplomātiski klusiņām iesmējās par viņa sajūsmu; viņa māte uzmeta lūpu muļķīgi kautrā smaidā.

Taču Doktora Oterlija laulātā draudzene laikam drīz vien nolēma, ka mūsu sagaidīšanai veltīts pietiekami daudz apsveikuma izsaucienu. Pārliecinājusies, ka vakara gaitā gaidāms "muzikāls sniegums", viņa uzsāka sarunu (es galvenokārt biju klausītāja) par dažādu slavenu komponistu tikumiem. Atklājās, ka pat Mocarts nebija pelnījis šīs prasīgās kritiķes nedalītu atzinību; viņu spēja aizraut tikai "Doniceti un Aizalpu skola". Burgundieša krāsas tilla tērpā misis Oterlijas raženais augums atgādināja pavirši nosaitētu ēģiptiešu mūmiju; bagātīgās sarkanās lentes, kas kā meitenīgs akcents rotāja viņas pārlieku apaļos plecus un iespaidīgās krūtis, sašutumā nodrebēja ikreiz, kad viņa sarunas gaitā kaut ko izteiksmīgi uzsvēra. Piesargādamās, lai neuztvertu Džūlijas draiskulīgo skatienu, es pieklājīgi smaidīju, kad no manis gaidīja, lai es būtu patīkami pārsteigta par sarunu biedrenes neparasto uztveres asumu. Man nereti bija gadījies novērot, ka tiem, kuri nespēlē kādu mūzikas instrumentu, ne arī dzied vai zīmē, talantu trūkumu aizstāj nesatricināma pārliecība par savu māksliniecisko gaumi un izjūtu.

Atļaudamās īsu atelpu, es palūkojos ārā pa logu. Biezējošajā krēslā ieraudzīju jauno Rūbenu Parfitu zālājā, kurš pletās līdz klints malai, rotaļājamies ar kaķiem un metot tiem papīra bumbiņas. Viņš bija tērpts kareivja formā, ar ķiveri un pušķi, ko tante Greisa bija darinājusi viņam kā pārsteigumu uz ziemsvētkiem tērps bija miniatūra Ratlendas pulka uniformas kopija; izkrāsoto koka zobenu bija pagatavojis Keilebs. Strādājot kopā ar Džo un Bobu, es biju sadraudzējusies ar zēnu; mani uzjautrināja viņa spējas "sagudrot stāstus". Likās, ka viņš tiešām ļoti daudz dzīvo pats savā iztēles pasaulē. Šovakar man bija zēna žēl, jo viņš bija spiests kopā ar tēvu un vecmāmiņu šeit ierasties ciemos un klausīties nebeidzamās, garlaicīgās pieaugušo sarunas. "Tu labāk justos mājās, Kanaānā," es domāju, "kur varētu rotaļāties ar draugiem, sava vecuma iedzimto zēniem un meitenēm."

"Bet nekas, misis Ročestera, es gluži labi protu novērtēt amatieru snieguma īpašo burvību," misis Oterlija augstprātīgā labvēlībā klusi atzinās, piespiežot mani atkal pievērst skatienu istabai. Kā likās, Diāna nupat bija iepazīstinājusi viesus ar šīvakara izklaides programmu. "Cilvēks neko labu negūst, ja, dzīvodams tik tālā civilizācijas priekšpostenī kā Glāstona, kļūst pārāk izvēlīgs! Pēc pusdienām man būs ļoti liels prieks paklausīties jebkādu mazu priekšnesumu, ko jūs vai Keilebs būtu mums sagatavojuši."

Redzēju, kā elegantais Keilebs, iziedams no istabas, griež zobus un tik tikko slēpj vīpsnu; secināju, ka viņš izjūt to pašu, ko es. Kā gan cilvēks varēja paust tik iesīkstējušus, pārsteidzošus aizspriedumus kā misis Oterlija, un ne mirkli neapzināties, kādu spriedumu paraksta pats sev? Tomēr laikam tā domāt man lika pašas vecais grēks žēlastības trūkums pret līdzcilvēkiem. Cik gan skaidri mēs saskatām citu trūkumus, kas mums atklājas nepārprotamā kailumā, un cik grūti ir aiz hūrijas* Patmīlas plīvura mūsu nepamatotās iedomības un vēlmju juceklī saredzēt pašu vājības un vainas!

To, ka doktors Oterlijs jūtas neērti savas kundzes biedīgās pļāpāšanas dēļ, redzēja visi; jūtot līdzi viņa samulsumam, neviens neskatījās viņam acīs, neviens nerada vārdus, lai aizpildītu rēgaino klusumu, kāds iestājās, kad Diāna beidzot aizveda doktora Oterlija laulāto draudzeni attālākā istabas stūri, lai parādītu, cik tālu tikusi ar savu izšuvumu. Jutu pret doktoru Oterliju ko līdzīgu siltai, tikko dzimstošai draudzībai, tomēr man bija viņa arī žēl. Likās, ka viņa dzīvi stingri tur grožos abi Kanaānas matriarhi (proti, misis Parfita un viņa paša sieva). Reizēm man likās, vai tikai viņš pats netiecas pēc sieviešu varas jūga; domāju, ka varbūt viņš skumst pēc neatgūstamā mātišķuma, ko zaudējis bērnībā.

Visu laiku, kopš ienācām istabā, jutu sev pievērstu arhidiakona ciešo skatienu, tā dēļ sāku justies neērti. Vairs nebaidījos no viņa nosodījuma, tomēr veids, kā viņš ar savām izsalkušajām, melnajām acīm nemitējās vai aprīt manu dйcolletй[37], neapšaubāmi izteica ko vairāk par mana tērpa nosodošu vērtējumu viņā kā garīdzniecības pārstāvī mans tērps nekādā ziņa nevarētu raisīt tik pastiprinātu interesi. Man likās, ka arhidiakons Parfits tobrīd bija ļoti tālu no evaņģēlija ietekmes; un taču tikai pirms dažām nedēļām mēs visi bijām uzklausījuši viņa dedzīgo, no misijas mazās kapelas kanceles lasīto Pāvila sprediķi par pazemīgo draudzes locekļu izcilo estētisko pārākumu.

"Klau, vai tas ir kāds vietējā paveida āmulis, kas piestiprināts pie lustras?" dzirdēju, ka viņš skaļi jautā Diānai un, veltīdams glūnīgu smaidu man un Džūlijai, turpina, "tādā gadījumā man jāizpilda pienākums pret šīm abām apburošajām jaunajām dāmām!"

Nopratu viņa nodomu, un man pamira sirds; mēģināju izdomāt, kā lai novirzu viņa domas kur citur?

"Jaunajām? Nē jūs taču nedomājat mūs abas; jūs man šausmīgi glaimojat, arhidiakon!" es mēģināju paškritiski iesmieties, taču pat pašas ausīm šie smiekli likās drīzāk histēriski, nekā jautri.

Turklāt misis Parfita ar žēlīgu vīpsnu šķita dodam svētību dēla smagnējiem, neveiklajiem jokiem. Ja man savs labākais tērps bija licies vecmodīgs, tad viņas melnās, ar zvērādu apdarinātās zīda drānas pavisam noteikti bija aizvēsturiskas; man šķita, ka jutu ap veco dāmu lidināmies kampara mākoni; viņas sirmos matus, kā vienmēr, rotāja no baltām mežģīnēm darināta atraitnes aube.

"Ak, kāda neveiksme, arhidiakon," Harolds novilka, šķietami sajutis manu apjukumu. Viņš laiskā pozā sēdēja savā parastajā krēslā ar augsto atzveltni pie kamīna; viņi abi ar Džūliju šķita drīzāk uzjautrināti, nekā satraukušies par to, ka esmu nostādīta kā viņai līdzīga. "Mēs jau šorīt veicām šo burvīgo pagānu rituālu…"

"Jūs runājat par sevi, mans dārgais Harold! Tomēr paraža ir paraža, un īstenībā es vienmēr esmu uzskatījis, ka man kā baznīcas pārstāvim personiski piederas uzturēt gan mūsu pasaulīgās, gan svētās tradīcijas…"

Iesmējies par savu ne pārāk izdevušos asprātību, viņš jau vilka Džūliju uz istabas vidu; ievēroju, ka viņa māsa, kura jau tā sabiedrībā jutās visai neērti, aiz pazemojuma nosarka. Mis Parfitas vienkāršais muslīna tērps bija jaunavīgi balts; viņas dēļ (lai gan biju pārliecināta, ka Greisa Parfita nespēj just ne mazāko skaudību) es gandrīz vēlējos, lai ari mēs ar Džūliju būtu tērpušās tikpat vienkārši. Nolēmu turpmākajā vakara gaitā darīt visu, lai Greisa justos atraisītāka.

Taču šobrīd glābiņa nebija. Arhidiakons sagrāba manus kailos elkoņus bija mana kārta ļauties viņa apskāvienam. Viņa melnās acis urbās manējās un tīri dzīvnieciskais nolūks, ko tās pauda, lika just riebumu; ar savu melno, aso vaigubārdu viņš drīzāk izskatījās pēc dēmoniska viduslaiku melnā maga, nevis mūsdienīga deviņpadsmitā gadsimta garīdznieka. Es taču noteikti biju viņu pārpratuši un tomēr jutu, ka mans apjukums viņam gandrīz sagādā baudu. Ievēroju, ka misteru Kihi šāda notikumu gaita vienkārši mulsina un mums, eiropiešiem, netrūkst pārdrošības uzskatīt, ka iedzimto paražas ir dīvainas un barbariskas!

Vaigiem sarkstot kaunā un sašutumā, es aizvēru acis; tās atkal atvērusi, ieraudzīju no virtuves puses atgriežamies Keilebu. Tajā brīdī jutos kailāka, nekā jebkad savā mūžā (atklāti runājot, tāda patiešām biju). Likās, ka Keilebam aizķeras kāja un viņš nobāl, bet tad (sev par spīti nespēju atraut no viņa skatu) redzēju, ka viņa saulē iedegusi seja atgūst sārtumu. Apzinājos, ka pašas seja un kakls kvēlo kā liesmās jutos kā purpura sieviete, kura bez žēlastības izgrūsta publikas acu priekšā es atbrīvojos no arhidiakona skāviena žņaugiem.

Tiku smagi sodīta par izrādīšanos šādā nepiedienīgi krāšņā tērpā! Tomēr asi izjutu arī sprieduma netaisnīgumu jo vai tad pats Keilebs nebija par iemeslu tam, ka tiku tik bagātīgi izgreznota; vai tad tas nebija viņš, kurš Džūlijai nodeva (šo faktu viņa pati man apstiprināja) manas garderobes neatbilstību šim vakaram? Līdz šim izjutu vēl nepiedzīvotas pateicības jūtas pret jauno radinieku par izrādīto iejūtību, bet nu viņa sejas izteiksme lika noprast, ka esmu izdarījusi smagu pārkāpumu. Keilebs izturējās tā, it kā mans izskats viņu aizvainotu. Aptvēru, ka nekad neizpratīšu, kas notiek pusaudža prātā; izdarīju secinājumus, un nolēmu, ka man jāiemācās neņemt vērā viņa domas.

Džūlija, savilkusi seju komiskā grimasē, klusi iesmējās, kad arhidiakons beidzot palaida mani vaļā. Keilebs pārstāja sarauktu pieri pētīt turku paklāju un veltīja viņai niknu skatu; redzēju, ka jaunekļa seja satumst vēl vairāk, it kā viņš domātu, ka Džūlija smejas, viņu kaitinādama. Misis Oterlija zinīgi pamāja vīram, kā sacīdama: "Viņi ir pieraduši pie Keileba nelielajām dīvainībām." Redzot, cik ļoti viņš cieš, mani pēkšņi pārņēma neizprotami sirdsapziņas pārmetumi; gribēju saņemt viņa roku un pateikties, ka viņš izglābis mani no pazemojuma, neļaujot ierasties visu acu priekšā vecajā tērpā.

Tomēr manu cēlo elan[38] apvaldīja džemma, kura ieradās, lai paziņotu, ka vakariņas ir galdā. Arhidiakons pasniedza elkoni manai māsīcai; nodomāju, ka šovakar viņa savā pelēkajā muarē zīda tērpā un nevainojami baltajā cepurītē izskatās brīnišķīgi glīta un cienīga. Priecājos, ka viņa nevalkā pretīgo atraitnes cepuri (nebija apstrīdams, ka Diāna tagad pievērš lielāku uzmanību savai ārienei, nekā tad, kad es viņu tikko iepazinu; tolaik viņas skaistumu galvenokārt noteica iekšējā būtība). Man likās, ka vissatriecošākais pāris bija Džūlija un misters Kihi; Harolds uz ēdamistabu pavadīja labā doktora laulāto draudzeni, kura šķita gandarīta par viņai parādīto godu. Doktoram Oterlijam atlika pavadīt mani. Diāna ar Hannu bija ēdamgaldu pārvērtušas par mirgojošu kristāla, porcelāna, sudraba terīņu un svečturu vīziju.

"Tu liki mums gaidīt, Rūben!"

Greisa Parfita tikmēr bija izgājusi verandā pasaukt savu brāļadēlu un tagad, berzdama zēnam seju, veda viņu iekšā; Rūbens zaudēja dūšu, dzirdot vecāsmātes bargo pārmetumu. Keilebs tieši tajā brīdī palīdzēja vecajai dāmai apsēsties; spriežot pēc saīgušā izskata, iespēju pavadīt pie galda misis Parfitu viņš nez vai uzskatīja par privilēģiju.

"Ak taču ne vairāk kā pāris sekundes," es iebildu.

Misis Parfita veltīja man īsu, bet niknu un valdonīgu skatu. "Ko tu tagad visiem teiksi, Rūben?"

"Es atvainojos," viņš izvairīgi nomurmināja un tad veltīja man starojošu smaidu. "Es spēlējos ar Faniju un Tibēriju, misis Ročestera; vai jūs redzējāt, kā Fanija lēca pakaļ bumbai?"

Es pamāju. "Redzēju, viņa gan ir gluži kā akrobāte ."

"Vienubrīd man likās, ka viņa nokritīs no kraujas, bet, paldies Dievam, nenokrita!"

"Mēs necietīsim tādas valodas, Rūben, ļoti pateicos!" viņa vecāmāte noskaldīja.

Zēna acis iepletās, asinis aizplūda no sejas; es redzēju, ka viņš neapzinās, ar ko izpelnījies vecās dāmas dusmas. Atkal uztvēru viņa skatienu un paraustīju plecus cerēju, ka šo kustību nemanīja misis Parfita.

"Ak, māt!" dzirdēju Greisas klusināto balsi.

"Es ceru, ka šajā ģimenē netiks paciesta zaimošana!" Viņas māte saknieba lūpas plānā, ciešā svītrā.

Brīdi valdīja šausmīgs klusums, kuru beidzot pārtrauca Harolds, noskaitīdams pateicības lūgsnu par mūsu mielastu. Brīnījos, kādēļ Rūbenam neatļauj paņemt kaķēnu vai kucēnu, lai zēnam būtu rotaļu biedrs. Zēns acīmredzami ilgojās pēc kāda dzīvnieciņa, kas piederētu viņam pašam. Taču es neuzdrīkstējos šo domu izteikt skaļi.

Mēs ēdām; lasītājam vēsākās zemēs varētu likties, ka šādām Gargantijas cienīgām pusdienām (kuras mums bija maksājušas vairāku dienu verdzību virtuvē) subtropu vasaras karstumā nav lielas jēgas, taču es jau biju sākusi izprast un arī pati izjust kolonijas iemītnieku nostalģiskās ilgas pēc mūsu atstātās Vecās Anglijas paradumiem un tradīcijām. Harolds ar Keilebu dāsni piedāvāja sarkanvīnu; no tā atturējās tikai arhidiakona māsa un māte, pēdējā ar pašapzinīgu tikumības smīnu. Jutu, ka Greisa tomēr būtu vēlējusies kopā ar mums malkot vīnu, taču viņa acīmredzami nevēlējās izaicināt savas mātes dusmas.

Vecā dāma, kā likās, bija nevesela (vai par tādu uzdevās), un bija noprotams, ka viņai piemītošo kaiti varētu apzīmēt kā "vārīgu kuņģi"; Hannai nācās (gan ne bez zināmas kurnēšanas) misis Partitai paredzēto burkānu, pastinaku un citu dārzeņu tiesu izberzt caur sietu kā zīdaiņa putriņu.

"Ēdiens ir vairāk kā garšīgs, misis Ficdžeimsa. Kā jums paveicies, ka jums ir Hanna un Džemma! Šeit ir tik grūti atrast piemērotus mājkalpotājus, misis Ročestera," misis Parfita man pāri galdam žēlojās, mazām karotītēm ēzdama savu dārzeņu putru un, par laimi, nezinādama, ko par viņu pašu domā Hanna. "Mums Kanaānā ir tikai iedzimtie kalpotāji. Matarena jau cenšas, kā varēdama, bet viņa ne tuvu nesasniedz angļu mājkalpotājas vai virējas līmeni, par to varat būt droša. Savulaik, protams, ari pati piedalījos mājas darbu veikšanā, taču tagad nejūtos tik labi, lai pat iedomātos par to. Agrāk Hertfordšīrā, būdama jauna māte, es vispār nevarēju atļauties turēt mājkalpotājus. Ar Greisu bija sevišķi grūti, man caurām naktīm vajadzēja celties un iet pie viņas, biju šausmīgā miega badā."

Viņa nopūtās, pašūpoja galvu un muļķīgi pasmaidīja, uzlūkodama savu neizdevušos meitu, šo tik sen piedzīvoto neērtību vaininieci.

"Es nekad nevarētu pieļaut, ka bērns raud, kā daži to dara. Tik daudz gan jāsaka par iedzimtajiem, ka viņu bērni vienmēr šķiet laimīgi. Viņiem, saprotams, dzīve ir daudz vieglāka (viņi apmierinās ar mazumiņu) un tomēr viņu primitīvā dvēsele nav noslēpjama. Dažreiz gadās dzirdēt tādas lietas ir zināms, ka dažkārt vīrieši piedāvā zemes īpašumu apmaiņā pret baltās sievietes pakalpojumiem."

Viņa veltīja tumšu skatu Rūbenam, kurš sēdēja starp savu tanti un Džūliju Braftoni, it kā pārliecinādamās, ka zēns viņas teikto nav sapratis. Zēns turpināja ēst zaļās pupiņas un izskatījās, ka viņš it nemaz neievēro apkārt notiekošo. Mani uzjautrināja viņa vienaldzīgā grimasē savilktā seja; biju pārliecināta, ka viņš nedzīvoja tik nevainīgā neziņā par pasaules paradumiem, kā labpatika domāt viņa vecaimātei, galu galā viņš vairākas nedēļas bija strādājis kopā ar Džo un Bobu!

"Vai līdzīgi nerīkojamies arī mēs paši?" Keilebs nevainīgi novilka, lēnām pirkstos virpinādams vīna glāzes kājiņu. "Es varētu minēt, cik vien daudz vēlaties, angļu sievietes, kuras pārdevušās laulībā es domāju, godājamiem angļu kungiem; kādēļ gan lai iedzimtie nesekotu mūsu piemēram?"

"Mans mīļais Keileb, tu pats neapzinies, ko runā! Tas ir kas pavisam cits!" misis Partita uzstāja. "Tas nav salīdzināms tu taču pats redzi! Mēs aizsargājam savas jaunavas mums viņas ir dārgas, mēs nevēlamies redzēt, ka ārpasaule viņas aptraipa. Iedzimto gaume un paradumi (protams, pirms mēs viņiem esam iemācījuši ko labāku) ir vienkārši barbariski pilnīgi nepieņemami. Vai spējat noticēt, misis

Ročestera, ka sievietes vienkārši nomaitā nevēlamus zīdaiņus, kuri tām gadījušies? un, ņemot vērā viņu dzīves apstākļus, tas notiek pārāk bieži. Jā, tas jūs gan pārsteidz, taču pajautājiet tepat misteram Kihi, vai tā nav taisnība."

"Protams, mūsu dzīvesveids atšķiras no jūsējā," misters Kihi lēnām pamāja, cieši lūkodamies uz maigi trīsošo aspiku savā šķīvī. "Manuprāt, mēs daudz ciešāk sadzīvojam ar domu par nāvi." Viņš pagriezās un pievērsa lielās, tumšās, miklās acis man. "Vai jums nav stāstīts par Oblivionas kapulauku, misis Ročestera? Tur ir apbedīts mans tēvs; tam uzlikts "tabu" tas nozīmē, ka tur nedrīkst iet."

"Dārgais Viremu, nu tiešām!" iesaucās Diāna, tomēr viņas smiekli skanēja piespiesti. "Jūs nedrīkstat uztraukt mūsu viešņu ar šiem vecajiem šausmu stāstiem! Tā vieta atrodas salas otrā galā, Džeina, tuksnesīgajos laukos tā ir galīgi pamesta un aizaugusi tas ir pārāk tālu no mājām, lai tev jebkad draudētu briesmas tur nejauši nokļūt."

Misters Kihi apklusa; es domāju par to, ka ir tik dīvaini redzēt abas reliģiskās sistēmas pastāvam līdzās vienā cilvēkā. Vienmēr uzskatīju, ka viņš kā arhidiakona kapelāns viennozīmīgi solījies Kristum, un tomēr, neņemot vērā viņa garīdznieka kārtu, jutu, ka viņu vēl arvien ietekmē arī senie pagānu ticējumi, pat ja vārdos viņš to īsti neatzīst.

"Jūs jau noteikti būsiet ievērojusi, misis Ročestera, cik ļoti zināmi aborigēnu priekšstati un nostāja atšķiras no mūsējiem?" misis Partita zinīgi deva mājienu. "Kanibālu tradīcijas (briesmīgās kara dejas, un tā tālāk, un tā joprojām) mēs par laimi beidzot esam gandrīz izskauduši. Dabiski, alkohols tagad ir smags lāsts, tāpat kā viņu bezkaunīgais paradums staigāt apkārt, kā daba tos radījusi varat iedomāties, kā viņu pretīgais kailums mani šokēja. Bērni, bez šaubām, ir ļoti labdabīgi, bet agrāk gan zēni, gan meitenes bija paraduši atklāti plunčāties visi kopā bez jebkādiem peldtērpiem līdz mēs viņiem iemācījām, ka tā neklājas.

Taču mums gluži labi patīk iedzimto "poi" dejas un mākslas darbi audumi un tamlīdzīgas lietas vai ne, Greisa? Daži motīvi viņu mākslā būtu apkarojami tie ir gaužām negaumīgi un aizskaroši, to es jums varu pagalvot; piemēram, man nekad nav īsti patikuši mūsu mazās kapelas rotājumi."

Greisa Parfita grima savā krēslā blakus Haroldam un likās kauna pārņemta; galva noliekta, skatiens piekalts vislabākā Īrijas audekla galdautam. Ar šausmām ievēroju, ka pēkšņi viņai izsprāgst asara un norit pār vaigu, Greisa nepacietīgi to notrauca un samirkšķināja acis. Viņas māte, neko nemanīdama, ar salveti susināja savu sačokurojušos, saviebto lūpu kaktiņu.

"Saprotiet, misis Ročestera, man nav nekas pret iedzimtajiem lai gan ne visiem ir tik brīvi uzskati. Tomēr katram jāturas pie sava tāda ir mana filozofija, es uzskatu, ka tas ir vienīgais ceļš. Mēs saderam ar sev līdzīgiem, jauktās laulības nekad nav izdevušās tas ir tik sarežģīti bērniem, kuri varētu rasties. Viens jaundzimušais var izskatīties pēc īsta eiropieša, bet tad jau nākamais visdrīzāk būs tīrasiņu aborigēns. Ticiet man, es esmu pēdējā, kura noliegs šīs rases izskatīgumu tās labākajos paraugos. Viremu šeit ir spožs piemērs, ko var sasniegt, ja vien kārtīgi apņemas."

Vecā dāma visžēlīgi uzsmaidīja nabaga misteram Kihi; viņa garās, zīdainās skropstas mirkšķinot skāra tumsnējos, zeltainos vaigus; es sarku viņa dēļ. Viņš ar neizdibināmu skatienu cieši raudzījās uz nazi, domīgi svārstīdams to labās rokas pirkstos. Diāna man reiz stāstīja, ka mistera Kihi radītājs bijis slavens karotāju virsaitis. Es nodomāju ja šeit un tagad uzpeldētu viņa senču kanibālu instinkti, es šādu atavisku impulsu uzskatītu par pilnīgi attaisnojamu.

"Indijā lēmumu pieņem vecāki. Dažkārt pāris ir vēl tikai jaunuļi, un pirms kāzu ceremonijas viens otru pat ne reizi nav redzējuši. Nezinu, vai tikai šī sistēma, kopumā ņemot, nav pat labāka; vecāki var izvēlēties tādu, kurš ir piemērots no visiem viedokļiem. Laulība nozīmē ko vairāk par jauneklīgu iemīlēšanos vai jūs man piekrītat, misis Ročestera?"

Es, palokot galvu, vāji atsmaidīju, un jutos neomulīgi, jo manīju, ka Keilebs arvien vairāk sarauc uzacis.

"Misis Parfita ļoti labi pārzina morāles draudus, ar kādiem jāsastopas mūsu jaunajās kolonijās," misis Oterlija saldi iestarpināja, acīmredzot radusi pieglaimoties draudzenes uzskatiem. "Viena no galvenajām problēmām, ar kuru mums jāsaskaras, ir neprecēto emigrējušo vīriešu lielais pārsvars; Glāstonā viņi diemžēl ir daudz lielākā skaitā, nekā brīvas jaunas sievietes. Kā varat iedomāties, misis Ročestera, tas var novest vienīgi pie dažāda veida amorālas rīcības. Diezgan plaši izplatīta ir izlaidība un, es domāju, nebūs par stipru teikts, arī izvirtība …"

"Gluži pareizi, Henriete, gluži pareizi." Misis Parfita atgriezās kaujas laukā, nepielūdzami pārtraukdama savu apakšnieci. "Mūsu labos darbus dažkārt ļoti ātri izposta zināmas kolonistu šķiras jutekliskā apetīte. Un tie nav tikai emigranti! Varbūt jums nav ne jausmas, misis Ročestera, ka bīskapam Topledijam nācās nomainīt mana dēla priekšgājēju viņa vaļīgās morāles dēļ attiecībā uz vairākām iedzimto meitenēm? Šādu pretīgu nekrietnību varētu sagaidīt no pāvesta sekotājiem (katrā ziņā zemāks par Romas katoļiem vairs nevar būt neviens!) vai, es pat teiktu, no metodistiem. Tomēr laikam šajā sabiedrībā labāk būs izteikties iespējami mazāk." (Viņa zīmīgi paskatījās uz savu mazdēlu.) "Mūsu pašu kārtas pārstāvja nodevība, protams, bija sāpīgs trieciens. Tomēr mūsu kristīgie principi, par spīti visam, ņem virsroku, kā tam arī jābūt, jo uz tiem patiešām būvēta vienīgā īstā Ticība…"

"Ā, jūs uzskatāt, ka jums pieder monopols uz Patiesību, misis Parfita?" Keilebs ierunājās savā zemajā, rāmajā balsī, acīmredzami nespēdams vairs ilgāk valdīties. "Kas attiecas uz mani, tad es neuzskatu, ka šī mitoloģija, kurai jums un man būtu jātic, ir ar kaut ko pārāka par to, kurai tic iedzimtie. Visu veidu teoloģijai ir viens un tas pats nesasniedzamais mērķis, tas ir, mēģināt izskaidrot neizskaidrojamo; visām reliģijām ir viens uzdevums tirgoties ar vienu un to pašu lielumu tā sakot, mūžīgās dzīvības apsolījumu. Apmaiņai mēs no saviem tumšādainajiem brāļiem prasām tikai to, lai viņi atdod mums savu zemi…"

"Mans mīļais Keileb!" misis Parfita bija ārkārtīgi sašutusi. "Vai tu patiešām uzdrošinies nostādīt līdzās kristīgo dogmu un tumsoņu pagānu elku pielūgšanu? Evaņģēlijā sludināto Patiesību diez vai var salīdzināt ar "citu veidu teoloģijām", kā tev labpatīk tās dēvēt! Tā nekādā ziņā nav saistīta ar pērkamiem darījumiem, kā tev tik kļūmīgi šķiet. Tev vajadzētu kaunēties…"

"Nē, nē, māt," arhidiakons līksmi iebilda, "Jaunatnei jāļauj izteikties; baznīca ir gatava aizstāvēties pret bezdievjiem un neticīgajiem. Es nekaunos, ka nesen esmu nopircis zemi uz sava vārda, ja par šāda veida darījumiem tu runā, Keileb, es nezināju, ka zeme tiek vienkārši atdotai Kas attiecas uz iedzimto nostāstiem par Radīšanu, tad man tie vienmēr likušies apburoši bērnišķīgi. Viņi tic, ka Rangi un Papa Debesu un Zemes personifikācijas, ziniet, misis Ročestera paši ir Radītāji, pasaules Pirmradītāji. Mēs, kuriem dota augstāka izpratne, protams, zinām, ka Dievs Tevs bija tas, kurš radīja Debesis, Zemi un visu, kas tajās ir…"

"Un šis atjautīgais izskaidrojums jūsu sirdsapziņu apmierina labāk, arhidiakon?" Keileba tonis bija neslēpti sarkastisks. "Vai iznākums nav viens un tas pats…"

Misis Parfitai šāda atklāta viņas dēla garīgās autoritātes apšaubīšana bija kā eļļa ugunī. "Man tavi vārdi izklausās bīstami tuvi zaimiem, Keileb! Vai tu visā nopietnībā gribi sacīt, ka nesaredzi visu to labo, ko esam devuši mežoņiem, un ko vēl varam dot?"

Keilebs pavēra muti atbildei; pamanīju, ka viņa māte galda otrā galā uzmet niknu skatienu un viegli, bet ļoti uzsvērti pagroza galvu no vienas puses uz otru.

"Nezinu gan, kur jūsu dēls ņem savus mūsdienīgos spriedumus, misis Ficdžeimsa," misis Parfita sūdzējās. "Tālāk tu, Keileb, man teiksi, ka esi to pusē, kuri grib, lai mēs ticētu, ka piederam pie tās pašas sugas kā orangutani un šimpanzes!"

"Baidos, ka dažiem tas būtu pārāk liels gods," Keilebs neskaidri nomurmināja.

"Ak, tas ir šokējoši!" Džūlija ieķiķinājās.

Diāna ar skatieniem pātagoja Keilebu. Taču vecā dāma, par laimi, nelikās dzirdējusi; domādama, ka apklusinājusi savu pretinieku, viņa smaidīja drūmu, paštaisnu uzvarētājas smaidu.

13. nodaļa Dzejas tiesa

Kungi nelika mums viesistabā nīkt vienām ilgāk par pusstundu; likās, ka neviens no misionāriem nav nodevies tabakas baudīšanas priekiem vairāk kā Harolds un Keilebs. Kad viņi atkal pievienojās, mani pierunāja (sevišķi uzstājīgi to darīja misis Parfita) pašai savā klavierpavadījumā nodziedāt pāris īru un itāliešu ārijas; pēdējās par godu misis Oterlijas īpašajai gaumei.

Manu pieticīgo sniegumu uzņēma ar sajūsmas pilniem aplausiem, un pat iepriekšminētā dāma, sparīgi vēdinādama vēdekli, atļāvās izteikt man komplimentu "par ievērojamo pirkstu veiklību" un "gluži tīkamo balsi". Tika prasītas piedevas, kad biju izpildījusi Gluka Chefaro senza Euridice?, viņa turpināja taurēt šīs apburošās kanconetas [39] melodiju kā neapstrīdamu pierādījumu savai teorijai par itāļu nepārspējamo muzikalitāti. Redzēju Keileba vīpsnu, tomēr atturējos apgaismot misis Oterliju par šīs dziesmas radītāja ģeogrāfisko izcelsmi.

Tad tika apžēlots pats Keilebs, un viņam bija ļauts mums parādīt savas muzikālās dotības; priecājos, ka man beidzot radās izdevība tās novērtēt. Viņa māte apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt valdzinošās balādes Anabella Li ievadtaktis. (Diāna bija likusi noprast, ka līdz šim mana klātbūtne bija par iemeslu Keileba kautrībai; šovakar, protams, no šīm kautrības važām viņu atbrīvoja vīns.)

Tas notika sensenos laikos, kādā piejūras karaļvalstī. Tur dzīvoja jaunava kāda, Vārdā Anabella Lī; Tikai viena doma tai sirdī Man mīlēt un mīlētai būt. Toreiz abi bijām vēl bērni Šajā piejūras karaļvalstī, Bet mūs vienoja augstākā mīla ar Anabellu Lī;

Bet šo mīlu, tik skaidru un cēlu Debess zēravi [40] kāroja ņemt.

Divviru logs bija atvērts līdz galam, pa to ienāca nakts; mēness izgaismotie viļņi, maigi putainām galotnēm veļoties līcī, saplūda kontrapunktā ar Keileba spēcīgo baritonu. Viņa balss, lai gan neizglītota, tomēr spēja pilnībā attēlot dzejā paustās jūtas. Klausoties dziesmas traģiskās beigas, izgāju verandā, lai slēptu neizsakāma aizkustinājuma asaras. Un tādēļ, tais tālajās dienās, Šajā piejūras karaļvalstī, Tie sūtīja ledainu dvašu Stingst mana Anabella Lī; Tad nāca tās augstdzimtie brāļi, Un nesa to projām no manis, Lai kapenēs slēgtu uz mūžu Šajā piejūras karaļvalstī.

Taču vienmēr, mēnesim mirdzot, Man sapņos nāk Anabella Lī.

Tas nav zvaigznes, kas debesīs ceļas, Bet gan mīļotās brīnišķās acis. Tādēļ paisuma naktīs es guļu tai līdzās Manai mīļotai līgavai, dzīvībai manai Viņas kapenēs jūras krastā, Un ieklausos jūras balsī.

Izskanēja dziesmas pēdējā, veiksmīgi falsetā paņemtā nots. Atgriezos istabā un aizrautīgi pievienojos aplausiem. Arī mis Parfitu, kura sēdēja uz polsterēta soliņa ar zīda pušķīšiem, acīm redzami bija iespaidojis šis priekšnesums; viņai blakus stāvēja Viremu Kihi un pieklājīgi aplaudēja. Pamanīju, kā viņi smaidīdami saskatās un pēkšņi atkal atcerējos to dienu, kad Lady Rose Winter lēnām slīdēja garām salām un es no kuģa klāja ieraudzīju šo pāri pastaigājamies Kanaānas baznīcas dārzā, iegrimušus sarunā. Jutu, ka starp viņiem strāvo jūtas, kuras tie nedrīkst izrādīt. Man atvērās acis, šis atklājums bija nepārprotams, neapzināti jau sen to biju nojautusi.

Līdz šim naivi biju iedomājusies, ka zemāko dziņu raisītus sakarus ar iedzimto rasi piekopa tikai zemāko sabiedrības slāņu eiropieši jūrnieki, vaļu mednieki, tirgotāji, fermu strādnieki un tamlīdzīgi ļaudis, kuri neuzskatīja zem sava goda (kā man to lika noprast Džūlija Braftone) ņemt par mīļākajām iedzimto sievietes. Man nekad nebija ienācis prātā pieļaut domu, ka angļu dāma varētu atļauties saistīties ar iedzimto vīrieti. Tomēr, kādēļ gan lai es uzskatītu, ka man ir tiesības saukt šīs attiecības par zemāku dziņu raisītiem sakariem? Iepazīstoties ar Viremu, es pati acumirklī ievēroju, ka viņa fiziskajam skaistumam un personiskajai pievilcībai piemīt liela vara. Ja viņš Greisai būtu atzinies savās jūtās, tad kas gan viņai varētu neļaut uz tām atbildēt? Galu galā, viņš taču bija ordinēts Anglijas Baznīcas priesteris, Greisas brālis bija šīs baznīcas arhidiakons; nez vai šī institūcija uzņemtos apgalvot, ka Viremu sabiedrībā atradās uz zemākas pakāpes, nekā viņa.

Atceroties Greisas mātes aizskarošās un aizbildnieciskās piezīmes vakariņu laikā, tagad labāk izpratu, ka acīmredzamo kaunu un pazemojumu viņa izjuta sava mīļotā dēļ. Man bija Greisas žēl par to, ka viņai pastāvīgi nācās slēpt savu mīlestību no šīs ķildīgās sievietes, jo misis Parfita šķita esam laimīgā neziņā par to, kādas jūtas valda starp viņas meitu un pašas dēla kapelānu. Katrā ziņā šobrīd, kad muzikālie priekšnesumi bija galā, misis Partitu pārlieku nodarbināja jautājums par paisuma tuvošanos, lai viņa spētu domāt par jebko citu. Lai gan itin visi apgalvoja, ka vēl vismaz stundu ceļš starp salām būs drošs, viņas bažas nebija iespējams remdēt. Viņa neiedomājās, ka Greisai tik agri mājās atgriezties negribētos; meita viņai bija kā istabene, kuras neiztrūkstošā pavadonība tika uztverta kā pašsaprotama.

Jutos pateicīga, kad sarunā iejaucās Keilebs un, visai sabiedrībai piebalsojot, no sirds piedāvājās pavadīt veco dāmu uz misijas apmetni. Taču laikam gan misis Partitai vēl smeldza netīkamie iespaidi par Keileba "mūsdienīgajiem uzskatiem", tāpēc viņa atteicās izmantot šādu laipnību. Viņa bija spiesta piekāpties tikai tad, kad misis Oterlija paziņoja, ka viņi ar vīru ir gatavi doties ceļā un pavadīšot misis Partitu un Rūbenu.

Kad vairs nebija klāt abu Kanaānas vecāko dāmu, kuras rādīja cienīgas izturēšanās piemēru, saspringums uzreiz atslāba un sabiedrība jutās brīvāk. Harolds, pavisam aizmirsis kruķus, centīgi turpināja liet glāzēs konjaku un citus izmeklētus franču stipros dzērienus; bija tā, it kā divas stingras skolmeistarienes, no kurām visi baidās, būtu uz brīdi atstājušas klasi bez uzraudzības.

"Kādēļ tu neparādi māsīcai savus darbus franču valodā, Keileb?" viņa māte aizrautīgi ieminējās. "Man gribētos zināt, ko viņa teiks par taviem sacerējumiem."

Taču Keilebs, stāvēdams pie kamīna, bargi rauca uzacis un nemaz negrasījās izpildīt viņas vēlēšanos. "Viņu tie nekādā ziņā nevar interesēt," Keilebs beidzot norūca, "un citus ari ne."

"Man šķiet, ka tu runā un raksti ļoti pareizā franču valodā," Diāna lūdzās. "Es viņam iemācīju tik, cik zināju pati, Džeina, tomēr skolnieks drīz vien pārspēja savu skolotāju. Viņš pastāvīgi lasa franču valodā un, vai zini, visvairāk viņš apbrīno Balzaku. Tik tiešām, Keilebs lasa un rakstā vēlu naktīs; man nemaz nepatīk, ka viņš savu sveci dedzina no abiem galiem."

"Mon frиre aime se faire prier[41]," harolds viltīgi ieteicās, jo keilebs vēl arvien nelikās ne zinis par mātes vēlmi, "taču es varu atnest viņa burtnīcas zinu, kur tās ir."

Keilebs vēl arvien rauca pieri, tomēr gandrīz nemēģināja brāli aizkavēt. Varēja dzirdēt, kā Harolds izveicīgi uzlēkšo pa kāpnēm; drīz viņš atgriezās, uzvaroši vicinādams gaisā vairākas burtnīcas ar atlocītiem stūriem.

"Varbūt tu vēlētos kaut ko nolasīt, Džeina?" Diāna ierosināja. "Cik atceros, tev vienmēr bija labāka izruna nekā Mērijai vai man."

Slepus uzmetusi skatu autoram (kurš stāvēja tikpat nekustīgs un neizteiksmīgs kā akmens bluķis), es atvēru vienu no blīvā rakstā aizpildītajām cahiers[42], kuras harolds bija man pasniedzis; uz vāka vienkārši bija uzrakstīts Prйmices[43]. Tas bija esejas dzejā, ieraudzīju nevienādās rindās rakstītus pantus; rokraksts gluži skaidrs, taču nebija gandrīz nevienas pieturzīmes, tādēļ pirmajā acu uzmetienā darbs likās nesalasāms.

"Trakais zirgs", es pieteicu, baidoties no visļaunākā, proti, ka publisks šo bērnišķīgo vingrinājumu lasījums smagi pazemos rakstītāju. Turēju aizdomās Haroldu, ka viņš nicināmā kārtā ieplānojis šādu nežēlīgu iznākumu, taču tobrīd nezināju, kā lai atsakos izpildīt Keileba mātes uzstājīgo lūgumu. Tā bija taisnība, ka mana izruna ir laba franču valodas skolotāja Lovudā (madame Pjero) bija dzimusi Lillē, un es vienmēr uzcītīgi centos gūt labumu no viņas piemēra.

Noklepojos; viesību čalas vietā pēkšņi bija iestājies gaidpilns klusums. Nostādījusi balsi tik patīkamā tembrā, cik vien spēju, es lasīju:

Es sapnī redzēju melnu zirgu, kas jāja pa vakara spoguļu mieru cinisks netiklis plandošām krēpēm, lepns kā Artabans.

Es sapnī redzēju zaļu zirgu, kas skrēja pāri tuksnešiem, līdzenumiem mežonīgiem un staigniem, pa tramīgo hiēnu zemi.

Es sapnī redzēju traku zirgu,

kas nezināja,

kurp

auļo.

Tā

kritušais Tumsas princis veltīgi meklē Dzimto zemi.

Apzinājos, ka pamazām un neviļus mans lasījums mainījās no aizbildnieciska un izteikti ritmiska skolotājas toņa, līdz klusinātam čukstam nobeigumā. Biju izbrīnīta un šokēta ne tikai par dzejnieka acīmredzamo franču valodas prasmi gramatikas, vārdu krājuma un lietojuma ziņā, bet arī par neparastajām jūtām, ko izteica šī dzeja. Kas gan varētu iedomāties, ka šis nepieredzējušais jauneklis spēj izteikt tādas domas kaut jelkādā valodā? To, ka dzejā Keilebs attēlojis pats sevi, es sapratu acumirklī; viņš bija šis "trakais zirgs, kurš lepni auļo kā Artabans, krēpēm plīvojot vējā." Ne visai labi izpratu, kas bija "zaļais zirgs tramīgo hiēnu zemes mežonīgajos, staignajos līdzenumos". Likās, ka šīs rindas autors ir vismaz pustraks, turpretī Keilebu pašu un viņa garīgo apjukumu no jauna atpazinu "kritušajā Tumsas princī, kurš veltīgi meklē dzimto zemi."

"Kādas ir tavas domas, Džeina?" Diāna nemierīga jautāja.

Es smaidīju; vēl arvien jutos pa pusei apstulbusi. "Tas patiesi ir kas neparasts! Vai tu tiešām pats to uzrakstīji, Keileb?"

"Es to neesmu norakstījis, ja to jūs gribat jautāt."

Vai viņš mani būtu pārpratis? Es tikai gribēju izteikt, cik dziļu iespaidu uz mani atstāja šī dzeja. Viņš turpināja sarauktu pieri raudzīties turku paklājā, taču es jau biju sapratusi, ka šāda izturēšanās neko īpašu nenozīmē, tā ir tikai īpašs elements viņa mīmikas valodā. Uzmanīgi pētīju Keilebu, meklēdama papildus pazīmes, kas varētu izpaust viņa patieso noskaņojumu. No mutes kustībām, it kā viņš cīnītos apspiest sarauktajai pierei neatbilstošu jūtu impulsus, es pagaidām secināju, ka mans lasījums viņam paticis.

"Jūs ļoti labi nolasījāt, Džeina," visbeidzot viņam labpatikās teikt, "kaut man būtu vismaz puslīdz tik laba izruna."

"Tu esi ļoti laipns, šī dzeja ir uzrakstīta … ļoti lietpratīgi."

Man pašai šie vārdi atkal izklausījās sāpīgi noraidoši, it kā runātu guvernante. Es gribēju teikt, ka dzejolis ir "brīnišķīgs" vai "cēls", taču zināju, ka šāda slavināšana viņu samulsinās vēl vairāk. Diāna bija mani cieši vērojusi un tagad prātīgi pamāja, it kā sacīdama: "Nu redzi tu visu laiku viņu vērtēji par zemu!" Ievēroju, ka pat Harolds lepni smaida.

"Es tik labi nezinu šo valodu, lai saprastu nozīmi, bet jūsu lasījums tik tiešām bija skaists, misis Ročestera," Džūlija diplomātiski ieteicās. "Tas skan kā mūzika; vai jūs nenolasītu vēl kādu!"

Uz labu laimi pašķirstīju lappuses. "Tumsas nakts" es klusi nolasīju dzejoļa nosaukumu.

Vakars nolaižas, lā melnā dūmaka Traucas dejodama Caur zaraino zaļumu Vēja nesta

Kā senatnes atraitnes, Garos plīvuros tinušās, Vērdamās zvaigznēs Raud.

Ardievu, skaistā saule! Tumšās mežģīnes Apklāj tavu sārtumu Un tumsas mežu.

Vakars nolaižas Skumjo siržu dzīlēs. Vijolnieka Ledainie akordi Izbirst tālē.

Ziloņkaula mēness Vairs neuzlec; Lauki ir melni, Nakts dziesma Uzvilnī

Un drīz noplok Bālajā ausmā.

Noliecu galvu, lai notrauktu asaru. Iepriekšējais dzejolis pauda mežonīgu, drosmīgu spēku, tas bija jauneklīgas kvēles pilns, bet šajās vārsmās bija tikai sāpes, tikai izmisums. Jau atkal biju izbrīnīta; ko gan šis zēns varēja zināt par "senatnes atraitnēm", kuras, "garajos plīvuros tinušās, vērdamās zvaigznēs, raud"? Viņa sirds taču nebija sievietes sirds; kāda viņa agrajos aztas varēja būt pieredze un ko viņš varēja zināt par dzīves nepastāvīgumu? Kā viņš bija pratis uzrakstīt šādas traģiskas rindas, kur šķita dziļā izpratnē attēlotas manis pašas bēdas un ciešanas; kā viņš spēja tās izteikt labāk, nekā es jebkad to spētu izdarīt, jo vai tad es pati nebiju šāda sērojoša atraitne?

Jau ar pirmo lasījumu mani pārņēma savā varā viņa dzejas mūzika; tā vēl arvien pulsēja man asinīs, tā trīsēja nervos. Sāpīgi aptvēru, cik aprobežota un stulba esmu bijusi, domādama, ka Keileba sirds ir nejūtīga, jo viņš neko neizrāda. Tagad pārliecinājos par pretējo ka viņš juta itin visu, un varbūt pat pārāk dziļi; viņš tiešām dzīvoja pasaulē, kurā mutuļoja dziļas emocijas, savādi priekšstati un baisas vīzijas. Bez vilcināšanās atzinu viņa garīgo pārākumu pār mani, beidzot taisnīgi novērtēju viņa plašo iztēli, negaidītās izteiksmes spējas; jutu godbijību pret iedvesmu, kas bija iedzīvinājusi šīs brīnumaini savādās vārsmas.

14. nodaļa Mēnessgaisma

Pulkstenis sita vienpadsmit. Literatūra laikam bija nogurdinājusi Džūliju, un viņa ierosināja "bālsejainā" mēness gaismā uzspēlēt kroketu; šo domu visi uzņēma ar atsaucību. Izgājām ārā; gaiss bija maigs, tajā jautās apkārtējā subtropu meža ziedu muskusa smarža. Sacēlās viegls vējš un čabināja lapotnes. Milzīgs, dzeltenbāls, gandrīz pilns mēness peldēja skaidrajās, zvaigžņotajās debesīs, un izskatījās, ka to apņem divas plaukstas, kuras veidoja slaidu, pakalnā aiz mājas austrumu spārna augošu priežu zari. Liegais mēness starojums, ko atspulgoja un pastiprināja ūdeņi, šķita izplatāmies visos dārza slepenākajos un attālākajos nostūros.

Nakts ainas skaistuma, blāvi mirdzošo ziedu un krūmu vilināta, turklāt jūtot nepieciešamību vienatnē pārdomāt tikko piedzīvoto atklājumu par mana jaunā radinieka māksliniecisko ģēniju, es jutos laimīga, ka varēju uz pāris minūtēm atstāt pārējos, sitam kroketa bumbiņas. Harolds un Keilebs bija neierasti līksmi un trokšņaini, viņi viens otru provocēja uz skaļiem smiekliem un vispār izturējās kā draiskulīgi skolas puikas, visas brāļu nesaskaņas likās apraktas un aizmirstas, vismaz šajā brīdī.

Es lēnām pastaigājos mājas priekšā gar torni; tā slaidā, skaidām klātā smaile melna slējās virs Diānas guļamistabas. Noisetes rožu koks ar dzeltenajiem ziediem, kas lieca zarus ap Keileba logu un kāpa augšup uz manas istabas frontonu, izplatīja saldu smaržu mākoni. Rozes ziemsvētkos! Manam jau tā apjukušajam prātam šie vasaras vidus ziemsvētki likās vēl pretrunīgāki un mulsinošāki. Gaisā vairs nebija tā mokošā, sutīgā karstuma, ko piedzīvojām, šķērsojot ekvatoru, tomēr spēcīgās muskusa smaržas atgādināja nomoda naktis, ko kopā ar leitnantu Trevelianu biju pavadījusi uz Lady Rose Winter klāja, kuģim no Āfrikas krastiem burājot dienvidu virzienā.

"Misis Ročestera?"

Aizmaldījusies savos naksnīgajos sapņos, domāju, ka esmu viena. Strauji apsviedos apkārt; gandrīz vai gaidīju, ka ieraudzīšu viņu. Taču man pretī koši spīdēja vienīgi arhidiakona lielie, līdzenie zobi un baltais kaklauts; viņa soļus tuvojoties apslāpēja mēness gaismā spīdošā velēna. Pārsteidza arī vīna izgarojumi viņa elpā, taču lieliskos vecos vīnus tikām baudījuši mēs visi, un kādēļ lai kopā ar pārējiem to nebūtu darījis arī viņš? Apņēmusies izturēties saskaņā ar Vecās Pasaules pieklājību, es par atbildi uz viņa sveicienu līksmi pamāju. Nelielā slīpumā uz bruģētā celiņa zaudēju līdzsvaru un sagrīļojos, mani gaišie, platie svārki aizķērās aiz rūpīgi apcirpta buksusu dzīvžoga; jutu, ka tūlīt necienīgi nogāzīšos.

"Pateicos, arhidiakon," es nomurmināju. (Viņš bija pasteidzies uz priekšu un, satvēris manu kailo roku, palīdzēja noturēties kājās; tomēr roku pēc tam neatlaida.) "Laikam vīns būs mani apreibinājis…"

"Kāda jums smalka, maza roka, misis Ročestera gandrīz kā bērnam! Bet, ziniet, jums nevajag saukt mani par arhidiakonu. Man tik tiešām būtu ļoti patīkami, ja jūs parādītu man godu un sauktu mani par Džoziju. Vai jums nešķiet, ka esam jau tik daudz sadraudzējušies?"

Viņa lielā, tumšā galva viegli šūpojās no viena sāna uz otru, sārtās lūpas muļķīgi smaidīja, skanīgā balss pierunāja un vedināja (tās apburošo spēku es jau biju izjutusi mazajā Kanaānas salas kapelā).

"Jūs esat ļoti laipns, taču nez vai, ņemot vērā mūsu īso pazīšanās laiku… " es iesmējos un pēkšņi jutos mazliet histēriska. "Baidos, ka šovakar mēs esam pārmēru baudījuši vīnu, arhidiakon!"

"Nē, nē, Džeina ziniet, Baznīca nenosoda šādu retu atļaušanos; katrā ziņā es neesmu no tiem, kuri apkaro jebkādas prieka izpausmes." Satraukuma pārņemts, viņš tikpat kā nepievērsa uzmanību tam, ka es joprojām, viņu uzrunādama, saku "arhidiakon". "Bēdīgā kārtā līdz šim jūs reti esat redzēta misijā bez šaubām, jūs šeit bijāt pārmēru aizņemta; es tiešām baidos, ka jaunais Keilebs ir pārāk izmantojis jūsu labsirdību. Vai drīkstu cerēt, ka drīzumā ļausiet man jūs pavadīt un izrādīt mūsu pieticīgo iestādījumu? Jūs laikam vēl neesat apmeklējusi slimnīcu? Mana nabaga māsa ilgojas jums to parādīt, bet viņa ir pārāk kautrīga, lai pati izteiktu uzaicinājumu. Viņai ļoti trūkst līdzcietīgas sievietes auss, kam uzticēt savas likstas Viremu, jūs jau zināt, un tamlīdzīgas lietas. Jūs varat iedomāties ja Māte uzzinātu…!"

Beidzot izrāvu savu roku no šī lielā lāča ķepas, man beidzot likās, ka viņš iet par tālu. Pati sev varēju atzīties, ka mans sarunas biedrs nav gluži nepievilcīgs viņa iedomīgajai pašpaļāvībai patiešām piemita nesaprotama vara, kurai mana vājā sievietes griba gandrīz nespēja pretoties, tomēr tajā pašā laikā kaut kas šajā cilvēkā mani atbaidīja.

Jutu kārdinājumu viņam atgādināt, ka "miesas kārība ir sacelšanās pret Dievu". Tomēr apvaldīju šo impulsu, prātā piesaukdama veco devīzi: iti vino veritas*. Nav patīkami pieredzēt, ka cilvēka vārdi atšķiras no viņa darbiem, es nodomāju.

Par laimi, ieraudzīju glābiņu. Kroketa spēlētāji bija beiguši savu skaļo turnīru un, tuvodamies pa aleju starp diviem partcrre[44] trīsstūriem, nupat iznāca no ozolu ēnas. Džūlija ar savu pielūdzēju un Greisa ar Viremu divi pāri mēness gaismā; viņi redzēja tikai viens otru. Saskatīju, ka Harolda roka ir ap Džūlijas vidukli, bet viņas galva balstās uz Harolda pleca! Turpretī māsīcas Diānas lūpas bija domīgi sakniebtas, viņa nopētīja mani un arhidiakonu ar neparasti bargu skatienu.

Tad es ieraudzīju Oblivionas dzejnieku-ganu Keilebu; viņš savā elegantajā drēbju kārtā gāja nopakaļ pārējiem, un viņa siluets asi izcēlās uz mirgojošo ūdeņu fona. Vai šis bija īstais Keilebs, vai tikai gaistošs viendienas brīnums, kuram par savu eksistenci jāpateicas vienīgi nevainojami piegrieztam uzvalkam, kas ir kārtējais piemērs tam, cik liela nozīme ir ietērpam, kādu vīrietis valkā ikdienas darbā? Vairs nebiju droša par to, kas viņš īsti bija; šobrīd tikai skaidri redzēju, ka arī viņš skatās manī ar neslēptu neapmierinātību.

Tas bija pārāk grūti izturams, likās, ka sirdī ieduras duncis. Mirklī sapratu, ka pēc ziemsvētkiem nav jēgas ilgāk palikt Oblivionā. Man tūlīt pat jāatgriežas Glāstonā; man jāapjož gurni un jājautā misis Hartfordai, vai viņa vēl joprojām var dot man darbu. Pati sev vairs nevarēju iestāstīt, ka man vienalga, ko Keilebs par mani domā; atklājot viņa muzikalitāti un dzejas dotības, es biju ielūkojusies viņa negaidīti skaistajā gara pasaulē, man atlika tikai un vienīgi respektēt tā cilvēka viedokli, kurš spēja uzrakstīt tādas rindas, kādas biju lasījusi šovakar.

"Protams, ka ceļš ir drošs!" (Keilebs un māte bija iekarsuši domu apmaiņā; man bija bail skatīties, cik nikni viņš tai strīdējās pretī, salicis rokas uz gurniem.) "Dieva dēļ! Es miljons reižu esmu to darījis naktī, jūra vēl ir gluži mierīga!"

Likās, ka viņi strīdējās par to, vai būtu saprātīgi mazajā buru laivā doties uz Kanaānas salu, kā bija domāts iepriekš, lai aizvestu mājās arhidiakonu, Greisu un Viremu. Vējš bija sācis šalkt priedēs aiz mājas, skaidri varēja dzirdēt viļņu clapotis, kad tie šļakstījās pāri dambim, taču citādi nakts bija gluži gaiša un rāma. Tomēr mana māsīca nebija pārliecināma, viņa dedzīgi uzstāja, ka visiem jāpaliek pa nakti Oblivionā.

"Jebkurā gadījumā, Keileb, tu esi par daudz dzēris, lai sēstos laivā, vai būtu diena vai nakts."

Diānas tonis liecināja, ka viņa necietīs turpmāku pretošanos. Keilebs neapmierināts, nevīžīgā gaitā slāja uz priekšu un nozuda istabā, Harolds nekaunīgi nosmējās viņam pakaļ.

"Es ļoti atvainojos Greisa, arhidiakon," Diāna pašūpoja galvu. "Keilebs spēj būt tik apnicīgs…"

"Nepavisam, nepavisam! Ak, kā gan tas ir būt jaunam un piedzīvojumu kāram?" Arhidiakons līksmi saberzēja rokas, šķietami priecīgs par izredzēm pavadīt nakti ārpus mācītāja mājas.

Kalpotāji jau bija atlaisti. Diāna drīz sāka iedalīt viesiem guļamistabas, es palīdzēju viņai nocelt stīvos, izgludinātos un salocītos palagus no skapja augstajiem plauktiem, kas atradās gaiteņa stūrī. Greisai tika tukšā istaba austrumu spārnā, starp Hannas un vecā Viljama Mešema istabām, bet arhidiakonam ierādīja mazu bēniņu telpu blakus Džūlijas istabai. Visbeidzot mēs uz viena no dzīvojamās istabas dīvāniem uzklājām guļvietu Viremu. Tikmēr Keilebs bija paņēmis eļļas lampu un pāri šaurumam apmainījās gaismas signāliem ar doktoru Oterliju, tā laikam bija ierasts darīt šādos gadījumos.

"Ar labu nakti, arhidiakon." Diāna, kā man likās, diezgan auksti uzsmaidīja savam viesim, ar svečturi rokā viņa pavadīja mūs līdz pirmajam kāpņu laukumiņam. "Džeina, vai tev nav iebildumu uz minūti ienākt manā istabā?"

"A, tad es vēlēšu jums ar labu nakti, misis Ficdžeimsa." (Šķita, ka viņa balsī sadzirdēju vilšanās pieskaņu.) "Ar labu nakti, ē… misis Ročestera. Lai jums abām patīkami sapņi!"

Sekoju Diānai viņas guļamistabā, kur viņa apsēdināja mani uz savas gultas.

"Es tikai gribēju atvainoties par savu neattapību, Džeina, dārgā man vajadzēja aptvert, ka tev varētu nebūt šim vakaram piemērota tērpa." Viņa paplikšķināja manu roku. "Pirmīt virtuvē Keilebs par to bija uz mani gauži dusmīgs mēs sastrīdējāmies! Un tagad vakarā tu redzēji, kā viņš nupat dārzā izturējās; šodien viņš nepavisam nav savā ādā. Man tavs tērps vienmēr šķiet nevainojams, lai vai kas tev būtu mugurā, tomēr mana sirds priecājās, redzot, ka esi novilkusi savas ierastās sēru drānas."

"Katrā ziņā esmu viņam ļoti pateicīga. Nezināju, ka viņš spēj būt tik uzmanīgs…"

Diāna savilka seju, noņemdama savu briljanta piespraudi. "Keilebs tiešām ļoti rūpējas par citiem. Jā, vari būt droša, tā ir taisnība nemaz neskaties uz mani tik greizi! Tici vai nē, bet zem viņa skarbās ārienes slēpjas zelta sirds, tikai nez kādu iemeslu dēļ viņš nevar ciest, ja to pamana. Baidos, ka tikai pret saviem iemīļotajiem suņiem viņš izturas pilnīgi brīvi."

Viņa paliecās uz priekšu, lai novietotu piespraudi ar atlasu oderētajā kārbiņā, tad noglāstīja mana ziloņkaula krāsas tērpa ieloces. Skumjš, nostalģisks smaids rotājās Diānas vaibstos.

"Jā, tu vienmēr izskaties labi, Džeina, tomēr ieraugot tevi šajā tērpā, visiem aizrāvās elpa. Domāju, ka nekad neesmu redzējusi ko piemīlīgāku. Vai tu varētu palīdzēt novilkt manu veco kleitu, dārgā? Man negribētos riskēt un modināt Džemmu kā saka Eifēmija Parfita, šajā pusē kalpotāji pastāv uz savu cieņu."

Pasniedzu viņas robe de chambre[45]; diāna apsēdās pie tualetes galdiņa un paņēma matu suku.

"Varbūt tu vari man paskaidrot, Di," es, pēkšņi ko iedomājusies, teicu. "Tas attiecas uz Džoziju…"

"Džoziju?" Pēkšņi viņas skatiens kļuva modrs un ass kā putnam, tajā vairs nebija sapņainības, un Diānas acis nenovērsdamās pētīja manu attēlu spogulī. "Vai tu domā arhidiakonu Parfitu, dārgā Džeina? Kas ir ar viņu?" Diānas zods bija noliekts sāņus, balsī ieskanējās asums, viņa iesmējās samākslotus, metāliskus smieklus. "Vai viņš tev kaut ko pateica?"

Pēc minūtes pauzes suka atsāka ritmiski slīdēt pa Diānas matiem, tomēr acis palika piekaltas manējām spogulī. Samulsu un, novērsusi skatu no stikla, piegāju pie augstā erkera loga, kas aizņēma torņa augšējo daļu.

"Ak, neko sevišķu, es tikai prātoju, kāda gan varētu būt dzīve šeit, antipodu zemē tādam atraitnim misionāram, kā viņš. Vai atceries, kā tavs brālis Džons vēlējās atrast sev palīdzi, kad devās uz Indiju? Arhidiakons savā ziņā ir izskatīgs vīrietis, nu jau divpadsmit gadus viņš dzīvo bez sievas. Šķiet, ka viņam nebūtu grūti saistīt kādu sava vecuma sievieti, vai pat jaunāku kā tev šķiet?"

Diāna tikai paraustīja plecus. Nepatīkamā kārtā nespēdama rast vārdus, es atspiedos pret ieapaļo dīvānu, kas atradās pie loga. Lejā, dārzā es saskatīju mūsu mazās sabiedrības mēnessgaismas promenādes vietu. Ja kāds uz mums būtu skatījies šeit, no augšas, mēs droši vien atgādinātu aktieru trupu, kas spēlē kādu iepriekšējā gadsimta galma pantomīmu. Ieraudzīju vietu, kur mani bija pārsteidzis arhidiakons, pienākdams no mugurpuses arhi-pavedējs un viņa izraudzītais upuris. Bet Džozija Parfits taču bija ordinēts baznīcas priesteris! Ko nozīmēja šī viņa briesmīgā flirtēšana ar mani, kaut arī bijām pazīstami tik neilgu laiku? Sieviete, kura nebūtu tik neatkarīgi noskaņota, kā es, varētu viņu pārprast. Tas, ko es gribēju uzzināt no Diānas, bija vai nav zināms, ka arhidiakonam būtu bijušas kādas romantiskas, neatļautas attiecības. Tas gan šķita neiedomājami cilvēkam, kurš atrodas tik atbildīgā amatā, tomēr šovakar arhidiakona izturēšanās man viņa nolūkus lika saprast nepārprotami.

"Lai arhidiakons apprecētos vēlreiz? To es nevaru zināt, Džeina. Man nekad nav bijis izprotams, ko viņš vēlas un ko nevēlas."

Māsīca pēkšņi pasmaidīja, viņas acis iemirdzējās gandrīz vai atriebīgi, un tas laupīja man drosmi turpināt izprašņāšanu. Nodomāju, ka viņa noteikti ir nogurusi pēc šīm ziemsvētku svinībām.

"O, ā propos*, gribu, lai tu saproti, ka es šādām pļāpām nepievēršu uzmanību, Džeina pirms tu šovakar nokāpi lejā, Henrieta Oterlija paspēja man pastāstīt, ka viena no tavām ceļabiedrenēm misis Faradeja, kura devās uz Kalabaru pie veslijiešiem šķiet, izplata nelāgas baumas par tavām attiecībām ar kādu militārpersonu uz Lady Rose. Protams, mana dārgā, es zinu, ka tu nekad nedarītu neko sliktu, es tev nešaubīgi ticu, Džeina."

Sukādama savu sirmojošo matu vainagu, viņa centās pārlieku cieši nepētīt manus kvēlojošos vaigus, tomēr es jutu, ka spogulī tumši nozibsnī viņas acis.

"Draudzību ar pretējā dzimuma pārstāvjiem viegli var noturēt par tādām attiecībām, kādas tās diemžēl patiesībā nemaz nav vai drīkstu atļauties sacīt tik daudz, dārgā Džeina? Parastos apstākļos es to neuzdrošinātos, bet tā ir taisnība, ka šeit tu esi viena pati, un es ļoti labi apzinos, ka mēs esam tavi vienīgie aizstāvji. Ir skaidrs, ka sievietei piesardzības nekad nevar būt par daudz, un galu galā es baidos, ka šķietamība ir tikpat nozīmīga, kā patiesība. Paskaties uz Greisu un Viremu tu noteikti jau būsi pamanījusi, kas tur notiek. Man vienmēr licies, ka ar visu savu bezgrēcīgo izskatu viņa ir mazliet dīvaina.

Protams, es zinu, kā ir būt vienai," viņa turpināja. "Es nejūtos veca, es vēl arvien izjūtu vēlmi pēc attiecībām, lai gan zinu, ka nevajadzētu. Ir tā, it kā mana dzīve būtu beigusies līdz ar Tomasa nāvi; vai gan tas netiek gaidīts no apzinīgas atraitnes? Tā tiek uzskatīts pie mums, tā uzskatīja arī senajā Ēģiptē, es reizēm domāju vai tikai viņi kopā ar vīru neapglabāja ari sievu? Nemaz jau nerunājot par kalpiem un mājdzīvniekiem, un visu pārējo. Zini, Indijā atraitnes sadedzina kopā ar vīriem bēru sārtā šausmīgi!"

"Jā, patiešām šausmīgi!" Es nomurmināju; mans skatiens bija piekalts laulību gredzenam, kuru māsīca nervozi grozīja pirkstā. "Nez vai misis Parfita atbalsta šo austrumu paražu?"

Diāna uzjautrināta iespurdzās un no tualetes galdiņa paņēma miniatūru sava nelaiķa vīra portretu. Kapteinis Ficdžeimss nenoliedzami bija pievilcīgs vīrietis un Keilebs viņam bija pārsteidzoši līdzīgs. "Ia pati jutekliskā mute, tik tikko jaušams smaids, bet zem bargi spītīgajām, ietiepīgajām uzacīm kvēloja tumšas acis. Kādreiz man māsīcas dzīvesdraugs bija gluži labi paticis. Tagad šis portrets manī raisīja vienīgi sašutumu, likās, ka, galu galā, biju gatava noticēt tam, ko par šo cilvēku pastāstīja Keilebs. Būtu vēlējusies izrādīt Diānai līdzjūtību par vīra izturēšanos pret viņu, taču tas nekādā ziņā nebija iespējams viņa skatījās portretā ar mīlestību un dievināšanu. Cik bezgala daudzveidīgas ir sarežģītās attiecības ģimenē!

Diāna apjautājās, vai uznākt augšā un palīdzēt man novilkt tērpu. Es atbildēju, ka nekādā ziņā viņu neapgrūtināšu. "Ja vien tu attaisītu aizdari, es paļaušos uz veiksmi, ka kāpnēs nevienu nesatikšu." Kad diezgan sirsnīgi bijām viena otrai novēlējušas ar labu nakti, es paņēmu savu sveci un sīkiem solīšiem, cik vien steidzīgi bija iespējams, kāpu augšā uz istabu. Uzmanīgi atbrīvojos no tērpa un krinolīna apakšsvārkiem; ar mīlestību tos rūpīgi izklāju uz krēsla pie loga.

Beidzot ierāpos palagu svētlaimīgajā vēsumā, tomēr manas nogurušās smadzenes tik drīz nepārstāja darboties. Šī vakara burvība bija beigusies, ļaunās baumas, ko atstāstīja māsīca, bija pieķērušās kā netīra, lipīga slimība, kādas tās patiesībā arī bija. Mana seja iekvēlojās, kad atminējos nožēlojamos pļāpas un tenkotājus uz Lady Rose Winter; līdzcietība, kuru nevietā jutu pret Rūtu Faradeju, pēkšņi izgaisa.

Iegalvoju pati sev, ka jūtu vienīgi augstprātīgu nicinājumu pret jebko, ko par mani varētu stāstīt Violeta Hartforda, Henrieta Oterlija un viņām līdzīgās. Kas man galu galā daļas gar ļaunprātīgām, nelaimīgām tenku vācelēm, kurām visi citi likās tikpat ļauni un grēcīgi, kādas, bez šaubām, bija viņas pašas? Viņu vienīgais prieks bija padarīt citus tikpat nožēlojamus. Es viņas visas nicināju un jutu riebumu, es ienīdu viņu paštaisno liekulību. Cik naivi biju iedomājusies, ka šeit, Jaunajā Pasaulē, cilvēki būs cēlāki! Nē, Glāstona visādā ziņā bija kārtējais nežēlīgais, miesaskārais angļu ciematiņš, tikai novietots zemeslodes otrā pusē.

Tomēr mans lepnums cieta, uzzinot, ka manas dzīves intīmākie brīži tiek pārcilāti kā bojāta prece izpārdošanā kādā lētā, smirdīgā ostmalas noliktavā. Es sarāvos, izjūtot, kā alkatīgie, taukainie harpiju pirksti apgrābsta manus sapņus, notraipa manu nevainīgumu; man vaigi svila, iedomājoties, kā ļaunas mēles nomelno manu labo vārdu. Tās mani bija apkaunojušas, kā ievainots un smilkstošs dzīvnieks, es ilgojos atrast alu, kurā varētu saritināties un noslēpties.

15. nodaļa Baikamotahu

Kailām kājām kā apburta stāvēju pie loga savā mīļajā sarkanajā istabā un klausījos rītausmas mūzikā. No linu krūmiem, kuros mācītājputni malkoja nakts nektāru, ap visu māju atbalsojās viņu balsu kadences [46] un dzidrā čivināšana. Aiz smaržīgajiem rožkoka ziediem, kas apvija logu, blāvajā, drebošajā gaismā spulgoja gaišie ūdeņi; cauri skaidrajām indigo krāsas debesīm, kas aiz Kanaānas salas jau blāzmoja citrona krāsā, vēl mirgoja dažas spožākas zvaigznes.

Izdzirdēju durvju eņģu čīkstoņu un piespiedu vaigu vēsajam loga rāmim. Divus stāvus zemāk, uz baltā, skujiņu rakstā bruģētā celiņa spilgti izcēlās galva ar spīdīgiem melniem matiem. No verandas, kas no trīs pusēm ieskāva māju, iznāca Keilebs. Viņš atkal bija tērpies savās vecajās darba drēbēs, sajozies ar ādas siksnu; šorīt viņš pār plecu bija pārmetis noskrandušu dvieli. Abi kaķi jau gaidīja; tie sāka trīties un glausties gar viņa kājām, Keilebs pieliecās un nolika uz saullēkta blāzmas sārti iekrāsotā celiņa piena trauciņu, tad klusi aizvēra aiz sevis durvis. Kaķi kā labi baroti lauvas notupās lakt savas brokastis.

Nodomāju, ka Keilebs noteikti iet peldēties, tomēr nez vai viņš to darītu pludmalē, mājas priekšā. Nē, man bija taisnība viņš apņēmīgā ātrā gaitā pa aleju, kas slīpi šķērsoja angļu dārzu, starp puķu dobēm devās uz taku, kas veda uz tuvākajiem līčiem aiz krasta izvirzījuma. Dzirdēju, ka savās būdās aiz mājas rej Besa un Džeiks. Gājējs pagrieza galvu un laikam iesvilpās, taču pārāk klusu, lai es sadzirdētu. Brīdi vīlušies pasmilkstējuši, suņi tomēr paklausīgi apklusa.

Atgriezos savā gultā, tomēr saldais miegs negrasījās pie manis atgriezties. Dīki prātoju, vai Keilebs vienmēr ceļas rītausmā, pat pēc nakts svinībām? Laikam gan par daudz izdzertais vīns licis viņam mosties tik agri, kā tas bieži gadījās man. Pēc desmit minūtēm, pati nepacietīgi vēlēdamās izkļūt ārā, es pielēcu kājās un nometu naktskreklu. Cerēju, ka uzmundrinoša pastaiga spirgtajā rītausmas gaisā varētu remdēt vieglās galvassāpes, turklāt tā varētu izdzīt no prāta visus rēgus, kas pēdējā laikā bija mani apsēduši. Savā ziņā šī pastaiga būtu arī kā atvadīšanās no Oblivionas un tās paradīzei līdzīgā krāšņuma. Tik tikko uzmetusi aci Džūlijas tērpam, kas sagumis un kā bez dzīvības gulēja uz krēsla, es ātri uzvilku savu ikdienas melno kokvilnas tērpu. Tas man piestāvēja labāk tas bija tērps, kādu vienmēr vajadzētu valkāt tādai vieglprātīgai atraitnei kā man.

Piesardzīgi atvēru istabas durvis; cik vien klusi varēdama, turēdamās pie sienas, es nozagos lejā, (nu jau zināju, kuri dēļi kāpnēs čīkst). Ievēroju, ka Keilebs bija līdz galam atstājis vaļā savas istabas durvis. Uzmetot skatu viņa savandītajai, tukšajai gultai, es apstājos un savas neatļautās ziņkāres dēļ nosarku. Blakus gultai stāvēja nomelnējusi, labākas dienas pieredzējusi ozolkoka kumode, tomēr savā vecuma cienīgumā tā bija jauka. Uz kumodes atradās svečturis, no vaska sveces bija atlicis tikai nodegulis. Tāpat kā rakstāmgalds pie loga, ari kumodes virsma bija piemētāta ar burtnīcām un papīra lapām. Būdama pārliecināta, ka tās pilnas ar brīnišķīgu sonetu uzmetumiem, literāru šedevru aizmetņiem, es uzlūkoju šīs lapas ar godbijībā aizturētu elpu, ilgodamās, kaut varētu šos rokrakstus paņemt rokās un uzmanīgi izlasīt.

Taču ilgāk vairs neatļāvos tēlot spiegu. Kāpu lejā pa kāpnēm, tad uz pirkstu galiem pa gaiteni aizzagos garām dzīvojamās istabas durvīm. Augstajiem logiem priekšā bija aizvilkti aizkari, istaba bija drūma un tumša, tomēr es samanīju Viremu apveidu, kurš, viegli elpodams, gulēja uz smagnējā dīvāna, pārlicis tumšbrūnu roku pāri baltajam palagam. Atcerējos Diānas vakar izteikto piezīmi, ka Hanna vēl joprojām ir nelabojami pārliecināta par to, ka, ja iedzimtais šeit paliks pa nakti, tad "viņam noteikti noies krāsa un nosmērēs palagus."

Izgāju pa ārdurvīm. Fanija un Tibērijs, beiguši maltīti, sēdēja un laizīja ķepas; pieliecos un paglāstīju mīkstos kažokus. Šķita, ka bruģētais celiņš izstaro gaismu pretī rītausmas debesīm, kuru bālo dzeltenumu šķērsoja cinobra sarkanas strēles. Brīdi pakavējos dārzā, kas naktī mēness gaismā bija sudrabains, bet tagad, rītausmā, mirdzēja zeltains. Dziļi ieelpoju rasaino, saldās puķu smaržas piesātināto gaisu. Ziedu dvesma pārmāca aso fermas aromātu un spēcīgo iesala un apiņu strāvu, kas vējoja no mājas otras puses; tur Keilebs jau vairākas dienas mucā raudzēja alu.

Visbeidzot, sasniedzu dārza vārtiņus. Jutu nepieciešamību pēc lielākas fiziskas slodzes, tāpēc izvēlējos taku, kas cauri aplokam veda pakalnā, prom no piekrastes, kur es kādā no mazajiem līcīšiem zem klints varētu nelaikā sastapt Keilebu. Atcerējos ūdenskritumu, ko biju redzējusi mūsu izjādē uz salas augstāko virsotni un apņēmos vēlreiz apciemot "Mīlētāju asaras". Keileba no iedzimto valodas pārtulkotais nosaukums bija neizdzēšami iespiedies atmiņā; es satrūkos, atminēdamās, cik nožēlojami, uzpūtīgi biju novērtējusi robusto Keileba dvēseli!) Tik agrā stundā mani neviens nemeklēs, es droši vien jau būšu atgriezusies, pirms māja sāks mosties.

Sāku iet uz mežu, zem maniem kārtīgi aizsietajiem zābakiem slapji un mīksti švīkstēja rasainā zāle. Lai svārki nesamirktu, sacēlu tos uz augšu un savilku cieši ap sevi. Aitas pārstāja plūkt zāli, pacēla galvas ar lieliskajiem, līkajiem ragiem un vieglā ziņkārē mani nopētīja. Iedomājos, vai viņas manī atpazīst savu mocītāju, kura tās dzina cauri sēram un kaļķiem? Līdz mežmalai, iedama mundrā solī, nonācu pēc piecpadsmit minūtēm; cik daudzkārt ātrāk mēs ar Keilebu bijām pārlidojuši pļavai zirga mugurā tajā svētdienas pēcpusdienā pirms divām nedēļām!

Virs galvas cauri kailajiem puriri koku zariem vīdēja debesis. Tagad tās bija gaišā tirkīza zilumā. Ap mani laidelējās un bez mitas vidžināja divas bezbailīgas vēdekļastes; kad uz brīdi apstājos atpūsties, tās gandrīz vai uzmetās uz maniem izstieptajiem pirkstiem. Drīz sasniedzu stāvo taku, kas veda gar līkumaino, čalojošo strautiņu. Abos tā krastos augošie krekerkoki bija pilni gatavām, saldi smaržīgām, oranžām ogām. Sāku rāpties kalnā; manā galvā, līdzi soļu ritmam, kā satrakojies ciema gadatirgus karuselis nemitējās griezties balāde, kuru Keilebs bija dziedājis iepriekšējā vakarā ("Un tādēļ tais tālajās dienās, šajā piejūras karaļvalstī…"). Man patiešām likās, ka sadzirdu viņa zemo, sulīgo balsi sacenšamies ar tekošā ūdens čalu, kas arvien skaļāk atbalsojās ausīs kā pērkondārdošu timpānu kreščendo.

Beidzot manīju, ka tumšajā mežā ieplūst gaismas starojums; priekšā, kur koku zari liecās pār ūdeni, meža smaragdzaļajā kupolā bija sprauga. Rāmajā, vēsajā gaisā apdullinoši skanēja krītošā ūdens rēkoņa, tā piepildīja manu apziņu, aizdzenot jebkādas citas sajūtas. Kad sāku kāpt augšup pie ūdenskrituma, manu uzmanību piesaistīja takas malā nolikta, rūpīgi salocītu drēbju kaudzīte. Šāda atklājuma samulsināta, es apstājos, lai atgūtu elpu; skatījos uz balto kreklu, melno ādas siksnu. Pacēlusi galvu, trīsdesmit vai četrdesmit pēdu atstatumā ieraudzīju tumšu siluetu, kas uz ūdenskrituma baltā fona līdzinājās statujai.

Tas bija jauns vīrietis; viņš stāvēja ar muguru pret mani, kreisā kāja graciozi ieliekta, svars balstījās uz stingri noliktās labās kājas, labā roka nepiespiesti uzlikta uz gurna. Ja neņēma vērā balto dvieli ap kaklu, viņam nebija mugurā neviena apģērba gabala, kas aizsegtu kailumu. Smalkās šļakatas, ūdenim atsitoties no raupjās, mirdzošās granīta sienas, bija samitrinājušas viņa gaišo ādu, un tā mirdzēja caurspīdīgajā, austošajā rīta gaisā; ogļu melnie mati biezās cirtās slīga pār pleciem.

Nu šis mūsdienu Adonīds nometa dvieli; saliecis ceļgalus, viņš spēcīgi atspērās un ienira ūdenskrituma pakājē, kā bulta nozūdot zaļganzilajā ūdenī. Beidzot atjēgusies, es aptvēru, ka kuru katru brīdi viņš var iznākt no ūdens un atgriezties pie savām atstātajām mantām. Lēkšiem metos paslēpties aiz nogāzes, sirds krūtīs dauzījās, vēsais gaiss svilināja plaušas.

Laimīgi sasniedzu patvērumu mežā, bet tur man uz trūdošo, sārto puriri ziedu un glumo, oranžo krekerkoka ogu paklāja paslīdēja kāja un es smagi kritu. Tikko manīdama sāpes nobrāztajā gurnā, es atkal piecēlos kājās. Zemu pieliekusies un neuzdrīkstēdamās iziet uz takas, lai Keilebs mani nepamanītu, es cīnījos cauri lokano vīteņaugu mudžeklim. Ērgļpapardes ar plaši izplestiem zariem ķērās svārkos un centās mani aizkavēt, es lūdzos tikai vienu lai viņš cauri ūdenskrituma šņākoņai nesadzirdētu, kā es laužos cauri biezoknim. Ja viņš mani sadzirdēs vai pamanīs, tad nodomās, ka es viņu izsekoju.

Vīrietis bija Keilebs tik daudz es sapratu acumirklī. Lasītājs varētu nodomāt: kurš gan cits tas varētu būt? Taču es līdz pat iepriekšējam vakaram viņu biju redzējusi, tērptu slikti piegulošās drānās, savās darba drēbēs viņš neizskatījās ne pēc kā, un blakus elegantajam, moderni ģērbtajam brālim likās kā neveikls šļūkājošs lempis. Pat vēl vakar, ieraudzīdama, kā viņš pārvērties, es nodomāju, ka tik pievilcīgu viņu dara tikai drēbnieka meistarība. Misters Ročesters bija diezgan atlētiska auguma vīrietis spēcīgs, platām krūtīm tomēr viņam nepiemita tāda vīrišķīga grācija, kādu biju skatījusi pirms mirkļa. Šis nevilšais salīdzinājums man pašai likās kā šausmīga nodevība pret mūsu kopā nodzīvotajiem gadiem gadiem, kuros nekas neapēnoja mūsu svētlaimi.

Beidzot es izkļuvu no koku un pameža džungļiem un strauji iznācu gaismā. Atrados uz stāvas nokalnes ar skatu uz dambi un Kanaānas salu, mājas bija aiz muguras. Saule pa tam bija pacēlusies virs apvāršņa, ūdeņi bija kā sastinguši, visgaišākajos ultramarīna un purpura toņos. Atspiedu muguru pret milzīgu, granītam līdzīgu akmeni, sirds no piepūles lēkāja. Tālu lejā, uz dzeltenās smilšu strēles redzēju pārvietojamies melnmataina cilvēka stāvu pazinu Matarenu, kura ar savu audekla somu bija ceļā uz Oblivionu. Svārstīdamās viņai pamāju; neuzdrīkstējos uzsaukt, jo baidījos, ka Keilebs varētu mani izdzirdēt. Atgādināju sev, ka nabaga meitene bija kurla. Viņa mani neredzēja; pāri meitenes galvai, ar spalgiem ķērcieniem izteicot savu neapmierinātību, nikni laidelējās zīriņi, kas šajā vietā ligzdoja, tāpēc Matarenai vajadzēja turēt galvu noliektu. Viņa bija pacēlusi vienu roku gaisā, lai putnus atvairītu.

Stāvēju atspiedusies pret klinti kādu pusstundu vai vairāk un, neraugoties uz pirmajiem siltajiem saules stariem, mani kratīja nevaldāmi drebuļi. Cik vien labi varēju, sakārtoju savu apģērbu un mēģināju sakopot juceklīgās domas. Ar šausmām apzinājos, ka esmu pārkāpusi Keileba privātās dzīves robežas. Gribēju kādu laiku pakavēties, viņš paspētu atgriezties mājās un paēst brokastis tā, lai man tik drīz nevajadzētu sastapties ar viņu vaigu vaigā. Par laimi, netālu no savas atpūtas vietas pamanīju pusaizaugušu taku. Devos lejup pa meža nogāzi. Kad kalna stāvums beidzās, un es ar savām sāpošajām kājām gāju pāri laidenai nogāzei, pūlējos izdzēst no apziņas to, ko biju redzējusi. Jebkurā gadījumā priecājos, ka jau agrāk tiku nolēmusi aizbraukt no salas; miglaina, taču neatvairāma nojauta man teica, ka paliekot šeit, es neizbēgami zaudētu savu lepnumu.

Ēdamistabā satiku Haroldu kopā ar māti, Greisu Parfitu un misteru Kihi; Harolds bija piecēlies viņam ārkārtīgi agrā stundā. Pārsteigta redzēju, ka viņa brālis, kura vietu pie galda cerēju ieraudzīt jau tukšu, vēl nemaz nebija ieradies brokastīs. Vismaz Džūlija vēl nebija piecēlusies; priecājos, ka mani nepārbaudīs draudzenes asais skats un nojauta. Vientuļā rītausmas pastaiga un izspūrušais izskats, dabiski, piesaistīja vispārēju ievērību un izraisīja visdažādākos izsaucienus; paskaidroju, ka rasainajā zālē paslīdēju un kritu.

Taču tieši tobrīd mums pievienojās arhidiakons, un es biju glābta no turpmākas izskaidrošanās. Iepriekšējā vakarā es nebūtu ticējusi, ka no rīta tik ļoti priecāšos, ieraugot viņa robusto stāvu un dzirdot, kā šis cilvēks, arvien možs un ekspansīvs noducina man rīta sveicienu, it kā mūsu sarunas dārzā vēl ne pirms divpadsmit stundām nemaz nebūtu bijis. Atgriešanās pie parastās ikdienišķās jokošanās maniem pārkairinātajiem nerviem bija kā mierinošs balzāms.

Es ātri ēdu brokastis, cerēdama tikt ar tām galā, pirms ieradīsies Keilebs, tomēr nebiju vēl izēdusi auzu tumes šķīvi (tā bija saldināta ar nerafinētu cukuru un bagātīgi pārlieta ar saldu krējumu), kad viņš, nomurminādams skarbu "labrīt", mums pievienojās. Kopā ar pārējiem atbildot labrītam, es izvairījos no viņa skatiena, tomēr nevarēju nepamanīt, kā mitrie, piķa melnie mati bija atglausti no pieres, un kā viņa vaigi no fiziskās piepūles kvēloja.

"Vai auzu tumei ir kāda vaina, Džeina, mīļā?" Diāna gādīgā balsī jautāja. "Šķiet, ka tev pēkšņi pārgājusi ēstgriba. Vai tume vairs nav pietiekoši silta? Ļauj, lai Hanna atnes tev citu šķīvi, tas būs karsts."

Es piespiedu sevi pārtraukt apcerīgo karotes aplūkošanu un pacelt skatienu, apzinājos, ka esmu nosarkusi un papurināju galvu. Es nespētu māsīcai pateikt patiesību, proti, ka esmu samulsusi tādēļ, ka pirms stundas redzēju viņas dēlu ikrīta peldes laikā. Taču kā es varēju zināt, ka Keilebs gribēs iet tik tālu un nevis peldēsies kādā no mazajiem līcīšiem mājas tuvumā?

"Un kā tev šorīt patika tava dienišķā saldūdens vanna, Keil?" Harolds ne bez sarkasma jautāja, līdzjūtīgi šūpodams galvu. "Vai ūdens tavai gaumei bija pietiekami ledains?" Viņš ar jautru skatienu uzlūkoja ap galdu sēdošos. "Šis ir ieradums, kuru es biju vairāk nekā laimīgs atmest, kad beidzu skolu!"

Taču Keilebs, drūmi raudzīdamies šķīvī ar olu kulteni, nemaz nesteidzās kost pretī. Viņa brālis pāri galdam paskatījās uz mani, it kā prātā būtu ienākusi pēkšņa nojausma; Harolds jau pavēra muti, lai ierunātos, bet tad, par laimi, to atkal aizvēra.

Vēlāk priekšpusdienā, kad paisums vēl ļāva pāriet dambi un arhidiakons, viņa māsa un misters Kihi bija devušies atceļā uz misiju, es ieritinājos savā iemīļotajā pītajā atzveltnes krēslā verandā. Saule tobrīd atradās augstu debesīs virs Kanaānas salas smailes (protams, ka par Olīvu kalnu to bija nosaucis arhidiakons) un meta tumšas purpura ēnas pāri mežainajām gravām. Aitu cirpēji Bobs un Džo, pabeiguši darbu, bija devušies projām jau pirms vairākām dienām, bet uztūkušie vilnas maisi (kas ar atjautīgi konstruētas mehāniskas ierīces palīdzību bija piebāzti pilni un ko Keilebs pats bija aizšuvis ciet) vēl joprojām kārtīgās rindās stāvēja uz mazās piestātnes un gaidīja, kad tos savāks tvaikonis; ne bez gandarījuma es noraudzījos mūsu kopējo pūliņu augļos.

Paņēmu lasīšanai ārā iznesto romānu. Diāna man bija iedevusi "Esmonda" pirmo sējumu un es laiski domāju, ka gribētu to apspriest ar Keilebu. Pašreiz man viņa spriedums liktos visnozīmīgākais, tomēr es šaubījos, vai viņš jebkad atraisītos tik tālu, lai iesaistītos sarunā par literatūru ar mani.

Taču drīz vien saules stari, apspīdot verandas skārda jumtu, to bija pamatīgi sasildījuši, un es kļuvu miegaina, koncentrēšanās spējas notrula. Biju nogurusi no iepriekšējā vakara emocijām, šī rīta agrās celšanās un necienīgās kāpelēšanas pa meža nogāzēm, tāpēc iesnaudos; grāmata nokrita uz dēļu grīdas.

Atmodos, nemierīgi satrūkdamās. Sapratu, ka esmu sapņojusi tie bija nevēlami sapņi; satraucoši, kaislīgi, taču kuram gan ir vara pār saviem sapņiem? Kuru var saukt pie atbildības par dzīvīgajiem tēliem, kas tā vien gaida, lai apsēstu gulētāju tajās stundās un mirkļos, kad apziņa nedarbojas? Tomēr šie sapņi mani iztraucēja, jutos nepacietīga un neapmierināta; negribēju ilgāk gulēt nekustīgi un bezdarbīgi kā ķirzaka saulē. Es paņēmu saulessargu un apņēmīgi devos uzmeklēt Džūliju, kura jau agrāk bija devusies laukā ar savu skiču burtnīcu.

Drīz savu vakardienas labdari ieraudzīju uz paugura aiz mājas, sēžam uz "pagodas", kā to lepni dēvēja Diāna. Devos turp pa saules nocietināto klona taku, kas vijās starp zeltainajiem toi-toi zāles puduriem un linu krūmiem, kuru melnajos kātos turējās jauko mācītājputnu iecienītās spilgti sarkano ziedu trompetes; smaržīgajā gaisā visapkārt skanēja bišu sanoņa un cikāžu griezīgā čirkstināšana.

Sasniedzu ceļamērķi; kājas no šārīta pārliekās piepūles un sasitumiem bija stīvas un sāpēja. Ieraudzīju, ka draudzene skicē krāšņo skatu, kas pavērās aiz tējas koku tievajiem, līkajiem stumbriem ar platajiem zaru vainagiem. Cik vien ērti varēdama, iekārtojos viņai līdzās uz sola laucinieciskā stilā celtajā, ar raupo apjumtajā lapenē (Keileba namdara prasmes paraugs). Debesis jau bija saraibinājuši parastie mākoņu triepieni, tie izskatījās kā dažkārt liedaga smiltīs bēguma ūdeņu veidotais raksts. Taču pašreiz dambja ceļš bija nozudis zem viļņiem, kas rāmi vēlās abpus Kanaānas salas, saplūstot un savijoties šļakatainās putu galotnēs.

Stāvajās klintis, kas slēpa skatam misijas apmetni, auga pohutukava koki, kuru pārejošais krāšņums jau rietēja un no to nokarenajiem zariem sakritušajās ziedlapiņas bija iekrāsojušas šauro pludmali tumšsārtu.

Skatījos, kā Džūlija, ātri pludinot gaišzilu krāsu, prasmīgi "aizpilda" debesis, un mani no jauna spēcīgi iespaidoja šis viņas gleznotājas prasmes kārtējais pierādījums (tā bija daudz lielāka, nekā es jebkad varēju cerēt sasniegt). Tikām Džūlija, nepaceldama skatu no darba, nevērīgi paziņoja, ka "viņa ļoti priecājoties mani redzēt viņa jau esot meklējusi izdevību ar mani aprunāties. Džūlija bija saņēmusi kārtējo vēstuli no sava mīļā Ieta. Pēc diviem vai trijiem mēnešiem Glāshausā rīkos balli par godu trešajai gadskārtai, kopš viņš ieņēma gubernatora posteni. Bija iecerēts ievērojot vislielāko slepenību izmantot šo nozīmīgo notikumu, lai oficiāli paziņotu par viņas saderināšanos!"

To, ka otra šai pasākumā iesaistītā puse bija eskvairs [47] harolds Ficdžeimss, man nebija jāstāsta. Sirsnīgi izteicu viņai vislabākos novēlējumus; es spēju saprast, kāpēc Harolda nevērīgais šarms saistīja tādu meiteni kā Džūlija, kuras raksturā neparasti apvienojās iedzimta augstprātīga labvēlība un pārgalvīga, sabiedrisku dzīvi un izpriecas mīloša augstsirdība. Prātoju, ka pret Haroldu nebija iespējams just nepatiku lai gan nācās atzīt, ka mūsu īsajā atkaliepazīšanās laikā mani arvien vairāk pārsteidza viņa kūtrā daba. Nešaubījos, ka viņam jābūt vairāk nekā laimīgam, apprecot vairākus tūkstošus mārciņu gadā; turklāt izrādījās, ka gubernators Braftons ir pierunāts piedāvāt savam nākošajam znotam privātsekretāra vietu. Klusībā cerēju, ka Harolds izrādīsies cītīgs kalpotājs.

Es, protams, dedzīgi tika lūgta ierasties šai ballē, bet līdz noliktajam datumam ārpus Oblivionas neviens par saderināšanos nedrīkstēja zināt. Protams, atbildēju, ka "būšu vairāk nekā priecīga ierasties ballē", un pat devu zvērestu neizpaust saderināšanās noslēpumu; pārsteidzu Džūliju, piebilstot, ka, jebkurā gadījumā, biju nodomājusi pie pirmās izdevības atgriezties Glāstonā. Tomēr nepastāstīju viņai, cik ļoti gaidīju šo atgriešanos biju pārliecināta, ka, iekārtojusies civilizētākā vidē, es ļoti drīz aizmirsīšu Keilebu Ficdžeimsu un viņa drūmā noskaņojuma izpausmes.

Neņemot vērā Keileba naidīgumu, viņa rupjību, dzīve Oblivionā man ļoti patika, tomēr bija skaidrs, ka pienācis laiks atstāt šos krastus. Man likās, ka poētiska iztēle nav savienojama ar nekrietnu izturēšanos! Zināju, ka vienmēr jutīšu godbijību pret Keileba intelektuālajām spējām, kas man atklājās iepriekšējā vakarā, tomēr man negribējās piekrist, ka nejauši iedzimtas ģēnija dotības atbrīvo cilvēku no nepieciešamības ievērot parasto pieklājību. Bez šaubām, vēl arvien biju šokā pēc šārita negribētās un nelaimīgās ielaušanās sava jaunā radinieka privātajā teritorijā, taču viņš par šo negadījumu neko nenojauta tas bija pats galvenais; un kādēļ tad, galu galā, man vajadzētu par to pārlieku daudz domāt?

Kāpām lejup no pakalna un es jau ar priekpilnām gaidām sāku ilgoties pēc gubernatora balles. Nespēju atvairīt domu, ka ballē noteikti ieradīsies arī Karmela forta virsnieki, un es beidzot brīvi drīkstēšu pieņemt leitnanta Treveliana uzaicinājumu uz deju. Kas attiecas uz mani, tad es devu priekšroku tādiem vīriešiem kā viņš, kuri paši veidoja savu likteni (un arī citu likteņus), nevis tādam laiskam radījumam kā Harolds Ficdžeimss, kurš nekad kaut ko tādu nemēģinātu darīt. Frederiks Trevelians rūpējās par visas kolonijas drošību; viņš ar svarīgiem ziņojumiem ceļoja apkārt visai zemeslodei; viņš savu labklājību veidoja, veicot atbildīgā amata grūtos pienākumus.

16. nodaļa K anaāna

Pēc arhidiakona neatlaidīgā uzaicinājuma drīz tika nolemts, ka kādā pēcpusdienā, jaunā gada pirmajā nedēļā, mēs dosimies apciemot misijas apmetni; noliktā diena drīz uzausa. Arhidiakona impozantais, melnais stāvs jau soļoja mums pretī, kad mēs ar Džūliju vēl bijām tikai uz dambja. Viņš sirsnīgi ar mums sasveicinājās, būdams runīgā un viesmīlīgā noskaņojumā. Mis Partita, kautri noliekusi galvu, sekoja viņam, tomēr es redzēju, ka, mūs ieraugot, viņa priecājas ne mazāk, tikai klusi. "Man ļoti gribējās", es viņai no sirds teicu, "redzēt skolu un mazo slimnīcu, kur jūs veicat savus labos darbus."

Varēju vienīgi vēlēties, lai kopā ar mums būtu Diāna (ja bija darīšana ar arhidiakonu, tad man likās, ka, jo vairāk cilvēku, jo drošāk varu justies), tomēr viņa beigu beigās bija atteikusies mūs pavadīt. Diāna gatavojās nākamo viesu uzņemšanai tobrīd bija gaidāma kādas draugu ģimenes ierašanās uz divām, trijām naktīm. Kopš ziemsvētkiem Oblivionā nemitīgi bija risinājusies saviesīga dzīve divreiz īrētos kečos [48] ieradās ciemiņi no Glāstonas, un abas reizes tika izteikts uzstājīgs ielūgums (sirsnīgi attiecināts arī uz mani) ierasties atbildes vizītē uz kontinenta.

Kanaānas slimnīca bija pieticīga koka būve, kurā patiesībā bija tikai viena istaba bez sienu apdares. Tai pa vidu bija garš priekškars, kas atdalīja sieviešu pusi no vīriešu puses. Šobrīd slimnīcā ārstējās tikai divi jauni zēni, kuriem bija vieglas sāpes kaklā. Greisa pastāstīja, ka aborigēni bija ārkārtīgi uzņēmīgi pret eiropiešu slimībām, kādas pirms pakeha (kā viņi dēvēja baltos cilvēkus) ierašanās viņi nepazina, un kurām, labākajā gadījumā, spēja pretoties pavisam nedaudz. Man atlika vienīgi pārdomāt, vai mūsu kristiešu civilizācijas atnestie labumi atsver negatīvo ietekmi uz šīs lieliskās rases veselību, kuras vispārējai eksistencei mēs radām tik liktenīgus draudus.

Arhidiakonam gan nekad nebija nākušas prātā šādas šaubas; patlaban viņš mūsu izglītošanas labad galvenajos vilcienos pašapmierināti raksturoja visdažādākos tehniskos uzlabojumus, ko bija ieviesis. Tik tiešām, bija redzams, ka viņš bija šīs salas valstības visuvarenais imperators, Dižais Pandžandrums [49] , kura autoritāti apakšnieki neapšaubīja un kurš, ļaunākajā gadījumā, bija atbildīgs vienīgi savas mātes priekšā. Tobrīd klausoties, likās, ka viņu vairāk nodarbina laicīgi jautājumi, nekā pašaizliedzīga vēlme glābt pagānu dvēseles. (Tomēr nav šaubu, ka šīs abas lietas iet rokrokā, un no manas puses būtu naivi iedomāties, ka varētu būt citādi; beigu beigās reliģija ir tikai viens no civilizācijas ietekmes aspektiem, pat ja arī tas būtu pamatā visam citam.)

Reiz biju radusi apbrīnot un pat apskaust vīrieša fizisko un (kā man šķita) arī garīgo pārākumu par sievieti, bet nu šo pieņēmumu sāku apšaubīt. Mani pārsteidza tas, ka arhidiakons bija pārmēru pārliecināts par savām spējām, ka viņš savas vadītāja un pārvaldnieka dotības krietni vien pārvērtēja. Vai viņa pārliekā pašpārliecinātība drīzāk nebija iedomība un pārspīlēts patoss; vai gan tā neizteica neremdējamas alkas pēc materiālas varas un kundzības?

Kur gan citur šādu spēcīgu tieksmju izpausmēm rast auglīgāku augsni par misijas sabiedrību, kas sastāv tikai no bariņa mūžam smaidīgu iedzimto bērnu, kuri no pakeha darbiem neko nesaprot.

Greisa Parfita mums rādīja svaigi pļautu paparžu matračus. Lai nepieļautu inficēšanos, slimnīcā katram pacientam deva jaunu matraci. Greisa nemitīgi pakļāvās brāļa autoritātes pārākumam, tomēr viņas stāstījums bija saprotamāks. Atklājās, ka iedzimtie nemēdza daudz rūpēties par saslimušajiem, apburošā bērnišķībā samierinādamies un ticēdami, ka slimību, kuru uzsūtījuši dievi, var izārstēt tikai šie paši dievi. (Doktora Oterlija un mis Parfitas ārstēšanas panākumus pierādīja fakts, ka kopš misijas dibināšanas bija miris tikai viens pacients nāves cēlonis bija masalas. Iedzimtie instinktīvi baidījās no mājas, kurā kāds bija nomiris šādu māju nekavējoties nojauca vai vismaz izvairījās tai tuvoties, tādēļ nelaimīgajam zīdainim, kurš saslima, visbeidzot tika uzcelta atsevišķa būda.)

"Kad vējš pūta no ziemeļiem," skaidroja Greisa, "tropiskā miasma [50] nonāca līdz pat šīm salām." Viņa nopietni ieteica šādos laika apstākļos bez vajadzības neiet ārā. Greisa stāstīja, ka viņa visos iespējamos gadījumos cenšas lietot nevis hlorodīnu, opija tinktūru un citas spēcīgas iedarbības zāles un stimulatorus no doktora Oterlija aptiekas krājumiem, bet labāk izvēlas dažādu ārstniecības augu uzlējumus, kuru sēklas un spraudeņus atvedusi no Anglijas. Viņa atzinās, ka pat sākusi eksperimentēt ar dažiem tradicionāliem iedzimto ārstniecības augu līdzekļiem, taču arhidiakons, kura misionāra instinktus iekvēlināja šī atzīšanās, skaļi nosodīja šādus nezinātniskus paņēmienus.

"Kā redzat, misis Ročestera un mis Braftone, mana māsa ir ļoti lētticīga. Patiesībā vairums aborigēnu vēl arvien ir pagāni un dzīvo pēc visādiem bērnišķīgiem un neparastiem uzskatiem. Piemēram, viņi tic, ka pēc nāves viņu gars turpinās dzīvot un dosies pāri okeānam, no kurienes esot cēlušies viņu senči. Pirms nolēkt no klints, gars pagriežoties, atskatoties uz savu šīszemes mājokli un veltot tangi atvadu saucienu tai dzīvei, ko tagad atstāj. Jauka aina, vai ne? Esmu pārliecināts, ka mūsu draugs Keilebs, kurš šo ticību pielīdzināja mūsu teoloģiskajām doktrīnām, no visas sirds noticētu šādam izskaidrojumam."

Viņš skaļi smējās; taču es domāju, ka šādas brīnišķīgas fantāzijas nepavisam nav pretrunā ar arhidiakona paša ticību; tās atgādināja tikai citos vārdos ietērptu stāstu par eņģeļiem un augšāmcelšanos. Es izklaidīgi (cīnīdamās ar pēkšņu impulsu aizstāvēt klāt neesošo Keilebu) aplūkoju iestiklotu, ar roku darinātu litogrāfiju, kas karājās pie sienas rupji tēstajiem dēļiem; tajā bija attēlots ārkārtīgi cēla izskata maoru cilts vīrietis, tērpies vienīgi apmetnī, kura malas bija apšūtas putnu spalvām.

"Keilebs saviem gadiem ir liels domātājs tik daudz es varu teikt viņam par labu," arhidiakons turpināja ar visžēlīgu smaidu. Es nezaudēju cerību, ka kādu dienu viņš ieraudzīs gaismu! Jūs patlaban lūkojaties uz mistera Kihi tēvu, misis Ročestera. Viņa atgriešana ir viens no mūsu izcilākajiem panākumiem. Turpat pirms pieciem gadiem es kristīju visu viņa cilti, tai skaitā arī jauno Viremu. Trīs simti trīsdesmit septiņi jauni Kristus sekotāji vienā rītā; es domāju, ka tas ir vēl nebijis, nesalīdzināms sasniegums."

Ar jaunu interesi apskatīju litogrāfiju un skaļi nolasīju parakstu: Tumatohi, Slavenais Karotāju Virsaitis.

"Viņš bija rangatira, tas ir, viņš drīkstēja valkāt korovai," Greisa, acīm spīdot, nespēja noslēpt lepnumu.

"Bet es domāju…" nevarēju saprast. "Vai tad Viremu neteica, ka viņa tēvs apglabāts kaut kur Oblivionas salā iedzimto kapulaukā?"

Džūlija, ar skeptiskā un sardoniskā vaibstā savilktām uzacīm, pārtvēra manu skatienu.

"Viņš vienmēr ar sašutumu noraidīja mūžīgā lāsta principu," Greisa klusi teica, "beigās viņš nevarēja samierināties ar priekšstatiem par elles uguni un atriebīgo Jehovu."

"Protams, šie vecie paradumi tik viegli neatmirst; es to nenoliedzu." Viņas brālis saviebās un iekoda lūpā; viņa pašapziņa uz brīdi saplaka. "Dodu jums vārdu, ka jaunā paaudze tik māņticīga nebūs!"

Tatad Viremu Kihi tēvs, par spīti izslavētajai "atgriešanai" kristietībā, galu galā bija izvēlējies apbedīšanu veco dievu aizgādībā! Ar kaunu jāatzīstas, ka es, to uzzinot, gandrīz vai priecājos.

Pēc tam, kad doktors Oterlijs mums parādīja, kā darbojas viņa iespiedmašīna (tā bija daudz mazāka par mistera Nikola mašīnu uz Lady Rose Winter), arhidiakons mūs ieveda blakus esošajā skolas ēkā. Bija dīvaini tur satikt manu jauno draugu Rūbenu, kurš mums sveicinot uzsmaidīja; viņa seja bija vienīgā baltā starp tik daudzām tumsnējām. Misis Oterlija pašreiz ierādīja meitenēm izšūšanas pamatus; tikmēr misters Kihi pa vienam izsauca zēnus klases priekšā un lika skaļi lasīt Bībeles stāstus. Klusās, rāmās mācību gaisotnes iespaidota, es atvēru vienu no skolas grāmatām. Tekstu bija rakstījusi un grāmatu ilustrējusi mis Parfita; šo izdevumu ar visām mis Parfitas vienkāršajām gravīrām bija iespiedis doktors Oterlijs, un viņa pati ar adatas un diega palīdzību iesējusi brūnos papīra vākos.

Greisa drīz atvainojās, aizbildinoties, ka viņai jāpārrauga, kā Matarenai sokas ar tējas gatavošanu. Kopš ziemsvētkiem, kad uzzināju par viņas slepenajām attiecībām ar Viremu, mani mocīja dilemma, kur viņi abi iepinušies; cerēju vēlāk pēcpusdienā atrast izdevību parunāt ar viņu tet-a-tet[51]. nepavisam nebiju aizmirsusi viņas brāļa mājienu varēja būt taisnība, ka viņa priecātos par iespēju rast mierinājumu un uzticēt līdzjūtīgai sievietes ausij savas grūtības; nespēju iedomāties, ka Greisa par savu uzticības personu izraudzītos skaļo un egocentrisko Henrietu Oterliju.

Pirms devāmies uz mācītājmāju, arhidiakons ļoti vēlējās Džūlijai un man parādīt smalkākos savienojumus mazās baznīcas konstrukcijā, kurai projektu (kā viņš ar vāji slēptu lepnumu piebilda) bija zīmējis pats. Turpretī Džūlija atjokoja, ka "viņas intelektuālās spējas jau tā bijušas pārlieku noslogotas", izteica vēlēšanos aši uzskicēt skatu uz misijas pagalmu no piekrastes (skiču burtnīca viņai vienmēr bija līdzi) viņa domājot to izmantot kā ilustrāciju Ieta grāmatai.

Es veltīgi iebildu. Paredzamā viņa arhitekta ģēnija iemūžināšana acīmredzami bija modinājusi arhidiakona lepnību un viņš dedzīgi atbalstīja Džūlijas ieceri; mans lūgums palikt kopā ar mums atdūrās pret nedzirdīgām ausīm. Skatoties, kā Džūlija dodas lejup pa nelielajām koka kāpnēm, kas veda uz smilšaino krastmalu, es nespēju pretoties ļaunām nojautām, būdama spiesta atkal atrasties divatā ar arhidiakonu kaut arī šobrīd viņš bija pilnīgi skaidrā prātā. Es negribīgi sekoju viņam vare karakia ēkā. Stāvot mazajā altārtelpā, nelāgo priekšnojautu mākta, es jutos satraukta un mazliet slima; no arhidiakona lielīgā izklāsta nekā daudz nedzirdēju, tomēr par spīti visam nācās atzīt, ka viņa platplecainās personas klātbūtnē bija kaut kas nomierinošs. No viņa izstarojošais gribasspēks vedināja uz vieglu padošanos, pateicīgu pakļāvību; šajā ziņā viņš ļoti atgādināja manu veco draugu un cienījamo pielūdzēju Sent-Džonu Riversu.

Diānas brālis līdzinājās pa pusei atdzīvinātai grieķu dieva statujai; viņa sejas vaibsti visādā ziņā bija cēli un nevainojami, ideāli skaisti un tomēr, tie bija auksti kā alabastrs, tajos nebija cilvēciska dzīvīguma. Nekad netiku jutusi, ka Sent-Džons mani mīlētu manis pašas dēļ; viņš šķita redzam vienīgi to, kādā veidā es varētu palīdzēt piepildīt nelokāmo misionāra degsmi, kas bija viņa vienīgā apsēstība; itin visam vajadzēja kalpot viņa idйe fixe[52]. galu galā, lai vai cik slavējami un pašaizliedzīgi tas būtu, es nespēju pieņemt šo savienību, kurā es būtu otršķirīga viņa idejas verdzene! (Un patiešām, vai gan, sasniedzot šādus mistiskas eksaltācijas augstumus, sevis noliegšana nekļūst par egoismu un patmīļu; vai tajā neienāk kaut kas no pretrunīgas pašslavināšanas?)

Un tomēr, kaut arī manam pavadonim, tāpat kā SentDžonam, piemita nemainīga, iedomīga pārliecība par savu visgudrību un spējām, viņš bija cita kaluma. Arhidiakons pavisam noteikti bija veidots no miesas un asinīm; viņš nebija auksts un nelīdzinājās akmenim. Arhidiakona labi veidotais stāvs un sārtie vaigi liecināja par augstākā mērā sangvinisku temperamentu. Kad viņš brīžiem pārtrauca lielīties ar saviem inženiera prasmes smalkumiem un pagriezās, lai man uzsmaidītu (drīzāk gribētos teikt, uzglūnētu), viņa ciešie, nenodzeltējušie, nevainojamie zobi šķita simbolizējam pilnīgu fizisku veselību un robustumu.

"Jūs droši vien ticēsiet, Džeina, ka klīstoša misionāra dzīve ir vientuļa…"

Zināju, ka man nāktos iebilst pret to, ka viņš uzrunā mani vārdā, ko nekad nebiju viņam atļāvusi. Taču viņa tuvums viesa bažas, šķita, ka viņš pievelk mani kā magnēts. Nobijos, jau atkal sajutusi spēcīgu vilinājumu pakļauties viņa neuzveicamajam personības spēkam.

"Šajā ziņā es nevarētu teikt, ka kļūstot vecāks, kļūstu arī gudrāks. Jūs taču saprotat, ko gribu teikt, Džeina, vai ne? Es nerunāju par mātes vai māsas mīlestību, lai vai cik tās būtu dārgas; es domāju citas, daudz dziļākas saites!"

Katrā ziņā tobrīd arhidiakonam asinis jau gandrīz vārījās. Seja bija sarkana kā ķieģelis; melnajā tērpā, ar iesirmajiem deniņiem viņš šķita pārvērties par īstu Mefistofeli. Viņa redzokļi bija sarāvušies un atgādināja divas ogļmelnas pogas, kas urbās un spiedās manās acīs; viņa skatiens bija ciets un acīs spulgoja tīri dzīvnieciska iekāre kā toreiz ziemsvētkos, kad viņš bija mani apskāvis zem pohutukava koka ziedu vainaga. Juzdamās kā bezpalīdzīgs trusis, es piespiedu sevi atraut skatienu no šo acu hipnotizējošā spēka; apjukusi blenzu uz altāri, kas bija sagatavots svētajam dievgaldam; uz tā mirdzēja misiņa krusts, un sudraba kauss gatavībā gaidīja, kad tajā lies Mūsu Kunga asinis. Blakus altārim, pāri iedzimto bērnu centīgi darinātajai Jēzus dzimšanas ainiņai, lokā slējās nu jau novītuši un sačervelējušies čaukstoši brūni paparžu zari; arī trīs Austrumu gudro sejas sāka izliekties un čokuroties.

"Kopš jūs apmetāties pie misis Ficdžeimsas un viņas zēniem, Džeina, es sāku manīt, cik ļoti manā eksistencē bēdīgā kārtā pietrūkst apmierinājuma, ko dod mājas dzīve; es tiešām vairs nespēju cīnīties ar jūtām, kas modušās manās krūtīs. Es ilgojos pēc palīga pēc mīlošas sievietes līdzās, kura atvieglotu manu slogu, atvieglotu manu vientuļnieka stāvokli. Nu jau pagājuši gandrīz trīspadsmit gadi, kopš Rūbena māte (mana nabaga mīļā Alise!) padevās subkontinentālā klimata bargajiem pārbaudījumiem; nelaimīgais bērns ilgojas atkal just mātes rūpes. (Greisa jau dara visu, ko spēj, bet tas nav gluži tas tādas lietas nav viņas spēkos.) Es zinu, ka arī Rūbens jūs ir ļoti iemīļojis, Džeina, jūsu varā ir darīt viņu gandrīz tikpat laimīgu, cik mani! Kā teikts Zālamana pamācībās: "Kas atrod sev sievu, atrod labumu un iemanto Kunga labvēlību…"

"Ak, Džozij, es nevaru, es nevarētu…"

Nebiju domājusi viņu uzrunāt vārdā; ieraudzīju triumfa atblāzmu viņa acīs. Aptvēru, ka biju par zemu novērtējusi arhidiakona nolūku nopietnību; patiesībā viņš man izteica laulību piedāvājumu. Viņš man piedēvēja varu, taču es jutu tikai viņa varu pār mani; man patiešām likās, ka tūlīt panikā iekritīšu viņam rokās. Bija tā, it kā, nosaukdama arhidiakonu vārdā, es būtu viņam nodevusi kādu garīgu varu pār mani. Ja vien es varētu atsaukt savu kļūdu! Taču vārds Džozija man vienmēr bija paticis un šis fakts man tagad likās kā pareģojums, kā zīme.

"Man… trūkst… elpas."

Slāpdama bailēs par savu dzīvību un, katrā ziņā, par savu dvēseli, es pieliku roku pie kakla; arhidiakons sajuta, ka uzvara ir tuvu un pasniedzās, lai mani apskautu. Pāri viņa galvai redzēju griestu siju atbalsta kolonnu kapiteļos izgrebtās groteskās kanibālu maskas, to vaibstos pēkšņi paudās neizteicams ļaunums. Es skatījos uz šīm maskām, un tās ar saviem platajiem smaidiem un neķītri izbāztajām mēlēm šķita augam lielākas un atdzīvojamies.

Es izrāvos. Aizskrēju pa pelējuma aromāta un drēgnas krēslas pārņemto ejas tuneli; pietika ar dažiem platiem soļiem, lai sasniegtu šauro lieveni. Baltā dienas gaisma asi atstarojās no izkaltušās zemes un mani apžilbināja; uz koka kāpnēm es paklupu un sasvēros uz priekšu. Būtu nokritusi putekļos, ja brīnumainā kārtā spožajā saules gaismā nez no kurienes neuzrastos divas spēcīgas rokas un mani nesatvertu. Jutu, ka uz brīdi tieku piespiesta citam muskuļotam, vīrišķīgam augumam; paskatījos uz augšu un sev par mierinājumu ieraudzīju pazīstamo seju ar saraukto pieri. Jau reiz Keilebs bija mani turējis savās rokās Oblivionas salas kalnā. Toreiz es aiz dusmām nespēju parunāt, bet tagad pati nesapratu, ko izjutu.

"Mīļš paldies, Keileb!"

Es atbrīvojos no viņa skāviena, sakārtoju savu tērpu tieši tāpat, kā biju darījusi iepriekšējā reizē. Neapzināti satrauktajā iztēlē atausa cits skats mans glābējs pirms desmit dienām rītausmā, peldoties "Mīlētāju asaru" ūdenskrituma baltajās putās. Taču Keilebs bija vēl tikai jauneklis, turklāt manas tuvākās draudzenes dēls! Jutu kaunu par šo savas iztēles pārkāpumu.

"Saule tik spoža," es nesakarīgi nomurmināju; krūtis vēl arvien cilājās elsās pēc mazās kapelas iekšienē piedzīvotajām murgainajām halucinācijām. "Gaisma šajos platuma grādos ir tik tik spilgta; šķiet, tā mani žilbina,"

"Misis Ročestera, kas jums uznācis? Vai nejūtaties labi?"

Arī arhidiakons bija iznācis no vare karakia; viņš palika stāvam lieveņa ēnā, tik sarkanu seju, it kā nupat būtu uzkāpis Olīvu kalna galotnē, kura stāvās nogāzes slējās aiz miniatūrā zvanu torņa. Keilebs pāri manai galvai aizdomīgi viņu nopētīja; aiz viņa sprauslāja un savas spīdīgās krēpes purināja kastaņkrāsas ķēve. Tobrīd jutos kā maza bumbiņa, kuru vīri sacīkstēs ar spēcīgiem vēzieniem mētā no viena pie otra; jutos pazemota.

"Nācu ārā, lai uzmeklētu Džūliju," es nožēlojami meloju, pūlēdamās pārvarēt elpas trūkumu un lūgdamās, lai Keilebs man noticētu, vai vismaz izliktos, ka notic. "Redzat, viņa vēlējās uzmest skici…"

"Tiešām?"

"Un kā klājas jums, jaunais cilvēk?" arhidiakons aizbildnieciski apjautājās, tomēr gluži skaidri bija redzams, ka Keileba klātbūtne viņam nav tīkama. "Kam mums jāpateicas par šādu iepriecinājumu? Darba dienās mums nav tās privilēģijas bieži jūs redzēt kapelā."

"Greisa man pastāstīja, kur jūs esat; es atvedu jēru, ko mamma jums solīja." Keilebs kodolīgi paskaidroja. "Vakar nokāvu."

Viņš pagriezās pret ķēvi; izņēmis no seglu somas divus rūpīgi satītus ietinamā papīra saiņus, viņš tos sniedza arhidiakonam, kurš pieklājības pēc bija spiests tos paņemt no viņa rokām.

"Paldies, Keileb; taču jums nevajadzēja uzņemties tādas pūles domāju, ka kāds no bērniem priecātos aiziet gaļai pakaļ, kā parasti."

Par laimi, šajā brīdī aiz kāpas parādījās Džūlijas cepurīte. Drīz mums pievienojās viņa pati; pačukstēju viņai, ka man bija ģīboņa lēkme un tāpēc, diemžēl, jāatgriežas mājās. Apzinoties, cik vīlusies jutīsies Greisa, es lūdzos, lai draudzene paliek uz tēju, tomēr viņa uzstāja, ka pavadīs mani mājup. (Man ienāca prāta, vai tikai tas nav savtīgos nolūkos, jo viņa nevēlējās viena pati vēl veselu stundu pavadīt sarunās ar misis Parfitu un misis Oterliju, bet varbūt man nebija taisnība.)

"Vai jūs pateiksiet Greisai, cik ļoti mums žēl, arhidiakon? Un arī jūsu mātei viņa bija tik laipna, ka mūs ielūdza es zinu, ka viņai neklājas viegli…"

"Protams, protams, misis Ročestera; es ceru, ka jūs taču neaizmirsīsiet no savas puses nopietni pārdomāt to lietu, par kuru mēs runājām?" viņš uzstājīgi jautāja, kad mēs pagriezāmies promiešanai; es tikai vēsi pamāju atvadas.

"Es domāju, ka jums varbūt būs patīkami palikt vienatnē ar savu apbrīnotāju, misis Ročestera. Vai esmu kļūdījusies?" Džūlija nomurmināja, kad mēs, paslēpušas sejas zem saulessargiem, atkal uzgājām uz dambja; Keilebs saīdzis mums sekoja, vezdams ķēvi pavadā.

Es plati iepletu acis. "Patīkami, Džūlij? Tu taču negribi teikt, ka atstāji mūs kopā tīšām?"

Viņa ķircinādamās man uzsmaidīja, it kā neticēdama šādai vaļsirdībai. "Zini, arhidiakons ir visai labs ķēriens un runā, ka reiz viņam jākļūst par bīskapu…"

"Vismaz mamma grib, lai mēs tam noticētu."

Jutos pazemota un aizskarta, saprotot, ka Keilebs dzirdējis mūsu "sieviešu runas", es veltīgi pūlējos saprast, ko varētu nozīmēt šī viņa noslēpumainā piebilde. Turpretī Džūlija šķita visai apmierināta, ka viņš iesaistās mūsu sarunā, viņa pat pavirzījās mazliet sānis, lai Keilebs varētu iet mums pa vidu. Es tikmēr apņēmīgi raudzījos uz priekšu.

Džūlija iesānis palūkojās uz mani. "Haroldam ar Keilebu šķiet, ka viņu māte nav gluži vienaldzīga pret arhidiakona personiskajām īpašībām…"

"Diāna? Pret arhidiakonu Parfitu?"

Es biju ārkārtīgi pārsteigta; man kā zvīņas nokrita no acīm. Atceroties māsīcas atturību toreiz, kad es pēc ziemsvētku vakariņām viņas guļamistabā uzsāku sarunu par arhidiakona atraitņa stāvokli, es apstājos kā pārakmeņojusies. Arī abi mani ceļabiedri apstājās, pagrieza galvas un pārsteigti rauca pieres; varbūt viņi baidījās, ka es atkal varētu zaudēt samaņu. Es tiešām jutos ļoti savādi; šķita, ka gars pametis manu pasaulīgo ķermeni. Es nespēju apziņā savienot idillisko, saules pielieto ainu (zilie ūdeņi maigi un līksmi skalojās abpus mirdzošajam smilšu tiltam) ar sajūtu, ka negribot esmu ievilkta lētā intrigā ka esmu aktrise netīrā quiproquo[53] uz kāda parīzes teātra skatuves, neīsta franču sentimenta pilnā lugā.

"Kāpēc neviens mani nebrīdināja?" es iesaucos.

"Es esmu gandarīts; tas, kas noticis, ir uz labu," Keilebs pēc minūtes norūca, drīzāk to teikdams nevis man un Džūlijai, bet pats sev. "Mamma beidzot sapratīs, cik svārstīgs un nepastāvīgs sirdī ir Parfits; viņa jau pietiekami daudz ir sevi nostādījusi muļķīgā lomā. Protams," viņš, raidot drūmu skatienu manā virzienā, bargi piemetināja, "ir zināmas sievietes, kurām sagādā ļaunu prieku spēlēties ar vīriešu jūtām vai tas būtu priesteris, vai kāds cits."

"Vai man jāsaprot, ka ari es piederu pie šīm "zināmajām sievietēm", Keileb?" (Jutu, ka mani atkal pārņem jau reiz piedzīvots necienīgu dusmu uzplūds.) "Cik pompozi izklausās tavi vārdi jo sevišķi tavos jaunajos gados! Redzu, ka mani vienmēr grib paturēt neziņas tumsā kā tādu idioti tā tas bija attiecībā par Greisu un Viremu! Man nebija ne mazākās nojausmas, ka Diāna ka tava māte nav vienaldzīga pret…"

"Lūdzu misis Ročestera, Keileb nesakiet neko tādu, ko kāds no jums vēlāk varētu nožēlot!" lūdzās Džūlija. (Nu reiz viņa izskatījās mazliet nobijusies; šķita, ka mana aizrautība viņu izsitusi no parastā līdzsvara.)

"Misis Ročestera ir tādā vecumā, lai spētu par sevi parūpēties pati," Keilebs nevērīgi pavīpsnāja. "Mamma vēl arvien ir kā bērns; es nevēlos redzēt, ka viņai sāp."

Es uzmetu viņam dusmīgu skatu, par šādu loģikas sagrozīšanu biju tik nikna, ka gandrīz nespēju parunāt; un kāpēc gan viņš nemitīgi atgādināja par manu vecumu? Es taču biju "māsīca Džeina"; zināju, ka viņš mani sauc par misis Ročesteru tikai tāpēc, lai pazemotu. Mana sirds spēcīgi sitās; skatoties uz spītīgo rievu, kas starp siltajām, zeltaini lāsumotajām, zaļajām acīm vagoja Keileba pieri, manas dusmas tikai pieauga.

"Ko gan, pie visa, kas svēts, tu ar to gribi teikt?" nu jau es kliedzu. "Tava māte nav bērns viņa ir svētāl Džūlij, vai arī jums nešķiet, ka tas nav paciešams ka Keilebs uzskata, ka drīkst mani tā izmantot un apvainot? Es nebraucu tik tālu tādēļ, lai paciestu šādu tumsonīgu vīrieša iedomību; man šķita, ka šādas muļķības esmu atstājusi pagātnē, Anglijā. Kā tu vari būt tik tik bērnišķīgs, Keileb? Nešaubos, ka tu esi visneuzvedīgākais neveiklis, kādu man jebkad ir nācies sastapt kolonijās vai citur! Tu neesi nekas vairāk kā alus dzērājs lauķis!"

Viņš skatījās uz mani nobālušu seju un baltām acīm. Es triumfēdama pagriezos uz papēža un mīkstajās smiltīs gandrīz zaudēju līdzsvaru, taču šoreiz viņš nemēģināja mani glābt. Beidzot piesteidzās Džūlija un pasniedza man atbalstam roku; dažas minūtes gājām klusēdami un es sāku pārdomāt pārsteidzīgi teikto, kas gan man bija uznācis, ka es tik bargi nopēlu šo jauneklīgo poēzijas mākslas brīnumu visticamāk, viņš bija visjaunākais zieds, kas kolonijās uzplaucis literatūras laukā. Jā, tikai tagad es iedomājos, ka šis jaunais talants, kuru es biju uzdrīkstējusies tik bargi apstrādāt, varbūt bija jaunais Čatertons, Šellijs embrija stadijā!

Sadzirdēju, kā Keilebs aiz muguras ielec seglos; tad viņš zirgā aizdimdēja mums garām, melnajiem matiem plīvojot un baltajam kreklam plandoties ap platajiem pleciem. Tieši tajā brīdī saule noslēpās aiz mākoņa; ūdeņu šalkas, mājīgās salas, putnu koris, koku lapotņu pajumte viss zaudēja savas burvības spēku. Pat Obliviona smilšainā dambja galā, pa kuru mežonīgos auļos jāja salas jaunais saimnieks, izskatījās auksta, sveša un nedraudzīga, tās jumta kores robainais siluets izskatījās kā cietsirdības un apspiestības simbols.

17. nodaļa Sāncenses

"Māsters Keilebs jau nogāja uz piestātni," Hanna, pacēlusi skatu no plīts, teica, "viņš gaida tvaikoni, kas aizvedīs vilnu."

Viņa mīļi smaidīja kā vienmēr, kad sarunas tēmai bija jebkāds sakars ar Keilebu (šķiet, ka viņš vienmēr bijis Hannas mīlulis). Laikam Hanna domāja, ka es meklēju Keilebu; prātā viņai nenāca, cik naidīgas ir mūsu attiecības. Es pateicīgi atsmaidīju pretī. Patiesībā par visu vairāk vēlējos līdz savai aizbraukšanai, cik vien iespējams, izvairīties no Keileba sabiedrības!

Reiz par visām reizēm uz brokastīm ierados vēlu; ēdamistaba bija kā pamesta. Diāna bija ieslēgusies bibliotēkā, lai, kā allaž, divas reizes mēnesī savestu kārtībā saimniecības rēķinus. Taču drīz vien man pievienojās Harolds un Džūlija; nebiju izsalkusi, tomēr pakavējos viņu sabiedrībā, kamēr abi paēda viņiem vienmēr bija krietna apetīte. Harolds ar Džūliju izstāstīja savu plānu izmantot pusdienlaika bēgumu, lai izpētītu grotas Mountolīvas līča rietumu piekrastē un no sirds aicināja mani piebiedroties. Es vēl nebiju redzējusi šos savādos dabas veidojumus un jutu vilinājumu piekrist, tomēr atteicos biju pārliecināta, ka nez vai viņiem patiks trešās personas klātbūtne, kas neļaus brīvi triekt mīlētāju valodas; turklāt es biju pārliecināta, ka man bez vilcināšanās jārunā ar Harolda māti.

Aizbildinoties ar stipru migrēnas lēkmi, es vakarā pēc nelaimīgā Kanaānas apmeklējuma nenonācu vakariņās. Gulēju gultā uz mutes savā sarkanajā istabā un klausījos, kā no ēdamistabas kāpnēs atbalsojas sabiedrības mierīgās čalas, un kā vēlāk tās pa atvērto logu dzirdamas no verandas, kur mēs mēdzām ik vakaru noraudzīties saulrietā. Iestājoties tumsai, žēlabainā diskantā atskanēja Keileba spēlētā Sopēna valša taktis, skaņas pacēlās pāri Džūlijas un Harolda smiekliem un bezrūpīgajai pļāpāšanai un saplūda ar spēles troksni no biljarda istabas.

Nāvīgās dusmās klausījos mājas skaņās; šāda nejauša trokšņu saskaņa parasti nekad negriežas ausīs, taču es, to dzirdēdama, vairāk nekā jebkad izjutu savas ģimenes trūkumu. Vēl nekad kopš tiem laikiem, kad biju guvernante Tornfīldā un kad Blanša Ingrema bija izklaidējusies, apbērdama mani asiem aizvainojumiem, es nebiju jutusies tik ļoti izstumta no sabiedrības. Toreiz, tāpat kā tagad, es varēju būt tikai klusējoša, pasīva vērotāja; taču tad vismaz es pati nebiju pie tā vainīga.

Beidzot, pirms vēl dienas gaisma nebija pavisam izdzisusi, es piecēlos, lai uzrakstītu īsu atbildi uz leitnanta Treveliana vēstuli, kas bija pienākusi pirms vairāk nekā divām nedēļām. Tik ilgi kavējos tādēļ, ka nezināju, ko lai rakstu; negribēju izrādīt arī pārlieku lielu dedzību. Zināju, ka jāsargās pārāk paļauties uz viņa interesi par mani, jo sievietei atzīties savās jūtās, pirms to izdarījis vīrietis, būtu (un vienmēr būs) augstākajā mērā neprātīgi; un tomēr es zināju, ka dažkārt sievietes sirds pukst pati savā ritmā, kuru tā neļautu valdīt Saprāta un Nepieciešamības bargajiem, nesaudzīgajiem argumentiem.

Rakstīju tā, lai vēstule izklausītos stingra, bezpersoniska pat aprauta; taču pašai deniņos pulsēja, paraksts iznāca grūti salasāms un šķībs; saplēsu vēstuli un mēģināju rakstīt no jauna. "Esmu nodomājusi nedēļas laikā ierasties Glāstonā," darīju zināmu savam sarakstes partnerim; man šķita, ka elementāra pieklājība prasa, lai vismaz kaut cik informēju viņu par saviem plāniem. Kad ar vēstuli biju gandrīz apmierināta, nozagos lejā, lai to iemestu hallē novietotajā vēstuļu kastē.

Kad Džūlija un Harolds bija beiguši jautrā ķīviņā taisnīgi sadalīt pēdējo grauzdiņu, mēs beidzot piecēlāmies no brokastu galda. Kamēr viņi sagatavojās doties laukā, es dīki klīdu pa dzīvojamo istabu un, apsēdusies pie klavierēm, uzsitu dažas Anabellas Lī taktis. Pēc dažām minūtēm es pa logu līča pusē ieraudzīju Džūliju un Haroldu; gubernatora meita bija ieķērusies savam mīļotajam elkonī, un viņi abi skaists, aristokrātiska izskata pāris cauri dārzam devās uz piekrastes alām. Arī viņi pēc dažām dienām gatavojās aizbraukt no salas nākamās nedēļas sākumā vajadzēja pienākt sera Hamfrija šonerim. Gaidot šādas augstas personas ierašanos, Diāna sāka izrādīt viņai neraksturīgas satraukuma pazīmes. Man tomēr vajadzēja viņai paziņot par savu tūlītējo aizbraukšanu; vēlāk māsīca varētu apvainoties par tādu pēkšņu ziņu vai arī (apsvēru, beidzot uzzinājusi par viņas jūtām pret reverendu Džoziju Parfitu) Diāna varētu būt priecīga, ka beidzot tiks no manis vaļā.

Harolds laikam vairāk interesējās par sevi nekā par citiem, un viņam daudz nerūpēja mātes aizraušanās ar šo garīdznieku kārtas Lotario [54] . Turpretī Keilebs tagad, novērtējot bijušo, es skaidri sapratu, kādēļ viņš izskatījās tik sāpināts, ziemsvētkos redzēdams, kā arhidiakons mani apskauj zem viltus āmuļa. Keilebs noteikti domāja par to, ko izjuta māte. Nosarku, iedomājoties, ko viņš varētu stāstīt ko viņš noteikti bija atstāstījis Diānai par vakardienas scēnu pie baznīcas. Tas vienīgi apstiprinātu agrāk dzirdētās nelaimīgās Rūtas Faradejas izplatītās baumas, ka Džeina

Ročestera, nebūdama atraitne vēl ne trīs gadus un esot tādā vecumā, kad šāda uzvedība ir ne tikai nepiedienīga, bet pat nepiedodama, nodarbojas ar flirtēšanu un ir negodīga piedzīvojumu meklētāja.

Zināms atvieglojums bija tas, ka varēju cerēt (kā nopratu no sarunām ar māsīcu un mūsu nesenajiem viesiem Torpiem un Hardingiem) šeit kolonijās nopelnīt iztiku tikpat labi kā Anglijā. Kaut arī izredzes vilkt nebeidzami garu guvernantes dzīvi, pamazām novecojot nemitīgās ilgās pēc mājām, sāpīgi nomāca ikvienu manas būtnes daļu, tomēr tās bija labākas, nekā kaunpilna piespiedu atkarība no draugiem un ģimenes. Adele atrakstīja, uzstājīgi lūgdama pārtraukt labprātīgo izsūtījumu un pārcelties uz Čērnleju; taču es atkal atteicos no viņas laipnā piedāvājuma. Negribēju būt par nastu viņai un viņas vīram; turklāt baidījos nonākt tādā stāvoklī kā Emīlija Parfita, kurai jāgaida atbalsts no bērniem. Nespēju samierināties ar domu, ka būšu kā asinssūcēja dēle, kura parazītiski pieķērusies savām atvasēm tāda, kuru publiski pacieš un kurai glaimo, bet par kuras neizbēgamo klātbūtni klusībā žēlojas.

Neapmierināta, nespēdama rast sev nodarbi, es piecēlos no klavierēm un izgāju ārā. Pa ieradumam izvēlējos taku, kas ved uz staļļiem, lai parunātos ar to iemītniekiem varbūt tur es radīšu drosmi stāties Diānas priekšā. Vienā no staļļiem uz salmu grīdas gulēja Besa; tikai pirms pāris dienām viņai bija piedzimuši pieci veselīgi kucēni, taču viņa jau tikpat mundri kā arvien luncināja asti un, zīdot kucēnus, skatījās uz mani miklām, padevīgas pielūgsmes pilnām acīm. Paglaudīju viņas mīksto, silto galvu, mātišķās kuces klātbūtne nomierināja manu satraukto prātu; jutos dīvainā veidā remdinājusies un samierinājusies ar savu likteni, lai vai kāds tas būtu. Nodomāju, ka nav nekā svētāka par dzīvnieku uzticību. Vismaz viņi savā mīlestībā ir pastāvīgi pretstatā zināmiem man pazīstamajiem cilvēku sugas pārstāvjiem.

Man likās, ka Keilebs pavisam noteikti gūst prieku, mani apvainojot un pazemojot.

Manu dzirdi sakairināja neatlaidīgs, mehāniski vibrējošs troksnis; atstāju Besu pildām mātes pienākumus, piecēlos un devos ārā noskaidrot, no kurienes tas radies. Cauri Diānas jauno ozoliņu audzes stumbriem saskatīju lejā piestātnē Keilebu; viņš bija atspiedies pret vienu no piestātnes resnajiem stabiem ar muguru pret mani un māja ar rokām. Acīmredzot viņš māja sveicienus kuģim, ko es no šejienes vēl nevarēju redzēt. Gandrīz jau biju sākusi viņu ienīst, tomēr kāda stūrgalvīga manas būtības daļa vēlējās atrasties viņam līdzās piestātnē un noraudzīties, kā pienāk tvaikonis. Nez vai vilnas maisu iekraušana bija sievietes darbs, tomēr cirpšanas laikā es biju strādājusi tik atdevīgi, ka šobrīd jutu gandrīz vai līdzīpašnieces ieinteresētību gala iznākumā.

Ātri pagriezos sānis, lai viņš mani neieraudzītu. Drīz būšu prom no Oblivionas, tā visiem būs labāk; biju pārliecināta, ka Keilebs tik tikko ievēros manu prombūtni, varbūt vienīgi nopriecāsies, ka beidzot ticis no manis vaļā. Arī es jutīšos atvieglota, jo viņš ar savu nomāktību, nemieru un neaprēķināmo patību vairs nevarēs mani iespaidot. Kāda muļķe es biju, maldinot sevi, ka Keilebs samierinājies ar manu klātbūtni uz salas ka viņš pat jūtas priecīgs par iespēju izmantot nelielo palīdzību, ko es ar saviem sievietes spēkiem varēju sniegt. Nē, viņš mani tikai izmantoja, jo viņam cirpšanas sezonas laikā vajadzēja palīgstrādnieku; tagad viņam būs vajadzīgs gans vecā Vila vietā.

Beidzot Hannas vārītās kafijas rūgtenais aromāts, kas atplūda līdz pat šejienei un sajaucās ar tikko ceptās maizes smaržu, aizvilināja mani atpakaļ uz virtuvi. Nebiju ēdusi turpat vai diennakti un beidzot jutos izsalkusi. Atceļā uz mājām es ieraudzīju kuģi, kuram Keilebs bija mājis; tas vēl atradās kādu gabalu no krasta un gliemeža gaitā tuvojās salai; kuģa nomelnējušais skurstenis skaļi un enerģiski izklepoja sodrējainu dūmu mākuļu virkni Oblivionas tīrajā gaisā. Troksnis un ogļu kvēpi likās kā nevēlama ielaušanās šajā neskartās, pirmatnējās tīrības pasaulē. Jutos tā, it kā redzētu svētnīcas apgānīšanu.

"Džeina, mīļā tu esi tieši tas cilvēks, kuru vēlējos satikt!" Diāna pāri pensneja zelta ietvara malai noskatījās, kā es ienācu pa virtuves durvīm. Viņai blakus Hanna uz koka sola ņēma ārā no pannām tikko cepto maizi; nākamais cepiens gludeni, apaļi, krēmkrāsas kukuļi jau gaidīja spodri noberztajās dzelzs pannās.

"Ja Hanna būtu tik laba un ielietu tev tasi kafijas, varbūt tu varētu to paņemt līdzi un ienāktu pie manis bibliotēkā?"

Pati ielēju sev kafiju, lai vecajai sievietei nevajadzētu kavēties un slaucīt miltainās rokas; un kādēļ, galu galā, lai viņa savos cienījamos gados apkalpotu mani? Kad es viņai nolūdzos piedošanu par to, ka neesmu ēdusi brokastis, viņa, klakšķinādama mēli, nogrieza man biezu šķēli svaigās maizes un apzieda to ar sviestu un melleņu ievārījumu.

Tad, baidīdamās no gaidāmajām pārrunām, nokārusi galvu kā bērns, kuram jāsaņem sods, es sekoju māsīcai mājas otrā pusē, telpā, gar kuras sienām rindojās grāmatas. Pa šīs istabas augsto divviru logu varēja redzēt salas tumšiem mežiem apaugušās nogāzes; pie loga novietotais milzīgais, vecais rakstāmgalds šodien bija apkrauts ar papīriem un kantorgrāmatām. Bibliotēka atradās dienvidu pusē, tāpēc tajā nekad neiespīdēja tieši saules stari; nodomāju, ka ziemā šī telpa varētu būt diezgan auksta un drūma. Toties tagad, vasaras vidū, tā bija aptumšota, zaļos toņos ieturēta, patīkama oāze.

"Laipni lūdzu manā grāmatvedības istabā ak, ja tu zinātu, kā es neciešu papīru darbus!" Diānas sejā bija galēja riebuma izteiksme, kas izskatījās gandrīz komiski. "Fermas saimniecības vadīšana nav vis joks, Džeina, vari mani dcēt. Ja pirms divdesmit gadiem Mūrhauzā tu man teiktu, ka šodien atradīšos te, šajā istabā, otrā pasaules malā, un kārtošu šāda īpašuma rēķinus, es būtu par tevi smējusies."

Vēl arvien stāvēdama pie rakstāmgalda, viņa noņēma brilles un ievietoja bruņurupuča kaula futrālī; tad Diāna sāka spēlēties ar rakstāmspalvu, kas gulēja uz dzēšlapas un diskrēti noklepojās. Beidzot, vērdamās vairāk laukā pa logu, nekā uz manu pusi, viņa ierunājās.

"Vakar, kad tu paliki savā istabā, Džūlija man pastāstīja, kas notika tajā pēcpusdienā, kad jūs ar viņu apmeklējāt misiju. Džeina, man tev jāatvainojas-baidos, ka esmu izturējusies visai bērnišķīgi! Neesmu akla, es, protams, redzēju, ka Džozija arhidiakons Parfits jau no sākta gala ir tevī ieskatījies."

Mēma un pazemota es blenzu uz saldā krējuma virpuļiem kūpošās kafijas tasē.

"Tu zini, ka es sešpadsmit gadus biju ļoti laimīga, dzīvodama kopā ar zēnu tēvu," Diāna domīgi runāja. "Tā patiešām bija, nu svētlaimīga savienība! Man ļoti pietrūka un vēl aizvien pietrūkst Tomasa, tāpat kā tev, droši vien, pietrūkst Edvarda. Zinu, ka sabiedrībai nešķiet gluži labi, ja atraitne precas otrreiz jo sevišķi mūsu vecumā taču dzīvē mēdz būt tik vientuļi, vai ne, Džeina? Tu rīkojies pilnīgi pareizi, ka tūlīt nedevi viņam jāvārdu, starp citu, tu jau zini, ka nekad nav par ļaunu likt viņiem mazliet pacīnīties!"

Viņa drosmīgi mēģināja pasmaidīt, taču balss aizķērās kaklā. Es pati biju tuvu asarām un blenzu sarkanzeltainajā turku paklājā uz grīdas. Mēģināju salāgot māsīcas atmiņas par laulības dzīvi ar to, ko par vecāku attiecībām bija stāstījis Keilebs, tomēr pūles bija veltas.

"Protams, tev vajadzīgs laiks, lai apsvērtu šo piedāvājumu, galu galā, dāmai tā pieklājas. Arhidiakons ir mazliet jaunāks par mums abām, tomēr starpība ir tikai pāris gadu, un man šķiet, ka tā neko daudz nenozīmētu. Patiesībā viņš tavā trūcīgajā stāvoklī, kas gan, protams, nav tava vaina, parāda tev diezgan lielu godu, Džeina. Ja nabaga misters Ročesters nebūtu tik neparedzēti zaudējis visu mantu, tad jūs būtu līdzvērtīgāks pāris; bet es ceru, ka tu man ticēsi, ja teikšu, ka esmu ļoti laimīga, redzot, cik veiksmīgi tev viss šeit nokārtojies."

"Bet nav taču nekā kas attiecas uz mani nekāda piedāvājuma nebijal Es viņu atstāju, pirms ak, Di, man tik ļoti žēl; man nebija ne jausmas…"

Vaigiem svilstot aiz kauna, es pievērsu draudzenei izmocītu skatienu. Jutos šausmīgi vainīga lai vai kā viņa centās slēpt vilšanos, tā tomēr bija redzama. Neraugoties uz to, es tomēr mazliet saskaitos, ka viņa, kaut arī netieši, kritizēja mana mīļotā Edvarda finansiālās neveiksmes.

"Mana dārgā, tevi es nevainoju ne mirkli."

Viņa atvirzījās no loga un saņēma manu roku, atspiedās pret rakstāmgaldu un nopietni raudzījās man acīs. Es sēdēju uz viena no abiem zīdkoka atzveltnes krēsliem pie rakstāmgalda.

"Nē, Džeina, esmu tev pateicīga galu galā, esmu daudz laimīgāka, dzīvojot savās atmiņās. Tu mani paglābi no tā, ka es tās aptraipītu! Taisnība, man likās, ka mums ar Džoziju veidojas zināma saprašanās, tomēr es jutu, ka viņš tā kā vilcinās. Nu, tagad es zinu, ka viņš tiešām vilcinājās."

Viņa sīki un sarūgtināti iesmējās. Vai viņa vēlējās netieši norādīt, ka es grasos aptraipīt savas atmiņas par misteru Ročesteru? Šķita, ka Diāna, tāpat Džūlija un Keilebs uzskatīja, ja jau arhidiakons ir ar mieru nolaisties tik zemu, tad man vajadzētu būt laimīgai un pieņemt viņa augstsirdīgo piedāvājumu. Tomēr Diānas nopietnā attieksme lika atzīt, ka arhidiakona, tāpat kā sevis pašas un savu bērnu priekšā man ir pienākums vismaz nopietni apdomāt viņa bildinājumu (biju pārliecināta, ka to man nāksies uzklausīt; necerēju, ka viņš būs tik viegli uzveicams).

Man likās, ka visa pasaule nonākusi pie tikpat pārsteidzīga secinājuma kā mana māsīca: kā gan es, Džeina Ročestera, vienkārša atraitne, emigrējusi guvernante, lai uzdrīkstētos cerēt uz ko vairāk, kā kļūt par arhidiakona Kanaānas salas paša Dižā Pandžandruma sievu? Tas bija vairāk, nekā man vispār bija tiesības cerēt; turklāt vēl es dzīvotu atraitnes imperatores misis Parfitas sabiedrībā! Nē, tas nav iespējams it kā pēc iepazīšanās ar leitnantu Trevelianu es spētu domāt par kādu citu! Tomēr sapratu, cik neapdomīga un nepateicīga es Diānai likšos, ja iebildīšu pārāk strikti un nelokāmi. Kur vēl lielāku apvainojumu, kā atsacīt vīrietim, kuru viņa tīkojusi par vīru pati sev? viņai viņš būtu gana labs, bet man nē!

Tikmēr Diāna, drosmīgi un apņēmīgi smaidīdama, glāstīja manas matu pīnes.

"Man ir pārāk daudz darba, lai vēl ilgi nebūtu laika justies vientuļai, turklāt es paredzu, ka drīz tā būs vēl vairāk, kad saradīsies mazbērni. Zini, Harolds un Džūlija neplāno ilgu saderināšanās laiku, un es nedomāju, ka arī Keilebs gribēs visu mūžu nodzīvot vecpuisī! Patiešām, esmu apņēmusies aizmirst arhidiakonu, taču tev, Džeina, jāpaliek pie mums, cik ilgi vien pati vēlies, kamēr tuvāk iepazīsies ar viņu un viņa ģimeni; tu nedrīksti tu nevari mūs tagad atstāt."

"Nē, Diāna, tu esi pārāk laipna, tomēr man ir savi iemesli aizbraukt. Lai vai cik ļoti man pie jums patīk, tomēr beidzot jākļūst neatkarīgai…"

Es apklusu, jo ievēroju, cik ļoti mana atturība pārsteidza un pat šokēja Diānu. Tomēr ilgāk iestigt Oblivionā vairs nebija iespējams. Neņemot vērā citus apsvērumus, manas attiecības ar Keilebu ir kļuvušas neciešamas, un scēna pie misijas kapelas tajā pēcpusdienā bija krīze.

"Protams, ja tu uzskati, ka tev jāaizbrauc, Džeina, es nevēlos, lai tu domātu, ka es savtīgi vēlos tevi aizkavēt vai aizturēt. Tava ierašanās šeit bija kā malks svaiga gaisa un tu mums tik ļoti palīdzēji tīri praktiskā ziņā. Taču es domāju, ka pēc Ferndīnas tev dzīve šeit liekas ļoti klusa; zinu, ka arī Harolds un Džūlija ilgojas pēc plašākas sabiedrības, nekā mēs Oblivionā varam atļauties uzņemt. Par laimi Harolds, lai arī ir pirmdzimtais, nekad nav interesējies par fermas saimniecību; viņam nekad nav patikusi doma, ka būs jādzīvo šeit noslēgtībā uz salas, turpretī Keilebam šāda dzīve ļoti patīk. Viņš nodomājis ar laiku izpirkt brāļa daļu, un Haroldam pret to nav iebildumu. Man šī doma pat ļoti patīk, es domāju, šķiet, ja katrs no viņiem nodarbojas ar kaut ko savu; es gribu, lai starp viņiem vairs nebūtu nesaskaņu! (Tomass daudz neņēma vērā pirmdzimtības tiesības, un tāpat arī es.)"

Pirms Diāna turpināja runāt, viņa izklaidīgi pacēla spalvu un ievietoja to atpakaļ tintnīcā: "Kamēr Harolds domāja, ka pelnīs sev iztiku ar rakstīšanu, Keilebs labprāt daudz ko upurēja; tagad viņš uzskata (un to, bez šaubām, var saprast), ka Haroldam jātiek galā paša spēkiem. Būdams gubernatora znots, Harolds, protams, dzīvos daudz lepnāk. Jāteic, ka mani krietni vien biedē doma, ka nākamajā nedēļā vajadzēs izklaidēt seru Hamfriju; zini, viņš ir diezgan ārišķīgs vecs stulbenis! ja nu varbūt mazliet pierimis kopš pagājušās ziemas notikumiem."

"Pagājušās ziemas?" es mehāniski atbalsoju; domāju par to, ka Keilebs bija simtkārt labāks rakstnieks, nekā viņa kūtrais, izpriecu kārais brālis jebkad varēja cerēt kļūt.

Mana māsīca bija atgriezusies loga ailē un nostājusies ar muguru pret tā četrstūraino laukumu, aiz kura varēja redzēt košo, saules apspīdēto ainavu. Diānas seja bija ēnā, tomēr es redzēju, ka viņa pāri rakstāmgaldam man rāmi uzsmaida; pēkšņi viņa ierunājās konfidenciālā tonī.

"Jā, varbūt tas būs tikai godīgi, ja es tev pastāstīšu, Džeina. Kad lēdija Braftone, Džūlijas mamma, atgriezās mājās no Anglijas, paklīda dažādas baumas. Kā es nopratu, pie visa vainīga bija pati lēdija Braftone; tieši viņa bija izrādījusi iniciatīvu. Gubernators pārsteidza viņu kopā ar savu toreizējo privātsekretāru foti kompromitējošos apstākļos. Izrādās, ka viņš bija gandrīz vēl zēns, vairāk kā uz pusi jaunāks par viņu. Vari iedomāties, kāds visiem bija šoks; pēc manām domām, nav nekā ļaunāka par to, ka sieviete tādā vecumā paved nevainīgu, jaunu puisi-vai tu man piekriti, Džeina? Esmu dzirdējusi, ka viņu apsaukāja par šūpuļa izlaupītāju un vēl ļaunāk!"

Es lēnām pamāju, miegdama acis spilgtajā gaismā, kas plūda no loga.

"Taču pati Džūlija ir jauka, jauna dāma tik dzīvīga, vai ne? Viņa ir īsta "augstākās sabiedrības meitene". Labs ķēriens mūsu Haroldam! Nekādā ziņā neizskatās, ka viņa būtu pārmantojusi savas mātes netikumīgās tieksmes. Tomēr man rada bažas fakts, ka Keilebs un viņa nākamā brāļasieva nav vairāk sadraudzējušies. Šķiet, ka pēdējā laikā Keilebs ir mazliet greizsirdīgs uz Haroldu es domāju, viņa saderināšanās dēļ. Attiecībās ar sievietēm Keilebs vienmēr bijis kautrīgs; viņš jūtas labi tikai kopā ar saviem kaķiem, suņiem un zirgiem. Tu zini, kā man patīk dzīvnieki, bet Keilebam, man šķiet, tie ir reliģijas vietā. Tu, Džeina, esi izņēmums; es zinu, ka par tevi viņš ir ārkārtīgi augstās domās tā tas bijis vienmēr, jau kopš viņa bērnības."

Es spēju tikai lūkoties pretī, bet nevarēju izrunāt ne vārda.

"Es zinu, viņš to vienmēr neizrāda, vai ne? Taču tu nedrīksti pārāk nopietni uztvert Keileba mainīgo garastāvokli…"

Viņu pārtrauca durvju klauvekļa dauzīšanās, kas pēkšņi atbalsojās no halles; tad atskanēja smagie, šļūcošie Hannas soļi, viņai iznākot no virtuves, lai atvērtu durvis.

"Tas būs doktors Oterlijs, ieradies pie vecā Vila." Diāna nopūtās. "Un man jāpalīdz Hannai sagatavot otrās brokastis; domāju, ka tvaikoņa vīri vēlēsies iestiprināties. Pēcpusdienā man jāpabeidz šie nelaimīgie rēķini…"

Kamēr viņa vēl runāja, Hanna jau klauvēja pie bibliotēkas durvīm: "Tur esot kāds kareivja kungs, kurš vēloties satikt misis Ročesteru", viņa teica, "tas kungs laikam būs nokāpis no tvaikoņa, kas atbraucis pakaļ vilnai; viņa esot paskatījusies, bet piestātnē neredzējusi nevienas citas laivas."

"Aicini taču viņu dzīvojamā istabā. Džeina, mīļā, tas laikam būs kāds tavs paziņa," Diāna nosauca man pakaļ, kad es sāniski virzījos ārā pa durvīm; viņa izklausījās patīkami pārsteigta par šādu neparedzētu apmeklējumu.

Mana sirds krūtīs dauzījās. Aizmugurē dzirdēju Hannas skaļos, uztrauktos čukstus: "Nu tik skaists, kundze, savā melnā mundierī ar sudraba tresēm!"

18. nodaļa Viesis

Steigšus pagriezusies ap gaiteņa stūri, es viņu ieraudzīju atspiedies pret veco ciedra lādi, uz kuras stāvēja pasta kaste (tajā vēl atradās vēstule, kuru nesen biju viņam rakstījusi), laiski piesizdams ar savu ķiveri pa delnu, tur stāvēja leitnants Trevelians! Viņa gaišie mati bija nedaudz garāki, nekā es atminējos, maigās cirtas jauki ieskāva pievilcīgo seju; krāšņajā uniformā viņš patiešām izskatījās ideāli skaists un dzīvespriecīgs. Ieraudzījis mani, viņš pasmaidīja, šķita, ka gaišzilās acis mani caururbj. Visas šaubas un neziņa izgaisa vienā mirklī mani pārņēma brīnišķīgs, neizsakāms prieks likās, ka bez piepūles paceļos gaisā un slīdu viņam pretī.

"Mana dārgā misis Ročestera!" Viņš saņēma manu roku un viegli to paspieda. "Ceru, ka neuzskatīsiet to par ielaušanos nebija iespējams jūs iepriekš brīdināt; vakar man gluži nejauši gadījās parunāties ar kādu no šī vecā velkoņa puišiem…"

Viņš pamāja uz atvērtajām durvīm aiz muguras. Tālumā saskatīju tvaikoni tagad tas izskatījās kā burvīga bērnu rotaļlieta, uz klāja krājās vilnas maisi, kurus ar trīsi iekrāva no piestātnes.

"Viņš ieminējās, ka tvaikonis nākamajā dienā piestāšot Oblivionā; es vienā mirklī izlēmu, ka atļaušos greznību doties brivsolī. Šobrīd iedzimtie ir diezgan mierīgi, tāpēc, ziniet, mēs nedrīkstam palaist garām lieku atpūtas bridi! Ceru, ka jūs parādīsiet man godu un uz pusstundu iznāksiet ārā, kamēr tiek iekrauta krava?" Tad viņš palūkojās apkārt un atzinīgi iesvilpās: "Starp citu, burvīga vieta šī savrupmāja ir arī diezgan liela, vai ne?"

Tieši tobrīd no bibliotēkas iznāca Diāna un es ar zināmu nedrošību stādīju viņai priekšā savu sarunu biedru. Diāna jau noteikti bija nopratusi, ka šis ir tas pats virsnieks, saistībā ar kuru manu vārdu minēja Rūta Faradeja; viņa bija arī pietiekami attapīga, lai aptvertu sakarību starp viņu un vēstuli, ko biju saņēmusi tieši pirms ziemsvētkiem. Sirsnīgi uzaicinājusi leitnantu mums pievienoties otrajās brokastīs, viņa drīz vien, izteikdama nožēlu, izlūdzās atļauju doties uz virtuvi pie Hannas un Džemmas: "Bet tev, mana dārgā, jāizrāda viesim māja!"

Likās, ka man būs tik daudz, ko rādīt! Vispirms man ienāca prātā aizvest leitnantu uz staļļiem un parādīt Besas kucēnus, bet tad es pārdomāju es tiešām pat nosarku, aptvērusi, ka tas nepavisam nebūtu delikāti. Manas smalkākās jūtas acīmredzami bija notrulinājušās un pārlieku samaitātas, ietekmējoties no tāda cilvēka klātbūtnes kā Keilebs, kurš par dzīvnieku aprūpes niansēm runāja un pret tām attiecās kā pret pašsaprotamām lietām. Varbūt šāds netīkams tiešums bija nepieciešams un pieņemams cilvēkam viņa stāvoklī; taču es nozvērējos kopš šī brīža modri piesargāties, lai manās runās neizskanētu šāda nesievišķīga vaļība.

Diena jau bija karsta, un mēs meklējām patvērumu augļu dārza paēnā, kur akmeņainajā ziemeļu nogāzē aiz mājas saule apspīdēja Diānas stādītās vīģes un vīnogulājus, kuru zaros karājās vēl negatavie augļi. Ceļā uz dārzu apstājāmies un, pārliekušies pāri koka žogam, noglaudām siltos purnus divām Džērsijas govīm, kuras ganījās pie neliela dīķa; tajā apmierināti pēkšķēja pīļu māte, uzraudzīdama savu trokšņaino perējumu. Mēs pakavējāmies pie apiņu

vagām, kurās Keilebs bija uzstādījis augstus koka rāmjus ar novilktām auklām. Dzirdējām zelta pundurgailīšus trokšņaini kladzinām vistu aplokā blakus sakņu dārzam un zemeņu lauciņam; dārzā sāka nogatavoties augļi un, par spīti putnu biedēklim (ko mēs ar Džūliju bijām uzmeistarojušas), tie vilināja strazdus un citus vietējo sugu putnus.

Vai biju laimīga, ieķērusies elkonī savam skaistajam virsniekam, soļodama caur šo Ēdenes dārzu? Jā; tā man likās patiešām, izrādot viņam dārza krāšņumus, es jutos gluži kā chatelaine[55], it kā oblivionā būtu pavadījusi visu mūžu, nevis tikai pāris īsus mēnešus. Cik tomēr sāpīgi doma par aizbraukšanu plosīja manu sirdi!

"Jāteic, ka viņš nav pats izpalīdzīgākais puisis."

Mans pavadonis pamāja uz piestātnes pusi, kur jaunais Oblivionas saimnieks bija pārtraucis darbu un, dusmīgi salicis rokas sānos, lūkojās uz mums; pat no tik liela attāluma likās, ka viņa seja bija satumsusi drūmāka nekā jebkad.

"Kad es viņam apjautājos, vai misis Ročestera vēl arvien uzturas šeit, viņš pavisam nepārprotami man uzrūca. Es zinu, ka šajos laikos ir grūti nolīgt uzticamus strādniekus. Domāju, ka šis puisis ir ļoti neapmierināts ar savu darbu. Tomēr saimnieki katrā ziņā varēja viņam iemācīt mazliet pieklājīgākas manieres."

"Ai, tas tik ir brīnumaini!" Es iesmējos, īstenībā pat līksmi iesaucos, un mans pavadonis izskatījās mazliet pārsteigts par šādu aizrautību. Taču es beidzot jutos brīnišķā kārtā atriebta. "Jūs kļūdījāties tieši tāpat kā es; ziniet, ka šis ir mans " jaunais radinieks šis ir muižas saimnieks! Vai Jūs spētu noticēt, ka viņam pat piemīt vērā ņemams dzejnieka talants (cik es spēju par to spriest)?" es jau mierīgāk jautāju.

"Vai jūs gribat sacīt, ka šis nepieredzējušais mežonis ir literāts?" Leitnants pacēla gaišu, spīdīgu, smalku uzaci. "Jūs mani tiešām pārsteidzat."

Es pārliecinoši pamāju. "Vai šis fakts nemet izaicinājumu vispārējiem uzskatiem? Vai tā nav pļauka sejā visam, kas ir pieņemts un pareizs? Es jums galvoju, ka tas, ko saku, ir taisnība."

Viņš jokodams savilka seju bažīgā grimasē. "Šķiet, ka esmu pieļāvis lielu kļūdu; noteikti būšu aizskāris jūsu jaunā radinieka poēta jūtas, viņu uzrunādams bez sevišķas cieņas izrādīšanas…"

Es jautri iesmējos. "Kā jau teicu jūs neesat pirmais, kurš tā rīkojies, un jūs noteikti nebūsiet pēdējais! Skaidrs, ka viņš pats ar savu izturēšanos rada tādus pārpratumus."

Grasījos bezrūpīgi pamāt Keilebam un tobrīd zināju, ka man gandrīz vai nāktu smiekli, redzot, ka viņš drūmā niknumā uzgriež muguru (zināju, ka tieši to viņš darītu). Tomēr kaut kas mani atturēja no šādas rīcības. "Drīz, mans jaunais radiniek," es domāju, "tavu slikto garastāvokli vairs nebūšu spiesta paciest."

Lai gan biju ļoti pateicīga Diānai par takta izjūtu un augstsirdību, parādot man laipnību un ielūdzot leitnantu pievienoties otrajās brokastīs, tomēr es baidījos no smagā pārbaudījuma stādīt priekšā manu pavadoni ģimenei, kad visi būs sapulcējušies. Jutos atvieglota, kad verandā mūs sagaidīja vienīgi Harolds. Viņi ar Džūliju nupat kā bija atgriezušies no ekspedīcijas uz alām.

Leitnants Trevelians saņēma Harolda izstiepto roku. "Ļoti priecājos ar jums iepazīties, mister Ficdžeims; domāju, ka būs īsti vietā jūs apsveikt par jūsu saderināšanos runā visa Glāstona!"

"Tiešām?" Harolds izskatījās iepriecināts un vairāk kā jebkad atgādināja labi paēdušu, murrājošu kaķu dzimtas pārstāvi. "Ziniet, tas vēl nav oficiāli paziņots, taču laikam šādas lietas nav iespējams ilgi paturēt noslēpumā."

"Džūlij, dārgā, šis ir misis Ročesteras paziņa no Lady Rose Winter," klusi teica Diāna, tieši tobrīd roku rokā ar savu nāka-

\

mo vedeklu ienākdama pa durvīm. "Cik zinu, leitnants Trevelians kopā ar piecdesmit astoto pulku uzturas Karmela Fortā. Leitnant, kā jūs zināt, šī ir mis Braftone, gubernatora meita…"

"Ak mums jau ir bijis tas gods iepazīties, vai ne, leitnant?" Džūlija, valšķīgi smaidot, pielieca galvu. Izskatījās, ka viņa gribētu to apburt, un izturējās izaicinošāk nekā jebkad; zaļās acis naidīgi iezaigojās. "Kā jums klājas?"

"Ak jā ļoti labi, pateicos, priecājos jūs atkal satikt, mis Braftone." Viņa smaids drīzāk izskatījās pēc nervoza vaibsta un man likās, ka viņš viegli nobāl, nesapratu, kāpēc.

"Mēs ar leitnantu esam seni paziņas, tikāmies pirms vairāk kā diviem gadiem Redmondas grāfa ballē Grosvenora laukumā," Džūlija paskaidroja. "Lorda Redmonda meita man bija laba draudzene; mēs draudzējamies vēl tagad un diezgan regulāri sarakstāmies. Ceru, ka neesat aizmirsis jauko lēdiju Annu, leitnant?"

"Lēdija Anna Redmonda? Ak jā, nē protams…"

Viņa apjukums bija skaidri redzams. Nebiju redzējusi, ka viņš tā zaudētu pašsavaldīšanos; leitnanta stāja kļuva neveikla, šķita, ka viņš pēkšņā mulsumā nespēj rast vārdus. Šajā situācijā uzmanību novērsa Keilebs, ienākdams verandā aiz Džemmas, viņi abi no virtuves nesa paplātes ar maizi, sieru un mājas alu, ar ko cienāt tvaikoņa apkalpi. Keilebs tik tikko mums uzmeta skatienu, taču pats izskatījās mazliet kārtīgāks, nekā iepriekš; mitrie mati atglausti no pieres. Viņš, acīmredzot, bija "sakopies" veļas mājā.

Otrās brokastis pagāja diezgan saspringtā gaisotnē, tomēr sabiedrības samērā stīvo izturēšanos atsvēra Džūlijas šķelmīgie joki, bez žēlastības ķircinot nabaga leitnantu. Prātoju, kādēļ leitnants nebija stāstījis par savu pazīšanos ar Džūliju, jo viņš taču zināja, ka meitenei ir kāds sakars ar salu; tas man palika noslēpums. Tikām Diāna likās leitnanta apburošo manieru un pievilcīgās, vīrišķīgās ārienes savaldzināta vai ari viņa tik jauki un piemīlīgi izturējās tādēļ, ka pēkšņi atskārta, ka vienā mirklī no kaujas lauka pazudusi sāncense par garīdznieka kundzes godu.

Arī Harolds, kurš sabiedrībā nekad nejutās neveikli, izrādīja pieklājīgu interesi par viesi, turpretī Keilebs, kurš mums pievienojās ar novēlošanos, un pie kura nesabiedriskās izturēšanās jau biju pieradusi, pārspēja pats sevi. Viņš bija visdrūmākajā noskaņojumā, leitnanta Treveliana iepriekš nepieteiktais apmeklējums viņu neizprotami neganti aizskāra. Viņš sēdēja un nikni raudzījās kā dzīvnieks, kurš mēmās sāpēs nespēj izteikt, ko jūt. Šķita, ka Keilebs gandrīz ir gatavs mesties iebrucējam pie rīkles. Nolēmu, ka laikam viņam skauda leitnanta spēja izturēties nepiespiesti; šāda izsmalcināta un nevainojama izskata virsnieka klātbūtnē, kurš turklāt bija tērpts elegantā uniformā, viņš pats jutās nostumts ēnā (kā tas patiesībā arī bija). Tik tiešām, gan Frederiks Trevelians, gan Harolds Ficdžeimss ar zilajām acīm un smalkajām, gaišajām matu cirtām izcēlās starp pārējiem; ikviens nezinātājs uzreiz nodomātu, ka brāļi ir viņi. Saspringums atslāba tikai tad, kad Keilebs atgrūda krēslu no galda, nomurmināja, ka "viņam jāpaskatās, lai vīri pirms aizbraukšanas saskaitītu vilnas maisus", un kā vētra izbrāzās no ēdamistabas.

Kamēr ēdām, vējš bija iegriezies no dienvidiem, debesis klāja zemi mākoņi. Gaiss bija kļuvis vēsāks, tādēļ, pirms atvadīties no ciemiņa, es uzkāpu augšā, lai paņemtu savu kašmira šalli. Kāpjot lejā, gaitenī izdzirdu klusinātu sarunu. Jau agrāk biju ievērojusi, ka kāpņu telpa (jādomā, patiecoties konstrukcijas īpatnībām) pastiprināja katru troksni, kas atskanēja pirmajā stāvā; pazinu leitnanta patīkamo baritonu un samulsusi aptvēru, ka varu sadzirdēt katru viņa izteikto vārdu.

"Pieņemu, ka esat nodomājusi viņai izstāstīt visu par mums ar Annu, kaut arī es to ņemtu ļaunā?"

"Protams, ka nosūdzēšu jūs misis Ročesterai es to uzskatu par savu pienākumu!" (Dzirdēju atbildam Džūlijas izsmējīgo balsi.) "Viņa man ir laba draudzene; viņa ir dīvaina, nervoza sievietīte, taču viņa man patīk. Lieciet viņai mieru, leitnant, nevēlos redzēt, ka viņai dara pāri. Viņa ir tik mīlīga un nevainīga kā jēriņš iedomājieties tikai, viņas vecumā!"

"Patiešām, viņai piemīt liela pievilcība," dzirdēju leitnantu nomurminām.

"Jūs domājat, pretējā dzimuma acīs? Acīmredzami pierādījumi liek to atzīt ari man; jums jāzina, ka neesat vienīgais, kuram viņa šķiet pievilcīga pēc pēdējās skaitīšanas, viņai ir vismaz trīs prйtendants*."

Es apstājos, sirds krūtīs sāpīgi lēkāja, roka likās piesalusi pie kāpņu margām. Man nepatika noklausīties Džūlijas pārspīlējumus, un vispār viņa runāja muļķības taču es nesapratu, ko darīt. Vai man vajadzētu zagties atpakaļ vai varbūt sākt nevainīgi dungot? Sirds joprojām sitās, likās, ka ap galvu būtu cieši savilkta metāla stīpa. Beidzot es piespiedu sevi kāpt lejā un bez elpas nočukstēju: "Chefard?[56]" kamēr nokāpu lejā, Džūlija bija paspējusi nozust; likās, ka visi mājinieki fišām neuzkrītoši visu nokārto tā, lai es varētu palikt divatā ar leitnantu, kuru visi uzskatīja par manu iemīļoto.

Liekot lietā visu gribasspēku, man izdevās pavadīt leitnantu, neatklājot savu apjukumu; ja arī viņš kaut ko manīja, tad atrada citu izskaidrojumu. Taču, stāvot uz piestātnes, es jutos drausmīgi vientuļa; māju atvadas un skatījos, kā ar vilnas maisiem piekrautais tvaikonis devās ārā no līča un no tā skursteņa izvirda jauni, vēl melnāki dūmu mākuļi. Tad man iestājās reakcija; jutos kā kliba lupatu lelle, ar kuru parotaļājies izlutināts bērns, lai pēc tam bezrūpīgi aizmestu malā.

Lēnām gāju atpakaļ pa piestātni (Diāna man tika stāstījusi, ka Keilebs, vēl zēns būdams, bija palīdzējis tēvam to būvēt). Prātoju, ka tagad Obliviona zināja visus manus noslēpumus, par kuriem jau sen mani turēja aizdomās. Man bija kauns skatīties acīs jebkuram tās iemītniekam un es jutu ārkārtīgu nepieciešamību pabūt vienatnē. Neapzināti nogāju krastmalā. Saule jau bija nozudusi aiz kalna, bet es vēl aizvien sēdēju uz sausu, lūztošu zāles stiebru kaudzes (sēklas jau bija izbirušas no smilgu galviņām); likās, ka mani aprij plašā purpurkrāsas ēna, kas stiepās pāri okeāna līdzenajam klajumam. Jautāju sev kādēļ atrodos šeit, tik tālu no Mājām? Ilgojos pēc miera un redzēt sev apkārt pazīstamās sejas, cilvēkus, kurus pazinu, mīlēju un sapratu un kuri saprata un mīlēja mani. Likās, ka esmu iestigusi šausmīgā labirintā, aiz katra stūra mani gaidīja jaunas šaubas un bažas; lai kā meklēdama, es nespēju rast izeju.

19. nodaļa atgriešanās īstenībā

Nākamajā rītā pamodos, sirdij dauzoties aiz šausmām. Pielēcu gultā sēdus; nakts murgu bailēs mana āda bija kļuvusi auksta un mikla. Pagāja vairākas minūtes, pirms spēju noticēt, ka esmu drošībā. Atvieglojumā iešņukstējos; jā, es tik tiešām atrados savā patvērumā, sarkanajā istabā zem Oblivionas jumta kores; šeit man neviens nevarēja nodarīt ļaunu. Aiz loga ausa gaisma; bija pietiekami gaišs, lai saskatītu uz skapīša novietotā pulksteņa rādītājus. Bija dažas minūtes pirms pieciem. Kopš pulkstenis, melodiski iezvanīdamies, nosita divi, man vairs nenāca miegs; gulēju kā mēnessērdzīga, prātā haotiskā virpulī griezās un no jauna risinājās iepriekšējo dienu notikumi.

Nemierīgi grozoties trauslā snaudā, no apziņas tumšākajiem, neizgaismotajiem kaktiem iznira Keileba tēls pie ūdenskrituma taču pārakmeņojies, pārvērties cietā, baltā marmora statujā; šķita, ka viņš ieguvis mana nekad neiepazītā tēvoča vaibstus. Sapnī likās, ka viņš un Sent-Džons ir viens un tas pats cilvēks! Tajā pašā laikā (bez jebkādas loģikas, kā jau jābūt tādos drausmīgos murgos) nemitīgi sajutu arhidiakona hipnotizējošo skatu, ar kādu viņš manī bija lūkojies pirms tam, kad panikā metos ārā no mazās kapelas Kanaānas salā. Aiz viņa dēmoniskās sejas neķītri locījās groteski iedzimto kokā grieztie tēli, tiem piemita neizteicams ļaunums. Droši zināju, ka viņš ir liekulis un patiesībā sastāv savienībā ar Nelabo! Veltīgi pie apvāršņa meklēju leitnanta Treveliana kuģi; zināju, ka viņš, gaišmatains un starojošs, kā bruņinieks spožās bruņās noteikti negaidīts ieradīsies salā un izglābs mani no ļaunā burvja varas. Tomēr, lai kā centos, nespēju ieraudzīt pat ne buras maliņu.

Ievilku dziļu elpu, lai nomierinātu pārmocītos nervus; tad, atbalstījusi zodu uz ceļgala, sasprindzinājos un sāku pārdomāt vakar pēcpusdienā kāpnēs nejauši dzirdēto Džūlijas un leitnanta sarunu. Protams, ka biju dzirdējusi runājam par Annu Redmondu; viņa bija slavena Londonas skaistule, kuru bieži pieminēja avīzes, vēstot, ka viņa apmeklējusi to vai citu augstākās sabiedrības pasākumu. Zināju arī to, ka kādu laiku viņai bija pasliktinājusies veselība; tagad pieņēmu, ka viņas slimībai bija kāds sakars ar viņas un leitnanta Treveliana attiecību pārtraukšanos.

Tomēr man, atšķirībā no Džūlijas, nelikās tik viennozīmīgi saprotams, ka šādā situācijā vienmēr jāvaino džentlmenis. Vai šajā gadījumā tiešām varēja ticēt, ka viņš būtu tas, kurš pavedinājis un piekrāpis Annu Redmondu? Parastos apstākļos vienkāršam leitnantam nebūtu tik viegli iegūt grāfa meitas roku kaut arī viņš būtu lorda Sautdona attāls radinieks. Ņemot vērā viņas titulu, bagātību un skaistumu, taču nevarēja ticēt, ka šīs attiecības būtu pārtraucis leitnants Trevelians. (Domāju par to, uz ko gan varētu cerēt mēs, parastās mirstīgās, ja pat viņa, kurai piemita gan dabas dāvanas, gan privilēģijas sabiedrībā, uzskatīja sevi par nelaimīgu?)

Jo vairāk domāju par šo mīklu, jo skaidrāk sapratu, ka visa ļaunuma sakne būs bijis lords Redmonds. Negribēdams atdot meitu vīram, kuram ir tik daudzkārt zemāks sabiedriskais stāvoklis, viņš būs uzlicis veto meitas attiecībām ar leitnantu. Jā, nu man bija skaidrs, ka patiesu mīlestību bija sagrāvusi nejūtīgā tēva vara. Džūlijai neapšaubāmi piemita sievišķīgi aizspriedumi par labu aristokrātiskajai draudzenei, taču to varēja saprast tas pat bija slavējami; tomēr es biju pārliecināta, ka mans situācijas skaidrojums (kas nejauši visā pilnībā attaisnoja leitnantu Trevelianu) bija racionālāks un objektīvāks šīs mīklas atminējums. Turklāt tas attēloja leitnanta pagātni līdzcietību raisošā un romantiskā gaismā; viņš nenovēršami kļuva par personāžu, kuram varēja just līdzi vīrietis, kurš mīlējis un zaudējis savu mīlestību.

Tagad biju stingri pārliecināta, ka man taisnība, un jau tas vien bija liels atvieglojums. Šeit Oblivionā mana daļa bija tikai sāpes un pazemojums; drošība bija Glāstonā, kopā ar Frederiku Trevelianu; es neļaušu sev domāt par neko nevienu citu. Tagad zināju, ka tiešām neesmu viņam vienaldzīga, viņa jūtas, galu galā, bija izturējušas laika pārbaudi. Kas attiecās uz arhidiakonu, tad nezināju, kā lai izvairos no sastapšanās ar viņu nākamās svētdienas rītā baznīcā; citādi es darītu visu iespējamo, lai nebūtu ar viņu jāsatiekas. Diāna sirdī noteikti atradīs spēku man piedot; biju pārliecināta, ka reiz es varētu atgriezties Oblivionā kā viņai joprojām mīļa draudzene un uzdrīkstējos cerēt, ka tad vairs nebūšu žēlojama, vientuļa atraitne.

Atkal atgūlos uz spilvena, taču miegs no manas gultas bēga. Pulkstenis nosita ceturtdaļstundu; beidzot bija dzirdams, ka virtuvē zem kāpnēm klusi sāk rosīties Hanna. Man gandrīz likās, ka atkal esmu uz Lady Rose Winter, guļu uz šaurā matrača, mostos no sūkņu trokšņa, sadzirdu katlu un pannu grabēšanu kambīzē, kur sākas jaunās dienas darbi. Drīz vien šo nostalģisko sajūtu pārtrauca pazīstamās mājas skaņas, kas atbalsojās no Keileba istabas stāvu zemāk, kad viņš klusi izkāpa no gultas un sāka rīta tualeti. Dzirdēju viņa kailo pēdu soļus uz grīdas dēļiem, ūdens no mazgājamās krūzes lija traukā. Pēc dažām minūtēm klusi iečīkstējās kāpnes un pēc tam divus stāvus zemāk atskanēja ārdurvju aizšaujamā klakšķis. Paliku gultā, vēlēdamās, kaut nāktu miegs, un neļāvu savai iztēlei sekot Keilebam līdzi uz

Vaikamotahu ūdenskritumu. Beidzot iesnaudos, šoreiz, par laimi, manu miegu netraucēja sapņi.

Atkal pamodos, kad jau celdamies rosījās visi mājinieki; nu reiz atkal nokāpu lejā vēlu Diāna pat izteicās, ka "priecājas, redzot, ka esmu beidzot paņēmusi brīvdienu." Taču šorīt ēdamistabu nesildīja spoži saules stari, māja likās tumša un drūma. Laiks bija mainījies; visi bija vienisprātis, ka vēl pirms nakts iestāšanās sāksies lietus.

Pēc brokastīm mēs ar Džūliju izgājām verandā un viņa ieminējās, ka mēs varētu mazliet papļāpāt. Viņa jautāja, vai es baidos no pēkšņas vētras, vai arī mēs varētu uzdrošināties atkal aiziet līdz pagodai.

Es labprāt piekritu, savā pašreizējā garastāvoklī gandrīz vai vēlējos, kaut mani sagrābtu nežēlīgs taifūns ar lietu un vēju, un es kristu par upuri kādai trakojošai Dabas neuzveicamā spēka izpausmei. Turklāt pēdējā laikā mani arvien vairāk saistīja lepnās, jaunās draudzenes sabiedrība, pat sāku apbrīnot un apskaust viņas čigānisko neatkarību. Gribēju līdzināties viņai precīzāk izsakoties, reizēm jutu sāpīgu nožēlu, ka savulaik, būdama Džūlijas gados, nepratu būt tik nesatricināmi pašpaļāvīga kā viņa. Mis Džūlija Braftone vienmēr skaidri zināja, ko vēlas; viņa netērēja laiku un enerģiju, prātojot, ko par viņu domā citi cilvēki, vai, citiem vārdiem sakot, Džūlija necentās nevienam izpatikt kā tas bija mācīts man. Taču viņa, protams, bija dzimusi bagātā augstākās sabiedrības ģimenē; viņai nebija jākļūst par padevīgu un piekāpīgu guvernanti.

Sasniegušas pakalnu, mēs ar prieku atslīgām uz pagodas neparastā, rupji tēstā koka sola. Reiz jau bijām šeit uzkāpušas; toreiz no šejienes pavērās gaišs un saulains skats, taču šodien tas bija pilnīgi pretējs. Vējš svilpoja tējas koku zaros un raustīja svārkus; ūdeņi lejā bija nemierīgāki, nekā jebkad tos biju redzējusi; sitoties pret klinti un smiltīm, tie dārdēja kā pērkons, un šī zemā skaņa atbalsojās zem mūsu cepurīšu malām. Džūlija izturējās neparasti klusi. Baidījos no tā, kas viņai man sakāms; viņas izturēšanās lika nojaust, ka sagaidāmi jauni atklājumi. Labi, es biju ar mieru tos uzklausīt, taču nozvērējos, ka netiesāšu citus, balstoties uz ieinteresēta, vienpusīga sprieduma nedrošajiem un slidenajiem pamatiem.

"Sākumā misters Ročesters un misters Riverss (jā, misis Ficdžeimsa lika man noprast, ka arī viņas brālis pieskaitāms jūsu iekarojumiem); tagad arhidiakons un pulka leitnants!" Lai pārspētu vētras apdullinošo troksni, Džūlijai gandrīz vajadzēja kliegt man ausī. "Kolekcija kļūst visai iespaidīga! Mana dārgā misis Ročestera, cik siržu jūs esat nodomājusi sagūstīt? Tomēr man kaut kas jāpastāsta par jūsu draugu Frederiku Trevelianu. Varbūt jūs domājat, ka tā nav mana darīšana?"

Pagriezām galvas tā, lai manas lūpas atrastos cieši pie Džūlijas cepurītes malas. "Nē, Džūlij, es zinu, ka nevēlaties iejaukties, taču es domāju, ka man zināms tas, ko vēlaties teikt un es nezinu, vai būšu ar jums vienisprātis."

"Noprotu, ka esat dzirdējusi manu sarunu ar leitnantu vakar pēc otrajām brokastīm, kāpņu telpa šajā mājā ir ļaunāka par čukstu galeriju Svētā Pola katedrālē. Vai taisnība?"

"Es negribēju slepus noklausīties…"

"Fū, ne jau par to es gribēju runāt, " Džūlija izsaucās; mūsu cepurīšu malas atsitās viena pret otru. "Es pat priecājos, ka jūs dzirdējāt mūsu sarunu; jums tiešām viņš patīk, vai ne?"

Viņas acis meklēja manējās; nevarēju izturēt viņas skatienu; manīju, ka viņa apmierināta paloka galvu.

"Ak, es pirmā esmu gatava atzīt, ka Fredijs Trevelians ir krāšņs vīriešu dzimuma eksemplārs ar to es domāju viņa ārieni." (Džūlija zinīgi pasmaidīja; man šis smaids ne visai patika.) "Šim dabiskajam šarmam piemīt liels spēks patiesībā pārāk liels…"

Es sacēlos iebilst-likās savādi un bezgaumīgi kalna galā kliegt man ausī šādas privātas, personiskas atzīšanās tomēr Džūlija atkal mani pārtrauca.

"Varbūt jums nepatiks, ka izsakos tik asi, dārgā misis Ročestera, taču nezinu, kā vēl lai jums pasaku. īsāk sakot, jūsu smalkais draugs leitnants Trevelians ir slavens ar to, ka pavedis ne tikai lēdiju Annu Redmondu. Viņš ir sabojājis dzīvi ne vienai vien meitenei Anglijā (viņam sabiedriskā stāvokļa atšķirības nenozīmē neko) un man neliekas, ka atrašanās citā vietā būtu diez ko labojusi viņa uzvedību. Karmela fortā esmu dzirdējusi, kas notika viņa iepriekšējā dzīves vietā krodzinieka meita, tad kāda jauna aborigēnu meitene es zinu, kādreiz teicu, ka man patīk "samaitāti puiši", taču pat es…"

"Bet viņš viņš nevar būt tāds!" Es stostījos; mans prāts un augums bija kā sastinguši. "Tur jābūt kādai kļūdai, jūs taču zināt, ko cilvēki izrunā…'

Es pēkšņi apklusu, jo izbijos, ka sarunas biedrene varētu nodomāt, ka es norādu uz gadījumu ar viņas nelaimīgo māti; taču Džūliju jau kaitināja mana vientiesība.

"Fredijs Trevelians ir nelabojams izvirtulis, misis Ročestera tā, par nelaimi, tas ir! Viņš ir bēdīgi slavens ar to, ka tam patīk lēnprātīgas un tikumīgas sievietes; vecums, rase vai sabiedriskais stāvoklis viņam ir mazsvarīgi. Es jums apgalvoju, ka viņa solījumi neko nenozīmē. Redzu, ka ciešat. Cik man pašai ir sāpīga šī jūsu atgriešana no maldiem! Taču es nevaru es nestāvēšu malā un neskatīšos, kā jūs sabradā, kā tas notika ar Annu. Annu gandrīz iedzina nāvē. Atzīstu, ka arhidiakons varbūt nav tik pievilcīgs pielūdzējs, taču viņa bildinājums ir daudz drošāks un uzticamāks, ticiet man!"

Vēl arvien biju apstulbusi, sirds sāka gurt. Džūlijas vārdos skanēja patiesība; kāds gan viņai būtu iemesls melot?

Pat ja es sāku ticēt, ka leitnants Trevelians nekrietni izlikās, es tik un tā nevēlējos par viņu domāt kā par vīriešu dzimuma pārstāvi. Edvards Ročesters man bija paraugvīrietis nemaz necerēju, ka kāds cits varētu līdzināties viņam; Sent-Džons Riverss ne tuvu neatgādināja morāli iztukšotu bon-vivant[57], viņš bija patiesi dievbijīgs, un pat arhidiakons Parfits katrā ziņā bija krietna dvēsele. Viņš vismaz nemēģināja mani maldināt; viņš gribēja, lai kļūstu tā sieva. Vai man liktenī bija ierakstīts saistīt savu dzīvi ar viņu?

Tagad, kad trauslais ilūziju kokons, ko tik priecīgi biju audusi, tika norauts un saplēsts gabalos, es skaidri kā dienā aptvēru, ka pēc leitnanta vakardienas apciemojuma visiem Oblivionas iemītniekiem būs skaidrs, kāpēc es tik dedzīgi vēlos atgriezties pilsētā. Viņi uzskatīs mani par atraitniintriganti, varbūt veltīs man vēl ļaunākus apzīmējumus jo sevišķi Keilebs. Kopš ierašanās ne reizi vien biju izturējusies kā nelabojama muļķe, un ikreiz tas notika viņa acu priekšā. Kādēļ viņš vienmēr bija līdzās kā klusējošs, nepielūdzams manu ļaunāko йgarements[58] liecinieks?

"Kādēļ viņiem par mani jādomā?" es murmināju. Pēkšņi vaigos ieplūda kauna sārtums; paslēpu tos plaukstās. "Diāna un Harolds, un Keilebs kā viņi mani nicinās!"

Taču Džūlija tikai smējās. "Misis Ficdžeimsa, jūs sakāt? Viņa jūs ļoti mīl un dziļi ciena, tas nu ir skaidrs; mans protnesso sposo*** uzskata, ka jūs esat apburoša un jauka; vai tiešām ir tik svarīgi, ko domā viņa brālis?"

Viņa nesaprata, kādēļ es izturos, kā pēc katastrofas. Es mēmi šūpoju galvu un prātoju, ka pat Keilebs, lai viņš būtu rupeklis vai dzejnieks, nekad savu iegribu dēļ tā nekrāptu sievieti, kā, šķiet, bija darījis leitnants Trevelians. Pat tajā neaizmirstamajā pēcpusdienā kalna galā Keilebs nebija izlicies. Viņš varēja būt kliedzoši augstprātīgs un neaprakstāmi rupjš, taču es nešaubījos, ka īstenībā viņš bija godīgs viņš nebija spējīgs uz jebkāda veida liekulību vai nodevību. (Patiešām šķita, ka mans naids pret viņu pēkšņi zudis; nesapratu, kur tas palicis.)

"Arī viņš ir gluži izskatīgs jauns puisis, vai jums tā nešķiet? Es nodrebu, iedomājoties, kādus postījumus viņš drīz vien varētu nodarīt jaunas sievietes sirdī!"

"Izskatīgs jauns puisis?" Es kā papagailis stulbi atkārtoju. "Frederiks leitnants Trevelians?"

"Nē, mana dārgā misis Ročestera;" (Džūlija nopietni papurināja galvu), "viņu es diez vai sauktu par jaunu puisi. Es domāju Keilebu. Es domāju, tā ir kauna lieta, ka viņš tā slēpj sveci zem pūra. Harolds apgalvo, ka tas ir tāpēc, ka viņu tēvs bijis tāds pats nelietis kā Frederiks Trevelians ā, jūs to zinājāt? Nu protams, ka jums to vajadzēja zināt jūs ar misis Ficdžeimsu taču esat tik senas draudzenes; Jā; Keilebs acīmredzot nolēmis, ka visas sievietes, kuras jaunākas par četrdesmit gadiem, ir Jezebeles, un gatavas ievainot un apvainot viņa māti tikpat viegli, kā nomest cepuri vai, pareizāk sakot, kādu citu apģērba gabalu?"

"Džūlij, jūs esat nelabojama!" Kaut arī no vēja acīs riesās dedzinošas asaras, es nevarēju apslāpēt smieklus.

"Keilebs labprāt izliekas, ka viņam patīk modernās sievietes tomēr viņam nebūt nepatīk tām raksturīgās brīvās manieres; šķiet, ka viņš pat neaizdomājas, ka viņa uzskatos ir pretrunas! Bet tieši šī iemesla dēļ viņam nepatīku es; esmu pārāk "strauja" viņa gaumei, tā, lūk. Viņš ir šausmīgi vecmodīgs, vai ne? Kā tāds neapstrādāts dimants (lai gan dažkārt liekas, ka šai īpašībai piemīt savs burvīgums). Tomēr, bez šaubām, viņa jaunības dēļ mums nevajadzētu būt pārāk prasīgām esmu pārliecināta, ka ar gadiem viņš izaugs."

Noriju kārtējo šņukstu, kas kāpa rīklē (tas nāca tiklab nelūgts, kā neizskaidrojams). "Viņš katrā ziņā būs priecīgs, kad vairs šeit neredzēs mani."

"Jūs? Par to es šaubos tik tiešām liekas, ka jūs šeit, Oblivionā, esat kļuvusi neaizstājama, misis Ročestera. Jūsu gauži pietrūks visiem, par to varat būt pilnīgi pārliecināta."

Neticēdama es tikai vārgi pasmaidīju. Turpināt sarunu nebija iespējams, jo vējš neatlaidīgi pieņēmās spēkā. Beidzot bijām spiestas celties un, turēdamas cepurītes un svārkus, cīnoties ar neparasti stipro vētru, devāmies atpakaļ uz māju.

Uzreiz iegāju savā istabā un izklaidīga apsēdos ar sārtu zīdu apvilktajā mīkstajā krēslā pie loga; taču, nespēdama palikt mierā, tūlīt pat cēlos kājās. Ārā bangojošais zilganpelēkais okeāns atbilda manam dvēseles stāvoklim; arī manā prātā valdīja nemiers un sajukums. Es, kura vienmēr biju lepojusies ar savu gribasspēku un nelokāmo pašdisciplīnu, vairs nepazinu sevi; jutu bezgalīgu riebumu pret savu vājumu un nepastāvību.

Likās, jau veselu mūžību vairs neizprotu ne savas domas, ne jūtas, nezinu, ko vajadzētu domāt un just; taču patiesībā aptvēru, ka tas sākās kopš tās reizes, kad redzēju Keilebu kā klasisku grieķu atlētu stāvam pie ūdenskrituma. Lai kā es mēģināju to noraidīt un izlikties, ka tā nav, smadzenēs vēl arvien dega skats, kad viņš kā trīsoša bulta ielēca aukstajā ūdens baseinā ūdenskrituma pakājē. Šis skats bija kā ar liesmojošu elles uguni iededzināts tas bija nepielūdzams, dievišķs sods; tas no manas dvēseles bija izkodinājis visu drošību un pārliecību, atstājot tikai pusizdegušu šaubu un apjukuma haosu.

Paņēmu no tualetes galdiņa nelaiķa vīra ģīmetni, kā to vairākkārt mēdzu darīt ik dienas; skatījos uz to, meklēdama mierinājumu un klusu izrunāju viņa vārdu. Edvards bija palicis dzīvs lielajā ugunsgrēkā, kas izpostīja Tornfīldholu, taču liesmas uz viņa auguma atstāja smagas rētas, kad viņš veltīgi mēģināja glābt kādu no mājas iemītniekiem (neraugoties uz to, ka šīs personas eksistence apdraudēja viņa laimi). Sakropļojuma dēļ mana mīlestība uz viņu nemazinājās, taču zināju, ka viņš vairs nekad nejutās īsti vesels. "Džeina, mana mīļotā," reiz viņš man teica, "kad es aiziešu, tu pa īstam apprecēsies ar kādu kārtīgu puisi, kurš nebūs tāds grausts kā es."

Es viņam apgalvoju, ka tā nekad nenotiks ka es nekad nebūšu laimīgāka kā kopā ar viņu. Ta es domāju toreiz; tā es domāju līdz šim. Mēs ar viņu bijām garīgi līdzvērtīgi; mēs nekad nešķīrāmies un guvām baudu domu apmaiņā mūsu nebeidzamajās sarunās. Lai gan viņš bija gandrīz neredzīgs, tomēr nekad nezaudēja iekšējo redzi. Jā; es biju izsmēlusi sev atvēlēto laimes tiesu uz zemes kopā ar viņu; ar to man jāpietiek. Tagad man atlika tikai pazust no skatuves un atlikušo mūžu pārdomāt savu bēdīgo krišanu pašas vainas dēļ.

Likās, ka nespēju izkustēties no vietas pie loga; biju kā transā, līdzšinējā dzīve neapzināti traucās gar acīm; šķita, ka tajā brīdī man lemts vēlreiz izdzīvot kādu agrāku mūža posmu. Jā; tas kā rēgs cēlās manā priekšā tas bija Lovudas skolas dārzs ar augsto sētu pīķiem augšmalā! Atkal ieraudzīju klases telpu; dzirdēju, kā mani izsmej kāda ne visai draudzīgi noskaņota klasesbiedrene, kurai mani uzskati par pareizām attiecībām starp pretējiem dzimumiem likās tik bezcerīgi vecmodīgi un puritāniski, ka viņa mēdza mani saukt par "mis Pareizo".

Nekad neaizmirsīšu arī ļauno joku, ko viņas reiz izspēlēja ar kādu jaunpienācēju (Šarloti Dorotiju); viņa reiz ieradās klasē ar novēlošanos, un meiteni jau sagaidīja viņas spīdzinātāju ķiķināšana (misis Skečerda bija uz laiku aizsaukta prom). Uz tāfeles ar lieliem burtiem bija uzrakstīts:

Katrā Šarl-OTĒ slēpjas kok-OTE*!

Nabaga briļļainā Šarlote apmierināja viņu asinskāri, jo tūlīt pat izplūda asarās; es steidzīgi pielēcu no sola un metos noslaucīt nejaukos vārdus. Pašai acu plakstiņos riesās asaras. Un tagad, neko neredzošām acīm lūkojoties pa logu uz līci, kur bangoja un trakoja viļņi (gluži kā nabaga neprātīgais zirgs Keileba poēmā), kam vējš rāva nost putainās galotnes, es jutu, ka atmiņas par šo nožēlojamo un nepamatoto cietsirdību atkal liek acīs riesties asarām; kaut arī no tā brīža mani šķīra ceturtdaļgadsimts, un no Lovudas puspasaule! Domāju, vai kopš tām tālajām dienām vispār esmu mainījusies. Vai esmu kļuvusi labāka, gudrāka; vai esmu izaugusi ne tikai miesā, bet arī garā? Emigrējot uz šejieni, es paplašināju savu ģeogrāfisko apvārsni taču sava prāta apvāršņus gan laikam nebiju padarījusi tik plašus, kā pašai gribētos domāt.

Tiku dzirdējusi, ka misis Torpa (viena no Diānas nesenajām viešņām) nosauca koloniju (kā man likās, ļoti vulgāri) par "atraitņu paradīzi", jo šeit bija ļoti maz neprecētu sieviešu salīdzinājumā ar tādu vientuļu vīriešu skaitu, kuri vēlējās doties laulībā. Varēja domāt, ka šie vīrieši sacentās pat par tādu sieviešu labvēlību, kuras par viņiem bija daudz vecākas. Toreiz nodrebēju, to iedomājoties vien; tagad jautāju sev kas es esmu, lai drīkstētu tiesāt? Kādēļ ir vēlme kādu uzskatīt par vainīgu, ja nevienam nav nodarīts pāri? Braucu uz šejieni, jo mani saistīja sabiedriskās brīvības ideāli, taču laikam es tā arī biju palikusi "mis Pareizā" un nespēju pieņemt dažkārt netīkamo īstenību, kas bija šīs brīvības rezultāts.

Atkal atsēdos krēslā; tad atkal pielēcu kājās un piešāvu roku pie mutes, jo atcerējos pirms divām dienām leitnantam Trevelianam nosūtīto vēstuli! Zināju, ka Oblivionas pasta somu šodien nogādās Kanaānā, kur to paņems no Glāstonas atsūtītā koledžas laiva. Nebēdādama par asarainajiem vaigiem, noskrēju lejā; paspēju tieši laikā, lai pārtvertu Keilebu, kad viņš mazās pasta kastītes saturu pārlika vienā no sūtīšanai paredzētajiem audekla maisiem.

"Es iemetu kādu vēstuli," nesakarīgi stostījos, "aizvakar vakarā…"

Vaigi man kvēloja; acis noteikti bija aizmiglotas un sarkanas. Asi apzinājos, ka mana balss ir aizsmakusi un apģērbs nekārtībā.

"Man vajag es to gribētu paņemt atpakaļ, lūdzu man kaut kas jāpieraksta klāt. Taču tas nav steidzami," es pasteidzos muļķīgi piebilst, "es es gribu teikt, ka nosūtīšu to kaut kad vēlāk."

Keilebs mirkšķināja acis; un kā gan nē es droši vien izskatījos kā ārprātīga. Es gaidīju, kamēr viņš, bargi raukdams pieri, nopietni pārcilāja aizzīmogoto vēstuļu žūksni.

"Vai šī ir īstā adrese Karmela fortā?" Viņš sardoniski pacēla uzaci. "Labi, šeit nav Viņas Majestātes pasts; nav tāda likuma, kas neļautu kaut ko izņemt no mūsu mazās pastkastītes. Domāju, ka jūsu lūgumu ir iespējams apmierināt!"

Viņš vīpsnādams pasniedza man vēstuli; kāda gan nozīme tam, ka viņš zināja, kurp tā adresēta? Viņa acīs vairs nevarēju krist zemāk par nadīru [59] , kurā jau atrados.

Murminādama pateicības vārdus, es pakampu vēstuli un bēgu atpakaļ. Drīz vien mazā zīmīte bija saplosīta driskās šī vēstule, kuru es biju rakstījusi ar tādu mīļumu un centību, tik muļķīgā kārtā mocīdamās. Nevaldāmas, karstas dusmu asaras plūda pār maniem vaigiem.

20. nodaļa P amestajos lauko s

Un atkal mani modināja klusināto mājas trokšņu litānija, kuras skaņas cauri dēļu grīdai iespiedās manā istabā. Lai vai cik vājas bija šīs skaņas, tomēr katru rītu no tām pamodos spēji un pēkšņi kā no trauksmes. Sajutusi uz vaiga auksto, mitro vēja pūsmu, kas vilka no atvērtā loga (pat šajā gadalaikā es, gulēt iedama, bieži atstāju logu līdz galam vaļā), līdz kaklam ietinos dūnu segā. Rītausmas krēslā tik tikko varēja saskatīt pulksteņa ciparnīcu uz skapīša lai redzētu, cik pulkstenis, nācās sasprindzināt redzi. Tas rādīja gandrīz pusseptiņi. Nu jau sācies maijs; naktis bija vēsas, gandrīz jau sala, un dienas strauji kļuva īsākas. Taču mani mierināja doma, ka Helēna un Hugo tagad, pēc bargās ziemeļu ziemas, bauda siltā pavasara atgriešanos.

Jā, lasītāj, jau bija maijs (rudenīgs maijs!) tomēr es vēl aizvien dzīvoju Oblivionā. Galu galā nespēju pamest salu; man nācās atzīt, ka šeit mani pārāk daudz kas saista. Man nepietika gribasspēka un es atzinu sakāvi. Man kaut arī vienmēr lepojos ar nesalaužamu pašdisciplīnu, ar savām neierobežotajām spējām pakļaut patvaļīgas emocijas un skatīt tās asā, caururbjošā un pat nepatīkamā prāta gaismā vajadzēja sagaidīt savu zemūdens akmeņiem pilno pusmūža posmu, lai piedzīvotu sagrāvi un neizmērojamu pazemojumu.

Katru nakti sapņos mani vajāja vieni un tie paši tēli arī šobrīd mana mīļā sarkanā istaba, kuru pirmie rītausmas stari pildīja ar blāvu, sārtu gaismu, likās sapņa saldi sāpīgās auras pārņemta. Šiem sapņiem nebija iespējams laimīgu piepildījums; tie bija kaislīgas ilgošanās pilns smags pārbaudījums. Es tajos biju pazemīga lūdzēja pie pasaulīga altāra, bez jebkādām cerībām uz savienību ar savas pielūgsmes objektu. Un tomēr, par spīti sāpēm un ciešanām, es guvu baudu šajos sapņos; nomoda stundās es ar tiem dzīvoju, cenzdamās (veltīgi) atjaunot to pārdzīvojuma spēku. Ja tik bezgalīgas ilgas paliek nepiepildītas, tad, (man šķiet), tās pārvēršas skumjās nevis par zaudēto, bet par nekad neiegūto.

Tagad es sev atklāti atzinos, ka mīlu Keilebu tā, kā biju mīlējusi tikai vienreiz mūžā. Jā tikai vienu reizi agrāk biju kaut ko vēlējusies tik neprātīgi, tas man kļuva vērtīgāks par pašu dzīvību. Taču toreiz es biju uz pusi jaunāka toreiz es biju pirmajā jaunības plaukumā; nespēju iedomāties, ka tādas juceklīgu emociju sāpes uzglūnēs un pārņems mani šādā vecumā. Pat nožēlojamais savtīgums, par ko liecināja šādas trakas ilgas pat apziņa, ka ikvienu brīdi es no jauna nododu atmiņas par mīļoto Edvardu mani jau sen vairs nepārsteidza un nešausmināja; biju kļuvusi ciniska un skarba.

Cilvēks ilgi nevar izturēt nomācošo tieksmi kritizēt savus morālos trūkumus; pārmetu kājas pār gultas malu un noliku pēdas uz vēsās grīdas, izbaudot acumirklīgu spriedzes atslābumu. Piezagos pie loga (nevēlējos, lai apakšējās istabas iemītnieks, kurš modās agri, mani izdzirdētu) un piesardzīgi atvilku aizkaru. Debesu skaidrajā, indigo zilajā kupolā vēl mirgoja pēdējās zvaigznes; pēc ekvinokcijas vētru un zemo, pelēko mākoņu nedēļām šorīt austrumu apvārsni iekrāsoja dzidra violeti zeltaina blāzma. Ar atvieglojumu uzlūkoju šo skaidra laika vēstnesi; vairāk par visu baidījos no lietus, jo tad nevarēju iet ārā, kur mēdzu fiziskās nodarbēs glābties no drūmām domām.

Nekad iepriekš dzivē nebiju tik čakli vergojusi kā Oblivionā vispirms jau aitu cirpšanas sezonā, pēc tam, veicot dažnedažādus saimniecības darbus mājās un pie aitām. Salas augstāko nogāžu pļavas tagad bija nosētas kuplām, zeltainām sausu ērgļpaparžu un irbuleņu kaudzēm, kas gaidīja dedzināšanu mēs ar izkaptīm un sirpjiem, sāpošām mugurām tās bijām sapļāvuši pēdējo nedēļu laikā. Todien Keilebs bija nodomājis dedzināt kaudzes (tagad laiks bija vēsāks un mitrāks un viņš sprieda, ka mežs neaizdegsies).

Pēdējos, vasaras beigu un agrā rudens mēnešos mums abiem vairākas reizes nācās kopā jāt apkārt klintīm, kas dažviet gandrīz vai ietiecās ūdenī. Tas nebija izpriecu izjādes vai dīkas svētdienas pastaigas; mums bija daudz nopietnāks mērķis proti, uzmeklēt avis un jērus, kuri varētu būt paslīdējuši uz šaurajām, linu un irbuleņu krūmiem apaugušajām klintsradzēm un nokrituši lejā. Šķita, ka šiem dzīvniekiem pirmīt savāda tieksme iekulties visneticamākajās un muļķīgākajās likstās, no kurām tie saviem spēkiem, bez palīdzības, nebija spējīgi izkļūt. Tomēr es loloju patīkamas atmiņas par šiem satraucošajiem klejojumiem. Jutos līksma, jo šajās reizēs Keilebs šķita laimīgs; ticis tālu prom no sabiedrības, viņš atmeta savu parasto drūmo noskaņojumu. Keilebs kaislīgi nodevās saviem suņiem un zirgiem un jutās piederīgs salas savvaļas dabai; šķita, ka viņa dvēsele izslāpusi pēc brīvības, kādu baudīja kaijas un zīriņi, kas strauji laidās augšup un lejup debesīs, ķērca un planēja vējā, kas šaustīja šo putnu ligzdas klintīs. Un mana dvēsele? Tā ilgojās savienoties ar viņējo. Zināju, ka tagad būtu daudz mierīgāk reaģējusi uz viņa izmisīgo un neveiksmīgo mīlēšanās mēģinājumu; tomēr viņš izturējās tā, it kā šī epizode būtu pagaisusi no viņa atmiņas.

Lai vai cik maz mans jaunais saimnieks izrādīja atzinību, tomēr man tikās domāt, ka viņš nebija gluži neapmierināts ar mana darba augļiem. Viņš vairs nemeklēja (vismaz šobrīd) jaunu pastāvīgu ganu, un pret mani izturējās gluži konsekventi viņa izturēšanās bija atsvešināti pieklājīga un atturīga. Nez vai varēju vainot Keilebu par to, ka šajā laikā nesalīdzināmi vairāk cietu no viņa tagadējās vienaldzības nekā no agrākajām dusmām vai naidīguma; taču iepriekš, kad viņu vadīja emocijas, es vismaz varēju just atvieglojumu, reaģēdama līdzīgā veidā kā toreiz pēc manas vārdu pārmaiņas ar arhidiakonu Parfitu misijas baznīcā, kad Keilebs mani apvainoja par to, ka es apzināti sāpināju viņa māti.

Pats arhidiakons acīmredzami bija apvainojies, ka centos no viņa izvairīties; to es jutu katru svētdienas rītu, kad viņš neizpratnē skatījās uz mani no vare karakia kokgriezumiem rotātās kanceles. Arhidiakons ar pazemojošām viltībām (es domāju, ka tās pazemoja viņu pašu) veltīgi pulējās rast iespēju parunāt ar mani divatā, un es skaidri redzēju, ka viņš vēl nav atmetis cerību iegūt manu roku. Tā bija kā bērnu spēle, kurā biju spiesta piedalīties. Viņš bija plēsoņa un visu laiku centās ievilināt mani lamatās; es biju nelaimīgais upuris, un mana vienīgā aizsardzība bija ātrums un slapstīšanās māka vienīgā cerība izdzīvot bija ātri bēgt un labi slēpties.

Līdz šim man bija izdevies izvairīties no slēpņa, tomēr es nejutos droša. Un ko tad, ja arhidiakonam izdotos notvert mani vienatnē (šķiet, ka lasītājam ir visas tiesības uzdot šo jautājumu) kāda būtu mana atbilde? Sirds dziļumos nepavisam nebiju pārliecināta, ka spētu otrreiz noturēties pretī viņa neuzveicamajai gribai; es varētu pateikt "jā". Es pat domāju, ka varbūt, savienojoties ar šādu cilvēku, es spētu aizmirst to, kura tēls mani vajāja dienām un naktīm.

Likās, ka Diāna neizjūta nenovīdību; viņa ne reizi vien izteica apmierinātību par izveidojušos situāciju un izrādīja man vārdos neizteiktu līdzjūtību (par ko es viņai biju pateicīga) par Džūlijas atklāto leitnanta Treveliana īsto dabu; tagad Diāna laikam domāja, ka es beigu beigās noteikti padošos misionāra uzstājībai; viņas pašaizliedzība bija apbrīnojama.

Diāna vairākkārt atkārtoja, ka baidoties no manas aizbraukr šanas, jo: "Tad māja liktos tik tukša!"

Māja jau tāpat likās tukša, kopš Džūlija un Harolds sera Hamfrija šonerī aizbrauca no salas. Gubernators Braftons bija pirmā tik augstu stāvošā persona, kurai man bija gods piekļūt tik tuvu, taču godīgi jāatzīstas, ka iepazīstoties ar viņu, izjutu zināmu vilšanos. Biju pārsteigta atklājot, ka viņam ir padrūms raksturs; skaidri redzēju, ka gubernators ir savas dievinātās meitas vergs, un tomēr likās, ka viņš ir pat laimīgs izdabāt ikvienai viņas kaprīzei. Es nodomāju, ka laikam beidzot sāku izprast cēloņus nelielajiem trūkumiem Džūlijas visādā ziņā apbrīnojami cēlsirdīgajā raksturā.

Kopš tā laika divas reizes ar laivu biju aizbraukusi uz Glāstonu pirmoreiz kopā ar Diānu apciemot draugus un iepirkties; izmantoju šo gadījumu un nopirku Hannai kašmira šalli (atradu veikalā līdzīgu savējai, ko Hanna bieži apbrīnoja). Otrā reize bija ne pārāk sen, kad mēs apmeklējām gubernatora balli (kur tika pasludināta Džūlijas un Harolda saderināšanās) un gan Oblivionas, gan Kanaānas iemītnieki tika uzaicināti pavadīt nakti Glāshausas namā.

Dienās pirms šī svarīgā sabiedriskā pasākuma biju manāmi satraukta vēl jo vairāk tādēļ, ka, pateicoties Rūtas Faradejas laipnajiem pakalpojumiem, man pa priekšu steidzās mana reputācija. Tomēr raizes bija veltas; notikumu gaita mani pilnībā attaisnoja no jebkādām aizdomām vai vismaz no vainas. Ja arī biju vērpusi intrigas, tad bez panākumiem, un tāpēc, piemēram, manas bijušās darba devējas misis Hartfordas acīs biju kļuvusi drīzāk augstprātīgas nožēlas, nekā nicinājuma vērta. Starp 58. pulka virsniekiem, kuri ieradās ballē, bija arī kapteinis Frederiks Trevelians (tikko saņēmis paaugstinājumu) ar savu kopš trim dienām jaunlaulāto sievu zem rokas!

Jā, Izabellas Beinsas kuģa romāns bija nesis augļus; bija uzjautrinoši redzēt, cik ļoti jaunā kapteiņa Treveliana kundze vēlējās mani kaut kā aizskart, taču neuzdrīkstējās to darīt, jo zināja, ka esmu saistīta ar Braftoniem, turklāt dzirdēja, kā bargais sers Hamfrijs, sasārtušiem vaigiem, pagodina mani ar uzaicinājumu uz kadriļu un polku. Man viņas viltības bija vienaldzīgas tāpat kā tās jaunlaulātais draugs. Pēc neveiklās pirmās sastapšanās drīzāk viņš nekā es jutās pazemots un turpmāk delikāti un rūpīgi centās vispār izvairīties no manis. Pateicu Trevelianam, ka vēlu laiiļies viņiem ar "mazo pļāpiņu" un man likās, ka viņam ne visai patīk šis atgādinājums par to, kā viņš pats reiz Izabellu bija nosaucis.

"Laikam kapteinis zina, no kuras puses pūš vējš!" Džūlija man pačukstēja, kad mēs atradāmies līdzās vienā no vakara pirmajām dejām. "Esmu vareni pārsteigta, ka viņš beidzot apprecējies varbūt jūs mani uzskatīsiet par ciniķi, tomēr es šai laulībai ne visai ticu."

Taču mani sadusmoja kas cits vajadzēja noskatīties, kā Greisa Parfita (deju laikā viņa pārsvarā sēdēja līdzās savai bargajai, melnā tērptajai, guvernantei līdzīgajai mātei, kuras matiem bija uzsprausta visneglītākā un vismelnākā cepure, kādu manām acīm jebkad bijis gods skatīt) Torpu, Hartfordu un citu šīs mazās, savā starpā cieši saistītās Glāstonas sabiedrības dēļ, bija spiesta tēlot, ka viņi ar misteru Kihi nav nekas vairāk, kā kolēģi misijas skolā. Džūlijai ļoti patika Greisa, kaut arī viņas abas bija ļoti atšķirīgas; es zināju, ka Džūlija parūpējās, lai ari Viremu saņemtu personisku ielūgumu uz balli. Šajā pasākumā viņš gan vairāk atgādināja vērtīgu eksponātu, nevis viesi, Glāstonas jaunkundzes nezināja, vai ķiķināt par viņa negaidīto klātbūtni, vai koķeti raudzīties viņa zibošajās acīs un apbrīnot melnajai aristokrātijai raksturīgo ārieni. Viņš savu misiju veica ar parasto rāmo smaidu; kā garīdznieku kārtas pārstāvim, misteram Kihi nevajadzēja dejot ar visām dāmām; un viņu pašu sirdsmiera dēļ bija labi, ka viņš to nedarīja vispār.

Es atkal biju tērpusies ziloņkaula krāsas atlasa krinolīnā, ko Džūlija man bija atdāvinājusi Ziemsvētkos (neraugoties uz maniem iebildumiem, viņa uzstāja, lai es tērpu paturu). Mani ļoti pārsteidza, ka vairāki Ratlendas pulka virsnieki un neprecēti vietējie kungi savā starpā sacenšas, kurš no viņiem kļūs par manu balles pavadoni; nevarēju noliegt, šāda negaidīta uzmanība bija tīkama. Jaunībā misters Ročesters bija vienīgais, kurš lika man just, ka vīrietis pret manu pieticīgo šarmu var nebūt vienaldzīgs; ja pati neapzinātos, kā ir patiesībā, tad tagad varētu piepūsties lepnumā un secināt, ka gadi un pieredze manu pievilcību tikai vairojuši. Par laimi, misis Torpas klātbūtne šādas tīksmas domas nomāca un noslāpēja jau pumpurā; ikreiz, kad man gadījās aizvirpuļot garārh viņas tuvumā, viszinīgie mājieni un smaidi man noderīgā kārtā lika atcerēties vārdu salikumu "atraitņu paradīze".

Dabiski, ka arhidiakonam amats neļāva piedalīties šādās seklās izklaidēs un izpriecās, taču es, kopā ar te vienu, te citu uzmanīgu partneri slīdot vai lecot pār dejas grīdu, bieži jutu viņa melno skatienu. Es būtu vēlējusies izdejot visus sarežģītos deju soļus tikai ar vienu īpašu cilvēku, taču Keilebs visu vakaru sadrūmis nostāvēja pie balles zāles sienas vai arī ēdamzālē pavadīja laiku sarunās ar citiem lauksaimniekiem un vecajiem skolas draugiem no Ateneuma. Kad viņš beidzot uzlūdza mani dejot, biju pārliecināta, ka to dara tikai aiz pieklājības un paklausīdams savas mātes čukstus izteiktam stingram pamudinājumam. Polka mums galīgi neveicās; viņš bija jebkas cits tikai ne prasmīgs dejas partneris. Izturēdamies neveikli, atvainodamies un sarkdams, viņš nemitīgi kāpa uz manu balles kurpīšu purngaliem. Man bija žēl redzēt viņu tik samulsušu, tomēr likās, ka mīlu viņu pat šīs neveiklības dēļ un vēlējos, kaut man būtu izdevība iemācīt viņam to pārvarēt.

Kamēr vēroju debesīs austošo gaismu, no sērīgajām pārdomām mani iztraucēja klusā skaņa, atveroties verandas ārdurvīm; jau atkal ieraudzīju, kā Keilebs iziet uz bruģētā celiņa zem mana loga. Parastais baltais dvielis bija apmests ap kaklu kā stola un kontrastēja ar piķa melnajiem matiem; tagad tas likās kā viņa vīrišķīgā skaistuma simbols. Jā, tik tālu es biju nonākusi pat vecās, skrandainās drēbes, kuras reiz biju nicinājusi, tagad man kļuva mīļas, jo saistījās ar dārgo cilvēku! Vēroju, kā viņš uzmanīgi nolika trauciņus kaķiem un tad lēnā skrējienā šķērsoja dārzu. Rītos viņš ļoti uzmanījās, lai nepamodinātu pārējos mājas iemītniekus; ko gan viņš domātu, ja zinātu, ka es katru rītu guļu nomodā un sapņoju par viņu ja vien jau neskatos uz viņu no sava novērošanas punkta?

Atkāpos istabā, jo baidījos, ka viņš varētu sajust manu skatienu un pavērties augšup; pēc dažām minūtēm piesardzīgi atgriezos savā vietā un noskatījos, kā viņš ierastajā mērķtiecīgajā solī aiziet pāri pļavai. Vairs nevilcinādamās, novilku naktskreklu un ieslīdēju savā vienkāršajā, melnajā merīnvilnas tērpā. Gandrīz piecus mēnešus biju turējusies pretī kārdinājumam; šorīt tas no manis bija daudz prasīts. Lēmums šķita radies kaut kur zemapziņas slāņos, to nekontrolēja praktiski vai morāli apsvērumi. Gribēju otro un pēdējo reizi atgriezties pie Vaikamotahu; tad es visu izstāstītu Diānai un beidzot aizbrauktu no Oblivionas. (Balles vakarā Džūlija bija uzaicinājusi mani apmesties pie viņas Glāstonā un palikt, cik ilgi vien vēlos, taču es vairāk par visu vēlējos būt neatkarīga; tāpat kā jebkura trūcīga atraitne, es pilsētā īrētu mājokli.)

Drudžaini aizsaitēju zābakus un pēkšņi vēlējos būt zem vareno koku pajumtes. Zināju, ka uz labu vai ļaunu es tik un tā kādreiz būtu atgriezusies pie ūdenskrituma. Vajadzēja atzīt, ka mani pārņēmusi idйe fixe; likās, ka tagad beidzot kaut daļēji izpratu tās šausmas, kādas ik dienas jāpiedzīvo morfīnistam. Es vairs neuzskatīju sevi pārāku par šādiem cilvēkiem, kuri kļuvuši no kaut kā atkarīgi; es pat no visas tiesas spēju just līdzi viņu verdziski pazemojošajai kārei. Pati biju baudījusi tikai vienu mazu savas indes malku, un visa mana turpmākā dzīve pārvērtās tuksnesī; tagad sapņoju tikai par to, lai man būtu ļauts baudīt vēl vienu devu.

Baidīdamās pamodināt Diānu, es ar strauji pukstošu sirdi nozagos lejā. Savā istabā klepoja vecais Vils; viņš nejutās labi. Zināju, ka viņš gan nesadzirdēs, kā es līdzīgi zaglim izlavos no mājas. Dziļi ieelpodama vēso gaisu un ciešāk tīdamās tērpā, es pieliecos noglaust kaķu mīkstos kažokus; taču viņiem pārlieku interesēja brokastis un tie man veltīja tika paviršu uzmanību. Man nāsīs ieplūda sīva deguma smaka; sadzirdēju attālus sprakšķus. Pacēlusi galvu, ieraudzīju biezējošu zilganu dūmu mākuli, kas lēnām cēlās debesīs un aizsedza jaunā mēness sudraboto sirpi. Sapratu, ka Keilebs gājis uz ūdenskritumu pa garāko ceļu; aiz klints izvirzījuma viņu nevarēju redzēt, taču zināju, ka pa ceļam viņš pielaiž uguni izkaltušajam krūmājam. Mundrā solī gāju starp tukšajām puķu dobēm un centos nomākt sāpīgu vilšanos; mēs bijām kopā pļāvuši ērgļpapardes bez šaubām, no manas puses bija bērnišķīgi cerēt, ka arī dedzināsim tās kopā.

Abu pirmo kapteiņa Ficdžeimsa stādīto ozolu lapotnes (kas šajā mērenajā klimatā jau bija sasniegušas ievērojamus apmērus) tagad bija savītušas un zeltainas; zālājā un uz celiņa klājās kritušās lapas. Kad pa koka vārtiņiem no parka izgāju pļavā, tās čabēja zem manām kājām. Aitas vēl gulēja (lai tās nenokļūtu ugunī, iepriekšējā dienā bijām pārdzinuši ganāmpulku aplokā pie mājas). Tas, kuras atradās tuvāk, streipuļodamas cēlās kājās un pagāja nost no ceļa, kad es iedama klupu pār augstākiem rasainās zāles ceriem. Ja kāds mani redzētu, tad nodomātu, ka es ar nokavēšanos steidzos uz neatļautu rendez-vous[60]. piespiedu sevi iet lēnāk. ja nu no loga mani vērotu Diāna, vai arī Hanna un Džemma jau ir pamodušās? Vainīgi paskatījos pār plecu, taču visās guļamistabās aizkari vēl bija aizvilkti, nekur vēl nedega ne lampa, ne svece.

Nogājusi pa taku līdz mazajam tiltiņam koku biezoknī, kur drīz vajadzēja nākt Keilebam, es cauri brikšņiem sāku rāpties augšup pa nogāzi, gribēdama apiet apkārt izcirtumam. No šejienes jau varēju sadzirdēt ūdenskritumu. Kāda sīka balstiņa manī teica, ka vēl nav par vēlu pārtraukt darīt muļķības un doties atpakaļ; vēl nav par vēlu pasargāt atlikušās pašcieņas skrandas. Šī balstiņa bija pārāk klusa; šķita, ka mani dzina uz priekšu kāds nenovēršams spēks, kas nerimsies, līdz es būšu pilnīgi pagrimusi.

Rāpos arvien augstāk pa ķērpjiem klāto klinti un sūnām apaugušajiem celmiem, cīnījos ar mezglainajām vīteņaugu stīgām, kas bez žēlastības mani sapina. Iegalvoju sev, ka jaukā, skrajā Anglijas mežā nekad neuzvestos tik mežonīgi, taču šajos dīvainajos un svešādajos džungļos viss bija leknāks un zaļoksnāks, te bija tumšāks un viss vairāk aizaudzis, nekā Anglijas mežā vasarā. Krekerkokiem jau sen bija nokritušas oranžās ogas, tāpēc vajadzēja ļoti uzmanīties, lai tērpa malu nenosmērētu salkani smaržojošā trūdošo ogu masa.

Atrados vairākus jardus virs ūdenskrituma; aiz kokiem varēju saskatīt tā malu, kur kristāldzidrs ūdens lējās pāri akmeņainai radzei un pazuda skatam, tomēr ūdenskrituma šalkoņu klusināja apkārtējās veģetācijas blīvā, zaļā masa. Zināju, ka Keilebs vēl nevarētu būt pie ūdenskrituma, jo gāja pa apkārtceļu un kavējās, aizdedzinot kaudzes, taču sirds jau sāka sisties straujāk ne tik daudz aiz piepūles kā kaunpilnās gaidās. Pirms četriem mēnešiem man bija paveicies bet ko tad, ja šoreiz viņš mani pēkšņi ierauga? Es nespētu pārdzīvot kaunu, ja Keilebs uzzinātu, ka esmu viņam sekojusi uz šejieni to iedomājoties, jutu, ka seja kvēlo es jau iztēlojos, kā sāku izmeloties. Iedomājieties tikai, reiz bija laiki, kad es lepojos ar savu neapšaubāmo godīgumu! Tagad esmu kļuvusi par bezkaunīgu liekuli.

Riebums pašai pret sevi bija pieaudzis nepanesamos apmēros; ilgāk vairs nespēju šeit palikt kā nicināms spiegs, sāku zagties atpakaļ. Un tad, tieši tajā brīdī kad pagriezos, cauri biezajai paparžu audzei, pāri šļakatainajai un mutuļojošajai ūdenskrituma malai, es saskatīju, ka no nefrīta krāsas baseina zem ūdenskrituma iznirst galva ar melniem, ūdenī viļņojošiem matiem. Mati bija gari, gludi un spīdīgi tie sniedzās pāri pleciem jaunajai sievietei, kura iznirstot pāršķēla ūdens virsmu. Ieraudzīju zeltainu augumu ar ideāli apaļīgām formām tam bija pilnīgas, tvirtas, dāsni veidotas aprises. Viņa ar neapzinātu antīkas bronzas dievietes majestātisko grāciju atsvieda atpakaļ lieliskās, spīdīgās krēpes; kamēr meitene izspieda no matiem ūdeni, es pazinu, ka šī tumsnējā najāda [61] bija misis Parfitas kalpone Matarena!

Meitene acīm redzami it nemaz nekautrējās no sava kailuma; būdama nejūtīga pret rītausmas auksto gaisu, viņa pirms noslaucīšanās pat brīdi pakavējās ūdens malā un, šķiet, nemaz nesteidzās apģērbties. Viņa ar kājas pirkstu jauca ūdeni un pieliecās, it kā gribētu ieraudzīt ūdens iemītniekus. Meitenei piemita tik maz no vaļīgas bezkauņas pašapziņas, ka es nespēju nosodīt viņu par to, ka tā staigā kaila. Beidzot viņa uzkāpa uz plata, plakana klints bluķa, kas bija noklāts papardēm; izņēmusi no audekla somas dvieli, viņa lēni un laiski to laida pār saviem krāšņajiem, tumsnējiem locekļiem un tad izklāja uz maigajiem paparžu zariem.

Sāpīgās priekšnojautās es skatījos, kā uz jājamās takas parādās cits stāvs,"kuru pazinu vēl labāk. Sirds man kāpa ārā pa muti; prāts satumsa un tajā kā liesmainas bultas, dedzinot, bet nenesot gaismu, šaudījās nesakarīgas, šausmīgas domas. Noliektu galvu es piesardzīgi žagos projām un lūdzos, lai zem kājām lūztošo zaru troksni apslāpētu ūdenskrituma skaņas. Visbeidzot ar bailēm sirdī atcerēdamās Lata sievu, tomēr nespēdama pretoties šausmīgajam kārdinājumam es pagriezos un atskatījos. Cauri zaļo lapu mudžeklim īsu mirkli saskatīju divus augumus vienu tumšu un iedegušu, otru alabastra baltumā tie liecās un vijās viens ap otru.

Likās, ka mežs lēnām sabrūk pār mani; it kā no jūdzēm liela atstatuma dzirdēju putnu balsu kori, griezīgās siseņu balsis; griezdamās gāzos reiboņa bezdibenī. Kā viņi varēja izturēt šo aukstumu? Pati tik stingri biju sagrābusi mēteļa apkakli, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, tomēr nesapratu, vai asinis man dzīslās vārās vai stingst. Neraizēdamās par to, kādu troksni varētu sacelt un vēlēdamās atrasties, cik vien tālu iespējams, no šausmīgajām lietām, kas notika man aiz muguras, es sāku cīnīties ar stiegrainajiem vīteņaugiem, kas aizšķērsoja ceļu.

"Džeina!"

Mani bija izdzirdējuši un laikam arī ieraudzījuši; aiz muguras sāpju pilns kliedziens pāršķēla rītausmas klusumu. Taču es jau saskatīju šauro taku, pa kuru mēs ar Keilebu reiz bijām jājuši sen, sen atpakaļ, citos laikos, pirms vēl es biju upurējusi savu lepnumu un pašcieņu. Nonākusi uz takas, es skrēju tā, kā nebiju skrējusi daudzus gadus, taču manas acis nekā neredzēja, jo no tām lija asaras, tādēļ es klupu uz katra soļa.

"Džeina pagaidi!"

Kliedziens atskanēja vēlreiz un tajā izskanēja drausmīgs spēks; skaņas atbalsojās svešajos puriri kokos. Aizsegusi rokām ausis, es šņukstēdama cauri meža labirintam bēgu tālāk. Agrāk mežs šķita labs, tas deva patvērumu; šobrīd tajā mājoja tumšas, ļaunas ēnas, kas mani sagaidīja, lai aizkavētu un ievilinātu lamatās. Cik ilgi es bēgu cauri Oblivionas mežam nezinu; taču beidzot, apstulbusi un cīnīdamās pēc elpas, ar mokām izkļuvu no koku biežņas un pateicos Radītājam, ka mans mocītājs nedzinās pakaļ vai arī bija pazaudējis pēdas.

Biju nonākusi citā vietā, nekā iedomājos; atrados uz stāvas nogāzes pie augstas klints, kur ūdeņi gadiem ilgi bija grauzuši salas krastu. Brīnījos, cik tālu esmu nokļuvusi tur dziļi lejā atradās dambis, kur es vasarā biju redzējusi ejam Matarenu. Toreiz nenojautu, ka viņa steidzas uz satikšanos ar savu mīļāko! Nodomāju, ka viņš varētu sekot un atrast mani pat šeit; nespēšu ieraudzīt viņa nicinājumu; svelošas kauna un bēdu asaras nebeidza krāties un plūst. Neapstājos atpūsties, bet streipuļoju tālāk un apzinājos tikai vienu vēlēšanos kaut varētu nozust no zemes virsas.

Kā jau bieži pēc mierīgas nakts, sacēlās dienvidrietumu vējš. Priecājos, jo tas atviegloja iešanu; priecājos arī par sīvo dūmu mākoi)i, kas pēkšņi apņēma kā patīkams aizmirstības plīvurs mākonis bija tik mutuļojošs, smacējošs un biezs, ka tik tikko varēju saredzēt četras pēdas uz priekšu. Kādā brīdī sāku klepot un rīstīties; es uzrausos augstāk kalnā un aptvēru, ka esmu bijusi tikai soli no kraujas malas un gandrīz pārkritusi tai pāri. Nezināju, cik augsta ir klints; dzirdēju tikai klusinātas skaņas, nikniem viļņiem sitoties pret akmeņiem lejā. Neko neievērojot, rūgtā nožēlā, ka nebiju saņēmusi sodu, nokrītot no klints, cauri savvaļas kazenāju biežņai streipuļoju tālāk. Dūmi kļuva karstāki, liesmas skaļi sprakšķēja un koši sarkanas kvēloja no visām pusēm. Vairs nevarēju paelpot manas pārgurušās plaušas veltīgi centās lieliem malkiem ievilkt gaisu; visam pāri klājās tikai smacējoša, necaurlaidīga pelēkzilu pelnu sega, tā dedzināja kaklu un lika rīstīties.

Skrēju, glābjot savu dzīvību; šķita, ka skrienu stundām ilgi un visu laiku brīnījos kāpēc es skrienu? Dažkārt ceļā gadījās tīrāka gaisa josla un man likās, ka varbūt jau esmu drošībā; kājas bija stīvas un sāpēja; biju pārguruši man jāapstājas un jāatpūšas. Tomēr beidzot glābiņa vairs nebija; vēl arvien locīdamās vajāja dzeltenas liesmu mēles, tās sprakšķēja zālē, kā čūskas cirtās un šaudīja mēles man apkārt, apsvilinādamas drēbes. Sajutu sakarsušas, gruzdošas vilnas smaku, tā tūlīt uzliesmos, it kā nevīžīga kalpone būtu aizmirsusi uz auduma gludekli. Izdzīvošanas instinkts dzina tālāk, taču vairs nebija spēka; zeme zem kājām atvērās kritu ar galvu pa priekšu redzēju tikai tumsu.

Gulēju uz zemes; akmeņi ar asām šķautnēm griezās man miesā, bet seja grima mīkstos, stīgros dubļos, kas garšoja pēc jūras zālēm un nepazīstamiem, pūstošiem augiem; dubļi mani smacēja. Es pagriezu galvu un izklepoju no mutes pretīgo draņķi; tas pilēja arī no plakstiņiem. Blakus pa sausajiem zāles ceriem mirgodama skrēja uguns, bet es nespēju piecelties. Domāju, ka laikam esmu kaut ko lauzusi, tomēr bija tā, it kā sāpes justu nevis es, bet kāds cits; man tās bija vienaldzīgas.

Dūmus izkliedēja pēkšņa vēja brāzma, cauri virmojošo, sīvi smakojošo, biezo gaisu neskaidri saskatīju, ka esmu pakritusi dumbrājā, sastāvējušās dūņās uz ļodzīgām sanesām. Apkārt lokā auga veci pohutukava koki; tie zilā miglā slējās pāri man kā milzīgi rēgi. Šiem varenajiem kokiem traucēja augt vēji, kas traucās pāri salas augstākajai vietai; tie koku stumbrus un zarus bija izlocījuši fantastiskās, groteskās formās, kas atgādināja iedzimto kokgriezumus misijas baznīcā; vietām koku pakājē bija sakrautas lielu laukakmeņu kaudzes.

Beidzot es sapratu, ka esmu nokļuvusi senajā iedzimto kapulaukā, no kura mani reiz brīdināja Viremu Kihi; zem vienas no šīm akmens piramīdām bija apglabāts viņa tēvs, karotāju virsaitis Te Tumatohi! Grubuļainie, līkie koku zari šķita griežamies ap mani fantastiskā dervišu rituālā, bet dūmu mākonis jau virmoja atpakaļ; virpuļa vidū es ļāvos tumsai.

21. nodaļa atkl āsmes grāmata

Ik pa laikam es redzēju vienu un to pašu sapni kā spilgtu zibsni bezgaismas, bezrobežu tukšumā. Ugunsgrēks bija beidzies; augstu debesīs ieraudzīju sauli. Tā bija kā spoža un baisa acs starp purpurā kvēlojošajiem, pārogļotajiem pohuktukava koku stumbriem. Acs bija virs manis, tā žilbināja; asā gaisma spieda uz izbalējušajiem akmeņiem un atstarojās no to virsmas, līdz man šķita, ka es aptiekāra tīģeli tieku dzīva cepināta uz lēnas uguns. Neskaidri atkal dzirdēju Viremu Kihi balsi, kurš visā nopietnībā man aizliedza staigāt šo koku ēnā starp svētajiem urupa; taču es nelikos ne zinis; es drīzāk apsveicu šo nolemtības un iznīcības zīmi.

"Džeina! Džema!"

Sadzirdēju citu, mīļu balsi atbalsojamies no klintīm likās, ka kāds otrā pusē sauc mani vārdā! Mani apdullināja auļojoša zirga pakavu troksnis; melnmatains, baltā tērpies jātnieks samilza virs manis, noliecās pāri un pacēla seglos. Jā, es jutu mistera Ročestera spēcīgās rokas; beidzot viņš bija ieradies man pakaļ.

"Ak, Edvard mans Edvard!" Kliedzu ekstāzē, pārlieku līksma par to, ka atstāju šo pasauli. "Ak, mans Kungs un Pavēlniekņem mani pie sevis, ņem"

"Kuš, Džeina, kuš, mosties! Tu atkal murgo. Lūdzu, es tev pagatavoju karstvīnu."

Tie bija tikai Diānas pirksti, kas saspieda manējos ap silto glāzi; tie bija tikai Mountolivas līča rāmie ūdeņi, kuru skaisto mirgu redzēju caur saviem trīsošajiem plakstiņiem! Sēdēju verandā, aplikusi jauno tumšas purpura krāsas merīnvilnas plecu lakatu, ko pagājušajā mēnesī biju nopirkusi Glāstonā (tam gar malu divās joslās biju piešuvusi turpat galantērijas preču veikalā pirktu ķiršsarkanu atlasa lenti); virs galvas bija tīras, ziemīgi dzidras, zilas debesis; gaiss bija vēss un spirgts, vēja nebija.

"Lūdzu izdzer to, mīļā doktors Oterlijs ļoti uzstāja, lai tu to izdari; tas palīdzēs atgūt spēkus. Zini, sākumā, kad tev bija ļoti smags drudzis, viņš šeit ieradās vairākas reizes dienā. Tevi tik tikko varēja pazīt, tu visa biji vienās skrambās un zilumos, seja bija apdegusi! Tev plaušas esot bijušas pilnas ar pelniem viņš teica, ka tu droši vien esot ļoti daudz saelpojusies dūmu! Viņš gan nedomā, ka tavai veselībai būs noticis kāds neatgriezenisks kaitējums, tomēr varot paiet zināms laiks, iekams visā pilnībā atgūsi dzīvesprieku tie ir viņa vārdi. Vai viņš nav pati cilvēkmīlestība? Bet tev, cik vien iespējams, jāuzturas svaigā gaisā, tas ir otrs galvenais nosacījums."

Lai iepriecinātu māsīcu, es pacēlu pie lūpām kūpošo karstvīnu. Diezgan salds un aromātisks; tas varēja iedarboties tonizējoši. Kaut arī kopš ugunsgrēka rīta bija pagājusi jau vairāk kā nedēļa, es vēl arvien jutos vārga un sagurusi. Pirmās trīs dienas pavadīju gultā murgodama, un tikai miglaini apjautu, kā paiet laiks. Dažreiz, atverot acis, logs bija tumšs; citreiz aiz aizvilktajiem aizkariem spīdēja spilgta gaisma. Vienmēr savā tuvumā redzēju kādu sievietes seju, kas mani nomierināja tur arvien bija Diāna, Greisa vai Džemma seja peldēja līdzās kā bāls mēness drūmā krēslā, un tajā vienmēr bija slimnieku kopējām raksturīgais eņģeliskais smaids.

"Vai tu atļautu Keilebam ienākt, Džeina kaut vai tikai uz pāris vārdiem? Es zinu, ka viņš ne tuvu nav pats patīkamākais cilvēks pasaulē, taču viņš alkst pēc piedošanas. Keilebs nevar piedot pats sev, lai gan tieši viņš bija tas, kurš tevi atrada un atveda mājās. Zini, mēs visi tevi meklējām visu priekšpusdienu. Viņš domāja, ka droši var dedzināt kaudzes, jo neviens vēl nebija pamodies un izgājis ārā; viņš, protams, nevarēja iedomāties, ka tu tik agri varētu iet pastaigāties…"

Es apātiski aizgriezos. "Es viņu nevainoju tā bija tikai un vienīgi mana vaina. Kad gāju ārā, es redzēju dūmus; nē, viņam nav man jāatvainojas."

Mani bija pārņēmusi tikai viena apsēstība; patiešām, ja pastāvētu tāda lieta kā "gara ainava", tad manējā tobrīd izskatītos tikpat tukša un nemīlīga kā Arābijas tuksnesis naktī, kuru apgaismo vienīgi spoži mirdzoša mēness aukstie stari. Manī mājoja tikai viena doma zināju, ka tiklīdz jutīšos pietiekami labi, lai aizbrauktu no Oblivionas, nekad vairs visā atlikušajā mūžā nedrīkstēšu satikt Keilebu (D. V. [62] ). zināju, ka šoreiz izpildīšu savu apņemšanos; nekas mani neaizkavēs. Pat Glāstona nebija pietiekami tālu no manu ciešanu avota, es došos tālāk; varbūt pēc zināma šķīstīšanās laika atmiņas par manu nožēlojamo muļķību izbālēs.

Kamēr nevarēju atstāt savu istabu, tikmēr atteicos pieņemt Keilebu (lai gan viņš ne reizi vien jautāja, vai drīkst ienākt pie manis). Pat tās divas dienas, kad pusdienas ieturēju lejā, es aiz kauna biju kā mēma un spēju ar viņu sarunāties tikai vienzilbīgiem vārdiem; lūdzos, kaut visi šo mūķenei līdzīgo nerunību ajzbildinātu ar manu slimību. Visvairāk baidījos, ka Keilebs mani nodos brālim, kad Harolds atgriezīsies uz salas; tad ikviens drīz uzzinātu visu. Tomēr es nevarēju vainot Keilebu; nespēju arī lūgt, lai viņš glabā manu šausmīgo noslēpumu.

"Mēs pārbijāmies, ka tu varētu sadegt dzīva vai arī nosmakt dūmos, vai varbūt nokrist no klints! Paldies dievam, ka tavs vilnas tērps neaizdegās! Laikam tevi paglāba purvainā ieplaka ar akmens gultni, kur sakrājas lietus ūdens tur, kur ir iedzimto kapi. Vai atceries, ka Viremu tevi brīdināja neiet uz turieni? Vai tā nav dīvaina sagadīšanās? Ja tu nebūtu tur spērusi kāju, tad noteikti ietu bojā. O, te jau atkal Greisa nāk tevi apciemot!"

Jau mundrāk pacēlu skatienu; redzēju viešņu kāpjam augšup no piekrastes un tad savā mazliet stīvajā gaitā, uz priekšu saliektu augumu, tuvojoties starp puķu dobēm (tagad tajās bija tikai kaila zeme, savītušas un nokaltušas lapas). Beidzot viņa ar biklu smaidu ienāca verandā, saņēma manu roku un apsveica ar atveseļošanos, mirkšķinot aiz biezajiem briļļu stikliem nedabīgi palielinātās acis.

"Jā, nu jau es mazliet varu rādīties cilvēkiem; kad ataugs skropstas, tad būs daudz labāk!" Es jokoju. "Nemaz nezināju, Greisa, ka sākumā jūs tik bieži bijāt šeit un palīdzējāt mani aprūpēt misis Ficdžeimsa man to tikko pastāstīja; būšu jums vienmēr pateicību parādā."

Doktors Oterlijs atzina, ka tagad esmu pietiekami stipra, lai šad un tad dotos īsā pastaigā; pēc Greisas vēlēšanās piecēlos un ieliku roku viņai elkonī, lai mierīgi pastaigātos pa augļu dārzu, kur spēlējās Besas kucēni. Tie jau bija pusaugu sunēni un allaž nevainīgi draiskojās; mans satrauktais prāts vienmēr kļuva mierīgāks, redzot, cik pacietīgi un ar kādu mīlestību pret tiem izturējās māte. Vai gan ir kāds cilvēks, kurš, nolūkodamies, kā draiskojas tādi kucēni, nav brīnījies par to, ka tajos itin nemaz nav naidīguma un ļaunuma? Un vai gan tūlīt pat neienāk prātā domas par to, no kurienes rodas, un kādēļ cilvēkos vajadzīgs tāds ļaunums kā skaudība, naids un varaskāre; kurš gan nav "iedomājis visu ļaunumu, kas pastāv zem saules" (kā teikts Bībeles grāmatā "Zālamans mācītājs"); kurš gan nav prātojis par to, kas mums to devis, un kāpēc?

"Rūbens atdotu labo roku, lai šo mazo suņu puiku varētu saukt par savu." Greisa paņēma vienu kucēnu rokās; tā kažoks bija raibs kā lupatu sega melns, balts un dzeltenbrūns.

"Jā, viņam patīk ar tiem spēlēties," es piekritu un iesmējos. "Bet jums rokās ir Eiženija. Vai zināt, Keilebs visiem iedevis vārdus no sava mīļākā rakstnieka grāmatām."

"Ta man Rūbens stāsta lūdzu piedošanu, Eiženij! Māte un Džozija nekad nav ļāvuši zēnam turēt pat ne kaķēnu; zināt, man viņa arī nekad to neļāva, jo uzskata, ka dzīvnieki ir netīri. Taču Rūbens ļoti ilgojas pēc kāda dzīvnieciņa."

Viņa stāvēja ar kucēnu rokās, piespiedusi lūpas tā pakausim. Sunēns aizrautīgi laizīja Greisai zodu, tomēr likās, ka Greisa par kaut ko aizdomājusies; viņa izvairījās no mana skatiena.

"Atnācu pateikt, ka uz dažām dienām aizbraukšu no misijas, misis Ročestera man patiesībā jau vajadzēja būt projām, tikai nevēlējos jūs atstāt, kamēr jūsu stāvoklis vēl nebija pietiekami drošs. Džūlija man iedeva kāda ārsta adresi, kuru viņa pilsētā pazīst, viņa arī bija tik laipna, ka uzaicināja mani apmesties Glāshausā uz tik ilgu laiku, cik būs nepieciešams. Zinu, ka jums varu uzticēties taču vai jūs lūdzu nestāstīsiet misis Ficdžeimsai, kādēļ man jāaizbrauc?"

Šķita, ka viņa beidzot ar varu piespieda sevi pagriezties un pacelt uz mani savas miklās, lūdzošās acis.

"Domāju, ka viņa nesapratīs; taču uzdrīkstējos domāt, ka varbūt jūs sirdī spēsiet man piedot. Arī Māte nezina manas aizbraukšanas iemeslu saprotams, ka es viņai pateicu tikai to, ka Džūlija mani ielūgusi paciemoties. Mātei, dabiski, tas nepatīk. Viņa neredz iemeslu, kādēļ lai es izmantotu pat šādu aprindu viesmīlību; viņa apgalvo, ka nevar iztikt bez manis pat tik īsu laiku."

"Ak, Greisa!" Šausmās gandrīz zaudēju valodu. "Bet Viremu vai tad viņš ne…"

Greisa pamāja un apspieda šņukstu. "Ak jā, viņš vairāk par visu vēlas darīt mani par "godīgu sievieti". Taču Māte par to negribēs ne dzirdēt es nevaru pat iedomāties par šādu soli. Viņas acīs nebūtu nekādas nozīmes tam, ka Viremu ir izglītots, ordinēts baznīcas kalpotājs parastos apstākļos tieši to viņa būtu vēlējusies. Vārdos viņa piekrīt, ka Viremu ir apbrīnojams un cienījams; taču "iedzimtais ir iedzimtais" -viņa sacītu, un beigas. Viņa nemitīgi sūdzas, ka es par viņu nerūpējos un vienmēr skaidri liek saprast, ka ir gatava kā atriebes eņģelis iznīcināt mani, ja es nerīkošos tā, kā viņa nosaka. Esmu tik nelaimīga tāpat arī Viremu; tik tiešām, es bieži domāju, ka visu to "labumu" dēļ, ko esam viņam nodarījuši, labāk būtu bijis, ja viņš tā ari nebūtu piedzimis."

Uzliku plaukstu viņai uz rokas; asaras ritēja pār maniem vaigiem. Jaunībā arī es biju saskārusies ar šādu dilemmu; arī es piedzīvoju kārdinājumu pieļaut kļūdu. Toreiz es stāvēju šīs pašas drausmīgās izvēles priekšā laimīga, pasaulīga savienība ar sev nolemto gara radinieku, vai arī pilnīga vientulība, saglabājot skumjo pašcieņu, kas nesniedz mierinājumu. Kaut kā man bija izdevies izvairīties no šādiem sakariem ar tiem, kurus mīlēju un tiem, kuri iemīlējās manī. Tagad es 'biju vecāka vai arī gudrāka? To es nezināju. Greisa bija izvēlējusies pretējo, taču es nespēju viņu tiesāt un nosodīt.

"Kungs Jēzus pieskata un pasargā savu untumaino jēru, Greisa; viņš jūs katrā ziņā atvedīs atpakaļ pie ganāmpulka! Bet vai jūs nekļūdāties, ka tā baidāties no savas mātes? Viņa taču nekādā gadījumā jūs neatstās tad, kad jums tik ļoti vajadzīga palīdzība; viņa jūs pasargās un palīdzēs jums. Kā teicis dzejnieks: "Skaistums ir Patiesība…"

Greisa skaļi iesmējās; tas notika reti, un šie smiekli izklausījās gandrīz histēriski.

"Jūs esat ļoti laipna! Diemžēl man jāteic, ka Māte nelasa dzeju; un mēs visi zinām, kāds ir jēru liktenis, lai arī cik maigs būtu viņu gans!"

Viņas neapgāžamā loģika mani darīja nopietnu. "Vai jūs vismaz nevarat uzticēties doktoram Oterlijam?"

"Man šķiet, ka viņš jau nojauš manu kaunu; taču man nav drosmes visu tieši pateikt viņam vai kādam citam no mūsu draugiem vismazāk jau Henrietai Oterlijai; es nespētu izturēt, ja mani izraidītu un izstumtu. Draugi ko es runāju? Es nicinu tādus cilvēkus kā mūsu paziņas pilsētā tomēr vēl vairāk nicinu pati sevi par to, ka nespēju neņemt vērā tos, kurus nicinu!"

Viņas balsi neviļus ieskanējās sarūgtinājums; acis aiz biezajiem briļļu stikliem ar sāpīgu skatienu neatlaidīgi urbās manējās. Tajā pašā laikā Greisa automātiski glaudīja kucēnu un tas mierīgi, kā dievinot, skatījās augšup uz viņu.

"Tomēr no manas puses ir ļoti nepareizi jūs uztraukt, stāstot par šīm nepatikšanām, kamēr vēl neesat atveseļojusies, misis Ročestera. Brālis lūdza šodien pavaicāt, kad viņš varētu ar jums runāt; kopš jūs esat tik slima, viņš visu laiku ir ārkārtīgi satraukts, tomēr neuzdrīkstas jūs traucēt. Domāju, jūs jau būsiet nopratusi, ka Mātei vismaz nav iebildumu pieņemt jūs kā vedeklu."

"Ak tad nav iebildumu?" es Greisai skumji uzsmaidīju. "Katrā ziņā, tas man ļoti glaimo."

"Taču jūs gribat teikt, ka nemīlat Džoziju?" Greisa nopietni jautāja. "Jūs neesat iemīlējusies viņā? Nekad neesmu varējusi izprast jūsu jūtas, tomēr doma par laulībām bez mīlestības…" Viņa nodrebinājās. "Ak, es domāju, ka sievietei nekas nevar būt ļaunāks par to."

Es paraustīju plecus. "Ak jūs sakāt, mīlestība; jāatzīstas, ka esmu sasniegusi tādu vecumu, ka dažkārt prātoju, vai tā vispār pastāv. Šķiet, ka bieži tās ir tikai nepastāvīgas emocijas!"

Nu bija Greisas kārta justies šokētai; bija jābrīnās vai tiešām dažu mēnešu laikā esmu kļuvusi ciniska? Tomēr mīlestība divdesmit gadu vecumā noteikti ir pavisam kas cits, nekā mīlestība četrdesmit gados; zināms, ka es nevarēju cerēt vēlreiz izdzīvot savas pirmās laulības lielo aizrautību.

Pēdējo dienu laikā, gulēdama gultā, biju secinājusi, ka dzīvot kopā ar godīgu cilvēku un strādāt, lai atvieglotu dzīvi tādiem, kuri ir vēl trūcīgāki par mani (varbūt, piemēram, palīdzot Greisai misijas skolā izglītot vietējos bērnus), vismaz būtu labāk, nekā vergot pie misis Hartfordas; ilgojos arī pēc drošības sajūtas, ko sniedz mājas un vīrs, kurš mani nodrošinātu un aizsargātu. Kur gan es atrastu citu, kurš labāk par arhidiakonu atbilstu šādiem kritērijiem?

Greisa nervozi kodīja lūpas un tad ierunājās. "Nez vai brālim patiktu, ja viņš dzirdētu, ko tagad jums teikšu, misis Ročestera; tomēr jūtu, ka jums ir tiesības šo to par viņu uzzināt es domāju, pirms jūs pieņemat viņa bildinājumu. Viņa attiecības ar Matarenu nav nav īsti tādas, kādām tām vajadzētu būt tās nav gluži nevainīgas. Patiesībā tās ir tikpat nepareizas, cik manas attiecības ar Viremu. Es zinu, ka tas turpinās jau vairākus gadus; es vienmēr esmu ļoti baidījusies, ka Māte to uzzinātu…"

"Džozija arī viņš! Jūs gribat teikt, ka bet viņš taču ir ordinēts baznīcas kalpotājs, Greisa! Tas nav iespējams; jūs noteikti kļūdāties! Jūs sakāt, vairākus gadus, bet Matarena taču vēl ir tik jauna…"

Atsacījos ticēt savām ausīm; arhidiakons Dieva cilvēks nebija uzticīgs savam visnopietnākajam, vissvētākajam aicinājumam! Man tas likās neiespējami; vai gan šādam cilvēkam jelko nozīmē laulības zvērests? Vai tiešām nebija nekādu cerību uz godīgumu cilvēku attiecībās vai tiešām pastāvēja tikai egoistiska, slēpta fiziska iekāre? Vai tiešām visi vīrieši ir tādi; vai viņi visi ir brunču mednieki un vienmēr izturas kā dzīvnieki riesta laikā? Un tomēr, tajā pašā laikā apzinājos, ka pret arhidiakona morālajām kļūmēm izjūtu mazāku riebumu nekā pret tieši tādiem pašiem Keileba trūkumiem; vai gan tas pilnībā nepierādīja man, ka vienu bezcerīgi mīlu, bet otru nemīlu nemaz?

"Zinu, mans brālis vēl nav kanonizēts." Greisa paraustīja plecus un greizi pasmaidīja. "Man liekas, vīrieši nav radīti būt par svētajiem."

"Un sievietes?" tagad es biju sarūgtināta, un tobrīd domāju tikai par savu krišanu nežēlastībā. "Vai tad mēs esam radītas tādas?"

"Ak, sabiedrība diktē mums jāpakļaujas." Greisa man uzsmaidīja; redzēju, ka viņa man piedod. Vienu mirkli viņa izskatījās gandrīz skaista; inteliģence un cilvēcīgums, bez žēlošanās panestās ciešanas tas viss staroja no viņas zibošajām, melnajām acīm. "Tāds ir mūsu, sieviešu, darbs; un tas, protams, ir mūsu pašu interesēs. Esmu tam pierādījums es nepakļāvos. Kādu nākotni jūs varat paredzēt man?"

"Greisa, jūs vienmēr esat tik klusa; nezināju, ka arī jūs spējat iekvēloties!"

Viņa paraustīja vājos plecus. "Vai tad spēju? Laikam gan tikai tāpēc, ka man jāaizstāvas. Taču nedomājiet, ka es izstāstīju jums par Džoziju tādēļ, ka negribētu jūs par savu brāļasievu; gluži otrādi nekas mani neiepriecinātu vairāk. Ticu, ka viņš jūs ārkārtīgi mīlētu un cienītu es domāju, tad, kad jūs būtu vīrs un sieva. Man tikai šķiet, ka esat pelnījusi zināt par viņu visu, pirms sperat izšķirīgo soli. Varbūt kļūdos es zinu, nav parasts, ka māsa tā nodod brāli."

"Nemaz nezinu, ko lai saku," es nomurmināju. "Domāju, ka man jābūt jums pateicīgai. Bet Matarena kā viņa varēja-bez jebkādām cerībām uz …?" Un tajā pašā laikā es nodomāju: ko gan citu tāda cilvēka kā arhidiakons "garīgajā" vadībā varēja gaidīt no atgrieztas pagānu meitenes?

"Nabaga Matarena!" Greisa maigi teica. "Taču jūs nedrīkstat viņu vainot. Kā zināt, viņa ir kurla, ari viņas prāts ir ļoti aprobežots; taču viņa acīmredzami ļoti piesaista vīriešu dzimumu. Šķiet, ka attiecībās ar vīriešiem viņa neizjūt nekādus ierobežojumus un viņai trūkst arī pašapziņas. Viņa no vīriešiem neko negaida, viņa nav materiāliste. Matarena ir kā bērns, viņa ir savu instinktu verdzene. Varētu sacīt, ka viņa neatšķir labu no ļauna, bet tad jāteic, ka arī es to neatšķiru vai, kas vēl ļaunāk, nerīkojos saskaņā ar savu saprātu!"

Viņa atkal pasmaidīja savu skaisto, traģisko, sirdi plosošo smaidu.

"Kad Matarenu atveda uz misiju, viņa jau gaidīja bērnu divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā. (Mums lika noprast, ka viņa ir Te Tumatohi ārlaulības bērns, tātad Viremu pusmāsa.) Doktors Oterlijs uzskatīja, ka viņa ir par jaunu "risks ir pārāk liels", viņš teica. Viņš veica operāciju un lika mums saprast, ka šāda problēma vairs neatkārtosies. Tomēr es aizmirstu, ka jums vēl arvien nepieciešama atpūta, misis Ročestera, piedodiet! Nāciet ņemiet manu roku un iesim atpakaļ uz māju."

Tagad pēcpusdienās parasti atpūtos; tomēr tajā dienā, pēc pusdienām uzgājusi savā sarkanajā istabā, biju pārāk nemierīga, lai iesnaustos. Pēc sarunas ar Greisu biju satraukta un apjukusi. Kā pati uzskatīja, viņa bija nodevusi brāli taču, vai Greisai pirmām kārtām nevajadzēja būt lojālai pret viņu nevis pret mani? Tomēr nē; manai loģikai bija trūkumi. Tāpat kā Greisai, arī man patika izzināt visu līdz galam. Viņa rīkojās pareizi, likdama Patiesību pirmajā vietā starp visiem citiem apsvērumiem es jau pati viņai tieši to ieteicu darīt. Tomēr nebiju tik droša, ka viņas situācijā man pietiktu drosmes tā rīkoties. Kas attiecās uz arhidiakonu, tad nespēju samierināties ar to, ko biju par viņu dzirdējusi, tomēr galu galā viņa māsa mani gandrīz pārliecināja, ka vajadzētu saprast viņa rīcību un pat piedot. Prātu ieskāva drūma tumsa, kam nespēju saskatīt cauri; domas dīvaini mētājās un es jutu te klaju riebumu pret viņa nodarījumu, te skumji samierinājos ar faktu, ka pasaule, kurā dzīvojam, nav ideāla.

Vēlu vakarā atgriezās Keilebs (jau gandrīz stundu bija tumšs); viņš visu dienu izdegušajos pakalnos sēja zāli. Keileba māte bija likusi pasniegt vakariņas vēlāk, un viņš ienāca tieši tad, kad mēs abas sēdāmies pie galda. Pagaidiju, līdz notiesājām Hannas gatavoto olu krēmu, un tad paziņoju savu negrozāmo lēmumu atstāt salu. Viņš neizrādīja nekādas emocijas, tikai ciešāk sakoda žokļus; visgrūtāk bija pārciest Diānas acīmredzamo vilšanos pēc tam, kad viņai pateicu: "Es vēlos izmēģināt laimi kaut kur tālāk par Glāstonu; gribētos redzēt, kādi pārsteigumi mani gaida citās apmetnēs. Esmu nodomājusi doties vismaz līdz Douro."

Redzot māsīcas saraukto pieri sapratu, ka viņai mans nodoms nepatīk; taču mani pēkšņi iedvesmoja piedzīvojumu alkas. Man bija nepieciešamas pārmaiņas, kas atbrīvotu no neveselīgajām, sevī vērstajām domām; man likās, ka mans garīgais stāvoklis jau robežojas ar melanholiju. Atrašanās Rūtas Faradejas tuvumā gan neviesa entuziasmu ja vien viņa vēl arvien tur uzturējās; kāda iekšēja nojauta man teica, ka viņa ilgi neizturēs koloniju dzīves demokrātisko garšu un drīz vien nolems atgriezties mājās.

"Bet, Džeina, tu vēl neesi pietiekami atlabusi, lai domātu par pārcelšanos, uz Kalabaru pat nav ceļa tur tu mums būsi galīgi pazudusi! Šobrīd šī province nav no drošākajām, apstākļi ir nelabvēlīgi, jo vietējās ciltis ir noskaņotas uz sacelšanos. Kaut gan es domāju, ka tagad, kopš Ratlendas pulks ierīkojis Douro garnizonu, pastāv zināmas drošības garantijas. Gluži vientuļa tu tur nebūsi varēsi satikties ar misis Trevelianu!" Māsīcai šādas izredzes likās iepriecinošas. "Viņa katrā ziņā ir jauka kā gan viņu sauca? Jā Izabella; man šis vārds vienmēr paticis. Uzdrīkstos sacīt, ka viņas vīru gaida slavas pilna karjera! Jāteic, ka gubernatora ballē man viņa manieres likās apburošas …"

Bija laiks, kad es priecātos, dzirdot, kā Diāna slavē kapteiņa tikumus; bet tagad, kad pretī sēdēja drūmais Keilebs, šie cildinājumi tikai plosīja nervus; pēkšņi jutu, ka mani nesaista ne ēdiens, ne sarunas.

"Keileb, tu gan katrā ziņā varētu pamācīties no kapteiņa Treveliana," viņa turpināja, nelikdamās ne zinis par riebuma izteiksmi dēla sejā. "Sievietes prot novērtēt vīriešus ar elegantām manierēm; viņš izskatās kā īsts iekarotājs, vai ne, Džeina? Es iedomājos toreiz, kad viņš bija šeit, tad likās tevī tā iemīlējies…"

Pēc vakariņām Keilebs parasti kopā ar mums nāca uz dzīvojamo istabu, taču šovakar viņš to nedarīja. Džemma kamīnā bija salikusi tējas koka jeb "manukas" pagales; es apsēdos pie uguns un paņēmu savu broderie atiglaise[63]. Džūlija pirms aizbraukšanas bija man uz audekla rūpīgi uzzīmējusi jauku Anglijas lauku ziedu rakstu; biju nodomājusi ar šo izšuvumu greznot savu tualetes galdiņu, taču vēl joprojām neatradu laiku to pabeigt. Ievērusi adatā sārtu zīda diegu, es noliecos pār ietvarā nostiprināto rokdarbu. Tomēr biju pārāk nogurusi, lai spētu ilgāk par dažām minūtēm koncentrēties dūrieniem. Drīz vien teicu "ar labu nakti" un devos augšā, atstājot Diānu pie kamīna vienu, nogrimušu jauna romāna lasīšanā.

Keilebs jau bija aizsteidzies man priekšā. Viņš tūlīt pēc vakariņām devās uz savu istabu. Durvis bija ciet, caur slieksni spīdēja tikai sveces gaisma. Nodomāju, ka viņš droši vien lasa vai raksta. Atceroties, cik ļoti Keileba māte vēlējās, lai es ar viņu aprunājos, brīdi vilcinājos, tad pacēlu roku un viegli pieklauvēju. Iztēlojos, kā viņš, vēl neizģērbies, sēž pie rakstāmgalda bet varbūt jau uzvilcis naktstērpu un guļ palagos? Asinis sakāpa vaigos, roka atkrita atpakaļ un es lēnām kāpu augšā pa kāpnēm.

Pāri manas istabas noberztajiem grīdas dēļiem krita bālgani zila, plata, rombveida gaismas strēle. Tur vēlā rudens mēness kā burvju laterna rādīja sagrozītu loga rāmja atveidu. Pārgāju pāri istabai un atvēru logu plaši vaļā. Vīteņrozei jau sen bija nobiruši pēdējie ziedi; pāris starp ērkšķiem atlikušās lapas tagad bija tumši rūsganas. Vēja dzītie mākoņi te aizsedza, te atklāja mēnesi; tā gaismā ūdeņi starp salu tumšajiem purpura kupriem mirdzēja kustīgā, sudrabainā krāšņumā, un vēsā, mitrā vēja pūsma, kas skāra man vaigus, likās solām nākamajai dienai lietu.

22. nodaļa Pareģojums

Ar katru dienu es pieņēmos spēkā ja ne garā, tad miesā. Jau kopš divām nedēļām biju atstājusi slimības gultu. Karstā vasara jau sen bija garām; pāri Oblivionai un Kanaānai pletās smagi, melni mākoņi un lēja dzīvīgu lietu, taču man tie likās tikai kā nenovēršama drūmuma un nomāktības vēstneši, kas pareģo niknāku vētru tuvošanos. Pāri dambim nebeidzami plūda un atkal atkāpās paisuma un bēguma viļņi, mūžam te savienojot, te šķirot abas salas; šis nerimtīgais ritms man bija kļuvis neciešams.

"Mīļā Džeina, tu vēl aizvien izskaties bāla!"

Tā bija Diāna, kura iesteidzās ēdamistabā. Atveseļošanās laikā man izveidojās paradums celties vēlu; pulkstenis istabas stūrī jau sita deviņi. Aizgriezos no sava posteņa pie loga, kur sērīgi vēroju lietu; likās, ka šodien tas mani apbūris ar savu nemitīgo sišanos pret loga rāmi un kustīgajām, šaudīgajām tērcītēm, kas slīpi tecēja pār stiklu. Naktī slūžas debesīs beidzot bija atvērušās līdz galam; es gandrīz vai apsveicu šos plūdus.

"Man liekas, ka tu vēl neesi tik vesela, kā gribi mums likt noticēt! Hanna teica, ka Keilebs vēl neesot nācis lejā tas ir kas neparasts, tomēr man šķiet, ka pat viņš nez vai gribēs tādā laikā iet ārā. Cik žēl, ka pēdējās dienas, ko pavadi pie mums, ir tik lietainas!" Māsīca bēdīgi paklakšķināja mēli.

"Žēl, ka nespēšu aizkavēt tavu aizbraukšanu, taču neaizmirsti, mīļā, mēs vienmēr priecāsimies tevi redzēt Oblivionā."

Ienāca Hanna ar siltiem grauzdiņiem. "Es nevar' noticēt, ka jūs jau tik drīz braucat prom, mis Džeina," viņa neskaidri murmināja, nolikdama grauzdiņus uz galda; Hannas pierē gūla dziļa rieva.

"Tik drīz, Hanna?" es piespiesti iesmējos. "Nu jau šeit esmu nodzīvojusi gandrīz sešus mēnešus; es negribu par daudz izmantot šīs mājas viesmīlību!"

"Neizskatās nu gan, ka tā varētu notikt," Hanna norūca un traģiski nošūpoja galvu. "Zināt, es nikad neesu redzējusi, ka māsters Keilebs šitajā mēnesī tik ilgi nenāktu ārā no savas istabas; to es nevar' saprast viss pavisam sagriezies ar kājām gaisā."

Drīz vien atvainojos un izgāju no istabas man bija grūti izturēt tik nomācoši lielu laipnību; "man jāsakravā mantas". Uzkāpusi savā istabā, es iztukšoju mazo skapīti, izņēmu no garderobes skapja savus pieticīgos tērpus un izklāju tos gultā uz vatētās segas. Rūpīgi ietinu ziloņkaula krāsas vakartērpu Džūlijas pārmēru dāsno dāvanu čaukstošā zīdpapīrā. Šis tērps glabāja pārāk daudz saldi rūgtu atmiņu, un pēkšņi mani pārsteidza asaras, kas negaidīti sāka ritēt pār vaigiem. Mani pārņēma nešaubīga pārliecība, ka eksperiments ar emigrēšanu uz kolonijām izrādījies neveiksmīgs; šajā brīdī likās, ka manai dzīvei nav nekādas jēgas.

Kad pēc dažām stundām, ko pavadīju ar Džemmas palīdzību kravājot mantas lādēs un audekla somā, atkal nokāpu lejā, izrādījās, ka Keilebs jau bija ieturējis otrās brokastis. Diāna teica, ka viņš "pa visu lietu" devies ārā, jo gribēja zirga mugurā pārmeklēt salu, lai būtu pārliecināts, ka kalnos vairs nav palikusi neviena aita. Diāna atzina, ka ir ļoti sarūgtināta par to, ka Keilebs bijis tik nepieklājīgs un nolēmis manu pēdējo dienu uz Oblivionas salas pavadīt ārpus mājas. Diāna nenojauta, ka es biju neizsakāmi pateicīga par to, ka nevajadzēs redzēdes ar Keilebu. Es baidījos no nākamās dienas, kad viņš mani laivā vedīs uz Glāstonu un man vajadzēs rādīt brašu seju, kaut arī Oblivionā pavadītais pusgads bija beidzies ar neveiksmi. Taču izvēles nebija baidījos, ka Diāna justos galīgi apvainota, ja es lūgtu doktoram Oterlijam vietu misijas burulaivā.

Kamēr ēdām, vētra nedaudz atslāba, taču likās, ka visam pāri kā zārka vāks klājas atraitnības skumjas. Domāju par to, ka mēs abas ar Diānu piederējām tumšās drānās tērpto māsu saimei, kuras visās pasaules zemēs ir līdzīgas novices vienā draudzē, izstumto cilts, kā misis Parfita. Apšaubīju atraitnes stāvoklim liekulīgi piedēvēto cieņu kas gan cits bija šāda uzspiesta, ierobežojumu un noteikumu pilna dzīve, ja ne lēns satī*. Mēs kā jaunavas likteņa dieves, kuras nekad nepasmaida, uzticīgi un paklausīgi sargājām savu aizgājušo saimnieku mauzolejus taču es vēlējos piedzīvot cieņu dzīvē, nevis nāvē.

Ienāca Džemma, lai aiznestu šķīvjus. Es paziņoju, ka vēlos uz atvadām izjāt ar saini pa krastmalu (tagad jau spēju doties izjādē viena pati).

"Vai esi pārliecināta, ka tā ir laba doma, Džeina? Tu tikai pirms nedēļas izkāpi no slimības gultas, turklāt lietus vēl nav beidzis līt." Diāna bažīgi raudzījās pa logu. "Džeina, mīļā, vēl būs vismaz viena lietus gāze; tavā vietā es…"

Taču es biju neatlaidīga; noskūpstīju Diānu un devos uzvilkt jājamzābakus nebija iespējams izskaidrot viņai, cik ļoti man nepieciešams atvadīdes no salas un visa, ko tā man nozīmēja!

Bija bēgums; neņemdama vērā māsīcas brīdinājumus, es gar putainajiem, zilganpelēkajiem okeāna ūdeņiem auļoju no viena smilšainā līča otrā, tālāk no krastmalas nekā jebkad iepriekš. Oblivionā tinās aukstā rudens miglā un izskatījās pavisam tumša un noslēpumaina; reizēm mājas apgaismoja tikai nejaušs saules stars, kam izdevās izlauzties no melnajiem mākoņiem. Tomēr šī aina ideāli atbilda manam noskaņojumam. Apziņa, ka nākamajā rītā aizbraucu no salas, darīja manas domas skumīgas un melanholiskas; sirds bija tikpat smaga kā svina pielietās debesis. Priecājos, ka nesastapu Keilebu, tomēr viņa klātbūtne bija jaušama gan kokos, gan klintīs, gan visā salā.

Beidzot ceļu aizšķērsoja salas ziemeļu puses zemesraga klinšu siena un es biju spiesta griezties atpakaļ. Mīkstajā, mālainajā klints iezī gultni bija izgrauzis strauts, to nosprostoja sasmakušas, slapjas ūdenszāles; nolēmu doties gar šo strautu augšup. Nonācu mājās tieši laikā, lai pirms pārģērbšanās uz vakariņām vēl paspētu ievest stallī un pabarot zirgu. Nebiju iesaiņojusi veco melno zīda tērpu, ko parasti vilku, ejot uz baznīcu; tas gulēja izklāts uz gultas kā bargas nākotnes apsolījums; jutos tā, it kā apsegtos ar līķautu.

Par godu manai aizbraukšanai Hanna bija krietni nopūlējusies, tomēr mielasts bija skumjš. Keilebs, protams (kaut arī šoreiz pie galda ieradās precīzi laikā), kā parasti slīga savā īgnajā drūmumā; viņa māte, lai gan centās izlikties moža un mundra, tomēr nevarēja noslēpt pārdzīvotās bažas par manu ilgo prombūtni šādos laika apstākļos. Jutos nožēlas pilna un bezspēcīga. No rīta Diāna vēlējās uzaicināt uz vakariņām misionārus, taču es lūdzu no šī nodoma atteikties. Iepriekšējā dienā biju oficiāli atvadījusies no Kanaānas salas iemītniekiem, un arhidiakons bija izmantojis izdevību, lai atkārtoti mani bildinātu. Nespēju no jauna skatīties viņa aizvainotajā, neizpratnes pilnajā sejā. (Apsveicu sevi, ka netiku devusi viņam tikpat kā nekādas cerības, ka kādreiz pārdomāšu. Apgalvoju, ka "tas tik un tā būtu sasteigti", tomēr sirds dziļumos pati ar sevi strīdējos, vai rīkojos gudri, izturēdamās tik nelokāmi.)

Šī bija mana pēdējā nakts Oblivionā pēdējā nakts manas mazās sarkanās istabas gaišajā paradīzē! Tomēr šai naktij nebija lemts paiet mierīgi; pusnaktī mani pamodināja spēcīgi klauvējieni pie ārdurvīm. Vējš svilpa un vaidēja mājas frontonos; mani pārņēma panika; īsu mirkli likās, ka atkal esmu savā asinssarkanajā cietumā Geitshedā un mani pārņēma vārdos neizsakāmas šausmas!

Beidzot piespiedu sevi piecelties no gultas. Sirds nemierīgi dauzījās, es piesardzīgi atvēru istabas durvis. Klauvēšana nebeidzās, dzirdēju ārā vīrieša balsi, man likās, ka saklausu Keileba vārdu. Arhidiakons nevarēja tā kliegt, viņa balss bija daudz zemāka taču kurš gan vēl uzdrīkstētos tā trokšņot? Mēs taču atradāmies uz salas, tādēļ nevarēju saprast, kurš vēl mūs varētu apciemot tādā stundā. Ietinusies rītatērpā, es izgāju gaitenī; lejā, vēsajā, drēgnajā kāpņu telpā jau plīvoja sveces gaisma.

"Keileb?" es noliecos pāri margām un klusi pasaucu. (Balss aizķērās kaklā; divas nedēļas nebiju izrunājusi viņa vārdu.) "Vai tas esi tu?"

"Jā". Atbilde skaidri atbalsojās kāpnēs. "Man liekas, pie durvīm ir Viremu."

Dzirdēju, kā viņš noskrien lejā hallē, tad atskanēja klusinātas balsis. Ārdurvis nekad netika aizslēgtas; šķiet, ka viesis jau bija ienācis iekšā. Vilcinādamās kāpu lejā un kāpņu laukumā apstājos. Lejā ieraudzīju Keilebu naktstērpā; viņš ieveda virtuvē nomocījušos un nopietno Viremu Kihi. Es viņiem sekoju.

"Misis Ročestera vai šonakt neesat redzējusi Greisu?" Viremu acis bija platas un bažīgas; melnie, parasti rūpīgi saķemmētie un ar pomādi ieziestie mati, bija izspūruši.

"Šonakt?" Izbijusies papurināju galvu. "Kādēļ gan, nē…"

"Viremu, kas noticis?"

Arī Diāna bija pamodusies; viņa stāvēja durvīs ar raižpilnu izteiksmi sejā un turēja roku pie naktsaubes. Mati bija izlaisti pār pleciem, un man pēkšņi ienāca prātā, ka tā viņa izskatās vecāka.

"Šovakar, kad doktors Oterlijs atgriezās no Glāstonas, mēs saņēmām ļoti bēdīgas ziņas, un jo sevišķi uztraucās Greisa." Viremu krūtis zem mēteļa strauji cilājās; tumšās, lielās acis bija plati ieplestas, redzēju, ka tās pieplūdušas asinīm. "Kalabarā noticis slaktiņš. Nogalināti reverends Bedkoks un viņa sieva viņš ir turienes veslijiešu priesteris, misis Ročestera un arī tā dāma, kura nesen ieradās viņiem palīgā no Anglijas. Viņi visi noslepkavoti savās gultās Douro mācītājmājā nokau ti ar tomahaukiem! Jūs zināt, ka vietējā cilts jau sen nebija mierā ar to, ka zeme izdāļāta kolonistiem…"

"Ak, šausmas!" Diāna piespieda plaukstu pie vaiga.

Es ļaunā priekšnojautā bez spēka atslīgu krēslā. "Viremu, kā sauca to otru dāmu?"

Viremu sarauca pieri. "Es nevaru atcerēties; laikam doktors Oterlijs viņu nosauca par Rūtu, tas ir viss, ko atminos…"

"Rūta Faradeja?" Šausmu pārņemta, abām rokām aizklāju vaigus.

"Jā, pareizi." Viņš bija pārsteigts. "Vai jūs viņu pazināt?"

"Ak, Džeina!" Diāna pasteidzās aplikt roku man ap pleciem. "Vai jūs nebijāt kopā uz kuģa?"

Spēju tikai mēmi pamāt; nodomāju viņas vietā varēju būt es. Pati savas muļķības un ietiepības dēļ es būtu piedzīvojusi tādu drausmīgu likteni. Hugo un Helēna varēja kļūt par nelaimīgiem un neaizsargātiem bāreņiem, kāda reiz biju es. Bija šausmīgi iedomāties, ka manis dēļ viņi piedzīvotu tikpat vientuļu bērnību. Taisnība, ka man Rūtas Faradejas sabiedrība nebija patīkama; pēdējā laikā par viņu biju domājusi rūgtas, nicinājuma un riebuma pilnas domas; tomēr bija neizturami iedomāties, ka ceļa galā viņu gaidīja tik šausminošs liktenis. Viņa, kas vienmēr bija sludinājusi, ka vēlas upurēt savu dzīvi citu labā, tagad bija mirusi brutāli noslepkavota pārāk briesmīgos apstākļos, lai tos ilgi apcerētu! Izjutu milzīgu vainas sajūtu it kā viņa būtu upurēta manis dēļ.

"Greisu dzirdētais laikam pārlieku sāpināja." Viremu lielo, miklo acu bažīgais skatiens pievērsās te vienai, te citai sveces gaismā bālajai klausītāja sejai. "Pēc vakariņām viņai bija liela "saķeršanās" ar misis Parfitu; dzirdēju pat no savas mājas, taču, dabiski, neuzdrīkstējos iejaukties. Pie manis atnāca arhidiakons; laikam Greisa pateikusi mātei, ka grasās doties uz šejieni, lai aprunātos ar jums, misis Ročestera tomēr viņa vēl nav atgriezusies. Arhidiakons pārmeklē krastmalu pie misijas, bet ārā ir piķa melna tumsa. Vienpadsmitos, kad viņa izskrēja ārā, dambis jau noteikti bija zem ūdens tas bija tūlīt pēc paisuma iestāšanās; tagad pulkstenis ir viens, un ūdens uz dambja vēl ir vismaz pēdu dziļš. Tas bija neprāts labākajā gadījumā viņa būs tikai izmirkuši!"

"Mans nabaga Viremu!" Diāna saņēma viņa roku savējās. "Nemokiet sevi arī jūs es nedomāju, ka Greisa mēģinātu darīt kaut ko tik muļķīgu. Ja viņa tomēr izlēma brist pāri dambim, tad noteikti ieradās šeit, kad visa māja jau bija tumša; kā par nelaimi šovakar mēs devāmies pie miera ļoti agri. Jūs jau zināt, ka misis Ročestera rīt aizbrauc protams, ja vien atļaus laiks."

"Visi logi nebija tumši es vēl negulēju, es lasīju," Keilebs iestarpināja. "Taču ne jau mani Greisa vēlējās satikt, turklāt viņa neuzdrošinātos modināt visu māju."

"Nē, protams, ne." Viremu pievērsa savu izmocīto skatienu man. "Arhidiakons lūdza, lai es jums kaut ko pasaku, misis Ročestera viņš lūdz, lai jūs kopā ar mani atnāktu uz Kanaānu un palīdzētu nomierināt viņa māti. Misis Parfita ir nobažījusies līdz neprātam šķiet, ka viņa zaudējusi garīgo līdzsvaru. Jau vairākas reizes viņa taujāja pēc jums."

"Misis Parfita? Taujāja pēc manis?" biju pārsteigta. "Nu protams, ka es iešu jo sevišķi, ja viņa aicinājusi."

"Es apģērbšos un paņemšu zirgu," Keilebs īsi noteica un piecēlās no galda. "Iespējams, ka Greisa nokļuva līdz šejienei, bet tad nolēma netraucēt Džeinu. Varbūt viņa uzkāpusi līdz mežam un patvērusies kādā būdā."

Redzēju, ka viņa māte domā, ka nakts ir pārāk tumša un laiks pārāk bargs, lai dotos laukā, tomēr viņa neuzdrīkstējās iebilst. Uzskrēju savā istabā, lai atkal uzmestu plecos merīnvilnas mēteli. Pogādama to ciet un likdama ap pleciem šalli, es drūmi prātoju, ka Greisas panika bija labi saprotama. Nogalinātie bija misionāri tāpat kā viņas brālis un tāpat kā viņas mīļotais, Greisas gaidāmā bērna tēvs!

Kad atgriezos, Keilebs jau bija prom. Gāju ārā līdzi Viremu. Debesis bija apmākušās tumšas un bez zvaigznēm; vētra nomācoši gaudoja vaidošajās priedēs. Stallī Keilebs mums bija atstājis degošu lampu; ierastām kustībām, bez jebkādas palīdzības seglojot saini, man iešāvās prātā, ka par šīm iemaņām man jāpatiecas viņam. Pa smilšaino ratu ceļu norikšojām līdz krastmalai. Ūdeņi kļuva arvien nemierīgāki; lielāko dambja daļu vēl arvien klāja ūdens; es satraukta parāvos atpakaļ, taču Viremu nevilcinājās un apņēmīgi dzina zirgu rikšos tur, kur putodamas satikās viļņu kores.

"Greisa! Greisa!"

Tur Keilebs sāka meklēšanu; viņa saucieni savādā, asā polifonijā sasaucās ar Greisas brāļa balsi līča otrā pusē. Greisas [64] vārda skaņa izklausījās kā vājš un izmisīgs lūgums, kuru spēcīgais vējš aizrāva projām tajā pašā mirklī, kad manas ausis to izdzirdēja. Strauji pukstošu sirdi es rikšoju nopakaļ draudzenes mīļotajam sāļajos ūdeņos, kuri skalojās pāri ceļam; šļakatas no zirga pakaviem drīz vien samērcēja mana tērpa malu.

23. nodaļa Stabat Mater

Mācltājmājas durvis atvēra Henrieta Oterlija; viņa manī lūkojās augstprātīgi, ar vāji slēptu nenovīdību. Šaurajās, dzeltenajās acīs manīju kvēlojam greizsirdīgas nievas; sapratu, ka man nekad netiks piedots, ka arhidiakona māte smagā brīdī sauca mani un nevis viņu. Reiz par visām reizēm žēlsirdīgi klusēdama, viņa ar majestātisku nicinājumu ieveda mani nelielā viesistabā.

"Mana dārgā misis Ročestera jūs esat tik ļoti laipna, ka atnācāt pie manis nakts vidū!" pa pusei pieceldamās no atzveltnes krēsla pie kamīna, misis Parfita dedzīgi sagrāba manu roku savās trīcošajās ķetnās. Ar spokainu smaidu acīmredzot, pūlēdamās izturēties sevišķi laipni viņa norādīja uz krēslu otrpus kamīna, iepretī viņas vietai. Misis Oterlija izgāja, neteikdama ne vārda; hallē vēl saskatīju Viremu noskumušo seju un tad durvis aizvērās. Jutos kā lamatās, tomēr apsēdos; ko gan citu varēju darīt?

Kamīnā sprakstēja ogles; ārā bija vēsi, bet te gaisotne bija pārāk saspringta, lai justos labi. Istabu apgaismoja divas lampas ar rožsārtiem stikla kupoliem, kuras stāvēja uz mūsdienīgā stilā darinātas bufetes ar pārmēru daudziem sīkiem rotājumiem un spoguļiem. Gaisā vējoja šķebīga salda vīna dvaka; lampas gaismā milzīgas melnas Bībeles priekšā ieraudzīju kristāla karafi un glāzi. Izskatījās, ka kāds flāmu gleznotājs būtu gatavojies zīmēt kluso dabu. Tikai tagad izbīlī pamanīju, ka starp logiem novietotais trimo spogulis bija saplīsis no kāda spēcīga trieciena; no tūkstoš sīkiem, robainiem stikla gabaliņiem man pretī ieplestām acīm raudzījās pašas bālā seja.

"Nevēlos pārbaudīt jūsu pacietību, tāpēc runāšu bez aplinkiem, misis Ročestera; vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka jārunā tieši lai vai cik tas būtu nepatīkami. Šovakar meita mani pagodināja ar paziņojumu, ka Viremu Kihi lūdzis viņas roku (jūs redzat, ka viņam pašam pietrūka drosmes runāt ar mani vai vismaz ar Džoziju) viņam nav trūcis iedomības, lai "iemīlētu" Greisu, un viņa, savukārt, "mīlot" viņu!"

Misis Parfita izrunāja vārdu "mīlēt" tā, it kā tā būtu vispretīgākā neķītrība. Man pēkšņi kļuva slikti no sāpīgas vainas apziņas, jo atcerējos, kā biju Greisai apgalvojusi, ka Patiesība ir skaistums kā biju viņu mudinājusi atzīties mātei. Vai Greisa manu neapdomīgo padomu būtu nopietni likusi pie sirds?

"Es viņai liku saprast, ka šis jautājums nav apspriežams. Jau sen man likās, ka notiek kaut kas nelāgs ka starp viņiem abiem pastāv kāda neveselīga, slapstīga saprašanās; kad viņi domāja, ka neviens tos neredz, tad abi vienmēr sačukstējās kā sazvērnieki. Es neesmu akla un šo to zinu, kā pasaulē notiek! Tomēr tik dziļu nodevību es nevarēju paredzēt; ir smagi atklāt, ka visus šos gadus azotē esmu auklējusi odzi!

Ceru, ka saprotat, misis Ročestera man nav aizspriedumu pret iedzimtajiem per se[65]. biju gluži iemīļojusi Viremu (līdz šim!) un arī ar Matarenu esmu apmierināta, ja vien viņa saņemas (ne visi iedzimtie ir gatavi papūlēties). No Džozijas stāstītā esmu sapratusi, ka viņiem abiem ir netīkama izcelšanās. Pirms atgriešanas viņu tēvs bijis tā saucamais "virsaitis" (patiesībā tāds nav daudz labāks par mežonīgu kara kurinātāju). Šķiet. ka viņš mira kā žūpa un pilnīgs atkritējs. Un tādu lai Greisa izvēlētos par savu vīra tēvu? Viņa vēlētos saistīt manu vārdu Baznīcas vārdu ar tādiem aborigēnu salašņām?"

Vecās dāmas skeptiskajos, griezīgajos smieklos ar šausmām saklausīju ārprāta pieskaņu. Misis Parfita atslīga krēslā, it kā runāšana būtu viņu nogurdinājusi. Ārā joprojām kauca vējš. Nespēdama atraut acis, blenzu uz mazo, pīto groziņu, kurā atradās Greisas nepabeigts mežģīņu rokdarbs. Domāju, ka varbūt Greisai bija taisnība vai nebūtu labāk, ja šī zeme būtu palikusi neatklāta?

"Greisu ļoti satrauca drausmīgās vēstis par reverenda un misis Bedkokas nogalināšanu Kalabarā tomēr personiski tas uz viņu neattiecas. Es nesaprotu, tādēļ viņu pārņēma tāda histērija šķita, ka Greisa pilnīgi izsista no sliedēm. Galu galā, viņi ir-viņi bija-tikai veslijieši. Es gan nedomāju, ka tas attaisno viņu nekrietno slepkavu. Es laikam pareizi domāju, ka nelaimīgā mis Faradeja bija jūsu ceļabiedre uz Lady Rose Winter, misis Ročestera?"

"Mēs neturējāmies kopā," es nomurmināju, taču misis Parfita, kā likās, daudz nepievērsa uzmanību tam, kas man sakāms, kaut gan pati bija pieprasījusi, lai es ierastos.

"Ir dzirdēts runājam par jūsu draudzēšanos ar kādu leitnantu, un tā tālāk, un tā joprojām. Es jau nu gan neticēju tādām baumām, dīkdieņu mēles spēj būt tik nežēlīgas, vai ne? Un kad pirmo reizi jūs ieraudzīju, tūlīt sapratu, ka esat galvas tiesu pārāka jūs stāvat pāri jebkurām tādām aizdomām. Es gribu sacīt, ka jūs esat tik klusa, tik sievišķīga un smalka! Es Greisai teicu, cik žēl, ka viņa nav tik nosvērta un maiga rakstura kā jūs. Jā, es tiešām liku jūs viņai par paraugu, misis Ročestera! Viņa bija grūti audzināms, nervozs bērns, kam par visu bija savi uzskati; ja viņa nepanāca savu, tad uzvedās visai nejauki redzat, ko viņa šovakar izdarīja ar dārgo spoguli, ko mantoju no mātes! Man ir tik daudzkārt lielāka pieredze nekā viņai; kad viņa pati būs manā vecumā, tad sapratis vairāk. Es tikai gribu atturēt viņu no šausmīgas kļūdas es taču domāju par viņu."

Viena lampa sāka dzist; neatrazdama mierinājuma vārdus, es piegāju pie bufetes un sakārtoju degli. Pēkšņi misis Parfitas viesistaba likās kā nejēdzīgs nesakarīgu priekšmetu juceklis, kuros nespēju saskatīt nekādu noderīgumu. Neglītās mēbeles bija noklātas tamborējumiem; uz visiem krēslu atzveltņiem bija mezglaini pārvalki (zināju, ka tos darinājušas mazās iedzimto meitenes). Skatījos mazajā pulkstenī zem stikla kupola, kas stāvēja kamīna dzegas vidū; tā apzeltītais zobrats, uz kura atradās porcelāna ganiņš un ganīte, grozījās šurpu turpu. Abu mīlētāju sejās sastingušie smaidi šonakt man likās bezkaunīgi pavedinoši.

Vecā dāma stīvi saslējās savā krēslā. "Es ļoti atvainojos, misis Ročestera šī heresa karafe nestāv uz bufetes vienmēr; lūdzu ticiet man. Matarena!" viņa griezīgi iekliedzās. "Ziniet, meitene nedzird," misis Parfita atklāja un tūlīt tik asi un skaļi sāka rībināt pret grīdu savu spieķi, ka es izbijusies sarāvos.

"Diemžēl esmu spiesta šad un tad ieņemt pa malciņam es jums apgalvoju, ka tas man jādara tīri ārstnieciskos nolūkos; vīns man it nemaz negaršo. Tomēr Oterlijs to man parakstīja; viņš ir pārliecināts, ka tas labvēlīgi iedarbojas uz manu gremošanas sistēmu (kā jūs zināt, tā man ir īpaši vārīga). Nu, tad es domāju, ka man tas jāpacieš ar smaidu." Viņa savilka seju groteskā smaidā.

Matarena tūlīt pat ienāca istabā un, kā vienmēr, mierīgi un nevainīgi man uzsmaidīja. Kopš ugunsgrēka dienas es nespēju uz viņu skatīties bez sāpēm, tomēr tagad uzlūkoju meiteni līdzjūtīgām acīm. Domāju, vai viņas saimniecei ir kaut nojausma par tās slepenajām mīlas dēkām. Ja arī misis Parfitai bija aizdomas par kalpones izlaidīgo uzvedību, tad likās, ka viņa apzināti to neievēro; droši vien šāda negaidīti liela iecietība bija saistīta ar ievērojamām grūtībām (par kurām viņa vienmēr tik labprāt runāja) nolīgt tādus kalpotājus, kuri savu darbu veiktu apmierinoši.

"Vai tu būtu tik laba un noliktu to karafi, Matarena?" Misis Parfita izrīkoja gan ar vārdiem, gan žestiem. "Un tad tev labāk vajadzētu likties gultā, mīļā."

Viņa salika kopā plaukstas kā lūgšanā, tad uzlika sev uz pleca un nolaida uz tām galvu. Meitene pasmaidīja un pamāja. Nakts vidū tērpusies vienīgi katūna naktskreklā, viņa tik un tā bija žilbinoša polinēziešu skaistule, tomēr likās, ka pati it nemaz neapzinās savas fiziskās priekšrocības. Jautāju sev, vai kāda ar līdzvērtīgu skaistumu apveltīta angļu meitene spētu būt kā Matarena, kurā nebija nekā no pašpaļāvīgas iedomības, un tik stoiski pakļauties tādas saimnieces kā misis Parfita despotiskajai varai; nospriedu, ka es nevienu tādu nepazīstu.

"Jā, jūs man vienmēr esat patikusi, misis Ročestera," misis Parfita turpināja, kad Matarena atkal bija mūs atstājusi vienas. "Jūs vienmēr izrādījāt tādu uzmanību pret manu veselības stāvokli. Dažreiz šķiet, ka doktors Oterlijs un Henrieta un pat mana pašas ģimene daudz neraizējas par mani; viņi nenojauš ne pusi no tā, ko izciešu klusēdama. Esmu pārliecināta, ka arī manam dēlam esat jo sevišķi iepatikusies, un cerēju, ka arī jūs neesat gluži vienaldzīga; vai es drīkstētu cerēt uz dienu, kad Rūbenam atkal būtu māte? Dažreiz esmu jutusies visai savtīga it kā Džozija nebūtu otrreiz apprecējies manis dēļ; tomēr tam man ļoti negribētos ticēt. Taisnība, man nekad nav bijusi tīkama doma par otrreizējām laulībām es domāju, ja otrreiz precas sieviete. Vīrietim tas, protams, ir citādi. Biju gluži šokēta, kad Džozija man pateica, ka nolēmis jūs uzrunāt; taču (kā jūs redzat) esmu ar šo domu samierinājusies.

Vīrieša un sievietes mīlestība jūs saprotat, ja abi ir vienas rases, vienādā sabiedriskā stāvoklī un vecumā bez šaubām, ir kas brīnišķīgs; tā patiešām var būt brīnišķīgākā savienība pasaulē! Greisa vienmēr kautrīgi izvairījās no kungiem, kuri varbūt izrādīja par viņu interesi, un tomēr nav tā, ka es būtu atbaidījusi pielūdzējus. Es zinu, ka Greisai vajadzētu dzīvot pašai savu dzīvi, taču šķiet, ka viņa ir apmierināta, dzīvodama kopā ar mani. Vēl nebūtu par vēlu, ja viņa satiktu sev līdzvērtīgu partneri kādu vīrieti, kurš iemīlētu viņu citu īpašību, nevis jaunības dēļ. Es viņai gribu to labāko; nekad neesmu bijusi par nastu saviem bērniem."

Balsī ieskanējās īdzīga sevis žēlošana. Likās, viņas vārdu jēga ir pilnīgi pretēja to burtiskajai nozīmei; man, piemēram, bija skaidrs, ka misis Parfita audzinājusi bērnus tikai tādēļ, lai būtu tiem par nastu. Klausoties man sažņaudzās krūtis un likās, ka smoku sakarsušajā gaisā. Pār mani gāzās vecās dāmas egoisma vilnis, es cīnījos pēc elpas, izmisīgi vēlējos izrauties no viņas nagiem. Sapratu, ka Greisai nebija glābiņa; viņas mātes nemierīgā dvēsele bija kā lipīga slimība tā saindēja ap sevi visu un nelaida garām ikvienu iespēju rast prieku, meklēdama katru spraugu, kur varētu iemitināties un vairot savu iznīcinošo spēku. Tagad man nebija grūti saprast, kādēļ Greisa baidījās viņai uzticēties; bija vajadzīgs kaut kas tik šausmīgs kā ziņas par slepkavību Kalabarā, lai Greisai beidzot rastos izmisuma drosme. Kad Greisai bija nepieciešama līdzjūtība, māte lika tai just, ka viņa cieš vairāk; Greisai bija par smagu šī papildus uzkrautā vainas nasta.

Misis Parfitas filozofija ārēji balstījās uz neierobežotu mīlestību pret saviem bērniem, taču šī mīlestība bija kā drauds ja pret to reiz sacēlās, tad sekas bija jūtamas uz mūžu. Ja arī tā bija mīlestība, tad tāda, kas pārvērtās naidā, tiklīdz kaut kas nebija tai pa prātam. Vai gan kristīgās žēlsirdības ideāls (ko iemiesoja mūsu Kungs Jēzus) nebija gluži pretējs skaidrs, mirdzošs pašuzupurēšanās gars? Biju pārliecināta, ka misis Parfita labprātīgi nebūtu ar mieru upurēt neko. Viņa bija negausīga; jo lielākā mērā Greisa bija viņas īpašums, jo vairāk viņa vēlējās to pārņemt savā varā pavisam.

Beigās es spēju vairs tikai māt ar galvu, uzlikusi plaukstu viņai uz rokas. Vecās dāmas apsēstība ar savām bēdām bija tik spēcīga, ka līdzinājās triumfam. Taču kādēļ gan lai es justos pārāka par viņu? Vai bēdas nebija vissavtīgākās jūtas un vai šajā ziņā mēs abas nebijām vienlīdz vainojamas? Kas gan cits bija manas sirdssāpēs par to, ka zaudēju Keilebu, ja ne visīstākā padošanās savām iegribām?

Pēkšņi pa durvju apakšu telpā ieplūda caurvējš un lampu gaisma sāka raustīties; ēnas pārdabiski sašūpojās. Misis Parfita gaidās saslējās un dedzīgi paliecās uz priekšu.

"Tur atgriežas Džozija droši vien atradis Greisu!"

Bija dzirdams, ka ārdurvis klusi aizveras. Cauri hallei tuvojās smagi soļi; istabā ienāca arhidiakons. Viņš lēnām pašūpoja galvu, māte gurdi atlaidās krēslā.

"Viņa nav atrodama nekur no šejienes līdz pat Vakahere līcim," arhidiakons klusi teica. "Ticu, ka viņa kaut kur patvērusies un mēs viņu atradīsim, kad būs gaišs. Māt līdz tam atlikušas tikai dažas stundas."

Viņš pasauca misis Oterliju; tad mēs atstājām misis Parfitu viņas gādībā un iegājām virtuvē pie Viremu un doktora Oterlija. Arī viņi bija atgriezušies, rūpīgi pārmeklējuši visas misijas robežās esošās ēkas. Bija pagājušas trīs stundas kopš brīža, kad Greisa paziņoja par savu nodomu pa dambi doties uz Oblivionu. Visi bija vienisprātis, ka tagad nevarēja zināt, uz kuras salas viņa atrodas. Neviens no mums nebija gatavs vārdos pieļaut iespēju, ka viņa zaudējusi pamatu zem kājām (Greisa neprata peldēt), un viņu sagrābis paisums; tomēr redzēju, ka šāda drausmīga varbūtība nodarbināja visu prātus.

Apliecināju savu apņēmību rītausmā pievienoties meklētājiem; skaidrs, ka nevarēju aizbraukt no Oblivionas, kamēr Greisa nebija atrasta. Ja Keilebs līdz rīta gaismai vēl nebūs atgriezies, tad es zirgā došos viņam pakaļ; tika nolemts, ka pārējie tikmēr turpinās meklēšanu Kanaānā.

Kad arhidiakons man atvēra durvis, ausīs iesvilpās ass vējš; tā stindzinošajā elpā jutu sāļumu. Arhidiakons pieturēja salna pavadu, kamēr uzkāpu seglos; ar otru roku viņš satvēra manu roku, lai es varētu atbalstīties.

"Nezinu, kā lai jums pateicos, misis Ročestera; nekad neaizmirsīšu, kā jūs mums palīdzat šajā nelaimes stundā."

Viņa balss skanēja žēlīgi, dzeltenajā gaismā, kas plūda no viesistabas loga, arhidiakona acis izskatījās miklas un sirsnīgas, tajās nebija ierastā hipnotizējošā spēka. Redzēdama šo cilvēku bēdās tik neapbruņotu un ievainojamu, pirmo reizi jutu pret viņu aizkustinājumu.

Zirga mugurā mēs līdzās norikšojām krastmalā; nodomāju, ka arhidiakons varbūt nebija tik izveicīgs jātnieks kā Keilebs Ficdžeimss, tomēr viņš savu prāvo, korpulento augumu seglos turēja pārsteidzoši cienīgi. Ārpus Mountolīvas līča ūdeņi pēkšņi bija satrakojušies, tos kūla nikna vētra un viļņi kā pērkons dunēja pret klintīm; no tiem tumsā šķīda lielas šļakatu šaltis. Tomēr ūdens vismaz bija atkāpies no dambja, cauri mutuļojošiem un bangojošiem viļņiem veda melna taka pa tādu Mozus varētu būt vedis savu tautu pāri Sarkanajai jūrai. Prātoju, ka es, turpretī, devos projām no Apsolītās Zemes.

Bijām tikuši līdz pusceļam un likās, ka droši nokļūsim otrā krastā bet tad pēkšņi pāri niecīgajam smilšu tiltam visā garumā gāzās blīva ūdens siena. Arhidiakons sagrāba mana zirga grožus; par laimi, viņam izdevās tos noturēt. Uz brīdi atradāmies pludojoša, grūstoša haosa vidū. Ūdens ar troksni plūda zem zirgu pakaviem, taču viņi noturējās kājās šķita, ka viņi neapzinājās briesmas. Centos nedomāt par to, kā Greisa tikai pirms dažām stundām streipuļodama brida pa vairākas pēdas dziļo ūdeni.

Pēkšņais vilnis norima, un mēs sasniedzām otru krastu. Izdvesu drebošu atvieglojuma nopūtu, kad beidzot apturējām zirgus pie piestātnes, no kuras cauri krūmiem un kokiem līdz mājai veda ratu ceļš. Džozija paliecās pretī, lai saņemtu manu roku. Nespodrajā, šaudīgajā gaismā, kas cauri kustīgajiem zariem plūda no mājas logiem, viņš izskatījās izvārdzis; acis bija kā divi sāpju trauki. Līdzjūtīgi atbildēju viņa rokasspiedienam un atkal jutu žēlumu pret draugu, jo viņš bija tik drausmīgā neziņā. Noraudzījos, kā viņš sasniedza Kanaānas salu un jutu, ka man aizžņaudz kaklu nenovēršama nelaimes priekšnojauta.

24. nodaļa Plūdi

Noslaucījusi saini un papildinājusi viņa auzu tarbas saturu, jau vēru ciet staļļa durvis, kad dārza pusē kā vientuļu zvaigzni tumšā naktī pamanīju spožu gaismas staru. Virs lampas kā rēgs parādījās Diānas bažīgā seja; viņai blakus nāca Džemma. Diāna neesot varējusi bezdarbībā nosēdēt mājās; viņas ar Džemmu bija pārmeklējušas parku un tagad bez panākumiem atgriezās mājās; līdz rītausmai vairāk nekas neesot darāms. Zināju, ka Diānai taisnība; ja es tagad vētrā un necaurredzamajā tumsā dotos laukā, tad vienas pazudušas dvēseles vietā būtu jāmeklē divas. Tomēr, tāpat kā Diāna, arī es vēlējos kaut ko darīt.

Ar visām drēbēm atgūlos gultā, taču miegs nenāca. Kaut kur ārā (es cerēju un lūdzos, ka viņa kaut kur ir) pa Oblivionas vai Kanaānas salu klīda Greisa bezpalīdzīga un bezcerīga. Baidījos iedomāties, kādā stāvoklī viņa bija. Bažījos par Greisas veselo saprātu; jutu, kā viņas gars liecas zem kauna, sabiedrības nosodījuma, un arī zem mātes tirānijas nastas. Man nedeva miera doma, ka esmu viņu pievīlusi veltīgi ilgojos atbrīvoties no vainas sajūtas. Centos sev iestāstīt, ka pēc bēgšanas no mātes istabas drausmīgā cietuma viņa noteikti būs droši tikusi pāri dambim. Likās, ka dzirdu viņu klusi klauvējam pie durvīm, pat pacēlu galvu, lai ieraudzītu viņu, saucu Greisas vārdu! Protams, ka manu sasprindzināto dzirdi nesasniedza un nemierināja klusa atbilde klauvējienus dzirdēju savā dedzīgajā iztēlē. Cik laimīga es būtu, ja ēnainajā krēslā ieraudzītu Greisu cik pārmēru priecīga būtu, ja varētu viņu apskaut un mierināt!

Beidzot iegrimu saraustītā snaudā un nogulēju varbūt pat kādas pāris stundas, taču visu laiku jutu, ka ārā vētra arvien arvien pieņemas spēkā. Es sapņoju un tajā pašā laikā apzinājos, ka tas ir sapnis. Mani otrreiz apciemoja drausmā vīzija, kuru biju redzējusi pirmajā naktī šajā sarkanajā istabā. Redzēju līcī peldam spokainu, baltā tērptu apveidu. Man likās, ka pieceļos no gultas un atveru logu, lai uz to paskatītos, bet tajā pašā laikā sajutu spilvenu zem vaiga! Sīs nakts viesis bija mazāks tas šķita maza bērna augumā un bija tērpts īsā kleitā ar platu lenti ap vidu un biksītēs; no tā izstaroja blāva, zila igttis fatuus. Šausmās atpazinu pati sevi, kāda biju pirms trīsdesmit gadiem Geitshedā; jā no ūdens apakšas manī nekustīga, stiklainām acīm blenza manis pašas nepieauguši seja; tie bija manis pašas mati, kas pinās viļņojošajās ūdenszālēs!

Šausmās drebot, pamodos un tvēru pēc elpas. Vai šis bālais zaļganpelēkais plīvurs varēja būt rītausma vai arī es atrados zem ūdens un slīku aukstajā sāļumā? Nē, pie loga stāvēja sārtais zīda krēsls, uz skapīša mazais, skaistais franču pulkstenītis, turpat manas pārsietās lādes un audekla soma gaidīja, kad tās nesīs lejā; es atkal elpoju.

Ausīs iesitās attāls, rēcošs troksnis droši vien tas bija palīdzējis atmosties no nemierīgā miega; biju pateicīga, ka esmu atbrīvota no ļaunajiem sapņiem! Dārdoņa pieņēmās spēkā, un es klausījos, jutos kā pārakmeņojusies. Tad beidzot piecēlos un piegāju pie loga, lai atvilktu aizkarus. Vai tas varēja būt tikai lietus, kas tik skaļi triecās pret līča ūdeņiem? Izpleties melns plīvurs traucās uz mājas pusi, pret loga rāmi kā nemitīga apšaude apdullinoši grabēja krusas graudi! Bailēs drebēdama, es ātri nogludināju savu vienkāršo, saburzīto merīnvilnas tērpu, sakārtoju matus. Tagad baiļojos arī par Keilebu un domāju, kā viņš patversies no tāda uzbrukuma. No mazgājamās krūzes ielēju ūdeni un steigšus noskaloju seju, tad drūmajā puskrēslā devos lejā.

Hanna gatavoja brokastis, arī Diāna jau bija virtuvē ar savu mūžīgo kafijas krūzi rokā. Viņa teica, ka neesot varējusi aizmigt un, kā jau paredzēju, šausminājās, kad paziņoju par savu nodomu doties ārā, neraugoties uz mežonīgajiem laika apstākļiem.

"Vai tev nešķiet, ka labāk būtu atstāt nabaga Greisas meklēšanu vīriešu ziņā, Džeina?"

Atvairīju viņas iebildumus, kā prazdama, bet Diāna turpināja vērtējoši raudzīties ārā pa logu, kur krusa bija pārgājusi smagā, ilgstošā lietū. Kas attiecās uz Hannu, tad bēdīgie notikumi šķita gluži izbiedējuši manu veco draudzeni; staigādama šļūcošiem soļiem, viņa kaut ko pie sevis murmināja un lēni grozīja galvu.

"Tie nabaga metodisti, mis Džeina!" viņa neskaidri runāja, nolikdama manā priekšā šķīvi ar auzu tumi. "Ļaunie tumsoņas pagāni tos noslaktējuši taisni gultās! Un Greisai, mīļajam bērnam, vajadzēja celties augšā un nakts vidū mukt no tā vecā valdonīgā sievišķa šitādā laikā! Kas gan viņu, nabadzīti, lai spēj vainot, ja viņai tāda māte!"

"O, Keilebs beidzot mājās!" Diāna ar priecīgu, atvieglotu smaidu strauji piecēlās kājās.

Paskatījos ārā; cauri plūdiem auļos tuvojās neskaidrs apveids. Pie sētas durvju lieveņa jātnieks nolēca no zirga. Viņš iebrāzās virtuvē; ūdens straumēm tecēja no matiem un drēbēm, uz linoleja grīdas izveidojās neliels ezeriņš. Taču mūsu priekšā nestāvēja Keilebs tas jau atkal bija Viremu, nogurumā un bēdās sasarkušām acīm. Viņš stāstīja, ka abi ar arhidiakonu visu nakti bijuši ārā un tikai tad, kad tie vīlušies atgriezās misijas apmetnē, Greisas brālis rītausmas pirmajā gaišumā, tieši pirms tam, kad krastmalai pāri brāzās krusa, ievēroja, ka krastā nav mazās airu laivas. (Vasarā, rāmā laikā biju redzējusi, ka Greisa tajā reizēm vizina savus audzēkņus.)

Viļņi bija pārāk augsti, lai ar Kanaānas buru laivu dotos uz Glāstonu un lūgtu ostas priekšniekam sacelt trauksmi, taču arhidiakons pašreiz modināja bērnus, lai viņi palīdzētu pārmeklēt krastmalu abās salās, tiklīdz lietus mazliet rimtos un kamēr vēl bija bēgums. Viremu bija cerējis, ka Keilebs būs atgriezies mājās. Tiklīdz Keilebs pārrastos, tā viņi abi varētu mazajā burulaivā pāmeklēt klinšainos krastus salas aizvēja pusē.

Sapratu, ka Greisas mīļotais vairs necerēja, ka viņai izdevies palikt dzīvai. Lai gan Diāna klusēja, tomēr varēja redzēt, ka šādam nodomam nepiekrīt, protams, ka viņa baidījās par sava dēla drošību tādos vētrainos ūdeņos. Kad es izteicu apņēmību pati uzmeklēt Keilebu, Viremu man sāpīgā pateicībā uzsmaidīja. Viņš pa to laiku griezīšoties atpakaļ un palīdzēšot arhidiakonam sadalīt bērnus meklētāju grupās.

Hanna steidzās sagriezt maizi un sieru un pagatavot sviestmaizi ar aukstu jērgaļas cepeti. Paņēmu viņas pasniegto sainīti, ietinu vaskpapīrā un tad uzvilku impregnēta auduma mēteli, kuru Diāna man uztiepa līdz ar steigšus sameklētu saulessargu. Ar pūlēm apvilkusi zābakus, es atkal steidzos uz stalli, apsegloju saini un iemetu Hannas doto maizi vienā no ādas seglu somām. Tad beidzot rikšiem jāju augšup pakalnā, kur atradās pagoda; lietus, par laimi, sāka pierimt.

Līdz šim skats pāri Mountolīvas līcim un dambim uz Kanaānas salu mani vienmēr bija pārsteidzis ar savu rāmi idillisko noskaņu. Redzot baznīcu un mācītājmāju, skolu un mazos namiņus, kuros dzīvoja Oterliji un Viremu ap visām ēkām pagalmus norobežoja balti kāršu žogi vienmēr atcerējos arhidiakona pašslavinošo lielīšanos ar šo celtņu arhitektūras vērtībām. Neapšaubīju to, ka neapdzīvotā, tukšā vietā izveidot šo miniatūro, pašnodrošināto, mazo pasaulīti, bija tiešām apbrīnojams darbs; bet vai gan tikpat apbrīnojama nebija tās radītāja iedomīgā pašpārliecinātība?

Taču šajā rītā ainava bija tikpat drūma, cik dramatiska. Debesīs milža melni, draudīgi mākoņi un vietām tie tumšās svītrās stiepās pāri apvārsnim. Mountolīvas līcis bija kā bangojošs milzu atvars; kalniem līdzīgie viļņi, ko straumju nestās nogulsnes iekrāsoja oranži brūnā krāsā, piekrastē un uz akmeņiem dambja malās bija izmetuši juceklīgas sanesu kaudzes. Austošās dienas nespodrajā, miglainajā gaismā misijas apmetne likās kā celta no sērkociņiem un drīzāk izpauda cilvēka godkārīgo centienu trauslumu, nekā varenību; iepretī milzīgajiem kokiem, zem kuru zariem atradās kapsēta, mazais, taisnstūrainais baznīcas zvanu tornis slējās drosmīgi, bet aizkustinoši.

Tieši tajā brīdī purpura debesis izgaismoja milzīga zibens šautra; tās gaismā koka celtnes īsu brīdi iespīdējās kā rupji tēsts, mirdzoši balts marmors; pat tumšie, masīvie koki mirklī pārvērtās hroma dzeltenumā. Saskatīju paša arhidiakona tuklo, melno apveidu; viņš veda bērnus uz ēdnīcas pusi. Kad nogranda pērkons, viņš nemierīgi pavērās debesīs. Arī Rūbens bija tur! Viņš iznāca no mācītājmājas un skriešus metās pie tēva. Es pamāju tas bija bezjēdzīgi, jo zēns bija noliecis galvu pret vēju un nevarēja mani redzēt. Domāju, kā gan viņš uzņēmis ziņu par Greisas pazušanu arhidiakons modinot būs viņam to pastāstījis. Vai šim bērnam, kurš auga bez mātes, tagad bija lemts zaudēt ari savu mīļo tanti?

Otrs, vēl spēcīgāks, zibens izgaismoja ainavu; gandrīz tajā pašā mirklī tieši virs galvas kā milzu tamtams nogranda pērkons. Sarāvos, it kā kāds būtu uz mani šāvis no musketes; sainis satraukts nodrebēja un metās sāņus. Dzirdēju, kā pāri ūdenim klusināti atbalsojās misijas bērnu kliedzieni. Lielām, niknām lāsēm atkal sāka līt lietus. Savilkdama ciešāk ap ausīm cepuri, es skubināju zirgu augšup kalnā un meklēju krūmāju, kur patverties. Tomēr arī tējas koku platie zaru vainagi ar sīkām, trauslām lapām nepasargāja no lietus gāzes; aukstas, slapjas lāses pilēja aiz apkakles un gar skaustu. Atvēru skaisto saulessargu, ko Diāna bija piespiedusi paņemt līdzi, taču to saķēra spēcīga vēja brāzma, un vienā mirklī izgrieza uz āru. Aizmetu saulessargu malā; jauko lietiņu, kas tagad bija vien salauztu stienīšu mudžeklis un rožsārta zīda skrandas, aiznesa oranžu dubļu straume.

Nekāpu ārā no segliem lietus gāzās stāvus lejā, un es biju kā akla un kurla; jutu lietus lāšu svaru uz galvas, pleciem; manas drēbes lēnām izmirka līdz ādai. Nebiju pārliecināta, vai zināšu atrast ceļu uz mājām, tomēr nespēju arī gaidīt, apzinoties, ka Greisu varbūt kaut kur mētā viļņi un lietus plūdos viņai nav glābiņa. Vai tiešām mazā laiviņa varētu palikt sveikā tādos viļņos, kādus es tikko redzēju? Vai Greisa naktī tomēr uzvilkusi laivu drošībā kādā klinšu nošķirtā pludmalē? Nopriecājos par šo domu tā bija vājš cerības stariņš.

Sāku mudināt zirgu iet uz priekšu, paļaudamās, ka tas labāk par mani pazīst salas takas. Šādas subtropu lietus gāzes taču nevarēja turpināties ilgi (Anglijā nekad nebiju piedzīvojusi lietu, kas kaut cik līdzinātos šim); tomēr pēc kādas pusstundas es vēl arvien drūmi raudzījos caur tā nebeidzamo priekškaru. Mākoņi bija it kā pārsprāguši, un es neparastā mijkrēslī peldēju zem ūdens; atrados pelēkā pasaulē, un no nemitīgajiem lietus lāšu sitieniem pa izmirkušo cepuri domas kļuva lēnākas un neskaidrākas. Daļēji aizsegtajā redzes lokā pavīdēja un nozuda rēgaini koki un klints akmeņi. Kādā nenosakāmā brīdī pret kalnu ievēroju, ka tur, kur pirms divām nedēļām nevaldīts plosījās ugunsgrēks, tējas koki bija nomelnējuši, pārogļojušies, līdzīgi skeletiem; kailo zemi klāja pelni, ūdens piemirkušajā gaisā vēl aizvien jautās sadegušo augu sīvā dvaka.

Šādos apstākļos izredzes nejauši sastapt Keilebu bija niecīgas, taču šķita, ka lietus no apziņas aizskalojis visu gribasspēku un spēju racionāli domāt. Biju kā automāts; prāta darbība tik tikko ietekmēja mehāniskās kustības. Zināju tikai to, ka nebūtu spējusi nosēdēt mājās un raizēties par Greisu, un arī Keilebu neko nedarot. Vienkārši vieglāk bija kustēties, līdz ceļā gadītos kāds ārējs spēks, kāds nepārvarams šķērslis, kas liktu padoties.

Nespēju noteikt, cik pulkstenis, taču likās, ka nabaga zirgs soļojis augšup kalnā jau nebeidzamas stundas; pēkšņi tas strauji pakāpās atpakaļ un gandrīz nometa mani no muguras. Pelēkajā, nomācošajā slapjumā virs mums vīdēja kāds cits jātnieks un zirgs! Uz brīdi izjutu neizprotamas bailes; šķita, ka atdzīvojusies gravīra no kādas senas, ādas vākos iesietas grāmatas, un man pārdabiskā kārtā gadījies sastapt viduslaiku šausmu tēlu, zirga mugurā klaiņājot salā, tomēr, cik es zināju, tādi vēl nebija devušies emigrācijā!

Tad pazinu Keileba tumšo, pretī vētrai noliekto pieri protams, tas bija viņš! Kurš gan cits tas varēja būt, jautāju pati sev.

"Māsīca Džeina?"

Viņš bija mani ieraudzījis; rikšiem jādams lejup uz takas sazarojumu, viņš mani sauca vārdā. Redzēju, kā no viņa mēteļa straumītēm tecēja ūdens.

"Ko, pie velna, jūs šeit, kalnos, darāt tādā laikā?" (Izklausījās, ka viņš nespēj noticēt tam, ka esmu šeit un nemaz neizklausījās apmierināts, mani redzot. Taču man šobrīd viņa manieres daudz nerūpēja.)

"Kanaānas mazā airu laiva pazudusi; laikam Greisa būs braukusi ar to!" Ari man nācās kliegt, aiz noguruma balss bija aizsmakusi." Viremu jautāja, vai tu varētu kopā ar viņu izbraukt burulaivā aizvēja pusē aiz salām."

Keilebs pamāja. "Jums savā pašreizējā veselības stāvoklī nevajadzētu atrasties ārā vētrā," viņš strupi teica, taču balss jau skanēja maigāk. "Tas ir vājprāts drīzāk muļķība! Labi, pirms griežamies atpakaļ, jums mazliet jāatpūšas. Nāciet uz būdu; jūs esat izmirkuši un drebat. Laikam jāpriecājas, ka mani atradāt un tieši laikā. Es nevarēju gaidīt veselu mūžību, kamēr šis lietus beigsies un jau devos ceļā uz salas otru galu."

Galu galā es gandrīz vai noticēju, ka viņam kaut arī ļoti nedaudz rūp mans nožēlojamais stāvoklis; neraugoties uz Keileba skarbajiem vārdiem, viņa aso izturēšanos, jutu varbūt iedomājos ka viņš pat apbrīno manu apņēmīgo piedalīšanos kaimiņienes meklējumos. Ar to pietika, lai sāktu plūst asaras; tās tecēja karstas un sāļas, un dedzināja man vaigus. Savā pazemojumā jutos gandrīz laimīga un tajā pašā laikā nicināju sevi par to, ka domāju par sevi, kamēr Greisa vēl nebija atrasta. Par laimi, dzeļošais lietus aizskaloja šīs vājuma zīmes, tiklīdz tās izlauzās; Keilebs gāja pa priekšu pa nelīdzeno, akmeņaino zāli un nepievērsa manām emocijām lielāku uzmanību kā parasti.

Ievēroju vairākus dziļus, cilvēka raktus grāvjus. Mēs tos šķērsojām un jā, tur, zem pohutukava koka jau bija raupo būda! Sapratu, ka sainis pa klajās ziemeļu nogāzes līkumainajām takām uzticīgi mani uznesis kalna virsotnē; šeit mēs ar Keilebu bijām piestājuši savā pirmajā izjādē, tikai dažas nedēļas pēc manas ierašanās Oblivionā. Toreiz atjājām pa stāvāko un gleznaināko taku cauri puriri koku audzēm. Cik tāla tagad likās tā svētdienas pēcpusdiena un cik drausmīgi dzīva tā bija atmiņā! Domāju, vai arī viņš to atceras.

Kamēr Keilebs piesēja zirgus pie kāda koka ar kuplu zaru vainagu, es no seglu somas izņēmu Hannas doto sainīti un pieliekusies iegāju meldriem apjumtajā būdā. Grīda bija izklāta ar papardēm un likās pārsteidzoši sausa; taču visdīvaināk bija pēkšņi just, ka uz muguras un pleciem vairs nekrīt smagās, nemitīgās lietus lāses. Keilebs izpurināja savu mēteli un tad arī manējo. Uz ērgļpapardēm bija izklāta sega, ļāvu Keilebam to aplikt man ap pleciem. Sega asi, bet mierinoši pieskārās vaigam.

Ta klusumā sēžot plecu pie pleca, veroties plūdos un kopā tiesājot pieticīgo maltīti, gandrīz taustāma bija Greisas ēnas klātbūtne. Sēdējām salīkuši, diviem būdā tik tikko pietika vietas. Ik pa laikam cauri jumta klājumam izsūcās pa lietus pilei; mani ik pēc pāris sekundēm sagrāba drebuļi, un es nespēju tos savaldīt.

"Agrāk mēs ar Hariju mēdzām šeit uzkāpt un palikt pa nakti," kad bijām paēduši, Keilebs, uz brīdi novērsies, bikli teica, "es domāju, bērnībā."

Cauri segai jutu viņa pleca siltumu. Neuzdrošinājos atbildēt; baidījos, ka balss mani nodos.

Pēc dažām minūtēm Keilebs ierunājās vēlreiz: "Greisa laikam beidzot mātei izstāstīja par Viremu vai tāpēc viss tā notika?"

Es pamāju; noliecu galvu un, neko neredzošām acīm, vēros čaukstošajos, brūnajos pakaišos, uz kuriem sēdējām. "Ai, Keileb," es iešņukstējos, "tas ir šausmīgi es to nespēju izturēt! Šī zeme tā ir tik rupja, mežonīga, primitīva, tik nežēlīga! Vispirms mis Faradeja, tagad Greisa…"

Apzinājos, ka domāju ne tikai par Greisu ka patiesībā es viņu nododu otrreiz; taču beidzot Keileba tuvums man sagādāja pārāk lielas sāpes, lai es spētu tās paciest bez žēlošanās. Reiz domāju, ka spēju apbrīnot tikai tādus vīriešus, kuri prot izteikties; es augstu vērtēju viņu prasmi uzturēt elegantas salona sarunas; man patika, ka izsmalcinātā vidē viņi prot izcelties. Taču tagad zināju, ka Keileba daiļrunība vienkārši ir citāda, es to līdz šim nebiju izpratusi. Viņš bija cita kaluma; mani uzrunāja viņa acis, viņa rokas, visa viņa būtne; es velti biju centusies nesaprast šo valodu.

"Jums šeit nepatīk? Jūs neesat laimīga? Kā tad jums ienāca prātā šurp braukt?" viņš norūca tik asi, ka es bailēs sarāvos; taču Keilebs, savilktām uzacīm, saņēmis rokas ap ceļiem, nenovērsdamies cieši skatījās uz priekšu, būdas zemajās, vaļējās durvīs. "Kādēļ esat palikusi šeit tik ilgi? Kādēļ agrāk ncatgriezāties pilsētā vai neaizbraucāt uz citu apmetni vai atpakaļ uz Angliju, kur jūtaties piederīga? Jā, es jums ticu; jūs esat par smalku, lai būtu laimīga starp šeit sastopamās sugas pārstāvjiem, kuri pat īsti nav cilvēki!"

Es skatījos Keilebā, pārsteigta un izbrīnīta par viņa ņirgām; tas man drausmīgā kārtā atgādināja mūsu pirmo, nomācošo sarunu šajā vietā.

"Keileb, kādēļ tu mani tā ienīsti?" Mani no jauna sagrāba nevaldāmi drebuļi; plakstiņus atkal svilināja asaras. Lietus joprojām nemitējās.

"Ienīstu jūs?" Beidzot viņš pagriezās pret mani, neizpratnē saraucis pieri; lietus lāšu graboņā uz jumta viņa vārdi gandrīz nebija sadzirdami: "Nē; es neienīstu jūs; tieši jūs nicināt mani."

Viņa melnās acis nemirkšķinot raudzījās manī, apmulsums bija skaidri redzams; man šķita, ka es saprotu šī mulsuma iemeslu, kam tik tikko spēju noticēt. Skatījāmies viens otram acīs un lasījām vienas un tās pašas jūtas, ko nebija iespējams apšaubīt. Viss manī vēlējās dziedāt vai skaļi kliegt pati nezināju, vai tas bija no sāpēm vai no prieka. Šī sajūta bija vēl nepiedzīvota un pārāk spēcīga.

Es noliedzoši pašūpoju galvu un klusi teicu: "Nē, Keileb, es nekādā gadījumā tevi neienīstu!"

Beidzot novērsos, lai noslēptu asaras, kas lija pār manu seju un rokām un pār viņa rokām, kad tās satvēra manējās. Kad viņš pagriezās, nolaidās uz ceļiem man blakus, un ar siltiem pirkstiem pieskārās manai sejai, es atkal sāku stipri drebēt. Lai nomierinātu, viņš maigi saņēma mani ap pleciem; es neapzināti sāku elsot, un viņš piekļāva mani sev klāt. Šajā apskāvienā es dīvainā veidā vienlaikus izjutu gan ekstāzi, gan zaudējuma sāpes, un sapratu, ka tilts uz pagātni ir nodedzināts.

Dažas minūtēs palikām apskāvušies; zināju, ka arī viņš saprot to, ka lielākai jūtu izrādīšanai nav vietas Greisas pazušanas dēļ tas likās neiespējami. Nešaubīgi zināju, ka manā dzīvē sācies jauns laikmets, tomēr, salīdzinājumā ar citiem laikmetiem un citām dzīvēm, tas nebija svarīgākais. Mana laime nenozīmēja neko, kamēr viņas liktenis bija nezināms; man vēl bija jāpagaida, pirms varēšu to izdzīvot un izbaudīt.

No jumta man uz rokas uzkrita tarakāns. Es tam uzsmaidīju un maigi nopurināju nost; izjutu pret kukaini vienīgi mīlestību; jutu mīlestību pret visām Dieva radībām.

Keilebs nolieca galvu. "Kā es ienīdu un nicināju pats sevi, Džeina tu nevari iedomāties, cik ļoti!"

"Man ļoti žēl, Keileb." Tagad mana galva gulēja uz viņa platā pleca. "Tev man jāpiedod, ja esmu tevi pārpratuši. Man vienmēr tikās domāt, ka Dievs man devis sevišķu Taisnības un Godīguma mīlestību zināmu morālu pārākumu pār līdzcilvēkiem. Tagad redzu, ka tā domāt bija muļķīgi tas bija pašapmāns līdz neprātam. Tādā veidā es pati negodīgi sev piešķīru samākslotu nozīmīgumu, jo zinu, ka patiesībā manī nav nekā nozīmīga. Baidos, Keileb, ka es esmu tā, kura nogalināja Greisu jā, tev tas jāzina! Es esmu Greisas slepkava! Es viņu lūdzu visu izstāstīt mātei…"

"Bet protams, ka agrāk vai vēlāk viņai vajadzēja mātei visu izstāstīt jo drīzāk, jo labāk! Iedrošinādama Greisu, tu, Džeina, izdarīji viņai pakalpojumu; vai tev liekas, ka tu pirmā viņai to ieteici? Mēs visi viņai teicām, ka tā ir vienīgā izeja ka viņai galu galā jāatzīstas. Es vainoju viņas brāli ja nebijis viņa, misis Parfita jau sen būtu zinājusi par Viremu un viņi abi ar Greisu galu galā būtu ņēmuši virsroku un apprecējušies. Taču Džozija pārāk baidās no vecās dāmas; Kanaānas misija patiesībā ir matriarhāts tā es vienmēr esmu uzskatījis."

"Bet ja Greisai būtu gaidāms bērns," es kautrīgi ieminējos, "vai to arī tu viņai ieteiktu stāstīt mātei?"

Keilebs ieplēta acis. "Bērns? To es nezināju tomēr tas ir vēl papildus iemesls atzīties. Vai viņa domāja, ka to varēs noslēpt mūžīgi? Nē; esi droša tu Greisai tikai teici to pašu, ko sacīja visi īstie draugi."

"Vai tu tiešām tā uzskati?" Dzirdot šos vārdus, es atvieglota iešņukstējos. Vainas nasta tika novelta no maniem pleciem, izjutu tādu atvieglojuma svētlaimi, ka tā pati par sevi likās gandrīz sodāma. "Tomēr mans pamudinājums bija pēdējais salmiņš…"

"Tā varētu būt domāju, ka vienmēr jābūt kādam pēdējam salmiņam, un nav svarīgi, kas tieši tas ir! Laiks nosaka, kad tas kritīs un sagāzīs kaudzi. Ja tev nav bijusi taisnība, tad mēs visi esam kļūdījušies. Tomēr es nedomāju, ka Greisas vienīgā cerība uz glābiņu bija izstāstīt visu. Tikt galā ar tādu tirānu kā misis Parfita jebkurā gadījumā būtu bijis risks. Kaut arī viņa pati to nekad neatzītu, tieši viņa ir atbildīga par to, kas noticis. Tu neesi par to atbildīga, tomēr tu esi gatava uzņemties vainu! Es tevi par to mīlu un cienu!"

"Tu esi tik labs, tik laipns pret mani, Keileb; man likās, ka tu domā tikai par sevi! Esmu bijusi tik asa pret tevi…"

Gandrīz jau piebildu "kaut arī tu esi tik jauns", tomēr atturējos, jo jutu, ka viņam nepatiks to dzirdēt. Tomēr viņš bija jauns; jutu viņa spēcīgo roku mierinošo skāvienu, viņa jauneklīgā vīrišķība mani reibināja un apstulbināja. Viņš man atgādināja staltu kumeļu spīdīgu spalvu, skadrām acīm; jutu viņu spēcīgu un siltu zem savas drebošās rokas. Taču, atcerēdamās viņa dzejas spēku, nešaubījos, ka viņš bija cilvēks; man padešām likās, ka Keilebs dzīvē ir vairāk pieredzējis nekā es (kaut arī nodzīvojis uz pusi mazāk gadu) un no savas pieredzes mācījies vairāk.

"Kādēļ tu iemīlēji tādu kā es?" es čukstēju. (Man bija nepatīkami skatīties uz savu roku, kura Keileba spēcīgajā, brūnajā plaukstā likās tik krunkaina un savītusi!) "Es to nesaprotu, es taču esmu tik…"

"Kādēļ tevi?" Viņš mani pārtrauca, atkārtodams jautājumu. "Ai tā ir mistērija. Un kādēļ tu iemīlēji mani? Kādēļ Greisa Viremu? Kādēļ Harijs Džūliju?"

"Bet ko teiks tava māte?" es klusi jautāju.

"Mamma? Lai viņa saka, ko grib! Vai tu vēlētos, lai mēs visi mūžīgi vergojam savām mātēm kā Greisa? Lai stāstītu patiesību savai mātei, man nav vajadzīgi tavi padomi, Džeina," viņš maigi, pa pusei jokodams teica.

"Bet ko viņa par mani domās?" es nerimos.

"To es nezinu; es nevaru pateikt. Varbūt viņa būs tik laba un pati mums pasacīs vai arī nē; tā būs viņas izvēle. Viņa domās to, ko varēs nodomāt un darīs to, ko spēs darīt. Tad paskatīsimies, ko mēs domāsim par viņu\"

"Bet-es mīlu viņu…" lūdzoši teicu.

Keilebs man uzsmaidīja nekad vēl nebiju redzējusi, ka no viņa mīļās sejas starotu tik liels maigums.

"Tad cerēsim, ka arī viņa mīl tevi un mani."

25. nodaļa Izskaņa

Ir svētdiena, lasītāj; jūs sastopat mūs, tikko atgriezušos no dievkalpojuma Kanaānas misijas baznīcā. Džemma ir paziņojusi, ka pusdienu pasniegšana mazliet aizkavēsies; misis Ficdžeimsa viņām ar Hannu virtuvē palīdz. Pārējā Oblivionas sabiedrība tikmēr uzkavējas verandā, atlaidušies pītajos krēslos. Domāju, ka mēs, tā sēdēdami, veidojam tīkamu mājas miera ainu kā četri aktieri, kuri apcer komēdijas laimīgās beigas. Pie mūsu kājām plešas Mountolīvas līcis; septembra saules bālais disks, peldēdams ne visai augstu virs apvāršņa, met pār ūdens virsmu plašu, mirgojošu zeltainas gaismas pusloku.

Džūlija atsien elegantās, debessszilās cepurītes saites (viņa kopā ar savu saderināto ieradusies en visitc*), noņem cepurīti, lai labāk izbaudītu pavasara saules liegos starus; viņas modernais tērps ir tādā pašā debesszilā tonī. Arī man ir jauns tērps no tumša, zaļganzila zīda, tam ir vienkāršāks piegriezums, un tas nav tik košs kā jau pieklājas manam vecumam un stāvoklim. Keilebs uzstāja, lai atļauju man to uzdāvināt. Viņš stāv, atspiedies pret grezno, kokā griezto un balti krāsoto margu balustrādi; es stāvu Keilebam blakus, ar rokām aptvērusi viņa augšdelmu. Man ausīs skan šorīt dziedātā baznīcas dziesma:

Mans Dievs, tu mana prieka trauks,

Tu gaišas līksmes avots,

Man mirdzi dienās priecīgās,

Un naktīs mieru dod!

Kad nāc pie manis nestundā,

Es spēju augšāmcelties;

Tu, manas dvēsles auseklis

Un rīta saules stars.

Jau debesis man atveras,

Un svētlaimē sāk mirdzēt,

Kad Jēzus žēlastībā nāk

Un teic: es Dieva dēls!

Lai labāk izbaudītu saules atgriešanos šajā gadalaiku maiņā, es gurdi pievēru acis. Šajā bezrūpībā un labsajūtā man pietrūka vienīgi Hugo un Helēnas jo īpaši tagad, kad zināju, ka Anglijā sākas rudens vētru laiks un drīz vien maniem bērniem būs jāizcieš Anglijas ziemas sniegi un ledi. Nešaubījos, ka reiz mani bērni iemīlēs Keilebu kā brāli; katrā ziņā, no viņiem nevarētu gaidīt, lai tie pret viņu izturētos kā pret tēvu! Hugo un Keilebs bija saraduši viens ar otru un kopā laimīgi rotaļājās jau toreiz, kad kapteinis Ficdžeimss ar ģimeni vēl nebija emigrējis. Taču man (neraugoties uz vecuma neatbilstību) Keilebs ir gandrīz tēva vietā. Savus vecākus es nepazinu; turklāt Keilebs ir vispusīgāks, nekā es; pat vēl tagad mani arvien pārsteidz viņa plašās zināšanas.

Kādu vakaru kamīna gaismā viņš uzņēmās man izskaidrot debess ķermeņu kustību un to, kāpēc šī kustība ir galvenais mūžīgās gadalaiku maiņas cēlonis. Lovudas skolā uzskatīja, ka mēs taču esam tikai meitenes, un mūsu spējas izprast zinātniskas lietas ir visai ierobežotas; astronomijas pamatus mums nemācīja. Tāpat arī neko nezinājām par fiziku vai ķīmiju, matemātiku vai bioloģiju. (Misters

Broklhersts, bez šaubām, uzskatīja, ka šādi mācību priekšmeti mūsu "nemirstīgajām dvēselēm" neko labu nedotu un varbūt šiem dārgumiem pat kaitētu.)

Tomēr drīz vien izrādījās, ka šādu nopietnu zināšanu apguvi biju atlikusi pārāk ilgi. Keilebs atzina, ka es, bēdīgā kārtā, esmu nepateicīgs skološanas objekts; man, protams, bija grūti aptvert un apgūt lietas, kas man šķita anomālas un pretrunīgas, bet viņa skaidrojumā tās bija dabā pastāvošo principu izpausmes. Just, ka tik tiešām dzīvoju uz lodes, kas šūpodamās un griezdamās traucas caur firmamentu [66] ; klausīties, ka manas pēdas vērstas tieši pretī manu Anglijas tautiešu un manu bērnu pēdām; zināt, ka Helēna un Hugo trīcēja aukstumā, kamēr es elsu svelmējošā saulē šādi revolucionāri vēstījumi mani tomēr dziļi mulsināja un darīja nemierīgu.

Taču izrādījās, ka mēnesim ko vienmēr biju uzskatījusi par trauslu un sievišķīgu zvaigzni piemita brīnumains pastāvīgums; visur pasaulē tas dila un auga apbrīnojami sinhroni. Savā sievietes neizglītotībā es vienmēr domāju, ka tad, kad Zemes naksnīgais draugs no šejienes saskatāms pilns un apaļš, Anglijā tas redzams kā šaurs sirpis; ka, šeit redzot augošu mēnesi, tur redzams dilstošs. Taču Keilebs mani pārliecināja neapstrīdami to pierādot ar kamīna knaibļu un priežu čiekuru palīdzību rietumu puslodē mēness visā savā mirdzošajā apaļumā uzaust pusdienu pēc tam, kad pilnmēness gaisma ataususi pār neskartajiem mežiem Oblivionas kalnu nogāzēs. Kad viņš tā izskaidroja, tad es visu sapratu; kad augošu mēnesi redzēju es, tad arī Hugo un Helēna redzēja to augošu, un tāpat bija ar pilnmēnesi. Turpmāk man patika sevi mierināt ar šo tīkamo domu ikreiz, kad redzēju Lūnu [67] cēli slīdam debesīs.

Mana vēsā, mazā plauksta gulēja uz mana skolotāja rievotā audumā tērptās rokas; viņš to apsedza ar siltu, platu ķepu. Man pirkstā bija viņa dāvātais gredzens tas bija saderināšanās simbols, ko savulaik viņa tēvs Tomass Ficdžeimss bija dāvājis savai mīļotajai. Diāna bija uzstājusi, lai es to pieņemu; Keilebs klusībā man atzinās cerībā, ka gredzens mums nenesīs nelaimi. Biju pārliecināta, ka tā nenotiks.

Kad māsīca uzzināja, ka viņas dēls aplido sievieti viņas pašas brieduma vecumā, es visā pilnībā izjutu viņas vilšanos; kaut ko tādu viņa savam dēlam nekad nebija vēlējusi. Patiesībā Diāna jau sen bija izteikusi savu viedokli par šādām vecuma ziņā nevienlīdzīgām attiecībām; toreiz tika runāts par Džūlijas māti, un es no visas sirds biju pievienojusies nosodījumam (kaut arī viņas noziegums būtu saucams citā, bargākā vārdā). Tomēr Diāna neizrādīja, ka ir šokēta vai, ka šaubās no šādas reakcijas mēs baidījāmies. Galu galā šķita, ka viņa nevaino pie šis saderināšanās mani; viņa likās ar to samierinājusies. "Neesmu gluži pārsteigta," viņa teica, "redzēju, ka tam jānotiek; es pārāk stipri mīlu jūs abus, lai justu pret jūsu savienību spēcīgu un pastāvīgu pretestību."

Es domāju es cerēju ka viņa mani nevaino aprēķinā, it kā es apzināti būtu pievilinājusi viņas dēlu (Keilebs viņu noteikti bija pārliecinājis, ka neesmu vainīga); tomēr man bija jādomā par to, vai Diāna nenožēloja, ka tik ilgi paturējusi mani Oblivionā. Varbūt sirds dziļumos viņa vēlējās, kaut es vispār nebūtu atbraukusi. Galu galā, varbūt viņa bija ar mieru manā labā upurēt attiecības ar arhidiakonu tādēļ, ka manīja Keileba jūtas un cerēja, ka ar šāda žesta palīdzību veiksmīgi izdosies izraut dēlu no maniem nagiem? Lai kā ari būtu īstenībā, es viņu nevainoju. Domājot par savu nākamo vedeklu, man iztēlē neatausa kādas pusmūža atraitnes tēls, lai viņa būtu ar pūru vai bez tā. Es, piemēram, neilgojos, lai Hugo emigrētu un apņemtu Diānu sev par sievu! Tas likās neticami; tad mēs būtu vīramātes viena otrai tāds stāvoklis nebija iedomājams.

Kas attiecas uz Matarenu, tad ikreiz izjutu greizsirdību, kad svētdienās redzēju viņu nopietnu sēžam ierastajā vietā kapelā kā godbijīgas pakļāvības iemiesojumu. Velti pūlējos izjust žēlumu un līdzjūtību pret šo no ceļa novesto meiteni; nekas nespēja izdzēst sāpes, atminoties to, atminoties viņas hūrijas burvību. Pat tagad, turoties pie sava iemīļotā rokas, es atkal jutu tā rīta piedzīvotās sāpes, it kā vecajā brūcē tiktu iedurts un pagriezts nazis. Likās, ka viņa pret mani nekādu nepatiku neizjūt; viņa neizrādīja nekādas sarūgtinājuma pazīmes sakarā ar manu jauno statusu; viņa nelūkojās uz Keilebu bēdīgām acīm. Kā reiz bija ieminējusies Greisa, iedzimto meitenēm par šādām lietām laikam bija diametrāli pretēja izpratne nekā mums; katrā ziņā man gluži sveša bija tāda miesaskāre bez satraukuma un nožēlas kādu izrādīja viņa.

Reiz tikai vienreiz Keilebs mēģināja man izskaidrot savas attiecības ar Matarenu. Zināju, ka viņš vēlas teikt man taisnību; biju par to pateicīga, tomēr mana būtne pretojās to dzirdēt. Toreiz maigi uzliku divus pirkstus viņa sarkanajām, pilnīgajām lūpām atcerēdamās brīnišķīgās, bīstamās dzejas rindas par Patiesības un Skaistuma līdzvērtību, ko reiz tik pārliecināti (tik iedomīgi) biju citējusi Greisai Parfitai. Par viņas zaudējumu es vienmēr jutīšos līdzatbildīga. Tikai tagad es sāku saprast, cik viegli ir tad, ja nav izvēles. Kā gan lai cilvēks spēj uzvelt savos plecos absolūta godīguma nastu šajā pasaulē, kur vīriešus un sievietes šķir tik cietsirdīgi dievi bezpalīdzīgas, plātīgas marionetes kārību un pārpratumu mūžīgajā drāmā?

Kopš rudens vētrām es nebiju atgriezusies pie Vaikamotahu ūdenskrituma, jo baidījos to no jauna ieraudzīt ziedoņa krāšņumā; baidījos, ka tas atgādinās manu kaunu. Tajā liktenīgajā dienā mēs ar Keilebu, dodoties lejā no kalna virsotnes, bijām spiesti jāt garām ūdenskritumam. Kamēr vēl sēdējām būdā, lietus lēnām stājās; izlīdām no tās kā divi tikko izkūņojušies tauriņi, lai saulē apžāvētu spārnus, un raudzījāmies, kā debesis pārņem visskaistākais zilums tik ātri, it kā tās iekrāsotu Džūlijas akvareļu krāsās mērkta ota.

Taču taka, kas veda cauri mežam, bija kļuvusi par duļķainu dubļu upi; tā bija nobārstīta sārtām, notraipītām ziedu taurītēm, kas bija sakritušas no puriri kokiem, un tagad tās sabradāja mūsu zirgu nevērīgie pakavi. Kad beidzot sasniedzām upīti, kuru atminējāmies kā jauki čalojošu strautiņu, tā bija pārvērtusies par duļķainu, trakojošu straumi un ūdenskritums par briesmīgu brūna ūdens šļāci. Pārsteigti par tā drausmīgo spēku, mēs dažas minūtes nosēdējām seglos kā apdulluši un zaudējuši dzirdi, nemaz nepalūkodamies viens uz otru. Toreiz bija grūti noticēt, ka šeit reiz atkal rāmi un idilliski plūdīs "Mīlētāju asaras"!

Zemāk taka bija pārplūdusi un mums, jājot gar rēcošo, putaino straumi, nācās noliektām galvām meklēt ceļu starp kokiem, izvairoties no pilošajiem zariem. Abos krastos noliektais pamežs un ar saknēm izrautie krūmi rādīja, cik augstu bija sniegušies postošie plūdi. Beidzot atradām tiltu; tā koka margas bija norautas. Zem tilta bija iestrēdzis varens koka stumbrs. Tajā galā, kas atradās pret straumi, bija aizķērušās sanesas un atgādināja kā no sīkākiem un resnākiem zariem blīvi austu mēteli. Keilebs jāja pāri pirmais un pirms tam pameta man virvi, ko apsiet ap vidu gadījumā, ja sainis zaudētu pamatu zem kājām un iesviestu mani atvarā; taču es nejutu bailes, zināju, ka kopā ar viņu esmu drošībā.

Nākamajā rītā vietējie aborigēni klinšainā krastā izskalotu atrada Greisas mazās airu laiviņas sadragāto vraku; viņas mirstīgās atliekas atrada drīz pēc tam. Izrādījās neiespējami pasargāt misis Partitu no sekojošās līķa sekcijas galvenā atklājuma proti, ka Greisa gaidīja bērnu. Dienām ilgā baiļošanās par viņas drošību bija sagrāvusi veco dāmu, viņa šausmīgi izdēdēja un izvārga; cerēju, ka tagad iestāsies reakcija ka misis Parfita būs iemācījusies piedot savai meitai vai, vēl labāk, būs sapratusi viņu. Taču nē; viņa pārliecinošāk nekā jebkad atsacījās Greisu pieminēt ar labu; iespēja, ka viņa būtu kļuvusi par jaukteņa vecmāmiņu, misis Parfitai šķita tik šausminoša, ka viņa labāk mēģināja izskaust no prāta jebkuru domu par šo faktu; viņa pat man teica, ka priecājoties par to, ka šīm izredzēm nebija lemts piepildīties. No aizturētajām bēdām viņai sākās histērija un doktors Oterlijs bija spiests to nomākt ar milzīgām opija tinktūras devām. Kopš tās dienas pagājuši četri mēneši, taču viņš joprojām vecajai dāmai dod šīs zāles.

Misis Parfita tomēr nebija tik necilvēcīga, lai iebilstu pret meitas mirstīgo atlieku pārvešanu mājās. Greisa ir apglabāta Kanaānas baznīcas dārzā, kurā viņi ar Viremu Kihi pastaigājās todien, kad es abus ieraudzīju pirmoreiz. Kapsētā bija divas jaunas kapu kopiņas vecais Viljams Mešems nepārdzīvoja ziemu. Viremu nebija mierināms un nozuda jau dažas dienas pēc bērēm; domājams, ka viņš atgriezies pie savas cilts kaut kur uz kontinenta neviens nezināja, kur īsti tas bija. Arī Diāna atklāti atzina, ka ir šokēta par to, ka viņa attiecības ar Greisu nebija tik nevainīgas; taču, kaut arī viņai bija ļoti svarīga ārēja pieklājība, tomēr Diāna atzina, ka pastāv vainu mīkstinoši apstākļi, kas neļauj arhidiakona māsu nosodīt pārāk bargi. Es uzskatīju, ka Greisas likteni varēja tikai no visas sirds nožēlot.

Misis Parfita joprojām meklēja manu sabiedrību, taču es jutu, ka atrašanās kopā ar viņu jo sevišķi nomāc manu garastāvokli; atzīstos, ka centos no viņas izvairīties. Greisas māte visu mūžu bija alkusi diedelējusi uzmanību; viņa bija nepiesātināma kā tukšs trauks, kas arvien jāpiepilda no jauna, smeļot no viņas izraudzīto upuru tās bērnu dzīvībām. Viņa bija izsūkusi meitas dvēseli, pretī nedodot neko, ievērojot vienīgi savas augstākās tiesības uz šo upuri. Apgalvodama, ka esot Greisai devusi visu (laikam viņai šķita, ka dzīvības dāvāšana arī ir viss), viņa pieprasīja desības to arī paņemt atpakaļ. Tagad viņai bija lemts maksāt par savu kļūdu; Greisa zaudēja dzīvību viņas dēļ.

Kad biju jaunāka (daudz jaunāka), es biju pārliecināta ka mūsu eksistence uz zemes neizbēgami atspoguļo dievišķu lietu kārtību ka šajos dubļos, no kuriem esam cēlušies, mēs atstājam kādu liecību, kādu pašiem tik tikko apjaušamu augstākas jēgas zīmi īsāk sakot, man bija Ticība. Toreiz nespēju pieņemt, ka šķietamais dzīves haoss ir patiesais kosmiskās kārtības atspoguļojums, kuras esamībai mēs visi ilgojāmies ticēt. Un tagad? lasītājs varbūt jautās vai tagad es to pieņemu? Sacīsim, ka ir dabiski mūsu ikdienas dzīves cīniņā meklēt kādus pierādījumus tās jēgai; tāds reiz cilvēks ir radīts. Taču, ja vēlamies saskatīt savas eksistences jēgu, mums varbūt jāsamierinās ar vienu proti, ka mūsu tiesa ir mūžam meklēt, un nekad neatrast; tādējādi vienīgā mums iespējamā laime ir jāatrod meklējumos.

"Ko tu, Džeina, un, protams, arī tu, Keileb (saprotu, ka šī lieta attiecas arī uz tevi), sacītu par domu, ja jūs abus "saāķētu" pie vienas reizes ar mani un Haroldu? Galu galā, viņi taču ir brāļi. Pēkšņi būs veselas trīs misis Ficdžeimsas! vai tas jums nešķiet uzjautrinoši?"

Biju uzstājusi, lai Džūlija sauc mani priekšvārdā (kā viņa teica mēs tik un tā drīz būsim māsas). Lai vai kā Džūlija man patika, tomēr nelikās simpātisks viņas nerātnais paradums tīšām lietot vienkāršās runas manieres rupjos epitetus. Mazliet apjuku, ka Džūlija tik pēkšņi izvirzīja apspriešanai domu par divkāršām kāzām, kas šopavasar jau nākamajā mēnesī varētu notikt Glāshausas namā.

"Ielūgumi vēl nav izsūtīti," viņa teica, "varētu nodrukāt jaunus, ar abu brāļu vārdiem. Tētis uzstāj, lai mums būtu tas prieks baudīt Trevelianu sabiedrību nevienam no jums taču nebūtu iebildumu? Tomēr es domāju, ka viņi tik un tā negribēs tik tālu braukt."

Jutu, ka vaigi iekvēlojas. Vēlējos, kaut mana draudzene tik bieži nerastu izdevību pieminēt kapteiņa Treveliana vārdu; likās, ka viņa ar tnalin plaisir[68] izmanto katru iespēju to darīt. Tomēr biju pateicīga par laipno žestu. Lielā vecuma starpība starp mani un Keilebu dotu vielu kārtējam skandālam Glāstonas aprindās; es sapratu, ka Džūlija piedāvā šo savienību apzīmogot ar oficiālu atzīšanas zīmogu; no Harolda stāstītā es zināju, ka gubernators tiR augstu vērtē savu meitu, ka nespēj viņai liegt neko.

Uzreiz jutu kārdinājumu (jā, lasītāj pat tik kvēkeriska būtne kā es nebiju pilnīgi vienaldzīga pret iespēju uz īsu brīdi kļūt par galveno darbojošos personu šādā grandiozā pasākumā); taču ilgi nevilcinājos. Man tikai vajadzēja iztēloties Violetas Hartfordas, Marijas Torpas, et ai, kāros, rijīgos skatus, lai saprastu, ka tomēr plašas ceremonijas vietā izvēlos klusu salaulāšanos, prom no sabiedrības acīm. Kad pateicu Džūlijai, ka vēlētos laulāties mazajā Kanaānas misijas baznīciņā, nojautu, ka Keilebs jutās atvieglots. Zināju arī to, ka viņa māte būtu vīlusies, ja pēc tam, kad arhidiakons Parfits būtu devis svētību mūsu savienībai, šeit pat Oblivionā nenotiktu svētku brokastis. (Manīju, ka šeit slēpās ironija; taču šobrīd Diānas un mūsu kaimiņa labās attiecības šķita lielā mērā atjaunojušās un pamazām kļuva vēl ciešākas.)

Likās, ka Džūlija saprot manu atturību un pieņem atteikumu sev raksturīgajā labsirdībā.

"Īstenībā es jūs apskaužu. Svētā Pola baznīcā viss notiks tik šausmīgi lepni un samāksloti, vecais bīskaps Topledijs peldēs apkārt savā masku balles tērpā; tas viss būs tik nogurdinoši! Ticiet man, ka es daudz labprātāk sietu šo laulības mezglu daudz vienkāršākos apstākļos, klāt esot nelielam tuvāko pulciņam. Bet tā kā esam nodomājuši visā pilnībā pārkārtot Glāshausas rietumu spārnu kā saprotat, uz Tēta rēķina man šķiet, ka vajadzētu pacensties, lai nenokļūstam viņa melnajā sarakstā. Hals, ziniet, ir visnotaļ mīlošs nākamais znots!"

"Tev nevajadzētu tik asi kritizēt līdzcilvēkus, mīļā māsa," Keilebs klusi noteica, "atceries, ka cilvēkiem, kas dzīvo Stikla namā [69] , nevajag mētāties ar akmeņiem."

Džūlija iesmējās līksmus, neapvaldītus, dāmai ne īsti piedienīgus smieklus: "Tas patiešām ir labi teikts, Keileb!"

Turpretī Keileba brālis izskatījās mazliet apmulsis. Līdz ar citiem mazliet pasmējos par viņa apjukumu un nosolījos sev, ka pie pirmās izdevības ļoti delikāti pateikšu Džūlijai, lai viņa atturas sabiedrībā pārāk bieži uzjautrināties uz sava saderētā cieņas rēķina. Likās, ka viņai aplamā kārtā patīk nostādīt Haroldu sava tēva sulaiņa lomā; varbūt viņa uzskatīja, ka Haroldam ir nosliece pārlieku tīksmināties sava jauniegūtā stāvokļa svarīguma apziņā. Taču no savas ne pārāk lielās pieredzes esmu sapratusi, ka mēs visi esam viegli piepūšami lepnības burbuļi, kas dažkārt pelnījuši ne tik daudz sarkasma, cik nožēlas.

Taču nu jau redzu, ka priekškars notrīs; tas drīz kritīs, un mūsu luga būs beigusies. Ja lasītājam, kurš pacietīgi sekojis līdzi manām gaitām, šķiet, ka stāsta beigās jābūt morālei (un, droši vien, viņam ir visas tiesības to vēlēties), tad lai viņš par tādu uzskata tikko lasītos vārdus ja vien viņam tā tīk. Viņš, protams, var šo morāli meklēt ari kur citur, un šķiet, ka parasti tā arī notiek (dažkārt gluži pretēji autora vislabākajiem nodomiem). Kas attiecas uz mani, tad nevaru sacīt, ka būtu laimīgāka nekā kopā ar misteru Ročesteru, bet tik un tā esmu ļoti laimīga. Es domāju (nu protams, ka man par to jādomā!) kāda būšu pēc gadiem pieciem, desmit, divdesmit; kāda tad likšos savam vīram, un vai viņš kaut ko nožēlos. To es nevaru zināt; to rādīs tikai Laiks; mēs varam vienīgi gaidīt tā spriedumu.

Saturs

1.  nodaļa. Ceļojums pa jūru………….

2.  nodaļa. Balle………………………………

3.  nodaļa. Glāstonas līcis……………..

4.   nodaļa. Kolonistu manieres…

5.  nodaļa. Obliviona……………………..

6.  nodaļa. Brāļu mīlestība…………….

7.  nodaļa. Pastorāle……………………….

8.   nodaļa. Sabats……………………………

9.   nodaļa. Izjāde…………………………….

10.  nodaļa. Trimdas mājieni………….

11.  nodaļa. Vanitas Vanitatum…………

12.  nodaļa. Revolucionārs……………..

13.  nodaļa. Dzejas tiesa………………….

14.  nodaļa. Mēnessgaisma…………….

15.  nodaļa. Vaikamotahu………………….

16.  nodaļa. Kanaāna……………………….

17.  nodaļa. Sāncenses……………………

18.  nodaļa. Viesis…………………………….

19.  nodaļa. Atgriešanās īstenībā .

20.  nodaļa. Pamestajos laukos ….

21.   nodaļa. Atklāsmes grāmata…

22.  nodaļa. Pareģojums………………….

23.  nodaļa. Stabat Mater………………….

24.   nodaļa. Plūdi…………………………….

25.   nodaļa. Izskaņa………………………..

Vorviks Blanšets B1 244 Misis Ročestera. Džcinas Eiras dzīvesstāsta turpinājums.

No angļu vai. tulk. A. Damberga. Māksi. M. Muskare.

Alberts XII, R., 2002,288 lpp.

UDK. 821.111(94)-31

Apgāds "Alberts XII", Katoļu ielā 22, Rīgā, LV-1003. Reģistrācijas apliecība Nr. 000322145. Iespiesta un iesieta A/s "Paraugtipogrāfija", Puškina ielā 12, Rīgā, LV-1050.

* nedēļas atpūtas un dievkalpojumu diena saskaņā ar Veco Derību.

[1] garenbura trešajā, zemākajā mastā trīsmaslu kuģim (šeit un turpmāk tulk. piez.)..

[2] stāja (fr.).

[3] seno feniķiešu, kartāgiešu, amoniešu un moabiešu mitoloģijā pazemes dievība, kuru pielūdza kā saules, kara un uguns dievu un kurai upurēja cilvēkus; pārnestā nozīmē briesmīgs radījums, kas pastāvīgi prasa cilvēku upurus (tulk. piez.).

[4] metodistu sekta, ko dibinājis angļu teologs un evaņģēlists Džons Veslijs (1703 1791).

[5] kristiešu organizācija "Draugu biedrība", pacifistiska protestantu sekta bez garīdzniekiem un rituāliem.

[6] kolēģis (fr.).

[7] ceļojuma ērģeles (fr.).

[8] "gentiana" dzimtas augi ar ziliem, bet dažkārt arī dzelteniem, baltiem vai sarkaniem ziediem.

[9] deju vakars (fr.).

[10] obligāts, piespiests (it.).

[11] seno semītu dievs, kurš simbolizē dabas auglību, un kura pielūgšanā bija daudz juteklisku elementu.

[12] ģeogr., astr. tropu loki iedomāti riņķi uz Zemes virsmas un pie debess sfēras (saulgriežu loki) paralēles 23°27' attālumā no ekvatora uz ziemeļiem (Ziemeļu tropu loks jeb Vēža trops) un dienvidiem (Dienvidu tropu loks jeb Mežāža trops).

[13] šķiedrmateriāls, ko iegūst no Amerikas tropiskajā joslā augošiem kapoku dzimtas kokiem un lieto par pildīšanas un skaņu izolācijas materiālu; šķiedras nemirkst un nesalīp.

[14] laba saskaņa (fr.).

[15] cieta zeme (lat.).

[16] pelēkzaļš (fr.).

[17] mītilas; dzīvo visās jūrās un okeānos.

[18] cienījams sirmgalvis (fr.).

[19] pavasaris; alegorisks tēls (it.).

[20] jaunākais brālis (fr.).

[21] dēmones, kuras iesaistās seksuālos sakaros ar vīriešiem, tiem esot miegā.

[21] aukstās (pusdienas) (it.).

[22] dzīves veids; pagaidu vienošanās (lat.).

[23] piemēroti, piemērotāk (fr.).

[24] itālijas 15. gs. māksla (agrā renesanse).

[25] marķīzs (it.).

[26] junda (fr.).

[27] mīļā, jaukā ēna (it).

[28] viduslaiku literatūrā bilžaina fabulu un pasaku grāmata, kurā, tēlojot reālus un izdomātus dzīvniekus un augus, ilustrēti dažādi tikumības principi.

[29] zemes nocietinājums ar valni un grāvi.

[30] gara, izrotāta kārts, ap kuru dejo un līksmojas Maija dienas svinētāji. Maija diena ir seni tautas svētki Anglijā; šajā dienā tiek izraudzīta Maija karaliene.

[31] augstums, šeit pārākums (fr.).

[32] mana vaina (lat.).

[33] visu lepnību lepnība (lat.).

[34] vājš (fr.).

[35] aprakstītajā laika posmā vaļa bārdu izmantoja korsešu izgatavošanai.

[36] izraēļa ķēniņa Ahaba sieva (I Ķēniņu grāmata, 16:31); viņas vārds kļuvis par sugas vārdu ļaunas, bezkaunīgas sievietes apzīmēšanai.

[36] mūžīgi jaunas un skaistas jaunavas musulmaņu paradīzē.

[37] dekoltē, tērpa izgriezums (fr.).

[38] spars (fr.).

[39] neliels poētisks, līdzeni plūstošs vokāls vai instrumentāls skaņdarbs (it.).

[40] eņģelis ar sešiem spārniem.

[41] manam brālim patīk, ka viņu lūdzas (fr.).

[42] grāmata (fr.).

[43] pirmie soļi (fr.).

[43] vīnā ir patiesība (lat.).

[44] puķu dobe (fr.).

[45] ritatērps (fr.).

[45] starp citu (fr.).

[46] melodiska vai harmoniska skaņu virkne skaņdarba vai tā daļas beigās.

[47] kungs (vīrieša uzvārda pievārds (Anglijā), ko dažkārt lieto, ja nemin nekādu citu titulu.

[48] jahta ar diviem mastiem un slīpajām burām.

[49] pretencioza oficiāla persona, kura pati sev piešķir ārkārtīgu svarīgumu. Šo vārdu komiska efekta labad izdomāja angļu dramaturgs un aktieris Semjuels Fūts (1720-1777).

[50] kaitīgi trūdošu organisku vielu izgarojumi; indīgas strāvas, kas piesārņo gaisu.

[51] saruna divatā (fr.).

[52] apsēstība, mānija, uzmācīga ideja (fr.).

[53] pārpratums (fr.).

[54] skaists vīrietis, kurš paved un pamet sievietes.

[55] muižkundze (fr.).

[55] pretendents, šeit pielūdzējs (fr.).

[56] vai spēšu (it.).

[57] jautrs puisis, uzdzīvotājs (fr.).

[58] kļūme (fr.).

[58] vieglas uzvedības sieviete.

[59] (astr.) svērteņa līnijas un debess sfēras apakšējais krustpunkts; zenītam pretējais debess sfēras punkts.

[60] satikšanās (fr.).

[61] sengrieķu mitoloģijā ūdens nimfas.

[62] deo volenle (lat.) Dievs tā vēlas.

[63] angļu izsuvums (fr.).

[63] sena tradīcija Indijā, saskaņā ar kuru sieviete, kurai miris virs, metas viņa bēru sārta liesmās. Šo tradīciju Britu impērijas valdība aizliedza 1829. gadā.

[64] grace žēlastība (angl.).

[65] kā tādiem (lat.).

[65] vizītē (fr.).

[66] debess velve; arī izplatījums (firmamentum (lat.) nostiprinājums).

[67] seno romiešu mēness dieviete.

[68] Ļauns prifc* s (fr.).

[69] glass house (angl.) burt. stikla nams.

Content

Blanšets Vorviks Misis Ročestere

1. nodaļa Ceļojums pa jūru

2. nodaļa Balle

3. nodaļa Glāstonas līcis

4. nodaļa Kolonistu manieres

5. nodaļa Oblviona

6. nodaļa brāļu mīlestība

7. nodaļa P astorāle

8. nodaļa Sabats

9. nodaļa Izjāde

10. nodaļa Trimdas mājieni

11. nodaļa Banitas Banitatum

12. nodaļa Revolucionārs

13. nodaļa Dzejas tiesa

14. nodaļa Mēnessgaisma

15. nodaļa Baikamotahu

16. nodaļa K anaāna

17. nodaļa Sāncenses

18. nodaļa Viesis

19. nodaļa atgriešanās īstenībā

20. nodaļa P amestajos lauko s

21. nodaļa atkl āsmes grāmata

22. nodaļa Pareģojums

23. nodaļa Stabat Mater

24. nodaļa Plūdi

25. nodaļa Izskaņa

Saturs