Lāgerlēva Zelma

Morbaka

ZELMA LĀGERLĒVA

MORBAKA

I BĒRNĪBAS ATMIŅAS STREMSTADES CEĻOJUMS

..

Aukle

Morbakā kādreiz dzīvoja bērnaukle vārdā Bak-Kajsa. Bak-Kajsa bija vismaz olektis trīs gara, un viņai bija liela, rupji veidota seja, stingriem, drūmiem vaibstiem. Viņas rokas bija cietas un sasprēgājušas, tajās aizvien aizķērās bērnu mati, kad viņa tos sukāja, arī pēc savas dabas Bak-Kajsa bija drūma un skumīga.

Liekas gan, ka šāds cilvēku bērns nav sevišķi noderīgs būt par bērnu aukli, un Lāgerlēva kundze bija ilgi pārdomājusi, pirms bija viņu pieņēmusi darbā. Bak-Kajsa līdz tam laikam vēl it nekur nebija dienējusi, viņa nebija ne no kādas labās ģimenes, un no labām manierēm tai nebija ne jausmas, jo viņa bija uzaugusi nabadzīgajā Kate Bakarnā, tur, tālu augšā mežainā kalnu augstienē viņpus Morbakas, kur tuvumā nedzīvoja neviens cilvēks.

Bet acīmredzot neviena cita bērnumeita laikam nebija dabūjama, un tā galu galā pieņēma to pašu Bak-Kajsu. Ka viņa nepratīs uzklāt gultu, nezinās, kā krāsnī iekurt uguni, un nejēgs, kā sagatavot vannu, uz to Lāgerlēva kundze jau iepriekš bija sagatavojusies. Nebija arī pārāk grūti meitai to visu iemācīt. Bak-Kajsa bija ar mieru arī uzmazgāt bērnistabu, noslaucīt putekļus un izmazgāt bērnu drēbes. Bet vienu gan Lāgerlēva kundze viņai neparko nevarēja iemācīt, — kā apieties ar bērniem. Viņa negribēja ar bērniem rotaļāties, ne reizi nedabūja pār savām lūpām laipnu vārdu, un viņa arī nezināja nevienas pasakas un nevienas dziesmas. Droši vien viņa pati nemaz negribēja būt tik nelaipna pret bērniem, bet viņa nevarēja paciest troksni un līksmību, reizi par visām reizēm tas viņai nepavisam nepatika. Viņa visvairāk gan vēlētos, lai katrs bērns godīgi sēdētu savā krēsliņā un neko nerunātu, un nemaz nekustētos.

Un tomēr Lāgerlēva kundze ar šo Bak-Kajsu bija diezgan apmierināta. Ja arī viņa neprata stāstīt pasakas, tad Morbakas bērniem jau vēl bija viņu vecmāmiņa. Katru priekšpusdienu viņa ieradās, tiklīdz bērni bija apģērbušies, un apsēdās stūra atzveltnī guļamistabā. Tūdaļ arī viss bērnu bars bija ap viņu. Viņa dziedāja kopā ar bērniem un stāstīja viņiem pasakas līdz pašam pusdienas laikam. Turklāt bērniem vēl bija lielisks rotaļu biedrs viņu tēvs, leitnants Lāgerlēvs, kas katru brīvo stundu mīlēja ar bērniem patrakot.

Bak-Kajsa bija stipra un pacietīga un ļoti uzticama, uz viņu varēja cieši paļauties. Kad kungi bija ielūgti kaut kur ārpus mājas viesos, tad varēja būt drošs, ka bērnaukle nekur neizies un neatstās bērnus vienus pašus bērnistabā. Bak-Kajsa būtu tiešām lieliska aukle, ja tikai viņai būtu mazliet vieglāka roka. Tas nebija nekāds maigais tvēriens, ar kādu tā rītos bāza mazās bērnu roķeles kleitiņu piedurknēs. Kad viņa mazgāja bērnus, viņiem aizvien ziepes iekļuva acīs, un kad viņa tos ķemmēja, bērniem likās, ka viņa tiem izraus vai pēdējos matus.

Morbakas bērnistaba bija gaiša, silta un prāva telpa, tā bija vislabākā istaba visā mājā, bet tai bija arī savs trūkums, proti — tā bija jumtistaba. Lai turp nokļūtu, vajadzēja vispirms noiet lejā, apakšējā priekštelpā, tad atkal doties pa kāpnēm augšā un tad vajadzēja vēl šķērsot bēniņus. Bet bēniņu kāpnes bija stāvas, un mazās kājeles tās tikko varēja veikt. Tādēļ arī bija tik patīkami, ka iepriekšējā bērnumeita bija ņēmusi mazos uz rokas un nesusi augšā pa kāpnēm. Bet Bak-Kajsai tas nu nenāca ne prātā. Turklāt šī bēniņu telpa vēl bija briesmīgi neomulīga, it sevišķi vakaros, kad sāka krēslot. Tad mazajām rociņām tā gribējās iekļauties kādā liela cilvēka rokā. Bet Bak-Kajsa, kas visu laiku bija nodzīvojusi lielā, tumšā mežā, laikam gan domāja, ka šī Morbakas bēniņu telpa ir visai patīkama un droša. Viņa aizvien gāja savu ceļu un nepasniedza nevienam bērnam roku. Ikviens varēja laimīgs justies, ja tam izdevās satvert kaut viņas svārku maliņu savos pirkstos.

Gultas, kurās gulēja visi trīs bērni, bija pagatavojis krietnais, vecais Askerbijas galdnieks, un tās bija varen skaisti izrotātas glītiem stabiņiem galvgalī. Bet tās bija tā saucamās guļamās atvilktnes, jo, lai cik liela arī bija Morbakas guļamistaba, visas trīs bērnu gultiņas ieņēma tomēr daudz vietas, un tādēļ bija labi, ja pa dienu tās atkal varēja sabīdīt kopā. Nu, tā vēl nebija nekāda nelaime; bet, lai kā arī vecais galdnieks bija pūlējies, Morbakas bērnu gultiņām piemita tāda īpašība, ka tās parasti pašā nakts vidū pēkšņi pāršķīrās vidū pušu.

Tas bērns, kuram šāda nelaime notika, nu, protams, lielās izbailēs pamodās no sava vissaldākā miega. Un ja nu viņš atrada savu gultu izjukušu divās daļās, tad viņš kā nekā mēģināja saritināties augšējā daļā, cerēdams atkal iemigt. Bet tas tik viegli vairs neizdevās, pēc maza brītiņa jau vajadzēja izstiept kājas, un tās palika karājamies. Tā nu bija jāguļ un jāgaida, kamēr nāks miegs; pa to laiku kļuva jau gluži gaišs. Tad beidzot gulētājs saņēmās, uzcēlās un mēģināja gultu atkal sabīdīt kopā. Un kad nu likās, ka tas galu galā izdevies, un arī gultas drēbes bija godīgi sakārtotas, vajadzēja atkal, cik vien uzmanīgi iespējams, ielīst gultā, un tagad bija tīrā bauda izstaipīt visus locekļus. Viss gāja labi, bet tad gadījās kāda neuzmanīga kustība un — brīc! brāc! — gulta bija atkal izjukusi. Visas cerības uz miegu vēl šonakt nu gan bija jāatmet.

Bak-Kajsa pa to laiku mierīgi gulēja, un nevienam no bērniem nenāca ne prātā viņu modināt un lūgt palīgā. Iepriekšējā bērnumeita bija tūlīt pati piecēlusies un žigli vien atkal sabīdījusi abas gultas daļas kopā, bērniem nemaz nevajadzēja viņu vēl lūgties.

Tieši virs bērnu istabas atradās vēl kāda mazāka telpa bēniņos. Tur bija samesti veci salūzuši vērpjamie ratiņi un aužamās stelles, un šo grabažu vidū bija apmetusies uz dzīvi arī kāda pūce. Šim radījumam bija apbrīnojamas spējas sacelt briesmīgu troksni. Nakts vidū bērnu ausīm izklausījās, it kā tur kāds nestu smagus lielus klučus un vilktu un bīdītu tos tieši virs bērnu galvām. Bet kad viņiem no šī elles trokšņa bija sameties bail, iepriekšējā bērnaukle bija tikai smējusies un sacījusi, ka neesot gan nekā ko baidīties, — tā jau esot tikai kāda pūce. Bak-Kajsa, kas nāca tieši no meža, pati baidījās no visiem zvēriem. Viņas acīs tie bija ļaunie gari, kas tur augšā dauzījās, un, kad viņu naktī uzmodināja pūce, viņa žigli paņēma savu dziesmu grāmatu un sāka skaitīt lūgšanas. Protams, tas nu nemaz nemazināja bērnu izbailes, gluži otrādi, viņu bailes vēl palielinājās un viņu iztēlē nabaga pūce pārvērtās milzīgā nezvērā ar kaķa galvu un ērgļa spārniem. Ir gluži neaprakstāmi, cik ļoti mazie baiļojās, tie drebēja līdz pat sirds dziļumiem, iedomājoties, ka šāds nezvērs dzīvo virs viņu galvām. Un ja nu tam ienāk prātā ar saviem visvarenajiem nagiem atraut griestu dēļus un nolaisties pie viņiem istabā!

Neviens gan nevar apgalvot, ka Bak-Kajsa būtu nolaidīgi izturējusies pret bērniem vai arī būtu tos situsi. Tas jau nemaz nebija viņas dabā. Viņa jo sevišķi rūpējās, lai bērni izskatītos tīri un apkopti. Iepriekšējā kalpone šim apstāklim nebija piegriezusi lielu vērību, toties viņa aizvien pret bērniem izturējās laipni un mīļi.

Bērniem tai laikā piederēja kaut kas, ko viņi uzskatīja par lielu dārgumu, — tie bija trīs mazi koka krēsliņi. Tā bija vecā, krietnā Askerbijas galdnieka dāvana. Bērniem gan nebija gluži skaidrs, vai šie mazie krēsliņi bija atalgojums par to, ka šī paša galdnieka gultas nemaz nebija izdevušās, bet viņi gandrīz vai tā domāja. Krēsliņi gan bija izdevušies, tie bija stipri un izturīgi. Tos varēja izlietot kā galdu un reizē arī ragaviņu vietā; ar šiem krēsliņiem bērni varēja jādelēt apkārt pa visu istabu, viņi varēja uzkāpt tiem virsū un varēja atkal lēkt no tiem zemē, vai atkal varēja it vienkārši novietot tos kaut kur un spēlēt kūti un stalli, ar vienu vārdu, tie bija tādi krēsliņi, kas noderēja it visur.

Bet kādēļ īsti bērniem šie mazie krēsliņi bija tik mīļi, to varēja saprast tikai tad, kad apgrieza tos otrādi. Tad bija redzams, ka uz katra krēsliņa apakšējās daļas bija uzkrāsots bērns. Uz viena krēsliņa bija redzams Juhans, zilos svārciņos tērpts puisēns ar milzīgu pātagu rokā. Uz otra krēsliņa varēja redzēt Annu, mazu jauku meitenīti, sarkanā kleitiņa ar dzeltenu cepuri galvā. Mazā bija patlaban noliekusies pār savu ziedu pušķi. Uz trešā krēsliņa bija redzama Selma, vēl pavisam mazs klēpja bērniņš, zilā kleitiņā un svītrotā priekšautiņā; Selmai nebija cepures galvā un nebija arī nekā rokā.

Šie gleznojumi atradās uz krēsliņiem, lai bērni labāk varētu atšķirt vienu no otra, un tāpēc viņi arī uzskatīja šos mazos krēsliņus vēl vairāk par savu īpašumu nekā drēbes un visu citu, ko saņēma no saviem vecākiem. Drēbes, ak, tās jau staigāja no viena pie otra, to viņi piedzīvoja vai katru mīļu dienu, un viņu skaistākās rotaļlietiņas — tās vai nu ieslēdza skapī, vai arī novietoja uz stūra plauktiņa lielajā istabā; bet atņemt bērniem krēsliņus, uz kuriem viņi paši bija uzzīmēti, nē, tas vēl lielajiem ne reizi nebija ienācis prātā.

Un tādēļ tas tiešām bija ļauni no Bak-Kajsas, ka viņa reizēm novietoja šos trīs krēsliņus uz augstā bērzkoka skapja, jo no turienes bērni tos nekādā ziņā nevarēja dabūt zemē. Jāsaka gan, ka tādās reizēs viņa bija iepriekš mazgājusi istabas, un krēsliņi, ja ar tiem braukāja, atstāja diezgan neglītas pēdas uz slapjās grīdas. Bet iepriekšējā bērnumeita nekad tā nebija darījusi, viņas sirds ne uz mirkli neatļāva atņemt šos krēsliņus bērniem.

Nē, Bak-Kajsa, jaunā bērnaukle, neprata apieties ar maziem bērniem, to ievēroja arī pati Lāgerlēva kundze. Bērni no viņas baidījās un nejutās labi viņas klātbūtnē. Bet Bak-Kajsa nu reiz bija nolīgta uz veselu gadu, un, kamēr tas nebija apkārt, viņu nevarēja sūtīt projām. Lāgerlēva kundze arī cerēja uz vasaru, kad bērni varēs vairāk dzīvot un rotaļāties laukā, tad bērnaukle nebūs vairs tik vajadzīga, gan tad ies labāk.

Kādu priekšpusdienu vasaras sākumā notika tā, ka jaunākā meitenīte bija palikusi viena pati bērnistabā. Viņa sēdēja savā sabīdāmā gultiņā un brīnījās, kur gan palikuši visi pārējie, un turklāt viņai bija savādi nepatīkami ap sirdi.

Kad viņa daudzmaz atjēdzās, viņai ienāca prātā, ka šorīt ar māsu un brāli bija drīkstējusi pavadīt leitnantu Lāgerlēvu uz Osas avotu peldēties. Kad viņi bija no turienes pārnākuši, Bak-Kajsa bija visus trīs bērnus tāpat apģērbtus nolikusi gulēt gultās, kur tiem bija jāguļ līdz pusdienai.

Bet Annas un Juhana gultas bija tukšas, tātad tie abi jau bija uzcēlušies un izgājuši laukā.

Varbūt viņi abi tagad jau dārzā un rotaļājas. Mazo apbēdināja tas, ka lielākie bērni bija projām un viņa viena pati atstāta bērnistabā. Bet te nu nekā nevarēja darīt. Viņai vajadzēja pašai izrāpties no gultiņas un skriet pārējiem pakaļ.

Viņai toreiz bija trīsarpus gadu, un viņa pati jau varēja atvērt durvis un arī noiet lejā pa bēniņu kāpnēm. Bet iet vienai pašai cauri lielajai bēniņu telpai, tas bija par daudz, to viņa neuzdrošinājās, un tāpēc viņa palika savā gultiņā guļam un klausījās, vai kāds nenāk viņai pakaļ.

Ak, nē, kāpņu telpā viss bija klusu, viņai vajadzēja tomēr saņemties un iet vienai pašai. Bet, kad viņa gribēja izkāpt no savas gultiņas, viņa to nespēja.

Viņa gan izmēģinājās vairākiem lāgiem, bet aizvien nevarīgi atkrita atpakaļ spilvenos. Viņai likās, ka viņa zaudējusi varu pār savām kājām, jo tās nemaz vairs negribēja paklausīt.

Mazā meitene nu gauži nobijās. Nevarības sajūta, kas bija pārņēmusi visu viņas ķermeni, bija tik mokoša, ka viņa to atcerējās vēl ilgus, ilgus gadus, jā, pat visu mūžu.

Protams, viņa nu sāka raudāt. Viņa bija no sirds izmisusi un jutās pavisam pamesta un atstāta, un turklāt nebija tuvumā neviena pieaugušā cilvēka, kas varētu nomierināt vai viņai palīdzēt.

Bet ilgi viņai tā nebija jāguļ. Durvis atvērās, un Bak-Kajsa ienāca istabā. Vai tad tu šodien nemaz negribi nākt lejā, Selma, un ēst pusdienas? — viņa jautāja. — Lielie jau — — —

Bet vairāk viņa nepaguva pasacīt. Mazā meitene nemaz vairs nedomāja, ka tā ir nemīlīgā bērnaukle, kas stāv istabas durvīs savā lielajā sirds izmisumā viņa tikai saprata, ka tagad ieradies kāds pieaudzis cilvēks, kas varēs viņai palīdzēt, un viņa kā lūgdamās izstiepa savas rociņas Bak-Kajsai pretī.

— Nāc un aiznes mani, Bak-Kajsa! — viņa sauca. — Nāc un aiznes mani!

Kad Bak-Kajsa pienāca pie meitenes gultiņas, mazā abām rociņām apķērās viņai ap kaklu un tik cieši piespiedās klāt, kā vēl it neviens bērns viņai nebija pieķēries. Bak-Kajsa viegli nodrebēja, un viņas balss nebija gluži droša, kad viņa vaicāja:

—       Kas tad tev noticis, Selma? Vai tu esi slima?

— Es vairs nevaru paiet, Bak-Kajsa, — mazā elsoja.

Te divas spēcīgas rokas izcēla viņu no gultiņas tik viegli, kā kad viņa būtu mazs kaķītis. Un pēkšņi skarbā, nopietnā bērnaukle prata ar mazo sarunāties.

— Tāpēc jau tev nav jāraud, Selma, — viņa sacīja. — Es tevi nesīšu.

Šie vārdi atņēma mazajai meitenei visas bēdas. Tagad viņa vairs nejutās

tik atstāta un nelaimīga. Kas par to, ka viņa vairs nevarēja paiet, ja Bak-Kajsa viņu apsolās nest? To jau nevienam vairs nevajadzēja sacīt, to viņa pati zināja it labi: ja viņai tāds liels un spēcīgs draugs kā Bak-Kajsa, tad nemaz nevarēja slikti klāties.

Augstais viesis

Juhans un Anna jutās stipri vien atstumti, viņiem abiem likās, ka pieaugušie Selmas slimībai piešķir pārāk lielu vērību.

To var labi saprast. Juhanam bija septiņi gadi, un viņš jau mācījās pie Tīberga kunga grāmatu lasīt. Viņš bija zēns, un viņu gandrīz uzskatīja kā vecāko bērnu ģimenē. Viņam gan vēl bija arī vecāks brālis, bet tas jau nekad nebija mājās, viņš dzīvoja pie mātes vectēva un vecmātes Fīlipstadē. Un tagad pēkšņi neviens vairs nedomāja par Juhanu, bet visu vērība un domas bija pievērstas jaunākajai meitenei.

Annai jau bija pieci gadi, viņa jau prata adīt un šūt. Viņa izskatījās visai piemīlīga, bija vecākā no meitenēm un turklāt vēl māmiņas luteklīte. Bet kāds gan viņai tagad bija labums no tā, ja Selmai piepeši bija ienācis prātā saslimt?

Bet pieaugušiem cilvēkiem jau tik viegli iežēlojas sirds, kad viņi redz bērnu, kas vairs nevar paiet. — Kā lai nu nabaga maziņā panes dzīvi? — viņi saka. — Viņa nu nekā vairs neredzēs no pasaules, aizvien viņai vajadzēs palikt un sēdēt vienā vietā. Arī apprecēties viņa nevarēs un nespēs pati par sevi gādāt un sevi uzturēt. Tas tiešām ir visai smags likteņa sitiens tādam nabaga tārpiņam.

Un nu visi bija tik pārliecīgi mīļi un sirsnīgi pret šo nabaga vārgulīti. Protams, Juhanam un Annai jau nekas nebija pret to, tak vai tad nu tieši tādēļ bija tūlīt jāaizmirst, ka arī vēl citi bērni pasaulē.

Bet ja kāds bija sevišķi pārvērties, tad tā bija Bak-Kajsa. Viņa nēsāja mazo Seimu sev mugurā, jokojās ar viņu un stāstīja mazajai meitenei, viņa tagad esot kā mazs eņģelītis. Arī tēvs, māte, vecmāmiņa un krustmāte nebija neko daudz labāki. Vai tad lieliskajam Askerbijas galdniekam, piemēram, nevajadzēja pagatavot sevišķus mazus ratiņus, kuros Bak-Kajsa vadāja mazo Selmu pastaigāties? Un vai tad Juhans vai Anna kaut vienu vienīgu reizīti drīkstēja izlietot šos ratus, lai pārvadātu tajos smiltis? Nē, tie bija Selmas īpašums, un neviens tos nedrīkstēja nosmulēt.

Juhans un Anna zināja gan pārāk labi, ka senāk, kad Selma vēl varēja pati savām kājām staigāt, viņa vis nebija nekāds ievērojams radījums. Bet tagad mājās nevarēja ierasties neviens ciemiņš, tūlīt jau viņu nesa istabā rādīt. Bak-Kajsa jau mazo izrādīja ikvienai zemnieku sievai, kas ieradās virtuvē, un visļaunākais bija tas, ka viņa turklāt vēl mēdza stāstīt, cik mīļa un jauka esot šī maziņā. Viņa nekad neraudot, nekad neesot sliktā omā, kaut gan nemaz pati nevarot pakustēties. Ak, tad jau gan Juhanam un Annai būtu ko brīnīties, ja tādos apstākļos viņa vēl nebūtu mīļa! Tik labi viņai klājās! Viņu nēsāja apkārt uz rokām un lutināt lutināja visu augu dienu!

Jā, tur Juhans un Anna bija vienisprātis, Bak-Kajsa šai lietā izturējās tiešām apbrīnojami. Viņa dusmojās, kad Lāgerlēva kundze šuva Annai kleitiņu, kas izskatījās glītāka par mazās Selmas tērpu. Un ja nu vēl kādam ienāca prātā teikt, ka Juhans ir krietns un paklausīgs zēns, tad viņa nekad nepalika nepiezīmējusi, ka tas jau nu būtu liels kauns, ja viņš neuzvestos godīgi un rātni, jo viņš taču varot paiet pats savām kājām un varot kustēties un darīt, kas vien viņam ienākot prātā.

Kad Sunnē aizvien no jauna tika ataicināts vecais doktors Hēdbergs, tur nu gan, pēc Juhana un Annas domām, nekā vairs nevarēja teikt. Arī tur nevarēja iebilst, kad Hegmaņu Ingai, kas šad tad ieradās cūkas un govis apvārdot, Bak-Kajsa prasīja padomu. Bet tas nu gan bija par daudz, kad vecāmāte, saimniece un Bak-Kajsa reiz, kad leitnants Lāgerlēvs bija aizbraucis, sametās uz vienu roku un ataicināja uz Morbaku no Hegbergalmas veco, bīstamo raganu, kas katru Valpurģu nakti iezieda savu slotas kātu un laidās uz Bloksbergu. Juhans un Anna bija dzirdējuši stāstām, ka viņa spējot ar vienu vienīgu skatienu aizdedzināt māju. Tā nu viņi abi aiz bailēm gandrīz vai nomira, kamēr vecā ragana uzkavējās Morbakā. Abiem šķita, ka tas nu gan nekādā ziņā nav labi, ka Bak-Kajsa ataicina mājās tik bīstamu radījumu.

Protams, Selmai atkal vajadzēja kļūt veselai, to jau brālis un māsa vēlējās no visas sirds, jā, viņi abi jo karsti vēlējās redzēt māsiņu atkal spirgtu un veselu. Bet tur nu gan viņi nespēja atrast nekā ievērības cienīga, ka šī māsiņa bija ieguvusi tādu slimību, no kuras neviens vairs nemācēja viņu izārstēt. Bet, lūk, Bak-Kajsai tas šķita visai zīmīgi. Un kad nu nedz doktors Hēdbergs, kas viņu ik bieži bija izārstējis no kāsuļa un sāpēm pakrūtē, kad nu šis doktors Hēdbergs un Hegmaņu Inga, kurai bija tik laimīga roka pie govīm un cūkām, un pat atbaidīgā ragana no Hegberga kalnu pļavām, kas spēja iedvest dzīvu dvašu pat slotas kātam, nelīdzēja un nevarēja padarīt Selmu atkal spirgtu un veselu, tad mazā Bak-Kajsai šķita vēl jo ievērojamāka. Jā, un kad nu vēl pats leitnants Lāgerlēvs brauca ar viņu uz Karlstadi pie štāba ārsta Hāka, kas bija visslavenākais ārsts visā pilsētā, un kad arī tas te nespēja nekā līdzēt, tad Bak-Kajsa no augstprātības vai plīsa pušu. Vai tad nu nebūtu bijis labāk, ja Selmai būtu tāda slimība, ko varētu izārstēt?

Juhans ar Annu savā starpā nolēma, ka visļaunākais tas, ka Bak-Kajsa izturas pārāk labi pret Selmu, jo nu tā kļuva galīgi izlutināta. Lai cik maza arī Selma bija, taču tik daudz gan viņa drīz vien nojauta, ka viņai nemaz nav jābūt tik paklausīgai kā citiem bērniem, kas spēj nostāvēt paši uz savām kājām. Un galvenais — viņa drīkstēja neēst to, kas viņai negaršoja. Kad nu Lāgerlēva kundze nolika viņai priekšā sutinātas bietes vai spinātus, vai cieti novārītas olas, vai alus zupu, Selmai nemaz nevajadzēja kā senāk visu apēst. Viņa drīkstēja savu šķīvi mierīgi nobīdīt pie malas, un tūlīt jau Bak-Kajsa steidzās uz virtuvi un nesa mazajai kaut ko tādu, kas viņai sevišķi gāja pie sirds.

Bet tas jau nemaz vēl nebija viss. Juhans un Anna it labi ievēroja arī vēl citas lietas. Kad nu nedz doktors Hēdbergs, nedz Hegmaņu Inga, pat ne briesmīgā Hegbergas pļavu ragana nespēja padarīt Selmu veselu, tā šķita pati sev tik svarīga persona, ka negribēja neparko vairs ēst ikdienišķu barību, viņa apmierinājās tikai ar ceptiem cāļiem un jauniem kartupeļiem, un zemenēm, un putu krējumu. Un kad nu vēl viņa bija bijusi Karlstadē un pats doktors Hāks nebija varējis viņu izārstēt, tad viņa negribēja ēst nekā cita, kā vienīgi sālītas siļķes un mājas cepumus.

Juhans un Anna bija arī dzirdējuši runājam, ka krustmāte Nana Hammargrēna Karlstadē Selmas dēļ esot tik ļoti uztraukusies, ka pareģojot mazajai — viņa droši vien nomiršot bada nāvē. Un Juhans un Anna nu abi divi bija cieši pārliecināti, ka Selmai klāsies ļauni, ja vien drīzumā nenotiks kāda pārmaiņa.

Un tad tiešām notika pārmaiņa.

Kādu rītu Bak-Kajsa ieradās virtuvē, nesot kā parasti mazo mugurā. Tur stāvēja liela plata guļamā kumode, kurā parasti gulēja vecā Lāgerlēva kundze. Bak-Kajsa piegāja pie guļamās vietas, novietoja mazo Seimu starp spilveniem un sacīja:

— Te Selmai būs kaut kas, ko redzēt.

Gulta bija glīti atsegta, bet naktī tur neviens nebija gulējis, un arī tagad tur neviens negulēja. Vecā Lāgerlēva kundze, kas parasti tikai vēlā rīta stundā bija gatava, tagad jau sēdēja pilnīgi saģērbusies atzveltnī, un Lūvisa Lāgerlēvas jaunkundze, kas arī mita šajā istabā, tāpat bija jau piecēlusies un apģērbusies. Abas izskatījās visai apmierinātas, un kad nu mazā meitene sēdēja spilvenos, viņas abas pienāca tai klāt.

— Jā, bērniņ, šonakt pie mums ieradās kāds rets viesis, — sacīja vecāmāte un smaidīja. Arī Selma sāka smaidīt, jo kas gan var būt jaukāks par retiem ciemiņiem.

Viņa nu sāka raudzīties visapkārt istabā un brīnījās, ka neredzēja te neviena sveša. Acīmredzot šeit ciemiņa nebija. Nedz dzeltenajā stūra skapī, nedz aiz augstā sienas pulksteņa, nedz krustmātes lādē. Te virtuvē bija tikai viena vienīga īsta paslēptuve, un tā bija virtuves grīdā iebūvētās pagraba kāpnes. Bet tur taču retais ciemiņš gan nebūs paslēpies.

Tas Selmai izlikās varen dīvaini. Kādēļ gan viņa te sēdēja vecāsmātes gultā, un kādēļ gan visi te stāvēja ap viņu un tik savādi noraudzījās gultā, it kā retais ciemiņš būtu taisni tur meklējams? Apjukusi viņa nu raudzījās no viena uz otru. Te Lūvisas jaunkundze noliecās uz priekšu, mazliet pabīdīja spilvenu, un nu Seima ieraudzīja turpat sev līdzās gultā mazu iegarenu vīstoklīti, bet viņa tam nepiegrieza nekādu vērību. Vecmāmiņa taču bija teikusi, ka ieradies rets viesis, un rets viesis bija tāds viesis, kas ieradās no liela tāluma un parasti mēdza bērniem atnest lielu tūti ar saldumiem un rotaļlietiņas. Un taisni tādu tālu ciemiņu meklēja Selmas acis.

—Vai viņš tur iekšā? — viņa jautāja un norādīja uz zāles durvīm. Viņa ieklausījās, vai tikai tur iekšā neatskan balsis. Klātesošo svinīgā izturēšanās asināja viņas ziņkāri.

—Bet viņš taču atrodas turpat tev blakus! — sacīja vecmāmiņa un norādīja uz iegareno vīstokli. Jā, tikai tagad Selma ievēroja, ka šim mazajam vīstoklim bija divas mazas roķeles un maza krunkaina sejiņa.

Viņa nicīgi noskatījās mazajā zīdainītī. Ak, tādus zīdaiņus viņa bija diezgan bieži redzējusi, un tie viņu it nemaz neinteresēja. Viņa novērsa no tā acis, un visas viņas domas kavējās pie ciemiņa ar saldumu tūti.

— Jel paskaties, tā ir maza māsiņa, kas šonakt ieradusies pie tevis

ciemā! Tev nu būs pret viņu jāizturas labi mīļi, — sacīja krustmāte Lūvisa.

Uz to Seima nemaz nebija sagatavojusies. Jauna māsa jau būtu tīri laba, ja vien viņa prastu iet un runāt. Bet šis vīstoklītis viņu nemaz neinteresēja.

Un tikai tagad viņai piepeši kļuva skaidrs, ka nekāds cits ciemiņš nebija ieradies. Vecmāmiņa nebija domājusi nevienu citu, kā vien šo mazo nieciņu, un tas, protams, nebija vis atnesis sev līdzi saldumus.

Kad viņa visu to saprata, viņa jutās rūgti vīlusies. Viņa nekādi nespēja novaldīt asaras, un Bak-Kajsai nu vajadzēja viņu atkal uzcelt sev mugurā un nest no virtuves projām, lai retais mazais viesis nepamostas. Ak, Selmai gan bija iemesls raudāt, jo no šīs dienas viņas laimes un varas laiks izbeidzās. Bak-Kajsai vajadzēja palīdzēt Lāgerlēva kundzei kopt un tīstīt mazo bērniņu, un tam nu bija vēl vairāk vajadzīga palīdzība nekā viņai pašai. Ar šo mazo bērniņu jau nemaz nevarēja vēl prātīgi sarunāties, un tā nu iznāca, ka Selmai tagad aizvien vajadzēja gaidīt un paciesties.

Tagad arī neviens vairs tā nesteidzās Selmu parādīt apmeklētājiem. Tagad visi apskatīja un apbrīnoja mazo, autiņos ievīstīto bērniņu. Selma piepeši bija kļuvusi gluži ikdienišķīgs radījums, un viņa nu it nemaz vairs nebija labāka un ievērojamāka par Juhanu un Annu. Tā nu viņai nācās piedzīvot ne vienu vien skumju stundu visā nākamajā gadā. Ne tikai tā lieta ar saldumiem un siļķēm bija izbeigusies. Nē, tagad neviens nenāca pie viņas un nesteidzās apmainīt šķīvi, ja viņai kaut kas negaršoja, kad Lāgerlēva kundze bija viņai nolikusi priekšā sutinātas bietes vai spinātus, vai arī zaļus zirņus. Ak, nabaga Selmai tagad vajadzēja apēst visu, kas viņai priekšā nolikts.

Ja nu gadījās, ka Anna saņēma daudz skaistāku kleitiņu nekā Selma, tad neviens vairs pret to necēla iebildumus. Gluži otrādi, visiem tas šķita itin dabīgi, jo Anna bija vecākā meitene ģimenē.

Jā, brīžiem Selmas mazā sirds sāpēs kļuva gluži smaga, jo viņa nemaz vairs nebija pārliecināta un droša par to, vai tikai Bak-Kajsa nemīl šo mazo māsiņu tikpat stipri, kā viņa līdz šim bija mīlējusi savu luteklīti Selmu.

Ceļojums uz Karlstadi

Bak-Kajsa ar savu lutekli patlaban atradās ceļā. Viņas abas sēdēja uz lielo ratu bukas blakus staļļa puisim Magnusam. Magnuss bija tā aizņemts no lielās atbildības šai briesmīgajā ceļā, braucot ar trim zirgiem uz Karlstadi, ka viņš nespēja izrunāt neviena vienīga vārda.

Iekšā ratos sēdēja Luīse Lāgerlēva kundze ar Lūvisu Lāgerlēvas jaunkundzi, līdz ar Juhanu un Annu uz pakaļējā sēdekļa. Bet te uz bukas bija nesalīdzināmi jaukāk, jo te varēja pārredzēt zirgus, ko vis nevarēja tur lejā zem ratu jumta ieslēgtie braucēji. Arī Juhans daudz labprātāk būtu sēdējis Magnusam blakus uz bukas. Bet Lāgerlēva kundze bija apgalvojusi, ka tas nepavisam neesot iespējami, ka Bak-Kajsai vajadzētu iespiesties pakaļējā sēdeklī, un Selmai, protams, vajadzēja sēdēt tur, kur bija Bak-Kajsa. Arī leitnants Lāgerlēvs bija līdzi šai ceļojumā, taču viņš brauca viens pats mazos vienzirga ratos visiem citiem pa priekšu.

Tagad bija pagājis jau vesels gads, kopš mazā Selma bija saslimusi un kopš viņa nespēja vairs nedz stāvēt, nedz iet. Tagad bija nolemts vēlreiz nopietni pamēģināt līdzēt šai nelaimē, un, proti, — uzturoties kādu laiku rietumu piekrastē. Selma bija vienīgā no visiem ceļotājiem, kas bija nevesela, bet nevienam ģimenes loceklim nevarēja kaitēt, ja vasaru pavada peldvietā.

Kad Selma sēdēja tur augšā uz bukas, viņa bija gandrīz piemirsusi visas savas ciešanas un nelaimes. Ak, cik jauki gan bija tā sēdēt un kopā ar Bak-Kajsu doties pasaulē! It sevišķi vēl tādēļ, ka mazā māsiņa bija palikusi mājās. Tagad nu droši vien atgriezīsies vecās laimes dienas, kuras viņa nekad nespēja aizmirst.

Viņa nu cieši jo cieši pieglaudās Bak-Kajsai un apvija savām rociņām aukles kaklu. Aizvien no jauna viņa vaicāja, vai aukle arī priecājoties, ka viņas abas varot tā netraucēti kopā būt?

Bak-Kajsa viņai nekā neatbildēja. Taču Seima par to neko sevišķi daudz arī nebēdājās. Bak-Kajsa jau nekad nebija bijusi no runīgajām.

Lielais ceļš uz Karlstadi arī toreiz bija tikpat kalnains kā tagad. Tur bija līkais Bēvīkas kalns un Gunāra kalns, kas aizstiepjas veselu pusjūdzi garumā; tur bija arī stāvais ceļa posms augšā uz Sundgordsbergu un arīdzan Klēva, kas bija jo bīstamāka tādēļ, ka tur ceļš veda gar stāvu krauju, kas veda tieši bezdibenī. Ceļš vijās līču loču, te kalnā, te atkal no kalna lejā, likās, ka ceļojums norit starp debesīm un zemi. Leitnants Lāgerlēvs bija licis aizjūgt trīs zirgus, lai ceļojums labāk sokas, bet viņa rīkojums sagādāja staļļu puisim Magnusam un viņa zirgiem lielas rūpes.

Ja mazajai meitenei varētu būt vēl kāds prieks, kas pārspētu šo prieku, ka viņa atkal drīkstēja būt kopā ar savu Bak-Kajsu, tad tas bija brauciens trijjūgā, sēdot augstu uz bukas līdzās kučierim, kas tikko valdīja nepacietīgos zirgus, kuri smagos ratus vilka tik viegli kā kādu paijiņu. Ceļa līkumos tie pat sašķiebās un brīdi stāvēja tikai uz divi riteņiem. Te viens pārdzīvojums sekoja otram, un brīžiem zirgi, cieši savilktiem kāju muskuļiem, slīdēja gar kalnu nogāzi; te atkal, kad ceļš veda pārāk strauji lejup, kučieris Magnuss piecēlās savā sēdeklī stāvus un pātagoja tos bez žēlastības, lai piespiestu lopiņus skriet, jo citādi augstie rati draudēja apsviesties.

Šādos stipros pārdzīvojumu brīžos mazā atkal no jauna pievērsās auklei un jautāja:

— Bak-Kajsa, vai tu neesi priecīga, ka reiz atkal esi kopā ar mani vien? Vai tu neesi priecīga, ka mazais nav mums ceļā līdzi?

Bet arī tagad viņa nesaņēma atbildi, un, kad Selma pārsteigta pagriezās un raudzīja cieši ieskatīties aukles sejā, viņa redzēja, ka Bak-Kajsa bija tik pelēka kā zeme, stingām acīm un cieši sakniebtām lūpām viņa krampjaini turējās pie bukas.

— Bak-Kajsa, vai tad tu nemaz nepriecājies? — neatlaidās mazā.

Bet nē, Bak-Kajsa tiešām nepriecājās, to tagad Selma redzēja itin skaidri, un šis atklājums viņai bija tik sāpīgs, ka daudz netrūka no asarām. Beidzot tomēr Bak-Kajsa ierunājās:

— Esi jel mierā, mazā Selma! Kad cilvēks ir briesmās un karājas mata

galā, tad nevar runāt. Kaut ko tik briesmīgu neesmu vēl piedzīvojusi visu savu

mūžu, un tikai tevis dēļ neesmu vēl nolēkusi no bukas un aizskrējusi atpakaļ.

Mazā nu sēdēja gluži klusa un pārdomāja šos vārdus. Viņa vis nebija pilnīgi apmierināta. Kad viņa atradās kopā ar Bak-Kajsu, tad viņai vēl it nekad nebija bijis jābaidās. Un tagad viņai likās, ka arī Bak-Kajsai nevajadzētu baiļoties, kad viņa atradās pie Selmas. Tas jau nu gan bija jauki, ka viņa nelēca zemē un neskrēja mājup; bet vēl daudz jaukāk būtu bijis, ja viņa priecātos Selmai līdzi, un turklāt tad jau viņai nemaz neatliktu laika baiļoties.

„Uddeholmas" kajītē

Morbakas iedzīvotāji vēl aizvien atradās ceļā. Taču tagad tie vairs nesēdēja lielajos ratos, bet gan atradās uz kāda skaista tvaikoņa klāja. Šo tvaikoni sauca „Uddeholma".

Visu augu dienu viņi bija pavadījuši Karlstadē, iepirkdamies un apmeklēdami radus un paziņas. Bet tad pret vakaru viņi beidzot bija atstājuši šo pilsētu, bija stāvējuši krietnu laiciņu uz kāda gara tilta, kas veda taisni jaukajā Venerna ezerā iekšā, un bija tur gaidījuši. Bak-Kajsa atkal bija sākusi baiļoties, jo ezeram vienā pusē krasti šķita gluži lēzeni un otru krastmalu nemaz nevarēja saredzēt, un nu viņai likās, ka tur tai virzienā ir pasaulei gals. Tas jau tiešām arī šķita visai dīvaini un neparasti ne tikai Bak-Kajsai vien, kad pēkšņi no tās puses parādījās stalts balts tvaikonis un lepni piepeldēja pie tilta, kur stāvēja un gaidīja visa ģimene, un uzņēma visus uz klāja.

Kad Bak-Kajsa redzēja, ka leitnants Lāgerlēvs, viņa kundze, Lūvisas jaunkundze un Juhans ar Annu bez bailēm iet pa piestātnes tiltu, tad viņa arī saņēmās un sekoja saviem kungiem. Tik daudz uzticības un paļāvības viņai bija uz savu kungu, viņš taču tīšu prātu nevedīs savus mazos bērniņus tiešās nāves briesmās. Bet, kas notiks tad, kad viņi nonāks tai vietā, kur pasaulei liekas gals, to viņa vēl nespēja aptvert.

Viņa vislabāk būtu palikusi turpat augšā uz kuģa klāja, lai redzētu, vai ūdens tur iekrīt tieši bezdibenī vai arī tas aizplūst kaut kur citur. Bet, tikko sāka tumst, Lāgerlēvu dāmas un bērnus lūdza doties lejā. Un tā nu viņi nonāca kādā telpā, ko sauca par kajīti. Tā bija vismazākā telpa, kādu viņi jebkad bija redzējuši, un te nu viņiem vajadzēja ierīkoties naktsguļai.

Uz šaura sola, kas piekļāvās vienai kajītes sienai, atgūlās Lāgerlēva kundze — tāpat neizģērbusies. Un viņai pretī uz otra sola nolikās Lūvisas jaunkundze. Virs Lāgerlēva kundzes bija ierīkots kaut kas līdzīgs plauktam, un tur nu novietoja Juhanu; uz tāda paša plaukta, virs Lūvisas jaunkundzes, norīkoja mazo Annu. Uz grīdas starp abiem soliem novietoja kādu vilnas segu, tur gulēja Bak-Kajsa un viņai blakām mazā slimā meitene. Bet nu arī visa telpa bija gluži piepildīta. Neatlika pāri ne vismazākās vietiņas, kur varētu vai nu stāvēt, sēdēt, vai atgulties.

Gaisma bija izdzēsta, cits citam novēlēja labunakti, un visi mēģināja aizmigt. Kādu brīdi kajītē arī viss bija klusi un mierīgi.

Bet pamazām grīda, kur gulēja Bak-Kajsa ar mazo slimnieci, sāka dīvaini celties un līgoties augšup un lejup. Un tā nu mazā kā bumba vēlās te uz vienu pusi, līdz Lāgerlēva kundzes solam, te atkal atpakaļ pie Bak-Kajsas sāniem. Tas bija tikai joks un nenodarīja mazajai meitenei nekādas sāpes. Viņa tikai nespēja saprast, kādēļ grīda nav mierīga.

Pēc kāda brīža viņa dzirdēja, ka māte ar krustmāti Lūvisu savā starpā sačukstas.

—Man šķiet, ka esmu par daudz iebaudījusi no treknā laša tur pie Šēstediem, — Lāgerlēva kundze sacīja.

—Jā, arī man liekas, ka tāda ēšana nav diez cik prātīga. Viņi tak zināja, ka mums būs jābrauc pa Venerna ezeru, — atteica Lūvisas jaunkundze.

— Jā, Venerna ezers ir niķīgs ezers, — nopūtās Lāgerlēva kundze.

Te arī Bak-Kajsa sāka čukstēt:

— Jel sakiet, cienītā kundze, vai nu mēs esam nonākuši tai vietā, kur ezeram gals un kur viss ūdens gāžas iekšā bezdibenī?

— Mana mīļā, ezeram visu nakti nebūs gala, — atteica Lāgerlēva kundze, kas labi nesaprata, ko viņas bērnaukle patlaban domā.

Atkal kādu brīdi valdīja klusums, tak miera nebija. Mazā valstījās no vienas puses uz otru bez apstājas. Tagad Lāgerlēva kundze aizdedzināja kādu sērkociņu.

— Jāapskatās, vai bērni spēj noturēties savos plauktos, — viņa sacīja.

—Paldies Dievam, ka tu aizdedzināji uguni! — iesaucās krustmāte Lūvisa. — Par gulēšanu jau te nav ko domāt.

—Ak, cienītā kundze un Lūvisas jaunkundze, vai tad jūs tiešām nemaz nejūtat, ka patlaban mēs krītam aizvien vairāk uz leju? — Bak-Kajsa žēlojās. — Ak, kā gan mēs atkal izkļūsim no tāda dziļuma laukā?

—Ko gan viņa īsti domā? — Lūvisas jaunkundze jautāja savai svainei.

Viņa saka, ka mēs esam nonākuši pie pasaules ārējās malas, — atteica Lāgerlēva kundze, kas tikpat maz saprata no Bak-Kajsas vārdiem kā Lūvisas krustmāte.

Atkal kādu brīdi iestājās klusums, un ikviens nodevās savām domām. Mazajai Selmai bija tāda nojauta, ka pārējiem bailes. Viņai pašai gan klājās lieliski, viņa gulēja kā tādās lielās šūpolēs.

Bet te kāds satvēra durvju rokturi. Sarkani aizkari pašķīrās, un leitnants Lāgerlēvs smaidīdams stāvēja durvju spraugā un raudzījās kajītē.

—Kā klājas, Gustav? Vai ārā vētra? — steidzīgi jautāja Lāgerlēva kundze.

—Tā, tātad jūs esat nomodā! — sacīja leitnants Lāgerlēvs. — Jā, vējš ir mazliet pastiprinājies, — viņš tad mierīgi paziņoja. — Kapteinis bija tais domās, ka man vajagot nonākt te lejā un jums pateikt, ka ļaunāk kā tagad vairs nebūšot.

—Kas tev prātā? — jautāja krustmāte Lūvisa. — Vai tu arī negribi te atgulties?

— Jā, kur tad lai es te atliekos, Lūvisīt? — atjautāja leitnants Lāgerlēvs.

Viņš runāja tik labsirdīgā un sirsnīgā balsī, raudzīdamies visapkārt kajītē pēc kādas vietiņas, kur atgulties, ka visi kopā piepeši skaļi iesmējās. Lāgerlēva kundze un krustmāte Lūvisa, kas vēl nupat bija tā baiļojušās un jau gandrīz bija jūras slimības varā, tagad piecēlās sēdus, lai no visas sirds varētu netraucēti izsmieties. Viņām piebalsoja Juhans un Anna savos solos, un šie bērni smējās tik neapvaldīti, ka draudēja novelties zemē. Bak-Kajsa pavisam piemirsa, ka viņai nupat vajadzēja atrasties tai vietā, kur pasaulei un lielajam ezeram gals, arī viņa smējās līdzi, un mazā, kas gulēja viņai blakus uz grīdas, raustījās smieklos.

Leitnants Lāgerlēvs smējās reti, bet tagad viņš stāvēja durvīs, no visas sirds uzjautrināts, jo viņš neparko nespēja iekļūt šai telpā iekšā.

— Nu, vismaz te nedraud nekādas briesmas, — viņš tad sacīja, kad smieklu šalts daudzmaz aprima. — Tad jau es atkal uziešu augšā un papļāpāšu ar kapteini.

Viņš nu visiem novēlēja labunakti un devās augšup. Bet kajītē atkal iestājās baigā sajūta un līdz ar to bailes no jūras slimības. Lāgerlēva kundze veltīgi izmēģinājās nomierināt Bak-Kajsu, kas visu laiku gaidīja tikai mirkli, kad visi braucēji iekritīs bezdibenī. Bet mazā meitene laikam gan drīz vien iemiga, jo pārējie nakts piedzīvojumi izgaisuši viņas atmiņā.

Zeltkaļa veikalā

Tagad gan visi lielākie ceļa grūtumi bija aiz muguras. Ceļiniekiem vairs nevajadzēja baiļoties, ka viņu pajūgs apsviedīsies uz Karlstades lielceļa vai ka viņi uz Venerna ezera saslims ar jūras slimību. Viņi tagad bija laimīgi nokļuvuši Gēteborgā. Visas likstas nu bija aizmirstas, un skaistajā vasaras dienā viņi bija devušies apskatīt pilsētu.

Kad viņi tā gāja pa Rietumostas ielu, leitnants Lāgerlēvs soļoja visiem pa priekšu, spieķi rokā, cepuri atstūmis pakausī, un degunkniebi uz deguna. Aiz viņa nāca Lāgerlēva kundze ar Juhanu pie rokas, viņai sekoja Lūvisas jaunkundze ar Annu, un pašās beigās soļoja Bak-Kajsa ar mazo Selmu. Viņa nesa bērnu uz rokas, jo te pilsētā viņai šķita nepiedienīgi celt mazo sev mugurā.

Leitnants Lāgerlēvs bija tērpies brūnos svārkos, un galvā viņam bija viegla gaiša salmene. Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze lepojās baltām Panamas cepurēm ar platu viļņojošu malu, ap pleciem tām bija pašausti apņemamie lakati, kas, trīsstūri saliekti, gandrīz vai apsedza viņu platos melna zīda svārkus ar smalkajiem samta ņieburiem un baltajām mežģīņu iešuvēm un kuplajām mežģīņu aprocēm. Juhanam bija glīts uzvalks ar melnu samta blūzi, un Annai stipri iestērķelēta katūna kleitiņa zilām punktīm un cepure līdz ar saulessargu un krinolīnu. Arī Selmai bija tāda pati gaišzila katūna kleita, stipri iestērķelēta, tikai viņai nebija galvā cepures, bet gan tāpat mājās pagatavots balts galvastērps; viņai nebija nedz saulessarga, nedz krinolīna.

Tā uz priekšu soļojot, leitnants Lāgerlēvs brīžiem atskatījās atpakaļ un vēroja sieviešu un bērnu rindu, kas nāca aiz viņa. Viņš tad pamāja ar galvu, pasmaidīja, un varēja it labi nomanīt, ka viņam bija visai patīkami, ka visi nāca tam līdzi.

— Te vēl neviens no mums nav bijis, — viņš sacīja, — tad nu arī apskatīsim visu labi un sīki.

Viņi visi kopā devās pa kādu ielu, vērodami namus un kanālus līdz ar tiltiņiem, apskatīja braucējus ratos un kājāmgājējus, noraudzījās izkārtnēs un gāzes laternās, bet visvairāk gan viņu uzmanību saistīja skatlogi.

Leitnants Lāgerlēvs neskubināja ātrāk doties uz priekšu, gluži otrādi, viņš gribēja visiem atļaut pēc sirds patikas pamielot acis un prātus.

— Te mūs neviens nepazīst, — viņš sacīja, — te jūs varat skatīties, cik vien jums tīk!

Kādā modes veikala logā Lūvisas jaunkundze ieraudzīja cepuri, izrotātu ar baltām gulbju pūkām un liegi sārtiem rožu pumpuriem. Un te nu viņa ar Annu pie rokas apstājās kā apburta. Tad arī leitnantam Lāgerlēvam un Lāgerlēva kundzei ar Juhanu un Bak-Kajsai ar Selmu uz rokas vajadzēja apstāties šīs gulbju dūnām rotātās cepures priekšā. Bet Lūvisas jaunkundze nemaz nespēja domāt par pārējiem, viņa stāvēja tur kā apmāta, un leitnants Lāgerlēvs priecājās, redzot viņu tik sajūsminātu. Beidzot arī viņam aptrūka pacietības.

—Tu tak droši vien nebūsi nodomājusi šo cepuri iegādāties, Lūvisa? — viņš jautāja. — Vai tu zini, tā gan labāk piestāvētu septiņpadsmitgadīgai meitenei.

—Arī vecākai sievietei tas sagādā prieku, kad redz kaut ko daiļu, — atteica krustmāte Lūvisa, kurai jau pirmās jaunības laiks bija aiz muguras, kaut gan viņa vēl aizvien izskatījās stalta un glīta.

Kad nu beidzot viņa bija atrāvusies no šī skatloga aplūkošanas, kur viņu valdzināja gulbju dūnām izrotātā cepure, visi nonāca pie kāda zeltkaļa loga, un še nu leitnants Lāgerlēvs bija tas, kas apstājās kā piekalts. Kad viņš kādu brīdi bija vērojis gredzenus un rokassprādzes, un sudraba karotes, un biķerus, un visu pārējo, kas tur logā bija izstādīts, viņš no lielas sajūsmas sāka klusi pie sevis lādēties.

— Še gan mēs iesim iekšā! — viņš sacīja.

— Bet, Gustav, mēs taču tagad nepirksim tamlīdzīgas lietas, — brīdināja viņu Lāgerlēva kundze.

Viņa uzlika savu roku vīra elkonim un gribēja viņu aizturēt; bet viņš jau bija paguvis atvērt lielās stikla durvis un patlaban taisījās doties zeltkaļa veikalā iekšā. Tad nu arī citiem nekas neatlika, vajadzēja viņam sekot, un Lāgerlēva kundze ar Juhanu, Lūvisas jaunkundze ar Annu un Bak-Kajsa ar Selmu uz rokas, it visi sekoja viņam.

Kad viņi iegāja iekšā, leitnants Lāgerlēvs jau stāvēja pie letes un runāja ar kādu jaunu pārdevēju.

— Nē, pirkt es nekā negribu, — viņš sacīja, — bet tur, skatlogā, atrodas tik

daudz skaistu lietu, ka nevarējām atturēties un tā ienācām iekšā lūgt parādīt

mums arī tās citas skaistās lietas, kas jums vēl te atrodas.

Jaunais cilvēks, ar kuru viņš tā sarunājās, izskatījās mazliet apjucis, viņš nezināja, kā viņam izturēties un ko atbildēt. Un pa to laiku Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze jau bija paspējušas uzlikt roku leitnanta Lāgerlēva pleciem un mēģināja viņu atrunāt un izvilināt laukā no veikala.

Bet te ieradās no dibenistabiņas pats veikala īpašnieks. Viņš laikam bija dzirdējis, ka veikalā ienākuši vairāki pircēji, un varbūt domāja, ka izdosies labs darījums. Viņš nu nostājās jaunajam palīgam blakus, uzlika rokas uz letes un jautāja:

— Ar ko varu pakalpot?

Leitnants Lāgerlēvs vēlreiz paskaidroja savu vēlēšanos. Viņš jautāja, vai drīkstot tuvāk apskatīt visas šīs skaistās lietas, kas atrodoties te visapkārt, kaut gan viņš patlaban neesot spējīgs tās nopirkt.

Zeltkalis mazliet pagrieza galvu un raudzījās iešķībi augšup leitnantā Lāgerlēvā.

—Kungs gan laikam ieradies no Vermlandes? — viņš tad jautāja.

—Jupis lai parauj, kas gan es cits būtu, ja ne vermlandietis! — izsaucās leitnants Lāgerlēvs. — Protams, esmu no Vermlandes.

Te nu visi sāka skaļi smieties, it visi, kas vien atradās zeltkaļa veikalā. Visi veikala kalpotāji un kantoristi nu smiedamies apstāja leitnantu Lāgerlēvu, un no dibenistabas vēl iznāca laukā smalki tērpta dāma, tā bija zeltkaļa kundze, arī viņa gribēja zināt, kas tur veikalā tik jautrs notiek.

Bet Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze pārdzīvoja vislielāko apjukumu, viņas daudz labāk būtu atradušās karietē un drebējušas bailēs vai arī ļautos labāk vētrā un viļņos šūpoties Venerna ezerā, nekā stāvētu šeit tik greznā veikalā. Un viņas abas no jauna mēģināja pierunāt leitnantu Lāgerlēvu atstāt zeltkaļa veikalu.

— Jel nāc taču, Gustav! — viņas lūdzās. — Dieva dēļ, ļauj mums iet projām!

— Nē, nē, — sacīja zeltkalis savā vislaipnākajā balsī, — palieciet, palieciet vien! Mēs lūdzam atļauju visu jums izrādīt, kas vien te ir.

Viņš nu izdalīja veikala kalpotājiem pavēles, un atvērās skapji, un pa kāpnēm aizsniedza augšējos plauktus, un drīz vien visas veikala letes bija pārkrautas zelta un sudraba izstrādājumiem. Pats zeltkalis un viņa sieva cītīgi izmeklēja, kas vien viņiem bija vissmalkākais un visvērtīgākais ko parādīt, un izrādīja un izstāstīja saviem apmeklētājiem, kādam nolūkam visas šīs lietas gatavotas un kā tās izstrādātas.

Leitnants Lāgerlēvs nospodrināja savas acenes zīda kabatlakatiņā, lai labāk varētu visu aplūkot. Viņš apbrīnoja un priecājās par smagajām sudraba kannām, paņēma tās rokā un apraudzīja skaistos sudraba rotājumus.

— Paskaties tikai, Lūvisa, — viņš tad sacīja, — te ir vēl daudz lieliskāki nekā Sunnes prāvesta mājā!

Kādu citu sudraba trauku viņš rādīja Bak-Kajsai un sauca, turēdams to Bak-Kajsas acu priekšā:

— Paraugies, Osbergas milzis droši vien neēd no smalkāka trauka, Kajsa!

Visi veikala kalpotāji smējās, sačukstējās un uzjautrinājās par dīvainajiem svešiniekiem. Arī pats zeltkalis un viņa sieva bija jautrā omā, bet viņi izturējās citādi. Viņi bija laipni, un acīmredzot leitnants Lāgerlēvs viņiem patika visai labi. Nepagāja ilgs laiks, kad viņi zināja, kas viņš tāds un no kurienes, un kas tie tādi, kas viņam atnākuši līdzi; viņi uzzināja, ka viņš grib doties uz Stremstadi, lai dziedētu savas meitiņas kāju; mazajai bija kāda grūti dziedināma kaite kājā, tā ka viņa nemaz nespēja paiet.

Kad Lāgerlēva kundze ar Lūvisas jaunkundzi manīja, cik labā virzienā visa šī lieta ievirzās, viņas nomierinājās un arī pašas sāka līdzi jūsmot un apbrīnot. Lāgerlēva kundze bija visai sajūsmināta, kad piepeši atrada kādā sudraba karotē to pašu seno rakstu, kāds bija sudrablietām viņas vecāku mājās, un Lūvisas jaunkundzi tāpat ielīksmoja kāds sudraba cukura trauks, kā pirmāk gulbju dūnām rotātā cepure.

Kad viņi beidzot bija visu aplūkojuši pēc sirds patikas, viņiem likās, ka jāšķiras no veciem draugiem. Zeltkalis un viņa sieva vēl pavadīja viņus līdz pat ielai. Garāmgājēji droši vien nodomāja, ka šie ļaudis tur veikalā iepirkušies par daudziem tūkstošiem kronu.

—Jā, vēlreiz lūdzu mani atvainot par apgrūtinājumu, — teica leitnants Lāgerlēvs, sniedzot atvadoties roku.

—Par to nemaz nav vērts runāt, leitnanta kungs, — atteica zeltkalis.

—Mēs jums sagādājām tik lielas pūles, — Lāgerlēva kundze ierunājās, it kā atvainodamās.

—Jūs mums sagādājāt visai jauku stundu, — atbildēja zeltkalis. — Nepārmetiet sev veltīgi. Arī mums, te veikalā stāvot, ir prieks kaut ko darīt, kauču vienīgi savai patikšanai un priekam.

Kad nu leitnants Lāgerlēvs turpināja ceļu pa Rietumostas ielu, viņa salmene sēdēja vēl jo vairāk pakausī. Viņš līksmi vēdināja savu spieķi, un bija skaidri redzams, ka viņš varen lepns par savu piedzīvojumu.

Bet Lāgerlēva kundze klusītiņām sacīja Lūvisas jaunkundzei:

—Nemaz nespēju tev pateikt, cik baigi man bija ap sirdi, man tā vien likās, ka viņi vienkārši izsviedīs mūs visus ārā.

—Jā, to veikt nespētu neviens cits cilvēks, kā vienīgi Gustavs, — atteica Lūvisas krustmāte. — Bet viņš jau nu reiz ir tāds cilvēks, kam nemaz nav iespējams pretī turēties.

Holmen Gro

Arī par ēdamo mūsu ceļotājiem nebija nekādu rūpju; viņi tikai aizgāja tirgū un sapirkās visu, kas vien bija vajadzīgs. Viņiem nebija arī ko bažīties, vai govis pietiekami pabarotas un vai auzas labi paaugas, jo tagad viņi dzīvoja te uz kailām klintīm ūdens malā un bija pavisam piemirsuši, ka pasaulē vēl ir pļavas un lauki. Viņiem nebija arī nekādu bēdu par ciemiņiem, kas ieradās no tālienes, nebija jāstāv piesildītā virtuvē un jāgatavo viesiem ēdieni, nevajadzēja lauzīt galvu, kur ciemiņus novietot un vai gultas veļas pietiks. Ja lopi saslima, vai arī ja saimniece saķildojās ar kalponi, tad Lāgerlēvu ģimenei tagad par visu to nebija nekādas daļas. Tagad tā bija brīva, bez jebkādiem ikdienišķiem pienākumiem, un dzīvoja tikai savai veselībai un priekam, nedomājot par bēdām un rūpēm.

Vēl it nekad viņiem nebija klājies tik labi. Lāgerlēva kundze, kas no Stremstades te bija ieradusies mazliet savārgusi un gluži kalsna, tagad kļuva apaļāka un ieguva sārtus vaigus. Viņa uzreiz izskatījās desmit gadu jaunāka un arī attiecīgi jutās. Lūvisas jaunkundze, kura bija resna un lēna, un visai kautrīga, tā kā svešu klātbūtnē viņa pat neuzdrošinājās ne vārdiņu pateikt, tagad kļuva acīmredzami tievāka, it kā atplauka un atsila, un kļuva runīgāka. Juhans ar Annu ieguva sev daudz draugu Stremstades bērnu pulkā. Juhans bija gluži aizrāvies ar krabju zveju, Anna turpretim bija svētlaimīga, ka sadraudzējusies ar divām meitenēm, pilsētas konditorejas īpašnieka bērniem, kas viņu bieži pacienāja ar saldumiem. Viņa pat paziņoja, ka nemaz vairs nevēloties braukt atpakaļ.

Kas attiecas uz mazo slimo meiteni, tad vecāki gan nevarēja novērot, ka viņas veselības stāvoklī kaut kas būtu grozījies uz labo pusi. Bet mazajai pašai par to nebija nekādu bēdu. Viņa bija tikpat laimīga kā visi pārējie. Beidzot viņai nu klājās tā, kā viņa no sirds bija vēlējusies: Bak-Kajsa un viņa bija nešķiramas draudzenes. Tagad viņa atkal drīkstēja pavēlēt visu, kas vien iešāvās prātā, un mazā bija atkal tikpat izlutināta kā savas slimības sākumā, šai neaizmirstamā laikā.

Bet vislabāk gan klājās pašam leitnantam Lāgerlēvam. Pirmajās nedējās gan viņš saņēma dažu labu noraidošu skatienu un dzirdēja strupas atbildes, kad, sastapis pirmo cilvēku, tūlīt sāka ar to sarunāties, gluži tāpat, kā viņš pastaigātos savas Morbakas apkārtnē. Bet tas viņu it nebūt neatbaidīja. Tas viņam ķertos pat pie goda, ja viņš šos Stremstades ļaudis nesavaldzinātu un neiegūtu sev draugos. Un tiešām, ilgi tie vis nespēja viņam pretoties.

Drīz vien pār sievu bargajām sejām pārlidoja viegls smaids, kad viņas sastapa leitnantu Lāgerlēvu kur pilsētas ielās, jo viņš taču bija tās apmeklējis viņu būdiņās, apjautājies, kā klājoties viņu vīriem, bija uzslavējis bērnus un beidzot bija atļāvis pacienāt sevi ar kafiju. Vesels pulks mazu zēnu sekoja viņam pēdās, jo viņi bija izdibinājuši, ka šim kungam kabatas aizvien pilnas kapara sīknaudas gabaliem. Arī ar vietējiem zvejniekiem viņš bija lieliski sadraudzējies; cits pēc cita tie uzaicināja viņu braukt līdzi makreļu zvejā. Visi vecie kuģu kapteiņi, kas tagad vecuma dienās bija spiesti palikt mājās un vēl aizvien tikpat karsti kā jaunības dienās ilgojās pēc jūras, uzlūdza viņu uz glāzi groka savās mazajās verandās. Te viņi nu pastāstīja savas senākās gaitas un piedzīvojumus, un visu, ko viņi bija pieredzējuši tur, laukā, plašajā pasaulē.

Leitnantam Lāgerlēvam bija laipna, draudzīga daba, viņš aizvien vēlējās zināt, kā te, tik tālā vietā, ļaudis dzīvo un kā viņiem klājas. Viņš nebaidījās ne no zemas, ne augstas kārtas, un sarunas vielas viņam it nekad neaptrūka. Turklāt vēl viņš izskatījās tik labsirdīgs un laipns, tad jau arī nebija nekāds brīnums, ka visi Stremstades iedzīvotāji viņu tik labi ieredzēja.

Bet neviens arī nevarēja apgalvot, ka viņš šo savu varu pār citu cilvēku sirdīm neapzinātos.

Morbakiešiem šai ceļojumā tiešām bija laimējies. Viņi te sastapa arī senus, labus draugus no Vermlandes un ar tiem nu satikās diendienā. Te bija maģistrs Tobiesons ar sievu un savām divi māsām no Fīlipstades, kā arī maģistrs Lundstrems, kas vēl nebija precējies; visi nu turējās kopā pulciņā.

Kopā ar šiem saviem draugiem viņi nu nodibināja mazu savienību un izbrauca tālos buru laivu sirojumos katru dienu vai ik pārdienas. Šie laivu braucieni sagādāja bērniem neaprakstāmu prieku. Tad arī leitnants Lāgerlēvs parasti mēdza atstāstīt visus jokus un jautros notikumus, ko Stremstades ļaudis viņam bija pastāstījuši. Dažs labs bija uz viņu šķībi noskatījies, bet citi bija cieši apgalvojuši, ka esot patiesi žēl, ka tāds lielisks cilvēks kā viņš neesot jūrnieks. Laivā aizvien atradās arī pāris paprāvu grozu, un, kad braucēji bija noguruši laivā sēdēt, tad izkāpa kaut kur malā un uz kailajām klinšu salām ieturēja īstu svētku mielastu. Bērni te naski lasīja skaistos gliemežvākus. Viņi vēl nekad tos nebija redzējuši un bija gluži pārsteigti, ka drīkstēja šīs dārgās mantas lasīt, cik vien viņu sirdis vēlējās. Šie gliemežvāki gādāja viņiem tikpat lielu prieku kā puķes pļavā vai ogas.

Tā kādu dienu tie atkal bija izbraukuši buru laivā. Vējš un laiks bija visai labvēlīgi. Arī grozi atradās laivā. Leitnants Lāgerlēvs stāstīja vienu notikumu jautrāku par otru, un visi braucēji priecājās par šo jauko pēcpusdienu.

Nelaimīgā kārtā kāds no braucējiem ieminējās, ka vēl ne reizi neesot apskatīta mazā saliņa, kas guļ tieši pretim Stremstadei un ko dēvē par „Holmen Gro". Un tūlīt visi nolēma, ka šoreiz jāpiestājas pie šīs salas un tur drusku jāiestiprinās.

Bet lieta tāda, ka pirms daudziem gadu simteņiem uz šīs salas mita kāda slavena ragana, vārdā Tita Gro. Tā bijusi varenāka par pašu velnu. Kamēr viņa dzīvoja, neviens cilvēks nedrīkstējis spert kāju uz šīs salas. Bet ja nu gadījies, ka kāds tomēr uzdrošinājies, tad aizvien bija notikusi kāda nelaime. Vai nu viņš pārlauzis roku vai kāju, vai arī noslīdējis no gludajam klintīm jūrā.

Bet tagad, kad Tita Gro jau sen mirusi, varēja droši pamēģināt un apskatīt šo salu tuvāk, tas vairs nevarēja būt bīstami. Laivas vadītājs gan brīdināja no izkāpšanas malā. Vēl iepriekšējā pavasarī viņš kopā ar pāris citiem vīriem bija izgājis šķērsām cauri šai salai, bet kāds no viņa līdzbiedriem bija iekritis aizā un lauzis kāju.

Bet pēc šī nostāsta sala braucējiem izlikās vēl jo vilinošāka. Viņi ilgot ilgojās to apskatīt un paši savām kājām stāvēt uz tās.

Buru laiva nu aizslīdēja šķērsām pāri uz salu, pabrauca garām kādai stāvai klinšu sienai, un laivas vadītājs meklēja vietu, kur piestāties.

Šai mirklī mazā Anna Lāgerlēva paraustīja savu māti aiz rokas.

— Māmiņ, — viņa sacīja, — Selma raud.

Jā, patiesi, slimā meitene sēdēja un raudāja! Visu laiku viņa it nemaz nebija baidījusies, un tagad pēkšņi viņu bija pārņēmušas spējas bailes. Arī viņa, tāpat kā visi pārējie, bija priecājusies, ka būs tik jauki izkāpt malā Holmen Gro salā. Bet tagad klinšu sienas izskatījās tik drūmas un atbaidīgas! Bērnu biedēja šīs tumšās klinšu sienas, citādi viņam nekas nekaitēja.

Citi viņu iztaujāja, kādēļ gan viņa raudot. Bet mazā negribēja atbildēt. Viņa taču nedrīkstēja sacīt, ka viņai bail no tumšās klinšu sienas. Beidzot arī neviens vairs atbildi negaidīja. Laivas vadītājs bija patlaban atradis labu piestātnes vietu, un tagad visiem bija citas domas.

Tai mirklī, kad laiva piebrauca salai, maģistrs Lundstrems no Fīlipstades ar trosi rokā lēca krastā. Bet gluži tā, it kā krastā stāvētu kāda neredzama būtne un iesistu viņam spēji pa krūtīm, tā viņš atsprāga atpakaļ un iekrita no klints, uz kuras stāvēja, atmuguriski jūrā.

Šausmas, izbailes un baiļu pilni saucieni! Tikpat ātri kā kaija, kas šaujas pakaļ zivij, laivas stūrmanis metās pāri laivas malai, satvēra slīcēju aiz apkakles un beidzot izvilka garo maģistru, līdz ādai izmirkušu, bet citādi neievainotu, laukā no ūdens.

Protams, visi braucēji bija briesmīgi uztraukušies, ieraugot tuvu cilvēku nāves briesmās, un, kaut gan pašas briesmas jau bija garām, labā oma, kāda valdīja pirms šī notikuma, vairs nespēja atgriezties.

Maģistrs Lundstrems gan uzaicināja visu sabiedrību izkāpt krastā, lai viņam atstājot laivu, viņš tad žigli aizbraukšot atpakaļ uz Stremstadi un pārģērbšoties sausās drēbēs. Neesot jau nemaz tik tālu, un laiva varot tūlīt atgriezties atpakaļ pēc pārējiem brauciena dalībniekiem.

Bet šāds priekšlikums nevienam nebija pieņemams. Visiem bija jau diezgan no šīs Holmen Gro salas. Nevienam nebija vairs ne mazākās vēlēšanās izkāpt uz apglumējušām klintīm un rāpties augšup pa stāvo sienu.

Tā nu visi devās atpakaļ uz Stremstadi, un ikviens klusībā pārdomāja, vai tik vecajā nostāstā neslēpjas kāda kripatiņa patiesības. Vai tad nebija dīvaini, ka šādam nelaimes gadījumam vajadzēja notikt taisni te? Bija taču apskatītas un apbraukātas vai visas apkārtējās salas un saliņas te, Stremstades šērās, braucēji bija kāpuši krastā, un it nekas bīstams viņiem nebija atgadījies, aizvien viss beidzās laimīgi.

—Man jau tūlīt kļuva tā baigi ap sirdi, kad mazā iesāka raudāt, — ierunājās Tobiesona jaunkundze. — Es jau tūlīt nojautu, ka mums draud kas ļauns.

—Un ko tad jūs sakāt par šo lietu, leitnanta kungs? — ievaicājās otra Tobiesona jaunkundze, griezdamās pie uzrunātā.

—Ko es saku? — atvaicāja uzrunātais. — Es vienkārši saku, ka citādi nemaz nevarēja būt, ja jau reiz mēs sūtām krastā tādu augsti mācītu kungu. Titai Gro tas nav nekāds īstais vīrs!

—Tātad jūs domājat, — sacīja Tobiesona jaunkundze, — ja kāds cits — — — piemēram, pats leitnanta kungs, būtu lēcis krastā, tad ragana viņu saņemtu citādi?

—Tieši tā es domāju! — iesaucās leitnants Lāgerlēvs.

Mīļais Dievs, kas tā bija par smieklu šalti! Viss drūmais noskaņojums pēkšņi bija kā ar roku atņemts. Ikviens iztēlojās, kā gan īsti notiktu leitnanta Lāgerlēva sastapšanās ar Titu Gro.

Jā, tiešām gan, leitnants Lāgerlēvs zināja, ka viņam nav iespējams pretī turēties.

Mīļais Dievs, cik sirsnīgi visi smējās!

Paradīzes putns

Lāgerlēvu ģimene apdzīvoja kādu gluži mazu namiņu Kārļa ielas augšējā daļā un jutās tur visai omulīgi. Leitnants Lāgerlēvs kopā ar bērniem nolēma pat, ka šī mājiņa jāsauc par Mazo Morbaku. Tas, protams, bija vislielākais gods, ko vien kāds nams svešā pilsētā varēja izpelnīties.

Namiņa priekšā, latiņu sētas iežogots, auga dārzs, kura ēnaino koku pavēnī parasti ēda brokastis un vakariņoja. Abas šīs ēdienu kārtas sagatavoja tepat mājās. Aiz namiņa vēl bija neliels zemes gabaliņš, tas bija apstādīts kartupeļiem. Un aiz tā, gluži blakus stāvai klinšu sienai, stāvēja maza būdiņa, kas nebija neko daudz lielāka par „Uddeholma" kajīti. Šai mazajā būdiņā dzīvoja mājas saimniece, kapteiņa Bergstrema kundze.

Lāgerlēvu ģimene bija uzzinājusi, ka ziemā Bergstrema kundze pati apdzīvojot lielāko namu, bet vasarā izdodot to vasarniekiem un pa to laiku pati pārkravājoties uz mazo būdiņu. Tur nu viņa sēdēja no rīta līdz vakaram starp saviem ziedu pilnajiem oleandru kokiem, un visi galdi un sienu plaukti bija krautin nokrauti visdīvainākām lietām no svešajām zemēm; tās visas bija pārvedis kapteinis Bergstrems.

Kad nu Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze dzēra kafiju pie saviem draugiem un leitnants Lāgerlēvs bija piedalījies makreļu zvejā, laukā, jūrā, bet Anna bija aizgājusi pie savām draudzenītēm konditorejā un Juhans pie saviem krabjiem, tad Bak-Kajsa paņēma savu mazo slimo meiteni uz rokas un kopā ar viņu aizsoļoja līdz Bergstrema kundzes būdiņai.

Mazā meitene jutās visai omulīgi pie šīs Bergstrema kundzes, zem viņas oleandru kokiem, gluži tikpat labi un droši, it kā sēdētu mājās pie vecmāmiņas stūra atzveltnī. Bergstrema kundze gan neprata stāstīt pasakas, bet viņai bija liels pulks visai ievērojamu lietu, ko viņa nu izrādīja Bak-Kajsai.

Tur bija lieli gliemežvāki, kuros it kā šalca un klusi dziedāja, ja tos paturēja pie auss, tur bija porcelāna vīri garām bārdām, kas esot atvesti no pašas Ķīnas, tur bija divi lieli apaļi kausi, viens no tiem bija izdobts kokosa rieksts, otrs tukša strausa ola.

Parasti gan Bak-Kajsa un Bergstrema kundze sarunājās par nopietniem dievbijīgiem jautājumiem, no kuriem bērns nekā daudz nesaprata. Bet reizēm gadījās arī kāds vienkāršāks sarunas temats. Tad Bergstrema kundze pastāstīja par savu vīru un viņa tālajiem ceļojumiem. Abas viešņas nu uzzināja, ka viņam piederot liels, skaists kuģis vārdā „Jēkabs" un patlaban šis kuģis esot ceļā uz Sv. Ivesa salu Portugālē, kur uzņemšot sāls kravu.

Bak-Kajsa ievaicājās, vai Bergstrema kundze spējot saglabāt savu dvēseles mieru, kad viņas vīrs atrodoties briesmīgajā jūrā? Bet Bergstrema kundze atteica, — esot kāds, kas par viņas vīru aizvien esot nomodā un viņu apsargājot. Un ja vien viņš esot uz kuģa, tad viņai vairs neesot ko bēdāties, viņa tad raizējoties tikpat maz, it kā viņas vīrs staigātu Karlstades ielās.

Tūlīt pēc šīs sarunas Bergstrema kundze griezās pie mazās meitenes un sacīja, viņas vīrs laikam gan drīz vien atgriezīšoties mājās, un uz „Jēkaba" atrodoties kaut kas, kas mazajai sagādātu prieku, proti — paradīzes putniņš.

Protams, mazo meiteni tas visai ieinteresēja. — Kas tas tāds ir, tāds paradīzes putns? — viņa vaicāja.

— Droši vien, Selma, tu jau būsi dzirdējusi savu vecmāmiņu stāstām

par paradīzi, — sacīja Bak-Kajsa.

Jā, tiešām, tagad arī Selmai tas atausa atmiņā. Vecmāmiņa viņai bija gan stāstījusi par paradīzi, un viņa savā prātā bija izdomājusi, ka tur izskatās apmēram tāpat kā rožu dārzā, Morbakas rietumpuses piebūves priekšā. Tai pašā reizē viņai kļuva arī skaidrs, ka paradīze stāv kaut kādā sakarībā ar mīļo Dieviņu, un tūlīt jau viņai radās jauna doma: droši vien tas, kas apsargāja Bergstrema kundzes vīru, tā, ka viņai nemaz vairs nebija jābaidās, vai nu viņš atradās augšā uz "Jēkaba" klāja, vai pastaigājās Stremstades ielās, droši vien tas nebija neviens cits, kā šis paradīzes putns.

Un šo putnu nu Selma tiešām ļoti gribēja redzēt. Varbūt viņš spēs arī viņai palīdzēt. Visi cilvēki nožēloja viņas tēvu un māti, ka viņiem tāds slims bērns. Un arī šis dārgais ceļojums bija noticis vienīgi viņas dēļ.

Viņa tik labprāt būtu pavaicājusi Bergstrema kundzei vai Bak-Kajsai, vai viņām abām arī neliekas, ka šis paradīzes putns varētu viņai palīdzēt, bet viņai trūka drosmes. Viņa baidījās, ka viņu sāks izsmiet.

Bet šo sarunu viņa vis nepiemirsa. Katru dienu viņa no jauna vēlējās, kaut jel „Jēkabs" pārbrauktu un paradīzes putns varētu atlaisties malā.

Un skat! Dažas dienas vēlāk viņa dzirdēja stāstām, ka „Jēkabs" tiešām esot pārbraucis.

Mazajai nu bija ļoti liels prieks, bet viņa nerunāja ne ar vienu cilvēku par šo lietu, tā viņai šķita par daudz liela un svēta. Viņa atcerējās, cik nopietna bija izskatījusies viņas vecmāmiņa, kad tā stāstīja par Ādamu un Ievu. Arī Annai un Juhanam viņa neko negribēja stāstīt par šo paradīzes putnu, kas atradās uz „Jēkaba" un ko viņa bija nolēmusi lūgt, lai tas viņu atkal padara veselu. Nē, pat Bak-Kajsai viņa nekā neteica!

Bet putns nekur nebija redzams, un tas nu bija visai savādi. Ikreiz, kad Selma ieradās pie Bergstrema kundzes, viņa gaidīja, ka ieraudzīs to sēžam oleandru kokā, bet viņa nekad tur nebija.

Mazā nu apvaicājās Bak-Kajsai, bet Bak-Kajsa domāja, putns vēl aizvien esot augšā uz „Jēkaba".

— Bet drīz tu viņu drīkstēsi apskatīt, — viņa sacīja, — jo leitnants

Lāgerlēva kungs teica, ka rīt mēs visi dosimies uz „Jēkabu".

Un Bak-Kajsai bija taisnība. Kapteinis Bergstrems vēl ne dienu nebija nodzīvojis malā, kad jau viņi abi ar leitnantu Lāgerlēvu tā bija sadraudzējušies, kā senseni draugi. Pats leitnants jau vairākas reizes bija apciemojis „Jēkabu" jūrā, un tas viņam gauži patika. Viņš nu vēlējās, lai visa ģimene redz, cik tur jauki.

Kad viņi izgāja no mājām, nevienam nebija skaidrs, ko īsti nozīmē izkāpt uz „Jēkaba" klāja. Mazā slimā meitene savā prātā bija iztēlojusi, ka ,Jēkabs", tāpat kā citi tvaikoņi, stāv noenkurots krastā. Bet tā vis nebija. „Jēkabs" stāvēja tālu laukā, jūrā, un viņiem vajadzēja sēsties laivā un irties turp. Arī tas bija visai dīvaini: jo tuvāk viņi nāca „Jēkabam", jo lielāks tas izauga. Tagad viņš tur gulēja kā liels stāvs kalns, un šķita gluži neiespējami, ka tie, kas patlaban sēdēja mazajā airu laivā, varētu pa to uzrāpties augšā.

Krustmāte Lūvisa tūdaļ skaidri pateica, ja šis augstais kuģis esot viņu ceļamērķis, tad viņa zinot gluži noteikti, ka viņa nekādā ziņā netikšot augšā uz klāja.

— Pagaidi vien mazliet, Lūvisīt! — sacīja leitnants Lagerlēvs. — Tu pati vēl redzēsi, tas ies daudz vieglāk, nekā vari iedomāties.

Bet Lūvisas jaunkundze paziņoja, ka viņa tikpat labi varot mēģināt uzrāpties augšā pa Laholmenas karoga kārti. Un viņai pat likās, ka vislabāk būtu griezt laivu atpakaļ un doties mājup.

Arī Lāgerlēva kundze un Bak-Kajsa viņai piekrita un izteica vēlēšanos tūlīt braukt atpakaļ.

Bet leitnants Lāgerlēvs bija ietiepīgs un tik viegli vis nepadevās. Nē, nē, viņām bija jāuzkāpj augšā, tur taču nedraudot ne vismazākās briesmas. Varbūt šī esot vienīgā reize, kad viņi redzot tik lielu preču tvaikoni, un šo izdevību nu gan nevarot palaist garām.

— Jā, bet tad, ja mēs tur uzkļūtu augšā, mēs nekad vairs netiktu zemē, —

sacīja Lūvisas krustmāte.

Turp braucot, viņi sastapa kādu laivu, tā bija piekrauta maisiem.

— Vai tu redzi šo laivu? — leitnants Lāgerlēvs jautāja savai māsai.

— Vai tu arī zini, kas tais maisos atrodas?

—Nē, mīļo Gustav, kā tad lai es to zinu? — atteica Lūvisas jaunkundze.

—Nu redzi, tie ir sāls maisi no „Jēkaba", — viņai paskaidroja brālis. — Un šiem maisiem nav ne roku, ne kāju, bet tie tomēr nokļuvuši no kuģa lejā. Ja jau maisi to var, tad jau tu arī to spēsi.

— Kā tad! Uzvelc arī tu krinolīnu un garus svārkus, gan tava uzņēmība drīz vien izkūpēs! — atteica Lūvisas jaunkundze.

Tā viņi viens otru zoboja pa visu brauciena laiku. Mazā meitene, kura tik ļoti kāroja redzēt paradīzes putnu, klusībā vēlējās no visas sirds, kaut jel krustmāte Lūvisa un visi citi beidzot piekristu un pamēģinātu uzkļūt augšā uz klāja. Bet arī viņai pašai tas šķita gluži neiespējami.

Un tomēr viņu laiva beidzot apstājās pie virvju kāpnēm, kas šūpojās gaisā, daži matroži no „Jēkaba" klāja ielēca laivā, lai palīdzētu atbraucējiem. Pirmā, ko viņi satvēra, bija mazā meitene. Kāds matrozis mazo pasniedza savam biedram, kas viņu uznesa augšā pa virvju kāpnēm, vai kā tās tur dēvēja, un tad nolika uz „Jēkaba" klāja. Tur viņš mazo atstāja, steigdamies atpakaļ palīdzēt citiem viesiem. Un tā nu mazā palika tur, augšā, gluži viena pati.

Viņa bija izbijusies, jo atradās uz šaurās klāja malas, kur tikko varēja nostāvēt. Turpat viņas priekšā bija atvērta kāda liela plata lūka, un tās dziļumos gulēja kaut kas tik balts kā sniegs, to patlaban bēra maisos.

Ilgu laiku viņa tur stāvēja viena pati, jo laikam laivā bija atkal izcēlušās domstarpības. Neviens nebija redzams, un, kad viņa daudzmaz bija nomierinājusies, viņa, protams, sāka raudzīties, kur gan varētu atrasties paradīzes putns.

Vispirms viņa raudzījās augšup takelāžā. Viņa bija iztēlojusies, ka paradīzes putnam jābūt vismaz tik lielam kā tītaram, tad jau nemaz nebūs grūti viņu saskatīt.

Bet, tā kā putns nekur nebija ieraugāms, viņa griezās pie kapteiņa Bergstrema kajītes zēna, kas gadījās turpat tuvumā, un vaicāja viņam, kur atrodoties paradīzes putns.

— Panāc man līdzi, tad varēsi viņu apskatīt, — zēns sacīja. Viņš sniedza mazajai roku, lai viņa neiekrīt lūkā. Tad viņš devās atmuguriski uz kajītes durvju pusi, un mazā viņam sekoja.

Tur lejā, kajītē, gan bija varen skaisti un grezni. Mēbeles un sienas visapkārt bija no spīdīga mahagoni koka, un tad — tur tiešām bija arī paradīzes putns!

Ak, šis putns! Tas bija vēl dīvaināks, nekā Selma to savā prātā bija iztēlojusies. Viņš gan vairs nebija dzīvs, bet stāvēja visā savā krāšņumā turpat viņas priekšā ar visām savām zaigojošām spalvām.

Mazā uzrāpās uz kāda krēsla un no tā uz galda. Viņa apsēdās blakus paradīzes putnam un pamatīgi apskatīja viņa skaistumu. Kajītes zēns stāvēja turpat viņai klāt un izrādīja meitenei putna garās, mirdzošās spalvas, kas nokarājās lejup. Tad viņš sacīja:

— Redzi, varētu gandrīz teikt, ka viņš nāk no pašas paradīzes. Viņam jau nemaz nav kāju.

Taisni šis apstāklis tik labi iederējās bērna jēdzienā par paradīzi, kur, pēc mazās domām, kājām nemaz nevajadzēja iet, tikai lidināties spārniem. Viņa nu dziļā bijībā noraudzījās putnā. Tad viņa salika rokas, it kā vēlētos skaitīt savu vakarlūgšanu. Tad viņa vēl pārdomāja, vai kajītes zēns arī zina, ka šis ir tas putns, kas kapteini Bergstremu apsargā visās viņa gaitās. Bet to viņa neuzdrošinājās viņam vaicāt.

Viņa būtu visu dienu tā nosēdējusi bijībā un lielā sajūsmā, bet te pēkšņi uz klāja atskanēja skaļi saucieni. Likās, it kā kāds sauktu:

— Selma! Selma!

Tūlīt arī visi pārējie lielā steigā, ieskrēja kajītē, pats leitnants Lāgerlēvs, Bak-Kajsa, Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze, kapteinis Bergstrems un Juhans ar Annu. Viņu bija tik daudz, ka kajīte pēkšņi kļuva gluži pilna.

— Kā tu te nokļuvi? — jautajā viņi satraukti un gluži apjukuši.

Un tikai tagad mazā meitene pati atjēdzās, ka viņa bija gājusi pa klāju, bija nākusi pa kāpnēm lejā kajītē, viņa bija gājusi arī pa kajīti, un neviens viņu nebija nesis.

— Nāc lejā uz grīdas, — viņi sacīja, — lai mēs redzam, vai tu tiešām

vari iet.

Mazā norāpās no galda uz krēsla, no krēsla uz grīdas, un, kad viņa atradās uz grīdas, viņa varēja stāvēt un iet.

Ak, kas tā bija par laimi! Tagad ceļojuma mērķis bija sasniegts, dārgais pasākums nebija bijis veltīgs! Bērnam vairs nevajadzēja visu mūžu palikt nožēlojamam kroplītim, tagad mazā kļūs par īstu cilvēku.

Un pieaugušie nu stāvēja asarām acīs visapkārt ap mazo un sacīja, ka jaukās Stremstades peldes tiešām spējušas dziedināt mazo slimnieci. Viņi nu slavēja gaisu un jūru, un visu pilsētu, un bija tik laimīgi, ka atbraukuši šurp.

Bet mazajai meitenei gan bija pašai savas domas. Viņa sev jautāja, vai tiešām tas bijis paradīzes putns, kas viņai palīdzējis. Vai tas bija šis mazais brīnums ar vieglajiem spārniņiem, kas bija šurp ieradies no zemes, kur nevajadzēja kāju, vai šis putniņš viņu iemācījis staigāt te, zemes virsū, kur kājas tik nepieciešamas?

Par piemiņu!

Viņi bija atvadījušies no Bergstrema kundzes un pateikuši ardievas Mazajai Morbakai. Bērni bija iesaiņojuši savus dārgos gliemežvākus un lielie savas ceļasomas. Tagad vajadzēja doties uz tvaikoni, kas vedīs viņus no Stremstades projām.

Krastmalā stāvēja vesels ļaužu pūlis. Ne vien kapteinis Bergstrems ar savu kuģa komandu, bet arī visi pazīstamie peldviesi un vēl daudz citu.

—Man šķiet, te jau būs sapulcējušies vai visi loči un kapteiņi un visi pilsētas zvejnieki, — sacīja kāds no kungiem, kas arī bija piedalījies buru laivas izbraucienos kopā ar viņiem.

—Jā, un turklāt vēl visas peldsievas un zvejnieku sievas, — piemetināja kāds cits. — Viņi visi atnākuši atvadīties no Gustava, — paskaidroja Lāgerlēva

kundze, — viņš jau labos draugos ar mīļo Dievu un ar visiem cilvēkiem.

Leitnantam Lāgerlēvam vajadzēja atvadīties no tik daudziem cilvēkiem, ka viņš gandrīz vairs nepaspēja uz tvaikoni. Te visapkārt ikviens zināja, kāpēc viņš ieradies Stremstadē: proti, lai meklētu veselību savam slimajam bērnam, kas nespēja paiet. Un tagad nu visi gribēja viņam novēlēt laimes.

—Kāda liela laime, ka mazā meitiņa tagad var stāvēt uz klāja citiem līdzās! — teica kāds zvejnieks.

—Droši vien tas būs no baltajām zivīm, tās būs viņu padarījušas atkal veselu, — atteica leitnants Lāgerlēvs, kam nekad netrūka atbildes.

— Jā, baltās zivis ir laba barība, — piebalsoja kāds vecs zvejnieks.

Leitnants Lāgerlēvs bija piebiedrojies kādai peldsievu grupai.

— Lai jums visām sirsnīgs paldies! — viņš sacīja. — Arī jūs piedalījāties šai labajā darbā.

— Tagad tev žigli jānāk uz klāja, Gustav! — sauca Lāgerlēva kundze no

tvaikoņa. Jau nosvilpa trešo reizi.

Pašā pēdējā mirklī uz piestātnes tilta skriešus ieradās divas glīti apģērbtas meitenītes. Tās abas steidzās pie Lāgerlēvu bērniem, palieca celīti un sniedza viņiem roku, novēlēdamas laimīgu ceļu. Katram bērnam abas meitenītes nodeva pa sainītim un tad atkal žigli steidzās atpakaļ krastā.

Tās bija pilsētas maiznieka meitenītes, kas bija iedraudzējušās ar Annu un visu vasaru pavadījušas kopā ar viņu, bet mazo slimo meiteni tās tikko pazina. Mazā nu bija līdz sirds dziļumiem aizkustināta, kad abas meitenes arī viņai pasniedza atvadīšanās velti.

Kad viņa attina papīru, viņa ieraudzīja kaut ko ļoti skaistu: uz sarkanas zīda lentes bija loksnīte straminpapīra, un uz tā melna zīda burtiem bija uzšūti daži vārdi.

— Tā ir grāmatzīme, — paskaidroja Bak-Kajsa, — to tu vari ielikt savā dziesmu grāmatā.

— Par piemiņu stāv tur rakstīts, — sacīja māte, — lai tu neaizmirsti mazo meitiņu, kas tev šo lenti darinājusi.

Sarkanā zīda lente ar straminpapīra loksnīti un melnajiem zīda burtiem daudzus gadus nogulēja mazās dziesmu grāmatā. Un, kad daudz gadu vēlāk viņa baznīcā atšķīra savu dziesmu grāmatu un ieraudzīja šo grāmatzīmi, viņas domas tik labprāt atkal aizklīda atpakaļ vecajos, labajos laikos.

Viņa atkal ieelpoja svaigo jūras gaisu, viņa redzēja kuģus un jūrnieku saimi, jūru pašu gan vismazāk, bet toties daždažādākos gliemežvākus, dažādas zivis, krabjus, jūraszvaigznes, mailītes un makreles. Un reizē arī atdzīvojās viņas atmiņā mazais sarkanais namiņš Kārļa ielā. Viņa redzēja paradīzes putnu, kapteiņa Bergstrema kundzi, tvaikoni Jēkabu", Holmen Gro salu, Austrumostas ielu, tvaikoni „Uddeholmu" un trīs straujos zirgus, kas vilka smagos ratus.

Pašās beigās viņa vēl redzēja, kā viņu rati pabrauc garām lielam zaļam mauram, ap kuru visapkārt stāv zemas sarkanas mājas un kurš iežogots ar baltu latiņu sētu. Rati apstājās garas sarkanas dzīvojamās ēkas priekšā ar maziem logiem un mazu verandu, un tad viņa dzirdēja, ka līdzbraucēji sauc visi vienā balsī:

— Paldies Dievam, ka esam atkal laimīgi mājās!

Tā bija Morbaka, to jau viņi visi tūlīt redzēja. Bet ja Selma būtu bijusi viena pati, viņa tiešām nezinātu, kur patlaban atrodas. Viņa gan zināja, ka viņai ir pašai savas tēva mājas, bet, kā tās izskatās, to viņa vēl nekad nebija redzējusi.

Verandā salīkusi stāvēja kāda maza kundze, sniegbaltiem matiem, skaistiem sejas vaibstiem, strīpainā kleitā un melnā jakā. Tā bija vecmāmiņa. Arī šo vecmāmiņu mazā meitene labi atcerējās, bet līdz šim nebija ievērojusi, kāda tā īsti izskatās.

Gluži tāpat bija ar brāli Dānielu un mazo bērniņu, kas vēl gulēja autiņos, ar saimniecības vadītāju un Otello. Visi viņai šķita gluži kas jauns. Mazā gan atcerējās viņus visus, bet redzējusi viņa tos nebija vēl nekad.

Viņu nu ieveda iekšā pie vecmāmiņas, un tagad viņai vajadzēja izrādīt, ka tiešām var paiet. Vēlāk, kad viņa sēdēja Austrumemtervīkas baznīcā, pārliekusies pār savu sarkano grāmatzīmi, viņai kļuva skaidrs: lielajā ceļojumā uz Stremstadi viņa bija iemācījusies ne vien staigāt, bet arī redzēt.

Pateicoties šim ceļojumam, viņa nu zināja, kādi izskatījās visi viņas mīļie tuvinieki toreiz, kad viņi vēl bija gluži jauni un pārdzīvoja sava mūža. ziedoni. Ja nebūtu šī ceļojuma, tad viņu tā laika tēli sen būtu izgaisuši viņas atmiņā.

Bet ar šīs sarkanās zīda lentes palīdzību viņi visi atkal spēja atdzīvoties. — Neļauj aizaugt aizmirstības zālei! — tā viņai atgādināja. — Atceries savus vecākus un to, cik ļoti viņu sirdis ilgojās redzēt, ka viņu mazā slimā meitene atkal kļūst žirgta un mundra un izaug par veselu cilvēku. Viņi tikmēr nelikās mierā, kamēr to arī sasniedza. Atceries Bak-Kajsu un viņas lielo mīlestību un pieķērību, viņas pacietību, ar kādu viņa tevis dēļ spēja pārciest sauszemes un ūdens briesmas!

VECĀS SAIMNIECĪBAS VADĪTĀJAS NOSTĀSTI

Vecmāmiņa

Gadu pēc lielā Stremstades ceļojuma mazie Morbakas bērni piedzīvoja lielas bēdas.

Viņu vecmāmiņa nomira. Līdz tam laikam viņa aizvien dienu no dienas bija sēdējusi stūra atzveltnī bērnu istabā, stāstot bērniem daždažādākās pasakas vai dziedot viņiem priekšā dziesmiņas.

Mazie bērni zināja tikai to, ka viņa aizvien tur bija no paša rīta līdz vakaram un dziedāja kopā ar viņiem, un stāstīja stāstus, un viņi sēdēja ap vecmāmiņu un klausījās. Tas bija tik brīnumjauki. Nevienam citam bērnam nebija klājies tik labi kā viņiem.

No kurienes vecmāmiņai nāca šis lielais pasaku un dziesmu krājums, to viņi nezināja, bet pati vecmāmiņa cieši ticēja katram vārdam, ko viņa teica. Ja viņai gadījās pastāstīt kaut ko sevišķi ievērojamu, viņa aizvien mēdza dziļi ieskatīties bērniem acīs un tad sacīja vispārliecinātākā balsī:

— Tas viss ir tikpat patiesi, kā es jūs te redzu un kā jūs mani redzat.

Kādu rītu, kad bērni bija nonākuši lejā brokastot, viņi nedrīkstēja ieiet vecmāmiņas istabā un pasacīt viņai labu rītu, kā viņi bija paraduši darīt, jo vecmāmiņa bija saslimusi. Tad dienām ilgi stūra atzveltnis guļamistabā bija palicis tukšs, un bērni nemaz vairs nezināja, kur lai nu pavada visas garās stundas.

Vēl pēc dažām dienām bērniem paziņoja, ka viņu vecmāmiņa nomirusi. Un kad viņa bija iezārkota, bērnus ieveda istabā un viņiem vajadzēja vecmāmiņai noskūpstīt roku. Bet viņiem bija bailes, līdz kāds sacīja, ka tā esot pēdējā reize, kad viņi varot pateikties savai vecmāmiņai par visu to prieku, ko viņa bērniem sagādājusi.

Un tad atnāca diena, kad no mājas aizveda visas pasakas un dziesmas, tās bija noglabātas garā melnā zārkā, un tās vairs it nekad neatgriezās atpakaļ.

Tikai tagad bērni sāka izjust sāpīgo zaudējumu. Likās, būtu aizvērušās durvis uz brīnumjauku pasaku valsti, kur viņi senāk gluži brīvi varēja ieiet un iznākt laukā. Un nebija vairs neviena, kas spētu viņiem šīs durvis atdarīt.

Pamazām viņi iemācījās, gluži tāpat kā citi bērni, rotaļāties ar lellēm un rotaļlietiņām, un varēja gandrīz vai domāt, ka viņi nemaz tā neizjūt savas vecmāmiņas trūkumu. Bet tā vis nebija. Vecmāmiņa vēl aizvien dzīvoja viņu sirdīs. Un bērni nekad neaprima klausīties, kā vecā saimniecības vadītāja stāstīja par viņu vecmāmiņu. Šos nostāstus viņi uzglabāja savās sirdīs kā lielus dārgumus, kas viņiem nekad vairs dzīvē nevarēja pazust.

Villarakmeņgrēdas spoks

Vecā saimniecības vadītāja mēdza sacīt, ka nevarot būt pagājis ilgs laiks, kopš Morbakas zemi sākuši apstrādāt un kopš te radušies pastāvīgi iedzīvotāji. Viņas vecā kundze esot stāstījusi, ka viņas jaunībā ļaudis vēl atcerējušies, ka senāk Morbaka bijusi kalnu ganību māja, kas piederējusi pie kādām lielām zemnieku mājām, kuras atradušās Frīkena ezera tuvumā, ielejas rietumdaļā. Bet vecā kundze teikusi, ka tagad esot veltīgi pakaļ taujāt, kad turp aizdzīts pirmais ganāmpulks un kad ierīkota pirmā aitu kūts. Jo gani varot tūkstošiem gadu dzīvot uz vienas vietas, neatstādami tur nekādu pēdu. Un no tiem laikiem tiešām nekas daudz Morbakā vairs nebija uzglabājies.

Vecā kundze domājusi, ka tas droši vien bijis kāds gans, kas kalnaino lielceļu, kas ved gar Osbergu, kur viņš ganījis savas govis un zirgus, iesaucis par Morbaku. Viņa arī teikusi, ka neesot nekādu šaubu par to, ka pirmie, kas te ieminuši ceļus, bijuši kalnu gani ar saviem ganāmiem pulkiem.

Jā gan, gani droši vien bija nākuši pa ceļu, kas ved dienvidos visgarām Osbergai, tas bija skaidrs, jo no tās puses viņiem vajadzēja nākt ar saviem ganāmiem pulkiem. Un arī tas ceļš, kas nāca no rītiem un strupi atdūrās pret kalnu, bija viņu iemīts. Pa šo ceļu viņi gāja, kad gribēja apsveicināties ar aitu ganiem Osbergas otrā pusē. Ceļš uz ziemeļvakariem, uz Sunnes pusi, bija briesmīgi slikts, vēl tagad var redzēt, ka tā bijusi veca kazu taka. Tamdēļ tieši uz rietumiem nevedis neviens ceļš, tādas bijušas vecās kundzes domas.

Uz rietumiem atradās sens jūras dibens, tur bija dūksnainas pļavas un purvājs, caur kuru aizvijās upe. Ja gans stāvēja uz savas būdas akmens sliekšņa, tad viņš varēja otrā ielejas pusē saskatīt zemnieku mājas, pie kurām viņš piederēja. Lai šīs mājas sasniegtu, viņam vajadzēja nostaigāt garu ceļu, ejot vai nu uz ziemeļiem, vai arī uz dienvidiem.

Acīmredzot gani bija bieži vien nākuši no dienvidu puses, jo viņu atpūtas akmens, tā saucamais Villarstēns, kur tie parasti mēdza uzkavēties savās tālajās gaitās, vēl tagad atradās turpat ceļa malā, mazliet uz dienvidiem no mājām. Bet naktī gani neuzdrošinājās tur apmesties, tā nu bija šīs atpūtas vietas ēnas puse.

Redziet, tais laikos, kad Morbaka vēl bija tikai kalnu ganu māja, Sunnes draudzē dzīvojis kāds mācītājs, kas bijis tik cietsirdīgs un ļauns, ka kāds kalps, kas pie viņa strādājis, pēc pāris mēnešiem pakāries. Kad mācītājs to uzzinājis, viņš neko ilgi nedomājis, bet pasteidzies pats pārgriezt auklu, kurā nelaimīgais karājies, un tad aizstiepis to projām no mājām. Vecā kundze stāstījusi, ka tādēļ arī pašu mācītāju ļaudis sākuši turēt par nešķīstu, jo viņš pieskāries pašnāvnieka ķermenim. Sunnē draudze viņu vairs nav laidusi baznīcā. Baznīcu aizslēdza, gaidot, kamēr draudzē ieradīsies jauns mācītājs.

Bet šis mācītājs bija aizbraucis uz Emtervīku, lai noturētu dievkalpojumu, jo tur, Emtervīkā, arī bija baznīca un mazas mācītāju mājas, bet neviena mācītāja. Un nu Sunnes mācītājs bija iedomājies, ka šī Emtervīka atrodas tik tālu prom no pārējās pasaules, ka tur droši vien neviens vēl nezinās, ka viņš kļuvis nešķīsts. Tādēļ viņš nu devās turp noturēt dievkalpojumu.

Uz Emtervīkas baznīcu viņš devās jāšus. Bet nu izrādījās, ka ļaunās baumas tur ieradās līdz ar viņu, un, kad viņš iegāja altārī un sāka lūgt Dievu, ļaudis savā starpā sačukstējās un stāstīja viens otram, ko mācītājs pastrādājis un ka viņš šī sava darba dēļ gan esot necienīgs ienākt Dieva namā.

Bet ar to vien vēl ļaudīm nepietika. Emtervīkas zemniekiem likās, ka mācītājs viņiem izrādījis lielu necieņu. Viņi aprunājās un nosprieda, ka nebūt neesot sliktāki par Sunnes draudzi, un, ja jau tā nevēloties sev tādu mācītāju, tad jau arī viņi nebūšot mierā ar vīru, ko Sunnes draudze padzinusi.

Daži jauni puiši nolēma dot mācītājam vēl kādu piemiņu līdzi. Bet, tā kā viņi zināja, ka mācītāju bīstami aizskart, tad nolēma uzgaidīt, kamēr viņš atgriežas mājup. Viņš jāja viens pats, un starp Emtervīku un Sunni bija daža laba vientuļa vieta, kurai viņam nācās jāt garām un kur viņam it viegli varēja uzglūnēt.

Bet acīmredzot mācītājs bija jau kaut ko paspējis nojaust, jo viņš vis neatgriezās mājās pa parasto ceļu ielejas rietumdaļā uz Sunni, viņš nogriezās sāņus pa kādu kalnu ganu iemītu taku, kas veda vairāk uz austrumiem; viņš domāja, ka arī pa šo taku nokļūs mājās.

Un vecā kundze vēl pastāstījusi, ka tiem, kas mācītājam uzglūnējuši, pēkšņi kļuvis skaidrs, ka mācītājs viņu rokām izmucis un viņi palikuši tukšā. Bet puišu vidū bijis arī nelaimīgā pašnāvnieka brālis, un tas nu negribēja ļaut izmukt mācītājam, kurš bija viņa brāli iedzinis nāvē. Viņš ātrumā satvēra garu mietu, kas gulēja turpat zemē vēl no siena novākšanas laika, un ar šo mietu rokā lieliem lēcieniem pārkļuva purvam pāri. Pārējie, viņam bez sevišķi lielām pūlēm sekodami, arī nokļuva otrā ielejas pusē. Turpat netālu no Morbakas aitu staļļa viņi atkal atrada zem kājām ciešu pamatu. Viņi nu steidzās uz dienvidu pusi, vēlēdamies jātniekam nogriezt ceļu, un tieši pie Atpūtas akmeņa to arī sastapa.

Viņi gan bija nolēmuši mācītāju tikai krietni pārmācīt un nopērt, bet nelaimīgā kārtā bija atgadījies tā, ka viņu vidū atradās arī mācītāja vainas dēļ nāvē iedzītā puiša brālis, un šis nu gribēja atriebt savu tuvinieku. Viņam zem mēteļa bija paslēpts šķēps, un, kad pārējie norāva mācītāju no zirga un nosvieda zemē, viņš piesteidzās klāt un nocirta mācītājam galvu.

Kad nu šis darbs bija padarīts, visi nobijās un tikai tagad sāka domāt, ko lai iesāk, lai viņu nodarījums netiek atklāts. Viņi ļāva zirgam skriet un pameta līķi turpat ceļmalā, lai izskatītos tā, ka šo ļauno darbu pastrādājuši kādi nezināmi laupītāji. Viņi paši steidzās atkal atpakaļ pa to pašu ceļu pāri muklainajām pļavām. Viņi cerēja, ka neviens cilvēks otrā pusē nebūs notikušo noziegumu pamanījis. Šaurajā ganu ceļā viņus neviens nebija redzējis, un nevienam arī nevarēja ienākt prātā, ka viņi būtu devušies pāri muklājam.

Gāja labāk, nekā viņi paši bija gaidījuši. Tā kā mācītāju draudze tai laikā vairs nemīlēja un necienīja, tad pēc viņa neviens tālāk nemeklēja. Kad viņu beidzot atrada, vainu novēla uz laupītājiem un meža klaidoņiem. Pat pēc nāves viņu vēl uzskatīja par nešķīstu. Neviens negribēja pieskarties viņa līķim, un, tā kā visi bija vienisprātis, ka viņš nemaz svētītu zemi nav pelnījis, tad viņu pameta turpat, kur viņš gulēja. Viņu tikai apklāja velēnām un, lai meža zvēri viņa līķi neaiznes, uzvēla virsū veselu kaudzi lielu akmeņu.

Bet vecā kundze stāstījusi, ka mācītājs arī savā kapā, kas viņam nu bija sagatavots tādā veidā, neesot atradis miera. Gaišās mēnesnaktīs viņš redzēts staigājam lejpus pakalna garā talārā, galvu rokās turam. Zirgi viņu redzēja labāk nekā cilvēki. Viņi aizvien baidījās no tās vietas un slējās pakaļkājās, tā, ka ceļiniekiem bieži vien vajadzēja mest lielus līkumus pa meža biezokni.

Kamēr Morbakā dzīvoja kalnu gani, mācītāja spokam nepiegrieza nekādu lielu vērību. Bet lieta kļuva ļaunāka, kad Morbakā ienāca pastāvīgi iedzīvotāji un te beidzot izveidojās īstas zemnieku mājas. Neviens nezināja, kādā veidā lai piespiež spoku mierīgi gulēt savā kapā. Un tā gadu no gada vajadzēja baiļoties, ka tikai ap pusnakti neiznāk iet vai braukt gar Villara akmeņkaudzi.

Tak vecā kundze pastāstījusi savai saimniecības vadītājai, ka tagad gan vairs ļaudīm neesot ko baiļoties no mācītāja, kas savu galvu turējis rokās, jo kāda Morbakas zemniece, saprātīga un dūšīga sieviete, kas sapratusi vairāk nekā citi, izgādājusi nabaga mācītājam kapā mieru.

Un tas noticis tā: kādā vēlā vakarā šī zemniece jājusi gar Villarakmeņu kaudzi. Bijusi gaiša mēnesnīca, un, kā jau viņa sagaidījusi, spoks tiešām stāvējis uz ceļa turpat lejpus akmeņu kaudzes, kā gribēdams viņai aizkrustot ceļu.

Bet zemniecei nemaz nebijis bail, un viņa par laimi jājusi ar tādu zirgu, kas bijis tikpat drošs un saprātīgs kā pati. Viņa nu jājusi tieši spokam klāt un mudinājusi to doties atpakaļ kapā pie miera.

— Kā tas nāk, — viņa spokam jautājusi, — ka tu nevari atrast mieru tai

vietā, kur tev jāguļ? Tu taču pats zini, ka nevari cerēt uz labāku kapa vietu

kā šī te. Nekad tu nedrīkstēsi gulēt svētītā zemē, tu, kas biji aptraipīts un

nešķīsts tai stundā, kad tevi pārsteidza nāve.

To viņa sacījusi pilnā pārliecībā, ka mācītājs tiešām bijis ļauns cilvēks, un viņai arī pašai licies, ka viņš nav cienīgs gulēt kapsētā.

— Tev nemaz nav jākāpj no kapa laukā, lai atriebtu savu nāvi, — viņa

turpinājusi. — Te tu guli pats savas vainas dēļ, to tu zini gluži labi, jo esi

saņēmis tādu algu, kādu pats esi nopelnījis.

Viņai tā runājot, spoks viņas priekšā kļuvis it kā aizvien tumšāks un draudīgāks, un beidzot viņai licies, ka viņš grasītos mesties viņai virsū. Bet viņa vēl aizvien nav baidījusies un mierīgi turpinājusi runāt ar viņu, vēlēdamās, lai šīm nedienām reiz būtu gals.

— Bet ja tu apņemies klusi un mierīgi gulēt savā kapā, tad apsolu tev,

ka ik reizi, kad man te būs jāiet garām, noskaitīšu tev tēvreizi, — viņa sacījusi.

Un tūlīt viņa sākusi skaitīt tēvreizi. Tikko viņa izrunājusi pirmos lūgšanas vārdus, viņa redzējusi, ka spoks pamazām it kā izgaist miglā un izzūd mēnesnīcā. Vēl bijusi manāma tikai gaiša ēna, bet arī tā nozudusi, kad zemniece teikusi āmen.

No tā laika spoks pie Villarakmeņu kaudzes vairs neesot redzēts. Un, kad šīm nedienām bijis gals, laime uzplaukusi Morbakā. Tā izveidojusies par tikpat labu māju ar krietnām ēkām, kā jebkuras citas mājas, un Morbakas iedzīvotāji dzīvojuši pārticībā, un tiem nebijis jābēdā par nākotni.

Vecā kundze vēl stāstījusi, ka no tā jau vien varot spriest, cik ievērojama bijusi Morbaka, ka jau septiņpadsmitā gadu simteņa sākumā no Morbakas kāds jauneklis aizsūtīts mācīties augstskolā. Viņš izskolojies par mācītāju un saucies sava tēva vārdā par Morellu, un vēlāk viņu ievēlējuši par Emtervīkas draudzes ganu. Viņš apmeties uz dzīvi Morbakā, savās dzimtajās mājās, un bijis pirmais mācītājs, kas dzīvojis te draudzes vidū. Visi viņa priekšteči mituši Sunnē un tikai dažu svētdienu ieradušies Morbakā noturēt dievkalpojumu.

Emtervīkas zemnieki nu bijuši visai apmierināti, ka viņiem tagad pašiem savs mācītājs, kam pašam savas mājas, jo nu viņiem nevajadzēja celt jaunu mācītājmāju. Jāsaka gan, ka Morbaka atradusies diezgan tālu no baznīcas, bet šo apstākli atsvēra tas, ka mācītājs varēja saimniekot savās mājās un tās viņam sagādāja pārticību un neatkarību.

Mācītāja alga tos laikus nebijusi nekāda lielā, jo vairāk tādēļ, ka lielākā tiesa pienākusies prāvestam Sunnē, un tā draudzes ganam būtu vai badā jānomirst, ja viņam nebūtu piederējusi pašam sava Morbaka.

Lai šādu stāvokli turpinātu, jo tas bija izdevīgs ir draudzei, ir mācītājam, pirmais Morbakas draudzes gans izprecinājis savu meitu kādam palīgmācītājam, vārdā Lisēliusam, un iekārtojis tā, ka pēdējais saņēmis amatu līdz ar mājām kā mantojumu.

Gluži tāpat rīkojies arī pats Lisēliuss. Viņš devis savu meitu par sievu mācītājam Ērikam Vennervīkam, un arī šis saņēmis amatu un mājas kā likumīgu mantojumu.

Un vecā kundze stāstījusi, ka visi cilvēki bijuši vienisprātis, ka šī lieta nokārtota uz vislabāko un ka tāda kārtība arī turpināma. Viņa teikusi, ka arī mācītāja meitas bijušas aizvien apmierinātas un laimīgas.

Mācītājs Vennervīks

Vecā kundze arī pastāstījusi savai saimniecības vadītājai, ka, taisnību sakot, šie trīs pirmie mācītāji Morells, Lisēliuss un Vennervīks bijuši tie vīri, kas uzcēluši Morbaku.

Vēl senākos laikos, viņa stāstījusi, Morbakā bijusi īsta zemnieku māja, un, kaut gan tās bijušas lielas un pārtikušas lauku mājas, tur tomēr izskatījies gluži tāpat kā visās citās zemnieku mājās. Ja kūtī bijis vietas desmit govīm un stallī divi zirgiem, tad tas arī bijis viss. Dzīvojamā istaba sastāvējusi no lielas telpas, kurā mituši visi mājas iedzīvotāji un diendienā gājuši un nākuši iekšā un ārā. Turpat bijusi arī maza tumša virtuve, ko tos laikus dēvējuši par „kove". Pagalmā bijušas gan arī vēl citas ēkas, kā pieliekamais un pirts, telpas galdniekam un kalējam, šķūnis un klons, un ratnīca, tak visas šīs telpas bijušas mazas, un citādi tas arī nemaz nevarēja būt, jo tos laikus arī pašas mājas bijušas mazākas. Tikai pati vistuvākā apkārtne bijusi iekopta un iestrādāta.

Vecā kundze stāstījusi, ka nemaz lāgā neesot saprotams, kā šie trīs mācītāji to visu veikuši un kā viņi panākuši, ka uzceltas kūtis trīsdesmit govīm un stallis desmit zirgiem, turklāt vēl plaši šķūņi un pieliekamās telpas, un dažādas nojumes, kas viss viņiem licies nepieciešams. Arī brūvētava un brūvētavas istaba, kas izlietotas kā māju kantoris, cēlušās vēl no tiem laikiem, tāpat arī pienotava, austuve un priekšstrādnieka dzīvoklis.

Un tikai pašās beigās — tā ap 1790. gadu — vecās kundzes tēvs, mācītājs Vennervīks, uzcēlis jaunu dzīvojamo ēku. Tā izskatījusies vienkāršāka par visām citām ēkām. Viņš apmierinājies ar vienstāva māju ar virtuvi un četrām istabām apakšstāvā un vēl divām jumta istabiņām. Bet kā virtuve, tā arī dzīvojamās telpas bijušas gaišas un ērtas un tik daiļas savos samēros, ka ikvienu pārņēmusi omulības sajūta, kas vien ienācis mājas priekšnamā.

Mācītājs Vennervīks bijis tas, kas iekopis arī lielo virtuves sakņu dārzu ar dobēm visvisādākām saknēm, tāpat arī augļu dārzu mājas ziemeļpusē un mazo rožu laukumu mājas vakarpusē. Viņš esot bijis kāda dārznieka dēls un tādēļ šos darbus labi pratis. Viņš arī palīdzējis iestādīt daudzus rožu krūmus un potētas ābeles, ar ko vēl tagad lepojas daža laba Emtervīkas zemnieku sēta.

Viņš bijis sākumā mājskolotājs kādā lielā pilī. Un vecā kundze arī stāstījusi, ka taisni tur viņš iemācījies cienīt žogus un dārzu vārtiņus. Visgarām gar virtuves dārzu viņš ierīkojis skaistus vārtiņus un glītu baltu sētu ap virtuves sakņu dārzu, un atkal kādu citu jauku žogu ap rožu laukumu. Ja gribēja iegriezties un braukt pa aleju, tad vajadzēja vispirms atvērt lepnus vārtus. Viss nākošais pagalms, kuram tad nācās braukt garām, bija latiņu sētas un dažādu saimniecības ēku iežogots, un tur visur vajadzīgās vietās bija glīti vārtiņi, tāpat kā priekšējā pagalmā.

Bērni labprāt klausījās nostāstos par mācītāju Vennervīku. Viņi bija atraduši kādā sienas skapī bēniņos grāmatas latīņu un grieķu valodā, tajās bija ierakstīts mācītāja Vennervīka vārds. Viņi atrada pat Belmaņa un Leopolda dzejas, ko viņš bija pārrakstījis pats ar savu roku. Bērni zināja, ka arī klavieres un ģitāra ieradušās Morbakā viņa laikā, un tādā kārtā viņiem par mācītāju Vennervīku bija radies visai jauks priekšstats. Ne vien vecā saimniecības vadītāja bija par viņu stāstījusi, arī tēvs un tēvamāsa labprāt viņu atcerējās. Viņš bijis laipns un cienījams kungs, kam aizvien paticis glīti ģērbties. Viņš mīlējis ne vien puķes un augļu kokus, arī putnus. Jo vēl no viņa laikiem bija palikusi astoņstūrainā dūju māja, kas stāvēja mauriņā virtuves loga priekšā. Jā, to varēja gan manīt, viņš bija vēlējies it visu labi un glīti iekārtot un kā vien varēdams izdaiļot Morbaku. Tie mācītāji, kas te bija dzīvojuši pirms viņa, bija bieži vien dzīvojuši gluži tāpat kā visi citi zemnieki. Bet viņš bija šo paradumu lauzis un ievedis te jaukas paražas, kas padarīja dzīvi vieglāku un arī patīkamāku.

Morbakā bija uzglabājusies kāda liela veca eļļas krāsas glezna. Tā attēlo viņa jaunības mīlestību. Te redzama kāda bagāta dižciltīga jaunkundze no Vesterjētlandes. Mācītājs Vennervīks savā laikā bijis šīs jaunkundzes brāļa mājskolotājs. Un tā kā viņš bija daudz iznesīgāks un skaistāks par visiem citiem vīriešiem, ko jaunā dāma līdz tam laikam bija pazinusi, tad viegli saprotams, ka viņa bija mājskolotājā iemīlējusies un, protams, arī viņš viņai atbildējis ar to pašu. Viņi paslepšus satikušies pils parkā, lai runātu par savu mīlu un zvērētu viens otram mūžīgu uzticību. Bet te kādā jaukā dienā viņus tur atraduši, un jaunajam mājskolotājam tad nācies atstāt savu vietu pilī.

Vienīgais, kas viņam bija palicis pāri no šīs pirmās jaunības mīlestības, bija viņa iemīļotā lielā glezna eļļā. Bet tas bija visai maz. Turklāt vēl jaunajai dāmai nebija gadījies labs gleznotājs. Viņa tur sēdēja savā gleznā ar vienaldzīgu un neizteiksmīgu seju zem pūderētajiem matiem. Šo seju varēja tikpat labi noturēt par skaistu masku.

Taču jaunās meitenes galvai un sejai piemita dažas cēluma iezīmētas līnijas, un tam cilvēkam, kas bija redzējis, kā šīs acis staro un kā šīs lūpas prot smaidīt, arī pati glezna likās skaista un vērtīga. Un varbūt mācītājam Vennervīkam sirds sasila kā senos jaunības laikos, kad viņš paraudzījās šai gleznā.

Kas zina, varbūt no šīs gleznas izstaroja spēks, kas palīdzēja nenozīmīgam lauku mācītājam izdaiļot savu māju ar ziediem un putniem un savu dzīvi ar mūziku un senām dziesmām padarīt jaukāku un bagātāku.

Zostēviņš

Vienu lietu gan bērni nevarēja mācītājam Vennervīkam piedot: savās vecuma dienās viņš bija apprecējis kādu vecmeitu, savu ilggadējo saimniecības vadītāju. Tā bija gājusi no mājas uz mājām, un skarbas mājasmātes bija viņu tiktāl rīdījušas un mocījušas, kamēr beidzot viņa pati vairs nespēja pretī turēties vēlēšanai mocīt un tirdīt citus cilvēkus.

Ja jau mācītājs Vennervīks bija gribējis precēties, tad vismaz viņam būtu vajadzējis padomāt, kā aizsargāt savu mīļo mazo meitenīti no bargās pamātes. Bet, ka šai pamātei bija atļauts nabaga bārenītei pavēlēt visu, kas vien viņai ienāca prātā, viņu sodīt, sist un uzdot viņai pavisam nepiemērotus darbus — to nu gan bērni neparko nevarēja saprast.

Bērniem sagādāja lielu prieku āzis, kas reiz esot piedzēries un tādā stāvoklī apsviedis Raklicas kundzi ar visu viņas degvīna krūku.

Tāpat viņi nostājās to tirgus ļautiņu pusē, kas Ombergshedas tirgū mēdza viņai nočiept augļus un tad vēl uzsauca viņai — Morbakas mācītājs esot pārāk labs vīrs, tas jau neļaušot nabaga ļaudīm maksāt par saviem āboliem.

Bērni bija gluži sajūsmināti par to veiklo zagli, kurš bija pratis atvērt Raklicas kundzes durvis, kaut gan viņa šīm durvīm priekšā bija aizkārusi tik lielu un smagu priekškaramo atslēgu, kas spētu aizsargāt vai veselu cietumu.

Bet, kad gadījās runa par lielo zosu tēviņu, tad visiem gandrīz vai asaras bija acīs.

Kādā jaukā aprīļa dienā, Raklicas kundzes laikā, Morbakā bija izlaists laukā viss zosu bars uz pakalna, turpat aiz pagalma. Gadījās, ka tai pašā laikā laidās pāri bars meža zosu, kas atgriezās no siltajām zemēm; tās klaigāja un sauca savā valodā. Pieradinātās māju zosis tām atbildēja, vēdinot spārniem, kā jau nu parasti viņas pavasaros mēdz darīt, un vēl nevienam nebija ienākusi prātā doma zosis ieslodzīt.

Viens meža zosu bars sekoja otram, un mierīgās māju zosis kļuva aizvien uztrauktākas. Un, pirms vēl kāds paguva atjēgties, kāds liels zosu tēviņš uzspurdza gaisā un pievienojās meža zosu baram.

Morbakā visi domāja, ka jau pēc īsa brītiņa tas atgriezīsies atpakaļ. Bet zosu tēviņu izgaidījās veltīgi, viņš vairs atpakaļ neatgriezās. Kā viņš aizlaidās, tā aizlaidās. Kad viņš arī nākamā dienā vēl neatgriezās, visi sāka domāt, ka viņu arī neviens vairs neredzēs. Domāja, ka viņš bija kritis par upuri kādai lapsai vai ērglim, ja vien pats nebija no gaisa augstienes nokritis zemē ar sabeigtām plaušām. Tas taču nemaz nebija iedomājams, ka tāds pieradināts mājas zosu tēviņš spēj lidot līdzi meža zosīm augstu gaisā uz tālajiem ziemeļiem.

Visu vasaru par šo zosu tēviņu it nekas nebija dzirdams. Bet rudenī atkal meža zosis baros laidās atpakaļ, un viens bars sekoja otram. Tās sasaucās un klaigāja, kā jau bija paradušas, un rāmās māju zosis uz pakalna sita spārniem un sauca viņām pretim.

Te Raklicas kundze pamanīja, ka māju zosis kļūst nemierīgas, un viņa nu gribēja rīkoties saprātīgāk nekā pagājušo reizi. Viņa lika savai pameitai Līsai Majai izskriet laukā un ieslodzīt zosis.

Līsa Maja arī darīja, kā viņai pavēlēts. Bet viņa vēl nebija pakalnu aizsniegusi, kad gaisā dzirdēja stipru spārnu švīkoņu taisni virs savas galvas. Un, pirms vēl viņa spēja attapties, liels zosu bars nolaidās turpat viņas priekšā zemē. Liels balts un stalts zosu tēviņš soļoja zosu bara priekšgalā, viņam sekoja kāda liela pelēka meža zoss un tās pēdās deviņi jauni zoslēni. Mācītāja meita nemaz neuzdrošinājās pakustēties aiz bailēm, ka neaizbaida zosis. Viņa tikai klusītiņām attaisīja pagalma vārtiņus un pati paslēpās aiz tiem.

Zosu tēviņš soļoja taisnā virzienā pagalmā iekšā, un viss zosu bars viņam sekoja. Viņi visi pazuda, un Līsa Maja klusītiņām gāja viņiem nopakaļus, gribēdama redzēt, kur zosis paliek. Un, lūk, lielais baltais zosu tēviņš soļoja taisni zosu stallī iekšā un sauca un vilināja arī citas zosis viņam sekot, līdz viss bars bija stallī. Tad baltais zosu tēviņš parādīja pārējām zosīm ceļu uz barības sili, kas bija pilna ar auzām un dzeramo, un sāka mieloties.

— Redziet, tā es esmu paradis. Tā man visu mūžu klājies, man nekad nav bijis jārūpējas par barību, esmu vienmēr stāvējis pie pilnas siles, — likās, viņš stāsta savējiem.

Bet Līsa Maja Vennervīka klusītiņām piezagās klāt un, kad visas zosis bija atkal zosu stallī, aizvēra durvis un tad aizsteidzās atpakaļ pie Raklicas kundzes.

— Mīļā māt, — viņa sauca, — jel nāc un paskaties! Tas baltais zosu tēviņš, kas pavasarī no mums aizlaidās, ir atkal pārnācis un atvedis sev līdzi vienu meža zosi un deviņus bērnus.

Bet viņai vajadzēja nožēlot visu mūžu, ka viņa bija zosu tēviņu ar visu viņa ģimeni iesprostojusi un arī pastāstījusi savai pamātei par viņa atgriešanos. Raklicas kundze, ne vārda neteikdama, sameklēja savu mazo duncīti, ko viņa lietoja, zosis kaujot, un, pirms vēl vakars bija iestājies, skaistais baltais zosu tēviņš un pelēkā meža zoss ar saviem jaukajiem mazajiem zoslēniem jau bija nokauti un noplucināti.

—Tu slikti atmaksāji zosu tēviņam par to, ka viņš atgriezās pie mums atpakaļ, atvezdams sev līdzi veselu baru skaistu zosu, — sacīja Līsa Maja. Vairāk viņa nekā neuzdrošinājās piebilst.

—Tā klāsies visām zosīm mūsu sētā, kas sacelsies pret manu gribu un sāks staigāt pašas savu ceļu, — atcirta Raklicas kundze ar ļaunu smīnu ap cietsirdīgajām lūpām.

Lauku peles

Līsai Majai klājās grūti zem Raklicas kundzes bargās rokas jau tad, kad viņas tēvs vēl dzīvoja, bet, kad tēvs 1801. gadā nomira un Raklicas kundze kļuva vienīgā valdniece un pavēlniece mājās, viņai, protams, klājās vēl daudz grūtāk, jo pamāte kļuva vēl jo cietsirdīgāka un valdonīgāka. Pameitu tagad neviens vairs nespēja aizsargāt, viņa atradās pilnīgi pamātes varā. Viņa bija tikko septiņpadsmit gadu veca un vēl daudz par jaunu, lai mērotos spēkos ar šo sievieti, kas bija veca un gudra. Meitenei gan vēl bija brālis, bet tas visu gadu pavadīja universitātē, un no brāļa viņa nevarēja sagaidīt nekādu palīdzību.

Līsa Maja un viņas pamāte drīz vien nonāca atklātā naidā. Pēc veca paraduma Raklicas kundze gribēja apprecināt savu pameitu ar palīgmācītāju, kas bija ieradies Morbakā viņas tēva vietā. Bet par to nu Līsa Maja negribēja ne dzirdēt. Viņa visiem spēkiem turējās pretī kā savai pamātei, tā arī visai draudzei, kas uzskatīja šo veco paradumu par vienīgi pareizo. Bet mācītāja meitai šai lieta bija pašai savi uzskati. Viņa neparko negribēja apprecēt vīru tikai tamdēļ vien, ka viņš bija Emtervīkas mācītājs, viņa gribēja, lai var arī savu vīru iemīlēt.

Jaunais mācītājs gribēja panākt savu ar varu un slēpās aiz ļaunās pamātes, kas gribēja viņam palīdzēt ar saldiem vārdiem un pātagu. Bet mācītāja meita palika pie sava, un tā nu Raklicas kundzei neatlika nekas cits, kā braukt uz Ejervīku pie zemes padomnieka Sandelīna, kas reizē bija arī Līsas Majas aizbildnis, lai pārrunātu ar viņu šo lietu.

Protams, viņa tā arī izdarīja, un aizbildnis, tāpat arī viņa kundze, pilnīgi piekrita pamātes domām. Šie abi labi pazina Raklicas kundzi, jo viņa ilgus gadus bija Ejervīkā strādājusi par saimniecības vadītāju, un tādēļ aizbildnis ar savu sievu zināja, cik viņa aizvien bijusi gudra un saprātīga. Jā, pamātei bija pilnīga taisnība, kad viņa gribēja apprecināt savu pameitu ar Morbakas palīgmācītāju un tādā veidā uzturēt spēkā veco paradumu. Par kādu citu nemaz nevarēja būt runa.

Kā jau minēts, Ejervīkā Raklicas kundzi labi pazina. Viņu aicināja vakariņās, un tad zemes padomnieks apsēdās viņai blakus un viņi norunāja līdz vēlam vakaram. Pulkstenis jau bija pāri vienpadsmitiem, kad Raklicas kundze beidzot sataisījās braukt mājup. Bet gaiss bija skaidrs un mēness spīdēja, tā, ka nemaz nevajadzēja bīties, ka viņai ceļā varētu kas atgadīties.

Atstājot Ejervīku, Raklicas kundze bija ļoti apmierināta ar savu braucienu. Zemes padomnieks ar kundzi bija viņu tik labi uzņēmuši, aizbildnis bija pilnīgi piekritis viņas domām, un Līsai Majai nu vajadzēja apprecēt palīgmācītāju, tas bija vienīgi pareizais ceļš.

Kamēr rati lielā ātrumā joņoja pa ceļu, kas veda gar Frīkena ezera malu uz Sunni, Raklicas kundze vēlreiz pārdomāja, kā viņa nu mocīs un spiedīs savu pameitu tik ilgi, kamēr beidzot viņas griba būs salauzta. Galu galā tas taču viss notika pašas Līsas Majas labklājības labad, kauču viņa to tagad vēl nemaz nesaprata. Un tādēļ vien pamātei nevarēja rasties nekādi sirdsapziņas pārmetumi.

Te pēkšņi zirgs strauji saslējās un metās sāņus tik spēji, ka rati gandrīz vai apgāzās. Acīmredzot lopiņš bija stipri izbijies un sāka trakot. Tas skrēja kā neprātīgs pāri grāvim un iedrāzās kādā laukā, pirms vēl garais Bengts viņu spēja saturēt. Kad beidzot kalps zirgu daudzmaz bija savaldījis, tas drebēja pie visas miesas kā apšu lapa. Kaut gan tas stāvēja turpat uz vietas, viņš vēl aizvien augstu cilāja kājas un skaļi zviedza, turklāt gluži svešā balsī, un reizēm ar visām četrām kājām salēcās gaisā. Nekādiem spēkiem tas vairs nebija dabūjams atpakaļ uz lielceļa. Kad garais Bengts izmēģinājās viņu dabūt uz priekšu, zirgs spērās atpakaļ, tā, ka ratiem draudēja briesmas sašķīst gabalos.

— Kas noticis? Kas te notiek, Bengt? Vai tad tu man nevari pateikt, kas

te notiek? — ievaidējās Raklicas kundze, lielās izbailēs kniebdama kalpam cieši rokā. — Vai tad zirgs būtu kļuvis traks?

—Lopiņam vairāk prāta nekā mums abiem kopā, — atteica garais Bengts. — Nē, viņš nemaz nav traks. Bet viņš kaut ko redz, ko mēs vaļējām acīm nespējam saskatīt.

Un tagad zirgs ar joni metās atpakaļ. Viņš bija noliecis galvu pie pašas zemes un šņāca, un sprausloja, nemaz nedomādams par to, ka arī iekšā sēdētājiem tagad draud briesmas. Laimīgā kārtā viņi atradās uz kāda lauka, kur vasarā bija auguši rudzi, un tas tagad gulēja kails un līdzens. Rati gan vēl aizvien turējās uz riteņiem, tak zirgs, kāpdamies atpakaļ, tos dzina aizvien vairāk uz kādas dziļas un platas bedres malu.

Un taisni tad, kad rati jau bija pie pašas bedres malas, zirgs apstājās. Likās, viņš būtu izbēdzis lielām briesmām. Viņš stāvēja gluži mierīgi, netaisīdams nekādus pēkšņus lēcienus, tak sprauslot viņš sprausloja vēl aizvien.

— Labāk gan būtu, ja cienītā kundze tagad izkāptu, — garais Bengts sacīja Raklicas kundzei. — Tad pamēģināšu, vai man izdosies zirgu piespiest pabraukt uz priekšu.

Mācītāja kundze attaisīja kāju maisu, bet, kad viņa gribēja izkāpt no ratiem laukā un spert pirmo soli, viņa skaļi iekliedzās un žigli atkal ierāpās atpakaļ ratos.

—Es nevaru izkāpt, — viņa sacīja garajam Bengtam, — tur kaut kas kustas.

—Man šķiet, tagad jūs esat kļuvusi tikpat traka kā tas zirgs, — Bengts errojās. Kas tad tur var kustēt?

—Viss lauks kustas, visa zeme kustas! — izbailēs sauca Raklicas kundze. Viņas balss drebēja, un viņa vairs nebija tālu no asarām.

—Ak, ko jūs tur melšat niekus! — ieteicās Bengts, žigli nolēkdams no bukas. Viņam visu laiku likās, ka tas kāds gars, kas stāv pajūgam ceļā un baida zirgu. Bet gari taču nāk no gaisa, ka tie būtu līduši pa zemes virsu, tas vēl nekur nav dzirdēts.

Bet arī garais Bengts tikpat strauji atkal ierāpās atpakaļ ratos. Viņam nu vairs ne prātā nenāca atkal kāpt laukā. Mācītāja kundzei bija taisnība, — visa zeme šķita kustamies.

Zeme nedrebēja kā zemestrīcē, tā arī neslīdēja uz priekšu, kā tas parasti notiek kalnu nobrucienos, nē, — bija tā, it kā ikvienam zemes gabaliņam radušās pašam savas kājas un nu tagad tie visi bija ceļā uz Frīkena ezeru.

Raklicas kundze un garais Bengts sēdēja ratos un stingu skatu raudzījās zemē, un tikai beidzot abi ievēroja, ka tie ir mazi dzīvnieciņi, kas milzīgā skaitā neaptveramos baros dodas pāri rugāju laukam. Bet arī tas vēl nemazināja viņu šausmas un izbailes. Dabīgi tas nebija, tas nu reiz viņiem abiem bija skaidrs. No kurienes gan šie nepārredzamie dzīvnieciņu bari bija radušies? Visā plašajā rugāju laukā nebija ne kripatiņas zemes, kas nebūtu kustējusies.

Visi šie neskaitāmie dzīvnieciņi devās pāri grāvjiem uz lielceļu un no turienes pa kādu nogāzi metās tieši ezerā. Un droši vien nemaz nebija tāda skaitļa, kas spētu izteikt viņu daudzumu.

Zirgs pa to laiku bija kļuvis mierīgāks. Tikai tad, kad dzīvnieciņi spraucās gar viņa pakaviem, viņš sprausloja un kāpās atpakaļ. Bet Raklicas kundze gan nevarēja vairs nomierināties. Viņas zobi klabēja šausmās, viņa kaut ko murmināja un sarunājās pati ar sevi.

Kamēr rati vēl atradās uz rugāju lauka, tikmēr viņa palika mierīgi sēžam. Bet zirgs vis negribēja te stāvēt visu cauru nakti, viņš sāka pats no sevis lēnām soļot uz priekšu. Lēņi un ļoti apdomīgi viņš cilāja savas kājas, bet pamazītiņām tomēr gāja uz priekšu.

Bet dīvainie dzīvnieciņi nevairījās ne no zirga kājām, ne no draudošām briesmām. Atskanēja nepatīkama skaņa, kad viņu ķermeņi sašķīda ratu riteņos.

Kad mācītāja kundze to dzirdēja, viņa vai zaudēja prātu. Skaļi un mežonīgi kliegdama, viņa pietrūkās ratos stāvus.

Garais Bengts aplika viņai savu roku un viņu saturēja, lai mācītāja kundzē nepagūst izlēkt no ratiem.

— Viņi nāk man pakaļ! Viņi nāk man pakaļ! — sauca Raklicas kundze.

— Tagad jau viņi rāpjas pa ratu riteņiem augšā, tagad tie jau uz ratu kāpšļa, lūk, viņi jau ratos!

Zirgs tagad skrēja ātrāk. Rati ritēja nevienmērīgi, tak tomēr aizvien uz priekšu, bet riteņos visu laiku čirkstēja un knakšķēja dzīvnieciņu ķermeņi.

—Viņi jau ratos! Viņi jau ratos! — kliedza Raklicas kundze. Tagad viņa uzlēca kājās un stāvēja ratu sēdeklī.

—Viņi velk mani aiz svārkiem, viņi velk mani uz ezeru!

Garajam Bengtam vajadzēja piecelties un turēt mācītāja kundzi ciet.

— To tu arī būtu no tiesas pelnījusi, ka es tev tagad ļautu nokrist zemē par visiem taviem ļaunajiem darbiem, — viņš sevī norūca, tomēr neatlaida rokas un turēja viņu ciet.

Beidzot viņi atkal nokļuva uz lielceļa, un arī te viņiem bija jābrauc pāri neskaitāmiem maziem dzīvnieciņiem. Beidzot zirgs apstājās un apmierināti iezviedzās.

— Tā, tagad visas briesmas garām. Tagad sēstieties, Raklicas kundze! Jel sēstieties!

Bet Raklicas kundze vēl arvien nespēja apmierināties.

— Viņi tepat ratos! Viņi rausta mani aiz svārkiem un grib aizvilkt uz ezeru! — viņa pretojās.

Garajam Bengtam nu vajadzēja viņu ar varu nocelt no sēdekļa un apsēdināt ratos. Viņa visiem spēkiem turējās pretī, un viņš neuzdrošinājās viņu palaist vaļā.

— Uz priekšu, bērīt! Gan jau tu atradīsi ceļu arī tāpat bez pavadas.

Zirgs turpināja rikšot pa lielceļu, kamēr Raklicas kundze raustījās elsās, turpinādama nesakarīgi stāstīt par dzīvnieciņiem, kas rāpjoties augšā pa ratu riteņiem un raustot viņu aiz svārkiem.

— Tagad skrej, zirdziņ! — mudināja garais Bengts, — citādi jau viņa kļūs gluži traka, kamēr mēs aizsniegsim mājas.

Zirgs viņu saprata. Varbūt arī viņam pašam ātrāk gribējās nokļūt mājās pie pilnās siles. Viņš rikšoja te kalnā augšā, te atkal no kalna lejā, nemaz nemazinādams savas gaitas ātrumu.

Auksti sviedri lāsoja uz garā Bengta pieres. Viņš gan izmēģinājās kā nekā nomierināt mācītāja kundzi, iegalvodams viņai, ka briesmas jau sen garām, bet viņa nespēja Bengtam ticēt.

— Tu esi tik labs, mīļo Bengt, — viņa raudādama sacīja, — bet to tu gan neiestāstīsi, ka briesmas jau secen un mēs glābti. Es taču pati dzirdu un redzu savām acīm, jel paskaties, viņi skrien, viņi lec man pakaļ! Viņi grib mani aizvilkt ezera dzelmē.

Kad pajūgs beidzot apstājās Morbakas verandas priekšā un kalpone iznāca laukā, lai piepalīdzētu mācītāja kundzei izkāpt no ratiem, Raklicas kundzei vēl aizvien nebija drosmes likt kāju zemē.

— Nē, nē, tu nē! — viņa sauca. — Tev nav varas pār viņiem. Tu nevari mani izglābt!

Kalpone izbijusies atkāpās atpakaļ, jo Raklicas kundze pēkšņi runāja pavisam nesaprotamu valodu.

—Pasauc mācītāja meitu! — pavēlēja Raklicas kundze. — Pasauc Līsu Maju! Viņai vienīgai ir vara pār ļauno!

—Līsas Majas jaunkundze jau aizgājusi gulēt, — kalpone paskaidroja.

—Tad ej un palūdz viņu, lai nāk, cik ātri vien iespējams! — sacīja garais Bengts. — Pasaki viņai, ka mācītāja kundze ceļā pārdzīvoja lielas izbailes.

Raklicas kundze vēl aizvien sēdēja ratos, drebēdama bailēs, kamēr beidzot viņas pameita bija apģērbusies un iznāca laukā.

—Ak, Dievs lai tevi svētī! — izsaucās Raklicas kundze, izstiepdama abas rokas viņai pretī. — Nāc un palīdzi man! Jel nedusmo man! Es nekad vairs nebūšu pret tevi ļauna!

—Kas tad tev noticis, mīļo māt? — jautāja Līsa Maja, pienākdama pie ratiem.

—Nāc un sniedz man savu roku! — sacīja pamāte. — Ak, mīļā, jel atturi tos no manis, kamēr es izkāpju! Neļauj tiem mani satvert! Pret tevi viņi neko nespēj uzsākt. Tev ir vara pār viņiem.

Kad viņa beidzot bija izkāpusi no ratiem, viņa apkrita pameitai ap kaklu. — Nekad vairs neej no manis projām! — viņa lūdzās. — Neļauno man! Tu drīksti precēt tādu vīru, ko pati vēlies, es neteikšu neviena vārda!

— Viņai ceļā kaut kas atgadījās, — paskaidroja garais Bengts. — Viņa

redzēja kādu parādību. Visa elles radība bija ceļā un tur uz lauka, un viņai nu šķiet, ka mazie zvēriņi grib viņu aizvilkt uz Frīkena ezeru.

Mācītāja meita aplika roku mātei ap pleciem. — Nāc, mīļā māt, — viņa sacīja. — Tagad tu atkal esi Morbakā. Te tev nekas ļauns nevar notikt.

Raklicas kundze bija tā iebiedēta, ka Līsai Majai vajadzēja ar viņu pajokoties kā ar mazu bērnu, lai viņu iedrošinātu doties istabā un tad gultā. Viņa vairs nedrīkstēja no pamātes atkāpties ne soli, viņai vajadzēja pie tās sēdēt, turēt viņas roku savējā un klausīties viņas vaimanas līdz rīta gaismai.

Bet, no šīs nakts sākot, Raklicas kundze vairs neuzdrošinājās būt cietsirdīga un ļauna pret savu pameitu. Viņa nekad vairs nekļuva tāda, kā senāk bijusi. Vismīļāk viņa uzturējās savā istabā un ļāva Līsai Majai rīkoties saimniecībā. Šad tad, kad darba bija vairāk, pirms svētkiem vai pirms kādām svinībām, viņa arī mēdza piepalīdzēt saimniecībā, bet nekad negāja ārpus mājas.

Tā viņa nodzīvoja līdz 1835. gadam. Neviens nezināja, vai viņa savai pameitai no tiesas pieķērusies, bet, kad Līsa Maja beidzot apprecējās un mājās radās mazi bērniņi, viņa tos iemīļoja no visas sirds. Mazie katru dienu ieradās viņas istabā mājas rietumdaļā novēlēt viņai labu rītu. Viņa labprāt dzēra kafiju, un tādēļ viņai patika, ka viņas krāsnī aizvien kuras uguns, lai būtu iespējams to uzvārīt. Arī bērnus viņa bieži pacienāja, lai gan bērnu mātei likās, ka tas mazajiem nav diezin cik veselīgi. Māte nu aizliedza bērniem dzert kafiju pie vecāsmātes.

Kādā no nākamajām dienām abi jaunākie bērni, Nana un Lūvisa, kā parasti bija uzturējušies rietumpuses istabā pie vecāsmātes. Kad viņi atkal iznāca laukā, jau no tālienes bija jaušama kafijas smarža.

—Nu, ar ko tad jūs šodien vecāmāte pacienāja? — iejautājās viņu māmiņa. — Ar viru, māmiņ! — atteica abi mazie vienā mutē.

—Un kur tad vecāmāte vārīja savu viru? — māte iztaujāja.

—Kafijas katlā, māmiņ, — atteica mazie tikpat žirgti kā iepriekš.

Tas izklausījās tik savādi, jo bērni vēl bija tik mazi un vientiesīgi, ka mātei neatlika nekas cits, kā sirsnīgi pasmieties.

Meža gars

Draudzes dienvidu daļā ir apvidi, kur daba daudz skaistāka un bagātāka nekā Morbakā, kas atrodas vairāk uz ziemeļiem.

Tur Frīkena ezers dziļiem līčiem iegriežas zemē, viens līcis te seko otram, un ap katru tādu ezera līci aizstiepjas ezera pļavas un auglīgi lauki, lapu koku meži, un bieži vien tur sastopamas arī trīs vai četras lieliskas, senlaicīgas zemnieku mājas. Līču starpā atrodas šauras zemes mēles, kas tālu aizstiepjas ezerā iekšā, tās reizēm tik kalnainas un mežiem apaugušas un izskatās tik mežonīgas un neviesmīlīgas, ka nevienam cilvēkam neienāk ne prātā tās apstrādāt vai sākt tur celt sev dzīvokli.

Kādā vasaras dienā Līsa Maja Vennervīka bija aizjājusi uz Besvīkenu — līci, kas atrodas vistālāk uz dienvidiem —, lai pasūtītu skaistos gardos bumbierus, kas tur aug kalnu aizvējā. Besvīkenas iedzīvotāji bija viņu visai laipni uzņēmuši, viņai bija nācies vēl apmeklēt vairākas mājas, kur bija vienkārši jāaiznes labdienas, un tā galu galā bija jau stipri vēls, kad viņa saposās mājup.

Bet viņa bez bailēm jāja gaišajā mēness naktī, kaut gan bija gluži viena pati. Līsa Maja ļāva zirgam iet solī, jo nakts bija tik skaista un viņa nevarēja vien savas acis pamielot. Te viņai gadījās jāt augstu kalnā, paša meža vidū, tur bija tik tumšs, ka viņai ienāca prātā — kā būtu ap sirdi, ja pēkšņi no biezokņa iznāktu laupītāji vai arī kāds plēsīgs meža zvērs un norautu viņu no zirga. Bet tad jau ceļš atkal veda lejā, gaišā ielejā, kur bija rasainas pļavas un skaistas bērzu birzis, un sidrabaini mirdzēja ezera līmenis. Pie debesīm vēl sārtojās liega saules atblāzma, un vietumis tā atspoguļojās ezerā. Līsa Maja vēl nekad nebija redzējusi tik brīnumainu vasaras nakti.

Kādā no šīm ezera līču pļavām viņa ieraudzīja ganāmies varenu staltu ērzeli. Tas bija dābolains, un viņa krēpes bija tik kuplas un garas, ka nokarājās līdz pat zemei, arī aste tam bija tik kupla kā rudzu kūlis un arī sniedzās gandrīz vai līdz zemei. Šim ērzelim bija plati krusti un augsts skausts, gaišas acis un slaidas garas kājas, un neliela galva. Viņa nagi bija mirdzēja kā sudrabs, kad viņš cilāja kājas zālē. Viņš nebija apkalts un acīmredzot nekad nebija pazinis seglus vai iemauktus.

Līsa Maja bija lēnām jājusi pa kādu nogāzi lejā, un viņas zirgs tagad soļoja uz pļavas pusi, kur ganījās ērzelis. Jājēja nokļuva ērzelim tik tuvu, ka viņu no tā šķīra tikai īss sprīdis. Līsai Majai vajadzēja tikai izstiept roku, lai noglāstītu staltā dzīvnieka muguru.

Līdz pat pēdējam mirklim ērzelis par viņu nebija licies ne zinis. Tikai tagad viņš pacēla galvu un noraudzījās jaunajā meitenē.

Un Līsa Maja Vennervīka bija tiešām brīnumdaiļa. Kad viņa kur izjāja, jaunie puiši pameta cirvi, izkapti vai ko citu, kas vien tiem gadījās rokā, lai steigtos uz ceļa vai arī lai pārliektos žogam un noraudzītos, kā viņa pajāj garām.

Un, lūk, kad nu šis skaistais dābolainais ērzelis pacēla acis un noraudzījās Līsā Majā, viņai likās, ka arī viņa skatienā ir tāda pati sajūsma kā jauno puišu acīs, kad viņi raugās pār žogu, viņu vērodami.

Mirkli ērzelis noraudzījās Līsā Majā, tad spēji apsviedās un stāvi izslietu asti neprātīgos auļos devās projām, tā, ka krēpes un aste vien noplandījās gaisā. Viņš aizjoņoja pāri visai pļavai un, meitenei par lielām izbailēm, metās tieši ezerā iekšā. Līča krastmalā ūdens nebija dziļš, un, ērzelim ar lielu joni ieskrienot ezerā, ūdens ap viņu sakūlās baltās putās kā ūdenskritumā. Pēkšņi ērzelis bija pazudis.

Līsa Maja nodomāja, ka notikusi nelaime. Ērzelis, kas tik mežonīgā ātrumā bija ieskrējis ezerā, droši vien pārāk strauji nokļuvis dziļumā un tagad noslīks. Viņa vēl pagaidīja kādu mirkli, vai tas atkal neparādīsies virs ezera līmeņa, bet viņš vairs augšā neuzpeldēja. Ezers tagad gulēja rāms kā spogulis.

Te nu Līsai Majai radās karsta vēlēšanās aizjāt līdz pašai ezera malai un, ja vien tas būtu iespējams, kaut kā glābt skaisto dzīvnieku no drošas nāves. Ko viņa iesāks un kā ērzelim palīdzēs, to viņa vēl pati nezināja; bet šis ērzelis bija visskaistākais dzīvnieks, ko viņa jebkad bija redzējusi, un viņa nespēja palikt še ceļmalā mierīgi stāvam, nemēģinot viņam palīdzēt.

Viņa satvēra savu zirgu aiz pavadas, pagrieza pret žogu un, iesitot tam ar jājamo pātagu, mudināja lēkt žogam pāri. Taču šim zirgam bija vairāk saprāta nekā cilvēkam. Tas nelēca vis pāri žogam, bet gan vislielākā steigā devās atpakaļ uz māju pusi. Jaunā meiča savos augstajos seglos vairs nespēja viņu novaldīt un drīz vien manīja, ka nav nekādas nozīmes zirgam pretoties. Tas zināja, ko grib. Viņš zināja arī to, kas tas bijis par ērzeli, kuram viņa jātniece gribēja steigties palīgā.

Un, kad Līsa Maja nokļuva nākamā kalnā, arī viņai pašai kļuva skaidrs, kas tas bijis par zirgu, ko viņa redzējusi. Viņa jau daudzkārt bija dzirdējusi stāstām par sudrabaini dābolainu ērzeli, kuplām jo kuplām krēpēm. Tas nevarēja būt neviens cits kā meža gars.

Kad viņa atgriezās mājās un pastāstīja arī citiem savu piedzīvojumu, visi mājinieki bija vienisprātis, ka viņa redzējusi pašu mežā garu un nevienu citu un ka tagad viņai pašai un visiem citiem te, mājās, stipri jāuzmanās, jo tagad droši vien kāds no viņiem drīz noslīks.

Bet pašā Morbakā nebija neviena ezera, un vecā dūksnainā vieta uz rietumiem no mājām jau bija gandrīz pilnīgi nosusināta, tur vairs nebija ne vēsts no purva. Pat upe, kas agrāk tik plata un draudīga bija gulējusi ielejā, tagad bija sarukusi gluži šaura, un vasarā to jau varēja uzskatīt tikai par parastu strautu.

Taču augusta mēnesī, kad naktis jau kļuva tumšākas un pār upi un pļavām klājās miglas auti, notika, ka kāds vecs vīrs no Morbakas devās uz rietumiem, uz savu dzimto ciemu. Kas viņam notika, vai viņš bija noklīdis miglā, vai arī ar viņu bija atgadījies kaut kas cits, to neviens nekad nedabūja vairs zināt, bet šai naktī viņš mājās vis nepārnāca. Un nākamā dienā viņu atrada noslīkušu mazajā upītē, kuras ūdeņi to tik tikko spēja pārsegt. Viņš bija vecs un jau gluži nevarīgs, un par viņa nāvi neviens neko daudz nebēdājās. Bet tagad Morbakā visi bija cieši pārliecināti, ka tai naktī Līsa Maja tiešām redzējusi meža garu un nevienu citu. Ja viņa tai vakarā būtu viņam sekojusi un aizgājusi līdz pašai ezera malai, viņš meiteni bez žēlastības būtu ievilcis dzelmē.

Pulka rakstvedis

Acīmredzot Raklicas kundzes lielais pārdzīvojums nemaz nebija noticis tik pārāk sen, jo vecā saimniecības vadītāja bērniem daudzkārt stāstīja, cik lielu laimi piedzīvojusi Līsa Maja, apprecēdama tik krietnu vīru, kāds bija pulka rakstvedis Dāniels Lāgerlēvs. Viņš gan nebijis pārticis cilvēks, tak labsirdīgs un gudrs, un godīgs vīrs. Viņā meitene atradusi tieši to, kas viņai dzīvē visvairāk bijis vajadzīgs.

Protams, mācītājs nu gan viņš nebija, bet viņa tēvs un vectēvs, un pat vectēva tēvs bija bijuši mācītāji, un visi bija apprecējuši mācītāju meitas, tā, ka viņš bija saradojies ar visām Vermlandes mācītāju ģimenēm. Viņš gan nebija mantojis nekādas lielas runas dāvanas no saviem senčiem, taču prieks rīkoties, vadīt un kārtot bija viņam jau asinīs iedzimts. Tā kā viņš bija apprecējis mācītāja meitu, tad Emtervīkas ļaudis, kas sākumā noskatījās viņā greizām acīm, drīz vien pierada pie viņa un uzticēja viņam vadīt un pārzināt daždažādas draudzes lietas. Bērni bija pārsteigti, dzirdot veco saimniecības vadītāju tā runājam. Viņi par savu vectētiņu jau bija dzirdējuši daudz dažādu nostāstu, kas klīda tautas mutē. Viņš esot bijis liels vijoles mākslinieks un jaunības gados tik grūtsirdīgs, ka nespējis panest dzīvi savās mājās un tāpēc sācis staigāt pats savus ceļus.

Bet vecā saimniecības vadītāja šādus nostāstus noteikti apšaubīja. Kas par niekiem! Pulka rakstvedim nekā neesot trūcis. Viņa nemaz nesaprotot, kas gan bērniem varējis tādas lietas sastāstīt. Nē, vienīgi tas, ka viņš bieži vien devies ceļojumos. Bet tie aizvien bijuši tādi izbraukumi, kas saistīti ar viņa dienesta pienākumiem. — Jā, viņš nu reiz bijis pulka rakstvedis, un reizi gadā viņam vajadzējis apceļot visu Vermlandi, lai saņemtu kara nodokli. Un turklāt viņš jau nebijis pulka rakstvedis vien, reizē bijis arī Čimsbergas dzelzslietuves pārvaldnieks, un šī dzelzslietuve atrodas tur tālu augšā, pašos ziemeļos. Turp viņam bieži vajadzējis braukt. Un, treškārt, viņš vēl bijis ļoti ievērojams vīrs, jo viņam bijuši savi pienākumi kā aizbildnim un mantas pārzinim. Visvairāk rūpes viņam sagādājusi zemes padomnieka Sundelīna kundzes aizbildniecības lieta Ejervīkā, jo šī kundze no raktuvju īpašnieka Antonsona bija mantojusi veselas septiņas dzelzslietuves. Mēnešiem ilgi viņam nu nācies uzkavēties šais daudzajās dzelzslietuvēs Frīkena ezera rietumos, kamēr viņš cik necik savedis kārtībā šīs sen ielaistās lietas.

Bet, tiklīdz bijis atkal brīvs, viņš steidzies atpakaļ uz Morbaku, un, ja vien viņam gadījies atgriezties mājās agrā rīta stundā, nostājies pie savas sievas guļamistabas loga, pielicis vijoli pie vaiga un modinājis savu dzīvesbiedri ar vijoles skaņām.

Jā, tik daudz patiesības varēja būt visā šai lietā. Bet, ja cilvēki sāka runāt, ka viņš esot no savas mājas aizbēdzis un esot tik ilgi projām, ka neviens vairs īsti nezinot, kur viņš atrodoties, tad to ļaudis tikai tā sarunāja, redzēdami, ka Morbakā visu saimniecību parasti vadīja viņa sieva.

Bērni bija gandrīz vai noskumuši, dzirdot, ka viņu vectēvs bijis tāds krietns prāta cilvēks. Bet vecās saimniecības vadītājas nostāstiem bija jātic.

Taču kādu vakaru, kad vecāku nebija mājās, istabene, kas bija palikusi augšā, lai sagaidītu kungus pārnākam, bija pierunājusi jauno bērnaukli Maju, kas bija Bak-Kajsas pēctece, palikt nomodā kopā ar viņu.

Viņas abas nu bērnistabas krāsnī iekūra lielu uguni, pievilka pie krāsns mazos sarkanos bērnu krēsliņus, apsēdās uz tiem un pavisam klusu sačukstējās, lai neiztraucētu mazās meitenes, kas gulēja turpat istabā savās gultās. Pēkšņi atvērās durvis, un arī saimniecības vadītāja ienāca istabā. Viņa bija pārsteigta, neatrazdama istabeni, jo bija meklējusi viņu pa visu māju.

Tagad arī viņa apsēdās pie siltās krāsns. Arī viņa nevarēja iemigt, kamēr kungi nebija pārnākuši mājās sveiki un veseli.

Kad nu viņas visas trīs tā omulīgi bija ierīkojušās pie krāsns, istabene griezās pie vecās saimniecības vadītājas, lūgdama padomu kādā svarīgā lietā.

— Mēs abas ar Lisu tik labprāt ceptu vēlējumu plāceni, bet nezinām, vai tam maz kāda nozīme.

Šādā veidā tās pamudināja veco saimniecības vadītāju pastāstīt, kā tas toreiz noticies, kad Līsa Maja Vennervīka cepusi sev vēlējumu plāceni.

Pēdējos Ziemassvētkos, kad mācītājs Vennervīks vēl dzīvojis, Līsa Maja nolēmusi izcept sev Jaunā gada naktī vēlējumu plāceni. Toreiz viņai bijis septiņpadsmit gadu, tātad bija atnācis laiks, kad jaunas meitenes sāk domāt par precībām. Līsa Maja sajaukusi trīs karotes ūdens, trīs karotes miltu un trīs karotes sāls — visu kopā. Tad viņa ielējusi maisījumu pannā, ēdusi no šī viruma, cik varējusi, un tad likusies gulēt. Bet viņa nespējusi aizmigt, jo pēc sālītā vēlējumu plāceņa viņu mocījušas lielas slāpes. Bet, protams, bijis stingri aizliegts pirms aizmigšanas kaut ko dzert.

Kad viņa otrā rītā pamodusies, viņa nespējusi neko atcerēties, ko būtu sapnī redzējusi. Vēlāk dienā viņa izgājusi laukā verandā un iepriecināta palikusi stāvam. Tikai tagad viņai ienācis prātā, ka pagājušā naktī viņa sapnī stāvējusi taisni šai pašā vietā. Un, viņai tā stāvot, ieradušies divi sveši kungi, viens vecs, otrs jauns, un nākuši viņai pretī. Vecais sacījis, ka esot prāvests Lāgerlēvs no Arvikas, viņš esot ieradies kopā ar savu dēlu vaicāt Līsai Majai, vai viņa neesot izslāpusi un vai nevēloties malku ūdens?

Un tūlīt jau arī jaunais kungs pienācis viņai klāt ar glāzi svaiga ūdens rokā un piesolījis to Līsai Majai. Viņa nu bijusi ļoti priecīga, ieraugot svaigo ūdeni, jo, vēl sapnī būdama, sajutusi dedzinošas slāpes kaklā.

Tā nobeidzies Līsas Majas sapnis. Bet no šī brīža Līsa Maja zinājusi, kas būs viņas vīrs, jo tas vīrietis, kas meitenei sapnī piedāvā ūdeni, kad viņa iepriekš apēdusi vēlējumu plāceni, tas vīrietis vēlāk kļūst viņas dzīvesbiedrs.

Līsa Maja nevarēja vien nobrīnīties, kā tas viss gadījies, jo viņa nepazina neviena, kam būtu Lāgerlēvs vārdā. Un, rau, tūlīt pēc Jaungada pagalmā iebrauca kādas kamanas. Līsa Maja patlaban stāvēja pie loga, un, kad viņa ieraudzījusi, kas sēž kamanās, viņa iekliegusies un iekniebusi saimniecības vadītājai rokā.

— Tur jau nāk tas pats, ko es redzēju sapnī! — viņa iesaukusies. — Tu redzēsi, viņam būs vārdā Lāgerlēvs.

Un tā tiešām arī bijis. Tas, kas tur sēdējis kamanās, bijis Dāniels Lāgerlēvs. Viņš bijis Čimsbergas dzelzslietuves pārvaldnieks un izbraucis iepirkt sienu.

Viņu ieraugot, Līsa Maja sākumā izbijusies. Jaunais cilvēks nebijis skaists, viņš izskatījies drūms un skumīgs. Viņa nevarējusi ne iedomāties, ka šādu vīru reiz spētu iemīļot.

Bet jaunais cilvēks pa nakti palicis Morbakā. Un nākamā rītā kalps atnācis ar dīvainu ziņu. Vilka bedrē bija iekritusi lapsa un divi vilki. Un, tā kā no mājiniekiem neviens nezinājis, kā šos zvērus no bedres izdabūt laukā, Čimsbergas pārvaldnieks, ne vārda neteikdams, ielēcis bedrē — bez jebkāda ieroča, tikai bozi rokā —, ar sitienu pa pakausi apdullinājis vilkus un tad apmetis tiem cilpu ap kaklu, lai viņus var izvilkt laukā no bedres.

Šī drošsirdība pārsteigusi Līsu Maju, un tagad viņas sirds pati no sevis pievērsusies jaunajam pārvaldniekam. Tagad viņa bijusi ar sevi skaidrībā, tikai šo un nevienu citu viņa ņems sev par vīru.

Arī viņš savukārt šai pirmajā reizē iemīlējies Līsā Majā, tak neļāvis nevienam to manīt. Viņš jau reiz bijis saderinājies, un, kaut gan viņa līgava mirusi, gribējis palikt viņai uzticīgs un nedomāt vairs ne par vienu citu.

Taču šai ziemā viņš vēl vairākas reizes iegriezies Morbakā pēc siena. Un te nu drīz vien novērojis, cik smagi klājies Līsai Majai pie pamātes. Viņam meitenes bijis no sirds žēl, un viņš labprāt tai palīdzētu, bet savas mirušās līgavas dēļ viņš nedrīkstējis meiteni bildināt. Te viņam radusies doma, ka Līsu Maju varētu apprecēt viņa brālis, kas tur tālu augšā, somu mežos, bijis mācītājs.

Un, tiešām, viņš nu iekārtojis tā, ka abi jaunieši sastapušies. Bet ar to panācis tikai lielu nelaimi. Viņa brālis mācītājs pirmajā acu uzmetienā iemīlējies Līsā Majā un tik spēcīgi, ka visu mūžu nav vairs spējis meiteni aizmirst. Bet Līsa Maja mīlējusi Čimsbergas pārvaldnieku un negribējusi domāt par citu.

Mācītājs Lāgerlēvs nenonācis līdz derībām, jo prāvests viņam pavēlējis apprecēt kādu citu, kas jau gadiem ilgi dzīvojusi viņa mājās un ko viņš kādreiz solījies precēt. Arī Raklicas kundze tur bijusi iejaukta, un no visas šīs lietas cēlusies tikai liela nelaime. Jo, kad mācītājs Elofs nedabūjis Līsu Maju, viņš nodevies dzeršanai un drīz vien gluži paklīdis, viņš, kas senāk bijis tik stalts un jauks cilvēks.

Tagad nu Dānielam nebija neviena vairs, ko viņš varētu likt savā vietā. Ja nu reiz viņš gribēja palīdzēt Morbakas mācītāja meitai, tad viņam galu galā pašam vajadzēja viņu apprecēt. Un tad viņš sāka domāt, ka labāk gan ir palīdzēt dzīvajiem, nekā veltīgi sērot pēc mirušiem. Tā viņš beidzot saņēmies un bildinājis Līsu Maju.

Meitene bija pārlieku laimīga un domāja, ka tagad visām bēdām gals. Bet drīz vien viņa nomanīja, ka viņas līgavainis tāds sadrūmis un sevī noslēdzies. Viņš tikai reti ieradās viņu apciemot, un, kad arī viņš ieradās, tad stundām ilgi sēdēja, nerunādams ne vārda, tikai raudzīdamies meitenē. Vai arī viņš pielika vijoli pie vaiga un spēlēja bez pārtraukuma — no tā brīža, kad ieradās, līdz pat aizbraukšanas stundai.

Beidzot viņš Morbakā sāka ierasties visai reti. Varēja paiet vesels gads, kad viņš ne reizi nebija redzējis savu līgavu.

Kad viņa dažreiz viņam jautāja, kad tad īsti būšot kāzas, tad viņš aizvien atrada kādu iemeslu, kā no tiešas atbildes izvairīties. Sākumā viņš aizbildinājās ar to, ka vēl pelnot pārāk maz, viņai jāpagaidot tik ilgi, kamēr viņš spēšot Morbaku iegūt un izmaksāt pārējiem mantiniekiem. Te atkal viņš stāstīja, ka jāpalīdzot brālim, kas Lundā studējot, un kādu citu reizi kāzas vajadzēja atlikt tādēļ, ka viņš gribēja atrast sev piemērotu darbu, kā pulka rakstvedis.

Tā viņš atlika no viena gada uz otru, te viņam bija par daudz darba, te atkal vajadzēja aizceļot.

Galu galā, atskaitot pašu Līsu Maju, neviens cilvēks vairs neticēja, ka kāzas arī kādreiz tiešām notiks. Visļaunākais bija tas, ka jaunie Sunnes un Emtervīkas kungi sāka atkal ierasties Morbakā un bildināt Līsu Maju. Līsa Maja gan lika viņiem nojaust, cik tas veltīgi, tak daži precinieki bija pārāk neatlaidīgi. Kaut arī Līsa Maja viņiem noliedza ierasties Morbakā, viņi meiteni uzmanīja, guļot mežmalā, kur viņai vajadzēja iet garām.

Visu, ko vien viņi zināja sliktu pastāstīt par Dānielu Lāgerlēvu, viņi nekautrējās Līsai Majai atkārtot. Te viņi meitenei pastāstīja, ka Dāniels sameties uz vienu roku ar nekur nederīgiem, dzērumā paklīdušiem kavalieriem, kas braukājot apkārt pa visu apgabalu un noplicinot mājas, un godīgiem cilvēkiem iedzenot tikai šausmas; te atkal apgalvoja, viņš esot kā meža zvērs, kas klaiņājot apkārt pa mežiem.

Citi atkal kaitināja Līsu Maju, stāstīdami, ka tagad Dāniels esot pulka rakstvedis un varētu precēt, ko vien vēloties, ja vien viņš vispār gribētu apprecēties; citi atkal biedēja viņu ar ziņām, ka līgavainis skrienot pakaļ soma Ērika meitai, jo tā esot visā zemē visbagātākā līgava.

Bet neviena no šīm ziņām nespēja grozīt Līsas Majas sirdi un prātu. Viņa palika aizvien tā pati meitene, kas cieši ticēja savam sapnim. Ak, gan jau notiks tā, kā liktenis pats viņai nolēmis.

Te kādu dienu viņas ausīs nonāca bauma, ka viņas līgavainis esot teicis, ja vien viņš tikšot vaļā no savām derībām, tad došoties uz ārzemēm un mācīšoties vijoles spēlēšanas mākslā.

Tas viņu tā satrieca, kā vēl neviena cita ziņa. Viņa izgāja laukā runāt ar garo Bengtu.

—Paklausies, Bengt, — viņa sacīja. — Tev tagad jāiejūdz zirgs un tūlīt jādodas uz Čimsbergu pulka rakstvedim pakaļ, jo tagad es pati vēlos ar viņu runāt.

—Es jau varu pamēģināt, — atteica garais Bengts. — Bet ko lai iesāku, ja viņš labprātīgi negrib braukt man līdzi?

—Saki viņam, ka tu vienkārši nedrīksti braukt viens pats atpakaļ, — Līsa Maja atteica. Un tā garais Bengts aizbrauca uz Čimsbergu.

Līdz Čimsbergai ir vesela diena, ko braukt, un garais Bengts pārbrauca tikai nākamās dienas vakarā. Bet tad arī pulka rakstvedis tiešām sēdēja ratos.

Līsa Maja sasveicinājās ar viņu tikpat laipni kā aizvien. Viņa ieveda savu līgavaini lielajā istabā un lūdza apsēsties un mazliet atpūsties no garā ceļa. Viņa vēl piebilda, ka vakariņas būšot drīz vien gatavas, jo viņš droši vien esot izsalcis.

Pulka rakstvedis lieliem soļiem staigāja pa istabu šurp un turp. Viņš izskatījās drūms un nepacietīgs. Likās, viņš tikai gaida brīdi, kad atkal varēs sēsties ratos un braukt projām.

Kad viņi vieni paši sēdēja pie vakariņu galda un kad patlaban istabā bija ienākusi Maja Pēra meita, ienesdama vakariņas, Līsa Maja jautāja savam līgavainim, it kā viņa tieši uz šo brīdi būtu gaidījusi, vai tas esot tiesa, ka viņš gribot atsaukt savas derības ar viņu.

Ak, jā, to viņš labprāt darītu, viņš atteicis un izskatījies tikpat drūms kā visu šo laiku. Jā, to viņš labprāt darītu, un laikam arī Līsa Maja pati jau būšot to sen nomanījusi.

Te asinis sakāpa Līsas Majas vaigos, un viņa sacīja, ka neesot par šo lietu līdz šim ar viņu runājusi, jo visu laiku esot cieši domājusi, ka viņi esot viens otram nolemti.

Te nu viņš neglīti iesmējies un jautājis, ko gan viņa ar to gribot teikt.

Līsa Maja vēl jo vairāk piesarkusi un tad īsos vārdos pastāstījusi, kā viņa Jaungada naktī izcepusi un apēdusi vēlējumu plāceni, un ka viņa tad redzējusi viņa tēvu sapnī, un ko tēvs viņai sacījis.

Dāniels nu nolicis nazi un dakšiņu pie malas un lielām acīm raudzījies meitenē.

—To tu droši vien esi izdomājusi! — viņš tad sacījis.

—Tu jau vari pajautāt Majai Pēra meitai, vai es jau pašā pirmajā acumirklī nezināju, kas tu tāds esi, pirms vēl biji izkāpis no kamanām, jau toreiz, kad tu te ieradies pirkt sienu, — sacīja Līsa Maja, griezdamās pie saimniecības vadītājas, kas patlaban rīkojās pie galda, pasniegdama ēdienus.

—Jā, bet kāpēc tu man to nekad agrāk nestāstīji? — Dāniels jautāja.

—Tādēļ, ka nevēlējos, lai tevi pie manis saistītu kas cits, kā vienīgi tava paša brīvā griba, to tu gan vari iedomāties, — viņa atteica.

Tagad viņš atkal sēdēja kluss un mēms. Bet likās, ka tas, ko viņš nule bija dzirdējis, viņu dziļi satraucis.

—Vai tu man vari pateikt, kāds izskatījās tas vīrs, kas sacīja, ka viņš esot prāvests Lāgerlēvs no Arvīkas? — viņš jautāja pēc brītiņa.

—Jā, — viņa atteica un sāka tūlīt prāvestu aprakstīt. Acīmredzot viņa nemaldījās nevienā vilcienā, jo prāvesta dēls satraukts piecēlās no galda.

—Bet mans tēvs taču nomira tai gadā, kad tu piedzimi, — viņš sacīja. — Tu droši vien būsi dzirdējusi par viņu stāstām.

— Līdz tam laikam nebiju redzējusi neviena cilvēka, kam būtu Lāgerlēvs vārdā, un nebiju dzirdējusi stāstām līdz tam ne par tevi, ne par tavu tēvu, — atteica Līsa Maja. — Jel pavaicā Majai Pēra meitai, kas tepat stāv mums blakām, vai viņa jau bieži nav dzirdējusi, ka es viņai tāpat esmu aprakstījusi tavu tēvu.

Te nu Dāniels Lāgerlēvs apstājās cieši meitenei blakus. — Kaut jel es drīkstētu ticēt, ka tas tā bijis! — viņš sacījis. Un tad viņš sācis lieliem soļiem staigāt pa istabu. Beidzot viņš atkal pienācis Līsai Majai klāt. — Tad jau tu būtu tā meitene, ko mans mīļais tēvs man nolēmis! — viņš sacījis.

Bet ko Līsa Maja uz šiem vārdiem atteikusi, vecā saimniecības vadītāja vairs nav dzirdējusi. Viņa sapratusi, ka pienācis laiks pazust no istabas.

Līgava ar līgavaini vēl nosēdējuši ilgu laiku runādami, nākamā dienā viņi izlīguši, un drīz vien nosvinētas kāzas.

Vēlāk Līsa Maja stāstījusi vecajai saimniecības vadītājai, ka vainīga esot bijusi tikai viņa lielā grūtsirdība un neuzņēmība. Te viņam ienācis prātā, ka viņš nedrīkstot savai mirušai līgavai pāri darīt; te atkal atcerējies savu nelaimīgo brāli Elofu un bijis pārliecināts, ka viņš pats nekad nekļūšot laimīgs, ja brālis viņa dēļ kritis tādā nelaimē.

Bet Līsas Majas sapnis palīdzējis viņam atrast ciešu pamatu zem kājām, pie tā viņš arī turējies. Un tikai tagad viņam radusies drosme darīt to, kas visu laiku bijusi viņa viskarstākā vēlēšanās.

Pēc kāzām viņš kļuvis gluži cits cilvēks. Pirmajos gados gan kādreiz viņu atkal pārņēmusi grūtsirdība, bet vēlāk viņš kļuvis aizvien mierīgāks un nosvērtāks savā omā. Viņa brālis noslīcis gadu pēc tam, kad Morbakā nosvinētas kāzas, tad arī viņam bijis jāpārcieš grūts laiks, bet arī smagās stundas pagājušas.

— Viņš nodzīvoja kopā ar manu veco kundzi četrdesmit sešus gadus, un pēdējos trīsdesmit gados viņi nepiedzīvoja nekādus tumšus brīžus Visā pasaulē nebija neviena laimīgāka pāra par šiem abiem cilvēkiem.

Bet bērni gulēja savās gultiņās un klausījās un brīnījās, un reizē tie arī no visas sirds priecājās. Ja viņu vectēvs tiem līdz šim bija licies kā nedzīvs tēls, tad tagad tas viņu acīs bija īsts cilvēks ar miesu un asinīm, ka visi citi.

Zemessargi

1810. gadā, kad vecmāmiņa jau bija vairākus gadus precējusies un kad viņai jau bija divi bērniņi, viņa kādu vakaru sēdēja pie loga, kas iziet uz rītiem, blakus virtuvei. Bija jau iestājusies krēsla, un, tā kā jau bija marta mēnesis, tad viņa negribēja dedzināt uguni. Viņa bija paņēmusi savu adīkli, jo adīt varēja pat lielā tumsā.

Tā sēdot un strādājot, viņa gluži neviļus pacēla galvu no sava adīkļa un paskatījās laukā pa logu. Viņa gandrīz nespēja ticēt pati savām acīm. Vēl nupat nesen laiks bija gluži skaidrs un rāms, un tagad ārā plosījās putenis. Sniegs sniga tik biezām, lielām pārslām, ka viņa tik tikko spēja saskatīt gaismu pretējā kalpu nama logā. Vējš dzenāja sniegu, un sniegs sitās pret ēkas sienām. Īsajā laikā, kamēr Lāgerlēva kundze bija sēdējusi un adījusi, bieza sniega kārta jau bija paspējusi pārklāt krūmus un latiņu sētu.

Līdz ar sniegputeni arī tumsa bija iestājusies daudz ātrāk, tak Lāgerlēva kundze varēja it skaidri saskatīt, kā vairāki lieli zvēri ar sniegputeni ievirpuļo pagalmā. — Cerēsim, ka kalpones uzmanīsies un tagad neies pagalmā pēc malkas, — viņa nodomāja. — Pelēksvārči šovakar ceļā. Tūlīt pēc tam viņa dzirdēja kliedzienu un redzēja vilku, kas, skriedams no pakaļējā pagalma, devās garām viņas logam. Viņš nesa savā rīklē kaut ko, kas kustējās un likās pretī turamies. Lāgerlēva kundzei pat likās, ka tas ir kāds bērns. Bet kas tas varēja būt par bērnu? Viņas pašas bērni bija tepat viņai līdzās, un citu bērnu te, mājās, nemaz nebija.

Bet, rau, turpat aiz pirmā vilka skrēja otrs, un arī tas bija sagrābis kādu bērniņu savos zobos.

To nu vecmāmiņa vairs ilgāk nevarēja paciest. Viņa žigli pielēca kājās, iesteidzās virtuvē un pa virtuves durvīm — laukā pagalmā. Te viņa pēkšņi apstājās. Viņas priekšā bija klusa, gaiša pavasara nakts. Nekur ne vēsts no sniegputeņa, nekur neviena vilka. Acīmredzot viņa bija iesnaudusies, adot savu zeķi, un visu, ko bija skatījusi pati savām acīm, bija redzējusi tikai sapnī.

Bet aiz šī sapņa vajadzēja slēpties kam nopietnam, to saprata arī pati vecmāmiņa. — Mums tagad labi jāpieskata bērni, — viņa sacīja kalpotājiem. — Tas nebija nekāds tukšs, nenozīmīgs sapnis, bet gan brīdinājums.

Taču bērniem nekas ļauns nenotika. Viņi auga un bija ņipri un veseli. Sapnis aizmirsās, kā visi citi sapņi.

Tā paša gada augustā Morbakā ieradās pulks nabaga nelaimīgu karavīru. Viņi bija galīgi noplīsuši, panīkuši badā un gluži slimi. Viņi bija tā novājējuši, ka ribas vien bija palikušas pāri. Acis viņiem bija tik alkatīgas kā plēsīgiem zvēriem. Viņi visi šķita nāves iezīmēti.

Atnācēji stāstīja, ka viņi ieradušies no Frīkena ezera augšgala, Frīkendāla ziemeļu daļā. Un tagad, kad viņi tuvojoties savai dzimtenei, viņi nemaz neesot priecīgi, jo baiļojoties, ka piederīgie viņus vairs nemaz nepazīšot.

Vēl pirms divi gadiem viņi atstājuši mājas kā spēcīgi un braši jaunekļi. Ko tagad teiks mājas ļaudis, kad viņus ieraudzīs šādā stāvoklī? Viņi nekam vairs nebija derīgi. Vienīgi kapsētai.

Turklāt šie nelaimīgie nemaz nebija bijuši īstā karā. Viņi bija tikai gājuši un gājuši uz priekšu, bada un izsalkuma mocīti. Viņi nebija redzējuši nevienas kaujas, viņi bija cīnījušies tikai ar slimībām un pamestību.

Daudz tūkstošu viņu bijis, kas izgājuši no mājām, bet viens tūkstotis aizgājis bojā pēc otra. Viņi stāstīja, ka liels pulks ļaužu uzsēdināts uz prāmjiem, un tad ziemas vidū viņiem bijis jāairējas pa jūru. Kā tur laukā, jūrā, gājis, to viņi neviens nezināja pastāstīt; bet, kad prāmji atkal atgriezušies krastā, tad vīri vēl aizvien sēdējuši pie airiem, tak visi bijuši pārklāti ar ledu un visi nosaluši.

Tie nedaudzie, kas vēl palikuši dzīvi, meklējuši ceļu atpakaļ uz mājām paši uz savu roku. Bet garajā ceļā viņiem bieži gadījies, ka ļaudis viņus akmeņiem dzinuši projām, kad tie tuvojušies kādām apdzīvotām vietām.

Viņus visdziļāk bija satriecis tas, ka viņi nebija vis karā krituši, bet, ka vajadzējis bezgalīgi mocīties izvilkt savu nabaga nožēlojamo dzīvību.

Viņi paši zināja, kādā stāvoklī atrodas. Pilni kukaiņiem; no viņiem nāca neciešama smaka, viņi bija netīri, un nepatīkami bija tos uzlūkot. Kad viņi ieradās Morbakā, viņi nelūdza ne gultas, ne pajumtes. Viņi izlūdzās tikai pāris kūlīšus salmu un kādu sausu vietiņu, kur viņi varētu atgulties.

Morbakā šos nabaga karavīrus nesaņēma ar akmeņiem kā citās vietās. Pulka rakstvedis bija izbraucis, tak viņa sieva atļāva nabaga atnācējiem apmesties pagalmā un uztaisīt telti turpat pie žoga. Viņiem nu lielos katlos vārīja putru un viru, tāpat viņi saņēma arī visu, kas vien no drēbēm mājiniekiem nebija gluži nepieciešams.

Mājas ļaudis bariem vien stāvēja ap šo nabaga cilvēku nometnes vietu, klausīdamies, ko viņi stāsta. Viņu vidū bija arī tādi, kas nespēja vairs parunāt. Daži nemaz neatbildēja, ja viņus izvaicāja, tik truli viņi jau bija kļuvuši. Likās, viņi vairs nemaz nezina, kas viņi ir un no kurienes nāk.

Tas bija tāds neparasts notikums. Kā šie ļaudis bija pārvērtušies! Baumas par viņiem aplidoja visu apkārtni, un ļaudis ieradās pat no tālienes, lai viņus apskatītu paši savām acīm.

— Tas tur, — sacīja kāds svešs vīrs, kas šos nožēlojamos cilvēkus ilgu laiku bija aplūkojis, — tas tur esot Jērana Persas dēls Torsbijā. Bet es taču pazinu Jērana Persas dēlu! Tas bija smalks zēns. Nav vairs ne mazākās līdzības!

Kādu dienu ieradās nabadzīga atraitne. Viņa bija atnākusi no maza meža ciema, tālu augšā ziemeļos, kur viņai bija grūti jācīnās ar trūkumu un badu.

— Vai te jūsu vidū nav kāds, kas saucas Berje Knūtsons? — viņa vaicāja pēc tam, kad pa vienam bija apskatījusi visus slimos zemessargus.

Bet no zemessargu pulciņa neviens pats neatbildēja. Šie nabaga ļautiņi bija saknupuši turpat zemē, viņi gulēja cieši savilktām kājām, zodu atbalstījuši pret celi. Tā viņi bieži vien sēdēja vai gulēja stundām ilgi, nemaz nepakustēdamies.

— Ja kādu no jums sauc Berje Knūtsons, lai viņš dodas pazīstams, jo viņš ir mans dēls, — sacīja šī sieva.

Bet neviens pats no šiem nabaga cietējiem neteica ne vārda, pat nepakustējās. Viņi pat nepaskatījās uz šo sievu.

— Kopš viņš aizgājis, esmu raudājusi katru dienu, — nabaga atraitne žēlojās. — Ja viņš atrodas jūsu vidū, tad viņš taču varētu piecelties un man to pateikt, lai es viņu atkal pazīstu.

Bet visi viņi gulēja kā mēmi, un nabaga atraitne gausiem soļiem gāja projām.

Pirmajam cilvēkam, kas viņai gadījās ceļā, viņa nu pastāstīja, kas ar viņu noticis. Un turklāt viņa bija gluži mierīga un gandrīz priecīga. — Līdz šim es aizvien domāju, ka aiz bēdām zaudēšu prātu, ja mans dēls vairs nepārnāks, — viņa sacīja. — Bet tagad pateicos Dievam, ka viņš neatrodas šo nelaimīgo kaula kambaru vidū.

Zemessargi palika Morbakā veselu nedēļu. Kad viņi bija daudzmaz atspirguši un stiprinājušies, viņi turpināja savu ceļu tālāk uz ziemeļiem. Bet viņi bija atstājuši Morbakā asinssērgu. Visi cilvēki smagi slimoja, bet no lielajiem neviens nenomira, — tikai vecmāmiņas bērniņi. Tie abi vēl bija pārāk jauni un glezni, viņi nespēja ļaunajai slimībai turēties pretī.

Kad abi bērni gulēja zārkā, vecmāmiņa domājusi: — Ja es būtu rīkojusies tāpat kā citi un nebūtu uzņēmusi šos svešos vīrus, bet būtu tos aiztrenkusi akmeņiem, tad mani nabaga bērni vēl būtu dzīvi.

Bet, viņai tā domājot, pēkšņi iešāvās prātā pavasara vakara sapnis. Viņa atcerējās vilkus, kas aiznesa prom abus bērniņus.

— Dievs pie tā nav vainīgs, — viņa sevī nodomāja, — viņš jau mani brīdināja.

Bērni nebija nomiruši tādēļ, ka viņa bija bijusi tik līdzjūtīga pret nabaga nelaimīgajiem, bet gan tādēļ, ka viņi nebija pietiekami aizsargāti no ļaunās slimības.

Kad vecmāmiņa to saprata, viņas sāpes kļuva vēl jo lielākas, jo viņa nojauta, ka pati pa daļai vainīga, ka viņas bērniņi tagad miruši un jau apglabāti.

— To es nemūžam nepārdzīvošu, — viņa sevī nodomāja. — Es nekad vairs nekļūšu kā citi cilvēki.

Viņas izmisumu vēl jo vairāk palielināja doma par to, kā viņas vīrs uzņems ziņu par abu bērnu nāvi. Viņš jau kopš vairāk mēnešiem nebija mājās. Laikam gan viņu bija atkal pārņēmusi grūtsirdība, un viņš vairs neuzdrošinājās atgriezties savās mājās. Viņa pat nezināja, kur viņš tagad atrodas. Viņa nevarēja viņam paziņot to, kas noticis.

Tagad gan viņš droši vien sāks domāt, ka tas ir Dieva sods par to, ka viņš viņu apprecējis. Varbūt viņš nemaz vairs neatgriezīsies pie viņas atpakaļ.

Nabaga sieva pati vairs nebija skaidrībā par to, vai tik viņam nav taisnība. Varbūt galu galā arī tiešām labāk, ka viņi vairs nekad neredz viens otru.

Visi mājas ļaudis bija dziļi noskumuši par vecmāmiņas lielajām bēdām, bet viņi nezināja, kā lai viņai palīdz. Bet garais Bengts, kas bija visvecākais kalps visā saimē, nebaidījās reiz rīkoties uz savu roku. Un, lūk, viņš otrreiz devās uz Kimsbergu pamēģināt, vai neizdosies pārvest kungu mājās.

Šoreiz nepagāja ne divi dienas, kamēr garais Bengts bija atkal atpakaļ. Viņš bija sastapis pulka rakstvedi un bija izstāstījis viņam skaidri un gaiši, kas uz sirds. Bet viņš vēl nemaz nebija savu stāstu īsti pabeidzis, kad jau kungs steidzīgi pavēlēja iejūgt citu zirgu ratos. Un, nekur nepieturēdami, braukdami dienu un nakti, viņi jau nākamā dienā sasniedza Morbaku.

Un, kad viņš ienāca istabā, viņš vis nebija vēss un skarbs kā parasti. Viņš sirsnīgi ieslēdza sievu savās rokās, noslaucīja viņas asaras un vismīļākiem vārdiem mierināja viņu. Likās, ka tikai tagad, kad viņš redzēja viņu nelaimīgu un sāpēs salauztu, ka tikai tagad viņš spēj viņai parādīt, cik liela viņa mīlestība. Viņai tas šķita kā debesu brīnums.

—Man jau likās, ka līdz ar bērniem es zaudēšu arī tevi, — viņa sacīja.

—Es neesmu tāds, ko bēdās var pazaudēt, — viņš atteica. — Vai tu domā, ka es spētu tevi pamest tāpēc, ka tava sirds bijusi pārāk līdzjūtīga?

Šai mirklī viņa ieskatījās sava vīra dvēselē. Tagad viņa to saprata daudz labāk nekā senāk.

Jā, tagad viņa zināja: priecīgās, labās dienās viņai vajadzēja pašai nostāvēt kājās, un to viņa arī tiešām prata. Bet bēdās un grūtā cīniņā, nopietnā stundā — tad viņš aizvien stāvēs viņai blakām, kā īsts draugs, palīgs un aizstāvis.

VECAS ĒKAS UN VECI CILVĒKI

No akmeņiem celtās ēkas

Baltās ēkas, kas vēl bija saglabājušās Morbakā tos laikus, kad leitnants Lāgerlēvs pārņēma saimniecību, bija ļoti vecas, tak kalpu māju un aitu šķūni te uzskatīja par visvecākām ēkām. Protams, droši gan to nevarēja apgalvot, jo vecā būda, kas vēl bija celta uz pāļiem un ko tagad izlietoja kā pieliekamās telpas, tāpat arī stallis, kam zem jumta bija zema eja, tāpat pirts, kur mēdza žāvēt gaļu, un kaltētava, kur diedzēja graudus iesalam, arī nebija nekādas jaunās celtnes.

Kalpu māja, kā arī aitu kūts bija celtas no laukakmeņiem, gan no apaļiem un gludiem, gan no lieliem un maziem, kādus nu tos gadās izcelt no zemes. Sienas bija divi olektis biezas, un tām piemita tāda slava, ka tās spējot izturēt pat diezin kādu aplenkumu. Jaunākos laikos tādas ēkas vairs nemēdz celt, tā, ka par šo ēku vecumu nav ko šaubīties.

Domā, ka pirmie cilvēki Morbakā esot ieradušies no tuvējām mājām, kur ļaužu bijis daudz, bet iestrādātas zemes vēl nebijis un tāpēc arī maizes nav bijis pietiekami. Tas esot bijis kāds jauns pāris, kas labprāt ilgojies kopā būt, bet kam nebijis nekādas mantas. Viņi nu kā jauniesācēji atnākuši un nometušies Morbakā uz dzīvi. Viņiem patikušas ganības lejpus Osbergas, un viņi devušies turp un sākumā apmetušies mazajās būdās, kur senāk mituši kalnu gani. Bet var jau būt, ka pēc kāda laika viņi tur nejutušies gluži droši, jo tur it neviena nebijis tuvumā. Bet lāči gan šad tad labprāt ieradušies apraudzīt lopus, tāpat šaubīgi ogļdedži apciemojuši viņus pašus. Šādos apstākļos bija itin dabīgi, ka viņi vispirms uzcēla pāris akmens ēku, vienu sev pašiem, otru lopiem.

Ēka, kur viņi domāja novietot lopus, bija lielākā. Tai nebija logu, tikai daži caurumi sienā, kuriem priekšā bija pašu kaldināti dzelzs režģi, lai aizsargātos pret lāčiem un laupītājiem. Klons bija pagatavots no cieši sastampātas zemes, bet pati ēka bija ar stipru baļķu sienu sadalīta divi daļās, lai lopus, kas nevar savā starpā labi satikt, varētu atšķirt citu no cita. Tā zirgi un aitas, kas aizvien savā starpā labi draugi, mita vienā pusē, bet govis un kazas — otrā.

Laukakmeņu namiņš, kas bija celts pašu cilvēku vajadzībām, bija mazāks, un tur bija tikai viena pati telpa. Bet tur jau bija iebūvēta grīda no koka klučiem, bija arī divi logi garākajā sienā, kā arī pavards un dūmenis. Rīta pusē, iepretim logiem, atnācēji bija sev ierīkojuši ērtu guļamo skapi. Tur atradās divas guļamvietas tieši uz grīdas un divas platas guļamvietas virs tām, zem istabas griestiem. Guļamās vietas bija tik ērtas un platas, ka tur viegli varēja novietoties blakām trīs cilvēki. Visgarām tai sienai, kur atradās logi, bija pierīkots sols, un šī sola priekšā stāvēja varens egļu koka galds. Pavards atradās pie šaurākās sienas, un tieši tam pretī, pie otras sienas, priekšnams.

Vēl leitnanta Lāgerlēva laikos šī celtne, kas senāk bija izpildījusi dzīvojamās ēkas vietu, noderēja kā kalpu māja un nebija arī neko daudz pārmainījusies. Lielais guļamais skapis bija vēl tai pašā vietā, tāpat mazais, apaļais nesegtais pavards un mazie logi ar sīkajām rūtīm, kuru priekšā bija dzelzs restes. Toties garais sols, tāpat arī galds bija aizvākti projām; tai vietā atradās ēvelsols līdz ar nepieciešamo darbarīku skapi. No senajām dienām bija vēl uzglabājušies divi mazi apaļi trīskājaini ķeblīši. Tie droši vien bija palikuši vēl no pirmo iedzīvotāju laikiem, gluži tāpat kā nolietotais cērtamais klucis, kas stāvēja turpat pavardam blakus.

Te parasti mita staļļu puisis ar mācekli. Atpūtas brīžos te mēdza ierasties strādnieki, lai paēstu un kopā parunātos, un vēlāk še novietoja arī nabaga ceļiniekus, kas lūdza naktsmājas.

Šai pašā telpā arī Mazais Bengts, kas pulka rakstveža laikā bija bijis staļļu puisis, saņēma savu žēlastības maizi. Viņš tik ilgi bija atradies še dienestā, ka leitnants Lāgerlēvs beidzot viņam bija izgādājis pat medaļu.

Vēl viens cilvēks Morbakā saņēma šo augsto atzinības zīmi, proti — vecā saimniecības vadītāja. Viņa gan vēl nebija tik veca kā Mazais Bengts un arī izpildīja vēl aizvien savu amatu, viņa bija mundra un strādīga un drīkstēja braukt kungu ratos uz baznīcu, kad viņai tur korī pasniedza atzinības medaļu.

Bet Mazais Bengts tai dienā gulēja slims, viņam neganti sāpēja krusti un lauzīja visus locekļus, tā, ka bija jāpaliek gultā, jo viņš nebija spējīgs iekāpt ratos. Tā nu viņam nācās palikt mājās.

Medaļu gan viņš, protams, dabūja, bet, tā kā viņš pats nevarēja aizbraukt uz baznīcu, tad viss svinīgais brīdis gāja secen. Runāja, ka pats prāvests no Sunnes ieradīšoties Emtervīkā, lai teiktu dažus vārdus medaļas saņēmējiem, vecajiem uzticamajiem kalpotājiem, un lai pats savām rokām apkārtu viņiem ap kaklu šo spožo sidraba atzinības zīmi.

Var gan iedomāties, cik noskumis nu bija Mazais Bengts! Viņam nu vajadzēja sāpēs un sviedros locīties savā gultā un palaist garām vislielāko acumirkli, kādu vien dzīve viņam varēja sniegt.

Protams, leitnants Lāgerlēvs šo lietu pārrunāja ar pašu prāvestu un pastāstīja viņam, ka Mazais Bengts guļ slims un tāpēc nevar ierasties

baznīcā.

Bet pasaulē gan laikam nav vairs otra tāda cilvēka, kāds bija Emtervīkas prāvests. Viņš tik labprāt vēlējās parādīt godu tādam krietnam kalpotājam, kas visu savu mūžu uzticīgi nostrādājis vienā pašā vietā, dalīdams ar saviem kungiem priekus un bēdas. Un, kad nu viņš uzzināja, ka Mazais Bengts slims, viņš sacīja, ka tūlīt pēc dievkalpojuma došoties uz Morbaku, jo gribot pats nodot vecajam kalpam atzinības medaļu.

Leitnants Lāgerlēvs par to ļoti priecājās, bet tai pašā laikā viņš kļuva arī domīgs. Viņš atstāja baznīcu, cik vien ātri tas bija daudzmaz pieklājīgā veidā izdarāms, un zibeņa ātrumā steidzās mājup, lai spētu tur ierasties mazliet pirms paša prāvesta.

Te nu Mazo Bengtu žigli nomazgāja un sasukāja, un uzvilka viņam mugurā svētdienas kreklu. Viņš saņēma tīras gultas drānas un arī skaistu izrakstītu segu parastās aitu ādas vietā. Visu istabu pamatīgi izmazgāja un iztīrīja, aizvāca ēveļskaidas un no griestiem noslaucīja putekļainos zirnekļu tīklus. Grīdu izkaisīja paegļu zariem un durvju priekšā novietoja svaigas egļu skujas, bet pavardā iebāza lielu, kuplu bērza zaru un ceriņu pušķi.

Toreizējais Sunnes prāvests bija neviens cits, kā cienījamais Anderss Friksels. Tas bija stalts un nopietns vīrs, kas visiem iedvesa lielu cieņu, kaut gan viņš nemaz nebija augstprātīgs. Tikko viņš ieradās Morbakā, viņš tūdaļ devās uz kalpu istabu pie Mazā Bengta, lai apliktu viņam ap kaklu medaļu.

Pats leitnants Lāgerlēvs un Lāgerlēva kundze ar Lūvisas jaunkundzi un saimniecības vadītāju, un visiem citiem cilvēkiem, kas vien Morbakā atradās, sekoja prāvestam. Visi, protams, sagaidīja, ka prāvests Mazajam Bengtam teiks dažus svinīgus vārdus, un tāpēc ikviens nostājās klusi un godbijīgi gar istabas sienām. Sākumā arī viss gāja, kā tam vajadzēja notikties. Prāvests uzsāka savu runu, iepriekš nolasot dažus Bībeles pantus, un Mazais Bengts gulēja klusi un mierīgi un svinīgi klausījās prāvesta vārdos.

—Tu, Bengt, — prāvests turpināja, — tu arī esi bijis tāds labs un godīgs kalps, par kādiem te, Bībelē, runā mūsu kungs Jēzus.

—Jā, — Mazais Bengts atbildēja savā gultā, — to es patiesi varu sacīt. Tāds esmu gan bijis.

—Tu nekad neesi vairāk ievērojis savu paša labklājību nekā savu kungu labklājību, un tu esi aizvien bijis nomodā par to, kas tev uzticēts.

— Jā, — piekrita Mazais Bengts, — tas viss taisnība. Es pateicos prāvesta kungam, ka viņš tā saka.

Varēja redzēt, ka prāvests vis nejutās diezin cik labi, ka viņu tā allaž pārtrauc. Viņš bija ļoti cienījams kungs un bija radis sarunāties ar izglītotiem cilvēkiem, un viņš aizvien visās vietās un lietās zināja, kā pareizi darīt un rīkoties. Gadījās gan, ka citi viņa priekšā apjuka, bet ne reizi nebija noticis pretējais, un viņš bija vienmēr tas, kas paturēja pēdējo vārdu.

Bet te viņš nebija paspējis sagatavot savu runu, jo Morbakas brauciens bija tik negaidīti noticis, un tā runa, ko viņš bija teicis baznīcā, te, kalpu dzīvojamā istabā, vis labi neiederējās. Viņš nokāsējās un uzsāka no jauna:

—Tu, Bengt, esi bijis krietns un uzticams kalps:

—Jā, tāds es esmu bijis, — atteica Mazais Bengts.

Bet tagad lielajam, asprātīgajam prāvestam Frikselam asinis sakāpa vaigos.

—Tev jācieš klusu, kad es runāju, Bengt, — viņš sacīja.

—Jā, protams, to es zinu, — atteica vecais vīrs. — Es jau arī nemaz nerunāju prāvesta kungam pretī. Tas jau viss ir gluži pareizi, ko prāvesta kungs saka.

Prāvesta vaigi kļuva vēl jo sārtāki. Viņš nokāsējās vēlreiz un mēģināja no jauna uzsākt runu.

— Tu, Bengt, esi bijis labs un uzticams kalps, bet tev arīdzan bijuši labi un krietni kungi.

Vecais bija svētlaimīgs par šiem vārdiem, ko viņš dzirdēja. Te nu viņš nekādā ziņā nevarēja noturēties nerunājis.

— Jā, tas gan tiesa, prāvesta kungs, tas gan tiesa. Visi mani kungi tiešām bijuši ļoti labi cilvēki, — Vennervīka kungs un pulka rakstveža kungs, un arī tagad mūsu kungs Ēriks Gustavs.

Te viņš izstiepa savu roku un noglāstīja leitnanta Lāgerlēva plecu un roku. Viņš bija tik laimīgs, ka starot staroja. Prāvests vēlreiz mēģināja runāt.

— Tev jācieš klusu, kamēr es runāju, Bengt, — viņš sacīja.

— Jā, jā, jums pilnīgi taisnība, — piekrita vecais. — Jums pilnīgi taisnība, prāvesta kungs, ikviens vārdiņš, ko jūs sakāt, ir tīrā patiesība. Prāvesta lūpas savilkās smīnā.

— Ar tevi neko nevar iesākt, Bengt, — viņš sacīja. — Es tev labāk uzdāvināšu savu runu. Te tev būs tavs medālis, nēsā to vēl ilgus gadus godā un labklājībā!

Un viņš piegāja Bengtam klāt un piekāra medaļu virs viņa svētdienas krekla.

Pusdienojot Morbakā, prāvests domīgi sacīja:

— Man vēl ne reizi nav atgadījies, ka būtu jāapstājas pašā runas vidū. Bet cilvēkam jau viss reiz jāpiedzīvo!

Naudas lāde

Mazais Bengts bija ļoti apmierināts ar runu, ko prāvests bija sacījis viņa istabā. Vārdi, ka viņš esot bijis labs un uzticams kalps, medaļa, paša prāvesta ierašanās kalpu mājā, visi šie goda pierādījumi kopā iedvesa viņam tādu spēku, ka aizbiedēja sāpes mugurā un visos locekļos. Pēcpusdienā vecais vīrs jau bija sēdus gultā un stāstīja visiem, kas vien gribēja klausīties, lielo notikumu, kā viņš izglābis pulka rakstveža naudas lādi.

Kādreiz ziemā pulka rakstvedim vajadzējis doties savākt nodokļu naudas. Viņi abi jau paspējuši apbraukāt visus austrumu novadus un tagad gribējuši doties uz rietumiem. Bet, pirms uzsākt šo ceļojumu, pulka rakstvedis nolēmis vispirms uz kādu dienu pārbraukt mājās, jo viņš ilgojās pēc sievas un bērniem.

Bet Mazajam Bengtam viņš to nesacīja. Viņš tikai izteicās, ka zirgiem kādas pāris dienas jāatpūšoties un vajagot papildināt pārtikas krājumus. Turklāt arī nodokļu lāde esot jau gluži pilna, tā esot vispirms jāiztukšo un nauda jāaizsūta uz Karlstadi, pirms viņi uzsāk tālāku ceļu.

Bet taisni tai dienā, kad viņi devās atpakaļ uz mājām, sākās briesmīgs sniegputenis. Īsā laikā visi ceļi bija tā pieputināti, ka braukt varēja tikai soļos. Bija jau stipra krēsla, kad viņi pie Olsēteras pārbrauca pāri Klārelvai. Kad pulka rakstvedis drīz pēc tam brauca garām Nordšē muižai, viņam ienāca prātā, ka labāk gan būtu iegriezties tepat un palūgt naktsmājas. Bet, kā jau minēts, viņš ļoti ilgojās pēc savām mājām, un līdz Morbakai bija vairs tikai divi jūdzes ko braukt. Tā nu viņi abi ar Mazo Bengtu nosprieda, ka labāk gan būs gulēt pašiem savās gultās, kaut arī tāpēc būtu jāuzturas ceļā un jābrauc līdz pulksten desmitiem vai vienpadsmitiem vakarā.

Kad viņi starp Nordšē un Sandvīkenu iebrauca biezajā mežā, ceļš jau bija kā bez pamata un kamanas gāja tik smagi, ka zirgam pietrūka spēka. Viņš apstājās vai pie ik soļa, un te vairs nelīdzēja ne labi vārdi, ne pātagas sitieni.

—Tā visai nepatīkama lieta, Bengt, — sacīja pulka rakstvedis. — Bet saki jel, vai tu nezini te tuvumā, mežā, kādu būdu?

—Kā tad, zinu gan, kungs. Bet tur vis mēs nedrīkstam iegriezties.

— Var gan nojaust, ko tu domā, Bengt, — atteica pulka rakstvedis.

— Droši vien tā ir tāda būda, kur mēdz patverties klaidoņi un daždažādi dienas zagļi, godīgiem cilvēkiem jāsargās tur ieskatīties. Bet mēs jau trīs stundas mokāmies, kopš esam pabraukuši garām Nordšē muižai, un zirgs aiz noguruma vairs nemaz nespēj pakustēt. Mums jāgādā, ka tas tiek kaut kur zem jumta un dabū drusku atpūsties.

— Jā, kungs, dariet vien, kā zināt, — atteica Mazais Bengts.

Dzirdot sava kalpa dīvaino valodu, kungs gan noprata, ka viņam dibināts iemesls neiegriezties šai meža būdā, un tā nu viņš nolēma vēlreiz pamēģināt nokļūt uz lielceļa.

Viņi abi izkāpa no kamanām un sāka zirga priekšā lēni iemīdīt ceļu. Tas bija visai grūts darbs. Jau Mazajam Bengtam tas bija grūts uzdevums, bet, tā kā pulka rakstvedim bija gari stulmeņi kājās, kas viņam sniedzās pāri ceļgaliem, vilkādas kažoks mugurā un ceļa josta, tad viņš drīz vien palika bez elpas.

— Nē, Bengt, te nekas nav līdzams, — viņš sacīja, kad viņi bija netālu no būdas. — Man klājas tāpat kā mūsu brūnim. Tev jāiet iekšā un jārauga, vai nevaram te dabūt naktsmāju.

Mazajam Bengtam nekas cits neatlika, kā paklausīt savam kungam. Bet viņam pašam gan likās, ka tad jau labāk būtu visu nakti pavadīt tepat kamanās, nekā ar kroņa naudu riskēt iet iekšā tādā laupītāju caurumā. Tur viņiem droši vien draud briesmas, to viņš tūlīt nojauta.

Viņš nu devās būdā iekšā un atrada tur kādu vīru un sievu mierīgi pie pavarda sēžam. Nevar gan apgalvot, ka viņi būtu vēlo ceļinieku priecīgi saņēmuši. Viņi mēģināja šā un tā izvairīties un atrunāties; viņu būda neesot kurināta, viņiem neesot ne gultu, ne gultas drānu, ko kungiem dot.

Bet galu galā būdniekam bija tomēr jāpadodas. Sieva ienesa kambarī malkas klēpi un iekurināja pavardā uguni. Vīrs paņēma lāpstu un palīdzēja Mazajam Bengtam norakt sniegu, lai zirgs ar kamanām var piebraukt pie būdas.

Kad Mazais Bengts piegāja pie kamanām, viņš redzēja, ka kungs aiz lielā noguruma jau aizmidzis.

— Nu, tas neko daudz nedomā par kroņa naudu! — būdnieks ļauni iesmējās.

— Nu, līdz šai dienai kronim vēl ne šiliņš nav bijis jāzaudē šī vīra dēļ! — atcirta Mazais Bengts.

Ja viņiem abiem ar Mazo Bengtu gadījās iegriezties kādās mājās, tad kungs aizvien mēdza naudas lādi ienest līdzi namā, kamēr Mazā Bengta uzdevums bija rūpēties par pārtikas somu.

Kad Mazais Bengts redzēja, cik viņa kungs noguris, viņš piebrauca pie nožēlojamā izskata būdas, kur vajadzēja novietot zirgu, un sacīja:

—Ejiet vien iekšā pie miera, kungs! Es sekošu ar abiem nesamiem.

—Ak, nē, tev tikai jāpaņem tas viens, — atteica pulka rakstvedis. Viņš domāja tikai par naudas lādi, jo ēdamais jau bija izbeidzies, un somā vairs nekā nebija. Bet Mazais Bengts viņu pārprata.

Viņš nojūdza zirgu un novietoja to zem pajumta. Kad viņš atgriezās atpakaļ, kungs jau bija iegājis būdā iekšā, arī pats būdnieks bija pazudis. Naudas lādes vairs kamanās nebija. Bet tā tas aizvien bija bijis.

Kad Mazais Bengts ienāca būdā iekšā, viņš redzēja, ka viņa kungs atsēdies pie nabadzīgās istabas loga. Viņš dzirdēja, kā Bengts novieto somu turpat pie durvīm, bet bija tik noguris, ka nespēja vairs ne galvu pagriezt. — Aizslēdz durvis, Bengt, un izvelc atslēgu laukā! — viņš sacīja.

—Somu ar ēdamo jau nemaz nebija vērts istabā nest, — noteica Mazais Bengts, — tā jau gluži tukša.

—Jā, tā jau domāju, — atteica kungs. — Bet man šķiet, ka šonakt mēs labi gulēsim, arī nekā neiebaudījuši.

Un viņš izstiepās visā garumā turpat uz koka sola, tāpat kažokā un garajos stulmu zābakos. Zem galvas viņš palika pāris koka pagaļu un tūdaļ aizmiga.

Viņš nekad nemēdza ilgāk gulēt, kā līdz četriem vai pieciem, bet šoreiz viņš pamodās un jutās pilnīgi izgulējies un atpūties, kad pulkstenis rādīja tikai divi.

— Celies augšā, Bengt! — viņš sacīja. — Ar Dieva palīgu mums jārauga doties tālāk, lai ap brokasta laiku varam nokļūt Morbakā.

Arī Mazais Bengts tūdaļ bija kājās. Sveces viņiem nebija, bet ziemas nakts nebija pārāk tumša. Viņi redzēja pietiekami, lai izkļūtu no istabas laukā.

— Paņem somu, Bengt, un ej aizjūdz zirgu! — sacīja pulka rakstvedis.

— Es došos iekšā pie būdnieka samaksāt par naktsmāju. Drīz vien viņi abi bija gatavi ceļam un devās tālāk. Sniegputenis bija apstājies, un, kaut gan ceļš nebija iebraukts, viņi diezgan ātri tika uz priekšu.

—Bija tīri labi, ka mēs tur, būdā, nosnaudāmies, — ierunājās pulka rakstvedis.

—Mums gāja labāk, nekā biju cerējis, — atteica Mazais Bengts. — Bet mani visu laiku mocīja ļauni sapņi. Turklāt dzirdēju, ka tur iekšā pie būdniekiem visu laiku dauza. Es vēl tagad lāgā nezinu, vai viņi strādāja vai es tikai esmu sapņojis.

—Tu droši vien sapņoji, ka viņi paņēmuši manu naudas somu, — kungs iesmējās.

— Jā, bet kur tad jūsu soma ir, kungs? — iesaucās kalps, paraudzīdamies zem kāju maisa.

—Naudas lāde? To taču tu iznesi laukā!

—Es? Es tak nesu somu ar ēdamo.

—Bet es tev vēl vakar piekodināju, ka tev tikai naudas soma jānes iekšā un ka to otru tu vari mierīgi atstāt kamanās.

Tas nu gan bija visļaunākais acumirklis visā viņa mūžā, kad pulka rakstvedis Lāgerlēvs atrada, ka pārpratuma dēļ naudas lāde nemaz nebija ienesta būdā. Ak, būdnieks to bija nozadzis, tas bija skaidrs! Bet ko gan viņš ar naudas šķirstu iesācis? Vai viņam izdevies to atvērt? Tā bija īsta kroņa naudas lāde ar divi mākslīgām atslēgām un stipriem apkalumiem visos stūros. Bet nebija izslēgta varbūtība, ka ļaundari to atmūķē.

Viņš atstāja zirgu turpat uz ceļa un steidzās atpakaļ uz būdu.

Būdnieks, viņa sieva un vēl četri citi vīri sēdēja ap pavardu, kad ceļinieki iesteidzās istabā. Neviens no viņiem neizskatījās pārsteigts. Bet Mazais Bengts jau pašā pirmajā acu uzmetienā redzēja, ka visi četri klātpienākušie vīri bija visbīstamākie noziedznieki visā apvidū.

—Es jau sacīju, ka jums nemaz nebūs iespējams tālāk tikt, kamēr sniega arkls te nav gājis pāri, — sacīja sieva.

—Protams, ka varu tālāk tikt, — atteica pulka rakstvedis. — Bet mana naudas lāde palikusi šeit, un tā man jāpaņem līdzi.

—Bet tas nemaz nevar būt! Vai tad kungs aizbraucis bez naudas lādes? Tad jau tā vēl būs iekšā kambarī. Tur neviens nav iegājis, kopš kunga prom.

—Pulka kasi neesmu vis aizmirsis, — pulka rakstvedis sacīja stingrā balsī. — Un tagad dodiet to šurp! Jūs paši labi zināt, kā tam klājas, kas piesavinās kroņa naudu.

—Kur gan lai mēs paslēpjam tādu lielu lādi? — ierunājās sieva. — Kungs jau pats redz, kas te istabā atrodas, viņš jau var pārmeklēt visu būdu. Bet to jau Mazais Bengts pa to laiku bija darījis. Viņš bija apskatījis katru kaktu, katru aizdomīgāku stūrīti, bet nekā nebija atradis.

—Ja jūs naudas lādi neatdosiet labprātīgi, — sacīja pulka rakstvedis bargā balsī, — tad atstāšu te savu kalpu kā sargu. Neviens nedrīkst namu atstāt, kamēr ierodos ar žandarmiem.

—Vai tad tas tur būs mūsu sargātājs, — iejautājās sieva, un viņas balss skanēja tā, kā kad viņa smietos. Protams, Mazajam Bengtam arī nebija nekādas izredzes noturēt visus šos sešus cilvēkus te, būdā, kamēr viņa kungs atgriežas ar policiju.

Bet Mazais Bengts visu laiku bija kaut ko pārdomājis. Viņš dzirdēja, kā cepamā krāsnī kaut kas sprakšķ un gruzd, kaut gan viņš te, istabā, nekā tāda neredzēja, ko sieva būtu gatavojusi cepšanai.

Ne vārda neteicis, viņš klusu piegāja cepamajai krāsnij klāt un tad vienā rāvienā atrāva krāsns durvis vaļā.

— Nāciet šurp, kungs, un paraugieties, kādu maizi viņi te krāsnī cep! — viņš izsaucās.

Jā, tur iekšā, cepamā krāsnī, pašā vidū uz pāris gruzdošām pagalēm stāvēja naudas lāde.

Vīrs un sieva gribēja mesties Mazajam Bengtam virsū, bet pulka rakstvedis bija spēcīgs vīrs. Viņš atgrūda būdnieku ar sievu atpakaļ, un, kad pārējie laupītāji, kas arī sāka kļūt nemierīgi, redzēja, cik spēcīgas viņa rokas, tie apvaldījās.

Mazais Bengts vienā rāvienā izvilka naudas lādi no krāsns. Viņš ne mirkli ilgāk nevarēja nociesties, vajadzēja redzēt, cik lielus postījumus ļaundari lādei nodarījuši, kaut ari viņa pirksti vai apsviltu. — Paraug! Atvērt viņi to vēl nav paspējuši! — viņš iesaucās. Un tā tiešām arī bija. Zagļi bija visu nakti dauzījuši un vīlējuši, tak viņiem nebija izdevies ne mākslīgo atslēgu atvērt, ne ari apkalumus nost dabūt. Tāpēc viņi visbeidzot bija sadomājuši iebāzt naudas lādi ugunī. Bet Mazais Bengts te viņiem bija pasteidzies priekšā. Tikai mazs stūrītis bija apdedzis.

Pāļu namiņš

Visi vecie ļaudis Morbakā vienbalsīgi apgalvoja, ka pēc vecuma akmeņu namiem vistuvāk stāvot vecais pāļu namiņš. Taču tas nebija vis cēlies tais laikos, kad te bija ieradušies pirmie iedzīvotāji; namiņš bija radies kādus simts gadus vēlāk, kad Morbaka jau bija pārvērtusies īstās lauku mājās.

Zemnieki, kas toreiz te dzīvojuši, bija pasteigušies to uzcelt, jo tais laikos tādi namiņi bijuši pie visām daudzmaz ievērojamākām mājām.

Šādu pāļu būvi uzcēla diezgan vienkārši. Tā stāvēja uz zemiem stabiem, un tai nebija nekādu izgreznojumu. Durvis te bija tik zemas, ka vajadzēja noliekties, ja gribēja iekļūt namiņā. Bet toties slēdzene un atslēga bijušas tik lielas, ka ar tām droši vien pietiktu, lai nosargātu veselu cietumu.

Namiņam logu nemaz nebija, tikai mazas lūkas, kuru priekšā bija ierīkoti aizšaujamie. Kad vasarā šīs lūkas atvēra, tad caurumiem aizlika priekšā no skaliem pagatavotus režģus. Tievus skalus sapina pamīšus četrstūrainā rakstā, kamēr iznāca viegls vairogs, pietiekami liels, lai aizsegtu lūku. Daudz gaismas gan caur šo režģi namiņā neiekļuva, tak pavisam tumšs tur arī nebija.

Pāļu namiņam bija divi stāvi, pie kam augšējais bija ierīkots daudz rūpīgāk nekā apakšējais. Tur zemnieki savā laikā bija glabājuši savu visvērtīgāko mantu.

Domājams, ka leitnanta Lāgerlēva laikos šis pāļu namiņš izskatījās vēl gluži tāpat, kā tad, kad to uzcēla. Varbūt tikai jumts bija atjaunots, bet viss pārējais bija palicis pa vecam. Arī vecās kāpnes palika tādas pašas, kaut gan pakāpieni bija tik cieši viens pie otra, ka ne kāju tur nevarēja starpā ielikt. Tāpat arī lūkas nekad nepiedzīvoja stikla rūtis.

Rudeņos namiņa iekšpuse izskatījās visai bagāta. Apakšējā stāvā atradās lielas lādes, kas bija pilnas svaigi samaltiem miltiem. Turpat blakus atradās divi lieli toveri; tie bija līdz pat malai pilni ar liellopu un cūkas gaļas gabaliem, kas bijā ielikti sālījumā. Turpat viens pie otra stāvēja arī kubli un spaiņi, pilni visdažādākām desām, kādas vien rudeņos, pēc lopu kaušanas, mēdza mājās sagatavot. Pašā dibenā kādā kaktā stāvēja siļķu muca, trauks ar sālītām zivīm, bieži pat ar sālītu lasi, bez tam vēl trauki ar iesālītiem spinātiem un dzeltenajiem un zaļajiem zirņiem.

Augšējā stāvā atradās lieli sviesta trauki, tie bija vasarā piepildīti ziemas vajadzībām. Uz plauktiem garās rindās gulēja sieri, pie griestiem karājās žāvēti šķiņķi vēl no pagājušā gada. Pašaudzētie apiņi uzglabājās maisos, tie bija tik cieši piebāzti kā apaļi pēļi; citos maisos glabājās diedzēti graudi. Te krājās pārtika veselam gadam.

Še, pieliekamā namā, valdīja saimniecības vadītāja. Pieliekamais namiņš bija viņas valstība, un šī nama atslēga tikai retās reizēs atstāja viņas roku. Lūvisa Lāgerlēva jaunkundze arī varēja brīvi rīkoties pieliekamās telpās, bet turp vismīļāk saimniecības vadītāja devās viena pati.

Tāpat arī saimniecības vadītāja pārzināja ēdienu gatavošanu virtuvē. Lūvisas jaunkundze gan varēja sagatavot ievārījumus ziemai un cept mazos saldos cepumus; bet, ja vajadzēja izcept cepeti vai siet sieru, vai arī izcept cietmaizi, tad virsvadība tūlīt pārgāja saimniecības vadītājas rokās.

Morbakas bērni no visas sirds bija pieķērušies saimniecības vadītājai, saglabādami viņai neierobežotu uzticību. Daudz netrūka, ka viņi. to uzskatītu par pašu svarīgāko personu visā mājā.

Bērni arī redzēja, ka visi radi, kas te ieradās ciemā, tūlīt devās virtuvē, lai apsveicinātos ar saimniecības vadītāju, un, ja vien ģimenē kas svarīgs atgadījās, leitnants Lāgerlēvs viņu ieaicināja istabā un apspriedās ar viņu. Kad Dānielam un Juhanam pēc Jaungada vai Lieldienām atkal vajadzēja doties atpakaļ skolā, viņi saņēma stingrus norādījumus atvadīties no saimniecības vadītājas.

Bērni arī dzirdēja, kā visi apmeklētāji runāja, — tā esot Lāgerlēva kundzes lielā laime, ka viņai virtuvē esot tik uzticams cilvēks. Viņas rokās nezūdot ne vismazākais nieciņš.

Turklāt vēl nevienās citās mājās nevarēja atrast tik labu alu un tik garšīgu cietmaizi, un tik labi sagatavotus ēdienus kā Morbakā, un to visi it labi zināja, ka tas bija vienīgi vecās saimniecības vadītājas nopelns.

Tāpēc arī nebija jābrīnās, ka bērni šo veco saimniecības vadītāju uzskatīja par mājas galveno balstu. Viņi visi bija cieši pārliecināti, ka bez vecās saimnieces vairs nekur nebūtu kārtības.

Bet te kādu dienu mazā Anna Lāgerlēva bija uzzinājusi noslēpumu, kas viņu ļoti satrauca. Viņa vienkārši nespēja to viena pati saglabāt un tūlīt steidzās pastāstīt savai māsai Selmai: kāda kalpone bija viņai pastāstījusi, ka saimniecības vadītāja esot precēta sieva un ka viņas vīrs esot vēl dzīvs.

Abas mazās meitenes nu pārdzīvoja lielu uztraukumu. Ja jau saimniecības vadītāja bija apprecējusies un ja viņai bija pašai savs vīrs, tad jau nekad nevarēja būt drošs, ka viņa aizvien paliks te, Morbakā.

Un kas tad notiks ar viņu māmiņu, kurai saimniecības vadītāja bija tik neatvietojama palīdze? Kā tad bērniem pašiem klāsies, viņiem, kam saimniecības vadītāja allaž iebāza mutē kādu saldumu, kad viņi ieradās virtuvē? Un kas lai notiek ar visu māju, ja saimniecības vadītāja te vairs nepaliek?

Abām mazajām meitenēm nu katrā ziņā vajadzēja noskaidrot, kā tas viss īstenībā ir. Tā nu viņas abas nolēma griezties pie jaunās bērnumeitas Majas un izjautāt viņu, vai tas tiešām tiesa, ka saimniecības vadītāja precējusies?

Jā, bērnumeita Maja labi zināja visu šo lietu. Viņas māte viņai to bija pastāstījusi, jo taisni tai laikā, kad tas noticis, viņa kalpojusi Morbakā.

Tātad tas viss bija tiesa un nebija nekādi meli, lai gan bērniem līdz šim nebija ne jausmas, ka viņu saimniecības vadītāja bija precējusies. Un viņas vīrs vēl dzīvoja un atradās Karlstadē, un bija galdnieks pēc amata. Kaut jel viņš vismaz būtu jau miris!

Visa šī lieta bija notikusi tā. Kad leitnants Lāgerlēvs un viņa brālis bija abi gājuši pilsētā skolā, Lāgerlēva kundze bija viņiem abiem aizsūtījusi līdzi savu uzticamo saimniecības vadītāju Maju Pēra meitu. Tai vajadzēja rūpēties par abiem zēniem un gatavot viņiem pusdienas. Bet tur, pilsētā, Maja bija iepazinusies ar savu galdnieku un pēdējais bija viņu uzrunājis.

Bērnu Majas māte stāstījusi, ka tai pavasarī, kad saimniecības vadītāja ieradusies mājās pie kundzes un pastāstījusi viņai, ka gribot precēties, vecā kundze pavisam nobijusies un nobēdājusies. Tur nevarēja būt divu domu, ka līdz ar šo uzticamo saimniecības vadītāju viņa zaudēja savu visvērtīgāko palīgu.

— Kas tas tāds par vīru, ko tu gribi precēt? — viņa jautājusi. — Vai tu arī zini, ka viņš patiešām krietns cilvēks?

Jā, par to viņa esot pārliecināta. Viņš esot galdnieku meistars, un viņam esot pašam sava darbnīca ar visiem piederumiem. Viss esot vislabākā kārtībā, un viņi abi varot precēties vai kuru katru brīdi. Labāku vīru jau viņa gan vairs nedabūšot.

— Bet kā tu izturēsi gadu no gada pilsētas kailajās ielās, tu, kas visu mūžu esi pavadījusi te, uz laukiem? — jautājusi Lāgerlēva kundze.

Ak, par to saimniecības vadītājai nebijis nekādu rūpju. Viņai klāsies tik brīnum jauki. Dzīve būs tik ērta un laba, nevajadzēs ne cept, ne brūvēt, aizies tikai tirgū un nopirks visu, kas vien saimniecībai vajadzīgs.

Kad Lāgerlēva kundze dzirdēja saimniecības vadītāju tā runājam, viņai bija skaidrs, ka te precēšanās kāre tik liela, ka nekas vairs nav darāms, un neatliek nekas cits, kā tikai gatavoties kāzām. Kāzas arī sarīkoja Morbakā. Ieradās līgavainis un izskatījās tiešām ļoti saprātīgs un krietns cilvēks, un tūlīt nākamā dienā pēc kāzām viņš ar savu jauno sievu aizbrauca atpakaļ uz Karlstadi.

Bet divas nedēļas vēlāk, jā, varbūt pat nebija tik ilgi, Lāgerlēva kundze kādu vakaru bija paņēmusi rokā pieliekamā kambara atslēgu un patlaban devās laukā nogriezt šķiņķi vakariņām. Bet ne reizi viņa nevarēja paņemt rokā pieliekamā kambara atslēgu, neiedomājusies savu bijušo saimniecības vadītāju Maju Pēra meitu. Kā gan viņai tagad klājas?

— Kaut jel es viņu toreiz nemaz nebūtu sūtījusi uz Karlstadi! — viņa sevī žēlojās. — Tad man vēl tagad būtu mana labā palīdze un nevajadzētu pašai reizes divdesmit dienā skraidīt uz pieliekamo namu, kā man tagad tas jādara.

Bet taisni tad, kad viņa jau gribēja doties pieliekamā namā iekšā, viņa vēl pameta acis uz aleju, kas veda lejā uz lielceļu, jo toreiz skatu vēl nekas neaizsedza. Un te nu viņa apstājās kā sasalusi, jo tur, lejā zem bērziem, nāca kāds cilvēks tik pazīstamu gaitu. Tas jau izskatījās gluži tāpat kā Maja Pēra meita, viņas uzticamā kalpotāja un palīdze no pat bērnu dienām, un pieliekamā nama atslēga izkrita no viņas rokām.

Jo tuvāk nāca pamanītais stāvs, jo mazāk palika šaubu. Un te jau arī viņa stāvēja kundzes priekšā un padeva labvakaru: — Labvakar, cienītā kundze! — Neatlika nekas cits, kā ticēt savām acīm.

—Vai tad tu tiešām tā esi, Maja Pēra meita? — jautāja Lāgerlēva kundze. — Kas tevi te atvedis? Vai tev pie vīra neklājas labi?

—Viņš jau dzer augu dienu, — atteica bijusī saimniecības vadītāja. — Kamēr esam apprecējušies, viņš katru dienu bijis piedzēries. Viņš dzer pat tīru spirtu, ko viņš lieto savā darbā. Ar tādu vīru es nevaru sadzīvot.

—Bet tagad tu vari iet tirgū un pirkt visu, kas vien tev vajadzīgs, un tev nemaz nav jāstrādā, — atteikusi vecā Lāgerlēva kundze.

— Es gribu atkal strādāt pie jums, cienītā kundze. Es nēsāšu jūs uz rokām, ja tikai drīkstu atkal atgriezties pie jums atpakaļ, — lūgusies bijusī saimniecības vadītāja — Dienām un naktīm es ilgojos atpakaļ pēc Morbakas.

— Nāc iekšā istabā, mēs šo lietu pārrunāsim ar pulka rakstvedi, — sacījusi vecā kundze. Viņa tā priecājusies, ka saimniecības vadītāja atkal pārnākusi, ka viņas acis bijušas asaru pilnas. — Ja tas Dieva prāts, tad mēs nekad vairs nešķirsimies, — viņa tad piebildusi.

Un tā arī noticis. Tā nu vecā saimniecības vadītāja uz visiem laikiem palikusi Morbakā. Viņas vīrs acīmredzot nopratis, ka nav ko cerēt sievu dabūt atpakaļ. Viņš nekad nav nācis viņai pakaļ, un tā viņa varējusi palikt Morbakā. Viņa novilkusi no pirksta savu laulājamo gredzenu un ielikusi to drēbju lādē, un tad viņa par to nekad vairs nav runājusi.

Abas mazās leitnanta Lāgerlēva meitas nomierinājās, kad dzirdēja šo stāstu, tak vēl ilgu laiku viņas šaubījās. Ja tas galdnieks vēl dzīvo, vai tad nevar notikt, ka kādā jaukā dienā viņam ienāk prātā pieprasīt savu sievu atpakaļ? Un, kad viņas stāvēja pie pieliekamā namiņa, no kurienes varēja pārredzēt lielceļu, viņas it kā baiļojās, vai tik tur neparādās galdnieka stāvs, jo bērnu Maja bija teikusi, ja jau galdnieks ieradīšoties savai sievai pakaļ, tad neko nevarēšot vairs līdzēt, viņai būšot jāklausa savam vīram un jāiet tam līdzi.

Bērni labi nezināja, cik veca viņu saimniecības vadītāja varēja būt. Viņa pati teicās jau sen aizmirsusi savus gadus, bet tur, baznīcas grāmatā, neesot ierakstīts pareizs gads. Varbūt viņai jau bija pāri septiņdesmit.

Bet, tā kā viņa bija tik krietna sieviete, tad jau galdnieks viņu aizvien vēl varēja pieprasīt sev atpakaļ.

Un kas tad lai notiek ar Morbaku?

Saimes istaba

Vecos laikos, kad kalpotāji saņēma no saviem kungiem arī drēbes, sieviešu rokām darba pietika visu cauru gadu. Garajos tumšajos ziemas vakaros un tāpat garajos tumšajos ziemas rītos sievas sēdēja pie ratiņiem un gādāja, lai aužamām stellēm nepietrūkst dzijas. Pašu aušanu varēja uzsākt tikai pavasarī, kad dienas jau kļuva garākas, jo darbu vis nevarēja darīt pustumsā.

Kad bija veikti visi priekšdarbi biezai vilnas vadmalai, linu audekliem, kokvilnas audumiem, tāpat kā smalkākām vilnas drānām, tad ar aušanu vajadzēja pasteigties, pirms vēl mājās nebija ieradies ciema drēbnieks. Bet aušana nekad tā īsti neveicās, kamēr aužamās stelles stāvēja virtuvē. Nē, audējām vislabāk patika būt vienām savā atsevišķā telpā, kur tās varēja netraucēti nodoties savam darbam.

Tāpēc arī agrāk katrā krietnā mājā bija sava īpaša telpa stellēm, un arī Morbakā bija tāda austuve. Tā bija cēlusies vēl veco mācītāju laikos. Virs saimes istabas bija uzcelts vēl viens stāvs, divām zemām istabām ar podiņu krāsni, balsinātām sienām un baļķu griestiem. Dibenistabā dzīvoja priekšstrādnieks, priekšējā stāvēja divas stelles, pie katra loga pa vienām.

Aužamās stelles vēl bija darbā arī leitnanta Lāgerlēva laikos, kaut gan tad vairs nebija paraduma saimei algā ieskaitīt arī drēbes; tā savu algu saņēma skaidrā naudā. Lāgerlēva kundzes lielākais prieks bija likt aust dvieļus un palagus, galdautus, logu aizkarus, daždažādas mēbeļu drānas, ar vienu vārdu, it visu, kas vien saimniecībā bija nepieciešams. Tas viss arī tika mājās pagatavots. Stelles strādāja visu vasaru.

Bet rudeņos tās nostūma pie malas, un steļļu vietu tad ieņēma garš, zems galds, kas viscaur bija izraibināts piķa traipiem, un apaļi trīskājaini ķeblīši no saimes istabas. Tā bija zīme, ka gaidāms ciema kurpnieks, vecais kareivis Svens.

Tad arī drīz ieradās kurpnieks ar saviem mācekļiem un lielu somu, kas bija bāztin piebāzta īleniem, āmuriem, liestēm, piķotu stiepli, saru vīšķiem, papēžu dzelžiem, koka tapiņām, saišu riņķīšiem, un visu to viņš izklāja turpat uz galda.

Kurpnieks bija gara auguma kalsns vīrs ar melniem matiem un melnu bārdu, un, kas viņu redzēja pirmo reizi, tam likās, ka tas ir tāds pašapzinīgs un drosmīgs vīrs, kas vislabāk gan iederētos kara laukā. Bet, kad viņš sāka runāt, tad atskanēja maiga, bailīga balss. Arī viņa acis bija zilas un maigas, un visa viņa izturēšanās bija neveikla. Un tomēr šis vīrs bija un palika bīstams cilvēks.

Morbakas bērni jutās sevišķi laimīgi, kad mājās ieradās kurpnieks. Tikko viņiem gadījās kāds brīvs brīdis, tie tūlīt devās pa neērtajām kāpnēm augšā, aužamā kambarī. Bērni te ieradās nevis, lai parunātos, jo kurpnieks Svens bija uzcītīgs un mazrunīgs cilvēks, bet viņus vilināja paskatīties, kā top zābaks, sākot ar ādas uzstiepšanu liestēm, beidzot ar auklu izgriešanu.

Bieži vien kurpnieks sēdēja gluži klusu, galvu noliecis pār savu darbu. Bet viņš atdzīvojās un kļuva pavisam cits cilvēks, kad izdzirda kāpnēs leitnanta Lāgerlēva soļus, kas veda uz priekšstrādnieka istabu.

Kurpnieks un leitnants Lāgerlēvs bija veci pulka biedri, un, kad viņi kādu laiku bija runājuši par zābakiem, zoļu ādām un zābaku ziežu, tad viņi pārgāja uz seniem, veciem nostāstiem vēl no Trosnēsas nometnes laikiem. Un, kad viņi abi bija iekarsuši valodās, tad leitnantam Lāgerlēvam izdevās viņu piedabūt nodziedāt kādu vecu kareivju dziesmu, kas pavisam atšķīrās no citām dziesmām, jo sākās ar vārdiem: „Mēs visi zviedru vīri, mēs cīnāmies nelabprāt." Šo dziesmu bija sacerējuši paši kareivji, kad viņi 1848. gadā bija devušies uz Dāniju kādā karagājienā, ko dēvēja par sviestmaizes karu,,.

Bija pavisam dīvaini, ka šis kurpnieks Svens tik labprāt stāstīja dažādus nostāstus par drēbnieku Lāgeru, kas pulka rakstveža laikā bija daudzkārt sēdējis šai pašā istabā un šuvis un kas bija tikpat dzīvs un jautrs, cik kurpnieks dziļdomīgs un nopietns.

— Leitnanta kungs droši vien būs dzirdējis, kā toreiz notikās, kad drēbnieks Lāgers dabūja savu uzvārdu? — sacīja kurpnieks.

Leitnants Lāgerlēvs gan šo nostāstu pazina tik labi kā tēvreizi, bet viņš tomēr atbildēja: — Var jau būt, ka esmu kādreiz dzirdējis, bet jūs jau varat pastāstīt, Sven, ja to zināt.

— Nu, lūk, tas notikās tā. Lāgers bija tāds pats kareivis kā es, tikai labu laiku pirms manis. Pulkā stāstīja, viņš tad esot saucies par Larsu Andersonu. Bet tad nāca rīkojums, ka kareivji var sev izvēlēties citus uzvārdus, jo bija pārāk daudz tādu, kam vārdā Andersons vai Juhansons.

Te kādu dienu Trosnēsā pulka karavīrus citu pēc cita aicināja pie pulka rakstveža Lāgerlēva, leitnanta kunga tēva. Viņiem bija jāsaka, zem kāda vārda viņi vēlas, lai tos ieraksta ruļļos. Larss Andersons arī ienāca iekšā tāpat kā citi, un pulka rakstveža kungs viņu jau labi pazina un zināja, kāds liels jokdaris ir šis drēbnieks, jo viņš gadu no gada ieradās Morbakā šūdināt apģērbus, kā pašam kungam, tā arī visiem pārējiem Morbakas iedzīvotājiem. No viņa atnākšanas stundas līdz aiziešanai Morbakā tad valdīja smiekli un jautrība. Viņš prata atdarināt it visus cilvēkus visā plašajā draudzē; viņš prata, kā burvis, pēkšņi likt, lai kāds priekšmets pazūd skatītāju acīm; viņš prata uz vienkārša koka tā stabulēt, ka varēja domāt, vesels pulks patlaban iet garām. Bet šis drēbnieks bija savā ziņā arī bīstams cilvēks, jo viņš parasti sarunāja daudz nieku un sakūdīja cilvēkus vienu pret otru.

—Pasarg' Dievs, pulka rakstveža kungs! — viņš iesaucās. — Vai tad es tiešām drīkstu saukties tādā vārdā, kā es vēlos? — Un viņš savilka pieri dziļās grumbās, lai izskatās, it kā viņš tiešām visiem spēkiem patlaban pārdomā, kādu vārdu sev vislabāk izvēlēties.

—Jā, Lars Anderson, to tu drīksti, — atteica pulka rakstvedis. Bet, tā kā viņš šo vīru labi pazina, tad vēl piebilda, ka tam vajagot būt krietnam un godīgam vārdam, nevis jokiem vien.

—Vai leitnanta kungs vēl atceras, kāds izskatījās viņa tēvs? Viņš tiešām bija labsirdīgs cilvēks, bet daudzi no viņa baidījās, jo viņš izskatījās tik liels un stalts, un viņam bija melnas kuplas uzacis.

Bet drēbniekam gan nebija bail, nepavisam ar nē!

— Nu tad es vēlos saukties par Lāgerlēvu, — viņš sacīja, — tas ir krietns un plaši iecienīts vārds. Es nezinu neviena cita visā Vermlandē, kas tiktu tā cienīts, kā šis vārds.

Kad pulka rakstvedis izdzirdēja, ka šis jokdaris grib, lai viņu sauc par Lāgerlēvu, viņam asinis sakāpa vaigos.

—Nē, tā tā lieta neiet, — viņš sacīja. — Divi līdzīgi uzvārdi vienā pulkā nevar būt.

—Bet mūsu pulkā ir vismaz trīs vārdi Ugla un četri — Lilieheki, — atteica drēbnieks. — Tad jau nu gan nevienam nenāks ne prātā ko iebilst pret mani un pulka rakstveža kungu, — viņš piebilda.

—Bet vai tad tu tiešām nesaproti, Lars Anderson, ka tas tā nevar būt? — jautāja pulka rakstvedis.

— Es jau tādu cienīgu vārdu nemaz nebūtu izvēlējies, ja pulka rakstveža kungs pats man nebūtu sacījis, ka drīkstu sev izvēlēt tādu, kāds man patīk, — atteica drēbnieks un turklāt vēl tik pazemīgā un nopietni nevainīgā balsī. — Es taču zinu, ja pulka rakstveža kungs kaut ko saka, tad uz viņa vārdiem var paļauties.

Te viņš apklusa. Bet pulka rakstvedis sēdēja, dziļās domās nogrimis, kā pētīdams, kā izkļūt no šī neapskaužamā stāvokļa. Tad jau par viņu smiesies viss pulks. Nē, viņš nekādā ziņā nevēlējās, ka tāds niekalbis, kā šis drēbnieks, saucas Lāgerlēvu vārdā.

— Vai zini ko, Lars, — viņš tad uzsāka, — varbūt būtu arī iespējams, ka mēs abi še, pulkā, saucamies vienā un tai pašā vārdā. Bet, redzi, Morbakā tas gan būs galīgi neiespējami. Tad nu tev jāsagatavojas, ka tu nekad vairs nedrīkstēsi nākt uz Morbaku šūt, ja gribi pastāvēt uz savu.

Tagad nu bija drēbnieka reize satrūkties, jo tās nedēļas, kuras viņš pavadīja Morbakā, bija visskaistākās visā gadā. Nekur viņu tik labi neuzņēma kā Morbakā, un nekur tā nepriecājās par viņa jokiem un jautrajiem nostāstiem kā tur.

— Varbūt tev pietiek ar to, ka vari saukties par Lāgeru? — turpināja pulka rakstvedis, kad viņš pamanīja, ka otrs jau kļūst stipri domīgs.

Tā nu drēbniekam vajadzēja apmierināties ar uzvārdu Lāgers, un šis vārds viņam arī palika visu mūžu.

Kalpone

Tā bija kāda vecmeita, kas jau vairākus gadus bija kalpojusi pie Lāgerlēva kundzes vecākiem Fīlipstadē un kas savu vēlāko kundzi pazina jau no pašām bērnu kājām.

Tagad, vecuma dienās, viņa dzīvoja Emtervīkā, tak pāris reižu gadā viņa mēdza ierasties Morbakā.

Viņa bija liela, izskatīga auguma, tik baltiem matiem kā sniegs, stingriem sejas pantiem un nopietnu dabu. Viņai ļoti patika mācītāji un kolportieri, un viņa labprāt apmeklēja lūgšanas stundas un šūšanas pulciņus. Par dejas priekiem un romāniem, kā arī par mīlestību viņai klātesot neviens nedrīkstēja ne ieminēties, to viņa gan ne acu galā nevarēja ciest.

Viņai klātesot nedrīkstēja arī runāt ne par citiem cilvēkiem, ne par skaistām drēbēm; bet par pasaulīgām lietām viņa jau nu pavisam nevēlējās dzirdēt.

Tā nu nemaz nebija tik viegli atrast kādu tematu, par kuru ar šo meitu varētu sarunāties. Nepalika nekas cits pāri, kā vienīgi saruna par laiku un par vārīšanu. Kādu brīdi jau nu varēja ar to iztikt, bet beidzot arī tāda saruna apsīka, jo šī meita nebija no runīgajām un uz visiem jautājumiem atbildēja īsi un strupi.

Un tomēr bija kaut kas, kas arī šo cilvēkbērnu varēja pavedināt uz runāšanu, lai arī tas bija grūti. Šī meita bija reiz kalpojusi pie kāda prāvesta, un šim prāvestam bija liela ģimene, proti, veseli divdesmit bērni. Visi tie vēl bija dzīvi un veseli un jau, protams, lieli un pieauguši. Ar šo ģimeni meita vēl aizvien atradās visai labās attiecībās, un lielāka prieka viņai nebija, kā stāstīt par šo prāvesta ģimeni.

Kādu pēcpusdienu visa ģimene sēdēja Morbakas ēdamistabā un dzēra kafiju. Paplāte ar tasēm un apakštasēm, cukura trauku, krējuma kanniņu un maizes groziņu atradās uz ēdamgalda, un turpat blakus stāvēja kafijas mašīna, jo tikai visai svinīgos gadījumos kafiju mēdza pasniegt, iepildītu kafijas kannā.

Ikviens no klātesošiem pēc kārtas paņēma savu kafijas tasi. Tāpat katrs paņēma tikai vienu gabaliņu cukura, vienu kviešmaizes un vienu rudzumaizes sausiņu. Ja ienesa kliņģerīšus, piparkūkas vai saldos cepumus, arī tad ikviens uzlika sev tikai vienu gabalu. Kas savu tasi bija piepildījis, tas atkal apsēdās savā vietā un dzēra savu kafiju. Luīsa Lāgerlēva kundze sēdēja lielās atzveltnes stūrī, Lūvisa Lāgerlēvas jaunkundze otrā stūrī un leitnants Lāgerlēvs savā šūpuļa krēslā, kas bija vienīgi viņa īpašums un kurā neviens cits neuzdrošinājās atsēsties. Tīberga kungs, Juhana mājskolotājs, sēdēja kādā niedru krēslā, un šo četru vidū stāvēja apaļš alkšņa koka galds. Juhans Lāgerlēvs parasti sēdēja pie mazā galdiņa pie loga, Anna pie otra loga un jaunākās ģimenes atvases Selma un Gerda, kas starp citu bija vēl pārāk mazas, lai dzertu kafiju, un kam tāpēc vajadzēja apmierināties tikai ar glāzi piena, sēdēja krāsns kaktā pie mazā rotaļu galdiņa.

Šajā dienā bija ieradusies jau minētā kalpone ciemā. Viņa arī bija klāt pie kafijas dzeršanas. Viešņa bija novietojusies, kā parasti, vienā no melnajiem niedru krēsliem, kas citādi aizvien bija pabāzti zem ēdamgalda, un sēdēja gandrīz istabas vidū, kur visi varēja viņu redzēt un ar viņu sarunāties.

Dzerot kafiju, visi parastie sarunas temati jau bija izrunāti un sarunas bija apsīkušas. Tā nu leitnants Lāgerlēvs, kuram nepatika, ka sarunās iestājas pārtraukums, sāka iztaujāt meitu par misioni, kolportieriem, lūgšanas stundām un šūšanas pulciņiem.

Ja zināja, kāds bija viņš un kāda bija viņa, tad varēja jau iepriekš nojaust, ka tas vis ilgi tā neies.

Lāgerlēva kundze gan mēģināja dot uzsāktai sarunai citu virzienu, Lūvisas jaunkundze piegrūda savam brālim paslepšus ar elkoni, un Tīberga kungs kaut ko piezīmēja par ļoti garšīgi pagatavoto kafiju. Bet ne leitnants, ne viešņa neļāvās apmulsināties, un jāsaka, ka abiem jau galvas bija karstas.

Tagad Lāgerlēva kundze droši zināja, ja vien viešņai nepatiks kāda leitnanta Lāgerlēva piezīme par misiones darbu, tad viņa vismaz veselu gadu ne kāju nespers Morbakā. Bet viņa bija tā pieradusi mazākais katru pusgadu ierasties Morbakā, kur viņu aizvien pacienāja labām pusdienām, un tad promejot viņa vēl saņēma līdzi krietnu devu miltu.

Lāgerlēva kundze bija pavisam nobažījusies, viņa nezināja citas izejas no šī stāvokļa, kā apvaicāties viešņai, kas tad īsti noticis ar prāvesta divdesmit bērniem.

Un tūdaļ meita aizmirsa kā ārējo, tā iekšējo misiones darbu, aizmirsa visus kolportierus un visus pagānus, un pat bezdievīgo leitnantu Lāgerlēvu turklāt. Viņa starot staroja kā pati saulīte un tūlīt iesaka stāstīt:

—Jā, tas ir tiešām visbrīnišķīgākais, ko savā mūžā esmu pieredzējusi. Tur, prāvesta mājās, mums ik pārnedēļas vajadzēja mazgāt lielo veļu, un tad visi grozi bija pilni apģērbu gabaliem. Neviens nedrīkstēja viens pats sēsties pie galda, aizvien katrā pusē bija pa bērnam. Bērniem vajadzēja sagatavot ēdamo un tos pabarot. Un, kad šuva veļu, tad to šūdināja no vesela baķa. Arī kurpniekam, skroderim un šuvējai bija tik daudz ko darīt, ka viņi nemaz netika citās draudzes mājās.

—Bet, mīļā Anna, kā tad prāvests varēja uzaudzināt tik daudz bērnu? — ierunājās Lāgerlēva kundze, lai saruna neapstātos.

—Jā, vai jūs zināt, tas viņam gan izdevās, un turklāt viņi visi izauguši par krietniem cilvēkiem, — atteica kalpone. — Labākus bērnus neviens nebūs redzējis. Padomājiet tikai, cik daudz darba bija vecākai meitai Ievai, pieskatot mazos un pašujot tiem visiem drēbes! Bet viņa gan jau septiņpadsmit gadu vecumā saderinājās ar Šīlandas palīgmācītāju Jansonu un, kad tas nomira, viņa apprecējās ar Vesterjētlandes prāvestu. Viņai pašai arī bija daudz bērnu, bet, kopš viņa apprecējusies, viņa vairs ne reizes nav apciemojusi savas tēva mājas.

—Viņa droši vien domāja, ka tur tāpat bez viņas jau diezgan pilns, — leitnants Lāgerlēvs sausi piezīmēja.

Šos vārdus dzirdot, mazie savā kaktā pie krāsns iesmējās. Bet meita tik stingri paskatījās uz bērniem, ka tie tūdaļ apklusa.

—Otrs pēc kārtas bija zēns, to nosauca par Ādamu, — kalpone turpināja. — Tas bija tāds brēkulis, kādu savu mūžu vairs neesmu redzējusi. Kad viņš dienās kļuva mācītājs, viņš skaisti dziedāja dievkalpojuma laikā, un tādēļ viņu vēlāk iecēla par galma mācītāju. Viņš būtu varējis apprecēt ikkuru meiteni, tak viņš visu mūžu nodzīvoja vecpuisī. Kas tur bija par vainu, to gan es nezinu.

—Ko jūs sakāt! — iesaucās Tīberga kungs. Un tūlīt mazie kaktā sāka klusām smieties. Bet ari šoreiz meita apveltīja viņus līdz ar Tīberga kungu tik bargu skatienu, ka viņi izbijušies apklusa.

—Nākamais pēc kārtas bija atkal puika, to sauca par Noasu, — meita turpināja savu stāstu. — Un vai jūs zināt, kungi, tas tik bija īsts meistars zvejošanā. Viņš aizvien gādāja par to, lai mājās būtu zivis. Jā, viņam mēs gan bijām pateicīgi, es un viņa māte. Vēlāk viņš kļuva mācītājs Hallandē, un, kamēr viņš bija dzīvs, viņš aizvien sūtīja saviem vecākiem katru gadu lielu mucu iesālītas laša gaļas.

—Lasis! Ak, jā, mums… — iesaucās leitnants Lāgerlēvs. Viņš gribēja atgādināt, ka arī Morbakā bija nolemts pasūtīt jaunu laša krājumu. Bet kalpone ne domāt neļāvās sevi pārtraukt.

— Tad nāca atkal zēns, kuru nosauca par Semu, — viņa turpināja.

— viņš bija tikpat liels mednieks, cik Noass bija liels zvejnieks. Kungiem vajadzētu redzēt, kādus medņus un zaķus viņš pārnesa mājās! Viņš arī kļuva vēlāk mācītājs kādā lielā draudzē lejā, Skonē. Un katru ziemu viņš vecākiem sūtīja pa stirnai, ko pats bija nošāvis.

Kad meita bija pabeigusi savu stāstu par Semu, viņa drusku atvilka elpu un apskatījās visapkārt. Visi sēdēja klusi un padevīgi, nevienam vairs nenāca ne prātā viņu pārtraukt.

—Pēc šiem trim zēniem atkal piedzima meitene, to nosauca par Sāru. Un es varētu Dievu un cilvēku priekšā vai apzvērēt, ka savā mūžā neesmu redzējusi otru tādu, kas tik labi prastu iesālīt gurķus un siļķes kā viņa. Bet viņa gan palika vecmeitās. Viņa aizbrauca uz Stokholmu pie sava brāļa galma mācītāja un vadīja viņa saimniecību.

—Ari nākamā bija meitene, vārdā Rebeka, — turpināja meita savu stāstu. — Man jāsaka, ka ar viņu man gāja visgrūtāk. Bet viņai bija laba galva, viņa varētu, ja gribētu, izstudēt par mācītāju, gluži tāpat kā viņas brāļi. Turklāt vēl viņa prata taisīt dzejas. Visi cilvēki teica, ka visā apkārtnē neesot nevienas, kas prastu sadzejot tik jaukas šūpļa dziesmiņas kā viņa. Viņa gan apprecējās, bet dabūja tikai skolotāju par vīru.

Bet tagad gan viņai bija savs stāsts jāpārtrauc, jo istabā ienāca istabene, ienesdama svaigi uzvārītu kafiju otrai tasei.

—Man gan būtu brīnums, — leitnants Lāgerlēvs tagad iekrita valodā, — ja tur, tai ģimenē, būtu kāds, kas prastu izvārīt labu kafiju.

—Leitnanta kungs man izņēma vārdu no mutes, — sacīja viešņa.

—Izklausās jau nu gan tīri smieklīgi, bet no daudzajiem bērniem taisni ceturtajam zēnam bija lielas dāvanas uz vārīšanu. Viņu sauca par Īsaku. Viņš labi prata gatavot mērces un bija aizvien izpalīdzīgs, kad bija cepams cepetis. Tas bija īsts palīgs virtuvē.

— Nu, viņš droši vien vislabāk prata izvārīt bērnu putriņu, — ierunājās Tīberga kungs.

Tagad visur atskanēja smiekli, ne tikai krāsns kaktā vien. Taču arī šoreiz Lāgerlēva kundze bija vienīgā, kas saglabāja savu nopietnību.

— Tīri jābrīnās, cik jums laba atmiņa, Anna, un cik sīki jūs visu atceraties, — viņa uzslavēja viešņu, lai nesabojātu stāstītājas labo omu.

Šai meitai bija visai jūtīga daba, un parasti viņa ātri apvainojās, bet tas nekad nenotika, kad tā sāka stāstīt par saviem mīluļiem, prāvesta bērniem. Tad viņu nevarēja tik viegli izsist no sliedēm. Tīberga kungs bija klausītājus jau paguvis atsvabināt no Īsaka talantiem. Un tā arī viņi neuzzināja, kā Īsaks savas dāvanas izlietojis dzīvē.

—Abi nākamie bija dvīņubrāļi, un tos nosauca par Esavu un Jēkabu, — viešņa turpināja. — Viņi tā līdzinājās viens otram kā ola olai, un es neparko nevarēju viņus atšķirt. Neesmu nekad redzējusi bērnus, kas būtu veiklāki jāšanā, lēkšanā vai slidu skriešanā. Bet arī viņi abi vēlāk kļuva mācītāji.

—Es atkal domāju, ka no viņiem abiem būs iznākuši divi labi virves dejotāji! — ierunājās leitnants Lāgerlēvs.

—Viņi kļuva tādi paši mācītāji kā citi, — meita turpināja, neļaudama sevi traucēt. — Esavs nonāca Jemtlandē, un tur viņš varēja pēc sirds patikas izkāpelēties pa kalniem. Jēkabs dabūja vietu Bohuslēnā, un tur viņš varēja izbraukāties laivā vai kuģos, cik vien vēlējās. Viņi abi vēlāk dzīvē ieņēma tādu vietu, kāda viņiem pienācās un kur viņiem bija izdevība izlietot dāvanas, ko Dievs bija viņiem, tāpat kā viņu brāļiem un māsām, licis šūpulī.

—Bet kā tad klājās Jāzepam? — iejautājās leitnants Lāgerlēvs.

—Papriekš piedzima divas meitenes, leitnanta kungs, — vārdā Raele un Lea, — meita cieši noteica, neļaudamās sevi novirzīt no uzsāktā stāsta. — Tās abas bija varen noderīgas dārzā, viena stādīja, otra ravēja. Kad ieradās bīskaps vizitācijā, viņš teica, ka viņu vēl nekur neesot pacienājuši ar tik gardiem zirņiem un tik skaistām zemenēm. Un tas jau bija tikai Raeles un Leas nopelns. Abas tad arī apprecēja raktuvju īpašniekus. Un tikai tagad nāk Jāzepa kārta.

— Tas gan laikam kļuva lauksaimnieks, — piezīmēja leitnants Lāgerlēvs.

—Jā, viņš pārzināja sava tēva saimniecību, — sacīja viešņa. — Viņš labi saprata kā laukkopību, tā arī lopkopību un gādāja par to, lai vecākiem un brāļiem, un māsām nekad mājās netrūkst maizes.

—To jau es domāju, — sacīja leitnants Lāgerlēvs, pieceldamies no savas vietas. Viņš devās uz durvju pusi, kur karājās viņa spieķis un cepure, un, ne vārda neteicis, atstāja istabu.

—Trīspadsmitais bija Dāniels, — turpināja viešņa. — Viņš bija veselas trīs reizes apprecējies, un no katras sievas viņam bija trīs bērni. Ja kungi vēlas, es jau varu tūlīt arī pastāstīt, kā viņus visus sauca un kā sauca visas trīs sievas. Bet es domāju, ka labāk būtu, ja es vispirms izstāstu par visiem divdesmit bērniem.

Protams, arī visiem klausītājiem tas šķita lietderīgāk. Bet tādas izredzes nemaz neiepriecināja Lāgerlēva kundzi.

—Atnesīšu kādu rokdarbu, — viņa ierunājās, — tad varu labāk klausīties.

—Bet pagāja krietns brīdis, pirms viņa atgriezās ar savu rokdarbu.

— Četrpadsmitā bija atkal meitene, un viņu sauca par Deboru. Viņa bija ļoti izpalīdzīga, kad vajadzēja cept maizi. Bet viņa neapprecējās vis, viņa palika mājās un palīdzēja mātei uzaudzināt pārējos, mazākos, bērnus. Reizēm viņa kļuva tāda savāda, viņa tad teica, ka viņai patīkot katoļu ticība, jo tā aizliedzot mācītājiem doties laulībā.

Kad viešņa jau bija tik tālu, pie durvīm atskanēja neskaidra čaboņa. Tas bija Tīberga kungs, kas, neviena nepamanīts, klusītiņām bija izzadzies laukā no istabas.

— Piecpadsmitā bija atkal meitene, viņu nosauca par Martu. Tā gan bija liela skaistule! Bet arī viņa bija drusku tāda kā savāda. Jau ar septiņpadsmit gadiem viņa apprecēja kādu sešdesmit divus gadus vecu prāvestu, vienīgi lai tiktu projām no mājām.

Te piecēlās Juhans ar Annu. Viņi sacīja, ka istabā jau kļūstot tumšs, un viņi aiziešot lampai pakaļ. Bet pagāja ilgs laiks, kamēr lampa bija savesta kārtībā.

— Sešpadsmitā bija Māra, — meita turpināja. — Viņa bija ļoti neglīta pēc sejas. Viņa teica, ka nevarēšot dabūt ne mācītāju, ne arī kādu citu kungu sev par vīru. Bet, tā kā viņa gaužām vēlējās tikt no mājām prom, tad apprecējās ar vienkāršu zemnieka puisi.

Lūvisas jaunkundze visu laiku klusi un mierīgi sēdēja savā atzveltņa stūrī. Viņa bija saldi aizmigusi, bet to, protams, viešņa nebija pamanījusi.

— Septiņpadsmitā bija tikko astoņpadsmit gadu veca, kad es atstāju prāvesta mājas. Viņa palika pie mātes un palīdzēja tai rakstīt vēstules visiem pārējiem brāļiem un māsām, jo to bija tik daudz, ka vienam cilvēkam tas nemaz vairs nebija pa spēkam.

Te kāds klusu grabinājās gar durvīm. Durvis mazliet atvērās, bet tad atkal žigli aizvērās.

— Astoņpadsmitai, — viešņa turpināja nesatricināmā mierā, — astoņpadsmitai toreiz bija tikai piecpadsmit gadu, bet viņa teicās braukt uz Ameriku, jo vairs nespējot ilgāk izturēt tik daudzu radu vidū. Un deviņpadsmitais un divdesmitais bērns bija toreiz tikai trīspadsmit un četrpadsmit gadu veci, kad es viņus redzēju pēdējoreiz.

Šai mirklī, kad viešņa pabeidza savu garo stāstu, ieradās arī Lāgerlēva kundze ar adīkli, Juhans un Anna ar lampu un Lūvisas jaunkundze pamodās no saldā snaudiena.

—Pateicos, pateicos, mīļā Anna, — sacīja Lāgerlēva kundze. — Mēs nekad neaizmirsīsim, ko jūs mums pastāstījāt. No tā es varu daudz mācīties, es pati un arī mani bērni.

Līgavas vainags

Lūvisas jaunkundzei bija paradums izpušķot un apģērbt līgavas svinīgajā kāzu tērpā. Te nav jādomā, ka visas draudzes jaunavas griezās pie viņas šādos svinīgos brīžos. Nē, to darīja tikai visievērojamāko zemnieku māju jaunavas. Reizēm tādu bija divas līdz trīs gadā, reizēm negadījās nevienas.

Senākos gados, kad Morbakā vēl dzīvoja mācītājs, tas laikam bija kļuvis par mācītāja kundzes pienākumu — izgreznot līgavas, it sevišķi tās, kuras laulāja baznīcā. Acīmredzot to bija darījušas ne tikvien Lūvisas jaunkundzes māte un vecmāmiņa, bet arī viņas vecvecmāmiņa tāpat kā šīs pēdējās māmuļa. Tas bija ļoti sens paradums, un šo goda pilno uzdevumu Lūvisas jaunkundze bija mantojusi no savām priekštecēm.

Tādā pašā kārtā viņa bija arī mantojusi visus līgavas tērpa piederumus un izgreznojumus, kas laika straumē bija sakrājušies un uzglabājušies Morbakā. Lūvisas jaunkundzei piederēja kāds liels vecs skapis, kura atvilktnē glabājās garas stikla, koraļļu un dzintara kreļļu virknes. Tāpat viņas īpašumā bija pārgājis liels krājums vecu bruņurupuču ķemmju, kas, matos iespraustas, pārsniedza galvu vēl par kādu ceturtdaļolekti; turpat bija arī mazas, no cieta papīra un papes izgatavotas, formas, kuras vai nu izkrāsoja puķēm, vai arī pārvilka baltu zīdu, kā tais laikos vēl bija parasts, kad līgavas mēdza lepoties tautas tērpos, ņieburā un galvas rotājumā. Lūvisas jaunkundzei bija arī augsts līgavas kronis no papes, tā stūrainie robi bija pa daļai pārvilkti ar zelta papīru, pa daļai ar zaļu vai rožainu zīdu. Viņai bija arī vainagi no mākslīgām rozēm un daudzu olekšu garas zaļas zīda lentes, izrakstītas sarkana zīda ziediem. Tai pašā atvilktnē glabājās arī Jennijas Lindas cirtas, kurām vajadzēja nokarāties uz pieres, tāpat arī matadatas ar trizuļojošām podziņām, auskari no garām mākslīgām pērlēm, daždažādas saktas, rokassprādzes un misiņa kurpju sprādzes, kas bija izrotātas neīstiem rubīniem, ametistiem vai safīriem.

Tajos laikos, kad visas šīs lietas bija modē, apģērbt līgavu bija ne tikvien grūts, bet arī atbildības pilns uzdevums. Tad pirms kāzām vajadzēja sēdēt dienām ilgi, apšujot raibām zīda lentēm līgavas tērpa svārkus un piedurknes; reizēm vajadzēja arī aplīmēt ar jaunu zelta papīru līgavas vainagu, vajadzēja pagatavot jaunus ziedus un nospodrināt visas misiņa sprādzes, lai tās mirdz un laistās kā zelts.

Visas šīs rotas gan nebija īstas. Bet viegli var iedomāties, ka zemnieku meičām tas bija vissvinīgākais acumirklis, kāds vien mūžā varēja atgadīties, kad viņas lepojās savā lielajā, augstajā līgavas kronī, ap kuru vēl vijās kupls ziedu vainags. Viņas bija izrotātas daudzām raibām kreļļu virknēm ap kaklu, raibu zīda jostu ap vidu, daudzkrāsainām zīda lentēm ap svārkiem un piedurknēm un spīdīgām roku un kurpju sprādzēm.

Jāsaka, ka šāds tērps tiešām piestāvēja labi noaugušām sārtvaidzēm zemnieku meičām ar zilajām gaišajām acīm. Viņu ķermenis smagā darbā bija pilnā mērā attīstījies, un seja, vējā un klajā laukā uzturoties, bija kļuvusi brūna. Šai tērpā viņas kustējās lepni un cienīgi, kā justos paceltas pāri citiem sev līdzīgiem. Arī līgavainim tāda līgava kāzu dienā šķita kā karaliene, kā īsta bagātības dieve. Viņa bija daiļāka par visām rozēm dārzā, un viņas acis tā mirdzēja, kā spožas zelta zvaigznes.

Bet tai laikā, kad Lūvisas jaunkundze rotāja līgavas, šos seno laiku greznumus vairs nelietoja. Tagad līgavai tikai uzlika galvā nelielu, šauru miršu vainadziņu un pārsedza lielu baltu plīvuru — tas arī bija viss. Reizēm viņa drīkstēja apjozt ap vidu, ap vienkāršo melno vilnas kleitu, kādu sarkanu zīda lenti. Dažreiz Lūvisas jaunkundze mēdza savas līgavas izrotāt vai nu ar kādu zelta saktu, vai zelta ķēdi, vai pat aizdeva tai savu zelta rokassprādzi un pulksteni, lai vienkāršais līgavas tērps daudzmaz izskatītos svinīgāks.

Lūvisas jaunkundze skuma pēc vecajiem laikiem. Viņa sacīja, ka tas jau esot tīrais neprāts — šādā dienā taupīt rotas un krāsas, aizsedzot spēcīgos, kaut arī varbūt mazliet parupjos sejas vaibstus ar baltu plīvuru. Šāda mode gan varbūt labāk piestāvētu pilsētas bālajām jaunkundzītēm, kas gribot parādīties sava līgavaiņa acīm kā tāds bāls, neskarts sapņu tēls. Jā, izskatoties jau dažreiz tīri glīti, Lūvisas jaunkundze tam labprāt piekrita, bet zemnieku meičas vecajā līgavas rotā gan izskatītos daudz labāk.

Un cik reizēm bija grūti tur, augšā, lauku plašumā atrast līgavas vainagam nepieciešamās mirtes! Lūvisas jaunkundze gan pati audzēja mirtes kociņus, bet tie viņai lāgā negribēja padoties, un pašas līgavās arī bieži nemaz nezināja, kā viņai šai lietā izpalīdzēt.

Kādu reizi Lūvisas jaunkundzei klājās pavisam slikti. Kāda meiča, jau diezgan gados, vārdā Kajsa Nilsa meita, ieradās pie viņas un lūdza palīdzēt apģērbt līgavas tērpu. Kajsa nebija ne no kādas labās ģimenes, bet vīrs, kas viņu precēja, bija ciema skolotājs, un tā nu pati bija tais domās, ka, tik labu vīru apprecot, neviens cits gan viņu nedrīkstētu apģērbt, kā vienīgi Lūvisa Lāgerlēvas jaunkundze.

Lūvisas jaunkundze arī labprāt to uzņēmās, tikai ar vienu noteikumu, proti, ka līgava pati apņemas sagādāt miršu zariņus vainagam.

— Mani miršu kociņi panīkuši un es nemaz nezinu, kur lai ņemu citus, — viņa sūrojās.

Līgava arī apsolīja pagādāt līgavas vainagam nepieciešamos miršu zariņus; bet diemžēl viņa savu solījumu neturēja kā nākas. Kāzu dienā viņa gan atsūtīja uz Morbaku dažus miršu zariņus, bet tiem bija gluži melnas, savītušas lapiņas, un līgavas vainagam tādi miršu zari nu gan nemaz nederēja.

Tas bija tīrais posts! Lūvisas jaunkundze gan nogrieza no saviem kociņiem pēdējos zaļos zariņus, bet arī ar to vēl nebija diezgan. Viņa nu steigšus sūtīja kalpones uz lielākām zemnieku mājām aptaujāties pēc miršu zariem, bet kalpones atgriezās tukšām rokām vai arī tikai ar dažiem niecīgiem miršu zariņiem. Likās, it kā tai gadā visas mirtes būtu saslimušas; lapiņas bija vārgas un melnas un pie pirmā pieskāriena bira nost.

Bet līgavas vainagā nebija pieņemts ievīt kādus citus zaļumus, nē, to nedrīkstēja darīt. Lai gan smalkās, jaunās brūklenāju lapiņas izskatījās tikpat košas kā mirtes, bet uzlikt galvā vainagu, kas darināts no brūklenāju lapām, — nē, tas būtu tīrais kauns! Tad jau pašai līgavai gandrīz liktos, ka viņa nemaz nav īsti salaulāta.

Lūvisas jaunkundze gan ielika nožēlojamos sīkos miršu zariņus ūdenī un līdz pat vēlam vakaram nostrādāja ap līgavas kroni un miršu vainagu; viņa darīja, kas vien bija viņas spēkos, tak nekas labs vis neiznāca.

Nākamā rītā viņa, neviena neievērota, klusu izgāja laukā un pa aleju devās uz tuvējo mežu. Viņai promejot nekas nebija rokās, un, kad viņa atkal atgriezās, arī nekā neredzēja līdzi nesam.

Bet, ejot cauri virtuvei uz savu istabu, viņa sacīja, ka vēl nekad viņai nebijis tik grūti sasiet glītu līgavas vainagu kā šoreiz. Kalpones iežēlojās un piesolījās Lūvisas jaunkundzei vēl aizskriet uz kādām tuvējām mājām apjautāties pēc miršu zariem.

— Nē, pateicos, — atteica Lūvisas jaunkundze, — tagad jau ir par vēlu, jo līgava ar līgavaini var ierasties kuru katru mirkli.

Un viņa iesteidzās savā istabā un iebāza vēl dažus zaļus zariņus vainaga plānākajās vietās. Tad viņa parādīja saimniecības vadītājai un kalponēm savu meistardarbu.

— Jel sakiet, Lūvisas jaunkundz, kā gan jums tik labi izdevās? — viņas visas jautāja. — Šis vainags taču gluži tikpat skaists, kā visi pārējie, kurus jūs esat sējusi. Un šoreiz jums nebija nekā cita, kā vienīgi daži kaili zariņi un melnas lapas.

Lūvisas jaunkundze atteica, viņa esot ievietojusi miršu zariņus ūdenī, un tur tie arī atspirguši. Un turklāt vēl viņa piebilda, ka galvenokārt lapiņas bijušas melnas un nokvēpušas dūmos un biezos putekļos.

Drīz pēc tam arī tiešām ieradās līgava ar līgavaini. Līgavu ieveda Lūvisas jaunkundzes istabā, kur viņu apģērba un izpušķoja. Viņa vairs nebija nekāda jaunā, bet izskatījās diezgan labi un stalti. Kad viņa bija gatava, viņu ieveda priekšistabā, lai viņa var sevi apskatīt spogulī, un viņa bija ļoti apmierināta.

— Es nemaz nebiju iedomājusies, ka varētu tā izskatīties, — viņa teica.

Tad līgava paņēma rokā flakoniņu ar Ķelnes smaržūdeni un kādu glītu kārbiņu, — tā bija viņas līgavaiņa dāvana. Kārbiņā atradās rozīnes un citi saldumi. Līgava staigāja apkārt un piedāvāja visiem klātesošiem saldumus. Pie tās pašas reizes viņa ikvienam uzslacīja arī mazliet no smaržīgā ūdens. No kārbiņas katrs sev paņēma pa salduma gabaliņam. Līgava izskatījās līksmāka un apmierinātāka nekā pārējās jaunās līgavas, un visi sacīja, ka viņa esot skaisti un labi apģērbta.

Tūlīt pēc tam līgava ar līgavaini devās mācītāja mājā laulāties un pēc laulībām aizbrauca uz līgavas vecāku mājām, kur svinēja kāzas.

Pirmajā laikā pēc kāzām Kajsa Nilsa meita bija pavisam laimīga un apmierināta. Viņas vīrs bija daudz vecāks nekā viņa pati, bet viņa izjuta tādu godbijību pret savu mācīto vīru, ka visiem spēkiem pūlējās viņu labi kopt un rūpējās par to, lai viņam mājās ir patīkami un omulīgi.

Bet tad viņas ausis aizsniedza dīvainas baumas. Acīmredzot tās nāca no Morbakas. Bet neviens gan nemācēja pateikt, kas tās izlaidis. Visā draudzē par to vien runāja, un beidzot atradās arī kāda laba dvēsele, kas to iečukstēja pašai Kajsai Nilsa meitai ausīs.

— Lūvisas jaunkundze tavu līgavas vainagu sasējusi no brūklenāju lapām, — viņa sacīja.

Kad Kajsa to dzirdēja pirmoreiz, viņa negribēja savām ausīm ticēt. Tas taču vienkārši nemaz nebija iespējams! Bet tad viņa apdomājās. Jā, viņas līgavas vainags bija tikpat skaists kā visi citi līgavu vainagi; tas bija starot starojis savā košajā zaļumā viņas galvā. Un Kajsa vēl atcerējās, cik lepna viņa bijusi, kad šo vainagu viņas matos iesprauda īsta smalka dāma.

Bet, ja tā labi apdomā, vai šis vainags nebija bijis mazliet par zaļu? Tai pavasarī, kad viņa apprecējās, visas mirtes slimoja, to viņa pati labi zināja. Viņa bija veltīgi pūlējusies sagādāt sev spirgtus, zaļus miršu zariņus.

Lūvisa Lāgerlēvas jaunkundze gan laikam bija domājusi, ka viņai, nabaga lauku meičai, vis nevajaga pārāk sīki skatīties uz šo lietu. Bagātai zemnieku meitai viņa gan nekad neuzdrošinātos iespraust līgavas vainagā kādu brūklenāju zariņu!

Un tagad Kajsai bija par ko pārdomāt. Viņa šo lietu pārrunāja arī ar savu vīru. Viņai pat sāka likties, ka viņa nemaz nav īsti salaulāta, ja viņas līgavas vainags bijis darināts no brūklenāju mētrām.

Viņas vīrs te nezināja nekāda padoma. Kajsa nu raudāja un bija pavisam nelaimīga. Viņa jutās pazemota un gluži kā godu zaudējusi. Tad jau Lūvisa Lāgerlēvas jaunkundze nemaz nebija viņu turējusi par pietiekami cienīgu, lai viņai uzģērbtu līgavas tērpu un iespraustu līgavas vainagu matos, jo citādi jau viņa nebūtu sasējusi līgavas vainagu no brūklenāju mētrām. Jā, un tagad gan Lūvisas jaunkundze smējās un zobojās par vientiesīgo līgavu, un visa draudze smējās viņai līdz!

Te vīrs Kajsai ieteica, lai viņa labāk aizejot pati uz Morbaku un apjautājoties Lūvisas jaunkundzei, kā tas toreiz īsti noticis. Un to nu viņa arī darīja.

Tikai viņai gadījās ierasties Morbakā ļoti neizdevīgā laikā. Tai dienā tur svinēja kādus lielus svētkus, un, kad viņa ienāca virtuvē, nevienam nebija laika ar viņu ne pienācīgi apsveicināties. Viņa vaicāja pēc Lūvisas jaunkundzes, bet Lūvisas jaunkundze patlaban bija pie viesiem un viņu nedrīkstēja aicināt ārā. Kajsai vajagot viņu šoreiz atvainot, jo taisni šī diena esot viņai ļoti liela svētku diena. Kajsu lūdza ienākt istabā, kas bija blakus virtuvei un skaitījās kā Lūvisas jaunkundzes istaba; viņai vajadzēja tur apsēsties un gaidīt.

Kajsa iegāja istabā. Jā, tepat jau arī viņai uzlika šo brūklenāju mētru vainagu galvā! Viņa atcerējās, cik laimīga viņa bijusi tai dienā. Kad viņa stāvēja šeit istabā, viņa nemaz nespēja iedomāties, ka viņa būtu piekrāpta.

Pēc kāda brītiņa virtuvē ieradās divas kalpones ar paplātēm. Tās bija pilnas piepildītām vīna glāzēm, kuras vajadzēja nest iekšā viesiem. Durvis palika pusvirus, un tā nu Kajsa varēja ieskatīties viesistabā un dzīvojamā istabā, kur bija sapulcējušies daudz viesu. Jā, tās gan tiešām bija lielas svinības! Ne vien Emtervīkas kungi te bija ieradušies, Kajsa pamanīja arī prāvestu un Sunnes ārstu, un maģistru Hammargrēnu no Karlstades, to, kas bija precējies ar Lūvisas jaunkundzes māsu.

Kajsa nu jutās diezgan neveikli, ka ieradusies šādā brīdī, viņa patlaban gribēja pievērt durvis, bet tad pēkšņi izdzirda vārdus, kas viņu ierosināja paslēpties un noklausīties. Vīna glāzi rokā turēdams, istabas vidū stāvēja pats leitnants Lāgerlēvs un patlaban svinīgi paziņoja, ka viņa māsa Lūvisa Lāgerlēvas jaunkundze saderinājusies ar Emtervīkas palīgmācītāju Milenu.

Istabā sacēlās jautra čala, sāka apsveikt saderinātos un vēlēt laimes. Visi izskatījās priecīgi un apmierināti, un par to jau arī nebija ko brīnīties. Lūvisas jaunkundzei bija jau četrdesmit gadu, un viņas piederīgiem vairs nebija cerību redzēt viņu apprecētu. Mācītājs Milens bija atraitnis, un viņam bija četri mazi bērni, kam bija nepieciešama uzraudzība un gādība. Tātad šī saderināšanās bija īstā laikā.

Kajsa Nilsa meita bija dzirdējusi stāstām, ka savās jaunības dienās Lūvisas jaunkundze nekad negribējusi apprecēties, jo nespējusi pārvarēt savu sirdi un atstāt vecākus. Tagad, kad nu tie abi bija jau miruši, viņa priecājās, ka radusies izdevība pašai nodibināt savu pavardu.

Tāpat Kajsa bija dzirdējusi runājam, ka Lūvisas jaunkundze nevēloties atstāt Morbaku. Bet tagad bija gadījies tik jauki, ka mācītāja mājas atradās tepat piecu minūšu gājienā no Morbakas.

Kajsai Nilsa meitai kā durtin iedūrās sirdī, ka tagad Lūvisas jaunkundzei būs tik laba dzīve, viņai, kas bija sasējusi Kajsas līgavas vainagu no brūklenāju mētrām, — un viņa žigli atvilka savu galvu atpakaļ no durvju spraugas.

Te viņa pamanīja, ka turpat viņai aiz muguras stāv vecā saimniecības vadītāja. Tā jau zināja, kas tur iekšā, viesistabā, notiek, viņa tikai gribēja mazliet paklausīties, kā pasludina derības.

Kajsa smagi uzlika savu roku vecās saimnieces plecam.

— Es atnācu šurp, lai pajautātu Lūvisas jaunkundzei, vai tas tiešām tiesa, ka viņa manu līgavas vainagu sasējusi no brūklenāju mētrām, — viņa sacīja. — Bet laikam gan neklājas tādā dienā viņu izvaicāt.

Saimniecības vadītāja satrūkās, bet viņa vis tik viegli neļāvās iebiedēties.

— Kā jūs varat tādas muļķības runāt, Kajsa! — viņa sacīja. — Te, mājās, visi zina, cik lielas pūles bija Lūvisas jaunkundzei ar jūsu vainagu. Mēs te skraidījām apkārt pa visām kaimiņu mājām, ubagodami pa mirtes zariņam.

Kajsa cieši ieskatījās vecajai saimniecei acīs, likās, viņa gribētu ieraudzīties tās dvēseles dziļumos, lai beidzot izdibinātu patiesību.

— Tak par to runā visā draudzē.

Bet vecajai saimniecības vadītājai bija tikai vienas rūpes, kā Kajsu drīzāk nomierināt un aizdabūt no mājām prom, lai viņa nesagandē Lūvisas jaunkundzes prieka dienu.

—Es jau jums teicu, Kajsa, tikpat patiesi, kā Lūvisas jaunkundze pati sev vīs vainagu no mirtes zariņiem, tāpat arī viņa toreiz pagatavoja jums līgavas vainagu no miršu zariem un ne no kā cita.

—Es piedomāšu pie šiem vārdiem, — atteica skolotāja sieva. — Kad es redzēšu, kā Lūvisas jaunkundze pati sev pagatavo vainagu, tad zināšu arī, kādu viņa man toreiz darināja.

— Par to jūs varat būt pilnīgi mierīga, — atteica saimniecības vadītāja. Tā viņas abas iegāja virtuvē. Tur Kajsa Nilsa meita vecajai saimniecei sniedza roku.

— Būs labāk, ja es šodien eju projām, — viņa sacīja un turklāt izskatījās gluži nomierinājusies. — Šodien tā kā tā nevarēšu ar Lūvisas jaunkundzi parunāties. Un tā viņa arī aizgāja, bet vecā saimniecības vadītāja devās atpakaļ pie plīts un turpināja savu darbu. Gatavojot derību dienu svinīgo mielastu, bija tik daudz, ko darīt, ka viņa pavisam piemirsa Kajsu un viņas negaidīto apciemojumu. Tikai dažas dienas vēlāk viņa pastāstīja Lūvisas jaunkundzei, ko Kajsa Nilsa meita viņai vaicājusi un ko viņa savukārt tai atbildējusi.

To dzirdot, Lūvisas jaunkundze nobāla. — Ak, Maja, kā gan tu tā varēji teikt! Būtu bijis daudz labāk, ja tu viņai pasacītu, ka es viņās līgavas vainagā piepinu pāris brūklenāju mētras klāt. Vairāk jau arī tur nemaz nebija.

— Man vajadzēja viņu kā nekā nomierināt, lai viņa iet savu ceļu, —

taisnojās vecā saimniecības vadītāja.

—Un tu teici, ka manu līgavas vainagu darinās no miršu zariņiem, tāpat kā no miršu zariņiem darināts Kajsas līgavas vainags? Ak, Maja, tu vēl redzēsi, ka es nemaz netikšu pie līgavas vainaga!

—Bet, Lūvisas jaunkundz, kā jūs tā runājat! Nav nekādu šaubu par to, ka jūs apprecēsieties. Mācītājs Milens taču neatstās jūs sēžam.

— Ak, daudz kas var notikt, Maja, daudz kas vēl var notikties.

Lūvisas jaunkundze vēl pāris dienas bēdājās par šo lietu, bet tad arī

viņa par to vairs nedomāja. Tagad viņai pašai bija tik daudz rūpju un pārdomu. Kāzām vajadzēja notikt pēc pusgada, un viņai nu nācās pasteigties ar pūra darināšanu. Viņa sapirka aužamo, un stelles sāka strādāt; viņa apvīlēja un veļas gabalos iešuva savu vārdu. Beidzot viņa pat aizbrauca uz Karlstadi iepirkties. No turienes viņa sev pārveda drēbi līgavas tērpam un no stieplēm gatavotu mazu vainadziņu, kur piestiprināt miršu zariņus. Viņa gribēja, lai viņai būtu pašai savs līgavas vainags un lai tam nebūtu tas pats veids, kāds bijis tik daudziem citiem līgavu vainagiem.

Bet, tikko visas šīs lietas bija sapirktas, tiešām radās kāds gluži neparedzēts kavēklis. Mācītājs Milens saslima, un viņam nācās gulēt gultā. Kad viņam atkal sāka klāties labāk un viņu jau varēja apmeklēt, viņš bija pavisam pārvērties. Varēja redzēt, ka viņš vairījās sarunāties un satikties ar savu līgavu un nemaz nepūlējās atnākt mazo gabaliņu līdz Morbakai viņu apciemot.

Tikko iestājās vasara, viņš aizceļoja uz kādu peldvietu. Mājnieki cerēja, ka viņš tur labi atpūtīsies un atkopsies, un viss atkal būs tāpat kā senāk bijis. Un varbūt tā tas arī būtu noticis, tak, kamēr viņš bija projām, viņš ne reizes nebija Lūvisas jaunkundzei atrakstījis.

Un nabadzīte nu pārdzīvoja briesmīgu šaubu un rūpju pilnu laiku. Viņai likās gluži skaidrs, ka mācītājs grib saraut ar viņu derības saites, un tā nu viņa pati aizsūtīja mācītajam Milenam savu saderināšanas gredzenu atpakaļ. Tai dienā, kad tas notika, viņa sacīja vecajai saimniecības vadītājai: — Tagad tu redzi, Maja, ka arī mans līgavas vainags netiek no mirtēm darināts, nē, arī mans vainags nē.

Pēc daudziem gadiem kāda no leitnanta Lāgerlēva jaunākajām meitām lūdza krustmāti Lūvisu patapināt viņai līgavas rotas, viņa vienkārši gribēja tās pielaikot. Krustmāte Lūvisa arī iedeva viņai atslēgu no skapja, kur visa šī vecā godība glabājās. Skapis vis nestāvēja krustmātes istabā, bet kādā bēniņu telpā. Jaunā meitene uzkāpa augšā, iebāza atslēgu skapī un atslēdza atvilktni.

Gluži apjukusi viņa noraudzījās šai atvilktnē. Viņas priekšā negulēja vis parastie kāzu rotājumi — visā atvilktnē varēja saskatīt tikai vīstoklī satītu plīvuru, turpat blakus — krāsainu zīda audumu un mazu stiepļu vainadziņu.

Jaunā meitene tūlīt nomanīja, ka atslēgusi nepareizo skapja atvilktni. Līgavas tērpu piederumi un līgavas rotas taču atradās atvilktnē pa kreisi turpat blakus. Bet viņa tomēr mirkli kavējās skumjās pārdomās. Viņai smeldza sirds, ka nabaga krustmāte nebija varējusi rotāties ar šīm lietām, kas te glabājās atvilktnē. Viņa labi zināja, cik nelaimīga bijusi krustmāte daudzus garus gadus. Viņa bija atteikusies no ikviena mierinājuma. Jā, reizēm tuvinieki pat bija baidījušies par viņas saprātu.

Jaunās meitenes atmiņā atausa kāda aina. Šai nelaimes laikā viņai reiz bija gadījies ienākt krustmātes istabā. Un viņa bija ieraudzījusi, ka krustmāte sēž pie galda un tur rokā kādu metāla vainadziņu. Turpat blakus uz galda gulēja brūklenāju mētras, viņa bija tās sagriezusi un sakārtojusi, un bija jau iesākusi darināt sev vainagu no brūklenāju mētrām.

Tai pašā brīdī istabā ienāca arī Lāgerlēva kundze.

—Bet, Lūvisa, ko tad tu tur dari? — viņa jautāja un no tiesas izskatījās gluži nobijusies.

—Es domāju… — Lūvisas jaunkundze ierunājās, — es domāju — ja nu es apmierinātos ar brūklenāju vainagu… Jā tas iznāca tik muļķīgi!

Viņa uzlēca kājās un atstūma metāla vainadziņu līdz ar brūklenāju mētrām.

—Jā, es zinu, tagad viss pagalam, — viņa žēlojās un, rokas lauzīdama, sāka staigāt pa istabu. — Tagad nekas vairs nevar līdzēt.

—Mīļā Lūvisa, — Lāgerlēva kundze mierināja. — Pie visa vainīga tikai viņa slimība. Bet Lūvisas jaunkundze turpināja soļot pa istabu šurp un turp vislielākā dvēseles izmisumā. — Kaut jel es nebūtu iespraudusi brūklenāju mētras Kajsas Nilsa meitas līgavas vainagā! — viņa sacīja.

—Nē, nē, Lūvisa, tā tev nemaz nav jādomā, — atkal iesāka Lāgerlēva kundze. Bet te viņa pamanīja, ka viņas meitene stāv turpat plaši ieplestām acīm.

—Ej laukā, viesistabā, Selma, — viņa sacīja. — Lūvisas krustmāte ir noskumusi, — tad jūs, bērni, te nedrīkstat nākt iekšā un viņu traucēt.

Vahenfelds

Uz lielceļa ieskanas zvaniņš. Tas vēsta, ka piebrauc flagjunkurs Kārlis fon Vahenfelds.

Flagjunkurs Kārlis fon Vahenfelds - vai tad tas nebija tas pats, ko savā laikā uzskatīja par skaistāko vīru visā Vermlandē, jā, pat visā Zviedrijā? Vai tas nebija visu Stokholmas dāmu mīlulis toreiz, kad viņš 1820. gada ziemu pavadīja Stokholmā, lai tur izturētu kādu pārbaudījumu zemes mērniecībā? Vai tas nebija viņš, kas sarīkoja kamanu braucienus un kotiljonus, viņš, kas bija tik izveicīgs un uzņēmīgs, ka atstāja ēnā visus toreizējos augstākās sabiedrības balles kavalierus? Vai tas nebija viņš, kas tik skaisti dejoja valsi un tik burvīgi prata sarunāties, ka viņa augstie radi, kas sākumā nekā negribēja dzirdēt par nabadzīgo Vermlandes apakšvirsnieku, rakstīja viņam beidzot pazemīgus ielūgumus, jo citādi jaunajām dāmām nebija īsta prieka ierasties ballē, kur viņa nebija?

Vai tas nebija viņš, kam bija tāda neticama laime kāršu spēlē, ka viņš prata sev sagādāt līdzekļus, kamēr uzturējās Stokholmā, un varēja dzīvot tikpat lepni un plaši kā gvardijas virsnieks? Vai tas nebija viņš, kas ar grāfiem un baroniem sadzēra tubrālības un turklāt vēl pārspēja viņus visus elegancē un bruņnieciskumā? Vai tas nebija viņš, kas kādreiz admirāļa Vahtmeistera mājas teātrī tēloja pirmā mīlētāja lomu un tik dedzīgi dziedāja kupletus, ka nākamā rītā viņa vēstuļu kastītē atradās divpadsmit mīlestības vēstules? Vai viņš nebija pirmais, kas brauca pa Stokholmas ielām neskaitāmiem sudraba zvārgulīšiem izrotātā pajūgā? Vai tas nebija viņš, kas visā Stokholmā bija tik pazīstams, ka it visur, kur vien parādījās, vai tas bija galma parkā vai pie Zilajiem vārtiem, operas zālē vai vislielākajā ielas drūzmā, aiz viņa atskanēja čuksti: „Paraugieties, lūk, tur nāk Vahenfelds! Ak, lūk, tur jau nāk Vahenfelds!"

Vai tas nebija viņš, kas pēc brīnumainas ziemas Stokholmā atbrauca Karlstadē, kur turpinājās viņa uzvaras gājiens, jā, tāpat kā visur, kur vien viņš ieradās? Vai tas nebija viņš, kas kopā ar flagjunkuru Selblādu bundzinieka Tīborga pavadībā aizceļoja uz Gēteborgu, uzdodamies tur par somu baronu, un četrpadsmit dienas runāja tikai somiski, turēdams spēles banku dzīvespriecīgajiem bagāto tirgotāju dēliem? Vai viņš nebija vienīgais apakšvirsnieks, kas drīkstēja dejot ar lepno grāfieni Apertīnu, un vai viņš nebija tas, kas bezprātīgi iemīlējās skaistajā Viderstrema jaunkundzē, kad viņa dziedāja Preciozu Karlstades teātrī, viņu nolaupīja un aizveda, un būtu ar viņu aizbēdzis pat uz Norvēģiju, ja vien nelaimīgā kārtā Arvīkā viņu neaizturētu pats teātra direktors?

Jā, un vai galu galā viņš nebija tas, kuru kā kapteiņa Vestfelta adjutantu pārcēla uz Angersbiju Sunnē, kur viņš ienesa gluži jaunu rosību Frīkentāles jaunatnē? Vai līdz tam laikam tur jebkad bija piedzīvoti tik spoži gada svētki vai tik līksmi Ziemassvētki, vai arī tik jautri izbraucieni vēžot, vai tik romantiskas pastaigas uz kādu skaistu skatu torni? Vai tad Angersbija kapteiņa sapņainā kundze, kas parasti nekā cita nemēdza darīt, kā vienīgi gulēt atzveltnī un lasīt romānus, vai tad šī kundze nesaskatīja viņā īstu romāna varoni, un vai viņš arī tiešām nebija viņas jaunās meitas pirmais mīlas sapnis? Un kā tad klājās kaimiņu mājās Morbakā, kas bija tik bagātas daiļām meitenēm? Vai tad kāds maz varēja pretī turēties tādam kavalierim, kas tikpat veikli prata rīkoties ar matu cirtojamām šķērēm, kā ar ģitāru, un kam ap kuplajiem gaišajiem matiem jau vijās panākumu staru vainags?

Flagjunkurs Vahenfelds brauc kalnā augšā un no kalna lejā, un viņa vienīgais sudraba zvārgulītis skan tikko dzirdami, gandrīz nožēlojami. Senajos laikos, viņa slavas dienās, sešdesmit sudraba zvārgulīši, kas karājās pie viņa zirga iemauktiem un grožiem, skanēja neizsakāmi līksmi un dzidri. Šie zvārgulīši bija iezvanījuši viņa uzvaras, tie ziņoja, ka pats uzvarētājs tuvojas. Bet tagad vienīgais pāri palikušais sudraba zvārgulītis vēstīja, ka tuvojas kāds vīrs, kura laime un slavas spožums jau sen norietējuši.

Flagjunkurs Vahenfelds brauc savu veco zirdziņu Kalli, kas ir tik neparasti maza auguma, ka visi, ko vien viņš ceļā sastop, atskatās atpakaļ un noraugās lopiņā. Bet viņa īpašnieka, nē, zirga īpašnieka dēļ gan neviens pats vairs neatskatās atpakaļ.

Kad viņš brauc Gunnarsbijas viesnīcai garām, pie akas patlaban stāv pāris jaunu meiteņu un velk augšā ūdens spaini. Flagjunkurs pa vecam paradumam māj viņām sveicienu ar pātagas kātu un sūta meičām savu visburvīgāko smaidu, bet viņas tikai vienaldzīgi paskatās braucējā. Nē, viņas vis aiz pārsteiguma neļauj spainim atkrist atpakaļ un neraugās viņam pakaļ uztraukumā degošiem vaigiem. Flagjunkurs Vahenfelds iesit zirgam ar pātagu. Viņš nav nekāds muļķis, viņš pats pārāk labi zina: viņa mati ir nosirmojuši un seja pilna grumbām, bet bārda kļuvusi gluži plāna un saraina, un viena acs viņam pavisam balta un nekustīga no pelēkā naga, bet otra, kas jau reiz operēta, aizklāta un izķēmota ar spēcīgu naga brilli. Jā, to viņš pats it labi zina, viņš jau vecs, un nav nekāds patīkams skats, viņā noraugoties, bet viņam pašam liekas, ka tāpēc jau tūlīt nevajadzētu aizmirst, kas viņš ir un kāds senāk bijis.

Ak, viņš zina gan, viņam nav citas mājas, kā tās pāris istabas, ko viņš noīrējis kādās zemnieku mājās Čila draudzē. Vecs zirgs, rati, kamanas un daži mēbeļu gabali, viss viņa īpašums. Un viņš zina ari to, ka viņam nav vairāk neviena cita cilvēka, kā vienīgi kāda veca, uzticama un galīgi neciešama kalpone, bet viņam liekas, ka ļaudīm gan nevajadzētu aizmirst, ka viņš ir Vahenfelds, tas pats Vahenfelds, kas kādreiz bija slavens visā Vermlandē!

Un tur nu viņš sēž savā noplukušajā kažokā un vēl vairāk noplukušā roņādas cepurē. Viņam rokās biezi dūraiņi, kas sargā slimos pirkstus; bet kaulu sāpēs savilktie pirkstu mezgli tomēr vēl manāmi. Bet vai tad viņš nav tas vīrs, kas kādreiz savās rokās turējis visdaiļākās sievietes? Šo apziņu viņam neviens nespēj atņemt. Kam gan vēl dzīvē klājies tik spoži kā viņam? Vai ir vēl kāds, kas ticis tik karsti mīlēts kā viņš?

Viņš sakož zobus un ņemas sev iegalvot, ka viņam nekā nav ko nožēlot. Ja viņš spētu savu dzīvi vēlreiz dzīvot, viņš nerīkotos citādi. Visu, ko vien jaunība, skaistums un spēks spēj vīrietim dot, visu to viņš pilnām izbaudījis. Piedzīvojumus un mīlestību visbagātākā mērā.

Varbūt vienu vienīgu soli flagjunkurs fon Vahenfelds vēlētos, lai tas labāk nebūtu bijis. Viņš nedrīkstēja apprecēt Annu Lāgerlēvu, šo viscēlāko sievieti, kādu viņš jebkad pazinis. Viņš bija viņu neprātīgi mīlējis, bet precēt gan viņam to nevajadzēja.

Vai tas maz iederējās Vahenfelda gaitās — mierīgi sēdēt mājās un saprātīgi un tālredzīgi saimniekot, kad viņš tai pašā laikā varēja izdot naudu daudz vieglākā un jautrākā veidā? Un, ja arī viņa sieva bija pielūgsmes cienīga, vai tad viņa vienīgā sieviete, kas viņam patika? Vai tad viņš spēja pārveidot savu raksturu tāpēc vien, ka bija apprecējies? Vai tad tieši viņa apskaužamā laime kāršu spēlē un mīlestībā nebija tā, kas viņam sagādāja lielo slavu?

Jā, viņš rūgti nožēloja savu laulību. Viņa sieva nemaz nederēja tādam vīram, kāds viņš bija, to viņš tagad pats atzina. Viņa ilgojās pēc kārtības un miera, pēc darba un omulības. Viņa bija gluži nostrādājusies, lai tikai viņam sagādātu mājas, kas daudzmaz līdzinātos viņas vecāku mājām Morbakā.

Varbūt citi teiktu, ka viņam gan nevajadzētu tik daudz sūroties, ka viņš vispār apprecējies, bet gan nožēlot to, ka sagādājis savai sievai tik lielu vilšanos un sāpes. Tāpēc jau arī viņam pašam uzbruka visvisādas nelaimes, kad nomira Anna fon Vahenfelde, pēc septiņpadsmit nelaimīgā laulībā pavadītiem gadiem, zaudējusi pēdējos spēkus un cerību. Tad kreditoriem vairs nebija ne mazākās žēlastības, un tie atņēma viņam mājas. Viņš nedrīkstēja ne kārtis spēlēt, jo tagad tūlīt zaudēja, tikko pieskārās kaut vienai kārtij. Sākās kaulu sāpes, acis kļuva neskaidras. Vēl viņam nebija sešdesmit gadu, kad jau viņa mati bija gluži balti, viņš pats bija stīvs un nevarīgs, pa pusei akls un pavisam nabags. Ak, kas tā būtu par laimi, ja tagad vēl dzīvotu viņa labā, mīļā un sirsnīgā sieva!

Pēc viņas nāves pārtrūka arī visas saites ar sabiedrību. Nevienam vairs nebija daļas, vai viņš dzīvo vai mirst. Neviens viņu neuzaicināja pie sevis. Izskatījās tā, kā kad visi viņu būtu ieredzējuši tikai viņa labās, krietnās sievas dēļ. Un, kad nu viņam dažreiz kārojās paklausīties jautrās valodās un līksmos smieklos, kad viņam gribējās nogaršot labi sagatavotu ēdienu un parunāties ar izglītotiem cilvēkiem, tad viņš nemaz nezināja, uz kuru pusi vērst savus skatus un pie kā griezties.

Un tiešām, visā pasaulē ir tikai viena vienīga vieta, kurp viņš var doties, lai vēlreiz cik necik izjustu kādreizējo dzīvi, un tā ir tā pati Morbaka, no kurienes viņš dienās bija pārvedis sev sievu. Viņš zina gan, ka tur domā un runā: viņš esot savu sievu iegrūdis visdziļākā nelaimē; jā, viņš pat esot to līdz nāvei nomocījis. Un tomēr divas vai trīs reizes gadā viņš lielos svētkos ierodas tur, jo citādi jau dzīve viņam nemaz vairs nebūtu panesama.

Sudraba zvārgulītis skan skarbi, kā žēlodamies. Flagjunkurs fon Vahenfelds uzsit savam zirdziņam ar pātagu. Dzīvei daudz rūgtu augļu, bet ar tiem jāsamierinās. Un tā nu iznāk, ka arī zirdziņam jācieš savam kungam līdzi.

Ja mazie Morbakas bērni citādi nezinātu, ka Ziemassvētki tuvojas, tad viņi to droši vien nomanītu no tā, ka piebrauc flagjunkurs fon Vahenfelds. Tādēļ jau arī viņi bija tik līksmi, kad lejā, alejā, parādījās Vahenfelda šaurās kamanas. Viņi nu lēkāja pa visu māju, paziņodami jauno vēsti, un jau stāvēja kāpnēs, lai apsveiktu viesi. Viņi atnesa maizi zirdziņam, ienesa plāno ceļasomu, kas bija izrakstīta lapām un puķēm krusta dūrienos, tai istabā, kas bija paredzēta viesiem.

Varbūt tas bija savādi, ka bērni viņu aizvien tik līksmi saņēma. Viņš nekad viņiem neatveda ne saldumus, ne arī kādu citu dāvanu. Bet var jau būt, ka viņi savā prātā nodomāja, ka viņš pats kaut kā piederas pie Ziemassvētkiem, un tas vien jau bija pietiekams iemesls priekam. Arī tas bija labi, ka bērni viņu tik laipni saņēma, jo pieaugušie neko daudz nelikās . gar viņu zinis. Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze pat neiznāca laukā uz verandas viņu apsveikt, un pats leitnants Lāgerlēvs, smagi nopūzdamies, nolika pie malas savu Vermlandes laikrakstu un piecēlās no šūpuļkrēsla, lai sasveicinātos ar atbraucēju.

— Tā, tā, te nu tu atkal esi klāt, Vahenfeld, viņš sacīja, kad viesis parādījās kāpņu galā. Tad viņš apjautājās par pašu braucienu, par ceļu, un tad uzveda svaini augšā, kantora istabā. Viņš atbrīvoja kādu atvilktni kumodē un paraudzījās, vai drēbju skapī vēl ir vietas. Tad viņš kopā ar bērniem atstāja istabu, pamezdams viesi vienu.

. Kolīdz flagjunkurs fon Vahenfelds ieradās Morbakā, leitnanta Lāgerlēva sirdī atdzīvojās atmiņas par mirušo māsu. Tā bija bijusi vecākā, viņa bija palīdzējusi brāli uzaudzināt un aizvien bija viņu atbalstījusi. Neviena māsa viņam nebija bijusi tik mīļa, ne uz vienu no savām māsām viņš nebija bijis tik lepns, kā uz vecāko māsu. Un te nu viņai vajadzēja iemīlēties šai nekur nederīgajā Vahenfeldā! Viņa bija skaista un stalta, un viņai bija arī labsirdīga un izpalīdzīga daba. Viņai aizvien bija jautrs prāts, un viņa allaž rūpējās par to, lai arī citiem dzīve būtu vieglāka. Viņa bija līdz pēdējam cīnījusies par savu mājas dzīvi. Viņas vīrs mīlēja vieglu dzīvi un bija visu izšķiedis. Viņa arī nekad nebija gribējusi, lai viņas mīļie Morbakā zina, cik grūti viņai klājas, un steidzas viņai palīgā. Tādēļ jau arī viņas dienas tik ātri izdzisa, kad viņai nebija neko daudz vairāk par četrdesmit gadiem.

Tas bija smags un satraucošs stāsts, un leitnants Lāgerlēvs nespēja būt laipns pret savu svaini, kamēr viņa sirdī vēl viss sūrstēja. Vahenfeldam ierodoties, viņš aizvien uzsāka kādu garāku pastaigu, lai daudzmaz apvaldītu savu sarūgtinājumu.

Gluži to pašu izjuta arī Lāgerlēva kundze un Lūvisas jaunkundze. Anna fon Vahenfelde bija Lāgerlēva kundzes vismīļākā svaine, un viņa to no sirds cienīja un apbrīnoja. Neviens no visiem radiem viņai nebija tik mīļš viesis, kā šī nomirusi svaine. Lāgerlēva kundze nekad nespēja piedot flagjunkuram fon Vahenfeldam, ka viņš šo jauko cilvēku bērnu bija padarījis

tik nelaimīgu.

Lūvisas jaunkundze vēl savos bērnības gados bija bieži ciemojusies Velsēterā, kur dzīvoja viņas māsa ar svaini, un viņa zināja vēl labāk nekā pārējie, cik grūti klājās māsai. Dzirdot Vahenfelda vārdu, viņa aizvien atcerējās, ka kādu rītu divi sveši kalpi ieradās Velsēterā un izveda no kūts divas vislabākās govis. Māsa bija izsteigusies laukā un jautājusi, ko tas nozīmē. Bet abi svešie kalpi it mierīgi paskaidroja, ka pagājušā naktī flagjunkurs Vahenfelds paspēlējis šīs govis viņu kungam. Vēl tagad Lūvisas jaunkundze redzēja, cik izmisusi viņas māsa toreiz izskatījās.

— Viņš jau tikmēr nenāks pie prāta, kamēr es nebūšu zem velēnām, — viņa teica.

Un tomēr Lūvisas jaunkundze aizvien bija pirmā, kas atcerējās savus saimnieces pienākumus. Viņa piecēlās no šujamā galdiņa, pie kura viņa sēdēja un strādāja kādu rokdarbu, kas viņu it nemaz netraucēja iemest acis arī romānā, kas turpat gulēja atšķirts šujamā groziņā, un pavēra mazliet virtuves durvis.

—Mīļā Maja, — viņa kā atvainodamās ierunājās, — tagad atkal atbraucis fon Vahenfelds.

—Es gan tiešām nesaprotu, kā šis cilvēks, kas tik necienīgi apgājās ar savu sievu, te uzdrošinās ierasties vai katrus svētkus, — pukojās saimniecības vadītāja.

—Bet nevar jau viņu izsviest pa durvīm laukā, — atteica Lūvisas jaunkundze. — Un tagad esi tik laipna, mīļā Maja, un parūpējies par kafiju. Pēc garā brauciena viņam būs vajadzīgs kas silts.

—Protams, viņam jau aizvien jāierodas taisni tad, kad kungi jau kafiju padzēruši un kad plīts pilnīgi izdzisusi! — norūca vecā saimniecības vadītāja. Izskatījās gluži tā, it kā viņai ne prātā nenāktu pakustēties no savas vietas.

Un tomēr kafijai vajadzēja būt gatavai, un pēc kāda brītiņa istabene uzgāja augšā pie flagjunkura fon Vahenfelda un lūdza viņu pie kafijas galda.

Kad flagjunkurs fon Vahenfelds soļoja pāri pagalmam, viņš atspiedās uz sava spieķa, kuru parasti mēdza atstāt priekšnamā; istabā viņš tad ienāca diezgan vingrā gaitā. Lūvisas jaunkundze, kas jau stāvēja viesistabā, lai viņu apsveiktu, labi redzēja, cik grūti viņam spert soļus, viņa juta, cik mezglaini un sasāpējuši viņa pirksti, kad viņa sniedza tam savu roku, un, kad viņa paraudzījās viņa sejā, viņa sastapa Vahenfelda operētās un nepatīkami palielinātās acs stingo skatu. Tad viņas dusmas mazliet apsīka. Viņai likās, ka viņu jau ķēris pelnītais sods, un viņa nevēlējās šo soda mēru palielināt, uzkraujot viņa kamiešiem vēl citus smagus akmeņus.

— Tas ir labi, ka tu ieradies pie mums šai jaukajā Ziemassvētku laikā, Vahenfeld, — viņa piespieda sevi sacīt.

Tad viņa ielēja viesim kafiju, un viņš apsēdās savā parastajā vietā, kaktā starp krāsni un saliekamo kāršu galdu. Tā gan bija tāda nenozīmīga klusa vietiņa, tak pati siltākā visā istabā. Flagjunkurs fonvahenfelds gan zināja, ko dara, kad viņš to sev izraudzījās.

Viņš tūdaļ uzsāka ar Lūvisas jaunkundzi sarunu par savu kalponi, pastāstot, ka tā mūžīgi rājoties un strīdoties ar zemniekiem, pie kuriem viņš bija apmeties uz dzīvi. Viņš zināja, ka svainei patīk tādas sarunas par ikdienišķām lietām, un viņš it labi redzēja, ka arī viņa pati sev pie reizes ielej tasīti kafijas, lai kopā ar viņu pasēdētu un patērzētu pie kafijas galda.

Kamēr viņi abi tā sēdēja un dzēra kafiju, jau bija sametusies krēsla. Istabā ienesa lampu un novietoja uz apaļā galda atzveltnes priekšā. Drīz pēc tam istabā ienāca arī pati Lāgerlēva kundze.

Arī viņa vēl nebija pārvarējusi pirmo pretīguma sajūtu un tāpēc apsveicinājās visai vēsi, pasniedzot tikai viesim roku un nesakot neviena vārda. Tad viņa paņēma rokdarbu un apsēdās.

Flagjunkurs fon Vahenfelds mierīgi turpināja uzsākto sarunu ar Lūvisas jaunkundzi, tikai sarunas temats mainījās. Viņš sāka stāstīt par dīvainiem cilvēku un lopu saslimšanas gadījumiem tais zemnieku mājās, kurās viņš tagad dzīvoja. Un visus šos slimības gadījumus viņam bija laimējies izārstēt.

Un, lūk, tādām lietām nu Lāgerlēva kundze nespēja turēties pretī; pašai nemanot, arī viņa jau bija ievilināta sarunās.

Beidzot ieradās arī pats leitnants Lāgerlēvs un apsēdās savā šūpuļkrēslā. Arī viņš, istabā ienākot, bija nelādzīgā omā un nerunīgs. Bet tagad sarunu temats atkal novirzījās gluži nemanot uz citām lietām. Sāka runāt par Karlstadi, kur flagjunkurs fon Vahenfelds bija piedzimis un kur leitnants Lāgerlēvs savā laikā gāja skolā. Un par šiem laikiem leitnants Lāgerlēvs runāja visai labprāt. Tā tērzējot nonāca pat līdz Stokholmai. Sāka atcerēties Emīliju Hegkvisti un Jenniju Lindu, un vēl daudz dažādu jauku un atmiņas cienīgu pagātnes notikumu. Beidzot nāca visvisādi Vermlandes nostāsti, un vakars galu galā pagāja tik ātri, ka visi bija gluži pārsteigti, redzot kalponi ienākam klāt vakariņu galdu.

Bet pats savādākais bija tas, ka, Vahenfeldam stāstot par saviem paša piedzīvojumiem, viņš aizvien izrādījās visgudrākais un visapdomīgākais cilvēks, kādu vien varēja iedomāties. Protams, viņš bija arī šo to piedzīvojis savā mūžā, to nu gan nevarēja noliegt; bet it visur viņš bija spēlējis draudzīga padomdevēja lomu, lai palīdzētu nabaga cilvēkiem izkļūt no nepatikšanām.

Lai tik vien, piemēram, atceras Vestfeltus Angersbijā! Vai tad viņš nebija šo mīļo, brīnišķīgo cilvēku atbalsts, it sevišķi toreiz, kad dēla līgava atteicās no sava līgavaiņa un apprecējās ar kādu citu?

Neviens gan lielākā cieņā un bijībā nepieminēja savu māti un savu sievu. Tik augstsirdīgu dēlu un tik labu laulātu draugu gan ikviens varētu sev vēlēties!

Tas aizvien bija viņš, kas prātīgi pierunāja jaunās dāmas, samierināja līgavas un līgavaiņus un atkal nostiprināja citu cilvēku laulības saites, kas jau draudēja izirt.

Visi nelaimīgie bija vienmēr meklējuši viņa palīdzību, un viņš arī nevienu nebija atstājis bez padoma. Jā, viņš pat bija izglābis tādus cilvēkus, kas bija jau galīgi pazuduši, nododamies spēles kaislībai, viņš bija tiem pateicis savas domas un atgādinājis viņu pienākumus.

Pēc vakariņām, kad flagjunkurs fon Vahenfelds bija aizklibojis uz savu istabu, leitnants Lāgerlēvs ar sievu un māsu vēl klusu sēdēja ap galdu, noraudzīdamies viens otrā.

—Jā, šis Vahenfelds, — ierunājās leitnants Lāgerlēvs, — tas ir gan savāds cilvēks. Viņš ir gudrāks nekā mēs visi kopā.

—Ar Vahenfeldu aizvien bijis patīkami sarunāties, — piebilda Lūvisas jaunkundze.

—Ja tas būtu taisnība, ka viņš visiem bijis tāds liels atbalsts, kā tad varēja gadīties, ka viņš pats sev bijis tāds slikts saimniekotājs? — sausi noteica Lāgerlēva kundze.

—Tādi cilvēki nu reiz ir pasaulē, — noteica leitnants Lāgerlēvs.

Un, no šī vakara sākot, tad arī flagjunkurs fon Vahenfelds nodzīvoja Morbakā visas Ziemassvētku dienas, gluži kā Fritjofa sāgā, un aizvien viņš bija gudrais, daudz pieredzējušais vecais vīrs, kas visur zināja padomu. Viņam varēja apjautāties par visu, viņš zināja līdzekli pret pinnēm un pret iesnām, prata dot padomus pat tualetes lietās, prata runāt par ēdienu pagatavošanu, par krāsošanu, varēja piedalīties sarunās par lauku darbiem, un viņš bija tas, kas deva vislabākos un gudrākos spriedumus par cilvēkiem.

Visos grūtākajos jautājumos bija parasts griezties pie viņa.

— Vai tev tas neliekas dīvaini, Vahenfeld, ka šis bērns neparko nav piedabūjams ēst sutinātas bietes? — Lūvisas jaunkundze viņam kādu dienu vaicāja. — Bietes tak veselīgs ēdiens.

Un, protams, flagjunkurs fon Vahenfelds viņai arī nesagādāja nekādu vilšanos.

— Jūs varat mani pamodināt pašā nakts vidū un piedāvāt man bietes, tad es tās ēdīšu!

Gandrīz nemaz vairs nebija dabīgi, ka viņš bija tik pārlieku gudrs un mērens, un saprātīgs. Ne vēsts vairs no vecā kavaliera Vahenfelda, no šī lielā triumfatora ar sešdesmit sudraba zvārgulīšiem.

Te kādu dienu gadījās, ka leitnantam Lāgerlēvam izcēlās strīds ar dāmām par kādu jaunu meiteni no tuvējā novada. Luīses kundze un Lūvisas jaunkundze teica, ka meitene esot burvīga un jauka, bet leitnants turpretim apgalvoja, ka pie viņas nekas skaists neesot atrodams. Un tā nu viņš pieaicināja Vahenfeldu par šķīrēja tiesnesi, kā tas tagad mājās bija parasts.

— Jel saki man, Vahenfeld, tu taču labi pazīsti sievietes, — leitnants Lāgerlēvs sacīja, — vai tu šo mazo vēlētos noskūpstīt?

Varēja manīt, ka pie šiem vārdiem Vahenfelds pārmainījās. Lai gan jau vecs un nosirmojis, viņš piesarka, piecēlās savā krēslā un uzcirta dūri galdā sacīdams:

— Un tu man vēl jautā! Vēl nekad savā mūžā neesmu skūpstījis neglītu sievieti!

Bezdievīgie sievišķi turpat viņam blakus iesāka skaļi smieties. Visu laiku Vahenfelds tā bija pūlējies būt gudrs un atturīgs, viņš bija gribējis nospēlēt parasta ikdienišķa cilvēka lomu, un šis pēkšņais jautājums bija viņu atmaskojis. Savos sirds dziļumos viņš vēl aizvien bija tas pats vecais kavalieris. Lai gan viņš bija nožēlojams un slims, vecs un nevarīgs, tomēr neviens nedrīkstēja par viņu domāt, ka viņš jebkad būtu skūpstījis neglītu sievieti!

Ak, Vahenfeld, Vahenfeld!

Orķestris

Majors Erenkrūna, soms pēc dzimuma, senāk dzīvoja lepnā namā un bija visai cienījams kungs. Tak savās vecuma dienās viņš mita vienkāršās zemnieku mājās, īrētās istabās un bija gandrīz tikpat nabags un vientuļš kā flagjunkurs fon Vahenfelds. Gāja gan baumas, ka viņš esot liels meistars mežraga spēlē, bet, kopš viņš kļuvis nabags un atstāts, neviens vairs nebija dzirdējis viņu spēlējam.

Un tad vēl bija Tīberga kungs, kas savu dzīves ceļu bija iesācis kā bundzinieks Vermlandes pulkā un kas dzerdams būtu aizgājis bojā, ja vien leitnants Lāgerlēvs Morbakā nebūtu atklājis viņa lielās spējas iemācīt maziem bērniem lasīt un rakstīt un nebūtu viņu uzaicinājis par savu bērnu mājskolotāju. Vēlāk leitnants Lāgerlēvs sagādāja Tīberga kungam vietu kādā Austrumemtervīkas pirmskolā.

Un tur vēl bija Jans Askers, arī kāds bijušais Vermlandes pulka muzikants, kas tagad izpildīja Austrumemtervīkas ķestera un līķu apbedītāja vietu. Šis vīrs bija cēlies no vecas muzikantu ģimenes, un viņš spēlēja klarneti kāzu gadījumos un balles vakaros. Viņš bija grūtsirdīgs un sarūgtināts, un tikai mūzika bija tā, kas vēl spēja viņu cik necik samierināt ar dzīvi.

Grāmatvedis Geijers dzīvoja skolas nama bēniņu istabiņā, pārzinādams arī pats savu mazo saimniecību. Viņš mūziku mīlēja par visu vairāk visā pasaulē, bet, būdams ļoti nabadzīgs, nespēja iegādāties nevienu mūzikas instrumentu. Tā nu viņš pats sev bija pagatavojis uz koka galda klaviatūru, un uz tās viņš tad spēlēja.

Un beidzot tur bija vēl kantors Melanocs, kuru savā laikā prāvests Frikselis pats personīgi bija mācījis. Šis kantors Melanocs tikpat labi prata dzejot, kā pagatavot zābakus un mēbeles un nodarboties ar lauksaimniecību. Viņš bija tas, kas sarīkoja visas kāzu un bēru svinības, turklāt viņš vēl skaitījās vislabākais skolotājs visā Frīkendālē. Katru svētdienu viņam bija Austrumemtervīkas baznīcā jāspēlē ērģeles. Bet, tā kā viņš jau no dzimšanas bija ļoti muzikāls, tad nemaz nespētu izturēt, ja viņam nebūtu savas vijoles, uz kuras viņš tad arī svētdienu pēcpusdienās spēlēja sev pašam par lielu apmierinājumu.

Visi šie vīri bija nolēmuši sastapties Ziemassvētku dienās Morbakā, kamēr tur vēl bija palicis pāri svētku alus un svētku šķiņķis līdz ar piparkūkām.

Kad pats pirmais no viņiem ieradās Morbakā, viņš vis tūlīt negāja mājā iekšā, bet gan pagaidīja, kamēr ierodas visi pārējie, majors Erenkrūna un Tīberga kungs, ķesteris Jans Askers, grāmatvedis Geijers un kantors Melanocs.

Tad viņi visi rindā, marša solī, ar majoru priekšgalā devās pa lielajām kāpnēm augšā, dziedādami: „Portugāle, Spānija, Lielā Britānija!"

Leitnants Lāgerlēvs gan jau bija nojautis, kas tur lejā gatavojas, bet viņš vis nenāca laukā, lai saviem ciemiņiem nesamaitātu visu prieku. Tikai tad, kad atskanēja dziesmas skaņas, viņš steidzās viņiem pretī. Un kas šoreiz nebija slinks — tas bija flagjunkurs fon Vahenfelds, kas, protams, vēl aizvien dzīvoja Morbakā, jo svētku dienas jau vēl nebija beigušās.

Bet, kamēr viesi noģērba savus kažokus un novilka siltos zābakus, leitnants žigli uzsūtīja savus dēlus Dānielu un Juhanu augšā bēniņu istabā un lika viņiem atnest ģitāru, mežragu, flautu un triangulu, kas tur augšā, bēniņu telpās, karājās pie sienas. Pats viņš iesteidzās guļamistabā un izvilka no gultas apakšas varenu vijoles kasti. Viņš novietoja to uz krēsla, iebāza atslēgu atslēgas caurumā un tad bijīgi izņēma laukā sarkanā zīda lakatā ietīto vijoli.

Un, kaut gan viņš pats nekad nepīpēja un arī necieta, ka kāds cits te mājās pīpētu, viņš tomēr aizsūtīja zēnus pakaļ vecajai tabakas pīpei ar garo kātu, kas vēl bija saglabājusies no mācītāja Vennervīka laikiem, kā arī lika viņiem atnest četrstūraino koka lādīti, kas bija pilna ar knasteru lai vecais majors var uzvilkt savu parasto dūmu un lai viņam labs prāts.

Kad nu visi pieci viesi līdz ar flagjunkuru fon Vahenfeldu un leitnantu Lāgerlēvu iegāja viesistabā, tur ienesa paplāti ar piepildītām punša glāzēm, un visi ar prieku — atskaitot vienīgi Tīberga kungu, kas uz visiem laikiem bija atsacījies no alkohola — sūca karsto dzērienu. Un, kad nu vēl arī majora pīpe sāka kūpēt, tad visi kopā vienbalsīgi nolēma, ka jāsāk muzicēt, jo kāršu spēlei vai tukšai tenkošanai viņi bija pārāk labi.

Un to jau leitnants Lāgerlēvs tikai bija gaidījis. Viņš nu pasteidzās savākt kopā visus mūzikas instrumentus, kādus vien bija izdevies sadabūt.

Savu vijoli viņš pasniedza kantoram Melanocam. Tas gan sākumā atsacījās, jo vijole esot visu instrumentu karaliene un tepat istabā jau esot kāds, kas esot daudz cienīgāks to turēt savās rokās. Bet, kad neviens cits uz šo instrumentu vairāk nepiesacījās, viņš izskatījās tik svētlaimīgs, kā būtu atradis lielu dārgumu. Viņš paņēma vijoli un iesāka to skaņot un ciešāk pievilkt stīgas.

Protams, Tīberga kungs dabūja flautu. Arī pulkā viņš bija spēlējis uz šī instrumenta pēc tam, kad jau bija bungas pāraudzis. Viņš labi pazina veco Morbakas flautu un zināja, ka tā izkaltusi un ieplaisājusi. Viņš nu steidzās virtuvē, kur iemērca flautu atšķaidītā alū un piedrīvēja šķirbas ar pakulām, lai flauta labāk turas kopā.

Ģitāru leitnants Lāgerlēvs iedeva grāmatvedim Geijeram. Grāmatvedim bija gara, šaura seja un garš, tievs kakls, tik zilas acis kā ūdens un tievi, gari pirksti. Visam viņa augumam piemita kaut kas trausls un vārīgs. Viņš apkāra sev ģitāras plato, raibo zīda lenti ap kaklu un, nosarkdams kā jauna meitene, piespieda ģitāru tik sirsnīgi pie krūtīm, it kā tā būtu viņa vismīļākā. Viņš gan redzēja, ka ģitārai ir vairs tikai trīs stīgas, bet arī to viņam pietika, jo mājās viņš taču bija pieradis muzicēt uz vienkāršas koka klaviatūras.

Ķesteris Askers bija rīkojies tālredzīgi. Viņš bija paņēmis līdzi pats savu klarneti. Tā bija paslēpta viņa mēteļa kabatā, vajadzēja tikai iziet laukā priekšnamā un to ienest iekšā.

Flagjunkurs fon Vahenfelds sēdēja savā parastajā krāsns kaktā un pūlējās rādīt priecīgu seju, kaut gan viņš pārāk labi zināja, ka ar saviem stīvajiem pirkstiem vairs nevar spēlēt nevienu mūzikas instrumentu. Bet te leitnants Lāgerlēvs pienāca viņam klāt un pasniedza triangulu, ar ko arī viņš vēl varēja rīkoties, un nu flagjunkurs izskatījās ļoti līksms.

Majors Ērenkrūna mierīgi sēdēja ar savu pīpi un pūta dūmu mutuļus cauri kuplajai baltajai bārdai. Viņš redzēja, kā viens pēc otra saņem kādu instrumentu, bet likās to nemaz nemanām.

— Dodiet man kādu poda vāku, — viņš tad sacīja leitnantam

Lāgerlēvam, — lai es arī varu piedalīties trokšņa taisīšanā. Es jau zinu, ka tas instruments, uz kā es protu spēlēt, te mājās nav dabūjams.

Leitnants Lāgerlēvs kā bulta iešāvās blakus istabā un atnāca atpakaļ, nesdams spoži nospodrinātu mežragu, pie kura karājās zaļš zīda pušķis. Viņam laimīgā kārtā bija ienācis prātā šo instrumentu majoram apgādāt.

—Ko tu, tēvabrāli, uz to teiksi? Vecais vīrs starot staroja.

—Esi gan tu lielisks vīrs, brālīt Ērik Gustav, — viņš sacīja.

Viņš nu nolika pīpi pie malas un sāka pūst mežragā briesmīgi skaļi un spēcīgi.

Visi nu bija apgādāti, bet tikai tagad viņi pamanīja, ka pašam leitnantam nav neviena instrumenta.

Bet viņš izvilka no kabatas mazu koka svilpīti, kuru vispirms vajadzēja iemērkt ūdenī, ja uz tās gribēja kaut ko izspēlēt. Ja tikai uzmanīgi ar to rīkojās, tad no šī daikta varēja izdabūt tādus trillerus, ka pat nevienai lakstīgalai no tādiem nevajadzētu kaunēties.

Pašās beigās viņi lūdza Lāgerlēva kundzi ienākt viesistabā un pavadīt viņus uz klavierēm.

Majoram par godu viņi pamēģināja vispirms nospēlēt Bjerneburgas maršu.

Lāgerlēva kundze spēlēja priekšā, un visi septiņi muzikanti ar saviem instrumentiem spēlēja līdzi, cik labi vien varēdami. Tas bija patiešām apdullinošs troksnis.

Katrs centās uz to labāko. Kantors Melanocs un Jans Askers, līdz ar Tīberga kungu, bija drošākie atbalsti. Bet majors ne katrreiz varēja paspēt laikā, un leitnants Lāgerlēvs ar saviem trilleriem iekrita visdažādākās vietās, pa daļai tādēļ, ka viņa ūdens stabulei bija savi niķi, pa daļai arī tādēļ, ka viņš pats tik labprāt gribēja citus spēlētājus izsist no takts.

Kad maršs laimīgā kārtā bija izspēlēts līdz galam, visi bija varen apmierināti un nolēma maršu vēlreiz atkārtot, lai labāk saspēlētos. Labi, majors arī pūta un pūta, kamēr viņam acis metās sarkanas un vaigi taisījās vai pušu plīst. Bet gluži tāds meistars, kā viņam pašam šķita, viņš nu gan nebija, jo arī šoreiz viņam nelaimējās ieturēt takti.

Bet te viņš pēkšņi uzlēca kājās un tik spēji iesvieda savu mežragu kaktā pie krāsns, ka gandrīz satrieca flagjunkura sāpīgo kājas īkšķi. — Velns lai parauj! — viņš iesaucās. — Es taču neiešu jums izjaukt Bjerneburgas maršu. Labāk spēlējiet vieni paši, jo jūs jau to protat no galvas!

Pārējie sākumā bija tādi kā apjukuši, bet tad viņi iesāka trešo reizi, un tagad majors dziedāja līdzi: „Tautas dēli, jūs, kas cietāt." Viņš nu pavadīja pārējo spēli ar savu skaisto spēcīgo basu, kas lika visai mājai sadrebēties. Un šī skanīgā balss kā spēcīga straume aizrāva sev līdzi klabošās klavieres, vaimanājošo klarneti, tāpat kā vijoli, ko kantors spēlēja vēl pēc veclaiku paraduma, kā arī Tīberga kunga ieplaisājušo flautu un ģitāru ar trim stīgām līdz ar triangulu, ko flagjunkurs trinkšķināja saviem stīvajiem pirkstiem, un pat leitnanta untumaino lakstīgalu.

Visiem kļuva silti ap sirdi, šais skaņās klausoties, jo vēl viņu dvēselēs dega sāpes par zaudēto Somiju, un tagad viņiem pašiem likās, ka viņi dodas drosmīgajiem Bjerneburgas zēniem līdzi, lai atņemtu krieviem šo zaudēto zemi.

Kad maršs bija pabeigts, leitnants Lāgerlevs pamāja savai dzīvesbiedrei, un viņa iesāka spēlēt majora vismīļāko dziesmu: „Cienīgo senču cēlās ēnas" no operas „Gustavs Vāsa".

Majors dziedāja šo dziesmu savā spēcīgajā balsī, un likās, ka visi pārējie instrumenti gandrīz vai dzied viņam līdzi.

Bet vecajā atzveltnī, viesistabas logu starpā, bija saspiedušies mājas bērni: Dāniels un Juhans, Anna un Selma, un Gerda. Viņi visi sēdēja tik klusu kā pelītes un uzmanīgi klausījās.

Viņi sēdēja tur tik klusu, kamēr vecie spēlēja un dziedāja un līksmojās kā bērni. Kad majors dziedāja: „Cienīgo senču cēlās ēnas", tad viņiem likās, ka majors šai dziesmā apdzied pats sevi un savus pārējos biedrus te, viesistabā. Jo bērniem viņi visi likās kā pagājušo dienu gari. Tās bija ēnas no pagājušā spožā laikmeta, no kura bija palikusi pāri tikai šī vājā atblāzma.

JAUNĀ MORBAKA

Septiņpadsmit kaķi

Pulka rakstveža laikā Morbakā dzīvoja kāda kūts meita, vārdā Brita Lamberte. Viņa bija maza auguma un ļoti neglīta. Seja viņai bija tik brūna kā āda, un viņai bija tikai viena pati acs. Satiksmē ar citiem cilvēkiem viņa bija asa un strupa, bet kā kūts meita bija ļoti laba, jo mīlēja kustoņus. Ja viņa domāja, ka kādai govij naktī atnāks teļš, viņa ierīkoja sev guļas vietu kūtī un visu nakti pavadīja tur. Katru dienu viņa sildīja ūdeni brūvētavā un lieliem spaiņiem nesa to kūtī, lai govīm būtu silti kapaiņi. Un, kad lopbarība aprīļa mēnesī tuvojās beigām un govīm vajadzēja sākt ēst rudzu salmus, viņa paklusām ielavījās zirgu stallī un zaga zirgiem sienu.

Govju kūts, kuru viņa pārzināja, toreiz bija veca un tik tumša, ka, tur ieejot, varēja tik tikko acu priekšā savu roku saskatīt. Ejas bija šauras, un grīdā bija daudz caurumu; govju stāvvietas kūtī bija mazas un šauras, un uz tīrību Brita Lamberte neko daudz vis neskatījās. Bet vecajā govju kūtī it viss labi padevās. Nekad nedzirdēja, ka kāda govs būtu pārēdusies vai arī teļš tai piedzimis ar lielām grūtībām. Vienmēr bija daudz piena un daudz teļu, un mājas mātei Morbakā nepavisam nevajadzēja rūpēties vai raizēties par govju kūti.

Bet bija vēl kāda cita dzīvnieku suga, ko Brita mīlēja vēl vairāk nekā govis, un tie bija kaķi. Viņa acīmredzot ticēja, ka šiem kustoņiem piemīt spējas aizsargāt viņu pašu un viņas govis, un visļaunākais, ko vien viņai varēja nodarīt, bija — uzdot viņai noslīcināt kādu mazu kaķēnu, it kā kūtī govju aizsargāšanai viņai vēl kaķu nebūtu diezgan. Kad iegāja kūtī, tad tumsā no visām pusēm raudzījās pretī zaļas acis. Kaķi spraucās ienācējam starp kājām, daži pat drosmīgā lēcienā notēmēja tieši uz ienācēja plecu; Brita viņus tā bija pieradinājusi.

Kad leitnants Lāgerlēvs pēc sava tēva pārņēma pulku Morbakā, kūtī bija ne mazāk par septiņpadsmit kaķiem. Un visi tie bija rūsgani strīpaini, neviens, pats nebija balts vai melns, vai pelēks, jo Brita Lamberte cieši jo cieši ticēja, ka vienīgi rūsgani strīpainie kaķi nes laimi.

Jāsaka, ka arī leitnants Lāgerlēvs bija dzīvnieku draugs un viņam it nekas nebija pret kaķiem; tak izbarot septiņpadsmit kaķus savā govju kūtī un dot tiem mājvietu, tas gan viņam šķita mazliet par daudz. Viņi taču izdzēra tik daudz piena, ka ar to varēja vai trīs teļus padzirdīt. Protams, žurkas un peles gan kaķi pieskatīja, bet tikpat nadzīgi tie bija arī uz putniņiem, un Morbakā jau gandrīz vairs nevarēja atrast ne zvirbuli.

Protams, nav nekāda joka lieta darīt galu tik daudziem kaķiem, un, tā kā leitnants Lāgerlēvs negribēja veltīgi uztraukt ne Britu, ne arī kādu citu sievišķi, tad viņš par saviem nodomiem nebilda ne vārda. Viņš tikai deva mazu mājienu senākajam staļļu puisim Mazajam Bengtam, kas vēl aizvien dzīvoja Morbakā un bieži vien sanāca matos te ar vienu, te otru.

Sākot ar šo dienu, kaķi govju kūtī dīvainā kārtā sāka pazust. Ne pārāk ātri, nē, bet tā pamazām, pa vienam vien. Britai Lambertei tikai likās, ka neredz vairs vienu vai otru no tiem kaķiem, kas viņai bija vismīļāki. Bet gluži skaidri viņa gan to nevarēja apliecināt, jo kaķu bija tik daudz un tie pārāk līdzinājās viens otram kā krāsā, tā arī zīmējumā. Brita nu mēģināja kaķus saskaitīt. Bet tas it nemaz nebija viegli, jo, pirmkārt, viņi nekad nestāvēja mierīgi, bet pastāvīgi skraidīja ap piena trauku un, otrkārt, kūtī valdīja gandrīz vai melna nakts.

Viņa nu izsūdzēja savas bēdas kā vecajai saimniecības vadītājai, tā arī jaunajai kundzei.

— Man jau tikai jūsu dēļ bail, — viņa sacīja, — jo tad, kad rūsganie kaķi pazudīs, tad arī laimei un labklājībai govju kūtī pienāks gals. Tā nav nekāda labā zīme, ja cilvēks iesāks izturēties nepateicīgi pret tiem, kas viņam līdz šim aizvien palīdzējuši.

Bet kā Lāgerlēva kundze, tā arī vecā saimniecības vadītāja svēti apgalvoja, ka viņas neko ļaunu pret Britas kaķiem neesot uzsākušas, un abas cieši ticēja, ka Brita drīz vien varēs atkal saskaitīt visus savus septiņpadsmit mīluļus.

Bet Brita pārāk labi manīja, ka kaķu paliek aizvien mazāk un mazāk. Viņai radās aizdomas te uz vienu, te uz otru, bet neviens savā vainā viņai neatzinās. Vienīgais, uz kuru nekrita ne mazākās aizdomas, bija pats leitnants Lāgerlēvs, jo tas jau nu nekad nevarēja tādu grēka darbu izdarīt. Brita pārāk labi zināja, ka māte viņam bija mācījusi daudz labākas lietas.

—Nekas labs nav paredzams, leitnanta kungs, — viņa žēlojās, tiklīdz viņš ieradās govju kūtī. — Kaķi sāk pazust. Es nemaz nevaru jums pateikt, cik ļoti man par to sāp sirds.

—Man gan liekas, ka kaķi te tāpat skraidelē pa kājām kā senāk, — leitnants Lāgerlēvs atteica.

—Labi, ja viņu vēl palicis kāds trīspadsmits, — atteica meita. — Es gan nevēlētos būt tā cilvēka ādā, kam tie guļ uz sirdsapziņas. Bet visļaunākais tas, ka visai mājai tagad par to būs jācieš.

Toreiz leitnants Lāgerlēvs bija jauns, spēcīgs vīrs un dedzīgs lauksaimnieks. Viņam ar Morbaku bija lieli plāni. Mājas gan nebija sevišķi lielas, bet zeme te bija laba, to leitnants Lāgerlēvs zināja, un lauki atradās viens pie otra, un tajos nemaz nebija akmeņu. Tā gan nebūs viņa vaina, ja šais mājās saimniecība nezels un nekļūs par visievērojamāko visā Frīkendālē.

Viņam bija arī nauda, jo sievastēvs, raktuvju īpašnieks Vairots Fīlipstadē, bija bagāts vīrs. Viņš priecājās, redzot savu znotu tik krietnu un centīgu, un labprāt znotu arī atbalstīja visos viņa centienos un pasākumos.

Leitnants Lāgerlēvs nu pūlējās visiem spēkiem ievest savās mājās maiņu laukkopību. Viņš lika izrakt dziļus jo dziļus dīķus un apsēja ganības ar āboliņu un timotiņu, lai nākotnē tur nelepojas vienīgi pļavu puķes. Viņš nopirka kuļamo mašīnu, tā kā vairs nevajadzēja visu ziemu stāvēt klonā un kult ar spriguli. Viņš iegādājās sev arī kādu prāvu lopu sugu no tuvējām muižām Nesetā un neļāva vairs govīm skraidīt apkārt mežā, kur tām, sākot ar pavasari un beidzot ar rudeni, vajadzēja dažkārt ciest badu, bet sagādāja tām labas ganības klajā laukā.

It viss, ko vien leitnants Lāgerlēvs sadomāja, lai celtu mājas ienesību, it viss viņam padevās. Viņš pastāvīgi veda sarunas ar saimniekiem ielejas vakarpusē, lai piepirktu no viņiem zemi un tādā kārtā noapaļotu sava īpašuma robežas. Viņš cēla ēkas un rūpējās par strādniekiem, lai tiem ir pieklājīgas dzīvojamās telpas līdz ar blakus piebūvēm un lai viņiem ir arī kāds gabaliņš zemes, kur izbarot govi un cūku.

Un viņš arī nerūpējās veltīgi. Jau pēc nedaudz gadiem mājas atkal atdeva atpakaļ, ko saimniecībā bija ieguldījis. Pēc neilga laika leitnants Lāgerlēvs vairs nezināja, kur ziemā likt savu sienu. Kad viņš iesēja zirņus, viņš vienas tonnas vietā, ko bija izsējis, nokopa divdesmit, un, kad viņš stādīja bietes, pār zemi nāca tāda Dieva svētība, ka viņam vairs nepietika savu ļaužu biešu nokopšanai, bet vajadzēja aicināt kaimiņus talkā, lai tie nāk ar saviem zirgiem un aizved sev tik daudz biešu, cik vien tie spēj savās mājās zem jumta dabūt.

Bet bija arī kāds kavēklis, kas stāvēja ceļā viņa darbam un centībai uzlabot savas mājas saimniecību. Tā bija nelielā upīte Emta, kas daudz skaistos līču ločos aizvijās pa ieleju, kur atradās leitnanta Lāgerlēva lauki. Parasti gan šī upīte nebija neko daudz lielāka par kalna strautu, bet pēc spēcīgāka lietus gāziena tā kāpa laukā no saviem krastiem un pārvērta āboliņa laukus un auzu laukus mazos ezeros.

Leitnants neatrada miera, kamēr viņš nebija šo upi pieveicis. Cik tālu tā sniedzās viņa īpašumā, viņš nu lika tai izrakt dziļu, taisnu gultni, kurā upe mierīgi plūda tālāk. Bet šis pasākums nesagādāja viņam vis daudz prieka. Zemnieki, kas atradās lejpus Morbakas, ļāva, lai upe plūst mierīgi vecajā, seklajā gultnē, kur jau tā kā tā straume tik tikko spēja uz priekšu tikt. Un, kad nu uznāca spēcīgs lietus, tā atkal kāpa laukā no saviem krastiem tikpat labi leitnanta Lāgerlēva robežās kā pie šiem zemniekiem.

Bet šāds stāvoklis leitnantam Lāgerlēvam bija tieši neciešams. Kāda gan nozīme bija visam viņa darbam, ja Emtas upei katru acumirkli var ienākt prātā kāpt laukā no krastiem un aizpludināt viņa siena kaudzes un rudzu statiņus? Nē, pirms viņš nebija kungs pār upi, viņš nekādā ziņā nevarēja savu īpašumu pacelt tādā augstumā, kā vēlējās, tas nu reiz leitnantam Lāgerlēvam bija skaidrs.

Viņš apspriedās ar saviem kaimiņiem, un likās, ka tie neko daudz nepretosies kārtīgas upes gultnes padziļināšanai. Ataicināja mērniekus, veica priekšdarbus, aplēsa izdevumus, uzzīmēja plānus un, kad beidzot it viss bija sagatavots, sasauca rātsnamā sapulci.

Visas grūtības jau likās pārvarētas, kad kādu dienu šī lieta jau bija tik tālu, ka leitnantam Lāgerlēvam bija jābrauc uz minēto sapulci. Šai rītā viņš bija no visas sirds priecīgs, jo viss galvenais darbs likās padarīts.

Bet paskat, kad viņam vajadzēja sēsties ratos, tieši paša sēdekļa vidū stāvēja kāds rūsgans kaķis un mēmi noraudzījās leitnantā Lāgerlēvā.

Tas jau nu gan nebūtu nekas sevišķs, jo visi kūts kaķi labprāt pabraukājās ratos. Brita Lamberte tos jau no mazām dienām sēdināja savā ķerrā, kad viņai ķerra bija kaut kur jāaizstumj, un tādā kārtā visi rūsganie kaķi tāpat bija pieraduši pie braukšanas kā mazie bērni; un tie bieži mēdza ielēkt darba ratos. Bet kunga ratos gan vēl neviens nebija uzdrošinājies pabraukāties.

— Skat, tu arī gribi braukt līdzi uz nobalsošanu, — leitnants Lāgerlēvs uzrunāja kaķi. Kaķis cienīgi devās prom, iepriekš uzmezdams leitnantam Lāgerlēvam tik gudru un reizē arī tik ļaunu skatu, ka viņam kļuva gluži neomulīgi.

Pirms leitnants Lāgerlēvs nokļuva uz lielceļa, viņam vajadzēja izbraukt cauri trim vārtiem, un šai rītā uz katra vārtu staba sēdēja pa raibi svītrotam rūsganam kaķim. Arī tas vēl nebija nekas sevišķs, jo kaķi labprāt sēdēja uz vārtu stabiem, lai pasauļotos un labāk pārredzētu visu, kas kustas pļavas zālē. Bet leitnantam Lāgerlēvam šai rītā likās, ka kaķiem pavisam citi nolūki. Šie dzīvnieki viņā noraudzījās tik nicīgi un ļauni, it kā tie jau iepriekš zinātu daudz labāk nekā viņš pats, kā beigsies leitnanta brauciens. Viņam jau gandrīz sāka likties, ka Britai Lambertei taisnība, ka kaķi ir vai nu rūķi, vai troļļi, uz laiku pieņēmuši kaķu izskatu.

Tā nu gan nebija nekāda labā zīme — satikt tik daudz kaķu, kad dodas laukā no mājām, bet leitnants Lāgerlēvs trīs reizes krietni nospļāvās ik kaķa priekšā, kā māte viņam kādreiz bija mācījusi, un tad pa visu brauciena laiku ne reizes vairs neiedomājās par rūsgani svītrotajiem dzīvniekiem. Viņš vēlreiz apsvēra upes padziļināšanas plānu un veidu, kādā viņš to visu sapulcei izstāstīs un paskaidros, lai visiem šis jautājums kļūst skaidrs un saprotams.

Kad viņš iegāja rātsnamā, viņam gribot negribot atkal bija jādomā par kaķiem. Jo te viņu saņēma vēsi un apdomīgi. Visi zemnieki sēdēja nopietnām, nekustīgām sejām, kas šķita visai noslēgtas un atturīgas.

Leitnants jau kļuva mazliet neuzticīgs. Likās, ka visi šie vīri būtu pārdomājuši un pieņēmuši kādu citu lēmumu. Un tā arī patiešām bija. Visus viņa priekšlikumus noraidīja.

— Jā, šī upes padziļināšana jau būtu stipri vien noderīga Morbakai, — viņi sacīja, — to jau nu gan mēs labi saprotam, bet mums pašiem šī lieta gluži vienaldzīga.

Citu atbildi no viņiem nemaz nevarēja izspiest.

Kad leitnants Lāgerlēvs pēc nobalsošanas brauca mājup, viņš bija zaudējis visu savu uzņēmību un drosmi. Tagad šis jautājums iegulsies uz ilgu laiku, un upe, neviena nekavēta, varēs turpināt savu postīšanas darbu. Ja kāds svešs ganāmpulks iebruka viņa laukos, tad vismaz to varēja izdzīt laukā, bet upes ūdenim vajadzēja brīvības, lai kaitētu viņam, postot viņa īpašumu!

Pārdomājot zaudēto lietu un zaudētās cerības, viņš pēkšņi uzšāvās kājās un devās saimes istabā pie Mazā Bengta.

—Vai zini, ar to upi man vis neizdevās, Bengt, — viņš iesāka.

—Tas gan žēl, leitnanta kungs, — atteica vecais. — Pulka rakstveža kungs aizvien mēdza teikt, ka zeme būtu divreiz tik vērtīga, ja vien varētu savaldīt Emtas ūdeņus.

—Paklausies, Bengt, — leitnants Lāgerlēvs sacīja, un viņa balss kļuva gluži klusa, — tagad droši vien govju kūtī nav vairs daudz kaķu? Varbūt ir tiešām labāk, ka mēs ļaujam Britai paturēt tos, kas vēl palikuši pāri.

—Kā leitnanta kungs pavēl, — atteica Mazais Bengts.

Leitnants Lāgerlēvs sāka runāt vēl klusākā balsī, it kā baidītos, ka saimes istabas vecās sienas varētu sadzirdēt viņa vārdus.

—Kur tu viņus slīcināji, Bengt?

—Es devos lejā uz upi, — atteica Mazais Bengts, — jo šeit, pīļu dīķī, man bija bailes, ka tie atkal Varētu uzpeldēt virspusē un tad kāds varētu tos ieraudzīt.

—Tā, tā, upē, — sacīja leitnants Lāgerlēvs, — to es jau domāju. — Viņš vēl krietnu brīdi pārdomāja un tad teica: — Jā, pasaulē notiek daudz dīvainu lietu.

—Jā, kā tad, leitnanta kungs, — piebalsoja vecais kalps.

Cik ilgi vien leitnants Lāgerlēvs dzīvoja, viņam vajadzēja paciesties un ļaut, lai šī upe apietas ar viņa jaukajiem laukiem, kā vien tai ienāk prātā. Katru gadu Morbakas kungam vajadzēja noskatīties, kā ūdens kāpj pāri krastiem un visa Morbakas ieleja tur, lejā, pārvēršas veselā ezeru rindā.

Un katrreiz, to redzot, leitnantam Lāgerlēvam ienāca prātā rūsganie kaķi, un viņš sāka stāstīt, kā viņi toreiz sēdējuši uz vārtu stabiem, kad viņš braucis uz nobalsošanu. Vai tad tiešām iespējams, ka šie dzīvnieki jau iepriekš zināja, kāds būs nobalsošanas iznākums? Un vai tiešām tas tiesa, ka tam cilvēkam jācieš, kas kaķim kaut ko pāri darījis? Par šiem jautājumiem viņam bija jādomā līdz pat sirmam vecumam.

Jaunā kūts

Leitnantam Lāgerlēvam nepietika ar to vien, ka viņš pārvērta Morbaku ienesīgās un labi iekoptās mājās, viņš vēlējās arī, lai tā būtu skaista un lepna mītne ar lielu dārzu visapkārt ap dzīvojamo namu.

Bet te nu viņam ceļā stājās vecā, neglītā kūts ar savu pusiegruvušo salmu jumtu, mazajiem lodziņiem un pelēkajām dēļu sienām. Tā atradās pagalma pretējā pusē, galvenai dzīvojamai ēkai tieši pretim. Kūts priekšā gan auga vesela rinda simtgadīgu kļavu, sūnu segtiem stumbriem un bagātīgiem lapu jumiem, kas kūti gandrīz pavisam aizsedza, tā kā tiešām nemaz tik slikti neizskatījās. Bet leitnantam Lāgerlēvam likās, ka Morbaka nekad nelīdzināsies kungu mājām, ja kūts paliks savā vecajā vietā.

Pirmajos gados, saimniekojot Morbakā, viņa rokas bija pilnas lauku darbiem, un tikai pēc Stremstades ceļojuma un vecās Lāgerlēva kundzes nāves viņā nobrieda apņemšanās uzcelt jaunu kūti, jo tam vajadzēja notikt, vēl pirms vecā kūts nav nojaukta.

Lai kūts mazāk redzama no dzīvojamās mājas, viņš nolēma to celt lejā, turpat līdzenajos laukos viņpus smilšu uzkalna, kur jau atradās citas Morbakas saimniecības ēkas. Bet kāds troksnis un kāda žēlošanās sacēlās sieviešu vidū, kad viņa plāns kļuva zināms! Tagad uz kūti būs jāmērī tik garš ceļš, ja gribēs paraudzīties, kā govīm klājas! Lai tak viņš apdomājot, cik daudz pūļu tas maksā, abām kūts meitām trīsreiz dienā ar piena traukiem rokās staigāt augšā pa stāvo nogāzi uz piennīcu! Bet leitnants Lāgerlēvs par to nemaz negribēja dzirdēt. Viņš vēlējās redzēt visas saimniecības ēkas līdz ar piennīcu tur, lejā, vienkopus, lejpus nogāzes, un, kad viss tur atradīšoties lejā, tad tikai saime redzēšot, kāds atvieglojums tas būšot kā pašai saimei, tā arī lopiem.

Bet, lai gan kūti bija nolemts celt tik tālu prom no mājām, tai tomēr bija jāizskatās lepnākai par jebkuru govju kūti visā apkaimē. Bija nodomāts to celt no ķieģeļiem līdz pat jumtam, turklāt kūtī bija paredzētas vietas piecdesmit govīm. Trūka tikai velvju, tad kūts izskatītos kā baznīca.

Leitnants Lāgerlēvs pārrunāja savu būvplānu ar sievastēvu. Raktuvju īpašnieks Vairota kungs labi pazina veco kūti un saprata it labi, kādēļ znots tā ilgojas pēc jaunas. Viņš nāca palīgā ar ievērojamu naudas summu. Un tūlīt pēc tam leitnants Lāgerlēvs uzsāka priekšdarbus. Veselu ziemu pie Osbergas lauza akmeņus, kas bija nepieciešami pamatiem. Vairākas vasaras pie pīļu dīķa stāvēja māla krāsns, un strādnieki veidoja ķieģeļus, kuriem vajadzēja gulēt saulē un žūt, līdz tie kļuva cieti un stipri. Vairākus rudeņus no vietas viņš sūtīja savus ļaudis augšā, mežā, cirst kokus, lai sagādātu kūtij sijas un jumtu krēslus.

Beidzot leitnants bija ar darbiem jau tik tālu, ka varēja stāties pie pamatu nospraušanas un izrakšanas. Viņam tas tiešām bija liels svinīgs acumirklis, kad strādnieki pirmo reizi iedūra lāpstu zemē, lai noņemtu augšējo zemes slāni.

Vispirms iesāka rakt un mūrēt rītu pusē, kas vistuvāk atradās mājām. Šeit viss gāja lieliski. Zemes slānis bija ciets, un pamata akmeņi arī palika tur, kur tos novietoja. Kad bija uzcelti pamati rītu pusē un rietumpuses zelmeņsienai, tad iesāka celt pamatus garajai rietumpuses sānsienai, kas atradās vistuvāk laukiem. Un te nu nāca lielā vilšanās. Tikko bija norakta virsējā zemes kārta, racēji uzdūrās uz mīksta, vaļīga māla slāņa, kurā nepalika neviens pamata akmens. Visi tie nogrima mālā un pazuda.

Leitnanta Lāgerlēva lielā kļūda bija tā, ka viņš pirms būves sākšanas nebija licis izpētīt arī šīs puses pamatus. Un tagad, kad vienā pusē jau pamati bija iemūrēti, viņam likās, ka katrā ziņā jāturpina iesāktie darbi arī otrajā pusē, tai pašā iepriekš izvēlētā vietā. Kāds vecs mūrnieks gan ieteica viņam pārcelt kūti augstāk uzkalnā, jo neesot ieteicams likt pamatus mīkstā mālā. Bet leitnants par to nekā negribēja dzirdēt. Katrā ziņā vajadzēja būt kādam līdzeklim un veidam, kā celt pamatus arī mālainā vietā. Reiz taču vajadzēja sasniegt tādu vietu slānī, kur akmeņi paliks guļam, un akmeņu vēl aizvien esot pietiekami.

Un tā nu vienu akmeņu kravu pakaļ otrai nogremdēja mīkstajā pamatā, un drīz vien tur jau rēgojās plats akmeņu dambis, kas likās stāvam droši un nekustīgi. Tagad varēja sākt likt pamatus. Bet te gadījās pāris spēcīgas lietus gāzes, un tūdaļ jau akmens dambī radās plaisas un caurumi. Nākamā rītā dambis jau bija pa pusei iegrimis zemē, un pēc dažām dienām tas jau pavisam bija nozudis.

Tagad mūrnieki un vēl citi cilvēki ieteica leitnantam Lāgerlēvam pārcelt kūti uz citu vietu, bet viņš negribēja padoties. Tik daudz darba jau bija ieguldīts šai vietā, un nu vajadzēs visu sākt gluži no jauna, ja kūti pārcels citur. Viņš arī nezināja nevienas citas vietas, kur kūts būtu tā paslēpta acīm un tai pašā laikā arī viegli pieejama.

Visu vasaru viņš nodarbojās ar to vien, ka mīkstajā mālā gremdēja vienu akmens kravu pēc otras, bet, kad pienāca rudens, vēl nemaz nevarēja apgalvot, ka pamati turēsies. Tā nu beidzot nolēma ar pamatu likšanu nogaidīt līdz nākamam gadam, lai kļūst redzams, kas notiek ar māla kārtu, sniegam kūstot.

Pavasari, tikko pļavās bija nokusis sniegs, leitnants Lāgerlēvs devās lejā uz būves laukumu apskatīt savas jaunās kūts pamatus. Pagaidām gan tie vēl stāvēja un nebija redzamas arī plaisas, bet zeme jau vēl nemaz nebija īsti atkususi. Iemūrētais pamats stāvēja stipri, un leitnants Lāgerlēvs uzdrošinājās sūtīt pakaļ mūrnieku meistaram un viņa palīgiem, likdams tos sveicināt un uzaicinādams atkal ierasties darbā.

Viņi arī atnāca un iesāka celt kūts sienas rītu un ziemeļu pusēs, lai nedrošais pamats vakarpusē vēl kādu laiku dabū nosēsties.

Vasaras otrajā pusē iesāka celt sienu ari apdraudētajā pusē. Sākumā viss, kā likās, gāja labi. Jūlija beigās jau bija uzmūrētas sienas līdz pašai augšai, jo mūrnieki ir cītīgi ļaudis. Bet te pēkšņi sienās parādījās plaisas, un visa ēka sāka grimt. Tā nu lielā steigā vajadzēja atkal jaukt sienas nost, lai iegrimi apturētu.

Un taisni tad, kad mūri bija nojaukti, izrādījās, ka izsīkusi arī visa nauda, ko sievastēvs bija leitnantam Lāgerlēvam iedevis kūts celšanai. Bet Vairots bija devīgs un saprātīgs cilvēks; ja vien leitnants Lāgerlēvs viņam būtu kaut vēl pirms pāris dienām aizrakstījis un paskaidrojis, kādēļ kūts būve tā sadārdzinājusies, lūdzot viņu arī tālākā darbā neatraut savu palīdzību, tad viņš to bez šaubām arī būtu saņēmis. Bet tagad, kad kūts sienas jau atkal bija sākušas grimt, leitnants Lāgerlēvs vilcinājās rakstīt savam sievastēvam. Viņam tad būtu jāatzīstas, ka kūtij vēl nebija ne jumta, ne grīdas, jā, pat sienas vēl nebija gatavas, jo atkal vajadzēja visu sākt no jauna.

Sievastēvs droši vien domās, ka viņš šo lietu iesācis pavisam nepareizi, un zaudēs jebkatru uzticību.

Pašam leitnantam Lāgerlēvam, taisnību sakot, jau kūts celšana bija tā apnikusi, ka viņš ar prieku no tās atteiktos. Bet tas bija pret viņa dabu. Visi viņa plāni izrādījās nederīgi. Turklāt arī vecā kūts draudēja sabrukt.

Jau daudz ātrāk vajadzēja pārcelt šo jaunceltni uz pavisam citu vietu. Bet vai lai viņš to dara tagad, kad kūts sienas jau pa pusei gatavas? Tagad jau bija vispirms vēlreiz jāapsver, kas izmaksās vairāk — turpināt celt kūti vecajā vietā vai sākt no jauna pavisam citā.

Austrumemtervīkā ir neliels dzelzsceplis, vārdā Gordše. Tas atrodas no Morbakas tikai kādas pusotras jūdzes. Tur toreiz dzīvoja cepļa īpašnieks Kārlis Vairots, Lāgerlēva kundzes brālis, gudrs un saprātīgs vīrs, kuru leitnants Lāgerlēvs vērtēja augstāk par jebkuru citu vīru visā plašajā pasaulē. Viņš nu devās pie tā izstāstīt viņam savas bēdas un lūgt padomu.

Dzelzscepļa īpašnieks uz visnoteiktāko sacīja, ka leitnantam Lāgerlēvam esot jāatsakoties no sava nodoma.

— Tu nedari prātīgi, ja gribi tēvam vēlreiz lūgt naudu šīs kūts celšanai, — viņš teica. — Viņš gan labprāt palīdz, bet grib arī redzēt, ka viņa nauda labi izlietota. Gribētu tev arī ieteikt netaisīt parādus jaunās kūts celšanai, jo vēl nemaz lāgā nevar zināt, cikreiz nāksies darbu sākt atkal no sākuma. Tā tu vari palikt gluži nabags.

Leitnants Lāgerlēvs visu vakaru pavadīja pie svaiņa un svaines. Ne zem kādiem noteikumiem viņš nedrīkstēja doties mājup, nepiedalījies vakariņās. Viņš gan pūlējās būt tāds kā aizvien un uzjautrināt svaini un svainieni ar saviem jautrajiem nostāstiem, bet dvēseles dziļumos jutās gluži kā salauzts. Viņš pats skaidri redzēja, ka svainim taisnība, un nemaz neturēja uz viņu ļaunu prātu. Bet viņa pašapziņai tas bija briesmīgs trieciens — pat iesāktu kūti viņš nevarēja uzcelt.

Ceļā uz mājām viņu pārņēma dīvainas, drūmas domas. Vai tiešām viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kam nekas neizdodas, kur viņi arī nepieliktu savu roku.

Senāk gan viņš sevi bija uzskatījis par īstu laimes bērnu. Tas bija toreiz, kad viņš bija pārvedis sievu un pārņēmis Morbaku savās rokās. Bet vēlāk bija piedzīvojis nelaimi pēc nelaimes.

Viņš bija aizgājis no karadienesta tikai tādēļ vien, ka bija no sava priekšnieka saņēmis piezīmi par nokavētu sveicienu. Protams, tā bija pārsteidzība, bet par to viņš neko daudz neskuma. Bet viņu ļoti sāpināja tas, ka viņu neiecēla par pulka rakstvedi kā senāk viņa tēvu.

Šis amats tagad bija uzticēts četriem rakstvežiem. Vienu tiesu no šī darba viņš gan bija uzņēmies, bet tur nebija daudz ko darīt, un arī atalgojums bija visai niecīgs.

Tad nāca mēģinājums regulēt Emtas upes gultni, un tas viņam nebija izdevies.

Pusceļā starp Morbaku un Gordši atradās Osa avots. Tā bija kāda veca peldiestāde, un viņš gribēja to pārveidot un modernizēt. Viņš nu bija uzcēlis jaunu peldiestādi, bija pieņēmis jaunu personālu, cerēdams, ka slimnieki tagad bariem vien plūdīs šurp. Bet arī no šī pasākuma nekas neizdevās. Ieradās gan viens otrs slimnieks, tak viņu dēļ nemaz neatmaksājās turēt peldiestādi atvērtu.

Un tagad viņam atkal nelaimējās ar lielo celtniecības plānu. Taču kaut kur vajadzēja vainai būt. Varbūt viņš nebija tik uzņēmīgs kā citi. Tad jau gan varbūt labāk, ka viņš pavisam atturas no savu plānu realizēšanas, labāk viņš tad sēž savā šūpuļkrēslā, lasa laikrakstus un ļauj dzīvei mierīgi iet savu gaitu.

Kad viņš beidzot pārbrauca, viņa dzīvesbiedre stāvēja verandā un gaidīja viņu.

Viņa stipri līdzinājās savam brālim. Tā bija tā pati gudrā, saprātīgā seja, tā pati gaišā galva, tā pati nopietnība, tas pats darba prieks, tāda pati vienaldzība pret izpriecām un nepatika pret visu nedrošo, dēkaino.

Leitnants Lāgerlēvs mīlēja savu sievu un izjuta pret viņu tādu pašu cieņu kā pret viņas brāli. Bet šovakar viņam būtu labāk paticis, ja viņa nebūtu palikusi nomodā, viņu gaidīdama. Šai kūts būves lietā viņa droši vien tikpat maz bija viņa pusē kā viņas brālis.

—Ko sacīja Kalle? — jautāja Lāgerlēva kundze, kad viņi abi kopā iegāja guļamistabā.

— Viņš ir gluži tādās pašās domās kā tu un jūs visi citi. Viņš saka, lai es šim darbam labāk atmetot ar roku, — teica leitnants Lāgerlēvs.

Lāgerlēva kundze nekā neatbildēja. Viņa bija apsēdusies pie sava šujamā galdiņa un raudzījās laukā pa logu gaišajā vasaras naktī, nemaz nedomājot par to, ka jau laiks doties pie miera.

Leitnants Lāgerlēvs jau bija nometis svārkus.

— Vai tad tu nemaz nedomā iet gulēt? — viņš jautāja. Un balsī izskanēja visas viņa rūpes un viņa nelādzīgā oma.

—Man šķiet, — viņa dzīvesbiedre klusi ierunājās, raudzīdamās vasaras naktī, — man šķiet, ka tev tomēr vajadzētu pamēģināt šo būvi izvest līdz galam.

—Ko tu saki? — leitnants Lāgerlēvs nepacietīgi ierunājās. Viņš gan bija dzirdējis viņas vārdus, tak domāja, ka te drīzāk kāds pārpratums.

—Es domāju, ka tev vajag šo būvi izvest līdz galam.

—Vai tu runā par jauno kūti? — jautāja leitnants Lāgerlēvs un piegāja savai sievai klāt. Viņas vārdi bija viņā pamodinājuši vārgu cerību, bet viņš pats vēl nespēja īsti ticēt, ka pareizi sapratis savas sievas vārdus.

Ak, Lāgerlēva kundze visu vakaru bija domājusi par šo lietu. Viņa zināja, ka jaunā neveiksme smagi satrieks vīru. Un tas nedrīkstēja notikt, viņš to nespētu panest. Varbūt tiešām gudrāk būtu pamest visu šo būvi, bet tas viņam sagādās pārāk lielas sāpes. Viņas tēvs un brālis jau to tā īsti nemaz nevarēja saprast, bet viņa, sieva, to saprata pārāk labi.

Lāgerlēva kundze tikpat viegli varēja lasīt sava vīra dvēselē kā atvērtā grāmatā; bet pašai izteikt savas domas, un turklāt vēl tādā satrauktā brīdī, viņai nācās tik grūti, it kā tai būtu jārunā ebreju valodā.

—Es neesmu vienisprātis ar Kalli, — viņa sacīja un apklusa.

—Bet ko tad tu īsti gribi teikt, pār ko tu runā? — iesaucās leitnants Lāgerlēvs, gandrīz vai drebēdams iekšējā satraukumā un nepacietībā. Viņš vēl aizvien neuzdrošinājās ticēt, ka viņa sieva mainījusi savus uzskatus šai lietā un tagad pārnākusi viņa pusē.

—Esmu citādās domās nekā Kalle, — viņa atteica. — Man liekas, tev vajag šo būvi izvest līdz galam, un jaunajai kūtij jāstāv tai vietā, kur tu to gribi. Man liekas, ka mums vajadzētu uzņemt hipotēku uz savu īpašumu, lai mēs paši varam sev palīdzēt un lai tēvam vairs nav nauda jāprasa.

Tagad leitnants Lāgerlēvs saprata. Viņa sirdī viss kļuva gaišs. Kad viņa sieva gribēja to pašu, ko viņš vēlējās, tad vairs nebija nekādu grūtību. Tad pamati stāvēja stingri, un mūriem bija jāpaceļas.

— Lai Dievs tevi svētī par šiem vārdiem, Luīse! — viņš sacīja.

Pēc šīs sarunas likās, ka šie abi vēl jo ciešāk pieķeras viens otram, jo viņus vienoja vēl lielāka mīlestība. Un visās lietās, kas attiecās uz jauno kūts būvi, leitnants Lāgerlēvs tagad prasīja padomu savai dzīvesbiedrei.

Un, kad beidzot jaunās kūts durvis stāvēja plaši atvērtas un govis svinīgi ieveda tur iekšā un piesēja, kad vistas un zosis, un tītarus, un pīles novietoja krātiņos un teļus aizgaldos, kad gaisma raudzījās te iekšā pa augstajiem logiem un pats leitnants Lāgerlēvs ar kundzi varēja soļot pa gludajām, tīrajām kūts ejām, tad viņi abi izjuta gan, — te bija padarīts labs darbs, un abiem bija prieks, ka viņiem šai darbā piekrita sava tiesa.

Dārzs

Lūvisa Lāgerlēva jaunkundze mīlēja un apbrīnoja savu brāli, tas bija visiem skaidrs. Bet viņa neparko nespēja saprast, kādēļ viņš savā saimniecībā ieved tik daudz pārgrozību un jauninājumu. Viņai likās, ka Morbaka varētu palikt gluži tāda pati, kāda tā bijusi viņas vecāku laikos.

Un, kas viņai vismazāk sagādāja prieku, tas bija jaunais dārzs, ko brālis bija iedomājies ierīkot visapkārt mājai.

Viņa jau toreiz bija stipri norūpējusies, kad viņš gribēja regulēt Emtas upes gultni, un atviegloti nopūtās, kad no visas šīs lietas nekas neiznāca. Tas izskatījās tik jauki, kad upīte izkāpa no saviem krastiem un pārplūdināja visu ieleju, veidojot pļavās veselus ezerus..

Viņa žēlojās, ka brālis izskaudis visas puķes lejā, pļavā. Tas tak bija acij liels prieks, kad vienā pļavā viļņot viļņoja vizbules, otra izskatījās zili sārta no atraitnītēm, bet trešā lepojās zelta pienenēm.

Arī tas, ka govis vairs neganījās augšā, mežā, bija tīrā nelaime, to ikviens varēja saprast. Tik biezs krējums un tik zeltaini dzeltens sviests vairs nekad nebija redzams, kopš govis tagad ganījās pļavās.

Viņas tēva laikā un droši vien arī daudz gadu simteņus pirms tēva bija paradums izcirst mežā jaunaudzi un atstāt to turpat zemē, lai izžūst tā, ka var to aizdedzināt. Tad pirmajā gadā pelnos iesēja rudzus, un vēlāk tur atradās milzums zemeņu un aveņu, kas labprāt auga tādā izdedzinātā klajumā.

Lūvisas jaunkundzei nemaz nepatika, ka brālis tā negrib darīt un neliek izdedzināt izcirtumus.

— Atceries tikai vēlāk manus vārdus! — viņa brīdināja. — Drīz vien mežā vairs nebūs nevienas ogas. Kur tad ogas lai aug, ja izcirtumus neizdedzina? Kur gan mēs nonāksim, tā saimniekodami, kā tu dari? Ja ikviens rīkotos tāpat kā tu, tad mums vasaras vakaros būs zudis prieks redzēt iedegamies gaišas ugunis meža kalnos. Arī jaunā kūts viņai nepatika. Viņa gan daudz nekā nesaprotot no tādām lietām, viņa sacīja, tak to gan esot dzirdējusi runājam, ka kūtī, kurai akmens sienas, nekas labs nepadodoties. Un viņa no sirds dusmojās, kad brālis sāka būvēties.

Bet, kad leitnants Lāgerlēvs beidzot uzcēla jauno kūti un kad vecā kūts bija nojaukta, viņš sāka runāt par jauno dārzu. Tad gan Lūvisas jaunkundze vairs nespēja savaldīties.

— Es gan ceru, ka tu zini, ko dari, — viņa sacīja. — Liels dārzs prasa daudz pūļu. Tad tev arī tūlīt jātur īpašs dārznieks. Ja dārzu labi nekopj, tad daudz labāk, ka tā nemaz nav.

Leitnantam Lāgerlēvam visi šie aizrādījumi un brīdinājumi pa vienu ausi bija iekšā, pa otru ārā. Rudenī viņš lika noņemt visas latiņu sētas, kas Morbakā bija saglabājušās vēl no mācītāja Vennervīka laikiem, un ne tikai tos žogus vien, kas ieslēdza virtuves dārzu un rožu laukumu, bet arī tos, kas veda visapkārt priekšējam un pakaļējam pagalmam.

—Jā, tagad visai omulībai gals, — sūrojās Lūvisas jaunkundze. — Cik droši mēs senāk jutāmies, kad atradāmies aiz vecajiem baltajiem žogiem! Un cik jauki bija bērniem, ka viņi varēja steigties pretī ciemiņiem un pirmie atvērt vārtiņus!

—Gluži tikpat patīkami kā tam, kam šie žogi aizvien bija jāuztur pilnā kārtībā, — atteica leitnants Lāgerlēvs.

Un viņš turpināja darīt to, ko bija nodomājis. Kad vecie žogi bija prom, viņš lika uzart veco virtuves dārzu un tāpat arī rožu laukumu, kā arī nomīdīto zaļo mauru un to vietu, kur bija stāvējusi vecā govju kūts. Viņš gribēja, lai viss šis laukums ir brīvs, jo pavasarī vajadzēja sākt stādīt jauno dārzu.

— Vai tu tiešām domā virtuves dārziņu pārcelt uz citu vietu? — jautāja Lūvisas jaunkundze. — Es gan daudz no tā nesaprotu, bet esmu dzirdējusi stāstām, ka tik ilgi, kamēr ābeles stāvot starp sakņu dobēm, tās aizvien nesot labus augļus. Bet, ja tās pārstādot pļavās, tad uz augļiem neesot ko cerēt.

—Mīļo Lūvisīt, es gan domāju, ka arī tu priecāsies par jauno skaisto dārzu, — atteica leitnants Lāgerlēvs.

—Es priecāšos?! — iesaucās Lūvisas jaunkundze. — Kā tad lai es par to priecājos, ka tu izposti visu veco jaukumu? Drīz jau vairs nezinās, kur te Morbakā gals, kur sākums.

Leitnants Lāgerlēvs nemaz nevarēja saprast, kāpēc māsa viņam uzreiz kļuvusi tāda pretiniece. Viņš nevarēja par to nobrīnīties vien, jo zināja, ka senāk māsa aizvien bijusi liela puķu cienītāja, visa māja bija tad pilna puķu podiem. Bet viņš negribēja ar māsu strīdēties, jo vēl pirms neilga laika bija izputējušas viņas derības, un nabadzīte vēl nebija pārvarējusi izciestās sāpes. Dienām ilgi viņa staigāja šurp un turp pa savu istabu, un viņš dzirdēja viņas soļus pat viesistabā, kur mēdza lasīt laikrakstus. Viņš gan saprata, ka māsa pati vēl nav pārvarējusi sevi un tādēļ bija tik nelādzīgā omā. Viņam pat likās, ka tā laba zīme, ka viņa vispār par kaut ko vēl var interesēties ārpus savas lielās nelaimes. Tad jau bija labāk, ka viņa nav mierā ar brāļa dārza plānu, nekā kavējas pārdomās par to, vai nav pārāk ātri atsaukusi savas derības, un mocās šaubās, vai tik viņa nav savam līgavainim apnikusi tādēļ, ka toreiz tik liktenīgi ievijusi dažas brūklenāju mētras Kajsas Nilsa meitas līgavas vainagā.

Toreiz Frīkendālē dzīvoja kāds vecs dārznieks, kas savā jaunībā bija ierīkojis daudzu lielu muižu dārzus. Tagad, savās vecuma dienās, viņš gan īstenībā vairs nestrādāja citiem, bet visos dārza jautājumos bija izslavēts kā liels lietpratējs, un, tikko kāds gribēja ierīkot dārzu, tūlīt devās pie viņa pēc padoma.

Tā arī leitnants Lāgerlēvs viņu lūdza ierasties Morbakā, un pavasarī, kad zeme jau bija atkususi, ieradās vecais dārznieks ar saviem plāniem un zīmējumiem. Viņam iedeva veselu pulku palīgu, kuriem bija jāizpilda dārznieka rīkojumi. Liels vairums krūmāju un koku, kas bija izrakstīti no Gēteborgas, jau bija pienākuši, un darbs dārzā bija pilnā gaitā.

Kad zeme viscaur bija nolīdzināta, leitnants Lāgerlēvs ar dārznieku visu dienu staigāja apkārt, nosprauzdami un atzīmēdami gan ceļus, gan nākamos zāļu laukumus.

Vecais dārznieks paskaidroja leitnantam Lāgerlēvam, ka franču stils vairs neesot modē. Tagad visi ceļi vijoties līču loču un puķu dobes un maurus ieturot noapaļotās līnijās. Un Morbakas dārzu viņš nu gribēja ierīkot tā saucamā angļu stilā. Leitnantam gan bija aizdomas, ka tas īstenībā nav vis angļu stils, bet paša dārznieka personīgais stils, kam nav nekāda sakara ar ārzemju stiliem.

Pašā dārza vidū ierīkoja lielu apaļu zāļu laukumu, pa labi no tā atradās kāds krūmāju puduris, tik apaļš kā ola, pa kreisi otrs tāds pats puduris, tikai piepildīta labklājības raga veidā. Pašā vidū nu iestādīja kādu sēru osi, pret verandu ierīkoja puķu dobi, līdzīgu zvaigznei, un tai visapkārt gluži kā sargus apstādīja četrus rožu kociņus nelielos apaļos runduļos.

Laukumā virtuves loga priekšā drīz vien nosprauda lielu trijstūri, ko piepildīja krūmu rozēm no vecā rožu dārziņa. Rožu tak nekad nebija par daudz, un diviem prāviem balto ērkšķrožu krūmiem pat ierādīja goda vietu guļamistabas un viesistabas logu priekšā.

Leitnants Lāgerlēvs bez mēra priecājās par šo darbu; viņš dienās ilgi bija laukā ar dārznieku, un arī Lāgerlēva kundze bieži vien atstāja savu šujamo galdiņu un iezagās dārzā apskatīties, kas tad tur īsti notiek. Bet Lūvisas jaunkundze ne soli neizgāja ārpus savas istabas. Šis līksmais pavasara darbs tikai pastiprināja viņas drūmo noskaņojumu. Viņai daudz vairāk patika vecais izmītais maurs ar sniega ogu krūmiem virtuves logu un kartupeļu pagraba priekšā. Visi šie jauninājumi taču bija gluži lieki un nevajadzīgi.

Protams, viņa gan zināja, ka varēja domāt un teikt, ko vien grib, tas viss tagad bija vienaldzīgs. Taču to viņa gan zināja, ka arī agrākajos laikos te, Morbakā, bija dzīvojuši un labi jutušies, un visi šie jauninājumi tikai maksāja daudz darba, pūļu un arī daudz naudas.

Bet, lai ko viņa arī domāja, darbi tomēr ritēja tālāk. Zirgu staļļa priekšā dārznieks iestādīja ceriņu krūmu žogu, ap piebūvi spireju krūmus, bet dzīvojamās mājas ziemeļu, vakaru un rītu pusē atkal nāca ceriņu žogi. Tad leitnants Lāgerlēvs ar dārznieku ķērās pie mācītāja Vennervīka vecā augļu dārza. Labākās ābeles gan palika savās vecajās vietās, tak zemi visapkārt izraibināja vecā dārznieka tā saucamā angļu stila līkloču celiņiem, zāļu mauriem un apaļām, trijstūrainām vai arī ovālām dobēm, un šais dobēs iestādīja ziemciešu puķes, kas ziedēja katru gadu. Tur redzēja zeltaino goldlaku līdz ar violetām zobenlilijām, sarkanos ķeizara kroņus ieslēdza tumšzilie izopi, un ap sārtajām studentu neļķēm vijās gaiši sārts sīkrozīšu vainags.

Puķu dobes greznojās visapkārt mājai. Tālāk uz ziemeļiem un dienvidiem ierādīja vietu stiķenēm, jāņogām un zemenēm, tāpat bumbierēm, plūmēm un neskaitāmiem ķiršu kociņiem. Bet vēl tālāk uz dienvidiem, gluži paslēptu cilvēku acīm, iekārtoja virtuves sakņu dārzu.

Kādu gabalu uz ziemeļiem auga krūmi un bērzu puduri, bet pašā vidū un malās kuploja kļavas un ievas. Arī šos kokus dārznieks ņēma savā pārziņā, vēlēdamies radīt kaut ko līdzīgu parkam. Viņš nu izlīkumoja šo bērzu birztalu šauriem mākslīgiem celiņiem un trijās vietās nocirta kokus, lai tur atbrīvotos vieta galdiem un soliem. Priekšējais izcirstais laukums bija iegarens, un tam visās pusēs atradās ērtas sēdvietas. Tās bija domātas mājasmātei viesu pieņemšanai, un tādēļ šai vietai vajadzēja saukties par tējas stūrīti. Otrs laukums bija četrstūrains, tur atradās četri soli un apaļš galds. Šis laukums bija domāts mājastēvam un viņa viesiem, un asprātīgais vecais dārznieks tādēļ nosauca šo laukumu par punša laukumu. Par trešo laukumu bija mazāk domāts, tur stāvēja tikai garš šaurs sols. Tas bija bērniem veltīts laukums, un to tad arī nokrustīja par bērnu stūrīti.

Visi jaunie stādījumi atstāja Lūvisas jaunkundzi gluži vienaldzīgu. Var gandrīz noteikti apgalvot, ka viņa šos jauniestādinājumus no visas sirds ienīda un nicināja. Viņa vēl ne soli nebija spērusi jaunajā dārzā. Jau pēc neilga laika no zemes sāka līst laukā gaišzaļi asni. Jauniestādītie krūmāji tērpās kautrās, vārīgās lapiņās, puķu dobēs auga ziemcietes. Ozoli, kastaņkoki un piramīdveidīgas papeles, kas stāvēja vecās govju kūts vietā, ļāva nobriest saviem pumpuriem, rādīdami, ka viņos vēl saglabājusies dzīvība.

Bet pašā karstākajā darba posmā radās pavisam negaidīts traucējums. Vecajam dārznieku meistaram vajadzēja aizbraukt uz dažām dienām, lai apkoptu savu paša dārzu. Tas jau pats par sevi nebūtu nekas ļauns, ja vien viņš nebūtu ierīkojis lecektis, kurās gribēja izaudzēt asteru, lefkoju un citu puķu stādus puķu dobju vajadzībām.

—Kas rūpēsies par lecektīm, kamēr es būšu projām? — jautāja vecais dārznieks. — Jūs jau zināt, leitnanta kungs, ka lecektīm vajadzīga rūpīga kopšana.

—To es pats darīšu, — atteica leitnants Lāgerlēvs, kas jau tagad jutās gandrīz pa pusei kā dārznieks. Un tā nu viņš arī lūdza, lai vecais viņam ierāda, kā lecektis vēdināmas un aplejamas.

Bet tad dienā, kad dārznieks devās prom, saule spilgti spīdēja un jau priekšpusdienā leitnants Lāgerlēvs uztraukts iesteidzās istabā, vaicādams, kur atrodas viņa sieva.

Lāgerlēva kundze nekur nebija atrodama. Tad viņš iesteidzās pie Lūvisas jaunkundzes istabā aiz virtuves.

— Tev jānāk tūlīt, Lūvisa, un jāpalīdz man pie lecektīm! — viņš sauca.

Bet tai pašā brīdī viņam arī ienāca prātā, ka Lūvisas jaunkundze taču

par dārzu nekā negribēja dzirdēt un nepavisam nedomāja dārzā strādāt. Bet, kas sacīts, sacīts — atsaukt to vairs nevarēja. Lūvisas jaunkundze jau arī vairāk nekā nespētu pateikt, kā tikai nē.

Bet tai vietā viņa žigli piecēlās no savas vietas un gāja brālim līdzi. Tikko viņa uzmeta acis lecektīm, viņa tūlīt redzēja, ka visi stādiņi stāv vārgi un apvītuši. Lūvisas jaunkundze izsaucās:

— Saule pārāk stipra! Mums tie jāapsedz.

Tad viņa steigšus gādāja par to, ka stādiņi apsegti un aizsargāti no saules stariem.

Nākamā dienā leitnantam Lāgerlēvam vajadzēja braukt uz skolu un būt klāt pie skolēnu pārbaudījumiem. Un, kad viņš jau bija labā gabalā, tikai tad viņam iekrita prātā mazie stādiņi lecektīs. Saule atkal spīdēja spoži, un bija tikpat karsts kā iepriekšējā dienā. Nebija vairs šaubu, ka visi lecekšu stādi aizies bojā.

Tikko pārbraucis no skolas, viņš steidzās apraudzīt lecektis. Bet te viss bija pilnā kārtībā. Stādiņi stāvēja vingri un braši.

Ļoti pārsteigts, leitnants Lāgerlēvs nu domīgi apstājās pie lecektīm. Tātad viņa māsa bija iedomājusi nabaga stādiņus, kurus viņš bija pavisam aizmirsis! Viņš nu nolēma šovakar tīšu prātu aizmirst, ka lecektis aprasināmas un aizveramas.

Labu brīdi pēc vakariņām viņš tīri nobijies uzlēca kājās:

— Ak, Dievs! Es atkal esmu aizmirsis lecektis! — viņš iesaucās. — Tās jau sen vajadzēja aizvērt.

Lūvisas jaunkundze neteica ne vārda, bet mierīgi ļāva, lai brālis iet un apskatās.

Bet, kad leitnants Lāgerlēvs nonāca pie lecektīm, viņš ieraudzīja, ka logi aizvērti un tiem jau pārklāti salmu aizsegi.

Nākamā dienā leitnants Lāgerlēvs pat nepaskatījās uz lecektīm. Viņš tās bija pavisam aizmirsis. Bet tāpēc jau stādiņiem nebija jācieš. Lūvisas jaunkundze gādāja par tiem, aplēja un aprasināja, uzirdināja zemi un kopa tos.

Tas bija tiešām dīvaini. Visi citi pavisam aizmirsa šīs lecektis, neviens par tām vairs nerunāja, neviens par tām nerūpējās. Ja Lūvisas jaunkundzes nebūtu bijis, tad visi stādiņi, kas tur auga, būtu droši aizgājuši bojā.

Protams, viņa gan gaidīja veco dārznieku atgriežamies, lai tas viņu atbrīvotu no šī darba dārzā; bet, kamēr dārznieks bija projām, viņa visu padarīja un apkopa stādus.

Un dārznieks bija daudz ilgāk prom, nekā sākumā domāja. Stādi jau sāka pāraugt Lūvisas jaunkundzei nu cits nekas neatlika, kā pārstādīt tos puķu dobēs.

Un, kad nu beidzot viņa bija tik daudz strādājusi un rūpējusies par tiem, tad arī neatlika nekas cits, kā rūpēties tālāk, un viņa arī ravēja šīs dobes un aplēja puķes visu cauru vasaru, kamēr lefkojas, petūnijas, asteres un lauvmutītes koši stāvēja pilnos ziedos.

Bet, kad rūpīgi koptā zvaigzne Morbakas priekšā lepojās savās visdaiļākajās krāsās, tad brīnišķā kārtā lielās sāpes Lūvisas jaunkundzes slimajā sirdī arī bija aprimušas. Mazie stādiņi bija viņai atmaksājuši par pūlēm, ko Lūvisas jaunkundze viņiem bija veltījusi. Tagad viņai bija radušās citas intereses dzīvē, viņai bija savs jauns darbības lauks.

Un vēlāk leitnantam Lāgerlēvam nekad vairs nevajadzēja uz Morbaku aicināt virsdārznieku. Lūvisas jaunkundze bija mantojusi mācītāja Vennervīka talantu, un viņa bija tā, kas pārņēma dārzu pilnīgi savā pārziņā un rūpējās par to. Puķes bija viņas vistuvākie draugi. Un puķes arī iemīļoja savu kopēju tāpat, kā viņa tās mīlēja. Ļaudis nevarēja nobrīnīties vien, ko gan viņa darīja, ka viņas puķes zaigot zaigoja un ziedēja, un auga tā, kā it nekur citur visā plašā apkārtnē. Neviens nezināja, ka viņu ziedlapiņās slēpās Lūvisas jaunkundzes zudušā laimes sapņa atspulgs.

Jumta izbūve

Kad leitnants Lāgerlēvs ar savām mazajām meitenītēm pastaigājās dārzā vai laukos, tad viņi bieži mēdza iztēloties, kā gan tas būtu, ja kādreiz pats karalis ierastos Morbakā.

Tas bija tais laikos, kad karalis ceļā uz Norvēģiju vairākas reizes gadā ratos brauca cauri Vermlandei. Tad viņam vienmēr vajadzēja iegriezties kādās mājās, lai tur paēstu un izgulētos. Visbiežāk gan tas notika pie apgabala priekšnieka Karlstadē, bet tas nebija nekas neparasts, ja karalis kādreiz iegriezās arī lielākajās muižās, kas ērti bija sasniedzamas un kur viņu varēja attiecīgi uzņemt. Viņš tās šad tad arī labprāt apmeklēja.

Nebija gan ne vismazāko izredžu, ka karalis jebkad apstātos tik mazās un nepazīstamās mājās kā Morbakā, kas turklāt atradās tālu no lielceļa. Bet tas jau nu nekādā ziņā nekavēja leitnantu Lāgerlēvu un viņa mazās meitenītes celt savas gaisa pilis. Varbūt arī nemaz nebūtu tik skaisti, ja tiešām rastos kāda izredze, ka šie sapņojumi jebkad varētu piepildīties.

Viņiem vienkārši bija liels prieks iedomāties, kā viņi tad cels karalim goda vārtus un kā kaisīs ziedus karaļa ratu priekšā, kad viņš piebrauks pie Morbakas. Mazās meitenes vēlējās zināt, vai tad, kad karalis ieradīsies, viņas dabūs jaunas, baltas kleitiņas, un leitnants Lāgerlēvs visdevīgākā kārtā tās arī viņām apsolīja, turklāt pieminēdams, ka svinību gadījumam šos jaunos baltos tērpus uzdošot pagatavot Majai Rodai, kas bija Austrumemtervīkas visievērojamākā šuvēja.

Leitnants Lāgerlēvs ar bērniem nu iztēlojās, kā karalis, piebraucot pie Morbakas, žigli pielikšot roku virs acīm, lai labāk varētu saredzēt.

—Ko es tur redzu? — karalis jautātu. — Kas tad tā par lielu baltu ēku tur, pļavā? Vai tad šai draudzē viņi uzcēluši divas baznīcas?

—Nē, majestāte, — atteiktu leitnants Lāgerlēvs, jo viņš jau ierastos kopā ar karali, sēdēdams karalim tieši pretī ratu priekšējā sēdeklī, — nē, majestāte, šī baltā māja nav vis baznīca, tas ir mans nams.

Tad karalis lielām acīm noraudzītos leitnantā Lāgerlēvā un teiktu: — Esi gan tu varens vīrs, Ērik Gustav, uzceldams sev tādu māju!

Taču grūtāks bija jautājums, kā karali ar visu viņa lielo svītu novietot mazajā Morbakas vienstāva dzīvojamā ēkā. Bet leitnants Lāgerlēvs jau bieži bija domājis par to, ka mājai vajadzētu uzcelt vēl otru stāvu. Tā nu viņi visi kopā nolēma to arī izdarīt, lai nebūtu vairs nekādu grūtību karaļa uzņemšanai Morbakā.

Mazliet jau nu būtu pašiem jāsaspiežas, — tad jau leitnants Lāgerlēvs ar kundzi varētu pa nakti pārgulēt siena šķūnī, bet bērni novietotos trušu stallī. Tā tik bija jautra lieta ar šo trušu stalli! Šī doma mazajām meitenēm ļoti patika.

Un ko gan karalis teiks par viņu dārzu?

Jā, viņš gan būs ne mazums izbrīnījies, atrazdams te, tik tālu prom no pilsētas, dārzu, kas ierīkots īstā angļu stilā.

Ja viņš iesāktu runāt par dārzu, tad jau leitnants Lāgerlēvs katrā ziņā ataicinātu arī veco dārznieku, lai viņam paziņotu priecīgo vēsti, ka karalis uzslavējis viņa taisītos celiņus un puķu dobes.

Un, kad karalis dotos no Morbakas projām, tad viņš pagodinātu Lāgerlēva kundzi ar zelta saktu un Lūvisas jaunkundzi ar zelta rokas sprādzi, bet veco saimniecības vadītāju ar lielu sudraba kakla lakata saspraužamo adatu.

Bet, pirms vēl karalis iekāptu savos ratos, lai dotos tālākā ceļā, viņš kratītu leitnanta Lāgerlēva roku, sacīdams: — Lai tev gods un pateicība, Ērik Gustav Lāgerlēv! Tev gan nepieder nekāda lielā daļa no manas valstības, bet es redzu, ka tas, kas tev ir, atrodas labās rokās.

Un par šiem vārdiem leitnants Lāgerlēvs priecātos līdz pat sava mūža galam.

Šāds veids sagādāt sev un bērniem prieku un līksmību, kaut arī tikai domās, leitnantu Lāgerlēvu un viņa bērnus neizsakāmi uzjautrināja.

Varbūt tiešām žēl, ka šis karaļa apciemojums nevarēja īstenībā notikt. Bet tas jau arī bija neiespējams jau tādēļ vien, ka vēl nebija uzcelts mājas augšstāvs.

Un patiesi, 1860. gada beigās leitnantam Lāgerlēvam likās, ka pārējie darbi jau tiktāl veikti, ka var sākt domāt par pašas dzīvojamās mājas pārbūvi. Nemaz vairs nerunājot par karaļa apciemojumu, viņiem visiem bija kļuvis pārāk šauri mazajā vienstāva mājā, kas vēl bija saglabājusies no mācītāja Vennervīka laikiem. Leitnants Lāgerlēvs patiesi vēlējās to palielināt ar virsbūvi, mājai uzceļot vēl vienu stāvu.

Jāsaka gan, ka mājai vairs nebija senā izskata. Jau pirms astoņiem vai desmit gadiem leitnants Lāgerlēvs bija licis izcirst lielākus logus un izņemt vecos logus ar mazajām rūtīm. Viņš bija arī licis iemūrēt jaunas krāsnis un iztapsēt dzīvojamo istabu un viesistabu; turklāt tai vietā, kur senāk bija kāpņu telpas izbūve, tagad lepojās liela, tilpīga veranda.

Bet tagad jau leitnants Lāgerlēvs runāja par daudz lielākām pārmaiņām. Viņš bija nodomājis jumtu pavisam nojaukt, lai jumta krēslus paplašinātu un tad uzceltu augstākas sienas.

Gadu pirms tam, kad bija nodomāts nocelt jumtu, leitnants Lāgerlēvs ataicināja uz Morbaku dažus saprātīgus amatniekus, kuriem nu vajadzēja pagatavot jaunus jumta krēslus, lai jumtu pēc iespējas ātrāk varētu atkal uzcelt un apjumt.

Tikko strādnieki bija šo darbu paveikuši, leitnants Lāgerlēvs saņēma paziņojumu, ka viņa sievastēvs miris.

Tā bija ne vien sāpīga vēsts, bet turklāt arī smags sitiens, jo leitnants gan zināja, ka sievastēvā viņš zaudējis savu visstiprāko atbalstu. Nu viņam bija jāpaļaujas vienīgi sava paša spēkiem. Tagad viņam no mantojuma tiesas vajadzēja samaksāt savus parādus. Dēli jau bija pieauguši, un viņiem nu drīz vien vajadzēja posties uz Upsalu. Viņam nu šķita labāk pārbūvi uz dažiem gadiem atlikt.

Bet bieži iznāk tā, ka tas, kas atlikts, ir atlikts uz visiem laikiem. Nāca aizvien jauni šķēršļi un, kavēkļi, kas stājās jumta izbūvei ceļā. Vienā gadā saslima pats leitnants Lāgerlēvs, otrā viņam vajadzēja izpalīdzēt savam svainim, kas līdz šim bija bijis bagāts vīrs, bet kuram tagad aizvien bija vajadzīga palīdzība. Strādājot un izkopjot savas mājas saimniecību un dārzu, gadi bija pagājuši gluži nemanot. Leitnantam tagad bija ap piecdesmit, un viņa dzīves spars jau mazliet bija atslābis.

Bet viņš vis vieglu sirdi neatmeta savu Morbakas pārbūves plānu. Tas būtu darbs, kas vainagotu visus viņa līdzšinējos darbus. Visu savu mūžu viņš par to vien bija sapņojis, ka reiz viņa iemīļotā dzimtā sēta leposies ar īstu kundzisku dzīvojamo namu.

Pilnīgi gatavie jumta krēsli bija jau saslieti un gadiem ilgi stāvēja dibens pagalmā. Bet leitnants vairījās uz viņiem paskatīties. Viņš novērsa no tiem seju, kad gadījās tur garām iet.

Viņa mazās meitenes bija ļoti priecājušās, ka iesāka celt jauno jumtu, un ne tikai karaļa apmeklējuma dēļ vien. Daudz svarīgāks viņām likās tas, ka tagad augšā būs jauna viesistaba, kur varēs dejot, un ka pašai mājai būs veseli divi stāvi, un tā nu izskatīsies tikpat stalta, kā dzelzscepļa īpašnieka Vairota māja vai inženiera Norēna nams Herrestadē.

Mazās kļuva nemierīgas, redzot, ka jumta izbūvi atliek no gada uz gadu, un beidzot viena no viņām saņēmās un jautāja tēvam, kad viņš sākšot sliet augšā jauno jumtu.

—Tas gan laikam nekad vairs nenotiks, bērni, — atteica leitnants Lāgerlēvs. Viņa sejas vaibsti iedrebējās un balss trīsēja, it kā viņš nebūtu tālu no asarām. Bet tad viņš atkal tūlīt savaldījās. — Tas nekas, — viņš jokodamies piebilda, — tagad Norvēģijā būvē jaunu dzelzceļu. Tad jau karalim vairs naktsmājas nebūs vajadzīgas ne Morbakā, ne arī kādā citā Vermlandes kungu mājā.

DARBDIENA UN SVĒTKI

Pēcpusdienas atpūta

Leitnants Lāgerlēvs bija cieši pārliecināts, ka bērniem vispirms jāpierod katru pēcpusdienu labi izgulēties, jo tāds pēcpusdienas miegs saglabājot spēkus, un bērni tad aizvien būšot spirgti un veseli, un izaugšot par krietniem un derīgiem cilvēkiem.

Tas nu bērniem bija cieši jo cieši jāiegaumē, un šai nolūkā leitnants Lāgerlēvs katru dienu tūlīt pēc ēšanas aicināja abas savas jaunākās atvasītes līdzi uz tā saucamo dārza kantori, kas atradās nelielā uzkalniņā pa labi no pagalma.

Šis kantoris bija prāva istaba, un tur droši vien vēl izskatījās tāpat kā tais laikos, kad šī telpa bija senākiem mācītājiem noderējusi par amata istabu. Šķērssienā taisni durvīm pretī atradās logs, un zem tā bija liels ādas atzveltnis, kura priekšā stāvēja ovāls galds. Gar ziemeļsienu bija novietota vispirms gulta, kāds melns ādas atzveltnes krēsls, tad nāca liels melns rakstāmgalds un beidzot kāds augsts skapis ar daudz atvilktnēm. Pie pretējās garās sienas dienvidu pusē tāpat stāvēja gulta līdz ar melnas ādas pārvilktu atzveltnes krēslu. Tad nāca krāsns, un turpat tai blakus karājās trīs medību bises, divas roņādas medību somas, kāda liela jātnieku pistole un divi pulvera ragi. Kāda florete krustojās ar nolauztu zobenu, un šo ieroču vidū lepojās lieli stalti brieža ragi.

Rītpuses šķērssienā bija ieejas durvis, tām vienā pusē stāvēja drēbju un otrā grāmatu skapis. Apakšā drēbju skapī atradās glīta naudas lāde ar mākslīgi veidotu slēdzeni un bieziem stūra apkalumiem. Tā bija tā pati naudas lāde, ko pulka rakstvedis kādreiz bija lietojis, un viens stūris tai bija apdedzis, jo daudz netrūka, ka šī lāde reiz būtu sadedzināta.

Grāmatu skapī leitnants Lāgerlēvs glabāja savas lielās kantora grāmatas un tāpat arī veselu divu paaudžu skolas grāmatas. Daudzi „Europeiska fцljetongen" gada gājumi tur ciešā draudzībā stāvēja blakus Homēra, Cicerona un Līvija rakstiem. Še glabājās arī Pētera Lielā un Fridriha II dzīves apraksti, jo bija iesieti vienkāršos pelēkos papes vākos, tāpat arī Vilhelma fon Brauna raksti, bet tie te atradās nevis savu vienkāršo vāku dēļ, bet gan aiz pavisam citiem iemesliem. Apakšā skapī gulēja zemes mērīšanas instrumenti, kas vēl bija uzglabājušies no tiem laikiem, kad leitnants Lāgerlēvs piedalījās zemes mērīšanas darbos, un tad vēl tur bija novietotas dažādas kastes ar makšķerēšanas piederumiem, auklām un vēl citiem rīkiem.

Kad leitnants Lāgerlēvs ar savām jaunākajām meitenēm ienāca šai telpā, tad pirmais, ko viņi darīja, bija — izdzīt mušas. Atvēra logus un durvis līdz galam vaļā, un leitnants Lāgerlēvs apbruņojās ar dvieli, bet abas mazās atraisīja savus priekšautiņus un dzinās mušām pakaļ, gan kāpelējot pa krēsliem, gan pa galdiem. Mušas laidelējās visapkārt un sīca, un ne par ko negribēja doties laukā, bet beidzot viņām tomēr nācās padoties.

Kad visas mušas bija izdzītas, leitnants Lāgerlēvs atkal pakāra dvieli pie sienas, bērni apsēja savus priekšautiņus un aizvēra durvis un logus. Bet viena muša tomēr bija nemanot palikusi iekšā, un šo mušu parasti dēvēja par veco kantora mušu. Tā bija jau apradusi ar pastāvīgo gaiņāšanu un jau bija iemācījusies labi paslēpties, kamēr bērni dzenāja mušas laukā. Bet, kad atkal viss bija kluss un mierīgs, tā izlīda laukā un piemetās pie griestiem.

Bet tagad neviens viņu vairs neaiztika, jo šī muša bija pārāk gudra un no tās nemaz nebija tik viegli atsvabināties, to leitnants Lāgerlēvs un bērni it labi zināja. Tādēļ viņi ķērās pie tuvākā darba, kas vēl bija darāms pirms gulētiešanas.

Uz ādas atzveltņa novietoja divus ādas un vienu dūnu spilvenu galvas pabalstam leitnantam Lāgerlēvam. Uz šiem spilveniem viņš nu atlaidās, aizvēra acis un izlikās guļam.

Bet tad nāca abas mazās meitenes un, skaļi kliegdamas, kopīgiem spēkiem metās viņam virsū. Atsviestas atpakaļ, viņas nu kā mazas apaļas bumbas virpuļoja pa istabu, bet tūdaļ jau atkal bija klāt un no jauna uzbruka savam tēvam kā ietiepīgi mazi kucēni. Viņas raustīja leitnantu Lāgerlēvu gan aiz bārdas, gan aiz matiem, rāpās augšā uz dīvāna un visādi blēņojās. Kad visi trīs bija pietiekoši izsmējušies un iztrakojušies, leitnants Lāgerlēvs sasita plaukstas, sacīdams: — Tagad pietiek!

Bet tas neko nelīdzēja, bērni tikpat līksmi turpināja uzbrukumu. Abas meitenes uzrāpās uz atzveltnes, no kurienes viņas kā gumijas bumbas atsprāga atpakaļ, bet viņas tomēr atgriezās, skaļi smiedamās un trokšņodamas.

Kad tas vēl kādu brīdi tā bija turpinājies, tad leitnants Lāgerlēvs vēlreiz sasita plaukstas un sacīja: — Tagad patiesi pietiek!

Bet arī tas nemaz nelīdzēja. Bērni kliegdami un smiedamies skrēja viņam no jauna virsū, viņus gan atsvieda atpakaļ, bet mazās neļāvās tik viegli atgaiņāties.

Tagad leitnants Lāgerlēvs trīsreiz sasita plaukstas un paziņoja, ka tagad tiešām esot diezgan, šoreiz pietiekot.

Un nu abas mazās tūdaļ ierāpās savās gultās. Viņas izvilka laukā galvas spilvenu, pabāza to zem galvas un izstiepās gulēšanai. Bet, paskat, pēc maza brītiņa leitnants Lāgerlēvs sāka krākt. Viņš gan nekrāca pārāk stipri, bet tomēr tik skaļi, ka abas mazās, kurām bija jāpieradinās pēc pusdienām drusku nogulēties, neparko nevarēja aizmigt.

Viņas arī nedrīkstēja celties augšā, nedrīkstēja kustēties vai viena ar otru sarunāties; viņām vajadzēja klusi un mierīgi palikt savās vietās.

Viņas nu pētīja lupatu paklāju turpat uz grīdas un atrada tur lupatas no Lāgerlēva kundzes un Lūvisas jaunkundzes vecajām kleitām, kas bija sagrieztas garās strēmelēs paklāju darināšanai. Tad viņas apskatīja ģenerāļa Malmberga portretu, kas turpat karājās pie sienas starp diviem ēnu griezumiem; viņas aplūkoja tintnīcu un spalvu, brieža ragus un medību somas, floreti un slaveno bisi, kuru dēvēja par „zaķu nāvi". Viņas acīm sekoja griestu greznojumiem un izskaitīja visas zvaigznes uz tapetēm, pārskaitīja naglu galviņas grīdā, tāpat ari visus priekškaru četrstūrainos rakstus. Tiešām, laiks bērniem kļuva ļoti garš.

Laukā, turpat loga priekšā, atskanēja lielāko bērnu jautrās balsis. Tiem jau sen vairs nevajadzēja pēc pusdienas nosnausties. Ak, tie tur laukā tagad ēda ķiršus un stiķenes, un negatavos ābolus — viņi bija tik brīvi un tik laimīgi!

Mazo meiteņu vienīgā cerība bija — vecā kantora muša. Tā džinkstēja un džinkstēja turpat leitnantam Lāgerlēvam ap seju un uzmācās gulētājam, kā vien prazdama. Ja vien mušai nepietrūks pacietības, gan jau tai izdosies aizmigušo tēvu atkal pamodināt.

Brūstrema jaunkundze

Tas nav noticis mūsu laikos. Tas būs bijis jau krietni sen — apmēram ap deviņpadsmitā gadsimteņa trīsdesmitajiem gadiem.

Karlstades ģimnāzisti rudens semestra sākumā bija izturējušies neparasti mierīgi. Ne viņi bija sarīkojuši kautiņus ar ielas zēniem, ne arī izdarījuši kādu citu nerātnību. Visa pilsēta par to nevarēja vien nobrīnīties, un ļaudis bija priecīgi un pateicīgi, kaut gan viņi līdz ar to izjuta tādu kā tukšumu.

Bet, kad tuvojās rudens gadatirgus, kad apriņķa pilsētā saplūda ļaudis no visas Vermlandes, ģimnāzisti sajuta, ka tagad pienācis laiks turēt augstu savu slavu. Tagad jau negāja runa par pašu pilsētu vien, tagad te bija iejaukta visa province. Pēc pamatīgām pārdomām un dažādu priekšlikumu apspriešanas ģimnāzisti ataicināja pie sevis kādu skolas zēnu, vārdā Frēderiku Sandbergu.

Pats par sevi saprotams, šis zēns arī sekoja aicinājumam, jo tais laikos nevienam skolas zēnam nebija ieteicams turēties ģimnāzistiem pretī. Tie bija tikpat kā priekšniecība, un tiešām nebūtu labi, ja viņu pavēles un rīkojumus mēģinātu neizpildīt.

Kad Frēderiks Sandbergs ieradās pie ģimnāzistiem, viņam uzvilka kreklu ar iestīvinātu un iekrokotu apkakli, kā arī puķainu zīda vesti, pelēkas, ar pēdu saitēm uz leju nostiepjamas bikses, zilu fraku ar spožām pogām un smalkas lakādas kurpes. Tad viņam sacirtoja matus, iedeva rokās cimdus, vieglu spieķīti, un pašās beigās uzlika galvā augstu cilindru ar uzliektu malu. Ja vien Frēderiks Sandbergs nebūtu bijis tik mazs no auguma, tā, ka bikses viņam stipri krokojās, svārku gali gandrīz vai skāra zemi, bet cepure uzmaucās galvā līdz pašām ausīm, tad viņš būtu viselegantākais kavalieris, kāds jebkad pastaigājies pilsētas ielās.

Tikko Frēderiks Sandbergs bija apģērbts, viņam pavēlēja doties pie Brūstrema jaunkundzes.

Un, kad viņš uzkāpa augšā bēniņu istabiņā, kur dzīvoja Brūstrema jaunkundze, pēdējā patlaban stāvēja krāsns priekšā un cepa vafeles. Viņa gan nebija sevišķi rūpīgi apģērbusies. Viņa tur stāvēja krāsns priekšā, tāpat ņieburā un apakšsvārkos, un mazajam skolas zēnam likās, ka vēl nekad viņš nav redzējis tik resnas rokas un kājas un tādu ķermeni, kam tik vareni apmēri.

— Mans vārds Frēderiks Sandbergs, — viņš iesāka, — un es esmu ieradies padevīgi lūgt, vai drīkstētu uzaicināt Brūstrema jaunkundzi uz gadatirgus balli brīvmūrnieku ložā?

Brūstrema jaunkundze gan nepiederēja pie tā saucamās labākās sabiedrības, un viņai droši vien nemaz nebija padomā doties uz gadatirgus balli. Bet, kad nu viņu uzlūdza tik lepns kavalieris, viņa ne mirkli vairs nepārdomāja un nesacīja vis nē, bet gan palocījās Frēderika Sandberga priekšā un teica, ka esot viņam ļoti pateicīga, jo jūtoties pagodināta ar šādu ielūgumu un ar vislielāko prieku ieradīšoties šai izrīkojumā.

Frēderiks Sandbergs bija ļoti priecīgs par tik laipnu uzņemšanu, jo apzinājās, ka itin labi viņam varēja klāties arī gluži otrādi. Viņš nu atvadījās, cik vien ātri bija iespējams, un steigšus skrēja atpakaļ pie ģimnāzistiem un izstāstīja tiem, kā viņam izgājis.

Pēc astoņām dienām Frēderikam Sandbergam atkal vajadzēja ierasties pie ģimnāzistiem. Atkal viņu svinīgi ietērpa krokotā apkaklē, uzvilka viņam smalku kreklu ar iestīvinātu priekšu, apsēja kravati, uzvilka zīda vesti un pelēkas bikses, zilu fraku ar spožām pogām un spīdīgas lakādas kurpes. Atkal viņam sacirtoja matus, iedeva cimdus un spieķi rokā un uzlika augstu cilindru galvā. Kad viņš nu bija tā uzposts, viņu vēlreiz sūtīja pie Brūstrema jaunkundzes.

Bet, kad viņš šoreiz ieradās mazajā bēniņu istabiņā, Brūstrema jaunkundze stāvēja pie spoguļa un patlaban uzlaikoja sev sarkana tilla balles tērpu. Tērps atstāja neaizsegtu viņas kaklu un rokas. Un Brūstrema jaunkundze grozījās un gorījās nepacietīgi sava spoguļa priekšā un likās esam ļoti nelādzīgā omā.

Frēderiks Sandbergs aplūkoja viņas resnās rokas, kas nāca laukā no sarkanā tilla, tāpat arī resnās kājas, kas bija redzamas zem īsās kleitas. Viņš apskatīja šo vareno sievietes stāvu, kas bija vismaz divreiz tik liels, kā viņš pats, un turklāt vēl divreiz tik plats un resns. Zēna acis kavējās pie viņas rupjajiem vaigiem, kas tagad bija nosarkuši vara sārti, jo Brūstrema jaunkundze aizvien stāvēja pie krāsns un cepa vafeles. Viņš redzēja viņas kuplos melnos matus, kas ieslēdza seju, sastapa viņas aso skatu un piesarkušās acis, viņš dzirdēja viņas dusmīgo balsi, un — viņam kļuva bail. Vismīļāk viņš gan tūlīt būtu laidies lapās, bet ģimnāzisti bija viņu šurp sūtījuši, un viņš pārāk labi zināja, ko tie teiks, ja viņš neklausīs savai priekšniecībai.

Neatlika nekas cits, kā palocīties Brūstrema jaunkundzes priekšā un sacīt:

— Vai drīkstu padevīgi izlūgt atļauju dejot ar Brūstrema jaunkundzi pirmo valsi gadatirgus ballē?

Taisni šai rītā Brūstrema jaunkundze bija kļuvusi tāda kā domīga. Viņa sāka nožēlot, ka solījusies iet uz balli, un tagad bija neziņā — iet vai nē. Iespējams, ka viņa nemaz neietu uz šo izrīkojumu, ja Frēderiks Sandbergs atkal nebūtu pie viņas ieradies un tik padevīgi uzlūdzis viņu uz pirmo valsi.

Bet, kad viņa tagad redzēja, ka kavalieris viņai tomēr drošs, viņa kļuva gluži mundra un teica Frēderikam Sandbergam, ka jūtoties pagodināta un glaimota un ar lielāko prieku dejošot ar viņu.

Gadatirgus izrīkojums notika tai pašā dienā, un Brūstrema jaunkundze devās uz brīvmūrnieku ložu līdz ar citiem Karlstades iedzīvotājiem un tiem ļaudīm, kas bija iebraukuši no tālienes uz šo izrīkojumu. Viņa izgāja cauri dāmu istabai un iegāja zālē. Tur viņa apsēdās uz kāda no mazajiem polsterētajiem soliņiem, kas stāv visapkārt gar sienām.

Brūstrema jaunkundzei bija sarkans tilla tērps; tas bija skaistākais, kādu vien viņa varēja sev iedomāties, un viņa bija ļoti apmierināta pati ar sevi. Ļaudis gan viņā noskatījās platām acīm, bet tas viņu nemaz neuztrauca. Ja jau viņa reiz še ielūgta, tad viņai tādas pašas tiesības kā visiem citiem. Viņa gan redzēja, ka citām dāmām te ir pazīstami, ar kuriem viņas tagad sarunājas. Bet arī tas nebija vēl nekas. Tikko sāksies mūzika, visi redzēs, ka arī viņai ir pašai savs kavalieris, un turklāt vēl tik smalks un elegants, kāda te nav nevienai dāmai.

Kad pulka kapela sāka spēlēt un sākās pirmā deja, viņa redzēja, kā dzelzscepļa grāmatvedis uzlūdza sava priekšnieka meitu, virsnieki uzaicināja savas dāmas un pārdevēji tirgotāju meitas. Ikviens paņēma kādu dāmu, un daži kungi uzaicināja arī svešas dāmas, visi cilvēki kustējās un griezās, un šūpojās dejas ritmā ap viņu, vienīgi Brūstrema jaunkundze sēdēja pie sienas un gaidīja uz Frēderiku Sandbergu.

Ģimnāzisti sēdēja augšā balkonā, turpat kur muzikanti, un redzēja no turienes Brūstrema jaunkundzi viņas sarkanajā tilla tērpā sēžam pie sienas, — lai tas, kuru viņa gaidīja, labāk varētu viņu ieraudzīt.

Apriņķa priekšnieka kundze pacēla savu lorneti un jautāja, kas tā tāda tur sēžot pie sienas, tik liela un tik izgreznojusies. Dzelzslietuves īpašnieka meitas savilka deguntiņus, ka viņām — dižciltīgām jaunkundzēm — apjautājas, kas tā par personu, kura te ieradusies gadatirgus ballē. Bet Brūstrema jaunkundze turpināja sēdēt savā vientulības pilnajā varenībā turpat savā vietā pie sienas. Frēderiks Sandbergs nerādījās, un neviens cits kungs uz viņu nepaskatījās.

Tad nāca vakariņas, un pēc tam atkal dejoja. Cienījamākās ģimenes pamazām sāka doties mājup, kungi izskatījās jau mazliet iekarsuši, bet Brūstrema jaunkundze vēl aizvien tāpat sēdēja tai pašā vietā.

Beidzot tomēr pie viņas piegāja ādu ģērētājs Grunders un uzlūdza viņu uz polku.

— Ir arī tiešām pēdējais laiks! — sacīja Brūstrema jaunkundze.

Un to viņa teica tik skaļi, ka visā zālē šie vārdi bija skaidri sadzirdami. Vēlāk tie Vermlandē gāja no mutes mutē.

Ādu ģērētājs visu laiku bija sēdējis mazajā istabā pie kāršu galda, un viņam bija ienācis prātā mazliet padejot. Tā kā viņš nevienu citu brīvu dāmu nebija ieraudzījis, viņš bija uzaicinājis Brūstrema jaunkundzi, nemaz nemanīdams, kādā omā viņa patlaban atrodas.

Kad viņa piecēlās, lai dotos dejotāju pūlī, ādu ģērētājs gribēja būt pieklājīgs un laipns, un tā nu viņš iejautājās:

—Vai lai mēs dejojam uz priekšu vai atpakaļ, jaunkundz?

—Man tas gluži vienalga, ka tikai iet vaļā! Arī to Brūstrema jaunkundze sacīja tik skaļā balsī, ka zālē šie vārdi bija skaidri sadzirdami, tādā kārtā arī šis viņas izteiciens sāka iet no mutes mutē visā Vermlandē.

Dienu pēc gadatirgus balles Frēderikam Sandbergam atkal vajadzēja ierasties pie ģimnāzistiem. Viņam atkal uzvilka stīvinātu kreklu, ar krokotu apkakli un zīda vesti, pelēkas bikses, zilu fraku ar spožām pogām un lakādas kurpes, sacirtoja matus, iedeva roka cimdus un spieķi un uzlika galvā augstu cilindri ar uzliektu malu. Un, tā ietērptu, viņu vēlreiz aizsūtīja pie Brūstrema jaunkundzes.

Kad viņš šoreiz ieradās pie viņas jumta istabiņā, viņa, tāpat kā citām reizēm, stāvēja pie krāsns un cepa vafeles. Bet tagad viņai vairs nebija sarkanais tilla tērps, viņa stāvēja tāpat ņieburā un apakšsvārkos, un skolas zēnam gribot negribot bija jādomā, ka vēl nekad viņš nav redzējis tik resnas rokas un kājas, tik dusmīgu un nelaipnu seju, tik sarainus matus un tik milzīgu augumu.

Vārdi iespraucās viņam kaklā, bet trīs no visbīstamākajiem ģimnāzistiem stāvēja turpat aiz durvīm un klausījās, un Frēderiks Sandbergs zināja pārāk labi, ko nozīmē būt nepaklausīgam savai priekšniecībai.

— Es gribēju padevīgi apvaicāties, vai Brūstrema jaunkundze vakar gadatirgus ballē labi izpriecājusies, — sacīja Frēderiks Sandbergs, palocīdamies viņas priekšā.

Tālāk te vairs nekas nav stāstāms, jo, kā Frēderiks Sandbergs izlidoja laukā no bēniņistabas lejā pa trepēm, tieši uz ielas, to viņš pats nemaz nespēja aptvert, un gluži tāpat klājās arī trim ģimnāzistiem, kas stāvēja aizdurvē klausīdamies. Arī viņi nemācēja pateikt, kas bija viņiem tik ātri palīdzējis nokļūt pa kāpnēm lejā. Bet vismaz tas bija labi, ka viņi visi nonāca lejā kopīgi, un Frēderikam nevajadzēja vienam izciest atmaksu. Tās bagātīgi pietika kā viņam, tā arī visiem pārējiem.

Leitnantam Lāgerlēvam, kas tais laikos bija gājis Karlstadē skolā, šis notikums bija dziļi jo dziļi iespiedies atmiņā. Un, kad viņš vakaros sēdēja savā šūpuļkrēslā, viņš labprāt stāstīja šo notikumu saviem mazajiem bērniem. Kaut gan viņš bija pats tik labs un krietns vīrs, tāds labi izdevies zēnu niķis viņu aizvien spēja iepriecināt.

Ceļāuz Blokulla kalnu

Vecmāmiņas laikos Morbakā dzīvoja kāda veca dienstrādniece, kas ravēja nezāles. Ziemā viņa pa lielākai daļai gulēja virtuves istabā, bet viņa laikam domāja, ka tur jau tā cilvēku diezgan līdz ar visām piecām kalponēm un saimniecības vadītāju. Tādēļ, tikko iestājās silts vasaras laiks, viņa devās uz šķūni un gulēja tur.

Tur viņa bija atradusi lielisku gultu, un, proti, — kādas vecas dzelzs ragavas, kuras tagad vairāk nelietoja, bet kurās senāk daudzas ziemas no vietas veda jēldzelzi no Bergslāgernas uz Čimsbergas dzelzscepli.

Tur vecā sieva bija atradusi sev mierīgu un labu guļas vietu un gulēja tur kādas pāris nedēļas. Te kādu nakti viņa pēkšņi uztrūkās no miega, jo ragavas zem viņas sāka kustēties. Bet viņa toreiz vis negulēja tai šķūnī, kas tagad Morbakā uzcelts, bet gan tajā, kas vēl bija saglabājies no mācītāja Vennervīka laikiem un kur gaisma ieplūda tikai caur dažām šaurām lūkām. Ārā bija gaiša vasaras nakts, bet nabaga sieva tur iekšā gulēja gandrīz pilnīgā tumsā un nekā nevarēja izšķirt.

Vecītei likās, ka viņa tikai sapņojusi, un tā nu viņa atkal nolikās gulēt. Visapkārt viss bija kluss un mierīgs, un nepagāja ilgs laiks, kad jau viņa bija cieši aizmigusi.

Bet vai tas nebija dīvaini? Tikko viņa bija iemigusi, viņa no jauna pamodās, jo ragavas atkal bija sākušas kustēties. Šoreiz tas vis nebija viens vienīgs grūdiens, nē, ragavas slīdēja uz priekšu. Tas gan notika diezgan lēni un prātīgi, bet, ka tās bija kļuvušas kā dzīvas, par to nu gan vairs nebija nekādu šaubu.

Sieva uzcēlās sēdus un abām rokām turējās pie ragavu malas. Mati viņai cēlās stāvus aiz bailēm un zobi klabēja.

— Žēlīgais Dievs! — viņa vaimanāja. — Žēlīgais Dievs, ragavas brauc prom!

Kā gan tas varēja notikt? Tādas vecas ragavas, kas tik ilgu laiku vadājušas jēldzelzi no Bergslāgernas uz Čimsbergu, nu pašā nakts vidū pēkšņi vairs nevarēja mierīgi nostāvēt!

Bet ragavas šļūca vēl ātrāk uz priekšu. Tās uzgrūdās nelīdzenajām akmens plātnēm un vienā rāvienā pārlēca pār siena un salmu kaudzēm, it kā dotos pāri aizām un stāvām kraujām.

— Žēlīgais Dievs! — vaimanāja vecā sieva. — Žēlīgais Dievs! Bet nelīdzēja arī tas, ka viņa tik sirsnīgi piesauca Dieva vārdu. Ragavas nemaz nekļuva mierīgākas, tās devās cauri visam garajam šķūnim, un tām nekas nestājās ceļā, jo bija jau vasara un šķūnī tikpat kā nemaz vairs nebija ne siena, ne salmu.

Te pēkšņi ragavas atsitās pret sienu un apstājās.

Nu, vismaz te tās paliks stāvam! Bet nē, tā vis nebija. Kad tās pāris acumirkļus tur bija pastāvējušas, tās atkal devās atpakaļ savā vecajā vietā šķūņa stūrī, kur tās atradās līdz šim.

Vecā sieva vēlāk stāstīja, ja viņa tai brīdī būtu sapratusi, kas ar ragavām īsti notiek, viņa aiz bailēm būtu vai zaudējusi prātu.

Skaidrs, ka vecās jēldzelzs kamanas spokojās — acīmredzot kāds tās bija ieziedis ar īpašu ziežu savām vajadzībām, Droši vien kādai raganai, vai nu tepat no Morbakas, vai arī no tuvākās apkārtnes — tās vārdu viņa neuzdrošinājās ne minēt, kur nu vēl par to domāt, — bija ienācis prātā, ka viņai daudz ērtāk būs doties uz Blokulla kalnu šais vecajās ragavās nekā uz slotas kāta vai istabas durvīm.

Un šī sasodītā ragana nemaz nezināja, ka vecā dienstrādniece naktīs guļ tieši šais ragavās. Jā, kā tas viss gadījies, to gan viņa tādā ātrumā neesot spējusi ne aptvert, ne izdomāt, bet tas tikpat kā drošs, ka ragana gribējusi ar šīm ragavām tikt laukā no šķūņa un doties projām. Ak, tad jau Blokulla kalnā nonāktu arī viņa pati.

Žēlīgais Dievs, ja nu šķūņa siena nebūtu gadījusies priekšā! Tad jau viņa sen atrastos ceļā pāri ciema pļavām uz baznīcas pusi.

Ragavas arvien vairāk atvilkās atpakaļ. Bet tagad vecīte saprata, ka tās gatavojas jaunam pārsteigumam, lai kaut kā izkļūtu laukā brīvībā. Ja tik tām kaut kā izdosies izkļūt laukā, tad tās dosies pāri koku galotnēm un kalniem. Tur, augstu gaisā, tās bez bailēm laistos pāri gludajam ezera spogulim un tad kā kovārnis aplidotu baznīcu. Viņai būtu jādodas pāri Lielčilai un Grāvsokenai, bet kur viņa beigu beigās nonāktu, par to viņai bija pat bail iedomāties.

Žēlīgais Dievs! Tagad jau atkal ragavas šļūca uz priekšu. Jā, tas skaidrs, šīs ragavas aizlidos pa gaisu, tiklīdz izkļūs laukā brīvībā. Un tagad tās atkal spēji atsitās pret sienu, kas diezin vai tādu triecienu spēs izturēt. Vecā bailēs atkrita ragavās, lai viņu nesaplēš vidū pušu, ragavām dodoties cauri sienai.

Atkal spējš trieciens un brīkšķis. Bet siena tomēr izturēja! Kaut jel ragavas manītu, ka nevar laukā tikt, tad varbūt tās apstātos.

Bet par to nebija ko domāt. Ragavas atkal devās atpakaļ. Jā, šīs ragavas, kurās viņa gulēja, bija no tiesas ieziestas ar īpašu ziežu… Un, ja tām vēl trešo reizi ienāks prātā pamēģināt izspraukties cauri šķūņa sienai, tad jau gan tas droši vien izdosies.

Un ko lai viņa, nabadzīte, iesāk, tā, pēkšņi, ierodoties raganu un elles valdnieku pulkā?

Bieži vien viņa par to jau bija dzirdējusi stāstām, bet nekad pati nebija gribējusi tam ticēt. Bet daudz ir tādu lietu pasaulē, kurām nespēj ticēt, kamēr pats neredzi savām acīm, ka tas viss tīrā patiesība.

Žēlīgais Dievs, jel neieved kārdināšanā! Viņa taču visu savu mūžu pavadījusi nabadzībā un pazemotībā un nekad nebija žēlojusies par to. Vai tad tagad viņai piesolīs naudu un varu, un vai viņa spēs tādam kārdinājumam pretī turēties? Ak, kaut jel viņai būtu tik daudz spēka, pārvarēt visus kārdinājumus un saglabāt savu dvēseles mieru!

Tiešām, tagad ragavas trešo reizi sakustējās. Tās šļūca uz priekšu, un nabaga sieviņai metās melns gar acīm. Viņa vairs ne redzēja, ne dzirdēja. Viņa tikai aizvēra acis, lai nereibst galva. Ak, tagad gan viņa zināja, jau nākamā mirklī viņa lidos tikpat augstu gaisā, kā cīruļi un bezdelīgas pāri zemei tur, debesu izplatījumā.

Bet te nāca varens brīkšķis, un tam sekoja briesmīgs troksnis. Nu gan siena laikam ielauzta.

Bet lai Dievam slava un pateicība! Izturīgā dēļu siena nepadevās vis. Tikai pašas ragavas bija vidū pušu. Un tai pašā mirklī likās, ka tām pārgājusi vēlēšanās doties ceļā, jo tagad tās palika pavisam klusu turpat uz vietas guļam, tā kā vecā sieviņa varēja izrāpties laukā un mazliet atvilkt elpu uz salmu kaudzes.

Kad vecīte visu to nākamā rītā pastāstīja un kad viņas stāsts sasniedza arī vecās kundzes ausis, tad pēdējai visa šī lieta izlikās stipri aizdomīga. Viņa gan pati cieši ticēja visādām burvestībām, taču ikvienai burvestībai bija arī sava jēga. Bet, kad tā uzreiz pašā vasaras vidū kādam būtu jādodas uz Blokulla kalnu un turklāt vēl ragavās, par to gan viņa nekad vēl nebija dzirdējusi. Vecmāmiņa nu devās pati uz šķūni un labi apskatīja ragavas. Un te nu viņa atrada, ka pie tām piestiprinātas divas garas virves.

Tad viņa neko daudz vairs neprātoja, bet pasauca staļļu puisi un viņa divus palīgus, sāka tos pamatīgi nopratināt, un tad viņi gan dabūja dzirdēt bargu sprediķi.

Arī šis notikums ietilpa leitnanta Lāgerlēva zēnu nedarbu nostāstos. Ak, un viņš zināja vēl daudz tamlīdzīgu nostāstu. Bet, kad viņš kādu no tiem pastāstīja, vai nu par Brūstrema jaunkundzi, vai kādu citu, tad Lāgerlēva kundze allaž mēdza teikt, ka šim vakaram jau nu gan pietiekot, jo bērniem esot jānovēl laba nakts un jādodoties gulēt.

Belmaņa dziesmas

Rītos pulksten pusseptiņos Morbakas bērnu meita mēdza iekurt augšā bērnistabas krāsnī jautru uguni, un jau pulksten septiņos bērniem vajadzēja piecelties no gultas un sākt ģērbties.

Kad viņi tad ap pulksten pusastoņiem jau bija saģērbušies un arī gultas lielā steigā bija apklātas, no virtuves ienesa lielu paplāti, uz kuras atradās šķīvji ar krējuma rozēm izpušķotu miltu putru, kā arī lielas sviestmaizes no mājās ceptās cietmaizes. Tā bija dienas pirmā maltīte.

Līdz pulksten astoņiem bērni tad sēdēja ap lielo melno galdu, kas stāvēja pie loga, un izskatīja savus skolas uzdevumus. Viņi vēl aizvien atradās turpat bērnu istabā, kas reizē bija arī skolas istaba, jo mājās nebija citu piemērotu telpu.

Tikko pulkstenis nosita astoņi, bērni aizvēra savas skolas grāmatas, uzvilka virsdrēbes un tad devās laukā, krēslainajā ziemas rītā. Neviens nejautāja, kāds laiks, visi tikai steidzās laukā apskatīties, vai ledus uz dīķa jau tiktāl sasalis, ka var sākt skriet slidas, vai varbūt labāk — alejā pabraukāties ar kamaniņām. Ja nebija nekādas izpriecas paredzamas, tad viņi devās stallī apskatīt trušus vai arī skrēja iztrakoties ar aitu suni.

Īsi pirms pulksten deviņiem pasniedza brokastis, kas sastāvēja no olām vai pannas raušiem, vai no sakapātām siļķēm un sutinātiem kartupeļiem, vai arī no asins mīklas cepuma ar speķi un mērci. Brokastis ēdot, nesēdās ap galdu. Ikviens piegāja un pēc kārtas paņēma savu ēdamo, un tad novietojās pie mazajiem galdiņiem un apēda to, kas atradās uz šķīvja.

Pulksten deviņos brokastīm jau vajadzēja būt paēstām, un tad tūlīt sākās mācības. Atkal vajadzēja doties augšā, bērnu istabā, un tagad te pie lielā melnā galda lasīja, rakstīja un rēķināja līdz pulksten divpadsmitiem. Mazās meitenes nemācījās pie Tīberga kunga, viņām bija pašām sava audzinātāja Īda Melanoca, skolotāja vecākā meita, kurai bija laba galva un kura bija mantojusi arī tēva, skolotāja, talantu.

Pulksten divpadsmitos ēda pusdienas pie lielā apaļā galda. Pirms ēšanas viena no mazajām meitenēm noskaitīja lūgšanu, otra to darīja, kad visi bija paēduši. Kad pusdienas bija beigušās, bērni pateikdamies noskūpstīja roku tēvam un mātei. Pie galda nekad nevaldīja pilnīgs klusums, jo leitnants Lāgerlēvs aizvien bija tas, kas rūpējās, lai neaptrūktu vielas sarunām. Bija tīri apbrīnojami, kā viņš vienmēr prata atrast jaunu sarunas vielu. Un, ja arī viņam rīta pastaigā nebija nekas sevišķs atgadījies, tad viņš vismaz pastāstīja, ka saticis kādu vecu sievu, un no šī niecīgā notikuma viņš prata iztaisīt veselu stāstu.

No pulksten viena līdz diviem bērniem bija atkal jāuzturas laukā, svaigā gaisā, bet bieži vien gadījās, ka tie jau bez elpas atskrēja vēl pirms diviem, lai paspētu pabeigt savus uzdevumus, kamēr nav sākušās pēcpusdienas mācības.

No pulksten diviem līdz četriem viņi atkal sēdēja pie skolas galda un pēc četriem sāka mācīties un gatavot uzdevumus nākamai dienai.

Bet ilgāk par pulksten pieciem viņi nedrīkstēja mācīties. Lielā istaba jau bija iesilusi, un tur uz atvērta spēļu galda jau gaidīja maizes ar sviestu un glāzes ar dzeramo. Šī stunda bija bērniem sevišķi patīkama. Viņi tad vai nu apsēdās, vai arī nogūlās turpat krāsns priekšā, kurā vēl sprēgāja uguns. Tā viņi tur apēda savas sviestmaizes un pārrunāja visvisādus plānus un nodomus. Šis, taisnību sakot, bija vienīgais laiks, kas piederēja viņiem pašiem.

Kad krāsnī apdzisa pēdējā liesma, uz apaļā galda iedegās lampa. Tagad Lāgerlēva kundze pārvērtās skolotājā, kas mācīja savām mazajām meitenēm šūt, tamborēt un zeķes adīt. Viņai bija arī kāds Andersena pasaku krājums, un, kad bērni bija visu laiku cītīgi strādājuši, tad par atzinību viņa vai nu pastāstīja, vai arī nolasīja kādu pasaku.

Lāgerlēva kundze lasīja vai nu par Ceļa biedru, vai par Sērkociņu turziņu, vai par Meža gulbjiem. Šai grāmatā bija arī daudz brīnumjauku bilžu, un tās aplūkot bērniem bija gandrīz tikpat liels prieks, kā klausīties pasakās.

Pulksten astoņos pasniedza vakariņas, un tikai tagad ieradās leitnants Lāgerlēvs. Līdz tam laikam viņš bija sēdējis lejā, kantorī, un rakstījis savās lielajās rēķinu grāmatās.

Un tikai tagad pēc garās, darba bagātās un stingri iedalītās dienas varēja ļauties brīvībai. Bērni drīkstēja nolikt pie malas savus darbus, leitnants Lāgerlēvs nu atsēdās šūpuļkrēslā un sāka stāstīt jautrus notikumus, kā, piemēram, par Brūstrema jaunkundzi, vai arī attēloja, cik jauka bijusi burvīgā Jennija Linda Normas lomā vai arī Emīlija Hegkviste Orleānas jaunavā.. |

Bet tad, kad viņam pašam negribējās tērzēt, viņš lūdza Lāgerlēva kundzi vai Lūvisas jaunkundzi, lai palasa priekšā Tegnēru. Viņam daudz vairāk patiktu būt šim Lundas profesoram, kas tik jauki apdziedājis Fritjofa un Ingeborgas mīlestību, nekā pašam Francijas ķeizaram vai Krievijas caram. Viņš ļoti cienīja arī Rūnebergu, un viņam gauži patika, kad lasīja priekšā Karodznieka Stola stāstus vai arī viņa episkās dzejas. Bet tas gan viņam nepatika, ja kāds izteicās, ka šis somu skalds esot lielāks par Tegnēru.

Reizēm — un tie bija visjaukākie brīži — viņš piesēdās pie vecajām klavierēm un piesita dažus akordus.

— Nāciet šurp, bērni, tagad mēs dziedāsim Belmani! — viņš aicināja.

Mazās meitenes vis nelikās divreiz lūgties. Viņas tūdaļ bija tēvam klāt, un tad lielā sirsnībā un pacilātībā atskanēja dzejnieka Belmaņa dziesmas. Viņi aizvien uzsāka ar veco „Noaku" un „Joakimu no Babilonijas". Šīm dziesmām sekoja citas, kā „Tēvs Movics", „Māte po Tuppen", kā arī „Danču meistars Molbergs un viņa skumjie piedzīvojumi Rostokas pagrabā".

Leitnants Lāgerlēvs sēdēja pie klavierēm un spēcīgiem akordiem pavadīja dziedājumu, pusbalsī dziedādams pats līdzi, lai noturētu takti un melodiju. Un mazie no visas sirds skaļā balsī dziedāja līdzi. Viņi dziedāja tā, ka visa māja skanēja.

Jā, kas tas bija par prieku un līksmību pēc garās darba dienas! Viņi gan daudz nekā nesaprata no tā, ko viņi tur dziedāja, bet šīs melodijas sildīja sirdi un it kā pamodināja viņos snaudošu dzīvības garu. Ak, cik skaisti skanēja, kad „Ulla dejoja" vai arī „Kad Frēdmanis dziedāja". Vai tad tur nebija ko smieties un uzjautrināties, kad dziesmas stāstīja, kā nelaimīgais Molbergs ielēca krodzinieces kubulā ar sālītām zivīm, vai arī, kā lielais svētku rausis izrādījās pārklāts biezu cukura un kanēļa kārtu, bet līdz ar to arī pārkaisīts sālītām zivtiņām.

Bet visjaukākais bija tas, ka bērni nu varēja no sirds izdziedāties, cik vien viņiem patika. Leitnants Lāgerlēvs viņiem to pilnā mērā atļāva un nekad viņus nepārtrauca ar aizrādījumiem par dziesmu modulāciju vai saskaņu. Viņi bija cieši pārliecināti, ka dzied savas Belmaņa dziesmas gluži tā, kā tās pareizi jādzied.

Pie sienas virs klavierēm, tieši pretī leitnantam Lāgerlēvam karājās Kārļa Miķeļa Belmaņa attēls ar kokli uz ceļiem, un leitnants Lāgerlēvs aizvien no jauna paskatījās augšup, kā gaidītu no šī nesalīdzināmā dziedoņa pamudinājuma pilnu smaidu.

Bet tad reiz gadījās, ka flagjunkurs fon Vahenfelds bija ieradies Morbakā viesos. Kā parasti viņš bija novietojies savā krāsns kaktā un gluži omulīgi sarunājās ar Lūvisas jaunkundzi, kamēr leitnants Lāgerlēvs bija apsēdies pie klavierēm. Viņam visapkārt stāvēja viņa bērnu pulciņš, skaļā balsī dziedādams Belmaņa dziesmas, ciešā pārliecībā, ka skan skaisti un pareizi.

—Vai tas nav dīvaini, ka nevienam no bērniem nav īstas dziedātāja balss? — Lūvisas jaunkundze paklusām iečukstēja flagjunkuram ausī.

—Ka viņiem nav dziedātāju balsis, tas vēl nebūtu nekas, — atteica flagjunkurs tāpat klusinātā balsī. — Tak kaut jel viņiem vismaz būtu laba dzirde!

—Tas patiešām savādi, abi vecāki paši tik muzikāli! Vai jums tas arī neliekas dīvaini, fon Vahenfelda kungs? — Lūvisas jaunkundze nopūtās. — Es tiešām nesaprotu, kā gan Gustavs to var izturēt.

—Viņa ausīs tas jau neskan tā kā mūsējās, jo viņš tak savus bērnus mīl vairāk par visu pasaulē, — atteica flagjunkurs Vahenfelds.

—Jā, ir tāds sakāmvārds — redzēt mīlas pilnām acīm, — prātoja Lūvisas jaunkundze. — Var jau gadīties, ka cilvēks arī dzird mīlas pilnām ausīm.

—Jums pilnīgi taisnība, — piekrita flagjunkurs fon Vahenfelds, un viņš aizvien labi zināja, ko sacīja. Bet diemžēl arī kāda no mazajām dziedātājām bija dzirdējusi šo sarunu, un viņa to pastāstīja pārējiem bērniem. Tā nu notika, ka Morbakā Belmaņa dziesmas atskanēja arvien retāk un retāk.

Bet vēl ilgi, ilgi, jā, pat visu mūžu, Morbakas bērni šīs dziesmas nēsāja savās sirdīs. Viņi mīlēja šīs vecās dziesmas ne tik daudz līksmības vai skumju, vai skaistuma dēļ, kas tajās izskanēja, bet gan visvairāk tādēļ, ka ikviena skaņa šais dziesmās modināja viņos atmiņas par neaizmirstamo jauko bērnības laiku, kad viņi bija tik laimīgi.

Zēni un meitenes

1866. gada vasarā Morbakā bija saradies liels pulks bērnu.

Vispirms tur bija paša mājas tēva dēli Dāniels un Juhans Lāgerlēvi, bez viņiem tur vēl bija viņu brālēni no tēva puses Teodors, Oto un Hugo Hammargrēni, kas kopā ar saviem vecākiem pavadīja vasaras brīvlaiku Morbakā. Tad vēl tur bija ieradušies Ernsts un Klāss Šensoni, brālēni no mātes puses, tie arī pavadīja vasaru Morbakā. Bet ar to jau vēl nemaz nav visi minēti, tikpat labi šiem zēniem vēl var pieskaitīt Bernhardu un Edvīnu Milēnus, kas dzīvoja turpat kaimiņos, un arī Ādolfu Norēnu, kas dzīvoja lejā pie baznīcas Herestadē, bet vairākas reizes nedēļā mēdza ierasties Morbakā, lai papriecātos un paplosītos kopā ar citiem zēniem.

Bez tam Morbakā vēl bija Anna, Selma un Gerda Lāgerlēvas. Gerdai gan vēl bija tikko trīs gadi, viņu jau nemaz nevarēja līdzi skaitīt, bet arī Anna un Selma neko daudz nenozīmēja pret tādu lielu zēnu baru.

Šai vasarā zēni bija izdomājuši patīkamāku un lietderīgāku nodarbošanos nekā citus gadus. Pirmās nedēļas viņi bija tāpat nodzīvojuši kā parasti. Viņi lasīja ogas, lidinājās šūpolēs augstu gaisā, gulēja zaļajā maurā, šāva ar loku un bultām, svieda akmentiņus virs ūdens līmeņa un skraidīja, un vēl citādi rotaļājās savā starpā. Bet te kādā jaukā dienā viņiem tas viss likās jau sen apnicis. Viņiem šķita, ka vajadzētu uzsākt kaut ko lietderīgāku, nevis nosist laiku ar gluži tukšu izklaidēšanos.

Viņu skati vērsās uz kādu nelielu klajumu mežmalā, kas atradās ceļam vienā pusē, turpat pie alejas, stāvas Osberga kraujas iežogots. Ziemeļpusē šis laukums robežoja ar nelielu akmens mūri, dienvidos atradās liela grantsbedre. Tā nu šī vieta bija noslēgta no ārpasaules, un neviens arī to netraucēja.

Kad zēni tuvāk aplūkoja šo zemes stūrīti, viņi atrada tur lielu daudzumu akmens bluķu, un, taisnību sakot, vienīgie augi tur bija paegļu krūmāji, jaunas eglītes un paparžu ceri. Ziemeļu pusē caur šo zemes gabalu tecēja kāds strauts, kas gan vasarā parasti izsīka, bet strauta malā auga lieliski alkšņu krūmi. Osberga klinšu plaisās auga saldas saknes, kas zēniem ļoti garšoja; pašā dienvidus galā stāvēja četras augstas priedes, bet laukuma vidū auga kupla, augsta egle. Viss šis laukums likās cilvēku rokas neskarts, un tur nebija citu iemītnieku, kā vienīgi vāveres, dzeņi un meža zīlītes.

Zēni nu bija iedomājušies, ka šī lieliskā vieta būtu katrā ziņā civilizējama visiem par svētību, un tā viņi nolēma doties turp un apmesties tur uz dzīvi. Bet vispirmā kārtā vajadzēja sadalīt apmešanās vietas. Sešpadsmitgadīgais Teodors Hammargrēns, kas, taisnību sakot, bija visa šī pasākuma dvēsele, tūlīt izvēlējās sev kādu augstu klinšu bluķi, kas kā tornis slējās gaisā, atklājot lielisku skatu uz visu jauno koloniju.

Dāniels Lāgerlēvs, kam patlaban bija piecpadsmit gadu, un Teodors Hammargrēns, kas viņam gados un uzskatos stāvēja vistuvāk, izvēlējās sev četras slaidās priedes līdz ar skaisto klinšu sienu, kas atradās turpat aiz tām. Juhans Lāgerlēvs un Oto Hammargrēns, kas bija visai labi draugi un turklāt vēl arī skolas biedri, sametās kopā un nolēma saukt par savu laukuma ziemeļdaļu līdz ar izžuvušā strauta gultni un kārklu krūmāju. Ernsts Šensons, kam bija tikai divpadsmit gadu, apmierinājās ar kādu lielu akmeni, kas citu acīs šķita visai maznozīmīgs. Viņa brālis, mazais Klāss, arī izvēlējās sev prāvu akmeni, bet pārējiem likās, ka viņa izvēle labāka nekā brālim, jo turpat pie šī akmens auga prāvs kārklu krūms, kas deva paēnu. Hugo Hammargrēns sev pieprasīja lielo egli, ko visi pārējie zēni viņam arī labprāt novēlēja. Desmit gadus vecais Hermanis Milēns izvēlējās sev lielu, apgāztu priedi, kuras zariem bagātais stumbrs gulēja turpat zemē, bet saknes slējās augstu gaisā. Viņa abi mazie brāļi Bernhards un Edvīns, kas bija dvīņi un kam bija tikai astoņi gadi, gandrīz vai būtu palikuši tukšā, bet beidzot arī katrs no viņiem ieguva savā īpašumā pa priedes celmam.

Ādolfs Norēns tai dienā, kad sadalīja laukumu, nemaz nebija Morbakā, un, kad viņš ieradās un arī pieprasīja savu daļu, izcēlās liels uztraukums, jo tagad jau visas labākās vietas bija sadalītas. Laimīgā kārtā Teodors Hammargrēns atrada izeju no šī neveiklā stāvokļa, ierādīdams viņam kādu klints izcilni, un tā atkal miers bija nodibināts.

Bet Anna un Selma, kas klusībā arī bija cerējušas, ka zēni viņām ierādīs vietu savā nometnē, rūgti vīlās. Viņas taču bija tikai meitenes, un visu zēnu vidū nebija neviena, kam būtu ienācis prātā, ka arī abām meitenēm varētu rasties vēlēšanās doties viņiem līdzi.

Zēni jutās kā karaļi savā jaunajā zemē. Teodors Hammargrēns lasīja sūnas un uznesa augšā savā tornī, ierīkodams sev ērtu vietu. Viņš arī uzcēla sev akmens kāpnes torņa priekšā, lai būtu ērtāk uzkāpt augšā un nokāpt lejā. Dāniels Lāgerlēvs uzplēsa zemi starp priedēm un klinšu sienu, ierīkodams sev tādā kārtā nelielu pieņemamo telpu, vienā pusē izklādams to ar sūnas sēdekļiem. No visām pārējām tā bija visglītāk ierīkotā vieta. Juhans un Oto savā kārklu pudurā iekārtoja pusapaļu zāļu laukumiņu. Arī šo vietu uzslavēja kā ļoti patīkamu dzīvojamo telpu. Ernsts Šensons uzcēla platu sūnu mājokli klinšu sienas piekājē. Viņa mazais brālis Klāss izrādījās liels sliņķis, viņš vienkārši izstiepās garšļaukus zem sava paegļu pudura un ne domāt nedomāja nest sūnas un akmeņus un ierīkot arī sev kādu ērtāku mitekli. Hugo Hammargrēns bija izkaulējis no leitnanta Lāgerlēva galdnieka dažus dēļus, tos nu viņš pienagloja egļu galotnē tādā veidā, ka iznāca varena atpūtas vieta. Ādolfs Norēns iekārtoja uz sava klinšu izciļņa jauku sūnas paklāju un, kad viņš tur laimīgi uzrāpās augšā, jutās arī tiešām lieliski. Hermanis Milēns bija izracis lielu alu zem savas apgāztās priedes saknēm, jā, pat abi dvīņubrāļi bija ietērpuši savus priežu celmus sūnu rotā.

Bet Anna un Selma, ak, tām abām nebija nekā ko celt un ko uzpost! Viņas gluži vientuļas un atstātas staigāja pa pagalmu un nezināja, ko iesākt.

Zēniem ar katru dienu tur, jaunajā vietā, patika labāk un labāk. Drīz vien viņiem tur bija vajadzīga arī pašiem sava kārtīga pārvalde, kas atbilstu tiesai un taisnībai, un tā nu ievēlēja Teodoru Hammargrēnu par kolonijas vadītāju un tiesnesi. Dāniels Lāgerlēvs kļuva naudas pārzinis, viņam vajadzēja izdot papīra naudu. Juhanu iecēla par zemes padomnieku, bet Oto Hammargrēnu par policijas priekšnieku. Un, kad nu viņiem bija pietiekoši daudz naudas tirdzniecībai un citām vajadzībām, viņi iesāka pārdot akmeņus un granti, Sūnas un klinšu bluķus, un dažādus zemes gabalus. Dažs labs te iedzīvojās naudā un mantā un kļuva bagāts vīrs. Bet Hugo Hammargrēns un Hermanis Milēns bija izšķērdētāji, un turklāt viņi arī palaida rokas svešā zemē un svešā mantā, it sevišķi tas zīmējās uz saldajām saknēm, un policijas priekšnieks viņus abus nogādāja aresta telpās, proti, vecajā smēdē, kas atradās turpat netālu ceļa malā.

Bet Anna ar Selmu vēl aizvien staigāja vientuļas un pamestas pa pagalmu. Anna Lāgerlēva sacīja, ja zēni viņu tagad lūgšot kaut ko noadīt, viņa tad gan teikšot nē un nē, un tāpat nepalīdzēšot viņiem arī tad, kad atkal kādreiz iznākšot sīrupa konfekšu vārīšana;

Selma Lāgerlēva, kurai toreiz bija tikai septiņi gadi, nemaz īsti nezināja, ko lai izdomā, kas zēnus varētu krietni kaitināt, katrā ziņā viņa gan tagad nepieļaus savos ratiņos zēniem pārvadāt granti.

Dzīve jaunajā kolonijā kļuva jo dienas jo interesantāka. Visi zēni apgalvoja kā vienā mutē, ka vēl nekad viņi neesot tik jauki jutušies. Noteiktās stundās viņi salasījās kopā un noturēja sēdes un apspriedes, kur pārrunāja savas jaunās zemes pārvaldes jautājumus. Tā viņi nolēma ierīkot jaunus ceļus un celt lielu akmens tiltu pār lielceļa grāvi, kas noslēdza koloniju no pārējās pasaules.

Darbu sadalīja sekojošā kārtā: visi zēni, kam jau bija divpadsmit gadu, kļuva akmeņkaļi un zemes strādnieki, bet mazākajiem vajadzēja uzņemties grants piegādi. Izrādījās, ka Hermanis Milēns un Hugo Hammargrēns negribēja piepalīdzēt šai darbā, un tā nu izcēlās visai nopietnas domstarpības. Hugo un Hermanis kļuva jaunās kolonijas sāpju bērni, jo viņi neparko negribēja padoties vispārējiem likumiem un noteikumiem. Viņi pat nebaidījās no smēdes, tā kā pārējie nemaz nezināja, kā pret viņiem lai izturas.

Bet Anna un Selma staigāja vienas pašas pa pagalmu un mēģināja kā nekā nosist laiku. Viņas gan šāva ar zēnu pamesto loku un bultām, gan spēlējās ar stīpu. Viņas abas apgalvoja, ka ziemu, kad zēni atrodas skolā, Morbakā esot gluži tikpat jauki kā vasaru. Anna svinīgi paziņoja, ka neviens no zēniem vairs nedrīkstēšot apskatīt viņas lielo lelli, ko krustmātes viņai bija uzdāvājušas. Lelle bija vismaz olekti gara, un tai bija zeķes un kurpes, mazs savelkams ņieburītis un pat krinolīns; tai bija arī pašai sava gulta ar dūnu spilveniem un segām, un palagiem, un savs drēbju skapis, ar vienu vārdu, it viss, kas vien tai bija vajadzīgs.

Bet tur, laukā, jaunajā kolonijā, dzīve raiti ritēja tālāk. Un te kādu dienu zēni nolēma, ka jāatver jauna viesnīca.

Šo priekšlikumu vienbalsīgi pieņēma, un Dānielu Lāgerlēvu, kuram bija vislielākās telpas, iecēla par viesnīcas pārzini.

Bet jaunajam viesnīcniekam sagādāja lielas rūpes, kā vienam pašam sagādāt visus vajadzīgos pārtikas līdzekļus — limonādi, meža avenes, negatavos ābolus un saldās saknes. Un te nu pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka viņam ir vēl pāris māsu.

Žigli viņš devās atpakaļ pagalmā viņas uzmeklēt. Viņš atrada māsas pie dīķa, kur viņas patlaban nodarbojās ar brāļu laiviņām, ļaudamas tām vizināties ūdenī, pie kam abas vēlreiz cieši savā starpā apņēmās nekad vairs ar zēniem nerotaļāties. Nē, viņas pat galvu nepagriezīs uz to pusi, kur zēni atrodas!

— Nāciet, meitenes, jūs drīkstat piedalīties jaunajā kolonijā un būsiet saimnieces manā viesnīcā! — aicināja brālis.

Un ko nu Anna ar Selmu darīja? Viņas ļāva laivām peldēt, kurp tās vēlējās. Ne vārda viņas vairs neminēja par to, ko nupat bija savā starpā nolēmušas. Viņas aizmirsa, ka visu laiku bijušas gluži aizmirstas un pamestas. Viņas vienkārši steidzās brālim līdzi uz jauno koloniju un jutās tur priecīgas un ļoti laimīgas.

Vecais zaldāts

Kādā jaukā rudens pievakarē Bak-Kajsa, kas vairs nestrādāja Morbakā kā bērnumeita, bet pelnīja sev maizi auzdama, gāja caur mežu.

Viņa devās augšā kalnā, uz vientuļo meža būdu, kur bija dzimusi, lai izpildītu kādu leitnanta Lāgerlēva uzdevumu, un, tā kā viņa vēl aizvien bija lielos draugos ar mazo Selmu Lāgerlēvu, tad paņēma mazo meiteni šai gājienā līdzi.

Abām nebija nekur jāsteidzas. Viņas nogaršoja brūklenes, kas auga turpat mežmalā, apbrīnoja lielos odu barus un lasīja savos priekšautos skaistas sūnas, ko gribēja pārnest mājās, lai ziemā bērnu istabā būtu ko ielikt logu starpā. Bak-Kajsa priecājās, ka atkal reiz atrodas lielajā mežā, kur viņa pazina katru cinīti un akmeni.

Bet beidzot viņas abas nonāca pie ērkšķu žoga, kas auga visapkārt izcirtumam, kurā stāvēja meža būda. Kad viņas abas rāpās pāri žogam, Bak-Kajsa sacīja:

— Selma, iegaumē labi, tu nedrīksti runāt par karu, kad mans tēvs tuvumā!

Mazā meitene bija pavisam izbrīnījusies. Bak-Kajsas tēvs savā laikā bijis zaldātos, to viņa labi zināja, un zināja arī to, ka viņš piedalījies lielajā kaujā pie Leipcigas pret Napoleonu. Bet viņa nevarēja saprast, kādēļ par to nedrīkst runāt.

—Kādēļ es nedrīkstu runāt par karu? — viņa vaicāja.

—Par karu nekad nemēdz runāt ar cilvēkiem, kas tiešām piedalījušies īstā karā, — paskaidroja Bak-Kajsa.

Mazajai meitenei bija vēl jo vairāk jābrīnās. Viņa atcerējās Fritjofu, Jalmāru un Hektoru, un visus citus ievērojamos dievus un varoņus, par kuriem viņa bija lasījusi vēstures grāmatās un kas tagad juku jukām jaucās viņas galvā.

Pa to laiku viņas abas bija nonākušas līdz istabai, kur Bak-Kajsas tēvs sēdēja kaktā pie pavarda, sildīdams sev muguru. Tas bija vīrs no senajiem laikiem, to tūlīt varēja redzēt kaut vai pēc viņa biksēm, kas sniedzās tikai līdz ceļiem, viņam arī nebija ne zābaku, ne kurpju kājās. Tas bija liels izkaltis vīrs, vientiesīgu seju un rupji veidotiem sejas vaibstiem. Viņš bija ģērbies neparasti netīrā aitas ādā un nemaz nelīdzinājās citiem veciem zemniekiem.

Kamēr mazā meitene atradās istabā, viņa nenovērsa acis no šī vecā vīra, kas necieta, ka viņa klātbūtnē runā par karu. Mazajai taisni šādi kara stāsti likās visjaukākais, ko viņa vien bija dzirdējusi un pati lasījusi. Un tagad nu viņai bija aizliegts jautāt Bak-Kajsas tēvam, ko viņš karā piedzīvojis. Tas tiešām bija žēl.

Un mazā meitene nu ne vien nedrīkstēja jautāt, viņa pat neuzdrošinājās atbildēt, kamēr viņa tur sēdēja Bak-Kajsas tēva istabā. Viņa zināja tikai vienu, un, proti, tikko viņa atvērs muti un sāks runāt, viņa katrā ziņā pārteiksies un ievaicāsies kaut ko par karu, un, kas zina, varbūt vecais kareivis viņu tad nosit.

Kad viņa veco vīru tā kādu laiciņu bija platām acīm apskatījusi, viņš viņai likās pavisam bīstams. Viņa nekādi nespēja saprast, kādēļ ar viņu nedrīkst runāt par karu. Droši vien aiz visa tā slēpās kaut kas neparasts. Jā, tas bija skaidrs, šis vecais bija gluži neikdienišķs, bīstams vīrs, to viņa tagad skaidri sajuta. Ak, kaut jel viņa ātrāk būtu atkal laukā mežā! Viņai gribējās skriešus doties uz durvju pusi.

Baigā sajūta kļuva aizvien ļaunāka, un, kad Bak-Kajsa beidzot bija savu uzdevumu veikusi un viņas abas sāka ardievoties, mazā meitene gandrīz vai drebēja aiz bailēm no vecā noslēpumainā vīra.

Ja jau viņš būtu tāds pats kā visi citi zaldāti un būtu lielījies, ka karā nodedzinājis daudz ciemu un pilsētu, tad meitenei būtu mazāk bail no viņa.

Cerību zeme

Viņu bija daudz: gan Larss no Londonas un Svens no Parīzes, gan Magnuss no Vīnes un Juhans no Prāgas, un Pērs no Berlīnes un Ule no Magebisēteras, un beidzot vēl staļļu puisis un viņa palīgs.

Un šis Larss no Londonas un Svens no Parīzes, tāpat Magnuss no Vīnes un Juhans no Prāgas, un Pērs no Berlīnes nebija nekādi ārzemnieki, bet gan pavisam parasti Morbakas vaļenieki. Leitnantam Lāgerlēvam vienkārši sagādāja prieku nosaukt pie Morbakas piederīgos vaļenieku namiņus Eiropas galvaspilsētu vārdos.

Larss no Londonas un Magnuss no Vīnes veselu dienu bija laukā aruši. Svens no Parīzes bija ēdinājis lopus, kā arī palīdzējis kartupeļu laukā. Juhans no Prāgas bija racis kartupeļus, bet Pērs no Berlīnes nekā nebija darījis. Viņam sāpēja mugura, un viņš tādēļ nevarēja strādāt; tā nu viņš bija ieradies, lai mazliet izklaidētos kopā ar citiem. Staļļu puisis rīkojās ar zirgiem un turpat saskaldīja arī malku. Bet staļļu zēns bija aizgājis pārējiem līdzi kartupeļu laukā. Ule no Magebisēteras nemaz tai dienā nebija Morbakā strādājis, viņš bija tikai ieradies nopirkt sev ceturtdaļmēru rudzus. Bija rudens un lietains laiks. Bet tagad starp puspieciem un pieciem bija palaunadža starpbrīdis, un tā nu visi bija salasījušies ļaužu istabā mālainos zābakos, mitrās drēbēs un īgnā omā.

Pavardā no žagariem iekūra mazu uguni, un visi apsēdās ap to. Larss no Londonas, kam piederēja visprāvākais vaļenieku namiņš un kas arī pats bija krietns strādnieks, novietojās uz kapājamā bluķa turpat pie pašas uguns; Magnuss no Vīnes, kas bija gandrīz tikpat labs strādnieks kā Larss no Londonas, atsēdās viņam blakus, uz trīskājainā kurpnieku ķeblīša. Svens no Parīzes, kas pats sev likās tikpat vērtīgs kā visi citi, kaut arī viņš apkopa tikai lopus, apsēdās pat uz pavarda malas ar muguru pret uguni, nemaz nepavaicājis, vai viņš nesēž siltumam priekšā. Juhans no Prāgas novietojās uz otra trīskājainā kurpnieku ķeblīša, bet Ule no Berlīnes atspiedās uz zāģējamā āža mazliet aizmugurē visiem pārējiem. Staļļu puisis sēdēja uz gultas malas, šūpodams kājas šurp un turp, bet staļļu zēns bija pakāpies uz ēvelsola, un Ule no Magebisēteras sēdēja turpat pie durvīm uz kādas mucas ar sarkanu krāsu, atspiedies kājām uz rudzu maisa, ko pats tikko bija nopircis.

Larss no Londonas un Magnuss no Vīnes atvēra savas pārtikas kules, ikviens no viņiem izņēma savu rupjas maizes riecienu, kuram pašā vidū bija iespiesta sviesta piciņa. Tad katrs izvilka savu nazi, kas karājās ādas makstī; viņi to noslaucīja pie biksēm un tad uzzieda maizei sviestu, un nogrieza kumosu pa kumosam, visā omulībā kozdami un garšodami savu launaga riku.

Staļļa zēnu aizsūtīja virtuvē atnest staļļu puisim palaunadzi. Viņš atnāca atpakaļ saimes istabā, nesdams divus rupjmaizes klaipus, divas sviesta pikas un divas siera šķēles. Bet Pēram no Berlīnes, kas šodien nebija piedalījies darbos, nemaz nebija līdzi maizes kules, tāpat maizes nebija arī Ulem no Magebisēteras, jo viņš bija ieradies tikai rudzus pirkt. Abi nu sēdēja tāpat un noraudzījās, kā citi ēd.

Uguns sprēgāja pavardā, izplatīdama patīkamu siltumu. Mitrās drēbes sāka žūt, un māli atlipa no rupjajiem zābakiem.

Kad palaunags bija paēsts, Larss no Londonas un Magnuss no Vīnes, tāpat arī Svens no Parīzes un Juhans no Prāgas līdz ar staļļu puisi un viņa palīgu izvilka savus tabakas makus no bikšu kabatas. Šoreiz vecajam no Berlīnes nevajadzēja vis tāpat stāvēt un noskatīties vien. Arī viņš izvilka savu tabakas maku. Bet vecajam no Magebisēteras nebija pat ne tabakas vīkšķīša līdzi.

Atkal viņi izvilka nazi, nogrieza pa tabakas kumosiņam, uzlika uz ādas gabaliņa un tad saberza smalkās druskās. Tad viņi izņēma savus mazos kaļķīšus, kas arī bija paglabāti tabakas makos, un piepildīja tos ar tabaku.

Larss no Londonas pacēla no grīdas kādu skaidu un aizdedzināja pie pavarda oglēm. Tad viņš aizkūpināja savu kaļķīti un pasniedza skaidu tālāk. Magnuss no Vīnes padeva to Svenam no Parīzes, un Svens no Parīzes pasniedza to Pēram no Berlīnes, kas sēdēja uz zāģējamā āža. Pērs no Berlīnes staipījās un grozījās, lai arī staļļu puisis var sasniegt uguni, staļļu puisis tad arī aizkūpināja savu kaļķīti, turēdams degošo skaidu rokā, līdz pieskrēja arī staļļu puika un paņēma skaidu. Ulem no Magebisēteras, protams, nevajadzēja uguns, jo viņam nebija ne tabakas, ne pīpes.

Visi pārējie tagad bija paēduši un apsildījušies, un pasaule viņu acīs kļuva gaišāka.

Ulem no Magebisēteras jau bija pāri septītajam gadu desmitam, un viņa locekļi bija gluži līki no kaulu sāpēm. Viņa pirksti drīzāk līdzinājās āķiem, un galva viņam nokarājās uz vienu pusi. Arī mugura viņam jau bija pavisam salīkusi, un viņš vairāk gandrīz nemaz neredzēja. Viena kāja viņam bija īsāka par otru, un prāta viņam bija tikpat maz, cik spēka. Viņš izskatījās visai neglīts, un mutē viņam nebija vairs neviena zoba. Diezin vai pagājušā pusgadā viņš bija mazgājies un sukājies, jo viņa bārda bija pilna gružiem un salmiem.

Tur, augšā mežā, viņam piederēja maza būda, bet viņš nekad nebija bijis labs strādnieks, nekad viņš arī nebija spējis atturēt nabadzību tālāk no sava sliekšņa. Turklāt viņš arī pēc savas dabas bija nesaticīgs, neapmierināts un īdzīgs, nekad viņam nebija bijis draugu.

Kamēr pārējo pīpētāju tabakas dūmi cēlās gaisā un pildīja istabu, viņš runāja vairāk pats sev:

— Man visu mūžu gājis grūti un slikti, bet esmu dzirdējis stāstām, ka esot tāda zeme, ko saucot par Ameriku, un turp es tagad gribu doties.

Visi pārējie sēdēja, patīkamās pārdomās nogrimuši, viņi vecajam neatbildēja ne vārda.

Bet Ule no Magebisēteras turpināja:

— Jā, redziet, ar to Ameriku ir tā: vajag tikai paņemt kādu koku, un sist pa klinti, un tūlīt no tās iztek degvīns. To es pirms nāves vēl gribu redzēt pats savām acīm.

Pārējie vēl aizvien nekā neteica, viņi sēdēja klusēdami un smaidīja. Bet Ule no Magebisēteras vis nemetās mierā.

— Mani te neviens vairāk nepiespiedīs nīkt nabadzībā un trūkumā, kad es zinu, ka ir tāda zeme, kur visi kalni degvīna pilni.

Arī tagad neviens no pārējiem vīriem neteica ne vārda, viņi visi klausījās, ko Ule no Magebisēteras stāstīja.

— Un pati zeme tur sastāv no tīriem zelta slāņiem, — nabaga vecais vīrs turpināja. — Tur nevienam nav jāmokās un jānositas par vaļenieku kungu mājās. Tur var vienkārši iet mežā un ņemt to, kas patīk; tur var pirkt visu, kas vien ienāk prātā, un tādu laimi gan es nepalaidīšu garām, kaut gan jau esmu kļuvis vecs.

Saimes istabā tagad bija pavisam silti un omulīgi. Visiem klausītājiem likās, ka viņi redz paši savām acīm to zemi, kur degvīns tek no kalniem un nauda aug uz kokiem mežā.

Bet te atskanēja palaunadža zvans, atpūtas brīdis bija beidzies.

Viņiem visiem atkal vajadzēja doties laukā vējā un lietū. Larss no Londonas steidzās pie sava arkla, un Magnuss no Vīnes viņam pievienojās. Svenam no Parīzes, Juhanam no Prāgas un tāpat arī staļļu puikam vajadzēja iet rakt kartupeļus. Pērs no Berlīnes soļoja mājup, bet staļļu puisis sāka cirst malku. Ule no Magebisēteras devās augšā, mežā, ar savu rudzu maišeli plecos.

Bet neviens no viņiem vairs neizskatījās tik saīdzis kā pirms palaunadža; gluži otrādi — visu acis mirdzēja.

Viņi visi nu kavējās pārdomās, cik labi tas — jā, tiešām, ka kaut kur pasaulē, lai cik tālu tas arī būtu, ir tāda zeme, kur degvīns tek no kalniem un zelts aug uz kokiem.

Ķīšu laiks

Uz rītiem no Morbakas paceļas kāds mežiem apaudzis kalns, un turpat nedaudz tālāk uz rītiem no šī kalna gul neliels ezers vārdā Gordše. Šai ezerā mīt kāda zivs, kuru dēvē par slumu — ķīsi. Šī zivs ir ap pāris collu gara, izskatās zilgani bāla un pavisam plāniņa, jā, gandrīz vai caurspīdīga.

Bet, lai cik maza tā arī būtu, ēdama tā tomēr ir, un tai laikā, kad leitnants Lāgerlēvs saimniekoja Morbakā un kad gāja daudz labāk nekā tagad, šo zivi ķēra lielos vairumos. Tās nārsta laiks iekrīt pavasarī, tūlīt pēc ledus iziešanas. Tad šo zivi varēja smelt spaiņiem un kubuliem. Nevienam nenāca ne prātā zvejot to ar tīklu.

Ķīšus ķēra parasti tikai nārsta laikā, un tad arī tos pārdeva. Tā bija nemaldīga zīme, ka pavasaris klāt, ja Morbakas virtuvē ieradās kāds zvejnieks no Gordšes ezera ar pirmajiem ķīšiem. Un atnācējs zināja, ka te priecāsies par viņa preci. Viņš žigli nospieda virtuves durvju rokturi, jo tais laikos nebija nedz slēdzeņu, nedz atslēgu, un pašapzinīgi ienāca virtuvē. Viņš vis nepalika pie durvīm stāvam, viņš arī nepadeva labdienu un negaidīja, ka kāds viņam jautās, ko viņš te meklē. Nē, viņš lieliem soļiem tuvojās virtuves galdam un nolika uz tā nelielu, zili raibā kokvilnas drēbē ietītu vīstokli. Kad tas bija padarīts, viņš atkāpās atpakaļ līdz durvīm un lepni paceltu galvu palika tur stāvam, gaidot lietu tālāko norisi.

Ja virtuvē atradās tikai saimniecības vadītāja un kalpone, tad viņš tā varēja stāvēt krietnu brīdi, jo tām abām ne prātā nenāca būt ziņkārīgām vai nepacietīgām. Bet, ja nejauši gadījās, ka turpat virtuvē atradās leitnanta mazās meitenes, tās tūdaļ metās sainītim virsū un raisīja to vaļā, vēlēdamās redzēt, kas tur iekšā. Viņas tad atrada pašā apakšā nelielu porcelāna šķīvi ar ziliem zīmējumiem uz malām, ko tās kārtīgi aplūkoja gadu no gada. Un šai šķīvī gulēja neliela kaudzīte ķīšu; vairāk par kālu tur droši vien nebija.

Ja vien to pareizi pagatavo, tad ķīsis ir visai garšīga zivs, kaut gan tā tik maza; bet necik smalki gan tas nav — ēst tādu zivi. Pārējās kungu mājās visā apkārtnē šo zivi uzskatīja par īstu nabaga ļaužu ēdienu, tak Morbakā bija citādās domās. Leitnants Lāgerlēvs ļoti mīlēja zivis, viņš labprāt visu gadu būtu ēdis tikai zivis vien. Bet februāra mēnesī, kad vēdzeļu nārsta laiks bija pagājis, viņam vajadzēja samierināties ar citām zivīm, ar rotšķēri, žāvētu līdaku, sālītām murēnām, nerunājot jau nemaz par sālītām siļķēm. Un tā viņš nu dienu no dienas nepacietīgi gaidīja, kad parādīsies pirmie ķīši.

Mazās meitenes tādā kārtā bija mācījušās cienīt šo zivi, un viņas, protams, ļoti priecājās, kad ieraudzīja to uz šķīvja. Viņas nu sauca saimniecības vadītāju un kalponi. Tām abām vajadzēja nākt un apskatīt atnestās zivis. Tagad ķīši bija klāt! Vai tas nebija jauki? Vai tā nebija visai svarīga jauna ziņa?

Un tā nu virtuvē sākās lieli kopīgi prieki. Saimniecības vadītāja tūlīt devās pieliekamā kambarī un atnesa zvejniekam sviestmaizi, lai arī viņš dabū izjust, ka par viņa ierašanos te priecājas. Un, kad saimniece pasniedza viņam sviestmaizi, viņa pat bija tik laipna, ka apvaicājās, kā tad ejot ar zveju, vai šogad esot arī labas izredzes. Zvejnieks stāvēja lepns un pašapzinīgs virtuvē, jo šī bija viņa godības un slavas diena, un savā pārgalvībā viņš pat uzdrošinājās pajokot ar Morbakas saimniecības vadītāju. Viņš sacīja, ka šogad esot tik daudz ķīšu, ka leitnanta kunga bagātības vis nepietikšot, lai tos visus nopirktu.

Pa to laiku Lūvisas jaunkundzei gribējās zināt, kas tur, virtuvē, sarunājas. Viņa pavēra durvis un ienāca virtuvē.

Bet, tikko viņa ieraudzīja zvejnieku ar ķīšu trauku, viņa izsaucās: — Ak Dievs, nu tas posts sāksies atkal no jauna!

Bērniem viņas vārdi sagādāja lielu vilšanos. Acīmredzot krustmāte Lūvisa nepiedalījās vispārējos priekos. Taču varēja nomanīt, ka arī viņa saprata, cik šī lieta svarīga, jo viņa iečukstēja dažus vārdus saimniecības vadītājai ausī, tā tikai laipni pamāja galvu un pasmaidīja.

Bērniem un kalpotājiem nu cieši piekodināja leitnantam Lāgerlēvam ne vārda neminēt par to, ka ķīši atnesti. Viņa gribēja brālim vakariņās sagādāt pārsteigumu.

Kad visas trīs mazās meitenes saprata, ko tas nozīmē, viņas kļuva vēl jo līksmākas. Tēvs viņām bija vislabākais draugs un arī rotaļu biedrs, un mazās viņam no sirds novēlēja vislabāko. Tagad arī viņām ļoti gribējās palīdzēt, un viņas neparko vairs nevēlējās atstāt virtuvi. Viņas nu lūgtin lūdzās, lai jel ļaujot viņām tīrīt zivis. Ak, viņas vēl it labi atcerējās no pagājušā gada, kā to dara! Viens grieziens — un galvas vairs nebija, ar nākošo iztīrīja visas iekšas un — tas arī bija viss. Zivtiņas bija tik sīciņas, ka tām nebija ne biezas ādas, ne asaku kā citām zivīm. Arī astēs spuras nemaz nebija jāgriež nost. Ja kāds tā darīja, tad viņš tikai pierādīja, ka itin nekā nezina no ķīšu tīrīšanas.

Kad zivis bija notīrītas, saimniecības vadītāja pārņēma rīcību savās rokās, bet mazās meitenes nenovērsa ne acu un skatījās, kā viņa zivis sagatavo. Tās noskaloja ūdenī, apvārtīja miltos un uzlika uz cepamās pannās. Bet nevarēja vis vienkārši sabērt zivis pannā un ļaut tām mierīgi cepties, kā pagadās. Nē, zivtiņas vajadzēja rūpīgi novietot vienu pie otras pannas dibenā. Saimniecības vadītāja pacietīgi lika zivtiņu pie zivtiņas, neviena pati nedrīkstēja gulēt šķērsām otrai pāri.

Tad mazos ķīšus tik stipri sacepa, ka tie visi kā plācenis turējās vienkopus, un saimniecības vadītāja tad vienā paņēmienā apsvieda tos otrādi, gluži tāpat kā pannas rausi. Kad zivis arī otrā pusē bija labi izcepušās un bija jau gluži cietas, viņa paņēma cietmaizi, plānu cieti saceptu apaļu auzu maizi, uzlika to zivīm virsū un apgrieza pannu tā, ka zivis tagad gulēja uz maizes. Viņa tā nedarīja nekad, cepot kādu citu zivi, bet pastāstīja bērniem, ka vecmāmiņa aizvien tā darījusi. Vecmāmiņas laikos tādi sacepti ķīšu plāceņi līdz ar sviestmaizes ripu novietoti uz galda ikvienam ēdējam priekšā, jo tais laikos šķīvju jau nav bijis tik daudz kā tagad.

Visu laiku, kamēr zivis cepās pannā, bērni bažījās, vai tikai tēvs nejauši neienāk virtuvē un nepamana jauno maltīti, ko viņam te lielā slepenībā gatavo. Reizi pa reizei viena vai otra izskrēja priekšistabā, atvēra mazliet dzīvojamās istabas durvis un paraudzījās, vai tēvs vēl mierīgi sēž savā šūpuļkrēslā un lasa Vermlandes avīzi. Ja nu gadījās, ka viņš piecēlās, lai uzsāktu savu parasto vakara pastaigu, mazās sirdis no uztraukuma vai apstājās. Un ja nu viņam ienāk prātā iegriezties virtuvē? Ja nu viņam iegribas parunāt kādu laipnu vārdu ar saimniecības vadītāju?

Bet, kad beidzot bija pienācis īstais laiks un tēvs jau bija apsēdies vakariņot pie apaļā galda dzīvojamā istabā, tad mazās meitenes vairs nespēja izturēties mierīgi un nopietni. Tikko viņas paskatījās uz savu tēvu viņām bija jāsmejas. Visļaunāk gan klājās jaunākajai, jo tai bija jāskaita galda lūgšana. Pašā lūgšanas vidū viņai piepeši paspruka tāds kā mazs smieklītis, un leitnants Lāgerlēvs jau gribēja jautāt, ko tas nozīmē, kad pēkšņi pamanīja pie sava šķīvja nelielu ķīšiem pildītu trauku. Te nu leitnanta Lāgerlēva seja sāka starot.

— Paldies Dievam, nu reiz mums arī mājās gadījies īsts ēdiens! — viņš izsaucās. Un tas bija tiesa, viņam negaršoja ne liellopu, ne cūkas gaļa, ne arī citi kādi ēdieni, tikai zivis vien.

Bet mazās pārtrauca klusumu, ko viņām tik grūti bija nācies saglabāt, skaļiem smiekliem. Tēvs viņām gan piedraudēja ar pirkstu un pakratīja galvu. — Ak tad tādēļ jūs te visu vakaru skraidījāt iekšā un ārā, nemaz neļaudamas man mierīgi izlasīt laikrakstu!

Tie bija neaizmirstami jautri vakari. Leitnants gan parasti aizvien bija runīgs un labā omā, bet, kad vēl gadījās, ka viņš par kaut ko priecājās, tad viņš vienkārši bija neatdarināms, un viņam neviens nespēja vairs pretoties. Tad viņš zināja stāstīt tik daudz dažādu jautru nostāstu un joku, ka visi, kas sēdēja pie galda, aiz smiekliem vai locīt locījās.

Tur gan bija tikai tik daudz ķīšu, ka labi, ja pietika vienam cilvēkam, ko paēst, bet savā sirsnīgajā labsirdībā viņš izdalīja gardos kumosus uz visām pusēm — Lāgerlēva kundze, Lūvisas jaunkundze, mājskolotāja un pat mazās meitenes — ikviens saņēma pa pāris zivtiņām. Un visiem nu vajadzēja atzīties, ka tas tiešām brīnišķīgi, ka tāda maza zivtiņa garšo tik lieliski.

— Nu, vai tās negaršo labi, Lūvisa? — viņš jautāja savai māsai, zinādams, ka viņa tikpat liela gaļas cienītāja, kāds viņš zivju draugs.

Reizēm viņai bija jāatzīstas, ka tās tiešām tā esot, piemēram, kā šādā reizē, kad nevajadzēja daudz zivju ēst — — — —

Bet, kad leitnants salocīja savu servjeti un patlaban jau gatavojās piecelties no vakariņu galda, viņš svinīgi paziņoja:

— Un tagad, bērni, uzmaniet labi, ko jums teikšu! Pat karalim Stokholmas pilī nebija labāku vakariņu kā mums šovakar. Tāpēc arī neaizmirsīsim Dievam par to no sirds pateikties un noskaitīsim galda lūgšanu.

Tā pagāja pirmā ķīšu diena.

Nākamā dienā atkal ieradās zvejnieks no Gordšes ezera, un šoreiz jau viņš atnesa veselu mārciņu ķīšu. Protams, viņu laipni uzņēma, un zvejnieks dabūja divpadsmit šiliņus mārciņā, kas bija laba maksa. Pats leitnants iznesa šo naudu virtuvē. Viņš vēl kādu brīdi parunājās ar zvejnieku un pateicās viņam, ka viņš Morbakai piegādājis ķīšus, piekodinādams, lai dara tā arī turpmāk.

—Tā kā tu nenestu zivis mācītājam vai dzelzscepļa īpašniekam! — viņš sacīja.

Visas trīs mazās meitenes arī šoreiz neaicinātas iztīrīja zivis un saņēma arī atalgojumu par savām pūlēm. Tagad vakariņās ķīšu pietika visiem: dažreiz to palika pat pāri, tad leitnants Lāgerlēvs tos apēda nākamās brokastīs. Kalpones virtuvē nedabūja zivis, jo tas bija vēl pārāk rets ēdiens.

Nākamā dienā zvejnieks atnesa tik daudz zivju, ka tās nesagāja pat lielā podā. Sākot ar šo dienu, kungu galdam zivju pietika tikpat labi brokastīm, kā vakariņām, un virtuvē tās pasniedza arī priekšstrādniekam, bet staļļu puisis ar savu palīgu vēl zivis nedabūja.

Nākamās dienās ieradās ļaudis no mazajiem namiņiem visapkārt Gordšes ezeram, un visi piedāvāja pirkt ķīšus. Un leitnants Lāgerlēvs arī tos visus nopirka. Visi māla podi, kādi vien stāvēja pieliekamās telpās, tagad bija stāvgrūdām pilni ķīšiem. Zivis nācās pat ievietot lielajos kapara katlos. Drīz vien arī ar tiem nepietika, un tad ķīšus iebēra lielā kubulā.

Bet, kad nu māja bija pilna tik lieliem zivju krājumiem, nebija nekāds vieglais darbs tos visus iztīrīt. Kalpones nemaz vairs netika ne pie savām aužamām stellēm, ne arī pie vērpjamiem ratiņiem, viņām visu laiku vajadzēja tīrīt ķīšus. Mazās meitenes vairs nesēdēja skolas istabā, nē, arī viņas palīdzēja tīrīt zivis, bet šoreiz tas vis nenotika tīra prieka dēļ vien, nē, tagad gribot negribot vajadzēja lielajiem palīdzēt. Ari Lāgerlēva kundzei un Lūvisas jaunkundzei nācās atstāt parastos darbus un palīdzēt pie zivīm. Bet sākumā viss likās diezgan jauki un patīkami. Tā bija maza pārmaiņa, kas visiem bija vēlama.

Saimniecības vadītāja netīrīja ķīšus, bet toties viņa caurām dienām stāvēja pie plīts un cepa zivis. Bet jau pēc neilga laika viņa sāka žēloties, ka sākot aptrūkt sviesta. Vēl pirms dažām dienām sviesta trauks esot bijis pavisam pilns, bet tagad redzot jau trauka dibenu. Tā bija pirmā vēsts, kas apēnoja vispārējo jautro noskaņojumu.

Pie kungu galda tagad ēda ķīšus rītā un vakarā, bez jebkādām pārmaiņām. Pusdienā gan vēl ēda parastos Vermlandes ēdienus: sālītu gaļu, siļķi vai uzceptu šķiņķi, desu vai arī ko citu.

Bet tas nemaz nebija leitnantam Lāgerlēvam pa prātam. Kādu dienu, kad viņam pie galda pasniedza gaļu, kas jau kopš novembra mēneša bija gulējusi sālījumā, viņš zaudēja pacietību.

— Es tiešām nesaprotu, kādēļ mums te jāēd sālīta gaļa, kad pieliekamās telpās visi trauki pilni svaigām zivīm, — viņš sacīja. — Bet tā jau mēdz rīkoties pareizās saimnieces. Mājiniekiem jāēd sālīta gaļa, kamēr svaigas zivis stāv visos plauktos un tik ilgi gaida viesus, kamēr samaitājas.

Tas bija visai skarbs mājiens viņa māsai, bet pēdēja šo piezīmi noklausījās gluži mierīgi. Viņa tik ļoti mīlēja brāli, ka nekad uz viņu nedusmojās. Viņas atbilde tad arī skanēja pavisam miermīlīgi, kad viņa sacīja, viņa vēl neesot dzirdējusi, ka kāds savus viesus cienātu ar ķīšiem:

— Jā, jā, tu jau esi pārāk lepna, lai ēstu ķīšus, to jau es zinu, Lūvisa, — atteica leitnants Lāgerlēvs. — Tu jau esi bijusi laukā plašajā pasaulē un zini, kā tur iet. Bet to gan nesaprotu, kādēļ mums te, Morbakā, jādomā par to, ko ēd un kā dzīvo Karlstadē vai Omolā.

Tikai tagad Lūvisas jaunkundzei atausa tāda kā maza gaismiņa, kādēļ brālim tik saīdzis prāts.

—Bet tu taču negribēsi arī pusdienā ēst ķīšus! — viņa izsaucās, it kā pati to savu mūžu nebūtu darījusi.

—Nu, protams, ka vēlos ēst ķīšus, cik vien spēju, — teica leitnants Lāgerlēvs. — Vai tad tu domā, ka es būtu dienu no dienas tik daudz sapircis, ja man pašam beigu beigās jāpaliek bešā?

Pie kungu galda tagad ēda zivis rītos, vakaros un pat pusdienās. Bet šādu kārtību leitnants Lāgerlēvs gan laikam iepriekš nebija labi apdomājis. Ķīsis tiešām ir visai garda zivs, tak viņam piemīt viena nelaime — viņš nelabi ož. Ne tad, kad viņš jau sācis maitāties. Nē, tikko tas laukā no ūdens. Bet, kad viņu izcep, tad nelabā smaka atkal pazūd. Tak tam, kam šī zivs jāgatavo, tas šo smaku sajūt vienmēr. Un turklāt šai ķīšu smakai vēl tāda īpašība, ka tā pielīp. Var darīt, kas vien ienāk prātā, bet šī smaka nāk visur līdzi. Viss, ko vien aiztiek, sāk ost pēc ķīšiem. Un šī smaka arī vainīga pie tā, ka šo zivi var ēst ar patiesu baudu ne vairāk kā tikai pāris reizes.

Tā kā gandrīz visi mājinieki piedalījās ķīšu tīrīšanā un sagatavošanā, tad viņiem drīz vien apnika ēst šīs zivis arī rītos, vakaros un vēl pusdienā. Ķīši drīz vien visiem pagalam apnika. Sāka ēst arvien mazāk un mazāk. Pirms ēšanas dzirdēja nopūtās, kad redzēja, ka galdā nav nekā cita kā atkal un atkal šie mūžīgie ķīši.

Bet leitnants Lāgerlēvs vēl aizvien bija vislabākā omā un turpināja pirkt jaunus ķīšu krājumus. Zvejnieks no Gordšes ezera turēja vārdu un ieradās kārtīgi katru dienu. Reizēm pat vairāk reižu dienā. Bet viņš vairs neizskatījās tāds kā pirmajā reizē. Tagad viņš pavisam klusu nospieda durvju rokturi, un ap viņa lūpām rotājās pazemīgs, apjucis smaids, kad viņš ienāca virtuvē. Zivis viņš vis nenovietoja uz virtuves galda kā pirmajā reizē, bet nolika tās ārā aiz durvīm. Tagad viņš padeva arī kārtīgi labdienu un noņēma cepuri. Un tomēr viņam aizvien vajadzēja savu pusstundu stāvēt un gaidīt, — likās, neviens viņu nav pamanījis.

Lai cik jautri un patīkami bērniem un kalpotājiem arī bija sākumā pamest parastos darbus un ķerties pie zivju sagatavošanas, tagad tas visiem jau sen bija galīgi apnicis, un visi atkal ilgojās atpakaļ pēc parastā darba. Neviens negribēja uz zvejnieku ne paskatīties.

— Vai tas iespējams! Vai tad arī šodien Larss atkal ieradies ar zivīm? — beidzot ierunājās saimniecības vadītāja un turklāt tādā balsī, it kā nabaga zvejnieks būtu atnesis pārdot zagtu mantu.

Vīrs tikai pablisināja acis. Arī viņam pašam bija tāds kauns, ka viņš ne vārda nespēja izdabūt pār lūpām.

— Mums jau te daudz vairāk zivju mājās, nekā mēs spējam apēst, — sacīja saimniecības vadītāja. — Droši vien arī pats leitnanta kungs vairs zivis negrib ne acīs redzēt, to gan labi varu iedomāties.

Bet viņa gan zināja, ka ķīšu lietā ar leitnantu nevar jokoties, un tā nu viņai neatlika nekas cits, kā iet iekšā un paziņot leitnantam Lāgerlēvam, ka ieradies zvejnieks ar zivīm.

Kādu dienu, kad vecais atkal atnāca ar svaigiem ķīšiem, leitnants Lāgerlēvs atradās uz lauka. Saimniecības vadītāja nu izlietoja šo gadījumu un aizsūtīja veco zvejnieku prom. Visi virtuvē bija laimīgi par to, jo nu vairs nevienam nevajadzēja ķerties pie zivīm. Bet nelaimīgā kārtā gadījās, ka zvejnieks alejā bija sastapis pašu mājas tēvu. Leitnants Lāgerlēvs arī tiešām nopirka no zvejnieka visu zivju kasti un sūtīja viņu ar zivīm atpakaļ virtuvē.

Tā tas turpinājās vēl pāris nedēļu. Visi bija izmisuši, visiem ķīši bija galīgi apnikuši, vienīgi leitnantam Lāgerlēvam ne. Katrreiz pie galda viņš uzslavēja mazos ķīšus. Kas tā esot par spēcīgu un veselīgu barību! Lai tikai paraugoties uz Bohuslēnas zvejniekiem. Tie katru dienu ēdot zivis un esot visstiprākie un visveselīgākie vīri visā zemē.

Kādu vakaru Lūvisas jaunkundze mēģināja pārbaudīt brāļa izturību. Viņa lika saimniecības vadītājai pagatavot pannas raušus ar speķi un krējumu. Tas bija viens no leitnanta Lāgerlēva mīļākajiem ēdieniem, un tas jau arī bija pats par sevi saprotams, jo tādi pannas rauši kādus gatavoja vecā saimniece, nekur citur vairs nebija atrodami. Bet arī tie šoreiz neiekārdināja leitnantu.

—Tu gan laikam vēlies, lai es zivis atstāju kalpiem, piedāvādama man pannas raušus, — sacīja leitnants Lāgerlēvs un atstūma smaržīgo raušu bļodu.

—Ak, nē, tas man nemaz nebija prātā, — atteica Lūvisas jaunkundze, — bet kalpiem ķīši tā apriebušies, ka mēs nemaz vairs neuzdrošinājāmies viņiem tos piedāvāt.

Te leitnants Lāgerlēvs skaļi iesmējās, tak pannas raušiem viņš nepieskārās. Vajadzēja viņam atnest no virtuves ķīšus.

Kad vēl pagāja kāda nedēļa, visi mājinieki kļuva īdzīgi. Saimniece žēlojās, ka izejot daudz sviesta, kalpones sacīja, ka nemaz nevarot vairs ilgāk izturēt tādā vietā, kur dodot ēst tikai ķīšus vien. Beidzot leitnants Lāgerlēvs nemaz neuzdrošinājās virtuvē parādīties, jo tur valdīja pavisam bīstams noskaņojums.

Arī pie galda vairs nebija tā, kā vajadzētu būt. Visa omulība bija zudusi. Bērnu audzinātāja nemaz vairs nepieskārās ēdienam, un pat bērni, kas savu tēvu citādi dievināja un visur viņam paklausīja, izrādīja savu nepatiku.

Beidzot lietā iejaucās pati Lāgerlēva kundze. Viņa iepriekš aprunājās ar Lūvisas jaunkundzi un saimniecības vadītāju, un visas trīs bija vienisprātis, ka pēdējais laiks uzsākt kaut ko, lai šim ķīšu laikam reiz darītu galu.

Kad nākamā reizē galdā atkal parādījās ķīši, tie vairs nebija cepti, bet gan vārīti.

Bet jāsaka, ka vārīti ķīši ir ļoti negaršīgi un pat pretīgi. Tiem piemīt tāda bāla līķu krāsa un, taisnību sakot, nav arī vairs nekādas garšas. Tos nemaz nevajaga ēst, ēstgriba pazūd, jau uz tiem paskatoties vien.

Bet, kad leitnants ieraudzīja vārītās zivis, viņš bija tikpat maz sajūsmināts, kā visi pārējie mājinieki.

— Viss sviests izgājis, — Lūvisas jaunkundze teica, kā atvainodamās — bet, tā kā tu vēlies, lai katrā ēdienu reizē tev pasniedz zivis, tad mēs nezinājām cita padoma, kā tās novārīt. Un man šķiet, ka novārītas zivis nemaz negaršo sliktāk par ceptām, — viņa vēl piebilda.

Uz to nu leitnants Lāgerlēvs neteica ne vārda, un visi manīja, ka šoreiz virsroku guvusi Lūvisas jaunkundze.

Leitnants Lāgerlēvs būtu varējis ieiet pieliekamās telpā paskatīties, vai tiešām viss sviesta krājums jau izbeidzies; viņš jau arī varētu pasūtīt jaunu sviesta krājumu, bet viņš nedarīja ne vienu ne otru.

No šīs dienas viņš vairs nepirka ķīšus. Neatmaksājoties zivis pirkt, viņš sacīja, jo sievietes kļuvušas tik slinkas, ka vairs negribot zivis pienācīgi sagatavot. Un neviens nerunāja viņam pretī, kaut gan visi bija pārliecināti, ka viņš ir gluži tikpat priecīgs kā visi pārējie, ka nu vairs nebūs katru dienu jāēd ķīši.

Septiņpadsmitais augusts

I

Nemaz nav tik viegli izskaidrot, kā tas gadījās, ka leitnanta Lāgerlēva dzimšanas diena septiņpadsmitajā augustā izvērtās tādā lielā svētku dienā. Bet tas gan jāatzīst — ja jau vienā pašā Austrumemtervīkā atrodas vienkopus tik daudz apdāvinātu cilvēku, tad taču viņiem vismaz vienreiz gadā jāļauj parādīt arī savas spējas, ko viņi īsti var.

Ja, piemēram, ir trīs tik lieli runātāji kā inženieris Norēns no Herestades, riksdāga loceklis Nilss Andersons Bēvīkā un tirgotājs Teodors Nilsons Vistebergā, kuri runāja — pirmais patētiskā, otrs nopietnā, bet trešais poētiskā stilā, tad jau būtu tīrais kauns un noziegums, ja neviens viņus nedzirdētu uzstājamies nekur citur kā vienīgi mazos svinību gadījumos un draudzes sanāksmēs.

Un kur nu vēl tāds dzejnieks kā kantors Melanocs! Katru dienu no jauna viņš dzirdēja skolas bērnus stostāmies un neveikli mocāmies zviedru valodas labirintos. Tad taču vismaz vienreiz gadā vajadzēja gādāt izdevību, lai viņš šādi noniecinātai valodai ļauj atplaukt un skanēt arī svinīgās cildinājumu dziesmās.

Un ja vēl draudzē ir tik ievērojamu dziedoņu kvartets, kāds bija Gustavs un Jans Askeri no vecās mūziķu cilts, un abi brāļi Alfrēds un Tāge Šulstremi, kuriem piederēja veikals turpat netālu no baznīcas! Viņi visur, kur vien atklātībā uzstājās, saņēma pateicību un atsaucību, bet viņiem pašiem gan daudz vairāk patika, ja varēja kādreiz dziedāt svinīgos gadījumos arī tur, kur klausītāji patiesi prata viņus izjust un novērtēt.

Un vecais Askers, kas mēdza spēlēt zemniekiem kāzu gadījumos, kur neviens cilvēks par to nedomāja, kādas skaņas plūst no viņa klarnetes, ja tikai tā ietur takti un pacilā prātu, ak, viņš jau bija neizsakāmi laimīgs, kad septiņpadsmitajā augustā drīkstēja spēlēt Morbakā, kur viņā klausījās jaunas sirdis, kas viņa mākslu jo sevišķi cienīja un tad vēlāk sacīja, ka it nekur visā pasaulē neesot vairs tādas mūzikas, kuras skaņās klausoties varot tik lieliski dejot.

Un, kad sanāca kopā instrumentu sekstets, kurā piedalījās Gordšes instruktors Tāge Šulstrems un seržants Juhans Dālgrēns, kā arī kāds pārdevējs un divi muzikāli ciema skolotāji, kas paši bija sev iegādājušies instrumentus un notis un bija iemācījušies maršus, valšus un uvertīras, un lielu pulku tautasdziesmu, tad jau būtu vai tīrais noziegums, ja nebūtu nevienas svinīgas dienas, kad viņi varētu no sirds izspēlēties un saņemt par savām pūlēm pateicību un slavinājumu.

— Ja nu vēl radu vidū, kas vasaras brīvdienās mēdza ierasties Morbakā, arī atradās divi tik labi izpriecu sarīkotāji, kādi bija auditors Oriels Afcēliuss, kas bija apprecējis Lāgerlēva kundzes māsu, kā arī viņas sievas brālis Kristofers Valrots, tad gan varēja tikai priecāties, ka tik tālu lauku klusumā iespējams sarīkot tādus svētkus.

Un, ja vēl viesu vidū atradās īsta dzimusi primadonna, kāda bija Heda Hedberga kundze, skaistā un līksmā stokholmiete, kas bija reizē dziedātāja un skatuves māksliniece un, turklāt, kā radīta teātrim, kaut gan viņa bija apprecējusi nabaga Vermlandes leitnantu, tad gan var teikt, ka tā bija vienkārši nepieciešamība septiņpadsmito augustu Morbakā sagaidīt svinīgi, lai tikpat viņa, kā visi pārējie mākslas mīļotāji, varētu kaut reizi gadā parādīt savas dāvanas.

II

Pirmajā laikā, kad leitnants Lāgerlēvs dzīvoja Morbakā, septiņpadsmito augustu nosvinēja kā parastu dzimšanas dienu pie puķēm pušķota kafijas galda ar vainadziņu ap leitnanta Lāgerlēva kafijas tasi. Tuvākie kaimiņi ieradās viņu apsveikt, un, protams, viņus arī uzaicināja uz kafiju. Viesus pacienāja ar ievārījumiem, punšu un groku, un tā viņi vēl palika arī uz vakariņām, kas sākās tieši pulksten deviņos. Viņi visi jautri tērzēja savā starpā un pēc vakariņām parasti mēdza doties viesistabā, kur vēl drusku padejoja.

Bet acīmredzot visā apkārtnē drīz vien bija kļuvis zināms, ka šīs mazās dzimšanas dienu svinības bija ļoti jaukas un patīkamas, kaut gan nekādi ielūgumi netika izsūtīti, Morbakā ikviens bija mīļš viesis, kas pats tur neaicināts ieradās. Ar vienu vārdu sakot — viesu katru gadu kļuva vairāk un vairāk.

Jāsaka, ka arī ģimenes kļuva lielākas, jo, tikko mazie bērni varēja noturēties kājās un skraidīt apkārt, pat tos mēdza ņemt līdzi uz Morbaku, lai arī viņi varētu piedalīties leitnanta Lāgerlēva dzimšanas dienas svinībās. Un, ja pie kaimiņiem, kas jau bija gadu no gada paraduši nākt uz šo dzimšanas dienu, patlaban bija kādi viesi, tad, pats par sevi saprotams, arī tos aicināja līdzi uz Morbaku.

Neprecēti jauni cilvēki reizēm brauca jūdzēm tālu, lai mazliet varētu padejoties, un tā maz pamazām kļuva par paradumu ierasties septiņpadsmitajā augustā leitnanta Lāgerlēva dzimšanas dienā Morbakā. Arī attālāki radi mēdza tā iekārtoties, ka varēja taisni ap šo laiku tur ciemoties. Un, tā kā parasti septiņpadsmitajā augustā, vismaz leitnantam Lāgerlēvam dzīvojot, aizvien bija jauks laiks, tad viesi stundām ilgi varēja pastaigāties pa mājām un laukiem. Viņi tad pamatīgi apskatīja saimniecību un jauniekārtoto dārzu. Ja bija daudz jaunatnes, tad bieži iesāka dejot jau pirms vakariņām. Morbakā vienmēr gāja jautri un omulīgi, bet patiesībā neko daudz jautrāk kā citās mājās.

Bet tad leitnants Ādolfs Hedbergs ar savu jauno, skaisto sievu apmetās uz dzīvi Austrumemtervīkā. Nākamajā leitnanta Lāgerlēva dzimšanas dienā, kad visi viesi jau bija salasījušies, virtuvē ieradās kāda veca zemniece ar lielu olu grozu, ko tā gribēja pārdot. Viņu noraidīja, jo visiem bija darba pilnas rokas, ēdienus un dzērienus gatavojot, un nevienam nebija vaļas olu pirkšanai. Bet vecā zemniece neļāvās vis tik viegli atraidīties, viņa ar visu savu grozu devās uz verandu, kur leitnants Lāgerlēvs sēdēja savu viesu pulkā. Zemniece nemaz nebija no bailīgajām, viņa tik veikli prata iestāstīt un runāt, ka leitnantam Lāgerlēvam gribot negribot vajadzēja nopirkt olas, lai tiktu no vecās sievas vaļā. Bet, kad viņa jau bija naudu saņēmusi un iebāzusi svārku kabatā, viņa nemaz netaisījās projām doties, bet gan gribēja vēl izdibināt, kas visi šie kungi esot, vārdos asprātīgi apzīmējot viņu izskatu. Beidzot jaunajam leitnantam Hedbergam, kas arī sēdēja turpat, likās, ka tagad joku pietiek, un viņš atvēra savu mazrunīgo muti: — Nu, tagad pietiks, Heda!

Te vecā zemniece metās viņam klāt un iecirta īstu mazu pliķi, sacīdama:

— Bet, Ādolf, cik tas nejauki, ka tu viņiem pateici, kas es esmu!

Un, tiešām, tas nemaz nebija jauki, jo viņa bija tik labi pārģērbusies un turklāt runāja arī tik veikli vermlandiešu izloksnē, ka nevienam nebija ne prātā ienācis, ka tā varētu būt burvīgā stokholmiete.

Bet šis mazais joks atraisīja arī citus talantus, un, kad iestājās vakars, Kristofers Valrots iesāka dziedāt Ērika Bega dziesmas. Viņa balss gan nebija necik liela un plaša, bet priekšnesums toties bija ļoti labs, un visi klausītāji locījās aiz smiekliem. Un beidzot auditors Afcēliuss apsēja sev ap galvu mazu zīda lakatiņu, apsvieda mantiļu ap pleciem un nodziedāja un nodeklamēja „Emīlijas sirdspukstus". Tas bija šī vakara jaukākais priekšnesums, jo auditors bija vienkārši nepārspējams un neatdarināms, kad viņš attēloja jaunas meitenes sirdssāpes.

Pa šo priekšnesumu laiku kantors Melanocs sevī klusībā errojās, ka tikai pilsētnieki vien prot uzjautrināt leitnantu Lāgerlēvu un viņa viesus. Viņam pat likās, ka tas jau skar viņa godu.

Nākamā gadā piedalījās arī viņš.

Leitnants Lāgerlēvs bija uzdāvinājis Estanbijas skolai kādu skaitu nelielu šauteņu, kas bija pagatavotas Morbakā, lai arī skolas bērni iemācās apieties ar ieročiem. Viņš pat bija aizsūtījis uz skolu seržantu, lai tas bērniem parāda, kā ar tiem jārīkojas. Un te nu kantoram ienāca prātā likt visiem šiem bērniem marša taktī ierasties leitnanta Lāgerlēva dzimšanas dienā.

Pulciņš ieradās ar karogu priekšgalā, bungām rībinot. Visiem skolēniem plecos karājās mazās šautenes. Kad viņi tā soļoja pa aleju likās, it kā tuvotos vesels karapulks. Bērnu bija liels skaits, un gājiens aizsniedzās no saimes mājas līdz pat verandai, kur kantors Melanocs, kas viņus visus komandēja, uzsauca: „Stāt!"

Tad viņš teica uzrunas vārdus. Skolas bērni, viņš sacīja, esot atnākuši pateikties leitnantam Lāgerlēvam par to, ka gaviļnieks esot domājis, kā līdz ar garu izkopt un attīstīt arī viņu ķermeņa vingrumu. Tad viņš lika skolēniem maršēt pa kreisi un pa labi un parādīt, kā viņi prot nest savus ieročus.

Tas patiešām bija lielisks pārsteigums, kādu kantors bija izdomājis. Leitnants Lāgerlēvs bija ļoti laimīgs par to, un arī visi viņa viesi priecājās viņam līdzi.

Bet varam gan iedomāties, kā Lūvisas jaunkundzei un vecajai saimniecības vadītājai, un pašai Lāgerlēva kundzei bija ap sirdi. Jau tā viņām bija darba pilnas rokas, gatavojot svinīgās vakariņas, — kur nu vēl sagādāt kafiju un cepumus arī sešdesmit bērniem! Katru septiņpadsmito augustu viņas ar bailēm atminējās šo skolēnu parādi un cerēja, ka kantoram vairs otrreiz neienāks prātā ierasties Morbakā tik lielā pavadoņu skaitā.

Tai dienā, kad kantors uzstājās ar skolas bērniem, arī inženieris Norēns ar kundzi bija nolēmuši, ka nevarot taču ļaut vienīgi tuvāk dzīvojošiem draugiem uzņemties rūpes par leitnanta Lāgerlēva dzimšanas dienas priekiem. Vakarā bija brīnišķīga mēnesnīca, un te nu inženieris Norēns apvilka melnu samta mēteli un uzlika galvā spalvām izgreznotu veclaicīgu bereti, bet viņa kundze uzvilka senlaicīgu tērpu, kuplām sakrokotām piedurknēm. Un tad viņi abi uzveda dažas scēnas no Berjesona Ērika XIV turpat uz grantētā laukuma verandas priekšā.

Šī izrāde mēnesnīcā iznāca daudz skaistāka, nekā varētu iedomāties, jo Ēriks Norēns bija tā iedzīvojies karaļa Ērika lomā, ka katrs vārds likās nākam viņam no pašas sirds, un viņa sieva bija tik brīnumjauka un kautrīga, un mazliet bailīga, uz mata tāda, kādai vajadzētu būt Kārinai Monsa meitai.

Nākamā gadā Morbakā saradās vēl vairāk apsveicēju un viesu. Viens pajūgs pēc otra piebrauca pie verandas, un kabriolets sekoja kabrioletam. īsā laikā bija jau salasījušies septiņdesmit līdz astoņdesmit cilvēku. Acīmredzot visā plašajā apkārtnē jau bija kļuvis zināms, cik jauki klājas šai dienā Morbakā, kur ikviens var piedalīties dzimšanas dienas priekos.

Bet šoreiz leitnants Lāgerlēvs bija nobažījies, jo nekas sevišķs nebija paredzams. Šai dienā bija gluži tāpat kā jebkurās citās svinību dienās: jaunatne jau agrā pēcpusdienas stundā sāka dejot, kungi sarunājās savā starpā, dzerot glāzi groka, bet vecākās dāmas sēdēja viesistabā pie augļiem un saldumiem. Neviens negarlaikojās, jo auditors Afcēliuss tāpat kā prāvests Hammargrēns labi prata uzjautrināt sabiedrību. Bet nekas nenorādīja, ka gatavotos vēl kādi pārsteigumi vai priekšnesumi. Pat nevienu īstu dzimšanas dienas uzrunu nedzirdēja.

Leitnanta Lāgerlēva acis raudzījās visapkārt. Nekur nebija manāma noslēpumaina sačukstēšanās vai citas kādas pazīmes, kas norādītu, ka vēl kaut kas gatavojas.

Kad jau metās krēsla, Morbakā ieradās vēl vesels pulks ļaužu no apkārtējām mājām. Tie stāvēja lielos baros uz ceļiem un ap dzīvojamo namu un gaidīja. Leitnantam Lāgerlēvam bija žēl, ka šie skatītāji bija velti veikuši tālus ceļus, ierazdamies Morbakā, jo šoreiz nekas sevišķs nebija redzams.

Pie vakariņu galda viņš gan manīja tādas kā nepacietīgas gaidas klātesošo sejās.

Un tiešām! Lūk, jau nesa kādu ziediem rotātu atzveltnes krēslu un lūdza leitnantu Lāgerlēvu tur novietoties. Tikko viņš bija apsēdies izpušķotajā krēslā, stipras rokas to pacēla gaisā. Jans Askers lika atskanēt svētku maršam, kungi sniedza dāmām elkoņus, un gājiens lielā garā rindā aizvijās nakts tumsā. Tak ilgi nebija tā jāsoļo krēslā. Gājēji novirzījās uz dārza pusi, un, tikko viņi pagriezās ap dzīvojamās ēkas stūri, visa apkārtne atspīdēja raibu lampionu gaismā.

Leitnantu Lāgerlēvu nesa cauri apgaismotajām dārza ejām uz nelielo parku. Tā bija pirmā reize, kad Morbakā notika šāds uguņošanas mēģinājums, un pats gaviļnieks bija par to ļoti sajūsmināts, jo tikai tagad īsti varēja redzēt, cik Morbakas dārzs izskatās skaists. Vai tas tiešām bija tas pats zemes gabals, uz kura viņš kopā ar veco dārznieku vēl pirms nedaudz gadiem bija staigājis, mērīdams un stādīdams?

No visām pusēm atskanēja jūsmīgi saucieni. Cik tumšs un drūms izskatījās biezais koku puduris! Cik bezgalīgi un noslēpumaini likās ceļi un ejas zem koku lapotnes! Cik brīnumaini mirdzēja puķes krāsainajā apgaismojumā! Un vai koku lapu jums pār gājēju galvām nesavijās kā dārgā daudzkrāsainā krokojumā?

Gājiens apstājās kādā laukumā parka vidū. Te krēslu ar leitnantu Lāgerlēvu nolika zemē, un gaviļnieka acīm atvērās teiksmaina grota, kas bija veidota no lapām un ziediem. Pašā grotas vidū uz pjedestāla stāvēja dieve Flora un ap viņu vesels bars mazu nimfu, un tās visas dziedāja skaistās skanīgās balsīs pateicības himnu šī dārza radītājam.

— Tā jau es domāju, Heda! — izsaucās leitnants Lāgerlēvs, uzrunādams daiļo ziedu dievieti. — Es jau domāju, ka tu mani neaizmirsīsi!

III

Patlaban pulkstenis rāda četri pēc pusdienas. Ir septiņpadsmitais augusts, un Morbakā abas Lāgerlēvu jaunākās atvases, Selma un Gerda, uzpošas dzimšanas dienas svinībām, kad jumta istabiņā — viņas abas, protams, ir atdevušas savu istabu atbraukušiem radiem — iesteidzas kalpone, saukdama:

— Selma un Gerda, jums žigli jānāk lejā saņemt viesus! Vēl neviens nav

saģērbies, bet pirmie pajūgi jau iegriežas alejā.

Nu tikai mazajām meitenēm bija ko steigties, un gaišs prieks pildīja viņu sirdis. Tagad tikai sāksies! Septiņpadsmitais augusts klāt!

Viņas aizpogāja kleitiņas, piestiprināja mazo rozeti pie apkakles un tad steidzās lejā. Neviena liela, pieauguša cilvēka! Pat vecākā māsa nevar palīdzēt pie viesu saņemšanas, jo viņa patlaban nodarbināta teātra izrādes ģenerālmēģinājumā.

Viesi jau sēž verandā. Tur ir Nilsona kungs no Vistebergas ar kundzi un trim vai četriem maziem bērniem. Viņi aizvien mēdz ierasties pārāk agri, bet nekad gan viņi tā nesteidzās kā septiņpadsmitajā augustā. Un mazās meitenes par to nemaz nebrīnās. Visi cilvēki taču ilgot ilgojas, lai šajā dienā būtu Morbakā.

Varbūt viesiem, tāpat kā mazajām viesu saņēmējām, laiks velkas diezgan gausi, līdz piebrauc nākamie rati un ierodas pārējie mājinieki. Bet šodien septiņpadsmitais augusts, un šādiem sīkumiem neviens nepiegriež vērību.

Jaunieradušies viesi ir no tālienes. Tas ir mācītājs Alfrēds Ungers no Rietumemtervīkas ar savu ģimeni. Viņi piebrauc divjūgā, un aiz viņiem paliek veselas divas jūdzes garš ceļš. Rati pilni sievām un bērniem, bet pats mācītājs sēž uz bukas un kučierē kā labs zirgu pazinējs.

Leitnants Lāgerlēvs beidzot pilnīgi gatavs un tieši šai mirklī parādās verandā, pie kuras patlaban apstājas mācītāja Ungera zirgi.

—     Pie joda! — iesaucas leitnants Lāgerlēvs. — Ko tad tu esi ar saviem zirgiem izdarījis, Alfrēd! Viņi tik līdzīgi viens otram kā ola olai.

— Ciet jel klusu un vismaz savā dzimšanas dienā nenodod manus noslēpumus! — atsauc mācītājs Ungers.

Bet lieta tāda: mācītājam Ungeram ir divi skaisti braucamie zirgi, kas citādi būtu gluži līdzīgi viens otram, ja tikai vienam pierē nebūtu balts laukumiņš. Un te nu mācītājam bija ienācis prātā arī otram zirgam pabāzt zem siksnām, kas krustojas uz pieres, mazu baltas ādas gabaliņu, tā kā ikviens varēja nodomāt, ka abi zirgi uz mata viens otram līdzīgi.

Nevienam šis joks nebūtu ienācis prātā, un mācītājs Ungers pats bija lepns uz šo savu izdomu un bija to jau pastāstījis arī vienam otram draugam, arī leitnantam Lāgerlēvam.

Jāsaka, ka no Rietumemtervīkas mācītāja mājām neieradās tikai viens pajūgs vien, mācītāja ratiem tūlīt sekoja siena ore, un tā bija kā piebāzta jauniem cilvēkiem. Tie visi bija radi no Karlstades, un visi priecājās, ka ieradušies īstā laikā, tā, ka var tikt līdzi uz Morbaku.

Tagad pajūgs seko pajūgam. Ierodas radi no Gordšes mājām, kas ir vistuvākie un vismīļākie no visiem viesiem. Viņu — vesela pajūgu rinda. Vispirms, viņu pašu nav mazums, un tad vēl viņi paņēmuši līdzi arī Orielu un Georginu Afcēliusus, un Kristoferu Valrotu, un tā māsu Jūliju, kas dzīvo pie viņiem.

Vienā no Gordšes māju ratiem manāmi dīvaini balti saiņi, kurus tūlīt aiznes uz teātra telpām. Selma un Gerda vai deg aiz ziņkāres. Viņas nu iztaujā mazās Valrotu meitenes, kas gan tais saiņos varot atrasties, bet mazās cieši apsolījušās nevienam to neizpaust. Tikai tik daudz viņas drīkst pateikt, ka tēvocis Oriels izdomājis kaut ko neparasti jautru.

Tad ierodas vecais inženieris Īvans Varbergs no Angersbijas, un viņa kabriolets pilns jaunu daiļu meiteņu.

Kas tā par līksmību verandā! Šitāds vecpuisis kā šis Īvans Varbergs! Kas tad viņam ienācis prātā?

Visi gan zina, ka šīs jaunās daiļās meitenes ir viņa māsas meitas, kas ieradušās vasaru pavadīt pie viņa Angersbijā, tak viņiem gribas atbraucējus drusku samulsināt.

Mazās Lāgerlēvu meitenes nevar vien nobrīnīties, ka nekur vēl nav redzama Hedas kundze. Viņa vairs nedzīvo Emtervikā, bet visi cerējuši, ka viņa tomēr ieradīsies un tad atkal kaut ko jaunu izdomās vai uzvedīs. Mazajām pat liekas, ka tas nav nekāds īsts septiņpadsmitais augusts, kad Hedas kundzes trūkst.

Tagad ierodas tuvākie kaimiņi. Mācītājs Milēns ar saviem dēliem pārgājis dzīvot citā apvidū. Bet toties no tuvējām mācītāju mājām viņa vietā tagad ierodas lielais skaistais mācītājs Lindegrēns ar savu mazo omulīgo sievu un no lejas kaimiņu mājām arī Olova tēvs ar Ķērstas māti.

Viņi abi nav vienīgie zemnieki, kas atnākuši apsveikt leitnantu Lāgerlēvu. Arī vecais Jans Larsons no Dienvidosas atnācis ar savu meitu. Riksdāga loceklis no Bēvīkas ierodas ar savu sievu un Vestmīras baznīcas priekšnieks ar savējo.

Tā kā nekādi ielūgumi nav izsūtīti, tad mazajām meitenēm visai interesanti stāvēt turpat blakus leitnantam Lāgerlēvam verandā un skatīties un raudzīties, kas gan tur nāk. Bet kādu viesi gaida lielā nepacietībā, un tas ir Jans Askers. Kaut tikai viņu kaut kas neaizkavētu ierasties! Kaut jel viņš drīzāk būtu klāt!

Mazās meitenes mēģina atnācējus saskaitīt, bet tas gan viņām neizdodas. Ļaudis plūst no visām pusēm — viņu droši vien jau būs kāds simts! Bērniem ļoti patiktu, ja tas tiešām tā būtu. Cik lieliski būtu, ja varētu teikt, ka septiņpadsmitajā augustā Morbakā salasījies simts viesu!

Bet šī viesu sagaidīšana tikai tāds ievads visam tam, kas tagad sekos, gluži tāpat kā kafijas dzeršana turpat zāļu laukumā. Mazās nemaz nevar sagaidīt, kad tā beigsies.

Beidzot sākas īstie svētki. Pūtēju sekstets ar visiem saviem mirdzošajiem instrumentiem novietojas uz verandas kāpnēm. Kungi pasniedz dāmām elkoni, atskan marša skaņas, un, ar mūziku priekšgalā, garā viesu rinda, pāris pēc pāra, aizvijas pa dārza celiņiem lejā uz parku.

Tur nu novietojas ap kādu galdu, uz kura atrodas neskaitāmi daudz glāžu, kas pildītas ar bišofu un punšu, jo vīnu Morbakā nekad nepasniedz. Glāzes izdala viesiem; tagad sākas dzimšanas dienas runas un novēlējumi leitnantam, tas jau pats par sevi saprotams.

Inženieris Ēriks Norēns un riksdāga loceklis Nilss Andersons no Bēvīkas, tāpat kā Nilsona kungs no Vistebergas, stāv visi trīs un gaida, kad varēs katrs noturēt savu runu. Viņi skatās viens otrā un vēl vilcinās, jo neviens negrib otram aizsteigties priekšā.

— Nu, vai būs drīz? — iesaucas leitnants Lāgerlēvs. Svinīgās runas nav viņa gaumē, un viņam vislabāk patiktu, ka šī programmas daļa būtu visīsākā.

Te pēkšņi viņš turpat sev blakus dzird gaišu skanīgu balsi ar jauko Stokholmas akcentu, un, kad viņš atskatās atpakaļ, viņš ierauga daiļu čigānieti, kas iznākusi no krūmiem un lūdz viņam atļauju pazīlēt. Viņa paņem gaviļnieka kreiso roku savējā un sāk stāstīt un izskaidrot rokas līnijas.

Leitnants Lāgerlēvs pagājušā ziemā bijis ļoti slims, un vasarā viņam bija vajadzējis vēl otrreiz aizceļot uz Stremstadi, lai uzlabotu savu veselību. Bet viss, ko viņš redzējis un piedzīvojis šai ceļojumā, čigānietei tik gaišs kā diena, viņa to visu sīki un skaidri nolasa viņa rokā un turklāt vēl pasaka to jaukā skanīgā dzejā. Tas viss skan tik nepasakāmi līksmi, reizēm arī asprātīgi un pat mazdrusciņ ļaunprātīgi, tā ka visiem klausītājiem skaļi jāsmejas un pats leitnants Lāgerlēvs gluži sajūsmināts.

— Tu gan aizvien proti būt pirmā, Heda! — viņš izsaucas.

Kad Hedas kundze uzsaukusi leitnantam — sveiks! — un pati ievadījusi daudzkārtīgos urrā saucienus, ko sekstets pavada fanfaru pūtieniem, Hedas kundze pamāj trim runātājiem un saka:

— Ļoti lūdzu jūs atvainot, ka stājos jums ceļā un traucēju. Bet tagad pienākusi vietējo kārta.

Un tūlīt, tepat aiz dārza kokiem, jau atskan Jana Askera klarnete un pavīd spīdīgas bruņas un bruņucepures.

Te nu izrādās, ka Jans Askers un kantors Melanocs sastapuši trīs nemirstīgos dievus — Freju, Odinu un Tūru, kas ceļā uz Morbaku apmaldījušies. Viņi parādījuši dieviem ceļu, un, kad nu visi laimīgi ieradušies, smaidīgie dievi var paši izteikt, kas viņiem sakāms.

Bet viņi vis nerunā. Visi trīs dievi dzied pazīstamā melodijā „Nāc, mīļais maijs…" dziesmu, kas apdzied visu, ko vien leitnants Lāgerlēvs te, Morbakā, uzcēlis un sasniedzis. Katrs vārds ir tīrā patiesība, un var redzēt daudzus, kuriem acis pildās asarām; Pats leitnants dziļi aizkustināts par sava vecā drauga darināto dziesmu.

— Tu šodien tiešām esi lielisks, Melanoc, — viņš saka. — Jā, Heda, man tā vien šķiet, ka šoreiz laurus iegūs vietējie.

Šādā veidā svētku svinības laimīgi ievadītas. Viesi sadalās pulciņos pa visu dārzu, viņi gan apskata ogulāju krūmus un augļu kokus, gan mēģina nogaršot agrīnos ābolus, kas Morbakā tik labi padodas un jau gandrīz gatavi.

Bet drīz vien atskan jauns fanfaru aicinājums. Atkal kungi sniedz dāmām elkoņus un ved viņas pa dārza ejām atpakaļ uz dzīvojamo namu un tad pa bēniņu kāpnēm augšā.

Bēniņos pa to laiku ierīkots teātris un arī telpas skatītājiem; skatuve aizsegta baltiem aizkariem. Šis teātris ir Lāgerlēva kundzes roku darbs, un viss iznācis tik jauks, cik vien var iedomāties.

Pēc maza brītiņa paceļas priekškars un sākas kāda alegoriska spēle ar dziedāšanu, ko vēl šai pašā priekšpusdienā sacerējis Oriels Afcēliuss, un tā saucas: „Mūks un dejotājas".

Darbība norisinās leitnanta Lāgerlēva dzimšanas dienā 1819. gada septiņpadsmitajā augustā. Pie jaunpiedzimušā šūpuļa vis neierodas parastās fejas, bet gan divas alegoriskas personas, kāds mūks un dejotāja. Dejotāja vēlas, lai mazais puisītis kļūtu par jautru un dzīvespriecīgu kavalieri, bet mūks turpretim grib, lai no viņa dienās izveidojas nopietns askētisks vīrs. Pēc visai dzīva strīdiņa viņi beidzot tomēr vienojas: ikkatrs no viņiem abiem drīkst vadīt pusi no šī mazā Morbakas bērniņa dzīves gaitām. Zināmu laiku šis mazais dienās būs jauns un dzīvespriecīgs virsnieks, kas baudīs dzīvi visā viņas pilnībā, un tad vēlāk, savā otrajā dzīves pusē, viņš atteiksies no pasaules un dzīvos Morbakā kā klosterī, pilnīgā atturībā, nododamies tikai labiem darbiem vien.

Tas tiešām lieliski un neatdarināmi! Oriels Afcēliuss ir mūks, un Kristofers Valrots attēlo jauno dejotāju, tērpies plīvuri. Viņi abi dzied ārijas un duetus no pazīstamām operām, viņi žestikulē un svinīgi sarunājas un strīdas savā starpā, līdz beidzot vienojas un izbeidz strīdu izteiksmīgā dejā — pas de deux.

Kad priekškars nolaidies, aplausiem nav gala. Atskan jūsmīgi saucieni, klaudzina kājām, māj rokām uz visām pusēm. Lāgerlēva kundzei lielas bailes, ka tikai neielūst bēniņu griesti, jo aplausu vētra izvēršas pārāk stipra. Bet te leitnants Lāgerlēvs sauc skaļā balsī:

— Paklau, Melanoc, tagad atkal atbraucēji guvuši virsroku!

Morbakas jaunieši arī iestudējuši nelielu skatuves gabalu, un tieši viņu

dēļ jau arī šī skatuve ierīkota. Bet tagad, kad viņiem jāuzstājas, viņu drosme un uzņēmība gandrīz vai izgaisusi. Viņiem nav nekā līdzvērtīga, ko viņi varētu nostādīt tēvoča Oriela alegorijai blakus.

Annai Lāgerlēvai patlaban tikai četrpadsmit gadu, un šodien viņai pirmo reizi jāuzstājas īstā lomā uz skatuves. Ludziņa saucas „Cigārs", un viņai jāspēlē jaunās sievas loma.

Bet viss izdodas labi, un tas ir Annas Lāgerlēvas nopelns. Kur gan mazajai meitenei radusies tāda drosme un tādas skatuviskas dāvanas? Viņa tēlo tik jauki un tik droši, ka skatītāji nemaz nevar atjēgties no brīnumiem.

— Šī mazā meitene vēl dienās kļūs īsta siržu lauzēja, — viņi spriež.

— Bet mazā jau tagad ir skaistule! — atskan no citas puses. — Un cik lieliski viņa spēlē!

Aplausiem nemaz nav gala. Mazo tēlotāju izsauc un izsauc atkal no jauna.

— Vai nu tu redzi, leitnant, — sauc kantors Melanocs, — ka vietējie nemaz nepaliek iepakaļ!

Beidzot tomēr visi dodas atkal pa kāpnēm lejā, un sākas dejas un savstarpējās sarunas, tāpat arī punša nogaršošana un jautri nostāsti, kuriem līdz šim nebija atlicis laika.

Vakariņas sākas tikai ap pusnakti, un tad atkal aizdegas raibie lampioni. To vairs nedrīkst trūkt. To krāsainā gaisma atspīd katru gadu.

Tikai šogad apgaismošanu pārcēluši uz zaļo mauru turpat dzīvojamās ēkas priekšā. Ak, cik tas gan izskatās skaisti! Lūvisas jaunkundzes puķes atspīd un liesmo daudzkrāsainajās ugunīs, sēru oša zaros rotājas gaismas plūsma, un tumšajos krūmājos iedegas košās uguns puķes.

Nu sarodas visi, lai noskatītos uguņošanā. Skatītāji apstājas kā apžilbināti. No kurienes gan nāk viss šis krāšņums? Visi jūtas kā īstā pasaku pasaulē.

Un te kvartets uzsāk savu dziesmu, un tā vēl jo vairāk pacilā klātesošo sirdis.

Bet tad notiek kaut kas neparasts. Liekas, ka liega vēja pūsma apņemtu visus ar savu maigumu. Neviens nezina, ko tas nozīmē, bet visi šie cilvēki, kas te jau gandrīz desmit gadus dzīvojuši un turējušies kopā, kas apmainījušies domām, kas dejojuši, dziedājuši, uzveduši lugas, klausījušies svinīgās runās un dziesmās, viņi visi, liekas, pēkšņi izjūt kaut ko kopīgu, un tagad, nakts burvībā, baudot jauko dziesmu skaņas, viņus visus pārņem kā salds noreibums. Cik brīnišķīga gan ir dzīve! Cik skaisti un dārgi ir šie acumirkļi! Katrs elpas vilciens ir bauda.

Viss, ko šie dziedātāji stāsta savās dziesmās, katrs vārds, katra skaņa rod dzīvu atbalsi. Un vēl vairāk. Visi jūt, ka šis saviļņojums ir kopējs. Viņi visi ir kā vienoti vienā vienīgā laimes izjūtā.

Un te Hedai Hedberga kundzei rodas iedvesma. Viņa nostājas uz verandas kāpņu augstākā pakāpiena un dzied Vermlandes dziesmu.

Un visi, visi dzied viņai līdzi. Šai dziesmā visu sirdis rod savu izteiksmi. „Ak, Vermlande, tu skaistā, tu brīnumainā zeme!"

Gandrīz varētu teikt, ka pat krūmi un koki dzied līdzi. Jā, liekas, ka arī

visi Morbakas rūķīši un labie gariņi sapulcējušies tur, zem lielās kuplās kļavas, un skaistajās dziesmu skaņās sāk savu deju.

Cilvēki spiež viens otram roku, daudzu acīs atmirdz asaras, bet neviens par to nebrīnās. Visi jūtas tik neizsakāmi laimīgi, ka drīkst dzīvot; nav nemaz iespējams atturēt asaras.

Kad dziesma apklust, inženieris Norēns nostājas tai pašā vietā, kur stāvēja Heda Hedberga kundze. Viņš grib izteikt vārdos šīs stundas nozīmi.

— Šodien ir septiņpadsmitais augusts, — viņš iesāk. — Nevis dziesmas un teātris, nevis dejas un cilvēku pūlis ir tas, kas mūs visus te aizkustina un dziļi saviļņo, bet gan tas, ko mēs visi jūtam savās sirdīs — tā ir mīla, dziļa cilvēku mīlestība, kādu vien cilvēki viens otram var sniegt, kas šai naktī apņem mūs visus.

Un, lūk, tā ir tā, pēc kā mēs visi ilgojamies, tā ir tā, kas lika mums visiem še sapulcēties. Tā arī ir tā, ko atkal nākamā gadā mēs visi ieradīsimies še uzmeklēt.

Kā gan tas nāk, mīļais brāli Ērik Gustav, ka mums visiem gadu no gada atkal jāierodas šeit, lai mēs varam izjust, ka esam apmierināti ar savu likteni, ka esam lepni uz savu tēviju un esam laimīgi paši par sevi un par visiem, kas ir ar mums? Tu neesi nekāds liels un ievērojams vīrs. Tu neesi arī veicis nekādu slavenu darbu. Bet tevī mājo jūtīga, atklāta sirds, un tu esi pilns lielas labvēlības pret ikvienu. Un mēs visi zinām, ja vien tu spētu, tu mūs visus slēgtu savās rokās, vienā vienīgā lielā apkampienā.

Tādēļ arī tev izdodas mums katru gadu no jauna dāvāt šo laimes izjūtu un šīs svētlaimības pilnās stundas, tu mums atver mazu paradīzi, ko mēs visi savā Austrumemtervīkas izloksnē dēvējam par septiņpadsmito augustu.

PĒCVĀRDS

Tas bija 1919. gada 17. augustā.

Biju likusi sasiet tik skaistu vainagu, cik skaistu vien Morbakā bija iespējams pagatavot, un ar šo vainagu sev priekšā ratos braucu uz baznīcu. Es pati biju svinīgi uzposusies, rati bija par jaunu nokrāsoti un spīdīgi nolakoti, un zirgiem bija vislabākais iejūgs.

Tā bija tik skaista diena, kādu vien var iedomāties. Gaiši saules stari pārplūdināja visu zemi, gaiss bija tik silts kā vasaras vidū, un pie debesīm peldēja daži skaisti, balti mākonīši. Ne vēja, ne vismazākās vēsmiņas.

Bija svētdiena. Redzēju bērnus svētdienas tērpos rotaļājamies pagalmos un vīrus un sievas svētku drēbēs pošamies uz baznīcu. Kad braucu cauri ciemam, tad govis, aitas un vistas vis neskrēja pāri ceļam kā darbdienās.

Un visur bija jūtams briedums un pārticība kā senajos, vecajos laikos.

Visi siena šķūņi, kuriem man nācās braukt garām, bija tā piebāzti, ka pat durvis un lūkas vairs nevarēja aizvērt. Rudzu laukos stāvēja kūlis pie kūļa garās rindās, un Osas māju priekšā ābelēm līka zari zem gataviem, jau sārti mirdzošiem augļiem. Nesen apsētajos laukos dīga jaunā labība, un izskatījās, ka brūnīgsnējai zemei būtu pārsegts gaišs, zaļš plīvurs.

Man, tā braucot, ienāca prātā, cik ļoti tas viss būtu iepriecinājis leitnantu Lāgerlēvu, kura simtā dzimšanas diena bija tieši Šodien. Te visapkārt raudzījās turība un pārticība; nebija vis tā kā 1918., 1917., 1915., 1914. un 1911. gadā, šai briesmīgajā laikā, kad te valdīja tikai sausums un neauglība.

Jā, šis skats būtu viņu iepriecinājis; viņš pamātu ar galvu un jautri sacītu, ka visā Vermlandē neesot nevienas tādas draudzes, kur viss tik labi audzis, kā taisni šeit, viņa draudzē.

Visu laiku manas domas kavējās tikai pie tēva. Cik reižu viņš pats bija mērojis šo ceļu, un es varēju labi iedomāties, cik dzīvā uzmanībā viņš pievērstos visām te notikušajām pārmaiņām. Viņš būtu norādījis uz katru jauni pārkrāsotu namu, uz katru jaunieliktu logu, būtu norādījis uz katru jumtu, kas nesen noklāts jauniem dakstiņiem. Viņš it sevišķi priecātos par „Framu" Osā, ka tā palikusi tāda pati, kā bijusi. Bet, ja viņš ieraudzītu, ka vecā Jana Larsona dzīvojamā māja, kas savā laikā bija vislepnākā visā apkārtnē, tagad noplēsta, tad viņam gan sāpētu sirds, jā, viņš dziļi sajustu šī vecā nama trūkumu.

Leitnants Lāgerlēvs nekad nebija turējies pretī pārmaiņām un jauninājumiem, kaut arī viņa laikā drīkstēja palikt tādas lietas, kas saglabājušās no senseniem laikiem. Droši vien viņš arī sacītu, ka mēs te esam vienīgie, kas vēl aizkavējušies, jo te vēl līdz šai dienai saglabājušies laika zoba sašķobītie mūri. Bet, ka grāvji ceļmalā vēl aizvien stāv nezālēm pieauguši, ka tilti, kuriem jābrauc pāri, pilni daudziem bīstamiem caurumiem, un ka šur tur ceļmalā var vēl ieraudzīt arī pa mēslu kaudzei, nē, par to gan viņš nemaz nepriecātos.

Kad nonācu pie krustceļa, kur izbeidzas lauku ceļš un sākas lielceļš, jutu, cik patīkami man būtu viņam parādīt vareno peldviesnīcu, kas redzama tur augšā, pakalnā, es varētu viņam arī pastāstīt, ka tagad Osas avotus vasarā apmeklē daudzi simti peldviesu. Jā, par to gan viņš ļoti priecātos, jo viņš taču tik ilgu laiku bija sevī nēsājis un lolojis domu, ka te reiz vajadzētu pacelties lielai peldu iestādei. Un šī viņa doma tagad kļuvusi īstenība, to viņš nu redzētu pats savām acīm.

Ak, cik ļoti man gribētos, ka viņš sēdētu man blakus ratos, kad es tagad braucu pāri Emtas tiltam! Tad es viņam varētu parādīt, ka upe pēdējos gados beidzot regulēta un tagad tek taisnā līnijā starp saviem krastiem. Tagad tā vis nevarēja pēc lieliem lietiem kāpt laukā no krastiem un pārplūdināt visu Morbakas ieleju, pārvēršot to ezeros.

Braucot gar Estanbijas skolas namu, man likās, ka redzu viņu pašu tur, skolas pagalmā, kā aizvien priecīgu un apmierinātu; viņš stāv bērnu pulciņā un pilnām riekšavām izbārsta mazajiem sīku kapara naudu.

Neskaitāmas reizes esmu viņu dzirdējusi sakām, ka skolas mācības esot tautai tīrā nelaime un tās vēl nodarīšot lielu ļaunumu. Un tomēr katru reizi, kad pienāca eksāmenu laiks, viņš devās uz Estanbiju un stundām ilgi palika tur, kamēr viņa labais draugs kantors Melanocs lika bērniem atsacīt katķismu un pārbaudīja viņus vēsturē, rēķinos un glītrakstīšanā. Nevaru iedomāties, ka būtu vēl kāds, kas vairāk priecātos par veiksmīgajām atbildēm, par labajām liecībām un godalgām, nekā leitnants Lāgerlēvs. Atceros vēl, cik bieži man pašai senāk par to bija jābrīnās. Bet tagad es viņu gan saprotu, jo, tiklīdz runa gāja par bērniem, viss pārējais viņa acīs kļuva mazvērtīgs.

Man iespiedies atmiņā, kā bija toreiz, kad mēs braucām pāri baznīcas laukumam. Ļaudis, laipni sveicinādami, atkāpās mūsu pajūga priekšā, kur sēdēja leitnants Lāgerlēvs, priecīgi smaidīdams, roku gandrīz nepārtraukti turēdams pie cepures. Un tagad, kad es braucu pār šo pašu laukumu, man likās, ka es esmu gluži vientuļa un atstāta. Es sēdēju viena pati ratos, un visu to daudzo cilvēku pūlī, kas bija atnākuši uz baznīcu, biju vienīgā, kas vēl iedomājās, ka šodien ir mana tēva simtā dzimšanas diena.

Izkāpu no ratiem un iegāju kapsētā, lai noliktu uz tēva kapa līdzatvesto vainagu. Un mana noskumušā sirds raudāja par visiem tiem mīļajiem aizgājušiem, kas tur gulēja aprakti un kas visi manai sirdij bijuši tik dārgi. Tēvs un māte, vecmāmiņa un krustmāte, un vecā saimniecības vadītāja — viņi visi te atdusējās, es biju viņus atvedusi šurp un guldījusi zemē mūžīgam mieram.

Kā es ilgojos pēc visiem un kā vēlējos, kaut jel viņi vēlreiz varētu atgriezties tai Morbakā, ko es biju ar savu darbu no jauna uzcēlusi!

Bet klusi un neaizsniedzami viņi gulēja tur, zem velēnām. Likās, viņi mani vairs nedzird.

Bet varbūt tomēr viņi dzird. Varbūt visas tās atmiņas, kas pulcējās ap mani pēdējos gados, nāk no maniem mīļajiem! Es to nezinu, bet man tik ļoti gribētos tam ticēt.

II BĒRNĪBAS ATMIŅAS

...

Āline Laurele

Mēs priecājāmies, ka iznāca tik jauki, ka dabūjām Morbakā tik patīkamu mājskolotāju.

Viņas vārds ir Āline Laurele, un viņas tēvs dzīvoja Karlstadē, kur strādāja par pirmās šķiras mērnieku, un droši vien bija bagāts, kamēr bija vēl dzīvs. Bet, kad viņš nomira, Ālines māte kļuva nabaga; un Ungera kundze Rielumemtervīkā, kura bija Ālines mātesmāsa, norunāja ar manu tēvu un māti, ka Āline parnākšot pie mums un mācīšot Annai un man franču valodu un spēlēt klavieres.

Un mēs priecājāmies arī, kad iznāca tik jauki, ka viņa ņem sev līdzi māsu, kuras vārds ir Emma; viņa ir tikai desmit gadus veca, un viņa arī dzīvos pie mums un mācīsies pie Ālines kopā ar mums. Un arī no Emmas var redzēt, ka viņi bijuši pārtikuši, jo viņai ir ļoti daudz mameluku* ar smalkiem brodējumiem, kurus viņa ir mantojusi no Ālines un citām māsām; tomēr mēs te, Morbakā, gan tādus nekad neesam lietojušas. Un svētdienas rītos Emma ņemas, lai piediegtu mamelukus [1] savām biksītēm, un šis darbs tai prasa briesmīgas pūles, jo daži ir par platu un daži par garu; un kad nu viņa biksītes uzvelk, tad gadās, ka viena kāja nokarājas līdz pat pēdai, bet otra tikko aizsniedz celi. Mēs neuzskatījām šos piediegtos mamelukus par skaistiem, visvairāk vēl arī tad ne, ja tie ir piešūti šķībi, bet Emma laikam domāja, ja viņai ar tiem ir pilna vai visa atvilktne un pie

tam tie ir skaisti izrakstīti, tad jau jālieto vien ir.

Un arī tas bija diezgan savādi, ka taisni tajā rudenī, kad Āline pie mums ieradās pirmoreiz, es tiku aizsūtīta uz Stokholmu, lai tur ņemtu vingrošanas stundas; un tur es dzīvoju Klāras ielas septītā numurā pie krusttēva Oriela Afcēliusa un mātesmāsas Georginas un Elīnas, un Ālana.

Un es biju projām visu ziemu, tā, ka es Ālini nemaz neredzēju līdz nākošajam pavasarim. Es biju tik priecīga, ka varēšu drīz braukt uz mājām, tomēr drusciņ arī baidījos, jo zināju, ka mums tagad ir mājskolotāja, un man bija tāda pārliecība, ka visas mājskolotājas ir vecas, neglītas un dusmīgas.

Un, kad es pārrados no Stokholmas, man bija Panamas platmale ar baltzilu lenti apkārt un balta spalva ar sprādzi virsū, un arī zils vasaras mētelis ar spožām pogām; bez tam krustmāte Georgina bija man pasūtījusi zilbaltraibu muslīna tērpu, un tā es biju vareni lepna. Un vingrošanas paņēmieni bija man darījuši daudz laba, tā, ka gandrīz nemaz nevarēja manīt, ka es kliboju. Pie tam biju arī pamatīgi augusi un kļuvusi krietni gara, un nebiju vairs arī tik bāla un vāja, kāda biju pirms braukšanas uz Stokholmu, bet tagad biju apaļa un ar sārtiem vaigiem. Mati man nokārās bizē pāri mugurai un nebija vairs sasprausti pie ausīm, tā, ka mājnieki mani knapi varēja pazīt. Viņi teica, ka pavisam cita Selma esot pārbraukusi no Stokholmas.

Kad es ieraudzīju Ālini, biju pavisam pārsteigta, tādēļ, ka viņa bija jauna un skaista, un man viņa iepatikās no pirmā acumirkļa. Bet, kad Āline ieraudzīja mani, viņai likās, ka esmu maza izlaista stokholmiete, un viņa baidījās, ka būšu ļoti izlutināta un klīrīga.

Es biju ļoti ilgi bijusi projām no mājām. Man bija tik daudz ko stāstīt, ka es visu laiku pļāpāju bez apstāšanās. Es stāstīju, ka biju apmeklējusi operu un dramatisko un mazo teātri, bijusi pirmajā maijā zvēru dārzā un tur redzējusi karali Kārli XV un karalieni Lūvisu ar mazo Sēsanu. Tad vēl ziņoju, ka Luīse Tisēliuse, kura bija visskaistākā jaunā meitene Stokholmā, apmeklēja to pašu vingrošanas skolu, kurā gāju es un kurā es viņu katru dienu redzēju. Stāstīju arī, ka tā māja, kurā dzīvoja krusttēvs Oriels, piederēja kādam hercogam, kurš bija francūzis un saucās d'Oriente, un ka viņam bijuši zirgi un rati, kučieris un sulaiņi, un ka viņa tēvs franču revolūcijā ir bijis kaut kas briesmīgs. Un tad es rādīju skaistās grāmatas, ko man kā Ziemsvētku dāvanas bija pasnieguši krusttēvs ar krustmāti; bez tam es lielījos ar plašajiem bērnu svētkiem Ziemsvētkos, ko bija sarīkojis lieltirgotājs Glosemeijers un kuros es ar Elīnu un Ālanu arī biju ieaicināta, un ka mēs tur drīkstējām noplēst visu Ziemsvētku eglīti un pie tam vēl dabūjām pa saldumu maisiņam līdzi, kad gājām mājās. Un ka esmu bijusi Lejas veikalā, kur redzējusi ļoti daudz rotaļlietu un strūklaku ar sarkaniem, ziliem un zaļiem ūdeņiem, ko sauca par kalospinterokromatokreni Visu to noklausījās arī Āline Laurele, tomēr viņa neko neteica, bet nodomāja pie sevis, ka šī Selma, kas pārbraukusi no Stokholmas, ir pavisam vīzdegunīga maza skuķe.

Tomēr visļaunākais bija tas, ka es visu laiku pieturējos pie stokholmiešu izrunas veida. Lai gan es pati to labi nepratu, tomēr Āline Laurele to turēja par pierādījumu, cik klīrīga un bezprātīga es esmu, jo, kas ir dzimis Vermlandē, tam patiesi nav ko kaunēties no savas mātes valodas.

Es mētājos apkārt tādiem vārdiem kā: Karalienes iela, Bercēliusa parks, Slūžu dambis, Blāsijas sala; es stāstīju par sargu parādēm un karaļa pili; biju apmeklējusi arī katoļu baznīcu un tur redzējusi svētā Jura tēlu un Doma baznīcā skatījusi pastarās dienas gleznu. Tāpat biju arī lasījusi no krusttēva visus Valtera Skota romānus un ņēmusi stundas pie kādas laipnas skolotājas, kas bija teikusi, ka esot pārliecināta, ka es, kad izaugšot, varēšot kādreiz būt skolotāja.

Visu to noklausījās Āline Laurele un nodomāja savā prātā, ka ar tādu meiteni, kas ir tik iedomīga, viņa gan nekad nevarēšot iedraudzēties.

Un, tā kā tagad palika tikai dažas nedēļas līdz vasaras brīvdienām, kad Āline un Emma brauks projām pie savas mātes Karlstadē, tad tēvs teica, ka tagad vairs neesot vērts sākt mācīties pie Ālines un ka es varot brīvi un savā vaļā laiku pavadīt līdz rudenim. Un tas man bija ļoti patīkami, ka varēju iet uz virtuvi un pļāpāt ar saimnieci; tur es varēju apskatīt Gerdas lelles un rotaļāties ar suņiem un kaķiem; lasīju arī mātei priekšā Neselta „Vēsturi sievietēm" un palīdzēju krustmātei Lūvisai dārzā stādīt un sēt. Un kad es tā pāris dienas biju pavadījusi, sāku priekšpusdienās iet bērnu istabā stundās, ne jau lai lasītu, rēķinātu vai rakstītu, bet vienkārši, lai redzētu, ko viņi tur dara.

Āline patlaban pasniedz ticības mācību un pārklausa Annu un Emmu katķismā. Un Anna pašlaik uzsaka garo un grūto Bībeles pantu:

„Tā pagāni, kuriem nav baušļu…"

Pēc tam, kad Anna ir pabeigusi savu uzsacīšanu, Āline sāk pārrunāt ar viņu un Emmu par sirdsapziņu. Viņa izskaidro garo un grūto Bībeles pantu tik labi, ka ne vien Anna un Emma saprot visu labi, bet arīi es līdz ar viņām. Man liekas, ka Ālinei ir taisnība, kad viņa saka, ka mums vienmēr vajag darīt to, ko mums liek sirdsapziņa, tad mums nebūs jācieš sirdsapziņas mokas.

Kad stunda ir beigusies, pulkstenis nosit vienpadsmit, un Annai un Emmai ir brīvas desmit minūtes ārā parotaļāties un palēkāt, bet es palieku turpat bērnu istabā.

Es nostājos Ālinei blakus, un mani vaigi kļūst pavisam karsti, un es prasu tik klusā balsī, ka mani tikko var sadzirdēt, vai viņa man palīdzētu. aizsūtīt divdesmit četrus šiliņus Laksas dzelzceļa stacijas sarga sievai, kura turpat dzīvo.

—   Jā, es varēšu gan palīdzēt, — saka Āline, — ja tikai tu zini, kā viņu sauc

—    Nē, to gan es nezinu, — es saku, — bet, redziet, tas bija tā: kad vilciens, ar kuru braucu mājās, pienāca pie Laksas stacijas, tas pārbrauca kādu dzelzceļa sargu. Es viņu neesmu redzējusi, bet vilcienā runāja, ka viņš pārbraukts vidū pušu.

—Ak, tā, — Āline ieteicās, — un tagad tu domā, ka jāpažēlo viņa sieva?

—Viņa tik šausmīgi kliedza, — es sacīju. — Viņa atskrēja uz staciju aizelsusies. Āline, es nemaz nespēju aptvert viņas izbailes. Runāja, ka viņa esot nabadzīga un viņai esot daudz bērnu.

—Jā, tagad atceros, ka par šo notikumu esmu lasījusi laikrakstos, — ieminējās Āline. — Bet vai tūliņ uz vietas nevāca naudu?

—Jā, — es teicu, — to darīja gan, mīļā Āline. Vagonā ienāca kāds konduktors un prasīja, vai mēs negribam palīdzēt dzelzceļa sarga sievai. Un daudzi deva, bet es gan neko nedevu.

—Vai tev nebija naudas? — ieprasījās Āline.

—Jā, man bija gan divi divpadsmit šiliņu gabali, bet es biju nodomājusi par tiem nopirkt grauzdētas mandeles un riekstus Karlstadē, lai man būtu ko grauzt kopā ar Annu un Gerdu. Un tas viss gāja tik ātri, mīļā Āline. Konduktors bija pārāk steidzīgs, un viņš ne reizi nepaskatījās uz manu pusi. Un es nevarēju sevi piedabūt piedāvāt viņam savu naudu.

—Bet tagad tu taču gribi to sūtīt?

—Jā, ja tikai Āline man gribētu būt piepalīdzīga. Karlstadē es nenopirku grauzdētās mandeles, un tā nauda man vēl tagad ir uzglabājusies. Vilcienā sēžot, es ļoti kaunējos, jo man likās, ka kupejā sēdošie visi uz mani noraudzījās un brīnījās, kādēļ es neko nebiju devusi, un arī te mājās es katru dienu esmu kaunējusies. Un tagad es tik ļoti gribētu aizsūtīt šo naudu dzelzceļa sarga sievai.

Āline manī noraugās savām lielajām rudajām acīm.

—Kādēļ tu par to neesi aprunājusies ar savu māti? — viņa jautā.

—Es par to negribēju ne vārda teikt nevienam cilvēkam, bet tagad es dzirdēju, ko jūs nupat teicāt par sirdsapziņu.

—Ak, tā, — nosaka Āline. — Jā, tad man tev būs gan jāpalīdz.

Un es atnesu savus abus divpadsmit šiliņu gabalus un nododu viņai.

Un no tā laika esam labi draugi, Āline un es. Es aprunājos ar viņu par visu, ko es citam nevienam nebūtu sacījusi. Es viņai pat pastāstu, ka es reiz, kad man bija tikai septiņi gadi, lasīju kādu skaistu grāmatu, kura saucās „Oceola", un ka es toreiz apņēmos, kad tikai izaugšu liela, ka tad citu neko nedarīšu, bet rakstīšu tikai romānus.

Bībeles izskaidrošana

Mēs priecājāmies, kad svētdienu pēcpusdienās mums atļāva pārnest mūsu pastu. Bet drīkstējām iet tikai mēs, vecākās: Anna, Emma Laurele un es. Mēs parasti aizšmaucām, kamēr Gerda vēl nav uzmodusies no sava diendusas miega, lai viņai nebūtu jāraud, tādēļ, ka nedrīkst nākt līdzi. Lūk, Gerda ir tikai sešus gadus veca, un mums liekas, ka tāds ceļš šādai mazai meitenei ir par grūtu, jo viņa vēl nespēj pārlēkt pār grāvjiem un pārrāpties pār žogiem, ja viņai nepalīdz.

Reizēm pienāk arī bērnu meita Maja un prasa, vai viņa arī nevarētu nākt mums līdzi, tādēļ, ka viņai ir garlaicīgi visu svētdienu nosēdēt mājās. Bērnu Maja ir Gerdas aukle, un ne tēvs, ne māte nav viņai likuši mūs uzraudzīt. Tā kā Annai ir divpadsmit gadu un Emmai Laurelei vienpadsmit, bet man desmit, tad mēs domājam, ka mums vairs nevajag neviena, kas mūs apsargātu. Bērnu Maja nāk mums līdzi tikai tādēļ vien, ka tas viņai pašai dara prieku. Viņai labāk patīk ar Annu, Emmu Laureli un mani iet pēc pasta, nekā palikt mājās un sētā pļāpāt ar Larsu Nīlundu un Magnusu Engstremu. Bērnu Maja saka, ka šie puikas tikai muļķības vien runājot.

Arī šodien bērnu Maja nāk mums līdzi, un visu laiku, kamēr ejam apkārt lopu kūtīm un pāri pļavām, un garām Berlīnes Pēra mājiņai, viņa stāsta, kā toreiz bijis, kad viņa kopā ar Larsu Nīlundu un citiem maziem bērniem ganījusi aitas Osu mežā, Hegbergu kalnu ganībās. Un Larss Nīlunds reiz nositis odzi taisni tajā acumirklī, kad tā gribējusi iedzelt bērnu Majas kājas īkšķī. Bet kādu citu reizi bērnu Maja bija iegrimusi līdz pat smakram lielajā sūnu purvā un nekad vairs nebūtu redzējusi dienas gaismu, ja Larss Nīlunds nebūtu piesteidzies un izvilcis viņu ārā.

Ir tik patīkami noklausīties, kad bērnu Maja stāsta, kā viņi toreiz gājuši ganos; bet tad uzreiz Anna ieteicas, ka varot labi redzēt, ka bērnu Maja esot pamatīgi iemīlējusies Larsā Nīlundā. Tomēr bērnu Maja atbild, ka tas neesot taisnība, ka tagad jau visam esot beigas. Viņi tikai esot jokojušies, kad bijuši vēl mazi. Bet es esmu apbēdināta, ka Anna tā uzbudina bērnu Maju, jo viņa vairs neko negrib stāstīt.

Ir taču loti labi, ka Gerda nenāca mums līdzi, jo viņa būtu ļoti nogurusi, tādēļ, ka viņai ir tikai seši gadi! Arī es gandrīz esmu nogurusi, lai gan man jau ir desmit gadu. Bet nogurums nav no tā, ka es par daudz būtu gājusi, lai gan tā ap ceturtdaļjūdzes esmu nostaigājusi. Sākot no ziemas, kad Stokholmā vingroju, man kāja vairs nemaz nesāp. Tomēr, lūk, ceļš no Berlīnes Pēra būdas līdz pat Hegbergas viesnīcai ir tik dubļains, ka jālenco kā pa purvu. Ja kāju ceļ uz augšu, tad šļakst kā mālu skrīnī. Mēs nemaz nezinājām, ka vakara pusē jau sācis pamatīgi kust, tādēļ, ka atlaisties sāka tikai priekš pāris dienām. Anna saka, viņai liekoties, ka pastnieks arī būšot nokavējies sliktā ceļa dēļ, un mēs pastu nemaz nedabūšot.

Es nemaz nesaprotu, kā Anna tā visu zina. Iedomājieties tikai, pirmais, ko mēs pēc atnākšanas no viesnīcnieka dzirdam, ir tas, ka pastnieks vēl nemaz nav braucis garām un nav atstājis Morbakas pastu. Anna domā, ka mums tūliņ būtu jāgriežas atpakaļ uz mājām, bet bērnu Maja ir tajos uzskatos, ka mums vajadzētu te kādu stundiņu pagaidīt, tādēļ, ka leitnants Lāgerlēvs būšot dusmīgs, ja mēs pārnākšot bez pasta.

Esmu priecīga, ka Anna piekāpjas, jo tā varēsim ieiet istabā pie viesnīcnieka un drusciņ atpūsties. Viesnīcniece saliek mums durvju tuvumā krēslus, un mēs te paliekam mēmi sēžot, jo neviens ar mums nerunā ne vārda. Sarunu vietā mēs sākam klusu lūkoties istabā visapkārt. Tur ir loga tuvumā apklāts liels galds ar sviestu, maizi un sieru, bet uz otra galda atrodas kafijas tases un citi trauki. Uz plīts redzamas vairākas lielas kafijas kannas, kas vāroties burbuļo, šņāc un reizēm iet arī pāri. Vecākā mājas meita čakli maļ kafiju. Bērnu Maja pusbalsī čukst, ka nekas nesmaržojot tik jauki kā kafija, it īpaši, ja vēl esot noguris un slapjš, un nosalis, un mēs visi viņai piekrītam; tikai Annā piesaka, lai mēs pievaldot mutes, jo citādi viesnīcnieks varētu nākt uz domām, ka mēs gaidām, lai arī mums kaut ko piedāvā.

Mums arī neko nepiedāvā, un pēc kāda brīža bērnu Maja iziet ārā, lai paskatītos, vai pastnieks jau nav redzams no pakalna puses. Bet viņa paliek tur tik ilgi, ka mums liekas, ka mēs vairs viņu nekad neredzēsim, un bez tam mēs kļūstam nemierīgas, tādēļ, ka redzam, ka ārā, sētā, sāk lasīties kopā daudz ļaužu. Daži paver durvis, lai nāktu iekšā, bet, tikko ierauga mūs, pakrata tikai galvas un griežas atpakaļ. Un mēs dzirdam, ka vecākā meita, kura nupat mala kafiju, čukst viesnīcniecei un prasa, vai tad šie Morbakas bērni nemaz vairs neiešot projām. Un Anna iečukst Emmai Laurelei un man, ka viņai liekoties, ka te gribot laikam rīkot kādus svētkus un vēloties tikt no mums vaļā. Arī mēs negribētu būt viņiem ceļā un tādēļ nospriežam tūliņ iet projām, tikko bērnu Maja būs atgriezusies.

Tomēr bērnu Maja nerādās, un es dzirdu, ka Anna čukst Emmai Laurelei, viņa domājot, ka bērnu Maja nolikusi te, viesnīcā, satikšanos ar Larsu Nīlundu, un tādēļ viņa tā centusies tikt mums līdzi. Bet man negribas ticēt, ka bērnu Maja varētu būt viltīgi gudra. Es visu laiku sēžu un uzmanīgi lūkojos pa logu, vai viņa kaut kur neparādīsies.

Man taisni pretī, sētas otrā pusē, redzama kūts ēka, un ēkas stūrī atrodas vecas trepes, kas tā pieslietas, ka var redzēt divus apakšējos kāpšļus Un pie šiem trepju kāpšļiem stāv divi cilvēki. Es nevaru redzēt, kas viņi tādi ir, jo no viena redzams tikai zābaku pāris un gabaliņš no divām bikšu kājām, bet no otra — pāris kurpju un gabaliņš no sieviešu strīpainiem brunčiem. Tomēr tiem ir daudz ko pārrunāt savā starpā, jo viņi tur, pie trepēm, stāv jau krietni ilgi. Bet visbrīnišķīgākais ir tas, ka man liekas pazīstami šie strīpainie brunči, kaut gan tas būtu pavisam savādi, ka bērnu Maja tur būtu nostājusies un sarunātos ar bikšu kāju pāri, kad viņa izgāja no šejienes tikai paskatīties, vai pastnieks nebrauc pa lielceļu no pakalna puses. Es tikko gribēju prasīt Annai, ko viņa domā par strīpainajiem brunčiem, kad viesnīcniece nāca uz mūsu pusi. Viņa nerunā ar mums, bet garāmejot saka it kā pati sev:

— Jā, ir gan ļoti patīkami dzirdēt runājam Sandarnes Paulu Andersonu.

Mēs sēžam klusu un tikai klausāmies. Viesnīcniece ir nostājusies aiz mums un ņem malku no kastes.

— Pateicība un slava Dievam, ka Pauls Andersons noturēs Bībeles izskaidrošanu manā mājā pulksten četros pēcpusdienā, — viņa pati sev saka, kravādama malkas pagales. — Visi ir mīļi aicināti, kas te grib palikt un klausīties, — viņa turpina. — Kas pie manis nāk, to es nepametīšu ārā, saku es kā Jēzus. Bet, kas no cilvēkiem bīstas vairāk nekā no Dieva, tas lai iet savus ceļus.

Mūsu acis tūliņ griežas uz lielo sienas pulksteni, un tas rāda ne vairāk kā piecas minūtes pirms četriem. Un Emma Laurele un es, mēs tūliņ uzlecam no saviem krēsliem, lai ietu projām, bet Anna nekustīga sēž un dod mums zīmi, lai arī mēs paliekam sēžot.

Bet ko Anna ar savu palikšanu īsti domā? Vai viņa grib, lai paliekam un noklausāmies Bībeles izskaidrošanu? Vai viņa nezina, ka kolportieri un šādi sludinātāji ir visļaunākie cilvēki, kādus vien mūsu tēvs pazīst? Vai viņa ir aizmirsusi tēva vārdus, ka visus tos, kas ies uz šādām sludinātāju stundām, viņš vairs nelaidīšot nemaz pa savām durvīm iekšā?

Es vairs nepagūstu Annai prasīt, ko viņa domā un kādi viņas nolūki, kad ienāk bērnu Maja. Pārāk steidzīgi viņa mums stāsta, ka šajā istabā pulksten četros tiks noturēta Bībeles izskaidrošana, tātad mums tūliņ jāejot uz mājām. Tomēr Anna negrib iet.

— Jā, bet Anna taču labi zina, ka leitnants Lāgerlēvs negrib, ka mēs

klausāmies sludinātājus, — saka bērnu Maja.

Bet Anna atbild, ka mēs taču neko nevaram darīt, ja te notur Bībeles izskaidrošanas stundas, kamēr mēs gaidām pastu.

—Bet man tagad uznāk briesmīgas bailes, es domāju, ka skriešu viena pati uz mājām, — ieteicas bērnu Maja.

—Es jau visu laiku gribēju iet uz mājām, — čukst Anna, un no viņas balss var dzirdēt, cik pikta viņa ir uz bērnu Maju. — Tomēr tu mūs piespiedi te palikt, tādēļ, ka tev bija jāpļāpā ar Larsu Nīlundu.

Nu bērnu Majai ir jāuzņemas visa atbildība par sekām.

Un tagad mēs vairs nevaram savā starpā sarunāties, jo ienāk pāris jaunu puišu un sāk bīdīt solus un krēslus, un, kad viņi ir gatavi, iekšā sāk plūst visi ļaudis, kas līdz šim bija gaidījuši sētā, un visa istaba kļūst kā piebāzta. Tomēr projām mēs neejam. Mēs tikai atbīdām savus krēslus atpakaļ tuvāk pie sienas un paliekam; jo, ja jau Annai nav bailes, tad mums citiem arī nebūs tik bīstami. Un mēs visas esam ļoti ziņkārīgas, kā viss norisinās tādā Bībeles izskaidrošanas stundā.

Beidzot arī ienāk Sandarnes Pauls Andersons; viņš izskatās kā parasts zemnieks, un es nemaz nevaru iedomāties, ka viņš varētu sprediķot citādi nekā parasti. Tomēr es pareizi nevaru sekot viņa vārdiem, jo man jādomā tikai par to, kā mums klāsies, kad pāriesim mājās.

Nekas nelīdzēs, ja mēs teiksim tēvam, ka mums bijis jāgaida pasts. To pat Anna sev nevar iestāstīt. Nē, viņš mūs izdzīs no mūsu labās mājas, tādēļ, ka esam bijušas nepaklausīgas un ziņkārīgas. Mums izies tāpat kā Ādamam un Ievai, kad tos izdzina no paradīzes dārza.

Ar ko Anna mūs varēs aizstāvēt, kad pārnāksim mājās, un kas ar mums notiks? Mums būs jāstaigā pa lielceļiem un jālūdz ubagu dāvanas. Bērnu Majai ir vecāki Hegbergu kalnu ganībās, un Emmas Laureles māmiņa ir Karlstadē, bet Annai un man, mums bez Morbakas nav vairāk itin nekā.

Ja tikai iedomājos, ka tētis mēdz teikt, ka kolportieri un sludinātāji esot tikpat kā zagļi un slepkavas, ka tie visi kopā ir jāiesloga Marstrandas cietumā, tad nemaz citu neko nevar sagaidīt, kā tikai izdzīšanu uz lielceļa.

Ak, cik labi ir Gerdai, ka viņa šodien nevarēja nākt mums līdzi pēc pasta. Viņa nemaz nezina, cik laimīga tā ir…

Tagad Anna man piegrūž ar elkoni, un es redzu, ka kāds vīrs stāv durvīs un tur uz augšu paceltu pasta somu. Mēs tūliņ izšmaucam ārā un dodamies uz mājām, Anna, Emma Laurele, bērnu Maja un es; bet mēs esam ļoti nospiestas, sapīkušas un bailīgas, tā, ka pa visu ceļu uz mājām neviena no mums neizrunā ne vārdiņa.

Kad mēs esam pagājušas garām Pēra mājiņai Berlīnē un ejam pār pļavām un garām šķūņa uzkalniņam, mēs redzam, ka mūsu lielā virtuvene Līna tur stāv un mūs gaida.

Ak, viņa ir ļoti mīļa. Tagad laikam viņa citu neko negrib, kā tikai mūs brīdināt.

— Kādēļ jūs atgriežaties tik vēlu? — viņa prasa. — Jūs bijāt knapi aizgājušas, kad leitnants bija dabūjis zināt, ka viesnīcā tiks noturēta sludināšanas stunda, un viņš visu vakaru ņēmās bārties par jūsu nepārnākšanu, jo baidījās, ka arī jūs varētu sapīties ar šiem liekuļiem.

Mums nav laika viņai kaut ko atbildēt, mēs tikai steidzamies pāri sētai pie trepēm, bet, iedomājieties tikai, ka bērnu Majai vairs nav dūšas iet iekšā kopā ar mums pa lielajām durvīm, bet viņa aizšmauc no mums uz virtuves ieeju.

Tomēr Annai nepavisam nav bail, viņa iet tikai uz priekšu. Un taisni, kad veram vaļā priekšējās durvis, viņa mums piesaka, lai neko nestāstot par bērnu Majas satikšanos ar Larsu Nīlundu. Viņa negribot, ja Majai tur varētu celties kādas nepatikšanas. Tomēr viņa nesaka neko par to, ka mums būtu jācieš klusu arī par Bībeles izskaidrošanas stundām.

Anna iet pa priekšu, tieši iekšā zālē, un Emma Laurele un es, mēs viņai sekojam. Anna pat nenovelk savas virsdrēbes, un mēs abas arī to nedarām. Mēs domājam, ka vislabāk darīt visu tā, kā viņa dara.

Zālē ir nolaisti priekškari un aizdedzināta lampa, un māte ar Ālini Laureli sēž pie apaļā galda dīvāna priekšā un liek simpātijas pasjansu. Un krustmāte Lūvisa ir nosēdinājusi Gerdu sev blakus un zīmē tai mazu puķīti, bet tēvs sēž šūpuļkrēslā un sarunājas ar visiem kā parasti.

Un lai gan Anna labi zina, ka ir sēdējusi Bībeles izskaidrošanas stundā, ko tēvs mums ir noliedzis, tomēr viņa iet tam tieši klāt un pasniedz pasta somu.

— Te, tēt, ir pasts, — viņa saka.

Bet tagad liekas, it kā tēvs nemaz neliktos zināt, ka mēs jau esam atgriezušās. Annai ir neievērotai jāstāv ar savu pasta somu. Viņš to neņem pretī, bet turpina sarunāties ar māti un Ālini Laureli.

Un, ja tēvs tā izturas, tad tā ir zīme, ka viņš ir ļoti dusmīgs.

Māte un Āline Laurele pabeidz savu pasjansa likšanu, arī krustmāte Lūvisa vairs nezīmē mazo puķīti. Un neviena no viņām nesaka ne vārda. Mēs ar Emmu Laureli saķeram viena otras roku un vai trīcam no bailēm, bet Anna ir pavisam mierīga un aukstasinīga.

— Ceļi ir pavisam dubļaini, un tādēļ pastnieks bija par daudz

novēlojies, — paskaidro Anna. — Mums bija jāsēž viesnīcā un jāgaida

līdz pat pulksten pieciem.

Bet tēvs tikai sēž un šūpojas un, liekas, nedzird neko, ko Anna saka; bet tagad sāk runāt māte:

Saki, Anna, ko jūs darījāt, kamēr tur gaidījāt?

Pirmajā stundā mēs neko nedarījām. Pēc tam ienāca kāds kolportieris un turēja Bībeles izskaidrošanas stundu, — atbild Anna. — Bet, tikko pastnieks atveda pasta somu, mēs tūliņ nācām uz mājām.

Bet, Anna — saka māte, — tu taču zini, ka tēvs ir noteicis, ka jūs nedrīkstat klausīties, ko šie liekulīgie svētuļi stāsta.

—Jā gan, — atbild Anna, — bet, redzi, māmiņ, tas taču bija Sandarnes Pauls Andersons, un tu taču zini, māmiņ, ka tas no viņiem visiem ir visbīstamākais.

—Bet, mīļais bērns, — brīnās māte, — kādēļ tad tu paliki, ja viņš ir tik bīstams?

—Mēs taču nezinājām, ka tur patlaban jānotiek Bībeles izskaidrošanai, iekams tā vēl nebija sākusies, — paskaidro Anna, — un es domāju, ja mēs tajā brīdī būtu no turienes aizgājušas, viņš varētu tā sadusmoties, ka atnāktu te, uz Morbaku, mūs apzagt.

—Ko šī muļķe tur pļāpā? — iesaucas tēvs un uzreiz apstājas šūpoties. — Vai viņa jau pavisam kļuvusi traka?

Bet tajā pašā acumirklī es redzu, ka Ālinei Laurelei vaigi ir pavisam piepūsti un tumšsarkani un ka viņa noliekusies pār pasjansa kārtīm, lai citi nemanītu, ka viņa nonākusi tik tālu, ka tikko vēl spēj atturēties no smiekliem. Bet krustmāte Lūvisa ir atmetusies dīvāna stūrī un smejas tā, ka jāsatur rokām sāni.

— Jā, tagad tu redzi, Gustav, — saka māmiņa, un no viņas balss var dzirdēt, ka viņa labprāt smietos kopā ar citiem, — kā iet, kad lietas pārspīlē.

Tad viņa griežas otrreiz pie Annas:

—Kas tad tev teica, ka Sandarnes Pauls Andersons esot zaglis?

—Tētis to taču teica, ka viņš esot vēl lielāks nelietis nekā Lase Maja, — atbild Anna, — un ka viņam vajadzētu sēdēt cietumā.

Un tagad smejas ne vien Āline Laurele, bet arī es līdzi, jo mēs taču visu laiku bijām sapratušas, ko tētis ar to bija domājis, kad viņš kolportierus un sludinātājus pielīdzināja cietumniekiem. Un mēs taču nekad nebūtu varējušas iedomāties, ka Anna to būtu sapratusi tik burtiski, lai gan viņai ir pilni divpadsmit gadi.

Kad nu visi tā draudzīgi smejamies, Anna uzreiz atjēdzas, ka būs palaidusi kādu muļķību, un viņas virslūpa sāk drebēt, it kā viņa gribētu sākt raudāt.

Bet tagad pieceļas arī tētis un saņem no viņas pasta somu.

—Jā, tā ir labi, Anna, — viņš saka. — Tu vienmēr esi mana laba meitiņa. Nepiegriez vērību citiem, kas par tevi smejas, jo mums abiem, kā redzi, ir taisnība. Paņem tagad Emmu un Selmu līdzi, un noģērbiet savas virsdrēbes un pāraujiet arī kājas! Un tad varēsiet palūgt krustmātei sīrupu un mandeles, lai varētu izvārīt sīrupa konfektes, jo jums taču vajag kādu atlīdzinājumu par to, ka tik ilgi bija jāgaida pasts.

Apņemšanās

Nekas tā neiepriecina kā tēva atgriešanās mājās.

Viņš aizbrauca otrā dienā pēc mūsu Bībeles izskaidrošanas apmeklējuma un no tā laika vairs nebija atgriezies mājās. Mums liekas pavisam garlaicīgi, kad tēvs ir projām. Neviens neko nerunā, kamēr ēdam pusdienas, un pēc vakariņām neviens ar mums nerotaļājas. Bērnu Maja saka, ka viņš braukājot apkārt un piedzenot nodokļus, un viņa grib apgalvot, ka tas esot projām tikai dažas nedēļas. Tomēr mēs tagad vairs nepalaižamies uz bērnu Maju, no tā laika, kad viņa viesnīcas sētā bija nostājusies pie kūts trepēm, lai pļāpātu ar Larsu Nīlundu, un tādēļ mums liekas, ka tēvs ir projām jau daudzus mēnešus.

Bet tad kādu rītu māte saka, ka tēvs šovakar pārbraukšot, un mēs par to esam ļoti priecīgas.

Visu cauru dienu mēs taisām vaļā ārdurvis, skrienam ārā uz trepēm un klausāmies, un skatāmies. Māte saka, ka mums jāpaliekot iekšā. Jo ārā mēs varētu saaukstēties, bet mēs par to neko neiztaisām.

Āline Laurele sūdzas par mums, jo mēs nevaram koncentrēties, kad viņa mums noprasa uzdotās mācības.

— Ja es nezinātu, kādēļ tas īsti ir un kas vakarā atbrauks, — viņa saka, — tad jūs visas dabūtu nepietiekošas atzīmes.

Gerda visu dienu nodarbojas ar savām lellēm. Viņa tās apģērbj, tad atkal izģērbj, tad atkal no jauna apģērbj. Viņa nevar vien tās izpušķot diezgan skaistas.

Anna un es, mēs sakām Emmai Laurelei, ka tēvs droši vien pārvedīs arī viņai kādas rotaļas, tāpat kā mums. Ak, viņa vēl nepazīst mūsu tēti, ja viņa par to šaubītos.

Kad pulkstenis nosit četri un mūsu mācību stundas beidzas, Āline Laurele saka, ka viņa mums neuzdos sagatavot mācības nākošai dienai, jo labi taču zinot jau iepriekš, ka mēs nespēšot mācīties. Un mēs visas, Anna, Emma Laurele un es, aizsteidzamies, lai saņemtu tēvu. Vispirms mēs dodamies kūtī un izvedam lielo aunu, kuru Juhanspagājušos Ziemsvētkos iebrauca, un iejūdzam viņu kamaniņās, lai sagaidīšana iznāktu svinīgāka. Kamanu ceļš ir gandrīz jau beidzies, tomēr mēs zinām, ka tēvs būs priecīgs, kad redzēs, kā mēs braukšus ar aunu dodamies viņam pretī.

Un iedomājieties, kas mums par laimi — „stulbu laimi", kā Emma Laurele mēdz sacīt! Knapi esam sasniegušas alejas galu, kad dzirdam atskanam kamanu zvaniņu. Un mēs tūliņ pēc tam redzam kādu braucam un pazīstam mūsu bēri un kamanas, un Vīnes Magnusu, un arī tēti pašu viņa lielajā vilkādu kažokā. Un velkot un bīdot mums izdodas apstājušos aunu atkal iekustināt; tik labi viņš uz ceļa vēl nav pieradis, lai pagrieztos sāņus, kad satiek zirgu; tad auns vislabāk ceļas uz pakaļkājām, šauj galvu uz priekšu un grib zirgu iebīdīt grāvī.

Ir tomēr savādi, ka tēvs šoreiz neapstājas un neapsveicina mūs! Līdz mājām jau nav visai tālu, tomēr bijām cerējušas, ka Gerda un es vai vismaz tikai Gerda varēs iesēsties kamanās un aizbraukt līdzi līdz trepēm. Bet tēvs tikai pamet drusciņ ar galvu un aizbrauc mums garām.

Tagad mēs nožēlojam, ka esam atvilkušas aunu sev līdzi, jo mēs drīzāk gribam pārkļūt mājās, bet auns taču vēl nav tik labi iebraukts; kad velkam pavadu, viņš negriežas, un apgriešanos mēs izdarām tādā veidā, ka visas četras nostājamies sāņus un bīdām viņu, kamēr viņš sāk saprast, kas tam īsti jādara.

Un tā nu mēs nonākam, par vēlu, lai saņemtu tēti, kad viņš piebrauc pie trepēm. Bet arī te viņš nav apstājies un mūs pagaidījis! Mēs to nepavisam nespējam saprast.

Mēs iedrāžamies priekšējā istabā, bet arī šeit viņu neatrodam. Viņš droši vien sagatavojis mums kaut ko pavisam sevišķu, mēs domājam un apspriežamies, vai mums neiet pie viņa guļamistabā. Bet tajā pašā acumirklī atveras guļamistabas durvis un māmiņa iznāk pie mums.

— Bērni, esiet labi un ejiet klusu augšā pa trepēm, — viņa saka, — un palieciet tad turpat bērnu istabā, jo tētis ir slims. Viņam ir drudzis un jāliekas tūliņ gultā.

Un māmiņas balss trīc, kad viņa mums to saka, un mēs briesmīgi par to nobīstamies. Un, kad mēs pēc tam esam klusu uzlīdušas augšā pa trepēm un nonākušas bērnu istabā, Anna ieteicas, ka viņai liekoties, ka tētim drīz būšot jāmirst.

Kad vakaros mēs esam nolikušās savās gultiņās, tad māte mēdz pie mums uznākt un paklausīties mūsu vakaru lūgšanās. Mēs tad skaitām „Mūsu Tēvs debesīs", „Svētī, Kungs", „Dievs tur augšā, debesīs" un „Iet eņģelis". Māte staigā no gultiņas uz gultiņu, un mēs visas pa kārtai skaitām vienas un tās pašas lūgšanas: vispirms Anna, tad Emma Laurele un vispēdīgi es. Emma Laurele savā lūgšanā vēl piemin, lai Dievs pasargā viņas māmiņu, brāļus un māsas un visus labus cilvēkus. Bet mēs citas tādu lūgšanu neskaitām, jo mums tāda nav mācīta, kad mēs vēl bijām mazas.

Lai gan tētis ir slims, tomēr arī šovakar ienāk māmiņa pie mums kā parasti un apsēžas pie Annas gultiņas. Anna noskaita pa paradumam „Mūsu Tēvs debesīs", „Svētī, Kungs", „Dievs tur augšā, debesīs" un „Iet eņģelis", tomēr ar to vien viņa šoreiz neapmierinās un nobeidz apmēram tā, kā to mēdz darīt Emma Laurele:

— Dievs, pasargi manu tēti, manu māmiņu, manus brāļus un māsas un visus labus cilvēkus.

Anna skaita tādu lūgšanu, tādēļ, ka viņa grib, lai Dievs pasargā tētiņu, kurš tagad ir slims, un mūsu māmiņa to labi saprot, jo viņa noliecas un noskūpsta Annu.

Tad māmiņa iet pie Emmas Laureles, un arī viņa noskaita „Mūsu Tēvs debesīs", „Svētī, Kungs", „Dievs tur augšā, debesīs" un „Iet eņģelis". Pēc tam viņa noskaita savu lūgšanu, lai Dievs pasargā viņas māmiņu, māsas un brāļus un visus labos cilvēkus. Un pašās beigās viņa vēl piebilst:

— Dievs, pasargi mīļo tēvoci Lāgerlēvu, lai viņš nenomirtu līdzīgi manam tētim.

Kad Emma Laurele ir pabeigusi savas lūgšanas, māte atkal noliecas un noskūpsta viņu tāpat, kā skūpstīja Annu. Tad viņa pienāk pie manas gultiņas.

Arī es noskaitu „Mūsu Tēvs debesīs", „Svētī, Kungs", „Dievs tur augšā, debesis" un „Iet eņģelis", bet tad es vairāk neko nesaku. Es gan labprāt gribētu, bet man nav iespējams dabūt vēl kādu vārdu pār lūpām.

Māmiņa sēd klusu un drusciņ nogaida kādu brītiņu, pēc tam viņa ieteicas:

— Vai tad tu negribi lūgt Dievu, lai viņš tev nepaņem tavu tēti?

Un es gribu gan, man pat briesmīgi gribas, un es zinu, cik tas būs nejauki, ja es neko neteikšu, tomēr es nespēju.

Un māmiņa vēl sēž un gaida kādu brīdi, un es zinu,, ka viņa pašlaik domā par visu to, ko tētis manis labā ir darījis, par mūsu braucienu uz Stremstadi, kas tika sarīkots tikai manis dēļ, par manu uzturēšanos visu ziemu Stokholmā, kur varēju apmeklēt vingrošanas institūtu, tomēr pie vislabākās gribas es nespēju izteikt neviena vārda. Un māmiņa pieceļas un aiziet no manis bez noskūpstīšanas.

Kad māmiņa ir aizgājusi, es visu laiku guļu un domāju: varbūt tētis nomirs, tādēļ, ka es par viņu nelūdzu Dievu.

Varbūt Dievs tagad ir uz mani dusmīgs, ka es nelūdzu, lai viņš pasargā manu tēti, un var būt, ka viņš to tagad man paņem.

Ak, ko lai es tagad daru, kā lai Dievam pierādu, ka es negribu, lai mans tētis nomirtu?

Man ir maza, maza zelta sirsniņa, ko man iedāvināja Spaka jaunkundze, manas krustmātes Venervikas māsa, un ari mazs granātu krustiņš. Ja es tos aizdotu projām, tad varbūt Dievs saprastu, ka es to daru, lai mans tētis paliktu dzīvs. Bet es viņus nedrīkstu atdot, jo māmiņa man to neatļaus. Es būšu spiesta izdomāt kaut ko citu.

Tagad te ir bijis dakteris, un, kad viņš bija aizbraucis, tad māmiņa mums paziņoja, ka tētim esot plaušu karsonis. Braukājot apkārt, tētim kādu nakti bijis jānoguļ gultā ar mitriem palagiem, un neesot nekā ļaunāka par mitriem palagiem.

Āline Laurele ir palīdzējusi māmiņai un visu nakti pavadījusi nomodā pie tētiņa, arī dienu viņa pa lielākai daļai pavada guļamistabā. Māmiņa nemaz nezinātu, ko iesākt, ja viņai nebūtu Ālines Laureles, kura ir tik nosvērta un mierīga. Krustmāte Lūvisa briesmīgi baidās, kaut tikai tētis nenomirtu, tādēļ viņa nevar neko palīdzēt.

Āline Laurele mums uzdod mācības, tomēr nenāk augšā, lai mūs pārklausītu, un viņa uzdod mums garus rēķinu uzdevumus, bet nenāk skatīties, vai mēs esam pareizi izrēķinājušas. Mums bērnu istabā liekas neomulīgi un vientuļi tik tālu nost no visiem lielajiem cilvēkiem. Mēs, Anna, Emma Laurele un es, nošmaucam lejā pa trepēm pie krustmātes Lūvisas virtuves istabiņā. Un tur sēž krustmāte Lūvisa pie sava šujamgaldiņa un lasa lielu, biezu grāmatu, un Gerda sēž viņai blakus uz maza krāģīša un šuj lellei svārciņus.

Mēs visas trīs, Anna, Emma Laurele un es, uzmetamies uz krustmātes Lūvisas dīvāna un sēžam pavisam klusu, nerunājot neviena vārdiņa, un Gerda mums liekas pavisam savāda, ka viņa tādā brīdī kā šodien var rotaļāties ar savām lellēm. Bet, redziet, Gerdai patlaban ir tikai seši gadi, tā, ka viņa vēl nesaprot, ka tētis varētu nomirt.

Un mums liekas, ka mēs būtu kļuvušas mierīgākas, kamēr atrodamies še virtuves istabiņā. Visi cilvēki atrod, ka pie krustmātes ir ļoti omulīgi. Tie saka, ka te viņi atrodot atkal īsto veco Morbaku. Tur stāv liela ģimenes gulta, kurā agrāk gulējuši vectēvs un vecmāte un kas krustmātei pārgājusi mantojuma ceļā. Tur atrodas arī lielais sienas pulkstenis ar augsto pulksteņskapi un vecmātes skaistais rakstāmgaldiņš, ko pagatavojis teicamais Askerbijas galdniekmeistars no Morbakas vecajām ābeļu un ceriņu koksnēm. Dīvāna pārklāju audusi vecmāte pašrocīgi, un ievērojamo paraugu viņa bija dabūjusi no krustmātes Venervīkas, kas bija precējusies ar viņas brāli. Krēsls, kurā krustmāte sēž, ir no paša vectēva rakstāmgalda, un krustmātes spogulis, kas nolikts uz kumodes un pārklāts ar šķidrautu, arī ir pagatavots Askerbijā. Bet augstās urnveidīgās vāzes, kas noliktas spoguļa abās pusēs un piepildītas izkaltušām rožu lapām, krustmāte ir nopirkusi ūtrupē Velsēterā, kur dzīvo viņas māsa Anna, kas bijusi apprecējusies ar tēvoci Vahenfeldu.

Nekas te virtuves istabā krustmātei tā neduras acīs kā neglītais melnais pārsegs virs pagraba trepēm; bet, kad tēvs ar viņu runā par pārsega pārbūvi, tad krustmāte saka, ka tomēr būtu vislabāk, ja tas paliktu, kā bijis, tādēļ, ka tas te jau esot no seniem laikiem, un viņa pati vairs nemaz nevarētu pazīt savas telpas, ja pārsega vairs nebūtu.

Virs krustmātes Lūvisas gultas karājas glezna, kurā redzama balta baznīca un tai visapkārt augsti koki un neaugsts kapsētas mūris ar dzelzs treliņu vārtiem. Tomēr šī glezna nav vis krāsām gleznota, bet izgriezta, un to ir pagatavojusi krustmāte Anna Vahenfelde, kas veikli rīkojusies ar šķērēm. Krustmāte Lūvisa vienmēr saka, ka glezna esot ļoti labi izgriezta un uzlīmēta, tā, ka izskatoties sevišķi skaista, bet man liekas, ka tā ir diezgan nabadzīga.

Apkārt spogulim karājas vēl četras mazas bildītes, kuras krustmāte Lūvisa pati ir gleznojusi vēl tajā laikā, kad viņa apmeklēja pansionātu Omolā. Vienā ir uzgleznota roze, otrā narcise, trešā neļķe un ceturtā dālija, un man liekas, ka tās visas ir ļoti skaistas. Krustmātei Lūvisai vēl tagad ir viņas krāsas un otas, bet tagad viņa vairs neglezno neko tik skaistu.

Krustmātei Lūvisai vēl ir kāda glezna, kas karājas aiz mums virs dīvāna; šajā gleznā redzami resns zēns un resna meitene, kuri sēž pie airiem mazā apaļā laiviņā, kurā abi tikko spēj iespiesties. Šī glezna izšūta krusta dūrieniem uz smalka kanvas audekla, un Āline Laurele viņai bieži saka, lai viņa to ņem ārā no rāmja un pārtaisa par dīvāna spilvenu, tomēr krustmāte Lūvisa negrib neko grozīt, jo tas jau ir tik sens darbs, lai labāk karājas tur tāpat kā agrāk.

Otrā pusē pie loga auga trīs augsti oleandra krūmi, pilni lieliem, gaiši sārtiem ziediem, un pie sienas karājās mazs grāmatplauktiņš, uz kura rūpīgi un godprātīgi bija novietota dziesmu grāmata, Jaunā derība un Juhana Mīkaela Lindblēda «Mīlestības dzīve", un vēl kāda grāmata, no kuras krustmāte Lūvisa bija mācījusies Omolas pansionātā un kurā bija ievietotas visas vajadzīgās zināšanas franču valodā, ģeogrāfijā, zviedru un vispārējā vēsturē, dabas zinībās un saimniecības vešanā, visas šīs zinības sakopotas vienos vākos.

Krustmāte Lūvisa izslauka asaru no acs, tomēr neko nesaka, bet lasa tikai tālāk. Tad pieceļas Gerda no sava krāģīša un prasa krustmātei Lūvisai, kā viņai liekoties, vai labāk šūt melnus vai baltus izgreznojumus uz lelles svārciņiem.

— Mīļais bērns, dari, kā tu pati gribi! — krustmāte Lūvisa atsaka, tomēr jau pēc maza brītiņa viņai kļūst Gerdas žēl, un viņa aprunājas ar meiteni, ko tā īsti grib.

Pa to starpu es visu laiku gudroju, ko man darīt, lai Dievs nepaņemtu manu tēti, un arī es labprāt būtu prasījusi krustmātei Lūvisai padomu, tomēr es neuzdrošinos, esmu par kautrīgu.

Nepaiet ilgs laiks, kad atveras virtuves durvis un saimniece ienāk ar kafijas paplāti rokās.

—Vai Lūvisas jaunkundze nevēlētos kādu tasīti kafijas? — viņa prasa. — Tas ir nepieciešami, kamēr te visi ir tā nobēdājušies. Ne tādēļ, ka leitnants taisītos mirt, nē, bet tāpat, katram gadījumam… Kā jūs domājat, Lūvisas jaunkundz, vai jūs nevarētu piedāvāt arī cienīgai kundzei kādu tasīti?

—Vai zini, Maja, šodien es nekādā ziņā nevaru nodabūt kafiju lejā, — atbild krustmāte Lūvisa. Bet tad viņai varbūt liekas, ja jau saimniece uzņēmusies pūles izvārīt kafiju, tad būtu ļoti nelaipni, ja viņa nedzertu, un tā viņa atbīda grāmatu sāņus un ielej sev tasīti.

Un, kamēr krustmāte Lūvisa paskatās uz augšu, es pasteidzos pārliecināties, kas tā ir par biezu grāmatu, ko viņa lasa. Visas citas grāmatas, kas te atrodas mājās, es taču pazīstu, bet šo te nekad neesmu redzējusi. Tā ir briesmīgi bieza, un tai ir cieti un brūni ādas vāki, kas abi jau laboti un izbalējuši, ar lieliem misiņa āķiem. Pirmajā lapaspusē ir arī grāmatas nosaukums, bet tas iespiests tik savādiem burtiem, ka tikko spēju saburtot.

— Lūk, jums ir pulka rakstveža Bībele! — iesaucas saimniece. — To neesmu redzējusi vai veselu mūžu. Es jau brīnījos, kur tā varēja palikt.

— Gulēja tur, bēniņos, skapī, jau no mātes nāves, — paskaidro krustmāte Lūvisa, — bet šodien man likās, ka man tā ir nepieciešama.

—Jā, te jums taisnība, Lūvisas jaunkundz, — saka saimniece. — Pulka rakstvedis arī vienmēr apgalvoja, ka šī grāmata ir labāka par visiem dakteriem un viņu zālēm, arī vislabākajām.

—Jā, šī grāmata bija viņa iepriecinājums visās bēdās un nelaimēs, — apstiprina arī krustmāte Lūvisa. — Vai jūs atceraties, Maja, ka mans tēvs apgalvoja, viņš šo grāmatu esot izlasījis cauri piecdesmit reižu?

—Jā, — atbild saimniece, — to es vēl atminu ļoti labi. Un iedomājieties tikai, cik labi es vakaros varēju virtuvē iemigt, kad zināju, ka pulka rakstvedis te iekšā gulēja un lasīja Bībeli! Tad radās tāda apziņa, ka nekas ļauns nevar notikt.

Kad dzirdu sarunājamies krustmāti ar saimnieci, ka vectēvs ir izlasījis Bībeli piecdesmit reizes, es paceļu galvu uz augšu.

— Vai saimniece domā, ka Dievs vectēvu tādēļ ir mīlējis, ka viņš izlasījis piecdesmit reizes Bībeli? — es ieprasos.

— Jā gan, Selma, to taču tu pati arī sapratīsi.

Kad es dzirdu tādu atbildi, mani pārņem kaut kas brīnišķīgs. Tas nav nekas tāds, ko es izdomātu pati. Tas ir kaut kas, kas man liek sajust, ko Dievs grib, lai es daru tēta veselības atgūšanai.

Tomēr tūliņ es vai izbīstos. Iedomājieties tikai, tik briesmīgi bieza grāmata! Un padomājiet tikai, ja tur iekšā būtu vienīgi sprediķi un raksti pamācīšanai! Tomēr tam visam nav nekādas nozīmes, ja tikai tētis paliktu dzīvs. Es saņemu rokas un dodu Dievam solījumu, ka es izlasīšu visu Bībeli, ja tikai mans tētis kļūst vesels. Jā, es to izlasīšu no viena gala līdz otram un neizlaidīšu nevienu vārdu.

Un tikko esmu nodevusi šādu solījumu, kad jau arī māmiņa parādās pie virtuves durvīm; viņa pamet mums ar galvu un izskatās tagad pavisam citāda, nekā bija vakar.

— Cik tas ir laipni no tevis, Lūvis, ka tu pieņem bērnus! — viņa saka un izliekas, ka nemaz nejustu, ka mēs nestrādājam savus uzdotos darbus. — Es tev tikai gribēju pateikt, ka Gustavs jau tagad kādu brīdi jūtas labāk. Tagad viņš vairs nemurgo un mūs jau pazīst. Saprotams, ka paies vēl kāds laiks, kamēr viņš kļūs pavisam vesels, tomēr es ceru, ka ar Dieva palīgu mēs viņu paturēsim pie sevis.

Esmu pārliecināta, ka vectēvam nenācās tik grūti izlasīt Bībeli piecdesmit reižu cauri, kā man to izdabūt cauri tikai vienu vienīgu reizi.

Jo, redziet, vectēvs varēja lasīt mierīgā garā, kad tikai viņš gribēja, un no vecmātes viņš vēl dabūja sveces, tā, ka varēja lasīt arī vakaros gultā.

Ja es pasacītu māmiņai vai arī krustmātei Lūvisai, ka esmu Dievam apsolījusi izlasīt visu Bībeli, lai papiņš kļūtu vesels, tad varbūt arī es dabūtu sveci un varētu lasīt gultā. Tomēr tas neiet nekādā ziņā, es nedrīkstu ne ar vienu par to runāt. Reiz bija kāda princese, kurai bija divpadsmit brāļu; tie bija pārvērsti meža gulbjos, un, lai viņi kļūtu atkal par cilvēkiem, viņai bija katram jānotamborē no nātru dzijām pa kreklam. Tomēr viņa nedrīkstēja nevienam teikt, kādēļ viņa tamborē šos kreklus. Bija jau nonākuši tik tālu, ka princesi gribēja nodot sārtam, tādēļ, ka viņa neko nerunāja, bet viņa tomēr neteica ne vārda. Un es arī nevienam neko neteikšu, es arī ne.

Vingrošanas institūta ārsti Stokholmā bija noteikuši, ka man katru dienu ap pusdienas laiku viena stunda jānoguļ; un tas man bija jāturpina arī mājās, jo tas bija taisni tas pats laiks, ko arī tētis tik cītīgi ieturēja. Un šo stundu es nu guļu un lasu Bībeli. Tomēr es ilgi nevaru lasīt, jo katru reizi pienāk māmiņa un saka, lai lieku grāmatu nost un drusciņ aizmiegu.

Bija taisni sevišķa laime, „stulba laime", kā Emma Laurele mēdz sacīt, ka krustmāte Lūvisa nenesa savu vectēva Bībeli atpakaļ bēniņos un neieslēdza lielajā skapī. Man liekas, ka arī tas bija Dieva prāts, ka viņa nolika Bībeli tepat pusapaļajā stūra skapī pie pagraba trepju pārsega. Un šis skapis ir vienmēr vaļā, tā ka varu ņemt Bībeli, cik bieži vien gribu lasīt.

Krustmāte Lūvisa domā, ka tas ir labi, ka esmu iesākusi lasīt Bībeli, jo zem viņas šujamā groziņa vāka vienmēr atrodas kāds romāns, kuru viņa lasa, kad neviens neredz; arī es reizēm esmu no turienes aizņēmusies dažu labu romānu un aizmirsusi to atkal atlikt atpakaļ. Bet tagad, kad lasu Bībeli, es lieku viņas romānus mierā.

Tāpat liekas arī māmiņai un Ālinei Laurelei. Viņām nepatīk, ka lasu visu, kas pagadās; un reiz viņas man pat atņēma kādu romānu „Balti ģērbtā sieviete" taisni tajā brīdī, kad biju aizlasījusi līdz visinteresantākajai vietai. Bet pret Bībeles lasīšanu nav nekā ko iebilst ne māmiņai, ne Ālinei Laurelei, jo Bībelē taču ir Dieva vārdi.

Un visai šai lasīšanai ir arī sava labā puse, un tas ir pavasarī, kad rītos agrāk kļūst gaišs. Svētdienās, kad mums nav jāceļas pulksten astoņos, es varu palikt gultā un lasīt vairākas stundas no vietas. Tomēr Bībele ir ļoti gara. Man liekas, ka es nemaz netieku uz priekšu.

Gerda parasti, guļ apakšā guļamistabā, bet svētdienās viņa nāk augšā bērnu istabā, vēl pat galīgi neapģērbusies, un šo laiku viņa un es izlietojam rotaļājoties un karojot ar spilveniem. Tagad nu Gerda nevar saprast, kādēļ es guļu un lasu un negribu rotaļāties, un viņa kļūst pavisam bēdīga. Tomēr tas neko nelīdz. Jāpanes ir vēl daudz nepatīkamākas lietas, ja grib lasīt Bībeli, kad ir tikai desmit gadu.

Es bieži brīnos, vai tikai vectēvs ir lasījis Bībeli vārdu pa vārdam, kā es to daru. Es izlasu visus ciltskokus un atvases, visus baušļus un likumus, un visu par upurēšanu un saiešanas telti, tāpat arī par augstā priestera apģērbu. Un es sev jautāju, vai vectēvs arī saprata visus tos savādos vārdus, ko viņš lasīja.

Redziet, es esmu mācījusies bībelstāstus un zinu jau lielāko tiesu, kas ir Bībelē. Es jau iepriekš zināju visu par Ādamu un Ievu, par grēku plūdiem, par Bābeles torni, par Jāzepu un Dāvidu, bet, neraugoties uz to, es tomēr lasu visu vārdu pa vārdam, burtu pa burtam, jo es to esmu apņēmusies.

Ir patlaban svētdienas rīts, un mēs ejam pa lielceļu pastaigāties, Anna Emma Laurele, Gerda un es. Un mēs visas atrodam, ka ir īsti garlaicīgi, lai gan ir jau maija mēnesis, tomēr ārā vēl neko nevar iesākt. Daudz labāk ir ziemā, kad var skriet ar slidām, laisties slēpēm no kalniem vai pabraukāties ar kūts aunu. Pat aprīlis ir labāks, tad var mīkstajā sniegā rakt uz lielceļa kanālus un, aizdambējot upes, radīt ūdenskritumus. Bet maijā! Tad citu neko nevar darīt, kā plūkt tikai vizbuļus. Bet vizbuļu plūkšana var darīt prieku dienu, pāris dienas, bet tad tas jau sāk nogurdināt. Tagad mēs ejam tik pa ceļu, taisni uz priekšu, un garlaikojamies tā, it kā mēs būtu pieaugušas.

Anna un Emma Laurele iet pa ceļa vienu pusi uz priekšu un klusu sarunājas savā starpā. Viņas droši vien sarunājas par puikām un skaistiem tērpiem un domā, ka mēs ar Gerdu vēl esam par mazām, lai to saprastu. Mēs ar Gerdu ejam pa ceļa otru pusi un runājam par to laiku, kad es Stokholmā apmeklēju vingrošanas institūtu veselības kopšanai. Starp citu es viņai stāstu par kādu jauku ludziņu „Mana roze mežā", ko redzēju uzvedam dramatiskajā teātrī.

Šajā brīdī Anna un Emma Laurele pārnāk mūsu ceļa pusē. Viņas grib visu smalki dzirdēt par ludziņu un saka, ka tas laikam bijis ļoti skaisti. Un Emma Laurele stāsta, kad viņas tēvs vēl bijis dzīvs un tie dzīvojuši Karlstadē, viņa ar brāļiem un māsām arī reizēm pārģērbušies un spēlējuši teātri. Un tad saka Anna, ka arī mēs varbūt varētu kaut ko uzvest.

— Varbūt mēs to varētu izdarīt vēl šodien, — iesaucas Emma Laurele, — tā kā tēvocis Lāgerlēvs ir tik labs, tad viņš to mums labprāt atļaus.

Un mēs neejam vairs ne soli tālāk pa lielceļu, bet griežamies apkārt, jā, mēs pa pusei pat skrējām, lai tikai ātrāk nokļūtu mājās un varētu uzvest „Mana roze mežā". Tomēr mēs visu laiku sarunājamies un apspriežam, kā visu darīt. Iekams vēl esam nonākušas pie alejas, mums jau visas lomas ir sadalītas. Emma Laurele būs jaunā meitene Roze, pēc kuras arī nosaukta pati luga, tādēļ, ka viņai ir skaisti sarkani vaigi. Un Anna varēs spēlēt jauno kungu, kas viņā iemīlas. Viņa ir bāla un ar melniem matiem, kā taisni piederas jaunajam kungam. Un vecais sirmgalvis mežā, pie kura dzīvo Emma Laurele, būšu es, tādēļ, ka man ir gari un pavisam gaiši mati, taisni tādi, kādi bija vecītim dramatiskajā teātrī. Visgrūtāk bija atrast kādu, kas varētu spēlēt vecā sirmgalvja saimnieci, jo mēs visas sapratām, ka Gerda šai lomai ir par mazu. Tikai pēdīgi mēs vienojāmies par bērnu Maju, kura toreiz viesnīcā tik ilgi stāvēja un pļāpāja pie kūts trepēm ar Larsu Nīlundu, ka tagad visžēlīgi to uzņemsim atpakaļ mūsu vidū un dosim tai saimnieces lomu.

Gerda ir ļoti bēdīga, kad viņa mana, ka nevarēs rīkoties līdzi un pārģērbties, un sāk raudāt, jo asaras viņai ir vienmēr pie rokas. Un mēs citas sabīstamies, jo, redziet, ja Gerda grib, viņa spēs raudāt kaut vai visu dienu cauri, un tad lielie var domāt, ka mēs esam izturējušās pret viņu ļauni, un varbūt mums arī neatļaus uzvest teātri. Tādēļ mēs sakām Gerdai, ka viņa varēs būt Emmas Laureles mazais brālītis, sēdēt viņai līdzās uz krāģīša un pārģērbt lelles. Un, paldies Dievam, ar to viņa ir apmierināta.

Kad pārnākam mājās, pirmais, ko mēs dzirdam, ir tas, ka patlaban tiek lasīts sprediķis, un tas mūs diezgan nepatīkami traucē. Bet, tikko pātari ir nobeigti, mēs tūliņ paziņojam māmiņai, ka esam nolēmušas spēlēt teātri, un, lūk, māmiņa iedod bēniņu lielās grabažnīcas atslēgu un atļauj mums tur izmeklēt visas vajadzīgās vecās lietas un drēbes. Un mēs tūliņ pielaikojam un pārģērbjamies tā, kā to prasa mūsu lomas, un tas mums sagādā lielu jautrību.

Saprotams, ka teātris tiks rīkots bērnu istabā; un skatuvei jārāda liels mežs, un pašā priekšā maza būdiņa, kurai visapkārt uzcelts mūris. Dabīgi, ka mēs nevaram ne uzaudzināt mežu, ne uzcelt būdu, tomēr vissvarīgākais mums liekas mūris, jo Annai jālec tam pāri, kad viņa nāk bildināt Emmu Laureli.

Tādēļ mēs vispirms ceļam mūri un izlietojam bērnu istabā atrodošās mēbeles: gultas, solus, kumodi, galdus, krēslus un apklājam visu segām un pārklājiem tā, lai izskatītos pēc mūra, jo citādi nav iespējams rīkoties, kā tas bija Stokholmā. Tomēr nākas diezgan grūti mūri uzturēt kārtībā, vienmēr no jauna tas atkal sagāžas. Tiem pašiem, kam jāuzstājas uz skatuves, jātur arī mūris uz augšu.

Skatītāju vietas atrodas bēniņos, un nevajag vilkt priekšā nekādu aizkaru, jo, tikko mēs atvērsim bērnu istabas durvis, publikas priekšā būs tūliņ visa skatuve. Mūra iekšpusē esam nolikušas galdu un krēslu, un arī krāģīti, uz kura jāsēž Gerdai. Un mēs ceram, ka skatītāji sapratīs, ka galdiņam, krēslam un krāģītim jārāda būda, kurā „Mana roze mežā" dzīvo kopā ar savu vectēvu. Mēs jau priekšlaikus pašas vien nospēlējaām visu gabalu, un tad es iekalu Annai, Emmai Laurelei un bērnu Majai, kas viņām jārunā. Un Emma Laurele gandrīz nemaz nevar noturēties no smiekliem, kas man dara visai lielas rūpes. Bet Anna gan ir uzmanīga.

Tikko mēs jau gribējām sākt izrādi, kad atbrauca krusttēvs Kalle Vairots un krustmāte Auguste no Gordšes ciemos, lai uzzinātu tuvāk par tēva veselību un viņu uzaicinātu līdzi uz krustmātes Jūlijas kāzām Fīlipstadē. Tagad iznāk ļoti nepatīkami, jo nu nevarēs noskatīties mūsu izrādē ne māte, ne krustmāte Lūvisa, ne Āline Laurele, jo viņām tagad būs viesiem jākavē laiks. Bet, tikko krusttēvs un krustmāte bija dzirdējuši, ka mēs uzvedam ludziņu no dramatiskā teātra, ari viņi labprāt gribēja noskatīties, un arī tētis kļuva pavisam jautrs, uzvilka savu kažoku un nāca augšā skatīties teātri.

Saprotams, ka ir drusciņ nepatīkami, ka arī Gerda sēž uz skatuves un ģērbj savas lelles, lai gan viņa ludziņā nemaz neietilpst. Un, tikko atveras durvis un mēs gribam sākt savu izrādi, tētis prasa, ko tad viņa te tēlojot, un Gerda tūliņ atbild tā, it kā viņa būtu pati Gerda, bet ne „Mana roze mežā" varones brālis. Un, kas arī nav visai izdevusies, tā ir bērnu Maja. Viņa ir par daudz uzcirtusies. Mūsu saimniece ir viņai aizdevusi savu lielo adīto šalli; viņa staigā salīkusi un ar nūju rokā, kuru bieži dauza pret grīdu un pastāvīgi ņirdz, tomēr pēc raganas viņa gan izskatās.

Bet, lūk, Emma Laurele, tā ir brīnišķīga, un arī Anna ir tāda. Viņa ir uzvilkusi tēva uniformas kamzoli, vēl no tiem laikiem, kad viņš bija par virsnieka vietas izpildītāju Stokholmā; viņas mati ir pabāzti zem uniformcepures, un bez tam mēs viņai esam ar apdedzinātu korķi uzvilkušas mazas melnas ūsiņas. Un Emma ir ietērpusies mātes baltajā brūtes apģērbā un izlaidusi matus.

Arī mani mati ir atpīti un nokarājas uz leju, lai es izskatītos līdzīga sirmgalvim dramatiskajā teātrī; pie tam es esmu uzģērbusi Juhana mazo vadmalas kamzoli, kas tam jau sen kļuvis par šauru, un uzvilkusi garās bikses, kuras lietoju Stokholmas vingrošanas institūtā, un tā man nu liekas, ka skatītājiem vajadzētu saprast, ka esmu vecs sirmgalvis.

Un cik priecīga tagad esmu, jo redzu, ka Annai patiesi izdevies pārlekt pāri mūrim, bez kā būtu apkritusi pati vai sagāzies mūris, un tas ir ļoti svarīgi.

Tajā brīdī, kad es stāvu uz skatuves un rāju Emmu Laureli, tādēļ, ka viņa atļāvusi Annai pārlekt pāri mūrim, es dzirdu, ka skatītāji ārpusē bēniņos smejas. Un, kad es apgriežos un paskatos, es ieraugu, ka Gerda, sēžot uz krāģīša, arī pacēlusi pirkstu pret savu lelli un ķēmojas man pakaļ. Viņa gan vairs citreiz nevarēs būt kopā ar mums, kad turpmāk spēlēsim teātri.

Emma Laurele izskatās loti labi, tikai viņai ir palicis uz virslūpas melns plankumiņš no tā, ka Anna viņu skūpstīja, un no šī brīža mums tikai ar pūlēm izdodas apvaldīt smieklus.

Kad izrāde ir beigusies, mums ļoti daudz aplaudē, gandrīz vairāk nekā tiem, kas spēlēja tur, dramatiskajā teātrī.

Pēc tam mums ļoti daudz kas jāsaved kārtībā, tiklab te, bērnu istabā, kā arī mātes grabažu bēniņos, un tas velkas labu laiku, kamēr tiekam gatavas. Kad mēs nonākam lejā, māmiņa saka, ka tētis esot bijis tā noguris, ka bijis jāliekas gultā, tomēr mēs varot pie viņa aiziet. Saprotams, ka mēs to darām tūliņ. Kad mēs nu nonākam pie tēta un nostājamies rindā pie viņa gultas, viņš saka:

— Pateicos jums, bērni! Vai zināt, es atrodu, ka šī izrāde atstāja uz mani daudz labāku iespaidu nekā visas doktora Piskatora pilulas.

Saprotams, ka tas bija vislabākais, ko līdz šim bijām dzirdējušas.

Pēc tam mēs dodamies uz viesistabu un sasveicināmies ar tēvoci Kalli un krustmāti Augusti, jo agrāk mēs to nebijām paspējušas izdarīt. Arī viņi ir ļoti aizgrābti un saka, ka viņiem izrāde patiesi loti labi patikusi.

Mēs sākam ticēt, ka esam kļuvušas ievērojamas, tikpat Anna, kā Emma Laurele, un arī es, pat arī Gerda, lai gan viņa ienesa mūsu darbā tikai apjukumu.

Kad mēs ieejam pie tēvoča Kalles, viņš man uzliek roku uz galvas un paceļ seju uz augšu.

—Jā, jā, tātad šī meitene ir teātra direktore, — viņš saka laipnā balsī, un es jau domāju, ka viņš teiks, ka bijis ļoti teicami darīts, ja esmu šeit iemācījusi dramatiskā teātra ludziņu. Tomēr tā vietā viņš turpina:

—Bet es esmu dzirdējis, ka viņa kļuvusi par lielu pātarnieci, kas nēsā visur līdzi milzīgo Bībeli!

Es pavisam apmulstu un nezinu vairs, ko iesākt. Un es nedrīkstu arī ne vārda teikt, kāda ir īstenā nozīme manai Bībeles lasīšanai.

Tēvocis laikam ir nomanījis, ka esmu apbēdināta, viņš glāsta manus vaigus un saka:

— Mēs ar krustmāti jau sen neesam tā smējušies, kā tagad te pie jums. Ja jūs nākošo reizi atbrauksiet pie mums ciemos, tad jums arī būs jāuzved šī ludziņa.

Es labi saprotu, ka tēvocis ir gribējis mani nomierināt, tomēr mans garastāvoklis neuzlabojas. Iedomājieties tikai, ja nu arī tētis dabūtu zināt, ka esmu kļuvusi pātarniece! Ak, cik daudz ir jāpārdzīvo, ja grib izlasīt cauri visu Bībeli un pie tam ir tikai desmit gadu.

Āline Laurele ir dabūjusi kādu romānu no Ungera kundzes Rietumemtervīkā, kas esot briesmīgi interesants. Āline to dod lasīt arī mātei un krustmātei Lūvisai, un viņas ir tik ziņkārīgas, lai dabūtu ātrāk zināt, kā tur viss norisināsies, ka viņas grāmatu gandrīz nemaz neizlaiž no rokām.

Es šo grāmatu esmu redzējusi guļam uz galda gan guļamistabā, gan kambarī pie virtuves, un es zinu ari, kā viņu sauc. Tas ir Emīlijas FlīgareKarlenas romāns „Niķīga sieviete". Arī man ļoti gribētos to izlasīt. Kādā svētdienas priekšpusdienā šī grāmata atradās vairākas stundas no vietas ēdamistabā uz galda, un es krietni ilgi būtu varējusi viņu lasīt, tomēr es to nedarīju. Kamēr es nebūšu izlasījusi Bībeli, es citu grāmatu nemaz negribu iesākt.

Cik jauki, ka ir jau pienākusi vasara.

Āline un Emma Laureles ir pārbraukušas mājās Karlstadē, un mums tagad rītos nav jāceļas pirms pulksten astoņiem, un nav mums tagad arī nekas jāmācās, tā, ka katru dienu es varu vairākas stundas lasīt Bībeli.

Tomēr arī vasara nav bez savām grūtībām, jo Dāniels un Juhans ir pārbraukuši mājās no savām skolām.

Saprotams, ka viņi zina, ka esmu noņēmusies izlasīt cauri visu Bībeli, un tagad nu nevar noturēties nekaitinājuši.

—Klausies, Selma, viņi saka, — tā kā tu tik uzcītīgi lasi Bībeli, vai tu zini, kur Jēkabs gāja, kad viņš bija kļuvis četrpadsmit gadu vecs?

Vai atkal:

—Vai tu vari nosaukt Cebadeja dēlu vārdus? Vai atkal:

—Vai tu zini, ko divpadsmit apustuļi dara debesu valstībā?

Vai atkal kādi citi nesaprotami zobgalīgi jautājumi. Tomēr mani tas vairs nemaz neuztrauc. Ir jāmācās panest vēl vairāk grūtību, kas grib izlasīt cauri visu Bībeli, bet ir tikai desmit gadu vecs.

Tētis jau tagad ir uz kājām un staigā apģērbies, tomēr viņš vēl dažas stundas dienā noguļ uz dīvāna. Viņš vēl jūtas noguris un vājš un nevar tikt vaļā no sava klepus. Viņš pats atzīstas, ka varbūt vairs nekad nebūšot tik vesels kā agrāk.

Tētis, māmiņa un Anna bija aizbraukuši krustmātes Jūlijas kāzās, bet arī pēc tam viņš nejutās labāk. Tagad māmiņa ir atkal kaut ko izdomājusi: tētim jābraucot uz Stremstadi veselības peldēs, jo tik veselīgi viņi nekad nav jutušies ne priekš tam, ne pēc tam, kā taisni tajā vasarā, ko viņi pavadījuši tur peldoties. Es tomēr zinu, ka tas nav vajadzīgs, jo tētis visādā ziņā kļūs vesels tad, kad man būs izdevies izlasīt Bībeli, tikai es to nedrīkstu nevienam teikt.

Bet var jau būt, ka pats Dievs tā nolicis, lai tētis aizbrauktu no mājām un es sekmīgāk varētu turpināt lasīšanu.

Kamēr tētis vēl nav pilnīgi vesels, neviens negrib viņam neko tādu teikt, kas viņu varētu apbēdināt. Tādēļ neviens te, mājās, viņam nav stāstījis, pat visuzticamākie dienestnieki ne, ka es toreiz tikusi atgriezta, kad viesnīcā klausījusies Sandarnes Paulu Andersonu, un ka tagad esmu liela svētule.

Tomēr, ja tas notiktu, ja viņam kāds pastāstītu šo gadījumu, ko lai es viņam atbildētu, ja tēvs man prasītu, kādēļ es tā lasu Bībeli? Melot es viņam nedrīkstētu, bet arī taisnību teikt neuzdrošinātos.

Katram gadījumam es ļoti priecājos par garajām un gaišajām vasaras naktīm. Kad māte vakaros te ir bijusi augšā un mēs esam noskaitījušas savas vakara lūgšanas, un arī Anna jau ir aizmigusi, es pieceļos no savas gultas, piesēžos pie loga un lasu, un lasu, un lasu.

Tagad tētis ir atkal mājās, un mēs visi esam tik laimīgi, ka nu viņš ir atkal vesels un tāds pats kā toreiz, kad viņš vēl nebija aizbraucis ievākt nodokļus, kur viņam vajadzēja gulēt starp mitrajiem palagiem.

Un mums tagad ir tik daudz viesu, tik daudz viesu! Šeit ciemojas mātesbrālis Šensons ar Ernestu, Klāsu un Almu, un tēvabrālis Hammargrēns ar krustmāti Nanu un dēliem Teodoru, Oto un Hugo; tad mātesbrālis Oriels Afcēliuss ar krustmāti Georginu un Ēlinu ar Ālanu; un tad vēl ir mātesbrālis Kristofers Valrots, kurš vēl ir neprecējies.

Arī Āline un Emma Laureles ir atbraukušas, bet ne tādēļ, lai sāktu jau mācības, bet tikai lai kopīgi nosvinētu septiņpadsmito augustu, kad tēvam patlaban ir pilni piecdesmit gadi.

Laiks ir jauks, un dārzā mums ir ļoti daudz jāņogu, ērkšķogu un ķiršu; arī mazie Astrahaņas ābolīši jau sāk nākt gatavi. Viss ir brīnišķīgi skaists. Tikai viena lieta man ir ļoti nepatīkama: es vēl neesmu paspējusi izlasīt visu Bībeli. Visai daudz man vairs nav palicis ko lasīt, jo esmu jau nonākusi līdz Jāņa Parādīšanās grāmatai, bet tagad mums ir tik daudz viesu, pārpildītas visas istabas, ka visā mājā nepaliek nevienas brīvas vietiņas, kur es mierīgi varētu apsēsties, kādu brītiņu palasīt savu Bībeli un to nobeigt.

Bet tagad, pēcpusdienā, māte ir ierosinājusi visiem kopā aiziet līdz Storsnipanam, lai tur apbrīnotu ļoti jauko skatu. Viņi jau tagad visi ir ceļā, lielie un mazie, un es esmu viena pati mājās. Es arī labprāt būtu gājusi līdzi, bet māte teica, ka ceļš priekš manis esot par tālu. Viņa saka, ka es pēdējās dienās esot tik daudz rotaļājusies un skraidījusi, ka viņa baidās, kaut tik es nesāktu atkal klibot, kā pirms tam, kad vēl nebiju apmeklējusi Stokholmas vingrošanas institūtu.

Es ar priecīgu prātu palieku mājās, jo domāju par — Bībeli; un, tikko viņi ir aizgājuši, es tūliņ skreju istabā pie virtuves un izņemu Bībeli no pusapaļā skapja. Pēc tam es izeju augļu dārzā, nosēžos blakus ērkšķogu krūmam, sāku ēst ogas un lasīt Jāņa Parādīšanās grāmatu. Jūtos ļoti laimīga. Es domāju, ka drīz jau nu būšu ar lasīšanu gatava un man vairs nebūs no neviena nekas jāslēpj.

Tikko es tā labi esmu iesākusi lasīt, kad redzu, ka mātes brālis Kristofers nāk uz manu pusi; ieraudzījis mani sēžam pie ērkšķogu krūma ar vectēva lielo Bībeli uz ceļiem, viņš griežas tieši man klāt. Es biju pilnīgi pārliecināta, ka tēvocis Kristofers arī ir aizgājis kopā ar citiem uz Storsnipanu, tā, ka es tagad ļoti sabīstos, kad redzu viņu nākot man klāt un prasot, ko es te lasu.

Tomēr es viņam atbildu, ka lasu Bībeli; un, kad viņš prasa, cik tālu es jau esmu tikusi, es viņam saku, ka esmu aizsākusi no paša pirmā gala un aizkļuvusi tagad līdz Jāņa Parādīšanās grāmatai.

Pēc tam viņš neko vairs nesaka, bet, kad viņš turpina atkal savu ceļu, var redzēt, ka viņam būtu liels prieks sākt skaļi smieties.

Un tikko viņš ir aizgājis, es veru Bībeli ciet un nesu to atpakaļ virtuves istabas skapī. Es saprotu: tikko atgriezīsies tētis no Storsnipana ar tēvočiem Šensonu, Hammargrēnu un Orielu, kad tēvocis Kristofers viņiem tūliņ pastāstīs, ka atradis mani pie ērkšķogu krūma, lasot Jāņa Parādīšanās grāmatu.

Un ja tēvocis Kristofers kaut ko stāsta, tad visi var nosmieties līdz krampjiem.

Es eju virtuvē palīdzēt krustmātei Lūvisai un saimniecei gatavot vakariņas. Es skreju uz sakņu dārzu un saplūcu pētersīļus un dilles, Un skreju uz pieliekamo kambari pēc pipariem un sīpoliem. Tad es daru visu citu, kas tikai iespējams, lai man nebūtu jābūt iekšā kopā ar citiem un jānoklausās, kā tēvocis Kristofers stāstīs, cik tas bijis jocīgi, kad es sēdējusi pie ērkšķogu krūma un lasījusi Bībeli.

Ir ļoti daudz ko darīt, kad māja ir tik pilna viesu. Pēc ēšanas es palīdzu nomazgāt traukus. Es palieku virtuvē tik ilgi, kamēr pienācis laiks, kad man jāiet gulēt.

Kad mums mājās ir tik daudz viesu, tad mēs nedrīkstam gulēt bērnu istabā, jo tur guļ krustmātes Nana, Georgina un Āline Laurele. Annai, Emmai Laurelei un Almai Šensonei uzklāj guļvietas bēniņos drēbju istabiņā, bet es pārguļu dīvāna stūrī guļamistabā.

Es tur noliekos un aizmiegu, bet vēlāk naktī es pamostos un dzirdu, ka tēvs ar māti sarunājas par mani.

—Vai tu dzirdēji, ko Kristofers stāstīja par Selmu? — prasa tētis, un liekas, ka viņš nav dusmīgs, bet gan izbrīnījies.

—Jā, — atbild māmiņa, — bet man liekas, ka Kristofers varētu likt bērnu mierā.

—Jā, es jau nu gan vasarā neesmu bijis mājās, — atbild tētis, — bet vai tu arī esi redzējusi, ka viņa tik bieži lasa Bībeli?

—Vasarā viņa lasīja gan Bībeli, kā agri rītos, tā arī vēlu vakaros, — paskaidro māmiņa.

—Bet, mīļā Luīs, — saka tētis, — vai tev neliekas, ka tev to nebūtu vajadzējis ļaut darīt? Tā taču nav lasāma viela bērniem.

—Nē, — saka māte, — bet mēs vienojāmies, Āline Laurele un es, ka ir labāk atstāt viņu mierā.

—Tad man būs jārunā ar viņu pašam, — saka tētis. — Jo es negribu, ka viņa kļūst par svētuli.

—Nē, to tev gan nevajadzētu darīt, Gustav.

—Tomēr es nesaprotu… — saka tētis.

—Taču, lūk, — paskaidro māte, — man liekās, ka viņa grib izlasīt visu Bībeli cauri, lai tu atkal kļūtu vesels.

—Bet vai tas varētu būt iespējams, — saka tētis.

—Jā, tu zini, kā viņa bija nobēdājusies, kad tu saslimi. Viņai tas ķērās vairāk pie sirds nekā citiem, un no tā laika viņa ir sākusi pastāvīgi lasīt Bībeli.

Bet tas taču nav iespējams, — atkārto tētis un vairākas reizes iekāsējas, it kā viņam būtu grūti izdabūt vārdus pār lūpām. — Tas taču nevarētu būt iespējams, ka meitene varētu būt tik vientiesīga.

Māte vairs neko neatbild, un arī tētis vairs neko nesaka, iestājas pilnīgs klusums.

Tas ir savādi. Viesi aizbrauca katrs uz savu pusi, bet es zinu, ka no tā laika, kamēr māmiņa mani aizstāvēja, es tagad varu lasīt Bībeli, cik daudz vien gribu. Tomēr es to vairs nekad neņemu ārā no stūra skapja un nelasu, lai nobeigtu Jāņa Parādīšanās grāmatā pēdējās lapas. Redziet, kad noslēpums bija atklājies, tad bija arī izbeidzies mana solījuma spēks. Tagad vairs nebija nekādas nozīmes lasīt vēl tālāk.

Vispār visam šim pasākumam nav bijis nekādas nozīmes.

Gordše

Mēs ļoti priecājamies, kad varam braukt uz Gordši viesos un apmeklēt tēvoci Kārli Valrotu un krustmāti Augusti ar Hildu, Emīliju, Kārli Augustu, Elīnu, Jūliju un Hugo.

Mums liekas, ka Gordše ir visai skaista, tādēļ, ka dzīvojamā ēka ir balti nokrāsota, tai ir divi stāvi, un jumts ir apklāts šīfera plāksnēm. Mūsu Morbaka ir nokrāsota sarkana, un tai ir tikai viens stāvs ar kārniņu jumtu. Mums nav arī tik lielas zāles, kur var rotaļāties un dejot, kad tiek sarīkotas kādas dzīres, kā te, Gordšes muižā. Mūsu viesistaba ir maza.

Te, Gordšes muižā, ir arī ezers un laivas, un mēs varam vizināties, kad atbraucam ciemos. Un mums ir liels prieks, kad airējot varam plūkt ūdensrozes. Mēs labprāt airējam cauri niedrēm līdz brīvam, apaļam laukumam, kur neviens mūs nevar redzēt, un niedres mums visapkārt ir tik augstas, ka viss liekas zaļš, tiklab ūdens, kā arī laiva, airi un mēs paši. Mēs visi paliekam pavisam klusu un tikai gaidām, kamēr beidzot izpeld pīļu māte ar veselu baru mazu pīlēnu un rindā airējas mums garām. Un mums tas liekas tik lieliski. Mēs ļoti nožēlojam, ka mums Morbakā nav ezera, kur varētu braukāt ar laivu. Mums tur ir tikai neliels pīļu dīķītis.

Te, Gordšes muižā, ir arī upe, un pāri upei ved tilts, uz kura var stāvēt un makšķerēt. Tikko mēs esam te atbraukuši, mēs katra palūdzam sev makšķeri, nostājamies uz tilta un makšķerējam. Un dažreiz mums kožas diezgan labi, mēs velkam ārā nelielas zivis: raudas, asarus, ķīšus. Mēs ļoti priecājamies, ja mums izdodas izvilkt asarus, jo asaris ir laba zivs, un ir vērts viņu cept, turpretim rauda ir tik pilna asakām, ka neviens labprāt negrib viņas ēst. Lai nu kā, nav ko bēdāties, ja izvelkam arī kādu raudu. Bet laimīgas varam skaitīties, ja mūsu makšķerēs neieķeras ķīši, jo tie ir nelāgi un asi, ka pat kaķi tos ne labprāt nogaršo. Cik laimīgas mēs būtu, ja mums mājās arī būtu tāda upe, kurā mēs varētu makšķerēt. Mūsu upes vārds ir Emtana, vasarā tā ir pavisam šaura un sekla, un viņa ir arī patālu no mūsu mājām; bez tam tā ir ļoti mālaina. Mēs nekad neesam mēģinājušas tur makšķerēt.

Bērniem te ir daudz interesanta, ko skatīt, tā kā pat nepagūstam visu aplūkot, jo šeit ir īsts dzelzsceplis ar stieņu dzelzs kaltuvi un dzirnavas, un ķieģeļu fabrika, un zāģētava. Mums Morbakā tādu lietu nepavisam nav. Mums ir tikai maza, maza smēdīte, kur Berlīnes Pērs apkaļ slieces un ratu riteņus, un klētī mums ir rokas dzirnavas, kur lopu kaujamajā laikā maļ sāli. Kad tēvs cēla šķūni, tad no dīķa veda mālus un taisīja ķieģeļus, bet tagad būve jau nobeigta un Londonas Larss ar Vīnes Magnusu zāģē malku kūts priekšā, bet mums tur nav nekā interesanta, ko redzēt.

Šeit, Gordšē, pie dzelzscepļa visi ceļi ir pavisam melni no ogļu putekļiem. Mums tas ļoti patīk, un mums liekas, ka pa tādiem ceļiem ir arī daudz vieglāk staigāt nekā tikai ar vienkāršu granti apbērtiem.

Kad mēs nonākam dzirnavās, tad mēs vispirms paliekam mierīgi stāvot un noraugāmies dzirnavu dīķī. Tas tur iespiedies starp augstiem kokiem, un brūnais ūdens drūmi spīd; tur kādreiz ir noslīcinājies dzirnavu kalps, tāpēc, ka viņam lieguši dzirnavnieka meitu. Un mums liekas, ka ir ļoti savādi, ka stāvam tādā vietā, kur kāds cilvēks ir laupījis sev dzīvību. Pie mums, Morbakā, neviens nav mēģinājis slīcināties mūsu pīļu dīķī, un tas, liekas, nav arī tik dziļš, ka tur varētu noslīcināties.

Mums nav nekādas patikas iet iekšā dzirnavās, jo tur lido gaisā ļoti daudz miltu putekļu. Mēs labāk ejam uz stieņu dzelzs kaltuvi.

Stieņu dzelzs kaltuve ir briesmīgi liela ēka un pavisam melna, un te nemaz nav cita apgaismojuma, kā vienīgi spīdums, kas nāk no pusapaļā cauruma pie ēzes. Visā kalvē nav neviena loga, ne arī grīdas, ne griestu, tā, ka no apakšas var redzēt augšā līdz jumta kārniņiem. Dažos kārniņos ir caurumi, bet daži kārniņi ir no vētras pavisam izrauti, un tā mums ir tīrā laime, jo citādi mēs te, tumsā, nemaz neredzētu, kur likt kājas.

Bet mēs zinām no agrākajiem laikiem, ka te, kalvē, ir četrstūrains caurums, pilns ar oglēm un ūdeni, un, ja tajā iekristu, tad tā būtu vislielākā nelaime, kas vien varētu notikt, it sevišķi, ja esi glīti apģērbies. Šeit ir jābūt loti piesardzīgam, jāiet lēnām un uzmanīgi jāceļ kājas. Jo varētu uzkāpt uz kādas dzelzs stangas, kādas te guļ zemē un izskatās kā visas citas stangas, bet ir tikko pagatavotas un tik karstas, ka var pārdedzināt kurpju zoles.

Te, vecajā Gordšes kalvē, viss ir ļoti svinīgi. Kā baznīcā, kamēr vēl nav sākusies dievkalpošana. Turpat ēzes tuvumā sēž uz soliņa vecais Sternbergs un vēl otrs kalējs; no apģērba viņiem nav nekā vairāk mugurā, tikai gari krekli un kājās koka tupeles; brilles gan ir uz deguniem. Mums bērniem, pret veco Sternbergu ir briesmīgi liels respekts un arī pret otru kalēju, jo viņi abi izskatās ļoti nopietni un bargi. Mēs pat neiedrošināmies runāt, lai viņus netraucētu un viņi mūs neaizraidītu projām. Brīžam pieceļas vecais Sternbergs, brīžam otrs kalējs, pieiet pie ēzes un bīda tur iekšā dzelzs iesmu un baksta kaut ko smagu, valkanu. Un tad no pavarda cauruma sprāgst ārā vesels dzirksteļu kūlis, tā, ka kalējs atlec sāņus. Reizēm birst ogles uz viņa kājām, un viņam steidzīgi jāsviež projām koka tupeles.

Pastarpus ienāk kalējpuika ar savu dzenamo ķerru, pagrābj slapjās ogles no bīstamās ūdensbedres un tad ar dzelzs lāpstu met ogles ēzes uguns caurumā. Pēc tam labu laiku nenotiek nekas, un mēs pavisam nogurstam no garā gaidīšanas laika, bet tomēr ir nedomājam iet projām.

Beidzot pienāk tas brīdis, kad uzceļas abi kalēji, paņem savus iesmus sāk bakstīt ēzes caurumā. Viņi maisa, velk un grūž, un sviedri viņiem plūst pār vaigiem, un tad sāk velties kaut kas sarkans ārā no ēzes cauruma; šī sarkanā masa, kas ir mīksta kā mīkla un turas tāpat valkani kopā, spīguļodama un švīkstēdama spiežas ārā no ēzes cauruma. Abi kalēji paķer savas lūkšas sakniebj sarkano masu un velk no ēzes pāri klonam uz laktu.

Tagad nu laikam visgrūtākais darbs ir padarīts, jo vecais Sternbergs skatās pavisam apmierināts. Viņa biedrs pavelk karājošos virvi, un tai pašā laikā sāk laisties zemē lielais kaļamais āmurs. Un visjaukākais un svinīgākais skats, kādu tikai esmu redzējusi, ir tad, kad lielais āmurs nokrīt uz sarkanās valkani izkausētās masas un dzirkstis šķiežas uz visām pusēm. Bet āmurs krīt un krīt, un viss dārd un žvadz, un ūdens bedrē griežas riņķī un puto, un dzirksteles sprāgst pa visu kalvi. Tas ir aizgrābīgi jauki.

Apstaigāt ķieģeļnīcu arī ir ļoti patīkami. Tur mums dod māla dzeguzes un dažreiz pasniedz arī māla piku, kuru varam izspaidīt un izveidot par bļodiņām un šķīvīšiem. Un tikpat patīkams ir gājiens uz zāģētavu, bet tā ir diezgan patālu, tā, ka es tur nemaz neeju līdzi.

Mēs, bērni, nemaz neesam skaudīgi, ka Gordše ir nokrāsota balta un ka te ir virsējais stāvs un šīfera jumts, un ka te ir ezers ar niedrēm un vienkoci laiviņu, ka te ir tilts un makšķeru kāti, un dzirnavu dīķis, un dzelzs ceplis, un ķieģeļnīca, un zāģētava, un vēl daudz kas cits, kā mums Morbakā nav. Nē, mēs nepavisam neskaužam un nedusmojamies, jo tik ilgi, kamēr te dzīvos mātesbrālis Kalle, mēs uz šejieni varēsim atbraukt katru svētdienu, un tas ir tikpat, it kā mums arī tas viss piederētu.

Bet, kad es būšu izaugusi liela, man gribētos dzīvot mājā, kas ir nokrāsota balta un kam ir augšējais stāvs ar šīfera jumtu un liela zāle, kur var rotaļāties un dejot, kad ir kādas viesības.

Herestade

Mēs ļoti priecājamies, ja varam braukt uz Herestadi un apmeklēt krusttēvu Norēnu un krustmāti Emīliju ar Ādolfu, Hedvigu, Arvīdu, Ēriku un Emīliju. Mēs, morbakieši, gan neesam rados ar Norēniem, bet viņi ir radi mūsu radiem Gordšes muižā, un tas taču ir gandrīz tas pats.

Herestadē mums liekas viss tikpat lepni ierīkots kā Gordšes muižā. Jo dzīvojamā ēka arī ir nokrāsota balta, un tai arī ir augšējais stāvs ar šīfera jumtu un plaša zāle, kur var rotaļāties un dejot, kad ir viesības. Bet Herestadē nav dzezscepļa, tā ir vienkārša muiža, tāpat kā Morbaka.

Un mums patīk arī tas, ka Herestade atrodas pie Frīkena ezera, jo Frīkena ezers ir ļoti liels, pat tik liels, ka ir atzīmēts ģeogrāfijās un ir arī uzzīmēts uz kartes. Tas ir astoņas jūdzes garš, un tai laikā, kad ezeri vēl varēja runāt, tas mēdza teikt:

— Izmēriet manu garumu, tad jūs zināsiet arī manu dziļumu. Tātad Frīkens ir īsts ezers.

Herestadē ir arī liels priežu mežs, un ir ļoti patīkami tajā pastaigāties. Un uz celiņiem tur guļ ļoti daudz skuju, tā, ka iešana ir visai slidena. Tur var paslīdēt un pakrist tāpat kā uz ledus, un tas ir ļoti jocīgi. Parkā ir arī lieli kaili klinšu bluķi, no kuriem lieliski var šļūkt zemē kā pa īstām sļūktavām.

Un parkā krusttēvs Norēns ir licis uzcelt paviljonu ar īstiem logiem un stikla rūtīm, un tapetēm uz sienām. Un mēs varējam būt klāt kad paviljonu iesvētīja: Un tam bija loti skaista grīda no plāniem īsiem dēlīšiem, kas bija krusteniski salikti galiem kopā; mums likās, it kā mēs staigātu pa viļņiem, un mēs baidījāmies pat uz tiem dejot. Krusttēvs Norēns bija sacerējis kādu dzejoli, ko viņš pie iesvētīšanas nolasīja, jo viņš prot turēt runas un sacerēt dzejas, un izrādīt Ēriku XIV.

Ir ļoti interesanti, ka arī Emīlija, Norēnu jaunāka meita prot izrādīt Ēriku XIV. Viņa skraida riņķī apkārt un krata savus kuplos matus, jo viņai taču jābūt trakai.

— Mežs sauc mani vārdā!— viņa saka. — Mežs sauc mani vārdā! Bet kā viņš zina manu vārdu? — Un viņa to saka tādā rupjā balsi lai mēs baidītos. Bet viņa ir tik maza un tik skaista, ka mēs tikai smejamies Katrā ziņā krusttēvs Norēns pats ir Emīliju iemācījis izrādīt Ēriku XIV jo viņš bieži rotaļājas ar saviem bērniem un ir ar tiem ļoti laipns, tieši tāpat kā mūsu tēvs.

Herestades parkā ir arī klintī kāda bedre ar pavisam stāvam malām, ko sauc par Lāčabedri, tādēļ, ka senāk tur iekritis kāds lācis un nav vairs spējis no turienes izrāpties. Mēs mēdzam nosēsties pie bedres malas zem lielās priedes, pie kam izliekamies, it kā lācis būtu vēl turpat apakšā bedrē Un mēs dzirdam, kā viņš tur apakšā rūc un mēģina rāpties augšā un kā viņa nagi skrāpējas pret klints sienu, kad viņš slīd atpakaļ.

Herestades mežā aug daudz kazeņu ogu un tas ir savādi, jo visā draudzē kazenes citur nekur neaug. Man liekas, ka lācis, kas iekrita tur, klinšu bedrē, taisni meklēja kazenes, jo lāčiem šīs ogas ļoti garšo.

Man patīk Herestade, tādēļ, ka tur notikuši visādi interesanti gadījumi, Kādreiz tur ir dzīvojusi kāda veca kundze, kura nav uzdrošinājusies iziet no mājām, jo baidījusies, ka kovārņi to apēdīs. Un tad tur dzīvojusi arī kāda jauna sieviete, kas bijusi tik nelaimīga, ka stundām ilgi sēdējusi krastā un gribējusi nonāvēties. Un tad tur ir kāda istaba, ko sauc par Zilo kabinetu. Tajā kabinetā reiz sēdējusi jauna meitene pie loga un redzējusi, ka viņas līgavainis noslīkst Frīkena ezerā. Un es arī reizēm nostājos pie loga un tad katru reizi redzu, kā Frīkena ezers ir apklāts ar ledu, kā pa ledu skrien šurp uz slidām kāds jauns kungs un piepeši turpat viņa priekšā atveras plata sprauga ledū… Bet tad aizgriežos projām no loga, jo vairāk es negribu neko redzēt.

Reiz sēdēja daži kungi — man liekas, ka tie bija krusttēvs Šensons, inženieris Varbergs, mācītājs Ungers un, saprotams, arī mans tēvs Morbakā uz verandas un sprieda, kura esot draudzē vispārākā muiža, Gordše vai Herestade.

Mans tēvs brīdi sēdējis klusu, bet tad viņš ieprasījies, vai tad viņi Morbaku pavisam aizmirsuši. Varbūt Morbaka būtu, ja ņemtu visu caurmērā, tikpat laba, kā šīs abas.

Arī viesi apklusuši un jutušies drusku neveikli, bet tad krusttēvs Šensons ieteicies:

—Vai zini, brāl Erik Gustav, ir jau taisnība, ka tu Morbakai esi daudz pielicis klāt un esi to paplašinājis, un labi to apsaimnieko. Bet tomēr tu sapratīsi, ka taču to nevar salīdzināt…

—Jā, — tēvs tad teicis, — Gordšes muižā ir dzelzsceplis, un Herestade ir visjaukākajā vietā visā draudzē. Bet kā jūs izskaidrosiet to apstākli, ka šīs abas muižas tik bieži maina savus īpašniekus? Cik vien es varu atcerēties, abas šīs muižas ir pastāvīgi pirktas un pārdotas. Tomēr Morbaka jau no pašām pirmajām dienām, kad te sākuši dzīvot, nav vairs ne pirkta, ne pārdota, bet pārgājusi jaunās rokās tikai mantojuma ceļā.

—Jā, ir jau viss taisnība, ko tu saki, brāl Erik Gustav, — ieteicies krusttēvs Šensons. — Tur taču kaut kas ir. Tomēr, ievērojot visas ērtības…

Bailes

Mēs sēžam mājās un esam ļoti priecīgas.

Tēvs, māte, krustmāte Lūvisa, Āline Laurele un Anna ir aizbraukuši uz Sunnes mācītāja muižu viesos, bet Emma Laurele, Gerda un es nevarējām braukt līdzi, jo esot par mazām. Kad bijām izmācījušās savus skolas uzdevumus, iegājām virtuvē pie saimnieces, un viņa mums stāstīja pasakas — par mazo pavāriņu, „kas bija aprijis riekstu", un par veco sirmgalvi, kas bija izēdis septiņus vezumus biezputras un izstrēbis septiņus kubulus ķērnespiena. Mēs bijām piedabūjušas mūsu mīļo virtuveni, lai viņa mums uzdzied jautro dziesmu par Ulli Boku, kā viņš devies karā ar piecpadsmit tūkstoš karavīriem, bet jau «Lieldienās vai svētajos Trijādības svētkos" tam vajadzējis būt atpakaļ mājās.

Un tad mēs turpat ēdamistabas krāsnī cepām ābolus, bet vakariņās mums bija krējuma plāceņi ar aveņu ievārījumu, lai mēs nebūtu visai noskumušas, ka mums bijis jāpaliek mājās.

Bet, tikko esam paēdušas vakariņas, mēs ejam augšā bērnu istabā, jo, kad visi lielie ir aizbraukuši, mēs nejūtamies apakšējās istabās visai omulīgi. Gerda varēs šonakt gulēt bērnu istabā uz dīvāniņa, jo no viņas taču nevar prasīt, lai viņa viena pati gulētu guļamistabā. Tādēļ viņa un bērnu Maja nāk mums līdzi augšā. Arī garā, sarkanmatainā virtuvenes palīdze un labā virtuvene nāk līdzi, ne jau, lai bērnu istabā ko strādātu, bet tikai tāpat papļāpātos.

Bērnu Maja nosēžas pie krāsns, bet mēs nometamies kurošas krāsns priekšā zemē un sildāmies. Visu vakaru ārā ir bijis īsts slapjdraņķis, un mēs kādu brīdi sēžam klusu un klausāmies, kā lietus burkšķina pret loga rūtīm un kā vējš šaudās ap mājas stūri. Labā virtuvene saka, ka viņai esot žēl, ka kungiem šonakt tik draņķīgā laikā būs jābrauc mājup. Bet bērnu Maja to mierina, ka viņi taču esot aizbraukuši lielajā karietē. Mēs par to ļoti nopriecājamies: ja jau viņi brauc lielajā karietē, tad viņi var aiztaisīt logus ciet, un tad viņiem ne vējš, ne lietus neko nevarēs padarīt.

Pēc tam mēs lūdzam mūsu labo virtuveni un viņas garo palīdzi pastāstīt mums kādu spoku stāstu. Bet viņas saka, to nedrīkstot, jo Lāgerlēva kundze viņām to ir noliegusi.

Bet bērnu Maja mums tikai pamirkšķina ar acīm, un tas nozīmē, ka mums par to nevajag noskumt, jo viņa zināšot, ko darīt. Papriekš viņa pierunā Gerdu, lai tā ģērbjoties nost un liekoties mazajā gultiņā pie dīvāna. Bet Gerda iemieg tūliņ, tikko viņas galviņa pieduras spilvenam, un Maja tad steidzas pie mums.

Un viņa saka, ka mēs abas, Emma Laurele un es, esot jau tik saprātīgas, jā, gandrīz jau tikpat kā lieli cilvēki, un tādēļ mums spoku stāsti nevarot neko kaitēt. Gerda gan vēl esot pavisam maza, un tādēļ Lāgerlēva kundze negribot, ka viņa baidītos, bet Gerda jau tagad esot gultiņā un aizmigusi.

Un tad nu mēs noklausāmies vienu spoku stāstu pēc otra. Garā sarkanmatainā virtuvenes palīdze iesāk stāstīt pirmā. Tajās mājās, kur viņa kalpojusi pērno gadu, nomiris saimnieks. Viņš nav bijis visai labs cilvēks, un gājējiem bijis pret viņu šis tas, ko iebilst. Jā, skuķe pat nezina, kādā sakarībā tas noticis, bet tai dienā, kad saimnieks nomiris, sētā ieskrējis kāds liels melns suns ar ugunssārtu rīkli. Viņš nostājies durvju priekšā un kaucis un rējis apmēram veselu stundu, lai viņu ielaistu iekšā, tomēr neviens neuzdrošinājies vērt durvis vaļā. Bijis pats pusdienas laiks, un kalpi patlaban bijuši virtuvē, lai ēstu pusdienas, bet visi palikuši tāpat sēžot, un neviens pat nav aizticis ēdienu.

Skuķe atcerējās, ka viņa patlaban pasniegusi lielu podu ar kartupeļiem, un viens kalps paņēmis kartupeli, bet paturējis to pirkstos un nav pat sācis lobīt. Skuķe sēdējusi ar citiem kopā virtuvē, un viņa vēl tagad nevar aizmirst, cik šausmīgi visi jutušies. Un neviens no viņiem nav runājis ne vārdiņa, bet visi tikai klausījušies, kā suns durvju priekšā rējis.

Beidzot virtuvē ienākusi saimniece. Viņa bijusi pavisam bāla un nobijusies, tā kā tai vajadzējis pieturēties pie durvju stenderes. Viņa teikusi, ka gribot tikai pajautāt, vai visā mājā nebūšot neviena, kas suni aizdzītu no trepēm.

Tad vecākais kalps piecēlies. Viņš dusmīgi atgrūdis atpakaļ savu krēslu, tā kā tas atsities pret sienu, piegājis pie ugunskura, paņēmis ugunsknaibles, saķēris tajās degošu pagali, kas patlaban degusi gaišās liesmās, un skrējis ar to ārā. Durvīm bija aizšautas priekšā visas bultas un noslēgtas visas atslēgas. Kalps atbultēja, atslēdza un, pavēris durvīs šķirbu, acumirklī iesvieda degošo pagali rīklē tam, kas tur ārpusē kauca. Tad tas tur ārā iekaucās tik briesmīgi, ka to jūdzēm tālu varēja dzirdēt visā apkārtnē, un tas izklausījās, kā cilvēks trakotu un lādētos, cik nekrietni vien spēj. Bet tomēr suns bēga projām, un, viņam auļojot prom pa aleju, dzirksteles un dūmi šāvās uz visām pusēm. Tad varējuši gan redzēt, kas tas skrējējs tāds bijis.

Es, pašai nemanot, biju saķērusi bērnu Majas roku tik krampjveidīgi cieti, ka viņa noliecās pie manis un jautāja, vai es tik briesmīgi baidoties.

Saprotams, ka man visu laiku, kamēr stāstīja virtuvenes palīdze, auksti drebuļi šāvās pār muguru, tomēr stāsts bija tik traki valdzinošs. Tādēļ es tūliņ velku savu roku atpakaļ no bērnu Majas rokas un kratu galvu.

Tomēr man gandrīz labāk gribētos, lai viņas stāstītu notikumus par milžiem, troļļiem un gariņiem, jo no tiem man nav bailes. Tikai ne par pašu nelabo! Ak, un es esmu iedomājusies, ka nelabais guļ tepat ārpusē— pie bērnu istabas un tur, tumšajā kaktā, glūn uz mums, iespiedies starp veciem ratiņiem un kangām. Kad es pa bēniņiem eju garām šai vietai, tad katru reizi briesmīgi steidzos, jo varētu taču būt, ka viņš tumsā izlīstu no šīs grabažu kaudzes un man parādītos. Bet, tikko esmu paguvusi atslēgt bērnu istabas durvis un iekļūt iekšā, esmu atkal mierīga, jo šeit viņš nekad nenāks iekšā. Ak, kaut jel viņš nenāktu tagad, kad sarkanmatainā meiča mums par viņu tik daudz sastāstīja! Bet kas var zināt; var jau būt, ka viņš pat nākošā acumirklī piedauza pie durvīm, atver tās un nāk iekšā.

Tagad ir mūsu labās virtuvenes reize stāstīt. Vispirms viņa piezīmē, ka pati šo gadījumu nav piedzīvojusi, bet zinot, ka tā ir dzīva patiesība, jo kāds viņas krusttēvs to ir piedzīvojis un pieredzējis.

Mūsu virtuvenes krusttēvs strādājis dziļi iekšā mežā pie malkas ciršanas. Malkas ciršanā viņam palīdzējis kāds vīrs, par kuru runājuši, ka viņš jau sen noslēdzis kontraktu ar pašu nelabo. Viņi patlaban bija nozāģējuši priedi un gaidīja, kad tā kritīs. Bet tad viņi redzējuši, ka priede sāk slīgt pavisam uz otru pusi, nekā viņi bija gaidījuši. Un likās, ka priede uzgāzīsies viņiem virsū, jo neatlicis vairs laika aizbēgt projām.

Bet tad virtuvenes krusttēvs dzirdējis, ka viņa palīgs uzsaucis priedei:

Velna vārdā, liecies atpakaļ!

Un krusttēvs redzējis, ka priede, kas jau bija noslīgusi uz vienu pusi, atliekusies taisni un tad sākusi slīgt uz otru pusi.

Ak, ir taču pavisam muļķīgi un nepatīkami tā baidīties! Tomēr visu laiku, kamēr mūsu labā virtuvene stāstīja, es skaidri dzirdēju, ka bēniņos grābstījās gar sienām un čāpāja, un taisni tai acumirklī, kad koks gāžas, es viņai saucu, lai tā paliek klusu.

Un tajā pašā brīdī aizdrāžas stiprs vēja trieciens un ārpusē atskan dikts paukšķis, tagad esmu pārliecināta, ka tūliņ atvērsies durvis un iekšā ienāks tas, kuru nemaz nedrīkstam saukt vārdā.

Es uzlēcu kājās un sāku raudāt, un vēlreiz iesaucos, ka negribu vairs neko dzirdēt.

Bet, Selma, tur jau tikai vējš norāva kārniņu no jumta, un to tu dzirdēji, — ieteicas bērnu Maja. — Bet, ja tu tā baidies, mēs labāk izbeigsim stāstīšanu, — viņa vēl piebilst.

Saprotams, ka Majai ir taisnība, to es tūliņ aptveru, tur nekas cits nevarēja būt, kā kārniņš. Un es no kauna nezinu, kur likties.

Emma Laurele saka, es izturoties kā sešgadīgs bērns. Un viņa saka, lai tikai labā virtuvene stāstot vien tālāk. Tomēr bērnu Maja nosaka, ka viņa par to nevarot atbildēt, un tādēļ stāstīšana esot jāizbeidz.

Vēlāk naktī es guļu savā gultiņā un dusmojos pati uz sevi, ka esmu varējusi tā baidīties, jo es taču ļoti labi zinu, ka nelabais tur nemaz netup vecajos ratiņos. To tikai es tā iedomājos.

Ir taču kauna lieta, ka bez kāda iemesla var sākt raudāt un baidīties tikai tādēļ vien, ka kārniņš ar troksni nokritis no jumta. Uz priekšu kaut kas tamlīdzīgs vairs nekad nedrīkst atkārtoties!

Es domās kavējos pie Fritjofa un pie Svena Dūvas, un pie Sandelsa. Ak, tie stāv tik augstu pār mani, es viņus gan vēl ilgi nesasniegšu.

Bet otrā dienā, kad jāvāra pusdienas, kāda maza meitene stāv virtuvē un uzmanīgi lūkojas, vai tikai kaut ko nevajag atnest no pieliekamā kambara, un tad viņa piesolās vajadzīgo atnest. Uzmanīgiem un mierīgiem soļiem viņa dodas augšā pa trepēm pieliekamajā kambarī un tā to tagad dara dienu no dienas.

Saimniece slavē mazo meiteni, ka viņa ir tik piepalīdzīga, bet skuķe to dara, lai stiprinātu savu.drosmi. Un drīz vien jau viņa ir nonākusi tik tālu, ka var paiet kaktam ar vecajiem ratiņiem mierīgi garām, nepamirkšķinot ne aci, un noiet lejā pa trepēm bez sirdspukstienu paātrināšanās.

Kāršu spēle

Ziemsvētkos, kad pie mums Morbakā atbrauc Dāniels un Juhans, un krusttēvs Vahenfelds, viņi katru vakaru spēlē kārtis ar krustmāti Lūvisu. Viņi spēlē kādu spēli, ko sauc par preferansu, bet spēlētāji paši joku dēļ to ir iesaukuši par „prifi", tādēļ, ka tā viņiem patīk. Es šo spēli esmu iemācījusies no skatīšanās vien, sekojot, kā spēlē citi. Citādi „prifi" spēlē tikai pieaugušie. Ne Anna, ne Emma Laurele neprot šo spēli. Viņas savā starpā spēlē cūkas, Melno Pēteri, Durakus, Čupcūkas, katram savs trumpis un vēl citas spēles, bet nekad „prifi".

Šovakar bija izbraucis tēvs un paņēmis līdzi arī Juhanu. Un Dāniels ar krusttēvu Vahenfeldu tagad runāja, ka nezinot, kā lai sastāda partiju, jo neesot taču ceturtā spēlētāja. Viņi apjautājās, vai māte negribot piedalīties viņu spēlē, jo māte spēj visu ko; tomēr māte nelabprāt ņem kārtis rokā, tādēļ viņa atteicās. Tad krustmāte Lūvisa ieteicās, vai nevarētu ņemt Selmu kā ceturto partneri?

—Bet tas taču nav iespējams, ka viņa prastu spēlēt „prifi", — atteica krusttēvs Vahenfelds. — Viņai ir tikai divpadsmit gadu.

—Tu jau vari pamēģināt, Vahenfeld, — atkārtoja krustmāte Lūvisa, — viņa nav nemaz tik muļķe. Vairākas reizes viņa jau ir spēlējusi līdzi, kad sastādījām partiju ar Ālini un Lindegrēna kundzi.

Tātad es varu piedalīties kā ceturtais partneris, un tagad es nu sēžu pie galda un spēlēju, un esmu ļoti priecīga, it sevišķi, ja man iznāk spēlēt kopā ar Dānielu. Jo Dāniels spēlē ļoti labi un jūtas vienmēr apmierināts, vai viņš vinnē vai paspēlē. Pie tam viņš lieto arī visādus jautrus izteicienus, par ko citiem ir jāsmejas. Tā viņš, piemēram, mēdz sacīt, kad viņam ir jāizspēlē:

—Rūti galdā! — sauca stiklinieks. Vai atkal:

—Pīķi sper dīķī! — vai arī ko citu.

Krustmāte Lūvisa ilgi taustās pirkstiem kārtīs, bet tikko kādu ir izspēlējusi, tad tūliņ to atkal nožēlo un grib ņemt atpakaļ. Krusttēvs Vahenfelds ļoti labi zina, kā viņam jāspēlē, jo agrāk viņš ir bijis īsts mākslinieks kāršu spēlē, bet tagad viņam vienā acī ir glaukoma, un ar otru viņš arī vairs labi neredz, un tā viņš bieži izsviež nevajadzīgu kārti galdā. Tomēr, kaut arī citi nespēlē labi, Dāniels tam nepiegriež ne vismazāko vērību un nekad nezaudē pacietību.

Sākumā man veicas diezgan labi, bet tad sāk nākt sliktas kārtis un es visu laiku zaudēju. Saprotams, ka mēs nespēlējam uz naudu, bet man tomēr ir visai nepatīkami, jo Dāniels un tēvocis Vahenfelds var sākt domāt, ka mani apsēdusi šāda nelaime vienīgi tādēļ, ka esmu tikai divpadsmit gadus veca un tādēļ neprotu spēlēt.

Tomēr beigu beigās, kad jau pienācis ēšanas laiks un mums jābeidz spēlēt, lai sēstos pie galda, man sāk atkal nākt labas kārtis. Man ir dūzis, kungs, dāma, kalps un desmitnieks pīķos, un piecas zemākas kārtis, un tā taču ir droša spēle, ja tikai man būtu izspēle. Bez tam man ir pīķa dūzis, dāma un kāds mazs erceniņš, bet neviens kreicis.

Tā kā man visu vakaru bijis jāatsakās no spēles, es tagad gribu viņus krietni sakaut un parādīt, ko spēju. Tātad, es patstāvīgi piesaku „prifi", jo ar tādām kārtīm es dabūšu savus septiņus stiķus.

Man pretī sēž Dāniels, kā mans partneris. Labajā pusē ir krustmāte Lūvisa, bet kreisajā tēvocis Vahenfelds. Viņi abi spēlē uz vienu roku pret Dānielu un mani.

Tā kā es esmu pieteikusi „prifi", krustmāte Lūvisa nāk pie izspēles. Viņa labu brīdi cilā vienu un otru kārti un tad, saprotams, izspēlē kreici, kādas slakas man nepavisam nav. Tagad izrādās, ka arī krusttēvam Vahenfeldam ir labi daudz kreiču, un tā viņi ar krustmāti Lūvisu pievāc kreičos vien piecus stiķus, kamēr es ar saviem varenajiem pīķiem nemaz netieku pie spēles. Es kļūstu pavisam nepacietīga un bailīga, jā, man pat jāpaslēpj zem galda malas roka, kurā turu kārtis, lai citi neredzētu stipro drebēšanu.

Kad viņi ir cauri ar saviem kreičiem, krusttēvs Vahenfelds izspēlē ercenu, un krustmāte Lūvisa to nokauj ar dūzi, un arī es piemetu kādu mazāku erceniņu. Pievācot stiķus, krustmāte Lūvisa smaida un saka:

Mums veicas labi, Vahenfeld.

Bet Dāniels, kas vienmēr ir tik pacietīgs, nevar nociesties, man neprasījis, kādēļ es īsti esmu pieteikusi „prifi".

Pēc tam krustmāte Lūvisa izspēlē ercena kalpu, bet es uzlieku savu dāmu, un krusttēvs Vahenfelds to nepārkauj un piemet kādu nederīgu kārti. Nu jau spēle sāk griezties man par labu.

Tagad es pēdīgi redzu, ka būšu gan glābta, jo varu izspēlēt savus pīķus un kārava dūzi, un tā savākšu savus septiņus stiķus.

Bet iekams Dāniels vēl nav uzlicis savu kārti, viņš griežas pie krusttēva Vahenfelda.

—Kādēļ tu nepārkāvi Selmas dāmu? — viņš prasa. — Tev taču ir kungs rokā.

—Jā, to es būtu varējis gan izdarīt, lai gan es labi nesaredzu kārtis, — viņš atbild. — Tomēr uzliktai kārtij jāpaliek uzliktai. Tas nu gan nav pareizi, — atsaka Dāniels. — Ja tu karali neesi labi saskatījis, tad tu viņu vari ņemt atpakaļ. Es saprotu ļoti labi, ka Dāniels dara pareizi, ja uzaicina krusttēvu Vahenfeldu ņemt savu kārti atpakaļ. Bet tomēr man tik ļoti gribētos vinnēt, un tādēļ es nepiekrītu Dānielam un iebilstu:

Vai tu nedzirdēji, ko krusttēvs teica? Izspēlētai kārtij jāpaliek, kur uzlikta.

Tomēr Dāniels nepiegriež maniem vārdiem nekādu vērību.

Dod šurp savu kungu, krusttēv! — viņš sauc un sniedzas pēc kārts, kas patlaban atrodas galdā, ko grib dot atpakaļ.

Tagad krusttēvs Vahenfelds arī izsviež savu kungu. Dāniels savukārt piemet mazu erceniņu, un līdz ar to izspēle pāriet pie mūsu pretiniekiem. Tagad nu viņiem ir septiņi, un man būs jāzaudē.

Krustmāte Lūvisa patlaban izstiepj roku, lai pievāktu no galda četrus ercenus, bet tagad beidzas mana pacietība. Es nosviežu kārtis, kas man vēl ir rokā, uz galda.

Tad es vairs nespēlēju līdzi, — es saucu un pieceļos, — tā nav pareizi!

Es esmu tik uzbudināta un dusmīga, ka man iekšā viss vārās, un krusttēvu Vahenfeldu es uzskatu par nekrietnu cilvēku un nepareizu spēlētāju, jā, es izjūtu pat sevišķu patiku, ka esmu nosviedusi savas kārtis un vairs nespēlēju, un varu viņam to pateikt. Un Dāniels nav nepavisam labāks. Nē, pieklājīgs cilvēks nevar ar viņiem spēlēt.

Tomēr Morbakā nav pierasts, ka sviež kārtis galdā un kliedz, un apvaino citus nepareizā spēlē. Visi briesmīgi uzbudinās. Māte, kas sēdējusi ar Gerdu un Annu kopā pie galdiņa un nodarbojusies ar burtu mīklu minēšanu, ātri pieceļas un nāk man klāt. Es skreju viņai pretī, apskauju viņu un raudādama šņukstu:

Māt, viņi spēlē nepareizi!

Māte neko nesaka, ne viņa mani aizstāv, ne arī norāj. Viņa tikai cieši saķer manu elkoni.un ved mani ārā no istabas. Mēs izejam cauri priekšnamam un dodamies pa trepēm augšā bērnu istabā. Es vēl vienmēr raudu un saucu:

Viņi spēlē nepareizi! Māt, viņi spēlē nepareizi, bet māte nesaka neviena vārda.

Kad esam ienākušas bērnu istabā, viņa vispirms iededzina sveci, tad klāj man gultu.

—Ģērbies nost, lai varētu iet gultā, — viņa saka. Tomēr es to tūliņ nedaru, bet apsēžos krēslā, vēl vienmēr raudu un saucu:

—Krusttēvs Vahenfelds spēlēja nepareizi.

Un, kad es vēl reizi to atkārtoju, notiek pavisam kas dīvains. Manas acis it kā pārvēršas. Tagad es vairs nelūkojos bērnu istabā, kā to darīju līdz šim, bet lūkojos pati sevī, savā iekšienē. Un tur, sevī, es redzu lielu, pustumšu un tukšu klinšu alu ar slapjām sienām un purvainu dibenu, kur sakrājušies vienīgi dubļi un netīrumi. Un šī netīrā klinšu ala atrodas manā iekšienē.

Kamēr es vēl tā stīvi turp nolūkojos, es redzu, ka tur apakšā, netīrajos dubļos, kas kustas. Ir kaut kas, kas pūlas izkļūt ārā no šiem dubļiem. Redzu, ka liela briesmīga galva ar atplestu rīkli un ragiem pierē pūlas pacelties uz augšu, un tagad redzu arī spalvainu ķermeni ar līku muguru un lielām lempīgām priekškājām. Šis dīvainais radījums izskatās kā pūķis, ar kuru svētais Juris cīnās Doma baznīcā, bet šis, manējais, izskatās vēl lielāks un briesmīgāks.

Vēl nekad es neesmu redzējusi kaut ko briesmīgāku par šo riebekli, un mani apņem nāves bailes, ka tāds ir nometies uz dzīvi manī pašā. Es saprotu, ka līdz šim viņš bija paslēpies dubļos, bet tagad, kad savām dusmām esmu ļāvusi ņemt virsroku pār sevi, riebeklis iedrošinās līst no dubļiem ārā.

Redzu, kā nezvērs rāpjas augšup. Viņš nāk augstāk un augstāk, un viņa nejaukais spalvainais ķermenis kļūst arvien vairāk redzams. Viņš liekas arī visai apmierināts, ka ir atsvabinājies un nav vairs jāsmok tur apakšā, dubļos.

Ak, man jāpasteidzas, kamēr nezvērs nav vēl pavisam izkļuvis āra, citādi varbūt es nespēšu to atspiest atpakaļ viņa cietumā.

Es žigli uzlecu no krēsla un sāku noģērbties. Es vairs neraudu un izturos pavisam klusu. Man ir briesmīgas bailes no riebekļa, kuru nupat redzēju.

Es ieliekos gultā, tikko māte to ir paguvusi uzklāt. Tīdamās segā, es saķeru māmiņas roku un to noskūpstu.

Tad māmiņa piesēžas pie manis gultā. Viņa redz, ka manas dusmas ir izgaisušas; varbūt viņa arī zina, ka es tagad baidos pati no sevis. Jo māte taču zina visu.

—Rīt tev jālūdz no krusttēva Vahenfelda piedošana, — viņa saka.

—Jā, — es tūliņ atbildu.

Māmiņa vēl kādu brītiņu paliek sēžot pie manis, nerunājot ne vārda. Es domāju par lielo riebekli, kas manī ieperinājies, un pati sev saku:

—Es vairs nekad neļaušu dusmām sevi pārvarēt. Kamēr vien dzīvošu, viņām būs jāpaliek tur apakšā, dubļos. Nekad tās vairs netiks palaistas vaļā.

Nezinu, par ko patlaban domā māte. Viņai vajadzētu mani pamācīt, pamudināt uz labu, tomēr viņa to nedara. Viņa zina visu un tādēļ varbūt arī zina, ka tas vairs nav vajadzīgs.

Pēc brītiņa viņa ievaicājas, vai es negribot ko ēst, bet es atbildu:

—Ne, tagad es neko nevaru ēst.

—Tagad noskaiti savas vakara lūgšanas; un tad es šeit palikšu, kamēr tu iemigsi, — saka māte.

Marseljēza

Ja toreiz krusttēvs Kristofers mani nebūtu atradis sēžam dārzā pie krizdoļu krūma un lasām Jāņa Parādīšanās grāmatu, un ja viņš nebūtu tēvam par to neko stāstījis, un tēvs pēc tam nebūtu izprašņājis māti, tad tēvs visādā ziņā būtu kļuvis vesels. Bet, tā kā tas viss kļuva zināms, iekams es vēl nebiju nobeigusi Bībeles lasīšanu, tad saprotams, ka tas nevarēja neko līdzēt, un slimība viņam palika.

Vasarā tēvs neko daudz nevar sūdzēties par veselību, bet, tikko pienāk aukstais rudens, viņam sākas atkal stipra klepošana, kas nemaz nepāriet, lai gan tēvam katru vakaru kājas ierīvē ar taukiem un kreisās kājas zeķi aptin ap kaklu.

Māte viņu pastāvīgi lūdz, lai viņš sūtītu uz Sunni pēc daktera. Bet tēvs saka, ka viņam negribētos saukt dakteri Piskatoru šurp, jo viņš briesmīgi ilgi pēc tam mīl sēdēt un nebrauc projām. Lūk, dakteris Piskators ir visu mūžu pavadījis Upsalā, kur viņš pieradis caurām naktīm sēdēt un dzert groku. Pirms pulksten diviem rītā nav iespējams tikt no viņa vaļā, un tēvs saka, ka tas viņam ir par daudz apgrūtinoši.

Bet tā vietā viņš mēģina dziedināties pats. Viņš vairs neiet pastaigāties pa lielceļu, kā to darīja katru dienu līdz šim, jo viņam esot katru reizi jāapstājas, kad satiek kādu pazīstamu, un jāaprunājas. Bet viņš baidoties, ka varētu saslimt, ja ilgi stāv uz lielceļa. Māte gan saka, ka viņam taču nemaz neesot jāapstājas un ilgi jārunā, ja satiekot paziņas, viņš varot tikai pasveicināt un iet tūliņ tālāk; bet tēvs paskaidro, ka tas viņam neesot iespējams.

Tēvs grib, lai viņam katru vakaru dodot ēst rudzu biezputru. Pa ciemiem viņš vairs negrib staigāt, jo tur viņš nedabūjot rudzu biezputras. Māte grib vismaz piedabūt, lai viņš aizbrauc pie Sunnes prāvesta, lai tur apciemotu profesoru Frikseli. Viņš pat vairs negribēja braukt mums līdzi uz Gordšes muižu, bet tad krustmātei Augustei ienāca galvā labas domas, viņa lika, lai Stīnas jaunkundze tam uzvāra rudzu biezputru. Viņš nav arī priecīgs, ja pie mums mājās ierodas viesi, jo krustmāte Lūvisa tad raugās šķībi, ka viņš te, pie galda, prasa savu rudzu biezputru; viņa tad katru reizi izliekas, it kā būtu aizmirsusi likt to izvārīt. Tomēr tēvs nepadodas. Viņš apgalvo, ka nekad nekļūšot galīgi vesels, ja nedabūšot rudzu biezputru. Un krustmāte Lūvisa ir spiesta celt viņam priekšā rudzu biezputras šķīvi, neraugoties uz to, cik un kādi viesi būtu sabraukuši.

Tēvs bija arī pieradinājies pirms katrām brokastīm izdzert vienu glāzīti šņabja, bet pirms pusdienām divas glāzītes. Viņš teica, ka degvīns esot vislabākās zāles, un, ja tikai viņš pietiekoši ilgi šīs zāles lietošot, viņš kļūšot pavisam vesels. To tēvs zināja pavisam skaidri. Līdz savam septiņpadsmitajam gadam tēvs nebija degvīnu ne pie lūpām pielicis, bet tad viņš saslimis ar drudzi, kas to briesmīgi kratījis, un vecmāmiņa tikai ar degvīnu vien to izdziedējusi. Tomēr māte ar krustmāti Lūvisu gan izsakās pavisam otrādi; viņas esot redzējušas, ka ļaudis no degvīna dzeršanas kļūstot traki un nonākot pavisam postā. Tomēr tēvs negrib viņām piekrist un apgalvo, ka viņš ar katru dienu kļūstot veselāks.

Tomēr mēs, bērni, gan redzam, cik tēvs vēl ir slims, jo pa vakariem viņš vairs nemaz mūs neķer rokā.

Tagad tēvs jau ir veseļojies veselu ziemu pats uz savu roku un arī vēl šogad labi ilgi. Tomēr viņa klepus ir kļuvis daudz ļaunāks, un viņam tagad nav miera ne dienu, ne nakti.

Māte gribētu, lai dakteris ierastos tūliņ, bet tēvs pretojas visiem spēkiem, jo patlaban turpinās karš starp Franciju un Vāciju, un no tā laika, kamēr tur karo, ir daudz bailīgāk sūtīt pēc daktera Piskatora.

Redziet, dakteris ir nostājies vācu pusē, ko citi cilvēki neviens nedara. Viņš vāciešus uzskata par ļoti spējīgiem un nekad nevar beigt viņus slavēt. Reiz dakteris atradies Vistebergā pie Nilsoniem, kur, strīdoties par vāciešiem un francūžiem, tā aizrāvušies, ka strīdū pavadījuši visu nakti. Otrā rītā Nilsona kundzei vēl bijis jāpasniedz dakterim brokastis pirms viņa aizbraukšanas. Tēvam ir taisnība, ja viņš saka, ka esot par daudz liels risks sūtīt pakaļ dakterim Piskatoram.

Tomēr beigu beigās māte panāk savu un dakteri atved kādā pēcpusdienā. Kad viņš ierodas, pulkstenis vēl nav četri; un, kad viņš izmeklējis tēvu, parakstījis zāles un padzēris kafiju, tad mēs esam pilnīgā pārliecībā, ka viņš tūliņ brauks projām.

Bet viņš paliek un nosēžas, un pļāpā, un pļāpā. Kad pulkstenis ir jau pieci, tēvs pasūta karstu ūdeni, cukuru un konjaku, un tas viss bija jāienes guļamistabā, lai dakteris varētu izbrūvēt groku, jo bez tā viņš projām nebraukšot, saka tēvs.

Visu dienu bija pieturējies mērens laiks, bet pret vakaru sāka pamatīgi salt. Ap pulksten pussešiem termometrs jau rādīja divdesmit grādus. Mēs sēžam ēdamistabā pie apaļā galda un gatavojam savus rokdarbus, kā jau parasti. Mēs tamborējam, lāpām, šujam, tomēr jūtam, ka sals spiežas iekšā caur grīdu un mūsu kājas pamazām pārvēršas ledus gabalos. Un mēs no visas sirds nožēlojam staļļu puisi, kuram tāda aukstā naktī jāved dakteris atpakaļ uz Sunni.

Kad pulkstenis jau ir seši, krustmāte Lūvisa ieprasās, vai tikai dakteris beigu beigās nepaliek uz vakariņām? Tomēr māte un Āline Laurele viņu mierina un saka, viņas nemaz nevarot pielaist tādas domas. Kādēļ lai viņš paliktu? Pašam dakterim jau nu gan vajadzētu tik daudz saprast, ka tēvam laikus jāiet gulēt.

Kamēr mēs vēl tā sarunājamies, ienāk saimniece. Viņa saka, pie debesīm esot redzams kaut kas ļoti dīvains, viņai liekoties, ka arī kungiem jāiznākot paskatīties. Mēs žigli paķeram lakatus un mēteļus un kopā steidzamies ārā.

Šeit mēs redzam debesis uguns sārtumā, it kā tur paceltos vesela liesmu jūra. Āline Laurele tūliņ saka, ka tā ir ziemeļblāzma, lai gan parastā ziemeļblāzma nav tik tumši sarkana. Nenovēršot acis, mēs visu laiku lūkojamies debesīs, jo šādu parādību nekad neesam redzējušas. Pavisam no augšas it kā nokarājas vairākās rindās milzīgu ērģeļu sarkanās stabules, pār kurām veļas pāri zilzaļi vizuļojoši mākoņi. Un mums liekas, ka tas viss šņāktu un sprēgātu.

Tomēr tur ir kaut kas tāds, kas varētu būt kā Parīzes aplenkšanas atspīdums, tikai gaišāks un pārāks. Āline Laurele tomēr domā, ka tas nevarētu būt iespējams, bet varētu pieļaut, ka tā ir zīme par debesu dusmām, ka vācieši ir tik ļauni un bombardē tādu pilsētu kā Parīzi.

Mums visām tas liekas briesmīgi un šausmīgi. Aukstuma dēļ mēs ilgāk nevaram izturēt ārā, bet, ejot iekšā, mums ir tāda sajūta, it kā mēs būtu apmētātas bumbām un granātām. Un mums liekas, ka tagad saprotam, kā jūtas cilvēki tādā lielā aplenktā pilsētā.

Un kad atkal esam istabā, pulkstenis jau ir patlaban pusseptiņi, un krustmāte Lūvisa prasa atkal no jauna, vai dakteris palikšot vakariņās. Viņai gan esot, kā pati saka, ielikta desa ūdenī atmērcēšanai, tomēr viņa baidās, ka būšot par sāļu; bez tam šī desa bijusi nodomāta sviestmaizīšu aplikšanai. Māte vēlreiz paskaidro, ka dakteris visādā ziņā braukšot projām, jo no Sunnes aptiekas jāpārvedot arī zāles, kas nebūtu iespējams, ja dakteris tikai naktī tur ierastos.

Pulksten septiņos parādās tēvs ar labo ziņu, ka dakteris tagad taisoties projām. Lai liekot staļļa puisim aizjūgt zirgu. Anna izskrej šai uzdevumā virtuvē, un mēs visas kļūstam daudz priecīgākas, ka dakteris brauc mājās un tēvs nu varēs mierīgi likties gultā.

Iekams tēvs vēl nav izgājis no istabas, māte ātri viņam ieprasās:

—   Klausies, mīļais, ko jūs tur ar viņu darāt?

— Ak, mēs visu laiku runājam tikai par Bismarku, — atsaka tēvs, — cik ievērojams vīrs viņš esot.

Mēs visi nožēlojam tēvu, ka viņam ir jāsēž un jāklausās, kā visu laiku tiek slavēts Bismarks, jo taisni viņš ir vainīgs nelaimē, kas nākusi pār Franciju. Tagad, kad esam bijušas ārā un esam pašas redzējušas, kā Parīze tiek bombardēta, mums viss ir vēl labāk saprotams.

Staļļu puisis nekavējas ar zirga jūgšanu. Mēs dzirdam zvaniņu skaņas, kad viņš brauc šurp pie lieveņa. To visādā ziņā būs dzirdējuši abi kungi guļamistabā. Tomēr tur sarunas vēl vienmēr atskan tikpat dikti, kā līdz šim.

— Selma, aizej un pasaki viņiem, ka kamanas jau ir piebrauktas, — saka māte.

Es tūliņ aizsteidzos un, kad atveru durvis, redzu tēvu un dakteri pie rakstāmgalda, ar groka paplāti vidū. Dakteris ir tā aizrāvies, ka sit ar dūri galdā un sauc:

— Tā bija sasodītā spānieša sieva, vai tu saproti?

Kad dakteris mani ierauga, viņš drusciņ apklust un prasa, ko es gribot? Kad esmu pasacījusi sava nāciena iemeslu un pateikusi, ka kamanas jau gaida pie durvīm, viņš tikai pamet ar roku, lai eju atkal prom.

—Jā, labi, — viņš saka un tad piegriežas atkal tēvam. Es eju atpakaļ ēdamistabā un pastāstu, ko dakteris teicis. Tad Āline Laurele sāk ļoti uzbudināties un saka, esot taču kauna lieta, ka varot tā izteikties par nabaga atceltu un izsūtītu ķeizarieni.

Mēs sēžam atkal ēdamistabā un skatāmies uz termometru. Tas tagad rāda divdesmit piecus grādus sala, un mēs ļoti baidāmies par staļļu puisi un zirgu. Māte izsūta staļļu puisim vēl lieku kažoku, bet zirgam vilnas segu. Vairāk nekā viņa nevarot palīdzēt.

Kad pulkstenis jau drīz nāk pusastoņi, mēs dzirdam, ka staļļu puisis smagiem soļiem ienāk priekšnamā un aizkāpj uz guļamās istabas pusi. Ko viņš tur saka, mēs nedzirdam; saprotams, ka viņš grib zināt, vai viņam te vēl būs ilgi jāgaida. Viņš tur nepaliek ilgi, bet, atpakaļ nākot, paver arī mūsu durvis un prasa:

—Ko lai es daru, cienītā kundze? Zirgs taču var nosalt.

—Ko tad kungi tur iekšā saka? — prasa māte.

—Ko viņi saka—atkārto puisis. — Leitnanta kungs neteica ne vārda, bet, tikko dakteris mani ieraudzīja, viņš man tūliņ ielēja krietnu glāzi konjaka, tad pasniedza divus valsts dālderus un teica, lai es ejot.

—Ak, tā! — nosaka māte — Tad ir taču vislabāk, ka jūs, Janson, atkal izjūdzat zirgu un ievietojat atpakaļ stallī. Tūliņ pēc staļļu puiša iziešanas ienāk tēvs no otras puses un saka, ka dakteris tomēr pirms vakariņām nebraukšot projām.

—Tad jau mums drīz vien jāsēžas pie vakariņu galda, lai viņš te nepaliek visu nakti, — atteica māte.

—Jā, Dievs vien to zina — nosaka tēvs. — Bet mēs taču viņu nekādā ziņā nevaram sviest ārā.

Tad viņš atkal aiziet atpakaļ guļamistabā, un krustmāte Lūvisa runā pie sevis, ka te būšot tāpat, kā Vistebergā pie Nilsoniem, ka arī mums rīt vēl būšot jāpasniedz viņam brokastis. Bet māte saka: .

— To jau tēvs nemaz nevarēs izturēt. Tad jau viņam rīt atkal būs jāliekas pavisam gultā.

Pie šiem mātes vārdiem mēs visas noskumstam un sākam dusmoties un dakteri Piskatoru, ka viņš negrib braukt mājās. Mums tagad ir tikpat nelāgi ap sirdi, kā toreiz, kad tēvs pārbrauca no sava ceļojuma un saslima ar plaušu karsoni.

Kamēr mēs tik noskumušas un apbēdinātas sēžam, Āline Laurele piepeši sāk dikti un gardi smieties.

—Man liekas, es varētu piespiest dakteri aiziet, ja tikai tu, Luīs, man dotu savu atļauju, — viņa ieteicas.

—Saprotams, ka atļauju es dodu, tikai tu nedrīksti neko darīt, kas dakteri varētu apvainot, — atbild māte.

—Ak, nē, man nav nekas briesmīgs prātā, — atsaka Āline.

Pie šiem vārdiem viņa noliek savu rokdarbu un pieceļas. Un māte, un krustmāte Lūvisa, un Anna, un Emma, un Gerda, viņas visas izskatās tik pelēki bālas, jo visām viņām ir auksti, un visas ir ļoti nomāktas. Bet Alinei rotājas sārtas rozes uz vaigiem, un viņas acis laistās.

Agrāk mums bija tikai vienas klavieres, bet, kad pirms pāris gadiem nomira vectēvs, mēs no viņa mantojām pianīnu, kas tagad atrodas mūsu zālē. Āline tur ieiet, un mēs dzirdam, ka viņa atver pianīna vāku. Tad viņa aizdedzina sveci un sāk čaukstināt papīrus, tātad viņa šķirsta notis. Un tūliņ viņa sāk spēlēt kādu maršu.

Mēs sēžam pavisam nekustīgi un nerunājam neviena vārdiņa, tādēļ, ka esam uztrauktas, jo nevaram ne adīt, ne šūt.

—Ko viņa spēlē? — iejautājas krustmāte Lūvisa. — Man liekas, es agrāk to jau esmu dzirdējusi.

—Man arī gluži tāpat liekas — iebilst māte. — Ak, vai zini? Tā jau ir Marseljēza.

— Jā, patiesi, man liekas, ka tev taisnība, — attopas tagad arī

krustmāte Lūvisa. — Tas ir gan varens maršs. Priecājos, ka viņu atkal dzirdu.

— Manās jaunības dienās to ļoti bieži spēlēja Fīlipstadē, — saka māte.

— Atceros, cik jautrs katru reizi kļuva tēvs, kad dzirdēja to spēlējam.

Māte un krustmāte Lūvisa liekas pavisam pārvērtušās, bet mēs citas, Anna, Emma, Gerda un es, neko nesaprotam.

—Marseljēza, kās tad tā ir? — ieprasās Anna.

—Tas ir franču maršs, — paskaidro māte. — Šo maršu dziedāja un spēlēja franču revolūcijas laikā. Paklausies tikai, cik jauki šis maršs skan!

—Man liekas, ka vēl nekad neesmu dzirdējusi Ālini tik jauki spēlējam, — ierunājas krustmāte Lūvisa. — Tomēr man gribētos zināt, ko dakteris Piskators teiks par šo mūziku.

Tagad atceros, ka arī es kaut kur esmu lasījusi par Marseljēzu, vai nu Neselta „Vispārējā vēsturē sievietēm", vai arī kur citur.

— Atceros lasījusi, ka franči esot bijuši par Marseljēzu ļoti sajūsmināti, un, kad viņi to dzirdēja, tad kļuva vēl otrtik sajūsmināti, nekā bija iepriekš, — es saku.

Tagad te nu sēžam visas, garā pacilātas, un klausāmies, kā Āline spēlē Marseljēzu. Viņa spēlē un spēlē visu laiku vienu un to pašu un sāk atkal to pašu maršu no gala un no jauna, bez apstāšanās, bez atpūtas, un spēlē ar sajūsmu un izteiksmi.

Nesaprotu, no kā tas ceļas, bet šis maršs atstāj brīnišķīgu iespaidu. Katra no mums jūtas tā, ka nevar mierīgi palikt sēžot, bet nevar arī ne tamborēt, ne šūt. Katra jūtas tā, it kā vajadzētu lekt kājās un kliegt, un dziedāt. Ir tā ap sirdi, it kā vajadzētu veikt ko lielu, ko pārdabīgu.

Nekad vēl neesmu dzirdējusi Ālini tā spēlējam. Un neviena no mums nebija zinājusi, ka vectēva pianīnā slēpjas šādas skaņas. Man ir tā, it kā es dzirdētu bungu rībināšanu, it kā es dzirdētu šāvienus un cīņas saucienus, it kā drebētu visa zeme. Man ir tā, it kā es šādu jaukumu vēl nekad nebūtu izjutusi.

Guļamistaba, kurā atrodas tēvs ar dakteri Piskatoru, atrodas turpat zālei aiz sienas, tā, ka viņi arī visādā ziņā dzird Ālines spēlēšanu. Un man neviļus gribas jautāt, vai viņi arī izjūt tādu pašu skaistumu?

Kad Āline nosēdās pie klavierēm un sāka spēlēt, pulkstenis bija tieši astoņi, tagad jau ir ceturksnis pāri, tomēr viņa vēl arvien turpina, sparīgi un nenogurstoši.

Āline grib ar savu spēli kaut ko izteikt saviem klausītājiem. Es arī to dzirdu, tomēr lāgā nesaprotu, kas tas īsti ir. Varbūt viņa grib teikt, ka mēs nedrīkstam ar nicināšanu nolūkoties frančos, jo viņi taču ir liela un brīnišķīga tauta. Vai arī viņa varbūt grib sacīt, ka nedrīkstam nodoties skumjām, ka viņi ir sakauti, jo viņi ar laiku atkal atzels. Man liekas, kaut ko tamlīdzīgu viņa grib izteikt savā spēlē. Bet tad pēkšņi parādās tēvs zāles durvīs.

— Tagad tu vari beigt savu spēli, Ālin — viņš saka — jo dakteris ir jau aizbraucis.

Tad tēvs sāk stāstīt, cik tas bijis brīnišķīgi, kad dakteris Piskators sācis klausīties Marseljēzas skaņās. Papriekš viņš nelikās tās ne dzirdam, bet runāja dedzīgi tālāk; kad mūzika neapklusa, tad sāka bozties un beidzot teica, ka spēlēšana viņu traucējot.

Beidzot viņš apklusa pavisam un tikai uzmanīgi klausījās. Tad sāka ar kāju tinkšķināt līdzi takti un ņurdēt drusciņ līdzi. Tēvs pat nebija drošs, vai viņam nebijušas arī asaras acīs.

Tad viņš pēkšņi uzlēca un gāja uz durvīm, kur karājās viņa kažoks. Viņš steidzīgi uzvilka kažoku un pārvilka silto cepuri pār ausim.

— Ar labu nakti, Ērik Gustav! — viņš iesaucās. — Tagad es braukšu mājās.

Viņš atvēra durvis un izgāja priekšnamā, bet tēvs bija viņam izsteidzies pakaļ.

— Mīļo dakter, uzgaidi taču, kamēr piebrauks zirgu pie durvīm, — tēvs bija teicis. — Ienāc vēl kādu brītiņu iekšā, kamēr padošu staļļu puisim ziņu.

Bet dakteris jau visā steigā vēra vaļā ārdurvis.

— Vai tu domā, ka es neatradīšu ceļu līdz staļļu puiša istabai? — viņš sauca. — Es vairāk negribu te palikt. Kad es vēl kādu laiciņu klausīšos Marseljēzā, tad arī es kritīšu franču burvībā, tāpat kā jūs te visi.

Četrdesmit grādi

Ir pienākusi sestdiena, un tūliņ pēc pusdienu paēšanas māte saka, nu stundas esot izbeigtas — mums katru sestdienu pēcpusdiena ir brīva — un laiks esot jauks, un kamanu ceļš labs, vai krustmāte Lūvisa un Āline Laurele negribētu drusciņ pabraukāties. Lieta bija tāda, ka Gordšes krustmāte Auguste bija piesolījusi dažus paraugus kokvilnas audumiem, un būtu ļoti labi, ja tās tagad viņai pārvestu šos paraugus. Tikai lai viņas nepaliekot Gordšes muižā ilgāk, tā, ka krustmāte nebūtu spiesta viņām piedāvāt vakariņas, bet lai tūliņ pēc kafijas braucot mājās.

Krustmāte Lūvisa un Āline sataisījās un ap pusčetriem aizbrauca. Tad tēvs lika pasacīt man un Annai, lai mēs nākot viņa darbistabā un palīdzot salīdzināt ugunsapdrošināšanas polises. Visas Austrumemtervīkas apdrošināšanas biedrības atradās tēva uzraudzībā, un katrai atsevišķai mājai bija jāsagatavo trīs polises. Pats par sevi saprotams, ka visām trim polisēm vajadzēja saskanēt burts burtā, un tajās nedrīkstēja būt ne vismazākās kļūdiņas.

Mēs visi sēžam darba istabā pie lielā rakstāmgalda, un katram ir nolikta priekšā sava polisu daļa. Mēs esam ļoti. svinīgi noskaņotas, tādēļ, ka drīkstam tēvam palīdzēt salīdzināšanas darbā.

Un tēvs lasa:

— Jauna 1. Stāvoklis 1. Veca 1/2. Jumts: lubu un velēnu.

Tas pats atkārtojas kā vienā, tā otrā un trešā polisē; te nav nekādu lielu pārmaiņu, tomēr mēs katrā ziņā esam priecīgas. Tēvs salīdzinādams saka, ka Anna esot inspektors Nīmanis, bet es esot Korterudas Ēriks, un šie abi ir tie, ar kuriem viņš te parasti strādā kopā. Ja man izdodas atrast kādu kļūdu, tad tēvs saka:

— Ir labi, Korterudas Erik, ka jūs esat tik uzmanīgs!

Un tas viņa mutē skan tik jocīgi, ka mums abām ir jāatspiežas pret krēslu atzveltnēm un pamatīgi jāizsmejas.

Bet, kamēr mēs vēl smejamies, atveras darba istabas durvis un ienāk kāds kungs garā, melnā kažokmētelī, ar adītu šalli ap kaklu un roņādas cepuri galvā. Viņa bārda un uzacis ir vēl tagad sarmas pilnas, un tādēļ mēs tūliņ pat nepazīstam, kas viņš tāds ir, bet drīz vien apķeramies: tas jau ir inženieris. Frikbergs no Grēsmarkas, kurš katru reizi septiņpadsmitajā augustā pie mums ierodas, lai varētu izdejoties un noskatīties mūsu sarīkotajās teātra izrādēs.

Tikko inženieris Frikbergs ir sasveicinājies ar tēvu un Annu, un mani, viņš tūliņ iesāk, ka ir dzirdējis, ka tēvam šogad bijusi ļoti laba auzu raža. Un viņš tūliņ prasa, vai varbūt nevarētu te nopirkt auzas sēklai, jo viņiem Grēsmarkā visas auzas pērnajā rudenī nosalušas.

Tēvs tūliņ liek ugunsapdrošināšanas polises pie malas un sūta mūs pasacīt mātei, ka inženieris Frikbergs palikšot uz kafiju. Mēs tūliņ aizskrienam ar šo ziņu pie mātes un, tā kā krustmātes Lūvisas nav mājās, tad palīdzam saimniecei skaldīt cukuru un likt galdā cepumus.

Pēc mūsu domām, kafijas galds ir izdevies ļoti pievilcīgs, tomēr inženiera Frikberga seja liekas it kā vīlusies, kad viņš ienāk ēdamistabā un pārlaiž acis galdam.

—Vai tad ne visas dāmas piedalīsies kafijas dzeršanā? — viņš prasa tēvam. — Te jau uzliktas tikai trīs tasītes.

—Dūšīgas dzērējas jau viņas ir visas, — atbild tēvs. — Bet mana māsa un mājskolotāja ir aizbraukušas uz Gordši. Tev šodien jāiztiek ar mani vien.

Bet tomēr, cik savādi, ka inženieris Frikbergs, tik liels un spēcīgs vīrietis ar garu melnu bārdu, kurai gan jau spīd cauri daži sirmi pavedieni, ir tik apbēdināts par to, ka krustmāte Lūvisa un Āline Laurele ir aizbraukušas uz Gordši. Papriekš viņš vairākas reizes samirkšķina acis un tad atkārtoti vairākas reizes no vietas ar savu sarkano zīda lakatu slauka seju un pieri. Un, kad viņš sniedz mātei savu tasi kafijas ieliešanai, var dzirdēt, ka karotīte tirkšķ pret tases malu.

Māte to uzreiz redz, bet liekas nepavisam nesaprotam, kāpēc inženieris Frikbergs šoreiz ir tik savāds, it kā viņa vietā te būtu pavisam cits cilvēks.

— Viņas nepaliks visu vakaru Gordšes muižā, — māte paskaidro. — Man liekas, ka pulksten sešos viņas būs atkal pie mums.

Pēc šiem mātes vārdiem liekas tīri vai tā, it kā inženieris Frikbergs atgūtu jaunu dzīvību. Viņš iebāž savu lielo zīda lakatu atkal kabatā, un karote vairs netirkšķ uz apakštases.

Kamēr viņi dzer kafiju, māte ar inženieri Frikbergu sarunājas par Ālini Laureli. Ka viņa esot ļoti laimīga no tā laika, kamēr viņai ir pie bērniem tik priekšzīmīga skolotāja, skolotāja, kas esot tik uzticama, tik vienkārša un patīkama. Un pie tam viņa esot ļoti veikla rokdarbos! Taisni jāpabrīnoties, ka viņa spējot pagatavot tik skaistas lietiņas tīri vai no nekā.

Māte rāda inženierim Frikbergam divus plauktiņus ar drēbes aizkariem, ko Āline pērnā gada Ziemsvētkos pagatavojusi ēdamistabas kaktam, un saka:

— Vai inženiera kungs var iedomāties, ka šīs rozes, fuksijas un maijpuķītes ir izšūtas no zivju zvīņām un ka apakšējais plauktiņu aizkaru apšuvums pagatavots no plānajām priežu čiekura bruņām un pārvilkts ar laku? Jā, man jāsaka, šīs meitenes rokas ir vesela bagātība.

Pēc tam māte mani aizsūta, lai atnesot no tēva rakstāmgalda spalvu un zīmuļu ieliekamo vāzi. Āline šo spalvu turamo ir pagatavojusi no sīkiem dēlīšiem un salaidusi kopā ar līmi, bet tēvam šī dāvana tā iepatikusies, ka viņš to vairs nemaz neļauj ņemt nost no galda.

— Un redziet, inženiera kungs, par šādas dāvanas pagatavošanu pat nav jāizdod ne santīma, — māte piebilda.

Pēc tam inženieris var apskatīt grāmatu plauktiņu zālē, kas taisīts no trim nolakotiem dēlīšiem un uzkārts brūnās vilnas auklās. Plauktiņa malas apsistas ar melnu samtu, kurā Āline izšuvusi puķes un lapas no zivju zvīņām, pērlēm un balta zīda.

— Šo izšūto grāmatu plauktiņu viņa man uzdāvināja pērnajos Ziemsvētkos, — paskaidroja māte — Vai jūs, inženiera kungs, neatrodat, ka tas ir ļoti skaists?

Jā gan; inženieris Frikbergs slavē visu, ko tikai māte viņam rāda. Tomēr viņš par visu nav tik priecīgs, kā māte bija sagaidījusi; viņš ļoti nožēlo, ka tādai jaunkundzei, kāda ir Āline, jānodarbojas ar zivju zvīņu un priežu čiekuru apstrādāšanu.

Tikko viņš ir padzēris kafiju, kad atkal kļūst jau nemierīgs. Tagad viņš vairākas reizes izvelk no vestes kabatas lielu sudraba sīpolu, palūkojas tajā, atbāž atpakaļ un velk ārā atkal no jauna, it kā būtu jau aizmirsis, cik īsti rādījis pulkstenis.

Kad mātei vairs nav nekā, ko teikt par Ālini Laureli, sāk runāt tēvs un prasa par Getjernkletena kalnu Grēsmarkā. Viņš prasa, vai esot taisnība, ka somu ganuzēns, kas vasarā tur ganījis govis, atradis lielu gabalu zelta un to apmainījis Karlstades zeltkalim Brokmanim pret trim sudraba biķeriem. Tomēr inženieris Frikbergs par tādu zelta gabalu nav dzirdējis ne vārda, un man liekas, ka tēvs arī neko nav dzirdējis. Viņš tikai grib drusciņ pakaitināt inženieri Frikbergu, jo zina, cik lepni gresmarkieši ir uz šo kalnu.

Bet, ja tēvs ir domājis, ka viņš sarunā par šo kalnu padarīs inženieri Frikbergu jautrāku un runīgāku, tad viņš ļoti maldās. Inženieris Frikbergs tikai visu laiku nemierīgi lūkojas savā sudraba sīpolā, nemaz nepiegriezdams vērības, ka mums ēdamistabā pie sienas karājas liels pulkstenis, un griežas pie mātes ar jautājumu, vai Laureles jaunkundze visādā ziņā pārbraukšot pulksten sešos. Māte atbild, ka tik droša gan šī lieta neesot, jo viņas varot arī palikt Gordšes muižā vakariņās.

Tad inženieris Frikbergs pieceļas un apiet reizi apkārt ēdamgaldam.

— Tad gan man tagad būs jāatvadās, — viņš saka, — jo Lāgerlēva kundze taču zina, ka man līdz mājām vēl ir veselas trīs jūdzes, bet krēsla sāk jau mesties.

Viņš ir atkal izvilcis savu kabatas lakatu, un viņa balss skan visai bēdīgi. Māte viņu laikam sāk nožēlot un saka:

— Vai tad jūs, inženiera kungs, nevarētu nakti pavadīt pie mums?

Darba istabas krāsns ir kurināta, un tur atrodas divas gultas ar siltām segām, tā, ka jūs mums nesagādātu nekādas neērtības.

Pēc šī mātes priekšlikuma inženieris Frikbergs atkal atdzīvojas. Viņš iebāž savu lakatu atkal kabatā un izskatās jautrāks.

Tad mūsu māte sāk sarunu par viņa māti. Viņa prasa, vai tā vēl arvien dzīvojot pie viņa un vadot viņa saimniecību.

—Jā, vēl jau viņa vada gan, — inženieris Frikbergs atbild, — tomēr dienu no dienas kļūst nespēcīgāka, tā, ka uz viņu vairs nevar visai paļauties.

—Tad jau jums, inženiera kungs, gan būtu laiks apsievoties, — ierunājas māte, — lai vecajai kundzei vairs nebūtu tā jānomokās.

Inženieris Frikbergs uz to neko neatbild; viņš tikai piesarkst un velk atkal ārā no kabatas savu lakatu. Tēvs ar māti paskatās viens uz otru un tikai pakrata drusku galvas. Viņi it kā nezina, ko ar viesi iesākt.

— Vai tu zini ko, Frikberg? — tēvs pēkšņi iesaucas. — Nokrēslā bērni mēdz iet braukāties ar savām ragaviņām. Ej viņiem līdzi un palīdzi nostūrēt. Var jau būt, ka Lūvisa ar Ālini pārbrauc, kamēr jūs vēl laidīsiet no kalna.

Un atkal par šo priekšlikumu inženieris Frikbergs ir ļoti priecīgs. Anna, Emma Laurele un es ņemam viņu vidū un ejam ārā. Mēs prasām, vai viņš nevilks mugurā savu kažoku, bet viņš atsaka, ka tas nebūšot vajadzīgs, jo viņa apģērbs esot pagatavots no pašaustas vadmalas.

Kad viņš ierauga mūsu ragaviņas, viņš saka, tās esot par daudz mazas.

— Ar tām jau neiznāks nekāda laišanās no kalna, — viņš nosaka un izvēlas sētā tādas, kurās kalpi ved no meža malku. Šīs ragavas inženieris Frikbergs izvelk cauri alejai un uzvelk augšā Villarakmeņa pakalnā. Un es vēl nedabūju ne labi apskatīties, kad mēs jau esam sasēdušies ragavās un laižam lejā. Inženieris Frikbergs stūrē, un ragavas laižas, ka vējš vien žvingst gar ausīm. Nepavisam nevar būt runa, ka viņš ielaistu ragavas sniega kupenā un mūs izgāztu, kā tas bieži notiek, kad mēs stūrējām pašas. Tik jauku vizināšanos no kalna mēs vēl nekad neesam piedzīvojušas.

Tā mēs laižamies vairākas reizes lejā no kalna, un inženieris Frikbergs katru reizi uzvelk ragavas atpakaļ Villarakmeņa pakalnā, lai mēs no turienes atkal jautri varētu laisties lejā. Un mēs ar viņu sarunājamies par visvisādām lietām, izjautājam viņu un dabūjam atbildes, tā, ka drīz vien jau esam ar viņu labos draugos. Nepaiet ilgs laiks, un mums liekas, ka mēs ar inženieri Frikbergu esam tikpat labi pazīstamas kā ar Dānielu un Juhanu.

Šovakar te ārā izskatās ļoti savādi, jo viss ir apklāts ar sarmu. Uz priedītēm un bērziņiem sarma; ir nosēdusies tik biezā kārtā, ka tie noliekušies pāri ceļam. Liekas, it kā pār mums būtu uzcelts balts jumts, un Emma Laurele izsakās, ka te izskatoties tīri tā, kā Karlstades katedrālē.

Kad to dzird inženieris Frikbergs, viņš tai prasa, vai viņa ir bijusi Karlstadē. Emma atbild, ka viņa tur esot gan bijusi, jo Karlstade esot viņas dzimtene, un tā nu galu galā iznāk, ka Emma nav vis mūsu, bet ir Ālines māsa. To inženieris Frikbergs agrāk nebija zinājis. Un tagad Emma viņam prasa, vai viņš neesot mērnieks, jo viņai liekoties, ka esot to kādreiz redzējusi viesos pie saviem vecākiem vēl tai laikā, kad bijis dzīvs tēvs, kurš bijis vecākais zemes mērnieks. Inženieris Frikbergs ir ļoti priecīgs, ka Emma izrādījusies Ālines māsa un atceroties vēl viņu.

Bet visjaukākajā vizināšanās laikā Anna piepeši ieteicās, ka tagad nu jau esot tumsa un mums jādodoties mājup. Un mums ir viņai jāpiekrīt, lai gan mēs vai visu nakti būtu labprāt vizinājušās no Villarakmeņa pakalna.

Atpakaļceļā uz mājām inženieris Frikbergs velk mani un Gerdu visu laiku ragavās līdz pat mājām, jo redz, ka mēs esam nogurušas. Jā, jā, inženieris Frikbergs, bez šaubām, ir visjaukākais no visiem vecākiem kungiem, tur mēs visas esam vienisprātis.

Ak, mēs taču neesam tādas muļķes, lai nesaprastu, ka inženieris Frikbergs ir iemīlējies Ālinē Laurelē un ka viņš tādēļ negrib braukt ātrāk projām, iekams nav ticies ar Ālini. Tomēr Āline negribēs inženieri Frikbergu, jo viņš ir par daudz neglīts un vecs; arī tas mums visām ir skaidrs. Un mēs sākam viņu pat nožēlot, ka viņš nav jauns un skaists.

Bet tas gandrīz nemaz nav ticams, ka mēs esam pavadījuši vairākas stundas vizinoties! Kad esam atgriezušies atpakaļ mājās, vakariņu galds ir jau klāts, un mēs varam sēsties un ēst.

Kad esam piecēlušies no galda, tēvs saka, ka šodien esot sestdienas vakars, kad viņš kādu brītiņu labprāt mēdzot spēlēt ar bērniem cūkas, vai inženieris Frikbergs arī negribot sagādāt bērniem prieku un spēlēt līdzi.

Jā gan, inženieris ir tūliņ gatavs spēlē piedalīties, un mēs žigli aizsteidzamies atnest spēļu markas un kārtis. Tad mēs visi nosēžamies ap ēdamgaldu, izņemot tikai māti, kura ne labprāt spēlē.

Un kā tēvs, tā arī inženieris Frikbergs ir ļoti jautri. Viņi mēģina mūs apšmaukt, kā jau īsti spēlmaņi, bet Anna, Emma Laurele, Gerda un es smejamies par viņiem un arī esam ļoti jautras.

Kamēr mēs smejamies un pļāpājam, nemaz nedzirdam, ka braucēji jau ir atgriezušies no Gordšes un kamanas piebrauktas durvju priekšā. Nē, neesam dzirdējuši itin neko, kamēr attaisa durvis un krustmāte Lūvisa un Āline nāk iekšā.

Abas ir pavisam baltas nosarmojušas, un viņām mugurā ir uzvilkti lieli vīriešu kažoki. Viņas saka, ārā esot briesmīgi auksts, salstot līdz trīsdesmit pieciem grādiem. Krusttēvs Kalle esot aizdevis savus kažokus, citādi viņas būtu nosalušas.

Viņas stāsta, cik mīļi esot uzņemtas Gordšes muižā. Krusttēvs un krustmāte tik laipni uzlūguši vakariņās, ka viņas neparko nevarējušas atteikties.

Kad ienāca Āline, inženieris Frikbergs bija tūliņ piecēlies no galda un pārgājis stūrī pie krāsns, tā, ka Āline viņu ieraudzīja tikai tad, kad bija jau novilkusi savu lielo kažoku.

— Nē, redziet tikai! Arī jūs te esat, inženiera kungs? — viņa saka un sniedz tam roku apsveicinoties.

Viņa nepavisam nav nelaipna, tomēr neviļus saslejas taisni un atmet galvu atpakaļ. Pie tam viņa drusku atgādina Hvasera kundzi no dramatiskā teātra, kad tā tēlo karalieni, sarunājoties ar sulaini. Un cik skaista ir Āline Laurele, kad tagad viņa tur tā stāv. Viņa izskatās tik svaiga, bet ap pieri matos vēl spīd sarma, un lielās pelēkās acis spīd un laistās kā vienmēr, kad viņa ir drusciņ uzbudinājusies. Un Āline Laurele man uzreiz liekas daudz diženāka, nekā mēs visi citi esam. Viņa ir smalka pilsētas jaunkundze, pieradusi apieties ar muižniecības priekšnieku un bīskapu, bet mēs esam vienkārši lauku ļaudis.

Un pār visām lietām viņa ir daudz pārāka par inženieri Frikbergu. Man liekas, ka viņš arvien vairāk saruktu un kļūtu mazāks un mazāks, lūkojoties tai virsū.

Un viņš arī izskatās pārāk neglīts ar savu garo bārdu un pašaustajās drēbēs. Viņš sasveicinās ar Ālini, tomēr nevar izteikt neviena vārda, un māte viņam steidzas palīgā.

— Inženieris Frikbergs atbrauca, lai nopirktu auzas, — māte paskaidro. — Viņš vairākas stundas vizinājās ar bērniem no kalna. Tas bija ļoti laipni no viņa puses, un mēs viņu lūdzām, lai nakti pavada pie mums, jo līdz mājām viņam ir tāls ceļš.

Mēs, bērni, gribam mesties pie Ālines un viņai izstāstīt, cik jauki ir bijis laisties no kalna, tikai mēs neuzdrošināmies, jo Āline izskatās ļoti stīva Un noraidoša. Viņa ir kā stīvi uzvilkts stops, tā, ka jābaidās, ka bulta varētu izurbties cauri, ja tai pieietu par tuvu.

— Jā, nebūtu vis labi, ja inženiera kungam tādā salā būtu jābrauc mājās, — ieteicas Āline, un viņa tagad atkal ir tikpat cēla kā Hvasera kundze, ja ne vēl cēlāka.

Ālinei šajā acumrklī droši vien liekas, ka viņas tēvs vēl ir dzīvs un ka viņa atrodas savā lepnajā dzīvoklī Karlstadē un pieņem apkārtējo pilsētu vienkāršos mērniekus, kuri uzaicināti viesos pie galvenā zemes mērnieka.

Inženieris Frikbergs arī vēl tagad nerunā neviena vārdiņa, bet viņš jau ir atkal izvilcis no kabatas savu sarkano lakatu un slauka pieri. Viņš jau velk ārā arī savu pulksteni.

— Jā, tev ir taisnība, Frikberg, pulkstenis iet jau uz vienpadsmitiem, — ieteicas tēvs. — Un, tā kā mūsu izbraucējas ir jau atkal mājās, tad ir laiks doties pie miera.

Kad otrā rītā ienāk bērnu Maja kurināt krāsnis, viņa saka, ka sals esot sakāpis līdz četrdesmit grādiem.

— Tagad, bērni, palieciet vien labāk savās gultiņās, — viņa teic. — Nav nemaz iespējams istabas piekurināt.

Bet mēs ceļamies tomēr augšā. Tik stipru salu mēs vēl neesam pieredzējušas. Mums liekas tik brīnišķīgi, it kā mēs būtu pārcēlušās uz ziemeļu polu.

Kad mēs nonākam apakšējās istabās, tur visi logi ir pavisam aizsaluši, un gaisma spiežas visai vāji iekšā. Viss liekas tikai pa pusei apgaismots, un ir briesmīgi auksts.

Termometrā pie zāles logā mēs nevaram grādus labi saskatīt. Tomēr rūtī taisni pretī dzīvsudraba lodītei ir redzams ar dvašu atkausēts laukumiņš. Un te nu mēs redzam, ka dzīvsudrabs ir sasalis un neceļas vairs pa stobriņu uz augšu.

Un saimniece paziņo, ka neesot mīkstas maizes brokastīm, jo visa maize sasalusi par akmeni un, ja to griežot vai laužot, drūpot vienās drumstalās.

Arī sviestu mēs nevaram dabūt, jo tas arī ir galīgi sasalis. Un sviests mucā ir pārvērties par lieliem ledus gabaliem.

Mēs gribētu labprāt iziet ārā un pārliecināties, kā mēs justos pie četrdesmit grādiem, bet nedrīkstam. Mēs pat nedrīkstam aizskart kliņķi kailām rokām. Jo, aiztiekot pie četrdesmit grādiem dzelzi, roka svilstot, it kā tā būtu pieķērusies nokarsētai dzelzij, un āda apsvilstot.

Tomēr mēs jūtamies lieliski, ka esam piedzīvojušas tādu aukstumu. Jo ne tēvs, ne māte, jā, pat ne vecā saimniece nevar atcerēties, ka Morbakā kādreiz būtu bijis četrdesmit grādu auksts.

Mēs tā esam aizņemtas no šī rīta sala, ka esam pat aizmirsušas inženieri Frikbergu, kas vakar bija ar mums tik laipns. Kad mēs nosēžamies pie brokastu galda, Anna ieprasās, vai mums nevajadzētu uzgaidīt arī inženieri.

—Nē, — atbild māte, — inženieris Frikbergs ir jau aizbraucis. Kad viņš dzirdēja, ka termometrs ir jau sasniedzis četrdesmit grādu aukstumu, viņš tūliņ piecēlās un aizbrauca uz mājām. Projām braucot, viņš vēl bija teicis, ka viņam ātri jātiekot mājās, lai redzētu, vai viņa aitas un cūkas nav nosalušas. Viņam pat nav atlicis laika atsveicināties.

—Bet vai tomēr nav bīstami tādā salā tik tālu braukt? — ieprasās Aline.

Tomēr tēvs tikai smejas un atbild:

—Vai, vai, Ālin, vai tikai tagad tev ienāk prātā būt žēlsirdīgai? Man gribētos zināt, kas tad īsti bija vainīgs, ka viņš tik pēkšņi piecēlās un aizbrauca?

—Bet mīļo krusttēv, — atsaka Āline, — es taču biju visu laiku pret viņu ļoti laipna. Tu taču negribēsi apgalvot pretējo?

—Jā, tava laipnība sniedzās līdz četrdesmit grādiem aukstuma, — noteica tēvs. Un man liekas, ka tēvs ar māti arī nav apmierināti ar Ālines izturēšanos. Un Anna, un Emma Laurele, un es pilnīgi saprotam, ka Āline nav spējusi iemīlēties tik vecā un neglītā vīrietī, bet tomēr inženiera Frikberga mums visām ir ļoti žēl.

Un es ilgi sevī brīnījos, vai viņš patiesi neiedomājās, ka pie četrdesmit grādiem var pavisam nosalt. Es gaidu, ka dabūšu zināt, ka viņš tomēr vēl dzīvs ir pārkļuvis mājās. Tad vismaz iznāktu „tik pārsteidzoši jauki", kā Emma Laurele mēdz izteikties.

Maja Roda

Mēs katru reizi priecājamies, kad Maja Roda ierodas pie mums šūt, jo tad ir ļoti interesanti.

Divas reizes gadā mēs dabūjam jaunus apģērbus: katru pavasari kokvilnas apģērbu un katru rudeni vilnas. Visus mūsu kokvilnas uzvalkus gatavo no pašu austa materiāla, un māte savērpj dziju un nokrāso, izdomā musturus un uzvelk uz kangām, jo šais darbos māte ir ļoti liela gudriniece. Kad mēs vēl bijām mazas, tad māte mums pati arī uzšuva visas drēbītes, bet tagad, kad esam jau kļuvušas lielākas, māte sev vairs īsti neuzticas ar šūšanu, bet katru reizi Majai Rodai ir jāierodas viņai palīgā.

Maja Roda šuj vienmēr istabā blakus virtuvei pie krustmātes Lūvisas, un tas krustmātei ļoti patīk, jo tad viņai ir visu dienu sabiedrība un nav jādomā par lietām, kas tai ir pretīgas. Kad Maja Roda ir ieradusies, tad arī māte sēž istabā pie virtuves un palīdz šūt; un arī mēs visas citas, Āline Laurele, Anna, Emma Laurele, Gerda un es, uzturamies turpat. Gerda vēl ir tik maza, ka viņa šuj vienīgi tikai leļļu drēbītes, bet viņai šis darbs iznāk tik labi, ka Maja Roda viņu slavē un saka, ka no Gerdas ar laiku iznāks īsta šuvēju meistariene. Annai arī labi padodas šūšana, bet Emma Laurele un es esam īstas neprašas, jo neprotam pat atšķirt drēbes labo pusi no kreisās, un tā mēs drīkstam palīdzēt tikai tur, kur nevajag nekādas prašanas, kā, piemēram, apvīlēt pastoti, satrākelēt izgrieztos gabalus kopā.

Ja arī neko nepalīdzam šūšanā, mēs ar Emmu tomēr priecājamies, kad ierodas Maja Roda, jo tad mums nav jāmācās un jārēķina.

Kad ir ieradusies Maja Roda, tad virtuves istabā novietojam lielo salaižamo galdu; uz tā Maja Roda izklāj vadmalas baķus un sagriež drēbes. Maja Roda nekad nekļūdās un nesagriež nepareizi, un saliek vienmēr pareizi kopā atgrieztos gabalus, jo viņa ir īsta šuvēja, kas mācījusies pie drēbnieka. Maja Roda abonē vācu modes žurnālu, kurš saucas „Der Bazar" un iznāk reizi mēnesī. Mēs, bērni, aplūkojam šo žurnālu visu laiku, katru dienu, kamēr vien Maja Roda pie mums strādā, un izmeklējam visskaistākos modeļus, pēc kuriem lūdzam šūt mūsu drēbes. Bet Maja Roda mums saka, lai izvēlamies vienkāršākus paraugus, jo bērnu drēbes pēc pašūšanas tā kā tā neizskatoties tik skaistas, kā uzzīmētas žurnālā.

Maja Roda neprot vācu valodu, un mēs citas arī neviena to neprotam, jo Āline Laurele māk tikai franciski, un šī ir vienīgā svešvaloda, ko esam mācījušās. Mēs netiekam gudras, kā Maja Roda tiek galā ar savu vācu modes žurnālu; un viņa priecājas, ka mēs par to brīnāmies, jo viņa mūs uzskata par mācītām un gudrām, kuras vēl visu laiku, dienu no dienas mācās klāt.

Maja Roda ir vienmēr pieklājīgi apģērbusies un glīti sasukājusies, lai gan viņas mati ir tik plāni, ka baltā galvas āda spīd matiem cauri. Viņas pierē ir daudz mazu, sīku krunciņu, un vasaras raibumi viņai paliek uz sejas visu gadu. Mums arī ir vasaras raibumi uz sejām, tie parādās katru pavasari un noiet atkal katru rudeni, bet Majas Rodas vasaras raibumi nenoiet nekad. Viņa vēl vienmēr valkā krinolīnu, lai gan visas pasaules sievietes to jau sen ir atmetušas; un es sev jautāju, vai tā ir Majas Rodas sevišķa rakstura īpašība, ka viņa nevar nekad to atstāt, pie kā jau reiz pieradusi, un tā viņa nevar šķirties arī no vasaras raibumiem un krinolīna.

Apskatot Maju Rodu, man bieži ienāk prātā, vai tikai viņa nav taisīta no koka. Jo viņa ir ļoti sausa. Man liekas, ja Maja Roda iedurtu sev ar adatu, nekādā ziņā netecētu asinis. Un dažreiz man tieši gribas, lai viņa sev iedurtu pirkstā, lai es pārliecinātos, vai viņa ir no koka.

Mēs bieži jautājam Majai Rodai, vai viņa arī sev iegādās šujmašīnu? Bet viņa saka, ka viņa to nekad nedarīšot. Nē, nekad, kamēr viņa tikai vēl spēšot ievērt diegu adatas acī.

Maja Roda nešuj ar uzpirksteni, bet ar platu gredzenu uz pirksta, kā to praktizē drēbnieki. Un bija taču arī drēbnieks, kas viņai iemācīja šuvējas amatu. Bet viņa tomēr šuj briesmīgi ātri, tā, ka ne māte, ne krustmāte Lūvisa, ne arī Āline nevar nekad ar to sacensties.

Maja Roda dabū katru dienu par savu darbu vienu valsts dālderi, un, ja viņai drusciņ piepalīdz pie piedurknēm un svārkiem, tad viņa katru dienu var dabūt gatavu veselu kārtu. Tādā ziņā mūsu drēbju pašūšana katrai izmaksā vienu dālderi, kas pēc mūsu aprēķina iznāk visai lēti.

Ņieburus Maja Roda katru reizi šuj pati, jo tas ir visatbildīgākais darbs katrā uzvalkā. Šai uzvalka daļā visam jābūt pamatīgi nostrādātam, kā mugurai, tā arī abām plecu, sānu un priekšdaļām, bet jo sevišķi uzmanīgi ir ielaižami krūšu ķīļi, jo no tiem atkarīgs viss izskats. Jo ņieburiem visgarām ir jāpieguļ vienmērīgi un gludi, nekur nedrīkst būt nevienas krunciņas. Tas izdarāms ļoti grūti, tomēr Maja Roda to spēj. Un arī Gerda ar laiku to iemācīšoties; par mani un Emmu Laureli viņa gan izsakās, ka viņa šauboties, vai mēs savā mūžā spēšot pašūt pienācīgu ņieburu.

Maja Roda ceļas katru rītu kārtīgi augšā pulksten sešos un, tikko viņa ir apģērbusies, tā tūliņ sēžas klāt un šuj. Un tā viņa šuj visu dienu cauri līdz pat vēlam vakaram, kad jāsēžas pie vakariņu galda. Viņa nekad neiet pastaigāties. Mēs viņu mēģinām gan kādreiz piedabūt pie kopīgas pastaigas, tomēr viņa ātri vien no mums aizsprūk. Viņa saka, ka gribot par viņai maksāto naudu arī ko padarīt, bet ne skraidīt apkārt pa lielceļu. Tomēr mums liekas, ka viņa tikai tā izrunājas, ka viņa citādi nemaz nevar, ka viņai pastāvīgi ir jāšuj.

Maja Roda apšuj arī Gordšes muižas iemītniekus un Norēnus, Nilsonus Vistebergā un mācītāja Lindegrēna ģimeni. Tur arī ir jāpašuj katram bērnam pavasarī pa kokvilnas kārtai, bet rudenī pa vilnas kārtai. Tātad Majai Rodai darba ir pilnas rokas.

Maja Roda nekur nestāsta nekādus niekus par citiem, un tas ir ļoti labi. Majai Rodai klāt esot, jūs varat visvisādi izrunāties par visiem novada kungiem un dāmām, tas nekur netiks iznēsāts tālāk. Viņa pati saka: ja viņa pļāpātu tālāk, ko vieni runā par otriem, tad jau sen draudzība būtu vējā uz visiem laikiem. Tādēļ ir ļoti labi, ka Maja Roda prot klusēt.

Kamēr Maja Roda te, Morbakā strādā, saimniece katru dienu pulksten vienpadsmitos pasniedz kafiju pieaugušajiem. Mēs, bērni, nedabūjam kafiju, bet mums tās vietā dod sviestmaizes.

Un, kamēr dzer kafiju, Maja Roda stāsta jaunas ziņas. Viņa zina visu un labprāt stāsta tādas lietas, kas citos nevarētu sacelt nekādas nepatikšanas. Viņa paziņo, kas nesen apprecējušies, kas nodomājuši sarīkot viesības, kas miruši, kas grib doties pāri uz Ameriku.

Kad Maja Roda ir jau tik ilgi pie mums šuvusi, ka izsmelti jau visi sarunu temati, tad Gerda atnes savu grāmatu „Simts mīklas", ko viņai uzdāvināja Ziemsvētkos, un uzdod Majai Rodai līdz ar mums visām mīklas:

— Maja Roda, vai tu zini, kas visu laiku iet un iet, bet tomēr nekad neaiztiek līdz durvīm?

Saprotams, ka Maja Roda to zina tikpat labi, kā mēs visas, tomēr viņa pastāvīgi saka, ka nezinot, lai jo lielāks prieks būtu Gerdai. Un tā viņa nevar atminēt nevienu Gerdas mīklu, lai gan viņa tās dzird ar visām atbildēm divas reizes gadā; un te istabā pie virtuves visi smejas pilnā kaklā par to, ka Maja Roda ir tik neapķērīga.

Arī par sevi Maja Roda mums ir daudz stāstījusi. Kad vēl bijusi maza, viņa nav zinājusi, kā lai iemācītos par šuvēju, lai gan tā bijusi viņas vienīgā un karstākā vēlēšanās. Viņa negribēja līdzīgi citām savām māsām ganīt lopus, ne arī stāvēt pie putras katla vai berzt grīdas, taisīt sviestu un mīcīt maizi, viņa gribēja tikai vienīgi šūt.

Kad viņa vēlāk pieauga, viņai nebija nekāda prieka staigāt apkārt pa ballēm, viņa negribēja arī precēties un audzināt bērnus. Viņa vairāk neko negribēja, kā vienīgi mācīties šūt drēbes, lai vēlāk kļūtu par šuvēju.

Viņa lūdza savu māti, lai viņa tai atnāktu līdzi pie Mīrinu mamzelēm, kuras dzīvoja blakus baznīcai un bija lielas visādu rokdarbu pratējas. Kad Maja Roda nonāca pie viņām, tās tūliņ pateica, ka neesot ne vismazākās cerības, ka vienkārša vaļinieku skuķe varētu iemācīties tik grūtu mākslu kā sieviešu drēbju šūšana.

Pēc tam Majai Rodai bija jāķeras pie tādiem pašiem darbiem, kādus strādāja visas lauku sievietes: viņai bija jādzen lopi ganos, bija jākāpj mēslu bedrē un jākrauj mēsli vezumā, jāstāv pie putras katla un jāvāra ēst, un vasarā līdzi lopiem jāiet augšā kalnu ganībās.

Un taisni tajā brīdī, kad viņa jau bija zaudējusi visas cerības kļūt kādreiz par šuvēju, notika brīnums. Majas Rodas māsa apprecējās ar kādu kaprāli, pēc amata drēbnieku. Un, kad svainis dabūja dzirdēt, ka Majas Rodas viskarstākā vēlēšanās ir izmācīties par šuvēju, viņš piedāvāja, lai nākot mācīties pie viņa. Viņš tai ierādīja, kā noņemt mēru, kā izvēlēties labus paraugus, kā piegriezt un uzlaikot, kā izcirst un apšūt pogcaurumus; un arī visu citu, kas bija vajadzīgs šūšanai, viņš tai iemācīja.

Un, kad Maja Roda bija izmācījusies pie svaiņa, viņa papriekš šuva bērnu drēbītes un uzvalkus jaunām zemnieku skuķēm uz laukiem, jo šie pasūtītāji nebija tik izvēlīgi, lai gan Maja Roda jau no paša sākuma strādāja ļoti apzinīgi un pūlējās visu nostrādāt pēc iespējas labāk.

Un jau ar pirmajiem darbiem viņai palaimējās, un viss padevās labi; beidzot viņa bija jau tik ieslavēta, ka pie viņas atnāca Morbakas istabas meita un pasūtīja sev uzvalku. Arī šo uzvalku Maja Roda pagatavoja tik labi, cik vien spēja. Par laimi, šo uzvalku redzēja arī mūsu māte un tūliņ aizsūtīja Majai Rodai ziņu, lai nāk šūt arī pie mums Morbakā. No Morbakas viņa nokļuva Gordšes muižā, no turienes uz Herestadi, no Herestades uz Vistebergu un Hallu. Un nav nekādu šaubu, ka viņu uzaicinās arī Sunnes un Ransēteres muižu kundzes šūt pie sevis.

Man jo sevišķi labi patīk Majas Rodas stāsts par sevi, ka viņai tomēr beidzot pēc ilgas gaidīšanas izdevies iemācīties šūt un tā atbrīvoties no ūdens nešanas, grīdu beršanas un mēslu kraušanas. Tagad Maja Roda varēs vienmēr darīt tikai to, kas viņai sagādā vislielāko prieku.

Es ļoti labprāt un ar lielu patiku lasu stāstu par Kristīni Nilsonu, kura savā laikā ar vijoli ir staigājusi apkārt pa tirgiem un spēlējusi un dziedājusi lauku laužu priekšā, bet vēlāk ir uzstājusies Parīzes Lielajā operā.

Tikai nesen es lasīju, ka Ņujorkas studenti ir izjūguši zirgu no ratiem, lai paši aizvilktu atpakaļ uz viesnīcu slaveno dziedātāju. Es pie tam biju tik aizgrābta, ka nevarēju novaldīt asaras.

Es vienmēr ļoti aizraujos, kad dzirdu par tādiem, kam sākumā gājis ļoti grūti, bet par to vēlāk klājies labi.

Braukšana uz baznīcu

Mēs vienmēr priecājamies, kad varam braukt līdzi uz baznīcu.

Ir jābrauc augšā pa diezgan stāvu pakalnu, kamēr nonākam baznīcas uzkalna līdzenumā, tomēr zirgu puisis tikai uzklačo ar pātagu, un drīz vien mēs pilnos rikšos esam uzkļuvuši augšā. Uz zemās mūra sētiņas, kas stiepjas visapkārt baznīcai, sēž vesels bars ļaužu un gaida dievkalpojuma sākumu. Kad gaidītāji redz piebraucam Morbakas kungus, viņi visi godbijīgi pieceļas, kniksē un paloka galvas, un mums visiem tas labi patīk. Baznīcas laukumā, jā, pat arī ceļā, stāv daudz ļaužu, bet viņi ātri pasitas sāņus, kad braucam garām. Māte skubina kučieri, lai tas brauc lēnām un uzmanīgi; bet tēvam gandrīz visu laiku jātur cepure rokā un jāatņem sveicieni no visām pusēm, un viņš tikai smaida par mātes bailēm, jo zina ļoti labi, ka Jansons nevienam virsū nebrauks.

Mēs apstājamies pie pagastmājas, kur sagatavota istabiņa baznīcas apmeklētājiem; kas vien vēlas, var tur ieiet nogludināt savus matus un pēc brauciena nosukāt drēbes. Izņemot kungus no apkārtējām muižām, cits neviens tur gandrīz nemaz neiet iekšā. Mēs tur bieži sastopam krustmāti Augusti Valrotu ar Hildu un Emīliju, un Vistebergas Nilsona kundzi ar Emīliju un Ingrīdu. Un šeit, pagasta mājas nelielajā istabiņā, mēs esam ļoti priecīgas un pļāpājam par visvisādām lietām. Bet, tikko mēs iznākam atkal baznīcas laukumā, nerunājam vairs neviena vārda un pieņemam svinīgas sejas, jo tā te, Austrumemtervīkā, ir parasts.

Kad māte brauc uz baznīcu, viņa katru reizi ņem līdzi lielu puķu pušķi un no pagastmājas istabiņas dodas tieši uz kapiem; saprotams, ka mēs ar Annu arī ejam līdzi, lai noliktu puķes uz vecmāmiņas kapa. Māte uzlasa sausās lapiņas, kas nokritušas uz kapa velēnām, un atliec pareizi baltā paērkšķa zarus pie kapa; beigās viņa noskaita lūgšanu un noliek puķu pušķi uz kapu kopiņas.

Man ir arī bijusi kāda māsiņa, kas šeit apglabāta; es viņu nekad neesmu redzējusi, tomēr tēvs un māmiņa viņu ir ļoti mīlējuši. Viņa guļ tepat blakus vecmāmiņas kapam, un māte paņem pāris skaistāko ziedu no lielā puķu pušķa un iesprauž tos atsevišķi kapa stūrī.

Es gan saprotu, kam viņa ziedo šīs puķītes, tomēr neviļus sev prasu, vai māte sev patiesi vēl vēlētos tādu dzīvu meitenīti. Viņai jau tagad patiesi ir pārāk daudz rūpju, kamēr aplāpa un apada Annu, Gerdu un mani un izlabo mūsu drēbes, ka viņa vairāk nepavisam nespētu.

No kapiem ejam tieši iekšā baznīcā. Ja māte iet garām kādām pazīstamām zemnieku sievām, viņa apstājas un dažus vārdus ar tām parunā. Tā, piemēram, viņa apstājas un parunājas ar Vestmīru Katrīni un Gātu Britu, ar Jona Larsa meitu Katrīni no Osu mājām, ar Prestbolu Maju un Der-Neru Čerstinu no Morbakas. Māte ir bijusi pie viņām vai nu bērēs, vai kāzās, viņa zina, kā tās dzīvo, un tāpēc arī atrod, ko katrai pasacīt.

Un, kad ieejam baznīcā, mēs apsēžamies pirmajos solos, sāņus no altāra, jo tur ir kungu vietas. Mēs sēžam vienmēr mergu kreisajā pusē, jo labajā pusē sēž tikai vīrieši. Un kaut sieviešu puse visa būtu aizņemta un labajā pusē vīriešiem būtu daudz svabadu vietu, arī tad mēs tur nedrīkstētu pāriet. Labāk jau tad visu dievkalpojuma laiku nostāvēt kājās.

Kad esam apsēdušās solā, mēs noliecam galvas uz priekšu un noskaitām tēvreizi, tad paceļam galvas un palūkojamies visapkārt. Mēs skatāmies, vai ērģelnieks Melanocs jau sēž pie ērģelēm, un vai Alfrēds Šulstrema kungs, kuram pieder vislielākais veikals Elvīkā, atrodas, kā parasti, viņam blakus, un vai draudzes padomes locekļi jau ieņēmuši savas vietas uz mazā soliņa aiz mergām, un vai Hallas muižas Lindegrēna kundze jau ir apsēdusies blakus kancelei. Tāpat raugāmies arī vai baznīcas sulainis Jans Askers jau stāv ģērbkambara durvīs un novēro, vai visi baznīcas apmeklētāji ir jau sanākuši iekšā, lai varētu sākt dievkalpojumu. Lūkojamies arī, vai dziesmu numuri jau ir izkārti uz melnās tāfeles un vai ērģeļu minēja mugura jau redzama aiz ērģeļu plēšām, lai zinātu, vai viņš ir savā vietā. Un ja nu visu esmu tā pamatīgi pārskatījusi un atradusi, ka viss ir kārtībā, tad man gandrīz vairs neatliek nekā ko darīt pa visu dievkalpojuma laiku.

Ir jau lieliski, ja var sēdēt pirmajās vietās aiz mergām, tomēr liels ļaunums te ir tas, ka gandrīz neko nevar saprast, ko mācītājs tur runā savā kancelē. Pirmos liturģijas vārdus līdz grēku sūdzēšanai es vēl saprotu, bet tad man tā liekas, it kā tālākos vārdus aprītu sienas un griesti. Var gan dzirdēt, ka runa plūst, bet atsevišķus vārdus nevar izšķirt. Vismaz mums, bērniem, tā liekas.

Kad atskan ērģeles, mēs to dzirdam ļoti labi, bet no tā mums maz prieka, jo Emtervīkas baznīcā neviens neuzdrošinās dziedāt. Mēs sēžam ar dziesmu grāmatām rokās un klusu lasām līdzi dziesmas tekstu, tomēr pacelt balsi un sākt dziedāt neviena no mums neuzdrošinās. Reiz, kad es vēl biju maziņa un nezināju, kā jāuzvedas, tad es nodziedāju ērģelēm līdzi veselu pantiņu, cik dikti vien spēju, jo es dziedu ļoti labprāt un mājās pavadu pa lielākai daļai visu laiku dziedot. Bet pirms otrā panta iesākšanas Anna noliecās pie manis un teica, lai taču es stāvot klusu.

Vai tad tu neredzi, ka Emīlija Nilsone uz tevi tik stīvi noskatās, tādēļ, ka tu dziedi? — viņa teica.

Vienīgais, kurš baznīcā dzied, ir Skrolikas Jans, bet par viņu visi runā, ka tas neesot pie pilna prāta.

Un reizēm man ienāk prātā, vai tikai ērģelnieks Melanocs nav dusmīgs uz baznīcēniem, ka tie liek viņam spēlēt vienu dziesmu pēc otras, bet paši nemaz nedzied līdzi. Bet tad viņš pēkšņi paknibinās pie ērģelēm, un tad tās sāk tik dikti rūkt un dārdēt, un kaukt, ka mums liekas, ka nupat sabruks viss baznīcas jumts. Bet Melanocam tas liekas viena alga, jo viņa seja patlaban ir jautra un draiskulīga.

Man ļoti žēl, ka neko nesaprotu no sprediķa, jo mācītājs Lindegrēns dzīvo Morbakai kaimiņos, Halles mācītāja muižā, un mēs esam ļoti sadraudzējušies. Viņš pret mums, bērniem, izturas ļoti mīļi, un arī no izskata ir ļoti skaists. Skaists viņš ir katrā laikā, tomēr ne tik skaists, kā tad, kad viņš stāv uz kanceles un saka sprediķi. Viņš runā ļoti aizgrābti un vicina ar savu lielo kabatas lakatu, kas viņam rokā, un, jo ilgāk viņš sprediķo, jo skaistāks kļūst. Un gandrīz no katra sava sprediķa viņš pats tā aizraujas, ka nevar novaldīt asaras. Un tad es sev jautāju, vai tikai viņš neraud tādēļ, ka mēs nelabojamies un neatgriežamies, lai viņš sacītu ko sacīdams.

Bet vismaz mums te, pirmajā solā, ir diezgan grūti rīkoties pēc viņa vārdiem, jo mēs taču no viņa sprediķa neko nesaprotam.

Lielie jau ir pieraduši garlaikoties, tātad viņiem nenākas tik grūti pavadīt sprediķa laiku, bet mums, bērniem, gan tas iznāk pārāk grūti. Emīlija Valrote man stāstīja, ka viņa izskaitījusi visas naglu galvas pie baznīcas griestiem, bet Ingrīda Nilsone saka, ka viņa novērojot, cik reizes zemnieki viens otram piedāvājot iešņaukt tabaku. Emīlija Nilsone saskaitot, atskaitot, vairojot un dalot visus skaitļus, kas izlikti uz tāfeles dziesmu numuriem. Viņa saka, ka tai vismaz neesot galvā grēcīgas domas, kamēr viņa nododoties skaitļu kombinācijām. Būtu daudz ļaunāk, ja viņa aplūkotu Hildas Valrotes skaisto cepuri un sāktu arī sev tādu iekārot. Bet Anna saka, ka viņa pa sprediķa laiku mācoties no galvas dziesmas no dziesmu grāmatas, un tad mums visiem liekas, ka tas ir vēl daudz labāk nekā visādas skaitļu vairošanas un atskaitīšanas.

Es ne rēķinu, ne arī novēroju, kas šņauc tabaku. Nē, es sev stādos priekšā, kas notiktu, ja zibens iespertu baznīcas tornī un aizdedzinātu visu baznīcu. Tad visi ļaudis briesmīgi izbītos; visi gribētu pirmie tikt ārā no baznīcas un spiestu viens otru galīgi nost un samītu kājām. Bet es no baznīcas augšas paceltu balsi un pamācītu, lai taču visi nomierinās. Un tad es visus sastādītu garā, garā rindā, taisni tā, kā teikts Fritjofa teikā:

„Un tagad no tempļa lejā līdz pat jūrmalai aizstiepjas saņemto roku ķēde."

Un caur manu attapību ugunsgrēks tiktu nodzēsts, un par mani runātu Vermlandes laikrakstā.

Tikko dievkalpošana ir beigusies, mēs ar māti un Annu ejam apmeklēt vecās Mīrinu mamzeles.

Viņas dzīvo skolas nama jumta stāvā, ļoti tuvu pie baznīcas; mēs ar Annu gan runājam savā starpā, ka mēs neuzdrošinātos dzīvot tik tuvu pie kapiem. Tikai pašā dienas vidū mēs uzdrošinātos iziet no mājas, bet nekad tādā laikā, kad sāk jau tumst, jo tad kapsētas spoki mūs varētu aizraut sev līdzi.

Mīrinu mamzeles ir kādreiz dzīvojušas Herestadē, bet tas bijis jau loti sen. Man liekas, ka viņas tagad ir pavisam nabagas, tomēr neviens neliekas to manām, bet sarunājas ar viņām tā, it kā Herestade viņām piederētu vēl tagad.

Trepes, kas ved augšā uz mamzeļu istabiņu, ir katru svētdienu svaigi noberztas un apkaisītas kadiķu zariņiem, jo Mīrinu mamzeles katru svētdienu gaida, ka kungi, kas apmeklēs baznīcu, pienāks arī pie viņām. Mātei parasti rokas somiņā ir līdzi vai nu kāda pudele krējuma, vai mārciņa sviesta, ko viņa tad klusu noliek virtuvē, ejot garām virtuves durvīm. Un trepēs mēs gandrīz katru reizi sastopam kādas zemnieku sievas, kuras arī nes kaut ko padusēs un zagšus noliek virtuvītē.

Mīrinu mamzeles dzīvo skaistā, omulīgā istabiņā, un viņas, tīri un svinīgi ģērbušās, sēž savos pītajos krēslos un sagaida viesus, pie kam viņām it kā nav ne mazākās jausmas, kas tur tiek atstāts viņu virtuvē. Abām māsām ir apņemtas melnas plašas mantības un galvās uzliktas melnas tilla cepurītes; mamzele Marija Mīrina ir liela auguma, sirmiem matiem, un viņas pirksti ir ģikts savilkti līki, turpretim mamzele Rora Mīrina ir maza augumiņa, viņas mati vēl ir tumši un rokas veselas, tā, ka, ar viņu sveicinoties, var krietni paspiest pirkstus.

Un, tikko māte ir ienākusi pie Mīrinu mamzelēm istabā, viņa tūliņ sāk apbrīnot viņu logu aizkarus un gultu segas, viņu dīvānu pārklāju un spilvenu sedziņas. Tas viss ir mamzeļu Mīrinu roku darbs. Un visu viņas ir izšuvušas zivju zvīņām. Un Roras mamzele stāsta, cik daudz segu un aizkaru viņām ir atkal pasūtīti. Un viņas saka, ka esot pavisam brīnišķīgi, cik sajūsminātas esot visas Emtervīkas kundzes par šiem zvīņu izšuvumiem. Un tagad māte izlieto gadījumu un arī saka, viņa tieši šādā nolūkā ir ieradusies lai pasūtītu lielu apaļu galdautu, ko uzklāt ēdamistabas dīvāna galdam Apaļais galds esot taisīts no alkšņu koka, saka māte, un ļoti gludi nopulēts, un viņai būtu ļoti žēl, ja galdu saskrāpētu, tādēļ būtu ļoti labi, ja dabūtu šim galdam pārklāju. Bet varbūt Mīrinu mamzelēm esot patlaban tik daudz pasūtījumu, ka viņas vairāk nemaz nevarot pieņemt.

Marijas mamzele vēl tā kā drusciņ atturas, bet Roras mamzele ir uzņēmīgāka: viņa tūliņ attaisa atvilktni, piepildītu līdz pat malām visvisādiem zvīņu izšūtiem rokdarbiem, tā, ka mātei atliek tikai izvēlēties, cik un kādus paklājus tikai viņa grib. Un māte tagad ir ļoti priecīga, ka viņai nebūs jābrauc mājās tukšām rokām. Viņa nepērk tikai pārklāju apaļajam galdam vien, bet vēl arī divas sedziņas šūpuļkrēslam.

Kad tas ir nodarīts, māte grib atvadīties. Bet tagad Mīrinu mamzeles saka, pēc tāda liela pirkuma viņas gribot mums piedāvāt kādu tasi kafijas. Māte gan turas pretī, bet tas neko nelīdz, gribot negribot viņu piespiež palikt.

Mīrinu mamzelēm ir brālis, bagāts dzelzs fabrikas īpašnieks, kurš dzīvo Lisvīkā, Badas muižā. Šim brālim ir trīs meitas, kuras šad un tad apciemo savas vecās krustmātes un tad arī katru reizi atved līdzi labi daudz kafijas cepumu un kūku, lai krustmātēm būtu, ar ko uzņemt savus svētdienu viesus. Un šīs brāļameitas ir ļoti devīgas, tā, ka Mīrinu mamzelēm pēc tam vairs nav jācep nekādi saldumi vai veselu gadu.

Un kad nu ienes kafijas paplāti, tad mēs ar Annu kļūstam ļoti priecīgas, jo paplātes vidū ir redzams liels šķīvis, pilns ar kafijas cepumiem, un tie liekas pārāk gardi. Un māte tūliņ apprasās par mamzeļu laipnajām brāļameitām, kad viņas te bijušas beidzamo reizi. Un Mīrinu mamzeles pastāsta, ka no pērnā rudens viņas vairs nav bijušas.

Māte paņem savai kafijas tasītei tikai divus sausus cepumiņus un atrunā arī mūs, lai mēs neesot tik badīgas un nepiekraujot visu apakštasi ar cepumiem. Jo Mīrinu mamzeles taču gribot arī iebaudīt drusku no šiem cepumiem, ko viņām atvedušas brāļameitas.

Pēc šiem mātes vārdiem, saprotams, arī mēs katra paņemam tikai divus vismazākos gabaliņus.

Pārbraukušas mājās, mēs ar Annu tomēr esam ļoti apmierinātas, ka bijām ar māti kopā baznīcā. Lai gan mēs tur nedziedājām dziesmas un nesapratām arī sprediķi un pie Mīrinu mamzelēm paņēmām tikai katra divus vismazākos cepumiņus, tomēr mums liekas, ka mātei ir taisnība, kad viņa saka, ka esot ļoti labi, ja varot pavadīt vairākas stundas Dieva namā.

Skūpsts

Mēs esam ļoti noskumušas, ka Āline Laurele grib mūs šoruden atstāt.

Āline saka, ka viņa neesot pietiekoši sagatavota, lai mācītu mūs vēl ilgāk. Viņa mums varējusi pasniegt tikai franču valodas stundas, bet mums vajagot mācīties arī angliski un vāciski. Un arī klavieru spēlē viņa neesot tik pilnīga, kā vajadzētu. Ir jau ļoti cēli no Ālines puses, ka viņa tādēļ vien grib mūs atstāt, lai mēs iegūtu vairāk zināšanu, nekā viņa mums spēj dot, tomēr mums ir ļoti žēl no viņas šķirties.

Ālinei ir māsīca, vārdā Ēlina Laurele; šo māsīcu Āline ļoti mīl. Viņa protot angļu un vācu valodu un spēlējot arī ļoti labi klavieres. Āline tagad ir panākusi, ka Ēlina Laurele nākšot pie mums par audzinātāju, kad viņa pati aiziešot. Bet mēs esam dzirdējušas, ka Ēlinai esot jau trīsdesmit gadu, un, ja viņa ir tik briesmīgi veca, tad viņa negribēs ar mums rotaļāties un pārģērbties, un vispār taisīt mums līdzi visādus jokus, kā to darīja Āline. Un viņa nav arī skaista. Es viņu kādreiz redzēju viesībās pie mācītāja Ungera Rietumemtervīkā, un tur man viņa likās diezgan neglīta.

Āline pati pāriešot uz Rietumemtervīku un uzņemšoties Ungeru bērnu audzināšanu. Tie esot daudz jaunāki par mums, un Āline domā, ka viņa tos varēšot mācīt pietiekoši labi. Un Ungera kundze ir Ālines krustmāte, un viņa šo krustmāti mīl no visas sirds, un tādēļ mums nu uzmācas šaubas, vai tikai Āline tādēļ negrib šķirties no Morbakas, ka viņa grib būt kopā ar savu krustmāti, savas mātes māsu.

Emma Laurele nebrauks līdzi uz Rietumemtervīku, viņa vēl paliks dažus mēnešus pie mums un mācīsies pie Ēlinas. Bet nākošā gadā viņa pāries atpakaļ uz Karlstadi pie savas mātes un apmeklēs tur meiteņu skolu. Ka Emma vēl kādu laiku paliek pie mums, par to esam ļoti priecīgas, jo viņa mums tagad ir tikpat kā māsa. Mēs nemaz nevaram iedomāties, ka Emma Laurele nebūtu dzimusi tepat pie mums Morbakā.

Un man liekas, ka arī tēvam un mātei nav pa prātam, ka Āline no mums aiziet. Viņi gan mums neko nesaka, tomēr Anna apgalvo, ka neviens no viņiem neticot, ka Āline tikai tādēļ no mums aizejot, ka viņai esot par maz zināšanu, bet tur vajagot būt kādam pavisam citam iemeslam. Un man arī tīri tā vien liekas.

Šādas pārmaiņas mums ir uznākušas par daudz ātri. Pavasarī, kad Āline taisījās braukt pie savas mātes uz Karlstadi, viss vēl bija kārtībā un cieti nolemts, ka viņa mūs mācīs arī tālāk. Un nekas nebija grozījies arī vēl rudenī, kad viņa augustā pie mums atgriezās pēc vasaras brīvdienām.

Āline kā parasti ieradās pie mums septiņpadsmitajā augustā, jo viņai nekas nesagādāja tādu prieku, kā dzimšanas dienas svinēšana Morbakā septiņpadsmitajā augustā. Un taisni dzimšanas dienā, un arī pēc tam, kamēr vēl pie mums uzturējās viesi: Afcēliusi, Hammargrēni, Šensoni, Hedberga kundze un mātesbrālis Kristofers, viņa vēl visu laiku bija tik ļoti jautra. Bet, tikko viesi bija aizbraukuši, viņa arī tūliņ iesāka runāt, ka neesot spējīga mūs vairs tālāk mācīt un tādēļ gribot iet no mums projām.

Un mēs, bērni, arī atrodam, ka Āline ir ļoti pārvērtusies. No tā laika, kamēr viņa grib no mums aiziet, viņa ir kļuvusi ļoti jūtelīga un dusmīga. Tīri vai liekas, ka viņa būtu ar mums visām sanākusi naidā. Un, ja man ir jāiet pie viņas klavieru stundās, es briesmīgi uztraucos. Man nav talanta klavieru spēlei, bet tēvs ar māti tomēr domā, ka vajadzētu aizkļūt tik tālu, lai es viesībās spētu nospēlēt kādu valsi vai franksēzi. Viņi saka, tas sagādājot prieku katrai sievietei, lai tā arī būtu nezin cik veca. Un agrāk Āline pacietās ar mani un manu klavierspēli, bet tagad viņa dusmojas par visniecīgāko kļūdiņu.

Un vai tas maz ir iespējams: šodien Āline ir ļoti neakurāta savā pēcpusdienas mācību stundu iesākšanā! Un tas līdz šim nav noticis ne reizi visos četros gados, kamēr viņa ir pie mums par skolotāju. Arī par to mēs esam ļoti nobēdājušās. Mums patlaban vajag sākties rēķinu stundai, un, gaidot Ālini, mēs izvelkam no atvilktnēm tāfeles un noasinām grifeles. Un Anna saka, viņa nupat gājusi cauri guļamistabai, tur Āline sēdējusi un sarunājusies ar māti, tātad viņa tepat tuvumā vien ir. Un Āline neierodas pie mums bērnu istabā ātrāk, kamēr pulkstenis jau nav ceturksni pāri diviem. Un, kad nu viņa beidzot pie mums ienāk, viņas seja ir tik sarkana, kāda tā parasti ir tikai tad, kad viņai sāp galva; un to mēs redzam tūliņ, tikko viņa ienāk iekšā. Viņa atšķir rēķinu grāmatu un mums pasaka, kas jārēķina. Un tikko viņa mums to ir pateikusi, tā tūliņ nometas garšļaukus turpat uz mazā dīvāniņa un sāk stipri raudāt.

Viņa nesaka neviena vārda, bet tikai visu laiku šņukst un raud, tā, ka viss viņas stāvs raustās kā krampjos. Un arī mēs nesakām neviena vārdiņa un paliekam klusu sēžam pie savām tāfelēm. Mēs esam ļoti nobēdājušās, ka nekādi nespējam palīdzēt viņai, kuru mēs visas tik ļoti mīlam. Tomēr viņa sāktu vēl vairāk uztraukties, jā mēs gribētu mēģināt viņu mierināt.

Bet arī rēķināt mēs neesam spējīgas. Mēs nepavisam nevaram par citu kaut ko domāt, kā vienīgi tikai par viņu, kas tur tagad uz dīvāniņa guļ un raud. Beidzot Anna klusu pieceļas, atliek tāfeli atpakaļ atvilktnē un parāda zīmēm Gerdai un man, lai mēs darām tāpat. Pēc tam mēs visas trīs izslīdam no bērnu istabas, bet Emmu Laureli atstājam iekšā, jo Anna ir tai pārliecībā, ka viņai, kā māsai, ir jāpaliek pie Ālines.

Tad Anna mani aizved līdzi augļu dārzā, un mēs apsēžamies uz sola, kur mūs neviens nevar ne redzēt, ne dzirdēt, un tad Anna iesāk ar mani runāt par Ālini.

Lūk, Annai jau otrā septembrī ir palikuši apaļi piecpadsmit gadi, un jau no pašas bērnības viņa ir bijusi vienmēr ļoti prātīga. Māte bieži ar viņu aprunājas par visām lietām un pat reizēm prasa viņas padomu. Un māte ir teikusi Annai, ka viņa esot ļoti noraizējusies un nevarot saprast, kādēļ Āline Laurele gribot no mums aiziet. Viņa esot Annai prasījusi, vai šī nezinot, kas tur esot par iemeslu.

Tomēr Anna nav neko zinājusi atbildēt; un tagad viņa man saka, zinot, ka Āline sevišķi labi izturoties pret mani un bieži ar mani sarunājoties. Viņa man prasa, vai es neatceroties, vai Āline neesot kādreiz ko sevišķu izteikusi par krusttēvu Kristoferu.

Un es esmu briesmīgi lepna, sēžot te augļu dārzā uz sola, ka Anna tik svarīgā lietā grib zināt manas domas, jo līdz šim tas vēl nekad nav bijis. Un tomēr es arī neko nesaprotu, ko viņa īsti no manis grib zināt. Ko tad Āline sevišķu būtu varējusi teikt par krusttēvu Kristoferu?

Anna nopūšas, ka es esmu tāda muļķe un neko nesaprotu, un tad viņa man paskaidro visu lietu. Viņa saka, ka vasarā, kad mums bijuši daudzie viesi, māte ar krustmātēm Augusti no Gordšes muižas un Georginu Afcēliusi esot bijušas par to, lai krusttēvs Kristofers saderinātos ar Ālini. Jo viņas esot tajās domās, ka krusttēvs Kristofers jau diezgan ilgi esot nodzīvojis vecpuišu kārtā, ka viņam tagad esot jāizlieto gadījums, kamēr vēl esot dabūjama tāda krietna un skaista skuķe kā Āline. Viņš tagad esot nopircis pie Fīlipstades nelielu muižiņu, ko saucot par Hastabergu, un esot īstais bridis, ka viņš sev iegādājot sievu. Un Āline esot īstā, kura viņam jāņem, jo viņa esot gudra un laipna, un taupīga, un akurāta, un neesot arī naiva sapņotāja, bet protot dzīt arī jokus un atrodot prieku pārģērbjoties un spēlējot teātri, un piedaloties sabiedriskā dzīvē, gluži tāda pati, kāds ir arī krusttēvs Kristofers.

Kā es brīnos par visu, ko Anna man stāsta. Es pat nevaru izteikt ne vārda, un tādēļ Anna turpina savus paskaidrojumus:

— Un man liekas, ka māte ar krustmāti Georginu ir arī ar krusttēvu Kristoferu kaut ko runājušas par Ālini, — Anna saka, — un šis laikam būs viņām piekritis, jo viņš šo vasaru bija sevišķi laipns pret Ālini. Un droši vien arī Āline bija tik draiskulīga tādēļ, ka krusttēvs Kristofers bija pret viņu tik laipns līdz pašai savai aizbraukšanai. Jo krusttēvs Kristofers spēj sevī iemīlināt jaunu skuķi, ja vien tikai grib.

Un, tā kā Annai ir jau piecpadsmit gadu, viņa saprot visu daudz labāk nekā es savos divpadsmit gados. Es nekad nebiju domājusi, ka kāda varētu arī iemīlēties krusttēvā Kristoferā, un tā es izsakos arī Annai.

—Bet apdomā tikai, cik skaisti viņš glezno, — saka Anna. — Un cik jauki viņš spēlē klavieres, un cik patīkams viņš var būt sabiedrībā, un cik interesanti viņš prot stāstīt par Vāciju un Itāliju. Un viņš vēl nepavisam nav vecs, tikai pāris gadus vecāks par Dānielu.

Un pie šiem Annas vārdiem man ienāk prātā daži sīkumi, ko es agrāk nebiju īsti sapratusi.

Lūk, parasti tai laikā, kamēr viesi vēl pie mums Morbakā uzturas pēc septiņpadsmitā augusta, mēs katru vakaru uzsākam ko jautru. Dažreiz mēs iznesam visas mēbeles no ēdamistabas, un tad krusttēvs Oriels mūs māca dejot vecās Uplandes zemnieku dejas, jo krusttēvs Oriels taču pats ir Enčēpingā uzaudzis. Un reizēm atkal krusttēvs Kristofers mums dzied Ērika Bega dziesmas, dažreiz viņš un Heda Hedberga kundze uzliek studentu cepures un dzied studentu dziesmas, un reizumis mēs piedabūjam krustmāti Nanu Hammargrēnu, lai viņa mums stāsta spoku stāstus.

Bet tagad es atceros kādu vakaru, kad krusttēvs sēdēja pie klavierēm un improvizēja. Sākās ar to, ka krusttēvs Oriels uzlika sev galvā dāmu cepuri ar platām malām, apņēma ap pleciem mantiļu un sāka dziedāt „Emīlijas sirdspukstus". Un bija ļoti jocīgi nolūkoties un noklausīties, kā krusttēvs Oriels spēlēja jaunu skuķi un izlikās bikls un kaunīgs, lai gan krusttēvam Orielam ir jau sešdesmit gadu. Bet, kad krusttēvs Oriels bija nobeidzis savu spēli, pie klavierēm palika sēžot krusttēvs Kristofers, kurš bija pavadījis krusttēvu Orielu, un tad pēc maza brītiņa viņš spēlēja pavisam ko citu. Viņam nemaz nebija priekšā notis, un tādēļ es prasīju krustmātei Georginai, ko tad krusttēvs tur īsti spēlē. Bet krustmāte Georgina man pavēlēja apklust un pačukstēja, ka krusttēvs improvizējot.

Es nepavisam nesapratu, ko tas īsti nozīmē, bet tikai nojautu, ka tas ir kas ārkārtēji neparasts, jo visi sēdēja klusu un svinīgi. Krusttēvs Kristofers spēlēja un spēlēja visu laiku; beidzot pulkstenis ēdamistabā nosita vienpadsmit, un es ļoti nobrīnījos, ka krusttēvs visas šīs daudzās notis zināja no galvas.

Un kamēr krusttēvs Kristofers vēl spēlēja, manas acis neviļus bija piegriezušās Ālinei Laurelei. Arī viņa sēdēja pavisam nekustīgi tāpat kā citi; tikai viņas seja bija pilna dzīvības. Tīri likās, it kā viņa dzirdētu kādu runājam. Reizēm viņa smaidīja, reizēm nolaida acis, bet reizēm kļuva asinssārta. Un, kad es Ālini tā uzskatīju, tad man piepeši kļuva skaidrs, ka viņa saprata visu, ko krusttēvs Kristofers spēlēja, it kā tas runātu ar viņu. Es pati no viņa spēles neko nesajēdzu, bet Āline gan bija visu sapratusi.

Un tad vēl kāda cita reize. Tas bija Lūvisas dienā, divdesmit piektajā augustā. To mēs svinējām par godu krustmātei Lūvisai, rādot arī teātri, jo ar to viņai varēja sagādāt vislielāko prieku. Tai gadā mēs uzvedām „Grāfienes apciemojumu". Tas ir Lengrēna kundzes gabaliņš piecos skatos, un viss bija izdevies ļoti labi. Āline bija spēlējusi prāvestu un bija sevi uzpolsterējusi pavisam apaļu, un galvā uzlikusi lielu vilnas parūku. Bet krusttēvs Kristofers bija grāfiene garā zīda tērpā ar mazu, balti applīvurotu cepurīti.

Krusttēvs Kristofers bija Diseldorfā, kur viņš mācījās gleznot bildes, uzaudzinājis garu bārdu, kas bija redzama cauri plīvuram. Bet tomēr bija savādi, tikko krusttēvs atmeta galvu atpakaļ, izstiepās stalti uz augšu un koši izpleta pirkstiņus, mums visiem likās, ka viņš ir īsta grāfiene, un viņa bārdu tad mēs pavisam aizmirsām.

Kad izrāde bija nobeigta un mēs ar Ālini pārģērbāmies bērnu istabā — es arī biju spēlējusi līdzi —, es ieprasījos Ālinei, vai viņai arī nav licies, ka krusttēvs Kristofers bijis ļoti jocīgs.

—Jocīgs! — Āline ieteicās. — Jā, tur tev taisnība. Viņš jau ir dzimis aktieris.

Un to viņa teica tik skarbā balsī, ka es pat sabijos un nedrīkstēju neko vairāk prasīt.

Bet Āline turpināja:

— Jūs visi tikai pastāvīgi atkārtojat, ka viņš ir ļoti jocīgs, bet par citu neko vairāk nerūpējaties, tikai lai viņš taisītu jums jokus un jūs varētu krietni izsmieties. Bet es tev saku, ka tas ir ļoti nepareizi, jo tavs krusttēvs ir ģēnijs. Viņš var kļūt vai nu par lielu gleznotāju, vai arī par komponistu, vai aktieri, ko vien tikai grib. Bet par to jums nav nekādas daļas, jūs viņu tikai uzskatāt par jokupēteri, kam jāgādā tikai par jūsu smiekliem. Neviens no jums pat tik daudz nepainteresējas par viņu, ka pat negribat ne pārdomāt, cik daudz skaistuma viņš sevī ietver.

Es vēl ilgi pēc tam nevarēju aizmirst, cik lieliska Āline izskatījās, kad viņa to teica. Tikai tagad man ienāk prātā, vai tas nevarētu nozīmēt, ka Āline iemīlējusies krusttēvā Kristoferā.

Un tagad es pastāstu Annai abus šos gadījumus, ko toreiz man teica Āline, un arī to, ko novēroju, kad tēvocis Kristofers improvizēja. Un arī Anna izsakās, ka viņai liekoties, ka Āline ir iemīlējusies tēvocī Kristoferā.

Un Anna vēl piebilst, ka varbūt krusttēvs Kristofers aizbraukšanas dienā ir bildinājis Ālini, bet viņa šo bildinājumu ir noraidījusi.

— Pašā pēdējā brīdī viņu starpā kaut kas ir noticis, — saka Anna, — tikai mēs nesaprotam, kas īsti, visādā ziņā, viņa to mīl.

Un taisni šodien bija pienākusi vēstule no Fīlipstades, ko Anna arī ir redzējusi, un bez tam viņa domā, ka māte ar Ālini ir patlaban runājušas par krusttēvu Kristoferu, kad Āline nokavējās uznākt rēķinu stundā. Anna saka, ka Āline nekad nebūtu tik rūgti raudājusi, ja viņa tā nemīlētu krusttēvu Kristoferu. Un tomēr tā atsakās pie viņa iet. Mēs no visa neko nevaram saprast.

Mēs ar Annu labu brīdi pārdomājam, tomēr nevaram neko izdomāt un beigās apmierināmies ar to, ka sākam uzlasīt nokritušos ābolus zem vectēva iestādītās pundurābelītes.

Es jūtos tieši tā, it kā man būtu aizsiets dēlis acu priekšā, nevaru no viņa atbrīvoties, kamēr nebūšu izdibinājusi, kādēļ Āline izturas tik savādi.

Vakaros, tā starp pieciem un sešiem, bērnu istabā parasti nav neviena cilvēka. Es uzeju augšā, paņemu mācību grāmatu un nosēžos tā, it kā es mācītos, tomēr patiesībā es neko nedaru, jo man visu laiku ir jādomā par Ālini.

Pēc kāda brīža uznāk bērnu meita Maja, lai uzklātu gultas naktsguļai. Viņa ir ļoti izbrīnījusies, ka es te tā sēžu ar grāmatu rokā, bet tomēr neko nedaru.

—Kas tev šovakar noticis, Selma? — viņa prasa. — Vai tev te tā jāsēž par sodu?

—Nē, — es atbildu, — esmu tikai nobēdājusies, tādēļ, ka Āline iet no mums projām.

Ak, Maja to vēl nemaz nav dzirdējusi, lai gan citādi viņa parasti zina visu. Viņa arī man piekrīt: esot gan ļoti žēl, ka Ālines jaunkundze aizejot, jo viņa patiesi bijusi tāda, ko varot iemīļot.

Brītiņu Maja neko nesaka, bet tad ieminas, ka viņa nesaprotot, kādēļ māte esot uzteikusi Ālines jaunkundzei.

— Nē, māte viņai nemaz nav uzteikusi, — es atbildu, — bet uzteikusi ir Āline. Māte arī nesaprot, kādēļ viņa grib iet projām.

Maja atkal brītiņu klusē. Viņa taisa patlaban Annas gultu un izskatās pavisam domīga, beidzot viņa ieteicas:

—Man arī likās, ka Ālines jaunkundze taisās kaut kur aiziet, bet es domāju, ka pavisam uz citu pusi.

—Un kurieni tad tu domāji, Maja?

—Jā, lūk, es biju pārliecināta, ka viņa kļūs par tavu krustmāti.

Es pēc tam vairs neko nesaku, jo man īsti labi nepatīk, ka Maja jau zina par mums visus sīkumus.

Maja atkal turpina gultas klāšanu, beidzot viņa dziļi nopūšas un ieteicas:

— Varbūt tā ir arī labāk. Nevar taču droši pateikt, vai tur viņai kas labs būtu iznācis.

Bet tagad es jūtos aizskarta krusttēva Kristofera dēļ.

— Kādēļ tu domā, ka krusttēvs Kristofers nebūtu Ālinei diezgan labs? — es noprasu. Tagad arī Maja kļūst dzīvāka; viņa atstāj gultas klāšanu un nāk tieši man klāt.

— Es tev ko pastāstīšu, Selma, ko redzēju septiņpadsmitajā augustā, — viņa saka.

Un tad Maja man stāsta sekojošo.

Pēdējā septiņpadsmitajā augustā kādai dāmai, kas arī bija ieradusies viesos, bija notikusi maza nelaimīte, dārzā, lasot ērkšķogas, viņa saplēsusi savu uzvalku. Kas tā bijusi par dāmu, Maja negribēja teikt, tikai tik daudz viņa pasaka, ka jauna, skaista un precēta viņa ir bijusi. Viņa neesot no mūsu draudzes un esot te, Morbakā, pirmo reizi ieradusies, bet cits viss man jāuzminot pašai.

Šī skaistā kundze, kuras vārdu Maja negribēja teikt, bija iegājusi dārzā kopā ar krusttēvu Kristoferu un Hallas Lindegrēna kundzi, un tur tad viņai bija notikusi nelaime ar uzvalku. Saprotams, ka dāma bijusi ļoti izbijusies un sapīkusi, kas taču pilnīgi saprotams. Visa piedurkne bijusi pārplēsta, tā, ka to visādā ziņā vajadzējis sašūt. Ar saplēstu piedurkni viņa nav gribējusi iet garām visiem uz galveno ieeju, lai sadabūtu adatu un diegu. Tad krusttēvs Kristofers licis priekšā doties uz tēva darbistabu, kur varējusi nokļūt pavisam nepamanīti, jo tur nebijis neviens cilvēks ceļā. Un Hallas Lindegrēna kundze bija piedāvājusies atnest adatu un diegu un tur, tēva darbistabā, palīdzēt sašūt.

Skaistā svešā dāma bija sirsnīgi pateikusies Lindegrēna kundzei par viņas piesolīto laipnību un aizgājusi ar krusttēvu Kristoferu uz tēva darba istabu. Lindegrēna kundze pārgāja galvenajā mājā, bet te pagāja labs laiciņš, kamēr viņa sameklēja šujamo groziņu, jo šādās svētku dienās arī Morbakā katru reizi nav viss savā vietā. Beidzot viņa tomēr atrada šujamos piederumus un steidzīgi devās uz darba istabu, jo viņai likās, ka ilgi bijis viņu jāgaida.

Darba istabas durvīs atrodas mazs apaļš lodziņš. Tas bija tā sauktais izlūku caurumiņš, lai iekšā esošais varētu redzēt, kam viņš īsti taisa vaļā durvis. Kad Hallas Lindegrēna kundze pienāca pie darba istabas durvīm, viņa palūkojās pa caurumiņu iekšā. Viņa gribēja redzēt, vai skaistā dāma un krusttēvs Kristofers viņu vēl gaida, citādi jau nemaz nebūtu vērts iet iekšā.

Un tad Hallas Lindegrēna kundze bija redzējusi, ka krusttēvs Kristofers un skaistā svešā kundze stāv istabas vidū un skūpstās.

Un Hallas Lindegrēna kundze pavisam apjukusi un nav zinājusi, ko iesākt. Pie abiem, kas tur iekšā skūpstījās, viņa nav gribējusi iet. Tomēr, no otras puses, viņai taču vajadzēja nodot svešajai kundzei adatu un diegu, lai sašūtu piedurkni. Bet tad Lindegrēna kundze bija ieraudzījusi Maju kura kādās vajadzībās nāca pāri sētai. Viņa piesauca Maju sev klāt un piekodināja, lai viņa ieejot ar šujamo groziņu un palīdzot svešajai kundzei sašūt piedurkni, saplēstu pie ērkšķu krūma.

—Tikai, Maja, jums papriekš trīs reizes labi stipri jāpieklauvē, pirms jūs atverat durvis — viņa pieteikusi.

Un Maja to arī darīja. Tomēr pirms pieklauvēšanas viņa paskatījās pa caurumiņu iekšā, un tad viņa tūliņ saprata, kādēļ Hallas Lindegrēna kundze pati negribējusi iet iekšā un nodot šujamo groziņu. Kad Maja pieklauvējusi un durvis pēc iespējas gausi taisījusi vaļā, krusttēvs Kristofers jau stāvējis otrā pusē pie loga, bet skaistā dāma pie krāsns. Viņš bijis tāds pat kā parasti, bet viņa — tumšisārta sejā, saburzītiem matiem.

Maja nebija par to teikusi nevienam cilvēkam ne vārda, izņemot tikai tagad mani, jo nebija uzdrošinājusies. Bet vai Hallas Lindegrēna kundze arī nebija nevienam stāstījusi, to viņa nezināja.

Tikko Maja ir beigusi runāt, es skreju lejā pie Annas, lai paziņotu viņai visu šo stāstu.

— Un vai zini, — es nobeidzu ātri un uzbudināti, — kad mācītāja Lindegrēna kundze ar piederīgiem pie mums bija pirms viesu aizbraukšanas, mēs viņus gājām vēl kādu gabaliņu pavadīt, jo bija jauka mēnesnakts. Un vai tu atmini, ka Lindegrēna kundze tad visu laiku gāja kopā ar Ālini un dzīvi sarunājās. Tad varbūt Lindegrēna kundze izlietoja gadījumu un Ālinei izstāstīja par skūpstīšanos. Kā tu domā?

Anna man piekrita:

—Jā, tā varbūt viss būs gan norisinājies, jo taisni tai pašā vakarā Āline arī pavisam pārvērtās.

—Un kā tu domā, vai viņa tādēļ atsacīja krusttēvam Kristoferam, ka viņa par to bija dzirdējusi tādas lietas? — es prasu un vienmēr vēl esmu rosīga un satraukta.

—Taču, taču, man arī tā liekas, — atbild Anna, bet viņa nepavisam nav priecīga.

—Un tādēļ, ka Āline tagad ir tik dusmīga uz krusttēvu Kristoferu, viņa grib aiziet arī no mums? Kā tu domā? — es atkal prasu.

—Jā gan, — atbild Anna, — tas taču ir pats par sevi saprotams.

Es ar izbrīnu nolūkojos uz Annu, jo viņa sēž mierīgi un nemaz neizliekas priecīga; viņa arī iesteidzas ar jaunajām ziņām pie mātes.

—Vai tu nepastāstīsi arī mātei, ko mēs tagad zinām, kas ir atteikšanās īstais iemesls? — es prasu.

—Nē, — atbild Anna. — Ja lietas ir tādas, tad jau par to vairs nav vērts runāt. Āline šādos jautājumos ir ļoti vārīga. Viņa nekad to vairs neprecēs.

Nē, tas nu gan ir skaidrs, — es saku. — Bet vai māte nevar lūgt, lai viņa paliek pie mums? Viņai taču mūs nav jāatstāj tikai tādēļ vien, Ka krusttēvs Kristofers ir noskūpstījis kādu svešu kundzi.

Anna izbrīnā nolūkojas manī, un es saprotu, viņa mani uzskata par ļoti lielu muļķi.

— Vai tad tu nesaproti, ka taisni, šīs skūpstīšanās dēļ viņa no mums aiziet? — saka Anna. — Tik ilgi, kamēr viņa dzīvos pie mums, viņai katru dienu būs par to jādomā. Un to taču viņa nevar panest.

Balle Sunnē

Mēs esam priecīgi, ka dzīvojam Austrumemtervīkā, bet ne Sunnē. Sunnē dzīvo daudz ļaužu, bet viņi nav visai patīkami. Viņu sabiedrībā nekad netiek sarīkots teātris, viņiem tur nav ne pūtēju seksteta, ne dziedoņu kvarteta, un nav arī daudz tādu, kas varētu turēt galda runas un sacerēt dzejoļus kā Austrumemtervīkā.

Mēs tikai tiktāl piederam pie Sunnes, ka mums ir viens un tas pats prāvests. Citādi mums nav nekā kopīga ar sunniešiem. Mēs nekad nesaejamies ar Sunnes kungu ģimenēm, tomēr ir tāda sajūta, ka viņi tur sevi par pārākiem, nekā mēs esam, jau tādēļ vien, ka viņu draudze esot lielāka.

Vienreiz gadā mūs ielūdz Sunnes prāvesta namā, bet tad mēs tur nesastopam neviena no Sunnes iecirkņa. Jo Sunnes mācītāja muiža nav tik plaša, ka prāvests varētu savas draudzes kungus ielūgt visus kopā vienā reizē. Tāpēc viņš vienā reizē uzaicina pie sevis visus no Austrumemtervīkas, Rietumemtervīkas un Grēsmarkas, bet otrā reizē atkal visas Sunnes kungu ģimenes.

Ja mēs arī ar Sunnes kungu ģimenēm neesam pazīstami, tad tomēr redzējušies ar tiem esam Ombergas gadatirgū. Un daudzi no viņiem mums ir arī pazīstami, kā muižas īpašnieks Petersons Stepaforsā, inženieris Mauless Sundsbergā, inženieris Ignēliuss Ulvsbergā, muižas īpašnieks Helsteds Skarpedā un muižas īpašnieks Jonsons, kas apdzīvo Sundsvīka pili.

Septiņpadsmitajā augustā Sunnes apgabala jaunieši dodas bariem uz Morbaku, lai paskatītos mūsu uzvedumus un padejotu. Un mums liekas, ka viņi ir izplatījuši baumas, ka Hilda Valrote Gordšes muižā un Anna Lāgerlēva Morbakā tagad jau esot pieaugušas un kļuvušas par visskaistākajām jaunavām visā Friksdālē. Vismaz tēvs saņem kādā jaukā dienā vēstuli no diviem Sunnes kungiem ar pieprasījumu, vai Morbakas kungiem nebūtu patika ņemt dalību kādā piknikā — ballē. Šī balle tikšot sarīkota otrā stāvā virs tirgotāja Nilsona veikala, kur telpas dodot par brīvu. Kungi gādāšot par dzērieniem, bet dāmām jāpaņemot līdzi kafija, tēja, cepumi un citas mantas, kas vajadzīgas vakariņām. Viss būšot iekārtots ļoti vienkārši un izmaksāšot tikai pāris valsts dālderu apgaismošanai un dzeramnaudām.

Taisni tāda pati vēstule piesūtīta arī Gordšes muižas īpašniekam, un krustmāte Auguste atbrauc tūliņ pie mums, lai apspriestos ar māti un krustmāti Lūvisu, kas būtu gatavojams un ņemams līdzi, jo viņa nekādā ziņā negribēja dot mazāk par sunniešiem pašiem.

Krustmāte Lūvisa tūliņ stājas pie cepšanas un ir ļoti labā garastāvoklī, jo tādas pikniku balles rīkoja Sunnē arī viņas jaunības laikos. Viņa ne uz mirkli neiedomājas piedalīties tur arī pati, jo esot par vecu dejām, bet saka, ja kas jauks tiekot sarīkots, tad viņa piepalīdzot ar vislielāko prieku.

Tāpat jūtamies arī mēs ar Gerdu. Mēs arī priecājamies līdzi par balli, lai gan vēl esam par mazām, lai tajā piedalītos.

Bet tad uzreiz visi mani prieki ir vējā, jo taisni dienu pirms balles, kad sēžam visi pie pusdienu galda un, saprotams, sarunājamies par rītdienas balli, tēvs pēkšņi saka, viņam liekoties, ka Selma jau esot diezgan pieaugusi un varētu braukt līdzi.

Saprotams, ka tēvs ir pilnīgi pārliecināts, ka man tas sagādās lielu prieku, ja varēšu braukt līdzi. Bet man tas nepavisam nepatīk. Esmu piedalījusies jau vairākos sarīkojumos Austrumemtervīkā un tāpēc varu iepriekš paredzēt, kā viss norisināsies arī Sunnē. Tādēļ es tūliņ pasaku, ka nekādā ziņā negribētu braukt līdzi.

—Kādēļ tad tu negribi braukt uz balli? — prasa tēvs un tūliņ griežas arī pie mātes, un prasa:

—Vai viņai nav uzvalka, ko uzvilkt?

—Ir gan, — atbild māte, — viņai ir gaišpelēka barēžes kleitiņa, kas vēl ir pavisam laba.

—Un vai zeķes un kurpes arī viņai ir?

—Nē, kurpju gan viņai nav, — atbild māte, — bet Anna ir jau izaugusi no savām drēbju kurpītēm, kuras viņai pagatavoja uz māsas Jūlijas kāzām, tagad tās varētu ņemt Selma.

—Jā, tad es nesaprotu, kādēļ viņa negrib braukt līdzi, — saka atkal tēvs.

Man uznāk briesmīgas bailes. Es pati nezinu, no kā es baidos, bet nevaru iedomāties lielāku nelaimi kā to, ja man būs jāpiedalās Sunnes ballē.

—Bet es vēl esmu par mazu, lai ietu uz balli, — es atbildu. — Man ir tikai trīspadsmit gadu.

— Emīlija Valrote arī brauc līdzi, un viņa nav vecāka par tevi, — ieteicas krustmāte Lūvisa.

Ak, visi ir nostājušies pret mani, to es tagad redzu: tēvs, māte un krustmāte Lūvisa. Tas ir par daudz liels pārspēks, un man vairs neatliek nekas cits, kā ļaut asarām vaļu.

—Bet, mīļais bērns, tev taču tādēļ nav jāraud, ka gribam tevi ņemt uz balli Sunnē, mēs jau tikai gribam tev darīt prieku, — paskaidro tēvs.

—Bet man tur nekāda prieka nebūs, — es šņukstu. — Ar mani neviens negribēs dejot, tādēļ, ka es kliboju.

Es neesmu dusmīga, jo no tās reizes, kad spēlēju ar krusttēvu Vahenfeldu kārtis, es savas dusmas pārvarēju. Un arī tēvs nav dusmīgs. Viņam tikai liekas, ka esmu visai savāda.

Tomēr viņš nezina, kā tas ir, kad visas citas skuķes tiek uzlūgtas uz deju, bet tikai es vienīgā ne. Vai arī, kad tevi uzlūdz dejot franksēzi tikai tādi kungi, ar kuriem citas skuķes ne labprāt dejo.

—Tagad tu vairs nedrīksti ļaut saviem untumiem brīvu vaļu, — nosaka tēvs un ir patiesi stingrs. — Es tagad no savām meitenēm negribu neko vairāk dzirdēt, kā tikai to, ka viņas noteiktajā balles dienā brauc līdzi uz Sunni.

—Man liekas, ka viņu varētu atstāt pilnīgi mierā, kamēr viņa arī kļūst piecpadsmit gadu veca, — ieteicas krustmāte Lūvisa, kura grib man nākt palīgā tagad, kad ir jau par vēlu. Būtu bijis daudz labāk, ja viņa pirmīt nebūtu ieteikusies par Emīliju Valroti.

—To jau gan varētu — atsaka tēvs, — bet kas var zināt, vai tad vairs Sunnē maz tiek rīkotas balles. Vismaz pēdējos gados tādas vairs nemaz nerīkoja.

Es zinu, ka tēvs nevar ciest, ka mēs raudam, un es būtu daudz ātrāk dabūjusi atļauju palikt mājās, ja būtu izskatījusies jautra un smējusies. Bet tagad es vairs nemaz nevaru noturēties no asarām, un visu laiku, kamēr ēdam, viņas man plūst un plūst pār vaigiem.

Un arī vēlāk, kad es pēc ēšanas atdusos, es vienmēr vēl turpinu raudāt. Nepārtraucu raudāšanu arī pēcpusdienas stundās un vēlāk, mācoties un vizinoties no kalna, tāpat arī vakarā, kad visas sēžam ar saviem rokdarbiem ēdamistabā pie apaļā dīvāngalda.

Gerda ir vienmēr spējīga raudāt, kad viņai neveicas ar skolas darbiem, bet tomēr man liekas, ka viņa nebūtu spējīga raudāt bez pārtraukuma no pusdienas līdz pat gulētiešanas laikam, kā es tai dienā.

Kad māte vakarā uznāk pie mums bērnu istabā, lai ar mums kopā noskaitītu vakara lūgšanas, es mēģinu apspiest savas asaras. Man izdodas mierīgāk noskaitīt tēvreizi un „Kungs, svētī mūs", bet tālāk jau vairs netieku galā ar pārējām lūgšanām — „Dievs, kas augšā debesīs" un „Iet eņģelis", tad man balss aizraujas.

—Vai tu raudi tikai šīs balles dēļ, vai tevi nospiež vēl arī kas cits? — māte ieprasās.

— Ak, māmiņ, vai tu nevarētu palūgt tēti, lai viņš mani tomēr atstāj mājās? — es lūdzu māti un turu cieši viņas roku.

— Mīļais bērns, tētis taču tikai grib, lai tev arī būtu kāds prieks, — atsaka māte.

—Bet mani taču neviens nelūgs dejot — es šņukstu. — Tu taču zini, māt, ka es visu laiku nedabūšu ne reizi padejot.

—Zināms, ka tu dejosi, — māte atbild un aiziet.

Otrā dienā, kad atmostos, manas pirmās domas ir, ka šodien būs balle, un es tūliņ sāku atkal raudāt. Es pati nesaprotu, kur manās acīs var rasties tik daudz asaru, bet tās nepārtraukti birst visu laiku.

Anna ar Gerdu sarunājas, kas gan atklās balli un kas dejos ar Annu pirmo valsi, un vai Maules jaunkundze būs tērpusies baltā uzvalkā. Anna no saviem matiem ir iztaisījusi veselu cirtu vīstokli un tagad norūpējusies, vai tikai visas sprogas izturēs, tā saritinātas, līdz balles beigām. Bet jo vairāk viņas runā par balli un sprogām, jo stiprāk es raudu. Ja es varētu pārtraukt raudāšanu, es to labprāt darītu, bet tas vienkārši nav manos spēkos.

— Tev taču vajadzētu ņemt sevi rokās, Selma, — saka Anna, — ja tu tā turpināsi raudāt, tad tev šovakar būs pavisam sarkanas acis.

Un es visādi nopūlos, lai vairs neraudātu, tomēr nekas nelīdz.

Visu priekšpusdienu māte, Anna un Ēlina Laurele ir aizņemtas ar saviem tērpiem. Viņas šuj pie tērpu kakliem smalkās krumpenes, gludina sastērķelētus drēbju gabalus, pielaiko kurpes, īsi sakot, pamatīgi gatavojas būt tik smalkas un skaistas, cik vien iespējams. Krustmāte Lūvisa brīnās, kā varot iet uz balli ar garām piedurknēm un aizsegtu kaklu. Viņas jaunības dienās gan tā nav drīkstējušas. Bet māte viņai paskaidro, ka Anna un es vēl skaitoties bērnu kārtā un tādēļ varot ierasties ballē parastajos viesību uzvalkos.

Priekšpusdienā ieeju ēdamistabā, kur tēvs kā arvien sēž šūpuļkrēslā un lasa Vermlandes avīzi. Es nostājos viņam blakus un uzlieku vienu kāju uz krēsla apakšējās malas, bet roku viņam uz pleca.

—Nu, kas tad tev nu atkal uz sirds? — viņš ieprasās un pagriežas pret mani.

—Ak, tēt, vai es tomēr nevarētu palikt mājās? — es ieteicos un lūdzu viņu jo sirsnīgi, jo manī ir pamodusies cerība, ka man izdosies tēvu piedabūt savā pusē, ja tikai būšu labi mīļa un pazemīga. Man pat ir nodoms atgādināt tēvam, ka viņa dēļ es pat izlasīju visu Bībeli. Man liekas, ja viņš to visu labi apsvērs, tad atļaus palikt mājās.

— Un mani neviens neuzaicinās dejot, to tu, tēt, zini ļoti labi; neviens taču negribēs ar mani dejot, tādēļ, ka es kliboju.

Bet tālāk es vairs netieku, jo sāku šņukstēt un nevaru vairs izrunāt neviena vārda.

Tēvs man neko neatbild, tikai pieceļas no krēsla, paņem mani pie rokas un izved virtuvē. Tur viņš saka saimniecei, lai uzsmērējot man krietnu sviestmaizi un uzliekot virsū sieru. Un tad viņš aiziet savās darīšanās.

Ak, es saprotu, es tomēr būšu spiesta braukt līdzi uz balli. Vispatīkamāk man tagad būtu nosviest sviestmaizi pavisam zemē. Tomēr es to nedaru, jo negribu nekad vairs dusmoties, lai mans iekšējais nezvērs, palicis vaļā, nevarētu vairs iesākt trakot.

Tādēļ es tagad visu laiku izturos prātīgi un pieklājīgi, tomēr savas raudas nespēju apspiest. Es raudu vēl arī pie pusdienu galda un pēc tam. Es vēl raudu arī, kad jau ģērbjamies balles tērpos un sēžamies iekšā kamanās un tinamies siltajās segās.

Un beidzot asaras varbūt ir sapratušas, ka viņas velti vien birst zemē. Un kad mēs esam nonākuši Sunnē, es kāpju ārā no kamanām, un manas acis ir pavisam sausas.

Man mugurā ir pelēkā barēžkleitiņa, apšūta zilām pīnītēm, un kājās Annas gaišpelēkie drēbju zābaciņi ar sarkanām lentītēm. Priekšā pie krūtīm man piesprausta sārta rozete, kas ir ļoti skaista un ko man krusttēvs Kalle uzdāvināja Ziemsvētkos, jo viņš mums pastāvīgi dāvina visskaistākās rotas. Matus man sakārtoja krustmāte Lūvisa: gar deniņiem tie piesukāti gludi, bet pakausī sasprausti kuplā pušķī.

Tomēr ir viss viens, kā esmu ģērbusies, jo manā sejā taču ir redzamas asaru pēdas un manas acis ir uztūkušas no ilgās raudāšanas, tā, ka esmu ļoti neglīta. Ja es nemaz neklibotu, arī tad neatrastos neviens, kas ar mani gribētu dejot.

Lielās dejas zāles priekšā atrodas mazāka zāle, kurā mēs ieejam. Šeit mums Valrota meitas stāsta, ka Maules jaunkundzes vēl neesot gatavas, jo viņas nākšot pavisam plānās baltās drēbītēs, un, lai tās pa ceļam nesagumzītos, divas dienestmeitas uz šķērskokiem atnesīšot uzvalkus līdz pat Sunnei.

— Jā, viņas tā var izdarīt, jo dzīvo tikai kādu ceturtdaļjūdzi no šejienes, — saka Anna. Un mēs visas domājam, ka tā iznākot traki smalki.

Bet klusumā es sevī nodomāju: Anna un Hilda tomēr ir šovakar sevišķi skaistas, un lai cik skaisti arī citas uzpostos, šīm abām viņas tomēr nekad netiks līdzi. Kad beidzot ienāk arī Maulu jaunkundzes, man ir jāatzīst, ka viņas abas ir loti glītas un izturas laipni, bet tomēr Anna un Hilda ir pārākas, to varu apgalvot droši.

Emīlija Valrote nav skaista, bet visi saka, ka viņa esot ļoti pievilcīga. Un viņa arī visu laiku pastāvīgi dejo. Nekas par to, ka viņa nav skaista, bet viņa ir jautra un sirsnīga, un, kaut arī viņa klibotu, to tomēr uzaicinātu uz katru deju.

Tagad viss salons ir pilns kundzēm un jaunkundzēm. Laikam ir sanākuši visi viesi, jo sāk jau skanēt mūzika. Ieradies mūsu Austrumemtervīkas pūtēju kvartets, jo viņiem pašiem te, Sunnē, muzikantu nav.

Salonā ienāk Bjersbīholmas muižas īpašnieks Vilhelms Stenbeks un saka: tā kā tagad vismaz ar divdesmit gadu ilgu pārtraukumu Sunnē atkal pirmo reizi sarīkojot balli, tad viņš liekot priekšā šos svētkus atklāt ar polonēzi, kā tas esot parasts svinīgos gadījumos. Un visi viņam tūliņ piekrīt.

Tad salonā nāk iekšā vecākie kungi un uzaicina uz deju vecākās dāmas: Maules kundzi, Helsteda kundzi, Pētersona kundzi, Bergmaņa kundzi, Valrota kundzi, Lāgerlēva kundzi, un visi pāri, saķērušies roku rokā, pāriet dejas zālē. Tad nāk iekšā jaunie kungi, viņi paklanās jaunkundžu priekšā un aizved tās uz deju. Beidzot salonā vairs nav neviena, izņemot mani un Skēgebergas Ēriksona jaunkundzi. Ēriksona jaunkundze ir krietni pāri piecdesmitajiem, viņai ir tievas dzeltenas bizītes, satītas ap ausīm, un gari dzelteni zobi.

Ballē ir arī kāds svešs kungs, kuru agrāk neesam redzējušas. Viņš valkā uniformu, un stāsta, ka viņš esot dzelzceļu inspektors no Čīlas stacijas. Viņš te nevienu nepazīst, un, kad viņš ienāk salonā, lai uzaicinātu dāmu, bez Ēriksona jaunkundzes un manis ir jau visas aizvestas. Es sevī nodomāju, kuru no mums gan viņš izvēlēsies; tomēr viņš ātri apgriežas un neuzaicina nevienu no mums. Un tā nu mēs te sēžam, es un Ēriksona jaunkundze, bet nerunājam ne vārda viena ar otru, tomēr man ir patīkami, ka arī viņa sēž man blakus, tā nu es te neesmu pavisam viena.

Man pat ir pa prātam, ka neviens mani neuzaicina dejot, jo tagad tēvs redzēs, ka man bijusi taisnība, kad teicu viņam, ka neviens negribēs ar mani dejot. Tomēr tas ir grūts apmierinājums, un es tomēr esmu vēl vienmēr tikpat nelaimīga.

Un man tagad šaujas galvā visādas domas par Ēriksona jaunkundzi. Kas gan viņu spieda piedalīties šai ballē? Jo pati no laba prāta viņa taču nebūs nākusi šurpu.

Kad polonēze ir beigusies, visa sabiedrība atgriežas atkal atpakaļ salonā, visi, visi, ir vecie, ir jaunie, un visi ir ļoti jautri un dzīvi. Māte apsēžas starp Maules un Helsteda kundzēm uz dīvāna; viņas pļāpā un smejas, it kā jau no senām dienām būtu lielas draudzenes. Anna nometas blakus Hildai Ignēliusei, un viņas sačukstas savā starpā, bet Hilda Valrote ienāk, saķērusies roku rokā ar Jūliju Mauli.

Tad sākas atkal dejas: valsis, polka, franksēze un vienmēr atkal no jauna — valsis, polka, franksēze.

Un Anna, un Hilda, un Emīlija tiek uzlūgtas un dejo katru deju.

Viņas visas ir ļoti jautras, un Hilda pienāk arī pie manis, lai pasacītu arī man ko patīkamu, kas mani lai uzjautrinātu. Viņa mani uzaicina, lai ejot vismaz zālē un apskatoties, kā dejojot.

Tomēr nē, es to negribu. Es tikai nezinu, ko lai atbildu. Bet tad man nāk ātri palīgā Anna un saka, lai tagad ar Selmu labāk nemaz nerunājot, jo citādi viņa beigu beigās varētu sākt atkal raudāt.

Māte un citas vecākas dāmas pēc atklāšanas polonēzes vairāk nedejo, un pēc brīža viņas ieiet dejas zālē palūkoties, kā dejo jaunatne. Tagad salons atkal ir tukšs un kluss, un mēs ar Eriksona jaunkundzi paliekam atkal divatā vien. Un mēs abas atstātas sēžam visu vakaru kā nevajadzīgas pekas birzī.

Un es mēģinu domāt par visiem cilvēkiem, kam klājas grūti, par slimiem, par nabagiem, par neredzīgiem. Ak, vai maz vērts ir par to bēdāties, ja kādā ballē nedabū dejot? Iedomājieties tikai, ja es būtu akla!

Es sev prasu, vai tas būtu par sodu, ka esmu ko ļaunu izdarījusi vai nelabi izrunājusies, vai man ar to vajadzētu mācīties kļūt pazemīgai.

Man nāk atmiņā Brūstrema jaunkundze, par kuru tēvs tik bieži stāsta. Ģimnāzisti viņu bija ielūguši masku ballē, bet tālāk nelikušies par viņu visu laiku ne zinis. Es vienmēr brīnījos, ko gan viņa visu izdomājās, kamēr visu laiku tur tā sēdēja un ne reizi visā vakarā netika uzlūgta padejot.

Visādā ziņā būs domājusi, cik tas ir savādi, ka viņa esot tik nepatīkama un nelaipna, ka neviens negribot ar viņu dejot, jā, pat ne runāt. Tieši tā es tagad domāju pati par sevi.

Nākošā rītā pie brokastu galda krustmātei Lūvisai par balli stāsta māte, Ēlina Laurele, Anna un tēvs, cik tur bijis jautri un skaisti, un cik labi viss izdevies. Saprotams, ka es nestāstu neko, jo man nav nekā ko stāstīt. Un, kad Anna uzskaita visus, ar kuriem ir dejojusi, tēvs pēkšņi iejautājas:

—Nu, un kā Selma?

—Jā, Selma nu gan nemaz netika pie dejošanas, — saka māte. — Viņa jau gan vēl ir par mazu.

Tagad tēvs labu brīdi cieš klusu, bet pēc tam ieteicas:

—Kā tu domā, Luīs? Vai mums nevajadzētu atkal rakstīt uz Stokholmu un apprasīties tēvocim Afcēliusam, vai Selma vēl kādu ziemu nevarētu pie viņiem uzturēties, lai vēl apmeklētu veselības vingrošanu? Pēdējo reizi šī vingrošana viņai bija daudz palīdzējusi. Man tomēr pirms miršanas gribētos redzēt viņu pavisam veselu.

Es izplešu acis jo platas. Varbūt tēvs vakar vakarā tomēr ir sev pārmetis, ka piespieda mani braukt līdzi uz balli. Varbūt viņš tādēļ arī izgudrojis plānu — sūtīt mani vēlreiz uz Stokholmu.

Ak, nav taču neviena, kas būtu tik labs un mīļš kā mans tēvs.

Ēlina Laurele

Mēs ļoti priecājamies, ka Āline Laurele ir atbraukusi pie mums Morbakā ciemā. No tā laika, kad viņa pēdējo rudeni pārgāja uz Rietumemtervīku, mēs viņu vairs nebijām redzējušas.

Āline ir tāda pati, kāda bija agrāk, tikai kļuvusi drusku vājāka. Viņa ir spirgta un jautra, un, kad viņa ārā no lieveņa skatās pāri uz piebūvi un tēva darba istabu, liekas, ka viņai nekas vairs neķeras pie sirds.

Āline ir pie mums atbraukusi viena pati un var šeit palikt trīs dienas no vietas, jo mācītājs Ungers un krustmāte Marija ar bērniem Jūnasu, Andersu un Juhannu ir aizbraukuši un Karlstadi kādās kāzās.

Kad Āline atbrauca, mēs visi izgājām viņai pretī uz lieveņa: tēvs, māte, Ēlina Laurele, Anna, Gerda un es. Un Āline mūs pa kārtai apskāva un skūpstīja, izņemot, zināms, tēvu.

Izlikās tīri tā, it kā Anna un Gerda būtu tikpat priecīgas kā es par Alīnes apciemojumu, un Āline viņas skūpstīja tikpat sirsnīgi kā mani, jo viņa taču nezina, ka manas abas māsas tagad mīl Ēlinu vairāk par Ālini.

Viņas abas saka, ka Ēlina esot loti, ļoti mīļa un mācīšanās pie viņas esot tīri prieks. Tā ir patiesība, ka Ēlina nav tik stingra kā Āline. Viņa mums tik daudz neuzdod un arī nav tik dusmīga, ja mēs nevaram atbildēt uz visiem viņas jautājumiem.

Tomēr es neraugos uz to, vai man uzdod drusciņ vairāk vai mazāk. Un man katrā ziņā Āline ir mīļāka nekā Ēlina. Neviens mani nepiespiedīs mīlēt Ēlinu vairāk. Es tomēr pieturēšos pie Ālines.

Man jāatzīstas, ka nav nemaz tik viegli neiemīlēt Ēlinu, jo viņa patiesībā ir ļoti laipna un prot par visu daudz stāstīt. Reizēm mums mācību stunda paiet tik interesantās sarunās, ka nepagūstam ne uzsacīt savus izmācītos gabalus. Un tas Annai un Gerdai ļoti patīk. Un man pašai arī tas dara lielu prieku, tomēr es to nevaru atzīt par pareizu, jo Āline tā nedarīja.

Dažreiz, skatoties cauri rakstu darbus, Ēlina atstāj kādu kļūdu neizlabotu. Kad es uz to aizrādu Annai, viņa atbild, ka tam neesot nekādas nozīmes.

— Es katrā ziņā iemācos vairāk pie Ēlinas nekā pie Ālines, — paskaidro Anna. — Jo Ēlina zina daudz vairāk par to, kas ir grāmatās.

Arī te Annai ir taisnība, tomēr man negribas Ēlinu tā mīlēt. Jo es negribu būt Ālinei neuzticīga.

Man liekas, ka ir taisni labi, ka Ēlina ir neglīta. Viņai ir par daudz īss deguns. Liekas tā, it kā pats deguna asais gals būtu nogriezts. Viņai ir pārāk bāla ādas krāsa un uz viena vaiga kārpa. Un viņai ir pakakle kā feldmaršalam Klingsporam karodznieka Stola stāstos. Bet viņai ir skaisti gaiši mati, un tie ir vienmēr glīti sasukāti. Un nevar liegt, ka viņa ir prāva un stalta auguma. Bez tam viņai ir skaista balss, un tad viņai piemīt vēl kaut kas, ko es tā skaidri nesaprotu. Tomēr tā jau mēdz būt: ja māte ienāk istabā, tad viņai ienāk līdzi arī drusku no Fīlipstades — jo māte tur ir dzimusi —, drusku no raktuvēm un dzelzs lietuves; ja ienāk Āline Laurele, tad viņai nāk līdzi mazliet no Karlstades, no skolām un no smalkas sabiedrības; bet, ja istabā parādās Ēlina Laurele, tad viņai līdzi parādās arī drusciņ no visas pasaules. Jo Ēlina var runāt par visu ko, viņa tikpat smalki pazīst Grieķiju kā Ēģipti, Grenlandi kā Austrāliju. Viņa zina visu visu, par ko ļaudis domā visur, kur vien viņi atrodas. Viņa ļoti plaši pārzina visu veco, bet vēl labāk orientējas visos jaunajos notikumos.

Ēlina nav tik labi vīriešu ieredzēta kā savā laikā Āline. Tagad pie mums vairs neierodas tik daudz jaunu kungu kā Ālines laikos.

Tomēr man liekas, ka vecāki kungi, piemēram, tēvs un inženieris Norēns, sarunājas ļoti labprāt ar Ēlinu, jo viņa labi pazīst visu pasauli un nekautrējas atklāti izsacīt savus ieskatus. Viņa pat uzdrošinās disputēt ar tēvu par kolportieriem un visādiem sludinātājiem. Tomēr viņa to dara tik vaļsirdīgi un izsaka tik savādus iebildumus, ka uz viņu pat nevar dusmoties.

Un it sevišķi Ēlinai patīk kaitināt puišus.

Ziemsvētkus Ēlina Laurele pavadīja pie mums, jo viņa tikai novembrī bija pie mums ieradusies un tādēļ negribēja tik ātri izdot naudu par ceļu atpakaļ uz mājām. Un man liekas, ka Dāniels un Juhans atrada, ka viņa ir ļoti laipna. Viņi tagad pieturējās mājās daudz labprātāk nekā parasti. Ēlina ar viņiem sarunājās par visdažādākajām lietām, un abi puiši sevišķi uzbudinājās par to, ka Ēlina apgalvoja, ka meitām esot tikpat attīstīts prāts kā puišiem un ka meitas varot tikpat labi visu iemācīties kā puiši. Dāniels pret viņu izturējās saudzīgāk, bet Juhans neparko negribēja viņai padoties un mēģināja to visādi atspēkot un pat iedzīt sprukās. Un ja tad viņa vairs tam nevarēja turēties pretī, viņa uzlēca un gribēja to saplūkāt aiz matiem. Bet viņš bēga projām, un tad sacēlās liela kņada, vispirms tikai ap ēdamo galdu, bet tad arī pa visu māju.

Tomēr drīz vien pēc tam viņi bija atkal labi draugi, un droši vien puiši vēl nekad nebija pavadījuši tik jaukus Ziemsvētkus kā šoreiz.

Pēc pusdienu paēšanas Ēlina parasti iet pie krustmātes Lūvisas virtuves istabā, lai to uzjautrinātu ar dziļdomīgām sarunām. Un tur viņas ilgi sarunājas par likteni. Jo krustmāte Lūvisa ir tai ciešā pārliecībā, ka neviens cilvēks nevar nekādā ziņā aizkavēt, lai nenotiktu tas, ko liktenis tam jau no sākta gala ir nolēmis. Kam no likteņa esot nolemts apprecēties, tas arī apprecoties, un kam neesot nolikts apprecēties, tas arī to nevarot izdarīt, lai viņš arī nez kā pūlētos. Un tad Ēlina Laurele prasa krustmātei, vai viņa domājot, ka liktenis izlemjot visus ikdienas sīkumus vai tikai svarīgākās dzīves parādības, kā precības un nāves gadījumus.

—Saprotams, ka viss, viss ir iepriekš nolemts, — atbild krustmāte Lūvisa.

—Nu, tad jau mums vairs nevajag arī Dievu lūgt, — saka Ēlina, — ja jau viss ir iepriekš nolemts un neko vairs nevar grozīt, tad taču vairs nav nekādas nozīmes, ka mēs šo vai to lūdzam no Dieva.

Te nu krustmāte Lūvisa nezina, ko atbildēt.

— Ak, šādi jautājumi ir man par grūtiem, — viņa saka. — Es tos nevaru izdibināt. Man nav tik gaišs prāts kā mūsu Ēlinai.

Tomēr viņa katru reizi kļūst spriganāka, kad Ēlina pie viņas ienāk un iesāk disputu.

Tātad nav vis viegli neiemīlēt Ēlinu, kā es esmu noņēmusies. Tomēr es ļoti uzmanos, cik vien iespējams. Saprotams, ka neesmu pret viņu nelaipna, bet es neielaižos ar viņu nekādos disputos, jo tieši tad, kad uzsāk ar viņu disputēt, tā visdrošāk un vieglāk tevi pieveiks.

Klusībā es domāju, ja Ēlina būtu tāda kā Āline, tikpat laipna un asprātīga un pie tam vēl jauna un skaista, tad viņa būtu tieši tāda, kāda es vēlētos būt, kad izaugšu liela. Tātad ir pilnīgi saprotams, cik grūti man nākas nekļūt Ālinei neuzticīgai.

Tagad, kad Āline ir atbraukusi pie mums ciemā, es esmu ļoti priecīga, ka esmu palikusi viņai uzticīga. Ar Ēlinu es nerunāju par tādām lietām, ko citiem nevienam nesaku. Viņa neko nav dabūjusi zināt par Oceolu un ne arī par to, ka esmu izlasījusi visu Bībeli, lai tēvs kļūtu vesels.

Ēlina visu laiku ir bijusi pret mani sevišķi laipna, it kā gribētu mani piedabūt, lai es ar viņu arī tāpat runātu par visu kā ar Ālini, bet tagad viņa to jau ir atmetusi.

Un tad, kad es tik briesmīgi raudāju, kad man bija jābrauc līdzi uz Sunnes balli, Ēlina nepakustināja ne pirkstiņa, lai man palīdzētu.

Reizēm mēs ar Ēlinu ilgi sēžam kopā bērnu istabā, un neviena no mums nesaka ne vārdiņa. Ēlina laikam ir nojautusi, ka es negribu viņu iemīlēt.

Bet tagad, kad Āline ir jau pie mums padzīvojusi pāris dienas, man liekas, ka viņa mani uzlūko tā savādi. Un vairākas reizes jau ir prasījusi, kādēļ esmu tik klusa, vai es nejūtoties vesela.

Un trešā dienā pēc pusdienu paēšanas Āline man saka, ka viņa gribot iet pastaigāties, vai man arī nepatiktu viņu pavadīt. Citu nevienu viņa neuzaicina, tātad mēs iesim ar Ālini divatā vien. Ak, kā es par to priecājos. Man liekas, ka mēs kopā būsim atkal tikpat jautras kā agrāk, kad mēs divatā vien ar Ālini izgājām pastaigāties un kad Āline mēdza sacīt, ka mēs abas esot viena vecuma.

Bet šodien Āline nav noskaņota uz runāšanu. Mēs jau esam izgājušas cauri visai alejai, bet viņa vēl nav bildusi ne vārda. Kad mēs iznākam uz lielceļa, viņa novelk manu cimdu un iebāž manu roku savā uzrocī, savu silto pirkstu starpā.

— Mīļo bērniņ, tu taču esi pavisam nosalusi, — viņa saka.

Āline agrāk tā bija rīkojusies diezgan bieži, jo manas rokas kļūst ātri aukstas. Un es esmu ļoti laimīga, ka viņa nu atkal reiz silda manas rokas savā uzrocī.

—Tā, — ieteicas Āline, — tagad tev nu man jāstāsta, kā tev veicas ar romānu rakstīšanu?

—Ak, Ālin, vai tu vēl neesi aizmirsusi, ka es gribu rakstīt romānus, kad būšu izaugusi liela?

—Es tev gribu ko teikt, — iesāk Āline stomīdamās, turot visu laiku manu roku savā uzrocī. — Jā, bet tikai tu nedusmojies uz mani… Es domāju, lūk, ka nebija visai pareizi no manas puses, ka es tev ļāvu tik daudz runāt par šo romānu rakstīšanu.

—Kādēļ, Ālin?

—Jā, tu sapratīsi… Tu varbūt esi par daudz iedomīga uz sevi, un tā varbūt pa daļai ir mana vaina. Es domāju, ka varētu jau arī būt, ka tev ir nelielas dāvanas uz rakstīšanu. Tava krustmāte Nana Hammargrēna var ļoti lieliski stāstīt, tavam krusttēvam Kristoferam ir liels talants, cik es noprotu. Un pie tam jūsu radniecība ar Tegnēru.

—Vai tad mēs esam radi ar Tegnēru?

—Vai tad tu to nezini? — atsaka Āline. — Jā, tavs tēvs patiesi ir savādnieks. Viņš pats Tegnēru cienī augstāk par visiem dzejniekiem un pie tam ir tik pazemīgs, ka pat saviem bērniem nesaka, ka ir ar viņu rados. Nu, tad zini, tava vectēva māte bija Tegnēra mātesmāsa, tātad Tegnērs un tavs vectēvs ir bijuši brālēni. Un taisni tādēļ man likās, ka tev varētu gan būt rakstnieciskas dāvanas.

—Un Āline brīdi klusē, it kā gaidītu no manis kādu atbildi, bet es neko nesaku. Es mēģinu izvilkt savu roku no Ālines uzroča, bet viņa to tur cieši.

— Redzi, — viņa turpina, — visbīstamākais, kas cilvēkam var gadīties, ir tas, ja viņš iedomājas, ka ir radīts kaut kam ārkārtīgam un lielam, bet tam trūkst vajadzīgo spēju. Un ja tad vēlāk izrādās, ka tam nav bijis talanta iedomātā mērķa sasniegšanai, tad pa lielākai daļai rodas rūgtums un neapmierinātība, un iznāk tikai neizdevies muļķis. Vislabākais ir, ja jau no pašā sākuma izmet šādas iedomas no galvas, kamēr vēl ir bērns. Tad tas nenākas vēl tik grūti, bet vēlāk varbūt vairs nemaz nebūs iespējams.

Āline runā ļoti nopietni. Liekas pat, ka viņai nākas ļoti grūti dabūt no sevis ārā visu, ko viņa saka. Es jau labi atceros, ka esmu kādreiz ar Ālini runājusi, ka gribu rakstīt romānus, bet es to nemaz nebiju tik nopietni domājusi. Šis mans nodoms nebija nopietnāks kā citas manas fantāzijas, ka kļūšu briesmīgi bagāta un celšu lepnu pili. Un ja Āline tagad saka, lai es neiedomājoties, ka spētu izdarīt kaut ko ārkārtīgu, tad tas uz mani neatstāj nekādu iespaidu.

Tomēr katram gadījumam es prasu, kādēļ viņa taisni tagad ir tik pārliecināta, ka man nav talanta.

— Kad es rudenī gāju no jums projām, — Āline paskaidro, — tas pa daļai notika arī tevis dēļ, lai tu dabūtu piedzīvojušāku un izglītotāku audzinātāju, nekā es esmu. Es domāju, ka Ēlina ir taisni tāds cilvēks, kādu tev vajag. Bet tagad nu Ēlina saka… Jā, tu saproti… Ēlina tevī neatrod nekā ārkārtīga. Viņa saka, ka neatrodot tevī nekā sevišķa. Tu neesot apdāvinātāka kā citi bērni. Tu taču uz mani nedusmosies, ka es tev to saku, bet man liekas, ka ir taisni labi, ka tu jau to tagad dabū zināt. Bet katrā ziņā no tevis iznāks krietns un jauks cilvēku bērns.

Drusciņ man varbūt ir sevis žēl, bet tomēr neko sevišķi. Jo, kā jau pati teicu, tai romānu rakstīšanai es jau pati neticēju. Un, kad dabūju zināt, ka Ēlina ir tā, kas netic manai apdāvinātībai, jūtos pavisam mierīga. Viņai jau tādēļ vien varēja rasties no manis tāds iespaids, ka es ar viņu neielaidos nekādos disputos.

—Tu taču neraudi? — iejautājas Āline sirsnīgā, bet drusciņ nedrošā balsī.

—Nē, mīļā Āline, — es atbildu. — Nepavisam nē. Tas bija taisni labi no tevis, Āline, ka tu man to visu pateici.

Tad mēs ejam kādu brīdi klusēdamas, pēc tam viņa atkal sāk runāt. Viņa saka, tā kā mēs abas viena vecuma, tad viņa man kaut ko pasacīšot, un pastāsta, ka esot saderinājusies.

Un es esmu tik pārsteigta, ka pavisam aizmirstu, ko mēs līdz šim esam runājušas.

Un tad es dabūju zināt visu sīkāk. Viņa precēšot kādu savu jaunības draugu, Ādolfu Arneli. Viņš esot tas, kuru viņa visu laiku ir mīlējusi. Reizēm esot licies, it kā viņš par to vairs neinteresētos, bet tam bijis tikai tas iemesls, ka viņa materiālie apstākli bijuši tādi, ka viņš vēl nevarējis precēties. Pēdējā rudenī, taisni ap to laiku, kad Āline gājusi no mums projām, bijis gandrīz viss beidzies viņu starpā, bet tagad nu atkal esot labi. Un tagad viņa jūtoties pilnīgi laimīga.

Un es arī priecājos no visas sirds, ka viņa ir laimīga un ka viņa man to ir pastāstījusi. Varbūt mātei un Ēlinai arī Āline to būs jau pateikusi, bet bez manis šeit gan citai nevienai. Āline labi saprot, ka esmu viņai vairāk pieķērusies nekā Anna un Gerda. Un, nākot mājās no pastaigas, mēs ar Ālini esam tikpat sirsnīgi draugi, kādi bijām agrāk.

Kad esam novilkušas mēteļus, Āline ieiet guļamistabā pie mātes, lai parunātos, bet es eju tieši uz virtuves istabu, kur Ēlina kā parasti ved dziļdomīgas sarunas ar krustmāti Lūvisu par likteni.

—Jā, jūs domājat, ka viss atkarīgs no laimes — saka krustmāte.

—Nē, — atbild Ēlina, — nē, tā es nedomāju. Bet vai jūs zināt, kā es domāju? Ja tikai kāds pavisam cieti un noteikti ko grib, tad viņš to arī panāk.

Es nepavisam neesmu apbēdināta par to, ko Āline pirmīt man teica, bet tagad es ar lielu prieku uzņemu Ēlinas vārdus. Ja tikai viss atkarīgs no cietas gribas, bet ne no apdāvinātības, tad es tomēr vēl varu kļūt rakstniece. Jo griba man ir, jā, es ceru, ka man ir cieta griba.

Pēc Ēlinas vārdiem par gribu es jūtu, ka esmu viņai ļoti tuvinājusies. Es nostājos tuvu viņai blakus un uzmanīgi klausos, ko viņa runā tālāk, un pavisam neapzināti esmu uzlikusi roku uz viņas pleca.

Viņa apgriežas un man uzsmaida. Un tad man iešaujas prātā, ka es taču esmu gribējusi palikt uzticīga Ālinei un neiemīlēt Ēlinu; tomēr vismaz tagad es negribu likt viņai to manīt. Bet tad manas domas vijas tālāk: Āline mani uzskata tikai par mazu Morbakas meiteni, kura viņu ļoti mīl. Bet tagad Ālinei ir līgavainis, un viņa apprecēsies. Tādēļ varu mīlēt arī Ēlinu, cik vien man gribas.

Un nu esmu ar Ēlinu tikpat labos draugos kā agrāk ar Ālini, varbūt pat vēl vairāk.

Mācītājs Ungers

Kad sēžam pie vakariņu galda, Āline mums pastāsta kādu jauku gadījumu par mācītāju Ungeru. Un es esmu ļoti laimīga, kad tēvs un citi saka, ka viņš esot izturējies, kā pienākoties īstam vīram, jo mācītāju Ungeru es ļoti mīlu. Ja man būtu jāizvēlas starp visiem kungiem, kas te brauc pie tēva viesos, tad es izvēlētos viņu kā vispatīkamāko un viskrietnāko. Saprotams, ka mācītājs Ungers apciemo mūs katru reizi septiņpadsmitajā augustā un arī citās reizēs, kad mums ir kādas viesības. Tomēr savādi ir tas, ka viņš neierodas pie mums tikai tad vien, bet arī tādās dienās, kad cits neviens neuzdrošinātos pie mums rādīties.

Mēs parasti sakām, ka patiesībā nemaz nezinām, kā viņam pagadās ierasties taisni tādās dienās, kad mums ir lielā tīrīšanās uz svētkiem un ir pats neizdevīgākais un nekārtīgākais laiks. Kad divas dienestmeitas berž grīdu guļamistabā un visas mēbeles no šejienes ir iznestas sētā; kad divas pieņemtas algādzes aizņemtas ar zāles tīrīšanu un visas turienes lietas pārnestas ēdamistabā; kad māte virtuves galda vienā galā taisa Ziemsvētku baltmaizes klaipus, bet saimniece galda otrā galā gatavo cepšanai piparkūkas; kad krustmāte Lūvisa ir atbrīvojusi visu virtuves istabu, lai varētu kopā ar mani, Annu un Gerdu rullēt, velt un griezt sīkos saldos cepumus; kad mēs visas esam uzģērbušas visvecākās drēbes un apsējušas tikai baltos priekšautus; kad tēvs sēž ēdamistabā un ir kā iespīlēts starp zāles mēbelēm un virtuves istabas krāmiem — jā, tad mēs zinām, ka mācītājs Ungers atrodas ceļā, netālu no mums.

Kad viņš iebrauc savā mazajā vienjūgā mūsu sētā, mēs visas sākam vaimanāt, ka tādā laikā viesi brauc traucēt, un mēs lūdzam, lai tēvs iet saņemt viesi, jo mēs visas esam tādos tērpos, ka nedrīkstam nevienam rādīties. Tomēr mēs nevaimanājam tik briesmīgi, kā to būtu darījušas, ja mācītāja Ungera vietā būtu ieradies kāds cits viesis.

Tikko tēvs ir izgājis uz trepēm, viņš tūliņ sauc mācītājam Ungeram, ka viņš darītu daudz prātīgāk, ja nemaz nekāptu no kamanām ārā, bet grieztu tūliņ zirgu apkārt, jo visā mājā esot cepējas un grīdu tīrītājas sievietes. Tomēr mācītājs Ungers par to neuztraucas, it ne pavisam, bet izlec no kamanām un kāpj augšā pa trepēm.

— Ak tā, tad jums arī šodien ir lielā tīrīšana, — viņš saka. — To jau man gandrīz tūliņ vajadzēja saprast, kad Marija mājās sāka griezt visas malas apkārt, tā ka visādā ziņā gribot negribot bija jāpošas projām no mājām.

Tad viņš dodas kopā ar tēvu ēdamistabā. Tēvs pa paradumam tūliņ atkal iesēžas šūpuļkrēslā, bet mācītājs Ungers izmeklē sev visnelādzīgāko krēslu un pieceļ to tēvam tuvāk. Un nav viņš vēl paguvis godīgi apsēsties, jau sāk stāstīt kādu jautru gadījumu.

Pēc kāda brīža mācītājs Ungers dodas uz virtuvi un virtuves istabu.

— Ak, ko es dzirdu, Luīse un Lūvisa negribot ar mani pat ne sasveicināties — viņš saka, — un tā man neatlika nekas cits, kā nākt pašam un sasveicināties šeit ar viņām.

Un tā kā abām sievietēm ir rokas mīklā, tad mācītājs plaukstas spiediena vietā padauza abām plecus, tā, ka miltu putekļi paceļas gaisā. Tad mācītājs Ungers saka saimniecei, viņš redzot gan, ka nekādi labi Ziemsvētki šogad nebūšot, jo piparkūkas padevušās tik plāniņas kā maces. Bet saimniece tūliņ atcērt, ka mācītāja kunga acis vairs nedarbojoties kārtīgi, ja neredzot, ka piparkūku rausīši esot tik mīksti un apaļi kā prelātu vēderiņi.

Tad mācītājs Ungers pasaka mātei un krustmātei Lūvisai sveicienus no krustmātes Marijas un, vēl brītiņu apskatījies visapkārt, saka, ka te mūsu virtuvē visam esot svinīgs svētku izskats, salīdzinot ar to, kāds juceklis esot pie viņiem mājās. Tad viņš lūdz atļauju nogaršot piparkūkas, jo taisni tie esot visgardākie cepumi. Pēc tam viņš vēl ieskatās abrā, vai mīkla arī labi ceļoties, pieiet pie plīts un pacilā visiem katliem vāciņus, lai redzētu, vai viņu pacienāšot arī ar labām pusdienām. Visbeidzot viņš paņem putu slotiņu, iemērc to mazliet pienā un pašļircina uz mūsu pusi. Mēs negribam palikt parādā un paķeram pavārnīcu, ar kuru grābām mīklai miltus, un uzkaisām viņam virsū drusciņ miltus. Pie tam mēs smejamies un trokšņojam, un cepumu formiņas krīt zemē, un smalkie, no tirgotāja pirktie kviešu milti uzput gaisā. Krustmāte Lūvisa mums uzsauc, lai mēs ņemot vismaz pašu maltos miltus. Bet tagad māte dzen mācītāju Ungeru ārā no virtuves istabas.

—Es pilnīgi saprotu, ka Marija šādā dienā mājās netiek ar Alfrēdu galā un spiesta viņu sūtīt projām, — saka māte. — Tādu trakuli nemaz nevar laist Ziemsvētku cieņām tuvumā.

—Un tāds nebēdnieks grib būt mācītājs! — nosaka saimniece. Tomēr viņa to saka visai klusu, lai mācītājs Ungers nedzirdētu.

Pirms sēšanās pie pusdienu galda mums, sievietēm, drusciņ jāuzpošas un jāsaved kārtībā savas tualetes; mums, skuķēm, tas izliekas diezgan traucējoši, bet mātei un krustmātei Lūvisai varbūt taisni patīk tāds mazs pārtraukums darbā.

Es nepazīstu neviena, kas tik viegli varētu par visu ko runāt, kā mācītājs Ungers, un tas man ļoti patīk, bet tēvam, kam jau divas stundas no vietas bijis jānoklausās viņa asprātības, tas jau ir apnicis līdz kaklam, jo šajos ziemas mēnešos viņš nejūtas īsti vesels. Tādēļ viņš tagad pa visu ēšanas laiku klusē un atļauj mātei un krustmātei Lūvisai kavēt laiku mācītājam Ungeram.

Tikko mēs esam piesēdušies pie galda, mācītājs Ungers pasaka, viņš diemžēl esot spiests aiziet no Rietumemtervīkas. Esot par daudz maza aldziņa, tā, ka viņam vienkārši neesot iespējams dzīvot. To pašu viņš ir teicis katru reizi, cik ilgi vien varu atcerēties, kad viņš ierodas pie mums ciemos, tādēļ mums, bērniem, nākas ļoti grūti noturēties no smiekliem, kad viņš atkal no jauna tā iesāk.

Tomēr māte atbild viņam tik nopietni, cik vien iespējams, un saka, viņai būtu ļoti žēl zaudēt tik labus kaimiņus, un prasa, uz kuru mācītājmuižu tad viņš nodomājis pāriet.

Un tagad mācītājs Ungers izklāsta visas vietas, kurās varētu paredzēt maiņas šai gadā vai arī tuvākajā nākotnē, un arī tās mācītājmuižas, uz kurām viņš nemaz nepieteiktos. Un bez mātes jautāšanas viņš smalki izstāsta, kādi katrā vietā ir paredzētie labumi un ļaunumi un cik lielas katrā atsevišķā vietā ir algas. Viņš smalki zina pastāstīt, kurās muižās ir neauglīgi lauki un izcirsti meži, kurās jau staļļos izpuvušas grīdas un kurās jau pa jumtu sūcoties iekšā lietus dzīvojamās ēkās. Un visu to viņš stāsta tik jocīgā veidā, ka ir tīri prieks noklausīties, lai viņš stāstītu, ko stāstīdams. Bet es viņā neklausos tikai tādēļ vien, lai jautri pavadītu laiku, bet tādēļ, ka es, viņā klausoties, iemantoju ļoti daudz jauna, par ko man agrāk nebija ne jausmas.

Kad viņš jau labu laiku ir runājis par mācītāju vietām, algām un mācītāju muižām, tad viņš pāriet pie pašiem mācītājiem un paziņo, kādas muižas ikviens no viņiem vēlētos, kādus numurus katrs no viņiem savā laikā ir dabūjis valsts eksāmenos, cik gadus un kur katrs no viņiem ir kalpojis, kā katrs sprediķo un ko viņi atbalsta vēlēšanu laikā.

Un es ar lielāko prieku noklausos mācītāju raksturojumus un mācītāju muižu novērtējumus. Ko runā mācītājs Ungers, tas man nekad nav garlaicīgs.

Nezinu, ko māte īsti domā, bet viņa tam ļauj pilnīgu vaļu runāt, kamēr nonākam pie saldā ēdiena. Un, kad pusdienas ir galīgi paēstas, viņa saka: — Vai zini, Alfrēd, man tā vien liekas, ka tu tomēr no Rietumemtervīkas nekur neaiziesi.

—Bet man taču cits nekas neatliek, — viņš atbild, plātīdams rokas. — Man jau gandrīz nepavisam nav algas, un es tev varu apgalvot, ka mums reizēm pat nav, ko mutē bāzt.

—Tas var būt gan iespējams, — atbild māte, — bet man liekas, ka tu esi par daudz pieķēries Rietumemtervīkai, lai tiktu no turienes projām. Un apdomājiet tikai, kā jūs abi tur esat iemīļoti! Tas jau redzams arī no jaunās mācītājmuižas, ko draudze jums uzcēlusi. Ne daudziem prāvestiem ir tik skaisti dzīvokļi.

Kamēr māte nopietni un lēni runā, pie galda pa lielākai daļai visi cieš klusu, jo mums nav pierasts, ka māte turētu garas runas. Apklust arī mācītājs Ungers, jā, arī viņš nerunā.

— Tu saki, ka alga tev esot ļoti maza, — māte turpina, — bet tu nedomā par teļu cepešiem un līdakām, svētku raušiem un sviesta spannīšiem, ko tev sanes virtuvē! Tas arī kaut kas ir, kas jārēķina līdzi.

—Jajā, jajā, — piekrīt arī mācītājs Ungers, — tur tev ir taisnība, Luīs.

—Un tev, Alfrēd, un Marijai, jums abiem ir brīnišķīgas spējas, ka jūs protat nākt cauri ar šo mazumiņu, — māte turpina savu runu. — Mēs bieži runājam, ka pavisam nesaprotam, kā jūs to darāt. Hallas mācītāju pārim Lindegrēniem ir laikam tādi paši ienākumi kā jums, bet viņiem nav ne sava zirgā, ne pajūga, un viņi nevar arī uzņemt pie sevis visus Sunnes un Emtervīkas kungus, un sarīkot tādas plašas viesības, kā to jūs mēdzat Rietumemtervīkā.

Kad māte kādu laiku tā ir sprediķojusi, tad mācītājs Ungers atbīda savu šķīvi sāņus, atspiežas pret sava krēsla atzveltni un drūmi nolūkojas pāri galdam.

—Jā, tev ir pilnīga taisnība, Luīs, — viņš saka. — Es droši vien nekur neaiziešu, kamēr nebūs vieta Gunarskogā. Tur gan man būs jāpieteicas, jo es citādi nevaru. Tur jau no sākta gala vienmēr ir bijuši Ungeri par mācītājiem, un tur bez izņēmuma katrs mani pazīst.

—Ak, tā gan, — māte paskatās uz augšu no galda. — Tad tikai cerēsim, ka mīļais Dieviņš piešķirs vēl ilgus gadus labu veselību Gunarskogas prāvestam.

Šajos pēdējos Ziemsvētkos, kad Āline jau bija no mums pārgājusi uz Rietumemterviku, mācītājs Ungers nebija pie mums ieradies, kā tas parasti notika līdz šim. Un, kad tagad sēžam pie vakariņu galda, tēvs prasa Ālinei, kā tagad klājoties viņas krusttēvam.

—Viņš taču vairs nav slims? — prasa tēvs. — Šogad viņš pie mums neieradās lielajā tīrīšanas dienā.

—Ak, nē, slims viņš gan nav, — atbild Āline, — taisni uz Ziemsvētkiem viņam sanāca visai daudz darba, jo vecais Gunarskogas prāvests ari nupat ir nomiris.

—Kā, vai Gunarskogas mācītāja vieta tagad ir brīva? Nu, tad jau tavs krusttēvs vairs ilgi nepaliks Rietumemtervīkā.

—Tomēr, viņš paliek turpat, kur bijis, — paskaidro Āline.

—Bet tā taču bija vienīgā mācītāja vieta, kur viņš gribēja pieteikties, — ieteicas māte, — un viņš bija tik pārliecināts, ka to tur arī ievēlēs.

Tam piekrīt arī Āline, ka viņas krusttēva vienīgā vēlēšanās esot bijusi ietikt Gunarskogā par mācītāju. Tur viņš esot uzaudzis, tur viņš pazīstot katru cilvēku, un viņš visu laiku apgalvo, ka tur esot tik skaisti kā paradīzē. Viņš vienmēr runājis par mācītāju vietām un algām, tā, ka tīri izlicies, ka viņš tikai gaidot, lai ietiktu kādā labā mācītāja muižā. Un Āline arī bijusi pilnīgi pārliecināta, ja arī viņš sēdētu vislabākajās vietās, kā, piemēram, Sunnē vai Karlkogā, uz Gunarskogu viņš pārietu visādā ziņā.

— Nu jā, bet kādēļ tad viņš tagad nepūlas tur ietikt? — prasa tēvs — Vai viņš varbūt negrib atstāt Rietumemtervīkas ļaudis? Viņš varbūt domā ja jau tie viņam uzcēluši tik skaistu dzīvojamo ēku…

Tomēr Āline ir citādās domās. Viņas krusttēvs jau labi sen izteicies saviem draudzes locekļiem, ka viņš pieteikšoties uz Gunarskogas vietu, tikko tā atbrīvošoties, tā, ka draudzes locekļi to jau zinājuši pirms dzīvojamās mājas celšanas. Tomēr draudzes locekļi cēluši māju lielu un skaistu aiz pateicības, ka krusttēvs tiem izpalīdzējis bada laikā.

—Jā, tas ir pareizi, es arī to atceros, — ieteicas tēvs. —Viņš izņēma uz sava vārda kādu aizņēmumu, lai sagādātu viņiem sēklas labību un darbu. Jā, toreiz viņš saviem draudzes locekļiem darīja daudz laba, tāpat kā tie vēlāk viņam. Viņi nav palikuši viens otram parādā.

— Gunarskogas prāvests ir vairākus gadus no vietas slimojis, — turpina Āline, — un tā nu viņš nespēja apkopt savu draudzi un pildīt amatu. Pēdējos četrus gadus viņš turējis sev palīgmācītāju, kādu vecāku kungu, kuru vairākus gadus no vietas konsistorija sūtījusi no vienas puses uz otru, bet nav tam devusi pastāvīgu vietu. Pats par sevi saprotams, ka šis vīrs ir nabadzīgs, jo viņam ir sieva ar četriem bērniem. Un tagad nu krusttēvs Alfrēds ir tādos uzskatos, ka šim palīgmācītājam arī esot zināmas cerības uz Gunarskogas vietu, kur viņš nokalpojis jau četrus gadus. Tam jau arī ir vajadzīga pastāvīga vieta. Viņam pat neesot pašam savas mājas, viņš mitinoties ar sievu un bērniem kādā zemnieku mājā.

—Jā, tas ir sarežģīts jautājums, — ieteicas tēvs.

—Krusttēvs par šo lietu ir runājis vairākas dienas, — turpina Āline. — Viņš pārdzīvo briesmīgas šaubas. Ne viņš, ne krustmāte Marija nezināja, ko darīt. Gunarskogā viņus vilktin velk turp, tomēr krusttēvam negribas stāties ceļā arī citam mācītājam, kurš vēl pie tam ir nabags un vecs. Tagad ir sinepes iekļuvušas medū, viņš bieži mēdza atkārtot, un medus vairs nav salds. Tomēr katram gadījumam viņš aizbrauca uz Karlstadi, iekams pieteikšanās termiņš vēl nebija notecējis, un tā nu mēs bijām pārliecinātas, ka viņš pieteiksies.

—Ak, Ālin, tas taču ir ļoti interesanti, — ieteicas Ēlina. — Kā tad viss norisinājās tālāk?

— Pieteikšanās termiņam vajadzēja notecēt pulksten divpadsmitos, — Alīne turpina, — bet pulksten vienpadsmitos krusttēvs Ungers ierodas Konsistorijā. Liekas, ka konsistorijas kungi ir viņu gaidījuši jau visu Priekšpusdienu, un, tikko viņš parādās, konsistorijas sekretārs viņam sauc pretī, lai tas žiglāk iesniedz savus papīrus, jo atliekot tikai vēl stundiņa laika. Tomēr krusttēvs nevelk nekādus papīrus ārā no kabatas. Viņš apsēdās un sāka runāt par šo un par to, un ļāva laikam mierīgi tecēt uz priekšu. Kad pulkstenis bija nositis pusdivpadsmit, sekretārs sāk viņu atkal no jauna skubināt. Bet, Alfrēd, tu taču nelaidīsi šo trekno kumosu garām? Tu jau esi diezgan vecs vīrs un nevari vairs ilgi sēdēt pa apakšmācītāju, tas saka. Bet krusttēvs Alfrēds atbildēja: Esmu pilnīgi apmierināts ar savu Rietumemtervīku. Un viņš nekustas ne no vietas, tikai laiks iet uz priekšu.

— Ak, tu velna tēviņš, — iesaucas tēvs. — Viņš šēž ar pieteikšanā papīriem kabatā un nevelk tos ārā?

—Nē, viņš tos nevilka ārā no kabatas, — atbild Āline. — Kad pulkstenis jau bija ceturksni pirms divpadsmitiem, konsistorijas sekretārs kļuva nepacietīgs. Viņš pastiepa roku un aptaustīja krusttēva Alfrēda krūšu kabatu. Tev taču dokumenti ir klāt, sekretārs saka, dod šurp!

Krusttēvs atsaka, ka viņš bez saviem papīriem nevarot braukt atpakaļ uz Karlstadi. Un tad viņš stāstīja tālāk, cik labi jūtoties krustmāte Marija jaunajā Rietumemtervīkas dzīvojamajā mājā. Gan viņai patiks arī Gunarskogā, atsaka konsistorijas sekretārs. Visas draudzes vienīgā vēlēšanās ir, lai jūs pārnāktu uz Gunarskogu.

Un sekretārs mēģināja pārliecināt pārnākt uz Gunarskogu, bet tomēr viņam tas neizdevās. Tā nu arī bija pagājis laiks, un pulkstenis nosita divpadsmit. Tad krusttēvs Alfrēds piecēlās, iebāza roku kabatā, izvilka veselu žūksni rakstu un parādīja tos sekretāram. Tur bija viņa pieteikšanās raksts uz Gunarskogas vietu. Un, kamēr pulkstenis sita, viņš nolaida roku ar visiem papīriem gandrīz uz paša galda, bet tikko atskanēja pēdējais sitiens, pacēla roku ar papīriem atkal augšā un iebāza tos atpakaļ krūšu kabatā. Ne vārda neteicis, viņš pēc tam uzlika galvā cepuri, uzvilka mēteli un gāja ārā pa durvīm.

—Tāds velna tēviņš! — iesaucas atkal tēvs.

—Jā, tur konsistorijā varbūt krusttēvam Ungeram nemaz nenācās tik grūti sevi pārvarēt, bet vēlāk iekšējā cīņa kļuva daudz lielāka. Gunarskogas ļaudis bijuši pilnīgi pārliecināti, ka krusttēvs Alfrēds visādā ziņā pieteiksies uz mācītāja vietu, un tādēļ no savas puses nebija nekādus sevišķus soļus spēruši. Bet, kad viņi bija dabūjuši zināt, kā lieta patiesībā norisinājusies, tūliņ sākās vēstuļu rakstīšana, pieprasījumi un vaimanas. Un pēdējā nedēļā pienāca vesela deputācija no Gunarskogas. Bija ieradušies ievērojamākie zemnieku priekšstāvji, stalti noauguši, vareni vīri. Krusttēvs Alfrēds viņus visus pazina un zināja, kāds svars viņiem ir draudzē. Un šie deputāti paziņoja, ka draudze viņu gribot uzaicināt kā ceturto paraugkandidātu. Ja viņš šo uzaicinājumu pieņemšot, tad visas balsis tikšot nodotas viņam, par to viņi galvojot. Es pati dzirdēju, kā viņi to lūdza un mēģināja pierunāt. Bija taisni sirdi aizkustinošs skats. Tieši ceļos tie nemetās viņa priekšā zemē, bet lūdza ļoti, it kā no tā būtu atkarīga visa viņu dzīve. Viņi teica, ka tiem esot nepieciešams krietns mācītājs. Pēdējais mācītājs esot gulējis tik ilgi slims, ka draudze gandrīz esot sākusi staigāt pa maldu ceļiem. Un varat taču saprast, ka tas viss ķērās krusttēvam Alfrēdam pie sirds. Jau uzskatot šīs pazīstamās sejas, viņā pamodās viss vecais, kas tam bija tik dārgs, un tagad, dzirdot viņu valodas, ka tiem vajadzīgs īsts gans, kas tiem atkal palīdzētu tikt uz īstā ceļa!… Ak, es pat nesaprotu, kā viņš varēja tiem atteikt.

—Un to visu viņš darīja tikai šī palīgmācītāja dēļ? — iejautājas Ēlina.

—Jā, tas arī bija pieteicies un arī atradās sarakstā. Un krusttēvs Alfrēds domāja: ja es neklausīšu uzaicinājumam, tad varbūt ievēlēs viņu. Gunarskogas deputāti gan mēģināja pārliecināt krusttēvu Alfrēdu, ka viņi negribot līdzšinējo palīgmācītāju, bet krusttēvs izteica cerību, ka viņi šajā ziņā grozīšot savus ieskatus. Nē, par to nevarot būt nemaz runa. Viņiem jau tagad diezgan ilgi esot bijis slimīgs prāvests. Un arī palīgmācītājs esot vecs un slimīgs. Ja krusttēvs tikai viņa dēļ sakot nē, tad tas esot pavisam aplami.

—Un viņš tomēr palika pie sava? — ieprasās tēvs, un es redzu, ka sīkās krunciņas zem viņa acīm raustās un dreb kā arvienu, kad viņš tikko spēj noturēt asaras.

—Jā, viņš palika pie sava. Bet nākošā naktī, pēc tam kad Gunarskogas deputāti bija aizbraukuši, krusttēvs neaizmiga ne acumirkli. Es dzirdēju visu nakti viņu staigājam pa darba istabu turp un atpakaļ, turp un atpakaļ.

—Tāds velna tēviņš! — iesaucas atkal tēvs.

— Pēc maniem ieskatiem, konsistorijai viņu vajadzētu ievēlēt par

bīskapu, — ieteicas krustmāte Lūvisa. Pēc tam mēs visi sākam smieties un

saukt, ka krustmātei taisnība.

Mēs esam laimīgas, ka kāds, kuru mēs pazīstam, ir izturējies tik diženi, un mums tagad nemaz negribas iet gulēt.

Un es nepavisam neesmu apbēdināta par to, ko Āline man pēcpusdienā teica, kad vienas gājām pastaigāties. Man jau tai brīdī viņas vārdi nemaz tā negāja pie sirds, bet tagad tie ir galīgi aizmirsti. Ja es varētu izdarīt kaut ko tamlīdzīgu kā mācītājs Ungers, es to uzskatītu par daudz augstāku darbu, nekā uzrakstīt visskaistāko grāmatu pasaulē—Un, lūk, kad es beidzot esmu apgūlusies, man rādās savāds sapnis: es sāku kaut ko jauku rakstīt par mācītāju Ungeru. Un, tikko es rakstot esmu nonākusi vislielākajā sajūsmā, pēkšņi pie manis ienāk krustmāte Marija un saka, lai es labāk metot šo niekošanos pie malas, jo man taču nemaz neesot talanta. Tā viņa esot dzirdējusi.

Un pēc šiem viņas vārdiem mani pārņem dziļas skumjas. Man ir tāda sajūta, it kā man jāmirst, un, kad es pamostos, man vēl arvien plūst asaras pār vaigiem. Tomēr drīz vien es atjēdzos: paldies Dievam, tas bijis tik sapnis. Bet sirds man vēl vienmēr sāp, un viņa nemierīgi sit un sāp vairākas stundas no vietas, lai gan es pati nevaru pareizi spriest, jo man visapkārt ir pilnīga tumsa un es pulksteni neredzu.

Es nevaru saprast, kādēļ mana sirds tā sāp, ja krustmāte Marija man sapņos ir teikusi par talanta trūkumu. Pirmīt, kad Āline man dienā teica to pašu, es nemaz nebiju noskumusi.

Es griežos uz vienu un otru pusi, es spiežu rokas cieši uz sirds, tomēr stipri sit un sāpes turpinās. Beidzot es saku savai sirdij, ka viņai nav jāskumst, jo es katrā ziņā rakstīšu grāmatas, kad būšu pieaugusi, un nekas mani neatbaidīs no rakstīšanas.

Un, kad es tā pāris reizes esmu teikusi savai sirdij, viņa mazpamazām nomierinās. Viņa vairs nesāp, un es atkal aizmiegu.

Otrā rītā, kamēr vēl neesmu tā labi atmodusies, es pati sev saku:

— Es tomēr būšu spiesta rakstīt romānus, kad būšu pieaugusi, jo tādēļ vien tikai esmu nākusi pasaulē.

Un es jūtos priecīga un laimīga, ka tas nu reiz ir nolemts. Agrāk, kamēr Āline mani nebija vēl mēģinājusi atrunāt no rakstīšanas, šī griba bija vēl nenoteikta un karājās gaisā, bet tagad tā ir pilnīgi noteikta un droša.

Lieldienu burve

Mēs esam ļoti priecīgas, ka pienākusi Lieldienu sestdiena.

Tieši pēcpusdienā divas kalpones izzogas slepeni no virtuves ar drēbju sainīšiem padusēs un aizsteidzas uz kūtīm. Lai gan viņas visu dara tik noslēpumaini, cik vien iespējams, lai mēs, bērni, neko nemanītu, tomēr mēs zinām, ko viņas grib darīt: viņas tur grib sagatavot Lieldienu burvi.

Mēs zinām gandrīz visu, ko viņas grib darīt, jo bērnu Maja mums visu izstāsta. Kūtī kalpones sameklē garu, šauru maisu un piebāž to ar sienu un salmiem. Kad tas ir izdarīts, viņas uzģērbj maisam tik vecus, netīrus un nodriskātus svārkus, kādus vien varējušas atrast, tāpat arī jaku, kas priekšā jau galīgi sadiluši un kuras elkoņos ir izdiluši caurumi. Piedurknes viņas arī piebāž ar sienu un salmiem, lai tās izskatītos dabīgas un apaļas. Ka no piedurknēm roku un pirkstu vietā rēgojas ārā salmu kušķi, par to viņas neko neiztaisa. pēc tam viņas pagatavo burvei galvu no rupja pelēka virtuves dvieļa. Viņas sasien visus četrus stūrus kopā, piebāž to ar sienu, uzvelk ar ogli acis, degunu un muti, un dažas matu šķipsnas, un pēc tam piesien galvu pie maisa. Tad viņas burvei uzliek veco cepuri, ko saimniece lieto, kad iet ķert bišu spietu.

Kad Lieldienu burve jau tiktāl ir gatava, viņu pārnes no kūts uz lielo māju. Kalpones baidās nest burvi tieši istabās, bet paliek stāvam pie lielajām trepēm un iznes no virtuves krēslu, kurā tad burvi nosēdina. Tad iznes no brūžistabiņas garo uguns kruķi un slotu un nostāda tos aiz krēsla; ja viņai nebūtu līdzi uguns bikstāmā un mēžamā rīka, tad neviens nezinātu, kas viņa tāda ir. Beidzot viņas piesien pie burves priekšauta netīru govs ragu, piepildītu ar raganu smēri, dodoties Raganu kalnā. Ragā kalpones iebāž garu spalvu un visbeidzot uzkar burvei kaklā vecu pasta somu.

Pēc tam kalpones ieiet virtuvē, bet saimniece ienāk pie mums bērnu istabā un pastāsta, ka viena no šausmīgajām burvēm, kas Lieldienu priekšvakaros jādelējot apkārt, esot nokritusi Morbakas sētā.

— Viņa tagad sēž ārpusē un atpūšas, — saka saimniece, — bet viņa izskatās tik riebīga, ka būtu daudz labāk, ja jūs, bērni, paliktu istabā, kamēr viņa būs aizgājusi projām.

Bet mēs jau zinām, ko saimnieces stāsts nozīmē, un tādēļ metamies viņai garām, ārā uz trepēm, lai redzētu Lieldienu burvi. Tēvs mēdz mums nākt līdzi, bet māte ar krustmāti paliek iekšā, jo saka, viņas savā mūžā jau esot redzējušas ļoti daudzas Lieldienu burves.

Kad iznākam uz trepēm, mēs redzam Lieldienu burvi sēžam uz virtuves krēsla un aplūkojam mūs savām ogļu acīm. Mēs izliekamies, it kā ticētu, ka tā ir īsta Lieldienu burve ceļā uz Blokulla kalnu, lai gan tā patlaban atpūšas Morbakas priekšnamā. Bet mums no viņas gluži nepavisam nav bailes, jo zinām, ka tā ir tikai salmu lelle. Tomēr mums jāizliekas bailīgām, citādi abām kalponēm, kas uztaisīja šo lelli, nebūtu nekāda prieka par savu darbu.

Kad mēs kādu brīdi esam apskatījušas Lieldienu burvi notāļus, mēs lēnām un uzmanīgi nolienam lejā pa trepēm un piesardzīgi pieejam viņai tuvāk klāt. Lai cik tuvu mēs viņai pienākam, burve visu laiku izturas ļoti klusu; beidzot kāda no mums saņem drošu dūšu un iešauj roku pasta somā. Šī vecā, vairs nelietojamā pasta soma mums visu laiku dūrās acīs, jo ir pavisam pilna. Un kura no mums iešauj roku tur iekšā, rauj to tūliņ ar lielu troksni atpakaļ, ne aiz bailēm, bet no prieka, jo soma ir pilna vēstuļu. Veselām saujām mēs velkam ārā vēstules, lielas aizzīmogotas vēstules. Un katrai vēstulei ir klāt spalva, lai redzētu, ka tās ir laidušās. Un visas vēstules ir adresētas vai nu Juhanam, vai Annai, vai Selmai, vai Gerdai Visas vēstules bērniem vien, lielie nedabū nevienas.

Tikko mēs esam saņēmušas savas vēstules, mēs atstājam Lieldienu burvi vienu pašu ārā, bet pašas steidzamies iekšā, sasēžamies ēdamistabā ap galdu un taisām vaļā mūsu Lieldienu vēstules. Un tie mums ir īsti prieka svētki, jo Lieldienu vēstules nav rakstītas ar melno tinti, bet ir krāsotas. No katras vēstules mums rēgojas pretī kāds burvis vai arī ragana ar kruķiem un slotām, ragiem pierēs un burvju piederumiem rokās.

Mūsu saņemtās vēstules ir visdažādākā veida. Dažas ir patiesi mazu bērnu zīmētas un smērētas, bet no citām var pilnīgi redzēt, ka lielie viņiem ir palīdzējuši. Ne visas ir īsti skaistas, bet tas jau arī nekrīt svarā; mums galvenais ir, lai tikai viņu būtu labi daudz, lai ar to varam palielīties, kad nokļūsim baznīcā un sanāksim kopā ar Gordšes muižas radiem.

Tomēr nevar teikt, ka vēstulēs nebūtu nekas rakstīts. Dažas pierakstītas pavisam pilnas, tikai pantos, bet šie panti mums vairs nav interesanti, jo tās ir vecas Lieldienu rīmes, kas atkārtojas tādas pašas katru gadu un kuras jau zinām no galvas. .

Un mēs izliekamies, ka ļoti brīnāmies par daudzajām vēstulēm, ko Lieldienu burve atlidojot ir atnesusi, bet patiesībā mēs šīs vēstules gaidījām Jo mēs pašas jau visu marta mēnesi esam izlietojušas katru brīvo acumirkli, lai šādas vēstules zīmētu un krāsotu, un esam arī šādas vēstules rakstījušas un sūtījušas uz visām apkārtnes muižām. Un mēs zinām ļoti noteikti, ka tādā pašā veidā ir strādājušas apkārtējās muižas, un mums atnestās Lieldienu burves vēstules ir pagatavotas vai nu Gordšes muižā, vai Herestadē, vai Visteborgā, vai vēl kādā citā muižā.

Kad esam jau labu laiku priecājušās par savām vēstulēm un salīdzinājušas ar citām adresētajām, tad mēs sākam prātot un dibināt, kas gan viņas mums atsūtījis. Un tad nu atkal atceramies Lieldienu burvi un ejam vēlreiz priekšnamā, lai viņu labi pamatīgi apskatītu. Un, kad nu esam iznākušas pie trepēm, tad redzam, ka virtuves krēsls ir tukšs un ka Lieldienu burve ir pazudusi; pazuduši ir arī viņas krāsns kruķis un slota. Un mēs runājam savā starpā, ka Lieldienu burvei bijis ļoti jāsteidzas, lai ātrāk nokļūtu Blokulla kalnā, tāpēc tūliņ pēc vēstuļu nodošanas viņa aizlaidusies tālāk.

Un tā mēs smejamies un pļāpājam savā starpā. Cik labi, ka burve ir jau projām, jo patlaban iznāk no tēva darba istabas Berlīnes Pērs, kurš pēc tautības ir soms un ir liels mednieks. Viņš ir pielādējis abas tēva šautenes, nostājas uz durvju sliekšņa un izšauj abas gaisā. Saprotams, ka viņš mērķē Lieldienu burvei, lai gan mēs vairs neredzam no viņas ne vismazākās pēdas, bet Berlīnes Pērs, kurš ir soms, redz daudz labāk par citiem cilvēkiem un labi zina, ko dara.

Šogad mēs bijām krāsojušas Lieldienu vēstules daudz lielākā skaitā

nekā citās reizēs, jo Ēlina nebija tik stingra mācībās kā Āline, tādēļ mums atlika vairāk laika. Mūsu Morbakas bērnu istaba izskatījās tīri kā krāsotāju darbnīca, visi soli, galdi un lādes apkrauti krāsām un krāsu bļodiņām. Visčaklāk strādājām taisni Lieldienu nedēļā, tādēļ, ka Ēlina jau bija aizbraukusi pie saviem radiem Karlstadē. Tēvs bija pavisam izmisis, jo bijām jau izplēsušas no viņa visu balto papīru, cik tam bija, un beidzot viņš pateica, ka mums tagad jāapmierinās ar dzelteno salmu papīru. Mūsu skaistākās krāsas, sarkanā un zilā, drīz vien izbeidzās mūsu krāsu kastītēs, un mums bieži bija jāskrej lejā pie krustmātes Lūvisas, lai lūgtu šīs krāsas no viņas kastītes krājuma, kas viņai vēl bija uzglabājies no tiem laikiem, kad viņa bija Omolas pansijā. Visas bērnu istabas glāzes tika lietotas otiņu skalošanai, un arī visa zīmogu laka bija drīz vien beigusies. Māte visu laiku rakstīja adreses, un mēs skraidījām pastāvīgi pa trepēm augšā un lejā un meklējām skaistas spalvas, kuras piezīmogojām pie vēstulēm. Otu mums jau tā nebija visai daudz, un tagad, kad nu gan jau bija pabeigtas visas Lieldienu vēstules, no otām bija pāri tikai dažas saru atliekas.

Un tagad, taisni Lieldienu sestdienas vakarā, arī mēs esam ļoti priecīgas, jo patlaban vēstuļu krāsošana ir pabeigta. Un mēs tagad spriežam savā starpā: ja tik daudz vēstuļu mēs arī saņemtu, kā aizsūtām, tad droši vien Lieldienu burve tās visas nemaz nespētu panest!

Kad pulkstenis jau nāk ap četriem, ienāk saimniece un, kā jau parasti, saka, ka atkal ārā pie durvīm ieradusies kāda veca burve, lai mēs paliekot vien iekšā, kamēr viņa aiziešot. Saprotams, ka mēs tūliņ skrējām ārā no bērnu istabas un lejā pa trepēm, lai redzētu veco burvi. Arī tēvs nāk līdzi, kā jau parasts, un iekšā šoreiz nepaliek arī māte ar krustmāti Lūvisu, tāpat uz trepēm iznāk arī krusttēvs Vahenfelds, kas Lieldienas pavada pie mums, Morbakā.

Ir auksta un vējaina diena, un mēs spriežam, ka Lieldienu burvei nav padevies laiks ceļam uz šejieni. Kā parasti, mēs izliekamies, ka mums ir bail no viņas, un lēnām uz pirkstu galiem kāpjam lejā pa trepēm.

Burve liekas tāda pati kā pirmītējā, un tādēļ mums nav iemesla no viņas bīties. Salmi tāpat rēgojas ārā no piedurknes gala, acis, deguns, mute un matu pinka ir ar ogli uzvilkti uz pelēkā virtuves dvieļa. Kūtsmeitas lakats viņai aplikts ap pleciem, pasta soma karājas kaklā, un vecais netīrais govs rags ir piesiets pie viņas priekšauta.

Šoreiz es esmu tā, kas pirmā bāž roku pasta somā. Bet, tikko es jūtu, ka vēstules man ir pirkstos, Lieldienu burve uzlec kājās, saķer spalvu, iešauj to govsragā un ar burvju smēri pārvelk man pār seju.

Kā tas varēja notikt? Kā tas bija iespējams? Es iekliedzos un lielās izbailēs metos projām pa sētu, bet salmu vecene arī var skriet. Ar gaisā pacelto spalvu viņa dzenas man pakaļ, lai ar burvju smēri mani vēl traipītu. Viņa skrej pa peļķēm, tā, ka ūdens šļakst uz visām pusēm.

Man nav tikai bailes, man ir vislielākais un nesaprotamākais brīnums par to, kā tāda salmu vecene var kustēties. Tai acumirklī, kad viņa uzlēca no krēsla, man bija tā, it kā sagrīļotos visi zemes pamati. Un, kamēr es bēgu, man šaujas galvā visvisādas briesmīgas un prātu mulsinošas domas, Ja vecs izbāzts salmu maiss var atdzīvoties, tad var sākt celties arī miroņi augšā no kapiem, tad var būt mežā arī troļļi, un ir iespējami visādi šausmīgi briesmoņi un nezvēri.

Kliegdama nelabā balsī, es skreju augšā pa trepēm; ja man izdotos aizsniegt lielos, tad es būtu glābta, viņi jau mani aizsargās. Anna, Gerda un Juhans arī skrej uz to pašu pusi man garām; viņus ir pārņēmušas tādas pašas bailes kā mani.

Bet augšā uz trepēm stāv lielie un smejas.

— Mīļie bērni, jums taču nav ko baidīties, — viņi saka. — Tā taču ir bērnu meita Maja.

Un tikai tagad es sajūtu, kāda muļķe esmu bijusi. Mūsu Maja ir pārģērbusies par Lieldienu burvi! Kā mēs to nebijām pamanījušas! Tas taču ir briesmīgi nepatīkami, ka tā var ļaut sevi piemuļķot.

Un visnepatīkamāk ir vēl tādai, kas jau vairākus gadus no vietas ir noņēmusies ne no kā nebaidīties.

Tomēr man nav laika ne taisīt pašai sev pārmetumus, ne arī pārmest ko citiem, jo patlaban Lieldienu burve nāk augšā pa trepēm un metas taisni virsū krusttēvam Vahenfeldam, gribēdama viņu apkampt un noskūpstīt Un krusttēvs Vahenfelds, kurš briesmīgi baidās no visām neglītām sievietēm, spļauj un šņāc, un vairīdamies gaina ar savu nūju. Tomēr es droši nevaru apgalvot, vai viņam izdevās tikt cauri ar veselu ādu, jo viņa baltajās ūsās tomēr ir manāmi daži sodrēju traipi.

Tomēr Lieldienu burvei tā vēl ir par maz. Viņa paķer krāsns kruķi kāju starpā un jāšus dodas uz virtuvi. Mūsu rāmie baloži, kas mierīgi knābāji zirņus, ar sparu paceļas spārnos un uzlaižas uz jumta. Kaķis uzšaujas augšā pa jumta reni, bet Nero, kas ir tik pamatīgs kā lācis, nolaiž asti starp kājām un bēg projām. Tomēr vecā saimniece nezaudē vis apķērību Acumirklī viņa ir pieskrējusi pie plīts, paķērusi vārošos kafijas katlu un ar to rokā iet pretī nezvēram, tikko tas parādās uz virtuves sliekšņa, lai to ap plucinātu ar vārošu kafiju. Tomēr no kafijas katla izbīstas burve pati. Trakā steigā viņa metas ārā pa durvīm sētā. Pirmais dzīvais radījums, ko viņa tur ierauga, ir mūsu vecais lāga bēris. Viņš patlaban tikai atjūgts no ratiem un sīkiem riksīšiem dodas uz staļļa durvīm; bet tad viņš ierauga briesmīgo spoku skrejam ap stūri. Un bēris neapdomājas ne acumirkli. Viņš pamet kājas uz augšu un liek projām, ko māk. Viņa krēpes plivinās vējā, aste ir stīvi izstiepta taisni, un pakavi klab pret zemi; un, tā kā vārti ir vaļā un platais ceļš brīvs, viņš drāžas projām pa gatvi.

Malkas šķūņa priekšā Londonas Larss un Vīnes Magnuss skalda malku. Viņi pārtrauc skaldīšanu, tomēr diviem tādiem spēka vīriem nepieklājas bīties no kādas tur raganas un bēgt projām. Viņi abi arī nekustas no vietas, bet draudīgi paceļ cirvjus, jo raganas baidoties no tērauda. Un Lieldienu burve arī neuzdrošinās tuvoties abiem vīriem. Bet tad viņa ierauga kādu citu vīrieti, kas nāk šurpu pa aleju. Un, cik savādi, tas patiesi ir Ulle no Magebi kalnu mājiņas, kurš savā jaunībā ir sastapis veselu baru Lieldienu burvju. Kādā Lieldienu naktī viņš atgriezies no viesiem un gājis mājup; uz kādas pļavas lejpus Morbakas viņš redzējis veselu baru raganu ejam garām. Viņas to ieraudzījušas un sastājušās tam riņķi un sākušas ar to dejot pa svaigiem arumiem. Un tā viņas to mocījušas visu nakti, viņš bijis jau pārliecināts, ka raganas viņu nodejos līdz nāvei. Un tagad, atrodoties iepretī Morbakas dzīvojamai ēkai, viņš redz kādu no savām jaunības dienu raganām, kura lēciņiem dodas tam virsū.

Ak, viņš taču negaidīs, kamēr tā pieskries viņam pavisam klāt; lai gan viņš ir vecs un to moka kaulu sāpes, viņš žigli apmetas apkārt, un mēs viņu redzam kā jaunu zēnu aizaulekšojam atpakaļ pa aleju. Un viņš neapstājas, kamēr aiz ceļa neieskrej mežā.

Mēs, bērni, jau sen bijām pārvarējuši savas bailes un varam tagad smieties citiem līdzi. Mēs skrējām Lieldienu burvei labu gabalu līdzi, redzējām, kā saimniece viņai draudēja ar kafijas katliņu, redzējām, kā bēris no viņas aizbēga, kā Ulle no viņas iebēga mežā. Tāpat redzējām, kā Londonas Larss un Vīnes Magnuss pacēla pret viņu savus cirvjus — un mēs tā smējāmies, kā vēl savā mūžā nekad nebijām smējušies.

Tomēr vislabākais bija tas, kā Berlīnes Pērs skrēja garām trepēm uz tēva darba istabu. Tēvs viņam sauca, kur viņš skrejot, tā aizelsies? Bet vecajam vīram nav pat vaļas atbildēt. Beidzot tomēr viņš pasaka: viņš gribot pielādēt šautenes un nošaut briesmoni, kas sētā dzenot tādas neģēlības.

Un katrs varēja redzēt, kādas kaislības ugunis dega vecā mednieka acīs. Jo, lūk, Berlīnes Pērs jau bija savā mūžā kādas piecdesmit reizes šaudījis uz Lieldienu burvēm, nevienas neievainojot. Vismaz tagad viņš vienu gribēja nogāzt gar zemi.

Anna Lagerlēva

Nesaprotu, kādēļ Anna vienmēr atkārto, ka viņa noteikti zinot, ka kļūšot nelaimīga.

Iedomājieties tikai, nelaimīga viņa, kas taču ir tik skaista un prātīga un kuru visi cilvēki tā mīl!

Jā, ja es tā runātu, jo es taču kliboju un esmu neglīta, tad tas vēl būtu saprotams, bet man tas nenāk ne prātā. Manas domas ir tādas: kamēr tikai būs pieejamas lasīšanai skaistas grāmatas, nebūs it nevienam nekāda iemesla dēvēt sevi par nelaimīgu.

Mums šo pavasari ir aizdota Topēliusa grāmata „Feldšera stāsti", un vakaros mēs sēžam lampas gaismā pie saviem rokdarbiem un skaļi lasām to priekšā. Un es nesaprotu, kā Anna var domāt par rūpēm un nelaimēm ja mums ir iespēja noklausīties tik skaistas grāmatas lasīšanā.

Reizēm Anna nostājas virtuves istabā pie bildes, uz kuras redzama baznīca ar kapsētas mūri; šo bildi ir izgriezusi Anna Vahenfelde. Kad Anna kādu brīdi ir aplūkojusi bildi, viņa sakās zinām, ka kļūšot tikpat nelaimīga kā krustmāte Anna.

Man nepatīk šādas viņas valodas, un es tādēļ prasu, no kurienes viņa to tik noteikti zina.

— Jā gan, — atbild Anna, — visas, kuras sauc par Annām Lāgerlēvām, kļūst nelaimīgas.

Bet tas man liekas tik savādi, jo Anna pastāvīgi ir tik prātīga. Un, ja krustmāte Anna bija tik nelaimīga, ka aiz bēdām nomira, tas taču vēl nenozīmē, ka tāpat klātos arī citām, kuras sauc par Annām Lāgerlēvām.

Šogad Anna sāka iet pie mācītāja Lindegrēna iesvētīšanas mācībā, un no tā laika viņa vairs nav tāda kā līdz šim. Viņa tagad ir kļuvusi daudz laipnāka un mierīgāka un tā vien liekas, it kā viņas domas kavētos kaut kur tālumā.

Un viņa tagad vairs tik bieži nepārmet man un Gerdai kā agrāk. Ja mums atļauj izbraukt viesos, tad viņa mums palīdz kārtīgi sasukāt matus un lūkojas, lai mēs pieklājīgi būtu apģērbtas. Arī agrāk tas viņai vienmēr bija jādara, tomēr man liekas, ka tagad viņai šis pienākums vairs nav tik nepatīkams, jā, pat pavisam otrādi, man liekas, ka viņa to dara aiz mīlestības pret mums.

Man liekas, it kā visā mājā tagad valdītu savāds miers no tā laika, kamēr Anna iet iesvētīšanas mācībā. Mēs abas ar Gerdu vairs tā nekliedzam un nedziedam, kā to bijām paradušas darīt agrāk. Neviens mums to nav aizliedzis, bet mēs domājam, ka šajā laikā tas ir nepieklājīgi. Un visu šo gadu jau tā ir bijis nemiers un strīdi pie mums virtuvē. Jo, lūk, mūsu saimniece kļūst arvien vecāka un nevarīgāka, un kalponēm vairs nav tāda respekta pret viņu kā agrāk, viņas sāk runāt tai pretī un vienkārši nedara, ko viņa liek. Un saimniece par to baras uz meitām, un meitas viņai nepieklājīgi atbild, un tas viss iznāk ļoti nepatīkami. Tomēr, kad Anna iet cauri virtuvei, visas uzreiz apklust, jo, kad kalpones ierauga Annu, viņas tad vairs neuzdrošinās strīdēties ar saimnieci.

Tikko Anna ienāk istabā, katrs tūliņ redz, ka tā ir iesvētāma meita, kas pārkāpusi pāri slieksnim. Es nevaru pasacīt, kā tas īsti ir izskaidrojams, tomēr tā tas ir.

Un bērnu Maja mums stāstīja, ka Berlīnes Pērs esot teicis: ja viņš būtu suns, tad viņš arī nevarētu riet, kamēr šī skuķe iet garām.

Mēs jau arī zinām, ka māte no visiem bērniem tomēr vislabāk ieredz Annu, un mēs par to nemaz nebrīnāmies, jo ar Annu viņai nekad nav bijis tik daudz rūpju kā ar mums pārējām. Gerda grib vienmēr rotaļāties, es mīlu pastāvīgi lasīt, bet Anna visu laiku šuj veļu un drēbes tāpat kā māte. Un tagad, kad Anna apmeklē iesvētīšanas mācību stundas, tīri vai liekas, it kā māte arī gatavotos uz iesvētīšanu: viņa līdz ar Annu lasa Bībeli vai katķismu un bieži dara to arī darbdienās, kamēr līdz šim mūsu māte bija vienmēr ļoti steidzīga šūšanas darbos un grāmatu citā laikā nemaz netaisīja vaļā, kā vienīgi svētdienās.

Pirms dažām dienām es redzēju, ka arī tēvs bija iegrimis Tegnēra grāmatā „Dievgalda bērni".

Un tagad māte paskaidro arī mums, ka viņa atrod par nepareizu, ka mēs lasītu tālāk „Feldšera stāstus", jo šī grāmata atvelkot Annas domas no iesvētīšanas mācību sagatavošanas. Mātes ieskati nav tādi, ka Topēliusa grāmata nebūtu laba, bet viņa domā, ka tur esot par daudz fantāzijas, kas jaunas meitenes domas novirzot uz pasaulīgām lietām. Man gan liekas, ka pat jautrajam grāfam Bertelšeldam neizdotos pagriezt Annas domas no iesvētīšanas mācības uz ko citu, tomēr mēs paklausām mātei un darām, kā viņa grib.

Hilda Valrote un Emīlija Nilsone arī iet iesvētīšanas mācībā pie mācītāja Lindegrēna, un viņas ir līdzīgi Annai aizrautas, vai kā to lai saka. Un ja visas trīs ir sanākušas kopā, tad visas ir tik svinīgas, ka pat nezinu, ko ar viņām varētu iedrošināties sākt runāt.

Un Austrumemtervīkā ir kļuvis par paradumu, ka iesvētāmie bērni ģērbjas melnās drēbēs; tomēr tagad, kad nu būs jāiesvētī trīs kungu kārtas meitas, Lindegrēna kundze Hallā ir nākusi ar priekšlikumu, lai vismaz šīs trīs meičas ģērbtos baltos tērpos. Viņa saka, ka tai esot tīri žēl, ja šīm skuķēm būtu jāstājas altāra priekšā smagajos melnajos un nepieguļošajos vilnas ģērbos. Un, lūk, Lindegrēna kundzei ir izdevies pārliecināt tēvu ar māti un krusttēvu Kalli ar krustmāti Augusti, un Nilsena kungu ar kundzi, tā, ka tie ir ar mieru atkāpties no vecās paražas un atļaut iesvētīties Annai, Hildai un Emīlijai baltās drēbēs.

Un, kad mēs braucam uz baznīcu, māte sēž karietes priekšējā sēdeklī un Anna viņai blakus, tādēļ, ka viņa šodien ir iesvētāmā meita. Mēs ar Gerdu, kā parasti, sēžam ar muguru pret zirgiem. Un šoreiz es neesmu nepavisam īgna, ka man tā jāsēž, jo nu es visu laiku varu noraudzīties uz Annu.

Tomēr es neaplūkoju vienīgi Annas balto tērpu un viņas mazo filigrāno saktiņu, ko māte tai iedāvināja iesvētīšanas piemiņai, bet es visu laiku noraugos viņas acīs.

Tās ir lielas, dziļas un pelēkbrūnas, un varbūt arī drusku zaļganas, tā, ka pat ir grūti noteikt, kādas krāsas ir viņas acis. Tomēr es tik daudz arī nepētu krāsu, bet vairāk vēroju, cik mierīgs, cēls un cerību pilns ir viņas skatiens. Man ļoti gribētos zināt, ko Anna īsti sagaida. Man tīri tā liekas, it kā viņa stāvētu lielas, greznas pils aizrestoto vārtu priekšā un ilgotos tikt pilī iekšā, lai varētu aplūkot krāšņās istabas, platās uzejas un spraišļotos griestus.

Esmu pārliecināta, ka šī viņas vēlēšanās arī piepildīsies. Ka nebūs ilgi jāgaida, kamēr atvērsies vārti un pa tiem iznāks pie viņas jauns un skaists jauneklis, ģērbies zīdā un samtā. Viņš paklanīsies Annas priekšā un pateiks, ka ir grāfs Bernhards Bertelšelds un silti viņu apsveic Majnijemi pilī.

Tomēr man liekas, ka Anna nemaz neskatītos viņam ne virsū un neņemtu pretī viņa izstiepto roku! Viņa neietu iekšā pa vārtiem, bet aizgrieztos no viņa projām. Jo Anna nestāv Majnijemi pils priekšā. Viņa stāv debesu valstības vārtu priekšā un gaida Dieva un eņģeļu parādīšanos.

Kad atbraucam pie baznīcas, atrodam tur jau laukuma priekšā Ādolfu Norēnu; viņš piesteidzas klāt un atver karietes durtiņas, lai palīdzētu mums izkāpt. Un var redzēt, ka viņš atrod Annu ļoti skaistu viņas baltajā tērpā ar filigrānu saktu pie krūtīm. Tomēr viņa tam neuzmet ne aci. Viņa lūkojas tikai tālu, tālu projām.

Kad Anna, Hilda un Emīlija ienāk baznīcā pie mergām, pār visiem baznīcēniem pāriet klusa šalkoņa. Visi ļaudis spiežas un stiepjas, lai varētu viņas aplūkot tuvāk; kāds jauns cilvēks pat pieceļas kājās, lai labāk varētu viņas apskatīt, tomēr apkārtējie kaimiņi viņu tūliņ piespiež nosēsties.

Šodien es labi dzirdu ari mācītāja Lindegrēna sprediķi, jo māte, krustmāte Lūvisa un mēs ar Gerdu esam nosēdušās turpat apakšā baznīcā pie iesvētāmiem bērniem, un tā mēs skaidri dzirdam katru vārdu. Un pēc viņa sprediķa satura ir saprotams, kādēļ visi iesvētāmie bērni ilgojas, lai viņu priekšā atvērtos debesu vārti.

Un tagad, pāris dienu vēlāk, bērnu meita Maja — patiesībā man vairs nemaz neklātos teikt bērnu meita, jo viņa jau ir pārcelta par istabas meitu, — jā, šī Maja man pastāsta kaut ko sevišķu. Kad Anna ienāca baznīcā savā baltajā tērpā ar iesvētīšanas saktu pie krūtīm, viņa bija tik skaista, ka kāds no iesvētāmiem jaunekļiem, kas sēdēja ejas otrā pusē, tūliņ viņā iemīlējās.

— Tomēr viņš taču to nevar dabūt, to viņš saprot ļoti labi, — piebilst

Maja, — un tādēļ viņš vairs negrib palikt Austrumemtervīkā, bet grib jau

rudenī aizceļot uz Ameriku.

Un Maja stāsta tālāk, ka viņš esot sacerējis kādu dzejoli, kurā norāda, ka Annas dēļ viņš aizceļo no šejienes.

— Šis dzejolis ir brīnišķīgi skaists, — saka Maja. — Visi iesvētāmie

bērni to norakstīja, lai paturētu sev kā piemiņu.

Arī Majai ir šis dzejolis, un viņa to parādīšot arī man, tikai man jāapsolot, ka es to nerādīšot kungiem un arī Annai, jo citādi jauneklis uz viņu tā sadusmotos, ka vai nosistu.

Un tas viss, ko Maja man stāstījusi, man liekas pavisam kas lielisks, un es ļoti lūdzu Maju parādīt arī man šo dzejoli, ko nabaga iesvētāmais jauneklis ir sacerējis par Annu. Bet pēc tam, kad esmu to izlasījusi, es jūtos vīlusies, jo dzejolī ir tikai piecas rindiņas, un tur nekā nav, kā vienīgi tikai sekojošais:

Man dzīves vieta Karlstade, bet vārds ir Persons Ēriks,

Man prom no dzimtenes jāceļo, tikko vien aukstāks paliks.

Ak, tēvs un māmiņ, dzīvojiet sveiki,

Ak, brāļi, māsas, dzīvojiet sveiki,

Arī tu, baltā skuķīt, dzīvo sveika!

—Bet Maja, — es saku, — šeit taču nav ne vārdiņš minēts, ka viņš Annu mīl.

—Kā nē? Viņš taču saka: Arī tu, baltā skuķīt, dzīvo sveika! Un vairāk taču nemaz nav vajadzīgs.

Var jau būt, ka vairāk nemaz nav vajadzīgs. Tomēr Maja var būt pilnīgi droša. Šo dzejoli es Annai nekad nerādīšu. Jo šai dienai, kad viņa iet pie Dieva galda, vajag būt augstai un svētai; un šajā sakarībā taču nedrīkst ne vārda minēt par pasaulīgu mīlestību.

Krusttēvs Šensons

Krusttēvs Šensons bijis precējies ar Juhannu Valroti, manas mātes, krustmātes Georginas un krustmātes Jūlijas māsu, bet viņa ir jau sen mirusi, tā, ka mēs, bērni, viņu gandrīz nemaz vairs neatceramies.

Lai gan mātesmāsa, krustmāte Juhanna, jau sen ir mirusi, tomēr krusttēvs Šensons katru vasaru brauc uz Morbaku, tāpat kā krusttēvs Vahenfelds, kas bija apprecējis krustmāti Annu, apmeklē mūs katru reizi pa Ziemsvētkiem un Lieldienām.

Krusttēvs Šensons ir skolotājs Karlstadē, un, tikko pavasarī skolā beidzas mācības, viņš brauc pie mums, un, kad rudenī skolas atkal sākas, viņš brauc atkal projām. Tātad viņš visu vasaru pavada pie mums.

Kad krusttēvs Šensons pie mums ierodas, viņš katru reizi atved līdzi krietnu maisiņu riekstu, par ko mēs, bērni, ļoti priecājamies; bet krustmāte Lūvisa gan dusmojas, kad dzird riekstus grabot papīra maisiņā, jo viņai ir tik slikti zobi, ka viņa nespēj riekstus sakost.

— Šis Šensons ir gan ērmots cilvēks, — viņa saka. — Viņam taču tur ir Inela konditoreja, vislabākā, kādu vien var iedomāties, un pie tam viņš ved līdzi tādus niekus, ko neviens cilvēks nevar ēst.

Un tas ir arī vienīgais pārmetums, ko krustmāte Lūvisa izsaka krusttēvam Šensonam.

Krusttēv Šensons ar savu viesošanos nevienu neapgrūtina, un arī viņš pats ir pārliecināts, ka viņš te nevienam nav par nastu. Un tas patiesi tā arī ir, jo viņš pilnīgi apmierinās ar tiem pašiem ēdieniem, kas parasti tiek gatavoti mums pašiem; bet, kamēr viņš pie mums uzturas, māte liek pasniegt šņabi un dažādas sviestmaizītes ēstgribas veicināšanai un dod arī vairākas reizes nedēļā saldo ēdienu. Nevar viņam kā viesim pie pēcpusdienas kafijas piedāvāt arī rudzu miltu sausiņus, bet jāpasniedz dažādi smalkāki cepumi. Un, ja mēs katru vakaru viņam nepasniegtu konjaku un ūdeni groka sagatavošanai, tad viņš varbūt domātu, ka ir mums jau apnicis un ka mēs dodam zīmi, lai viņš drīzāk brauc projām.

Krusttēvs Šensons piešķir lielu svaru šiem Morbakā pavadītajiem vasaras mēnešiem un jau tūliņ no pirmās dienas grib būt arī mums piepalīdzīgs. Tikko viņš ir paēdis brokastis, viņš tūliņ iet tēvam līdzi pa staļļiem un citām saimniecības ēkām, un arī līdzi pie ļaudīm, kas strādā tīrumā lauku darbus. Viņš šādu gājienu sauc par "saimniecības apskati". Un, kad viņš tādā ceļā ir palīdzējis tēvam, viņš apskatās arī, ko dara krustmāte Lūvisa, un tūliņ piedāvājas tai verandā palīdzēt vai nu izlasīt ogas, vai izlobīt zirņus. Un viņš taču nav vainīgs, ja krustmāte Lūvisa saka, ka viņa šos darbus labprāt dara viena pati; tomēr darbs varbūt veiktos labāk ja arī viņš tepat apsēstos un pastāstītu par pēdējās ziemas lielajam viesībām vai nu pie bīskapa, vai arī pie zemes priekšnieka. Kad nu krusttēvs Šensons kādu laiku tā ir veicinājis krustmātes Lūvisas darbu, tad viņš turpina atkal tālāk savu ceļu. Viņš apmeklē Dānielu un Juhanu un paņem tos līdzi uz Gorda ezeru peldēties. Ceļš uz turieni ir ļoti nelīdzens, akmeņains un purvains, un zēni vieni paši varbūt nemaz neuzņemtos pūles iet uz turieni, ja krusttēvs Šensons tos neuzaicinātu līdzi. Kad viņš ap pulksten vieniem atgriežas no peldes, viņš var pilnīgi teikt, ka ir godīgi nopelnījis savu pusdienu tiesu.

Pēc pusdienām krusttēvs Šensons pavada tēvu rakstāmistabā un noguļ tur pusdienas atpūtu. Uzcēlies viņš padzer kafiju un tad lasa priekšā mātei, krustmātei Lūvisai un citiem, kas vēlas klausīties. Krusttēvs Šensons ir liels, resns un izblīdis; viņš lasa lēnām un bieži krekšķina, un man liekas, ka lasīt viņam nākas diezgan grūti, tomēr viņš negrib būt vienīgi par nastu, bet grib mums atnest ari kādu labumu.

Pēc priekšā lasīšanas krusttēvs dzer savu groku, pēc tam viņš mēdz iet pastaigāties ar Annu, Gerdu, mani un citām meičām, kādas pie mums patlaban kuru reizi viesojas. Krusttēvs Šensons neiet ar mums pastaigāties, lai sagādātu pats sev kādu prieku, bet lai atnestu labumu mums, pasargājot mūs, lai mums neuzbruktu saniknoti vērši un govis, kas ganās ceļmalās. Mēs ļoti labi zinām, ka krusttēvs Šensons pats ļoti baidās no vēršiem un govīm, tādēļ mēs vēl augstāk novērtējam viņa uzupurēšanos — iet mums līdzi un mūs pasargāt.

Un svētdienās, kad nebraucam baznīcā, mēs varētu ar krusttēvu Šensonu un citiem ļoti omulīgi pavadīt laiku, noliekoties mauriņā un lasot kādu jauku grāmatu Tomēr nē, viņš tad mums lasa priekšā sprediķi. Pēc manas pārliecības viņš ar to nes mūsu labā lielu upuri, bet viņš apgalvo, ka esot jāgādā par to, lai taču arī mēs neatsvešinātos no dievvārdiem.

Ja krusttēvs Šensons nebūtu pārliecināts, ka nav vis mums par nastu, bet no pašas pirmās dienas līdz pat pēdējai atnes mums daudz labuma, tad viņš gan nekad nebrauktu uz Morbaku, jo viņš ir par daudz apzinīgs un smalkjūtīgs.

Kamēr krusttēvs Šensons uzturas pie mums, mums ir ļoti jāuzmanās, ko mēs runājam par citiem. Mēs nedrīkstam ieminēties, ka kāds ir nejauka izskata vai skops, vai melīgs, tad krusttēvs Šensons tūliņ uzbudinās šī cilvēka dēļ.

— Tā nekad nedrīkst runāt par savu tuvāko — viņš saka un biedinādams paceļ uz augšu rādītāju pirkstu.

Mēs vienmēr sakām, ka krusttēvam Šensonam bijis jāmācās par mācītāju, lai varētu ļaudīm pasniegt visādas labas mācības, un nevaram saprast, kādēļ viņš māca tikai algebru un stāsta par ģeometrijas tēvu Eiklidu.

Kad krusttēvs kaut kur brauc un nonāk pie uzkalniņa, viņš tūliņ izkāpj no ratiem, lai taupītu zirgus. Dažreiz tēvs un kalpi paliek sēžam ratos, bet krusttēvs Šensons tad kāpj ārā viens pats.

Ja krusttēvs Šensons piedalās kādās viesībās, tad viņš arvien lūkojas visapkārt, vai tikai kaut kur nav kāda veca nabaga jaunkundze vai kāda atraitne, par kuru neviens neliekas ne zinis, un tad viņš tūliņ nosēžas tai blakus. Un viņš vienmēr zina, par ko ar tādiem veciem, nelaimīgiem cilvēkiem runāt.

Krusttēvs Šensons augumā ir liels un smags un tādēļ nemīl nekad dejot, bet, ja viņš viesībās redz, ka kādu dāmu neviens neievēro, tad ir tūliņ klāt un uzaicina to dejot. Un tad viņš uzmanīgi un vieglā taktī apiet pāris reizes zālē apkārt. Un visi ļaudis gan drusciņ pasmaida, tomēr atrod, ka tas ir ļoti cēli no viņa puses.

Karlstadē krusttēvam Šensonam ir neliela skaista mājiņa pie upes, kuru apdzīvo tikai viņš ar savu ģimeni. Mēs tur vienmēr pie viņa apstājamies, kad iebraucam Karlstadē kādās darīšanās. Kad iebraucam, krusttēvs mūs katru reizi sagaida stacijā, un, kad braucam projām, viņš katru reizi nāk mūs pavadīt un iegādā pie kases mums braucamās biļetes. Un atvadoties viņš mums vēl uzdāvina ceļam kādu pusmārciņu saldumu; to viņš nekad neaizmirst.

Atceros arī to reizi, kad es ierados ar māti, lai liktu eksāmenus. Kā parasti, mēs apmetāmies pie krusttēva, jo viņa mājiņa Karlstadē ir ļoti jaukā vietā un tajā viss ir ļoti ērti iekārtots. Un tad es īsti redzēju, cik labs ir krusttēvs Šensons, jo pie viņa dzīvo arī viņa vecā māte, kura aiz vecuma vairs nevar piecelties, bet pavada visu laiku gultā. Bez tam pie viņa dzīvoja viņa māsa krustmāte Matilde Šensone, kas vadīja viņa saimniecību, un tad vēl divas māsīcas, kas palīdzēja mājas darbos. Un krustmāte Matilde ar savām palīdzēm bija ļoti čaklas, tā, ka viņas varbūt pilnīgi atpelnīja viņa labsirdību, ka viņš tās bija uzņēmis pie sevis; un vēl viņam bija kāda radiniece…

Krusttēvam Šensonam ir trīs bērni: Ernests, Klāss un Alma, un tie dzīvo mājiņas augšējā stāvā. Reiz es biju uzkāpusi pa trepēm, lai ieietu Almas istabiņā, kad piepeši ieraudzīju kādu seju, kas bija pārliekusies trepju treliņiem un skatījās lejup uz mani. Un tā nebija no man pazīstamām sejām, kas apdzīvoja šo mājiņu, un tā es biju ļoti pārsteigta. Un tad es redzēju, ka šī nepazīstamā persona pacēla pret mani savilktu dūri un man draudēja, pie kam svešinieces acis mežonīgi zvēroja; man likās, ka tās izstarotu dzīvas ugunis. Un jau nākošā acumirklī redzēju kādu sīku, ēnai līdzīgu stāvu pazūdam bēniņos.

Biju pilnīgi pārliecināta, ka esmu redzējusi spoku, un par spokiem nedrīkstot runāt tai brīdī, kad viņus redz, tādēļ stāstīju šo atgadījumu mātei tikai tad, kad braucām atpakaļ uz mājām. Un māte man tad paskaidroja, ka manis redzētais spoks esot krusttēva Šensona māsa, kura neesot pie pilna prāta. Māte teica, ka viņa neesot bīstama, bet gan ļoti bikla. Un atkal es nodomāju, cik labs tomēr ir krusttēvs Šensons, ka viņš šādu nabaga nelaimīgu māsu, kurai nav visi prāti, uztur savā mājā.

Un reizēm māte mēdza stāstīt par savu māsu Juhannu, kura bija apprecējusies ar krusttēvu Šensonu. Māte stāsta, ka viņa esot bijusi gan skaista, bet ne tāda kā citas skuķes. Vecmāmiņai bijušas lielas raizes ar viņu. Tai nekas tā nav paticis, kā nodarboties ar zirgiem un braukāt. Bērnībā viņai bijis kazubuks, ar kuru viņa braukājusi pa visu Fīlipstades pilsētu.

Krustmāte Juhanna jau kā maza meitene bija visai droša un staigāja pa tirgu, un sarunājās ar iebraukušajiem zemniekiem. Reizēm viņa izbrauca tiem diezgan tālu līdzi ārpus pilsētas, tā, ka vectēvam bija jāsūta cilvēks, lai meiteni sameklētu. Bez tam viņa draudzējusies ar mežonīgajiem tēviņiem, kas veduši dzelzsrūdu un pa ceļam parasti iegriezušies atpūsties vectēva muižā. Un vecmāmiņai taču nevarēja būt nekāda prieka, kad viņa redzēja savu meitu sēžot šādu puspiedzērušu tēviņu kamanās un ēdot kopā ar tiem rudzu maizi un speķi no viņu ceļakulēm.

Bija gandrīz neiespējami pieradināt krustmāti Juhannu pie parastajiem sieviešu darbiem. Bet toties jo veikli un ar prieku viņa varēja palīdzēt vectēva pārdotavā.

— Ja tā būtu bijusi puika, — teica māte, — tad tai būtu arī piestāvējis locīties ap sīrupa kannām un siļķu mucām, bet tagad viņa mums visiem sagādāja vienīgi raizes.

Vectēvs un vecmāte bija mēģinājuši viņu nodot kādā audzināšanas iestādē Sēderteljē, bet tur nekas nebija iznācis. Viņa tur bija pagatavojusi kādu Šveices skata tēlojumu, liekot kopā sīkus akmentiņus, sūnu kušķīšus un stikla gabaliņus. Darbiņš nav bijis smādējams, nopūšas māte, tas vēl tagad atrodoties Šensonu mājā pie sienas, tomēr ar mācībām nemaz nav gājis uz priekšu. Un, tikko Šveices skats bijis nobeigts, arī krustmāte Juhanna no turienes aizgājusi, un nekāda vara to vairs nav spējusi piespiest atgriezties atpakaļ Sēderteljē, jo krustmāte Juhanna apgalvojusi, ka tādā audzināšanas iestādē mācot tikai melot un krāpt, un ar to viņa negribot nodarboties.

Dzirdot par tādu krustmātes Juhannas patstāvību un stūrgalvību, mēs gribot negribot prasām, kā tas nācies, ka krusttēvs Šensons ir apprecējis tādu krustmāti, jo viņš pats taču ir tik uzmanīgs un nosvērts cilvēks, kas baidās no zirgiem un apdomā katru vārdiņu, ko saka par citiem cilvēkiem. Mēs bieži esam prasījušas mātei, kā viņu abu starpā varēja notikt tādas precības, bet māte mums uz šiem jautājumiem neko neatbild.

Mēs gan nekā noteikta nezinām, tomēr mums nav iespējams ticēt, ka krusttēvs Šensons savā laulības dzīvē ar krustmāti Juhannu būtu bijis laimīgs, jo viņi taču bija pavisam dažādi ļaudis. Vienu lietu gan mēs zinām noteikti, ka krustmāte Juhanna arī pēc kāzām ļoti mīlējusi pati braukt un nodoties zirgiem.

Krusttēvam Kallem Gordšes muižā bija zirgs, kuru sauca par Lidotāju; ar to viņš brauca vienīgi tikai pats, jo šis zirgs skrēja tik briesmīgi ātri un bija tik nevaldāms, ka neviens cits ar to neuzdrošinājās braukt. Tikai vienīgi krustmāte Juhanna bez krusttēva Kalles drīkstēja ar Lidotāju braukt.

Reiz krusttēvs Kalle bija ar savu Lidotāju ieradies Karlstadē, un te nu krustmāte bija lūgusi atļaut tai arī pabraukāties ar Lidotāju. Un viņa bija šim braucienam ielūgusi arī krustmāti Nanu, kura patlaban uzturējās Karlstadē. Un krustmāte Nana neaizmirsa šo braucienu visu savu mūžu. Lidotājs aulekšoja kā pa gaisiem, likās, ka zirga pakavi nemaz nepieskartos zemei; zirga acis zvēroja, un ledus drumslas, kas no pakaviem pacēlās gaisā, sprāga visu laiku sejā. Krustmāte Nana domāja, ka zirgs ir sācis trakot un ka viņa vairs dzīva neatgriezīšoties mājās, bet krustmāte Juhanna bija grožus atlaidusi pavisam vaļīgi un bija ļoti apmierināta, jo mēģināt noturēt Lidotāju nekad nebija iespējams, tad viņš tūliņ sāka spārdīties.

— Vai nav lieliski, Nana? — viņa sauca. — Lidotājs ir mans augstākais baudījums! Vai tu kādreiz esi redzējusi šitādu zirgu?

Vai krusttēvs Šensons un krustmāte Juhanna pēc apprecēšanās viens otru mīlēja un bija laimīgi, to mēs nekad nedabūsim zināt.

Turpretim šogad mēs, bērni, savā starpā spriežam, vai varbūt krusttēvs Šensons un krustmāte Lūvisa nevarētu saprecēties? Mums liekas, ka viņš jau vairākus gadus par to domā, un nu ir nomirusi viņa vecā māte, un viena no māsīcām gribot braukt uz Ameriku, tā, ka viņa mājā atbrīvojas telpas un viņš tagad var sev šo prieku atļauties un apprecēties.

Mēs neesam drošas, ka arī krustmāte Lūvisa nelolotu tādas pašas domas. Vismaz viņa tagad pūlas vēl vairāk nekā agrāk izvārīt viņam jo gardus ēdienus. Krusttēvs Šensons un krustmāte Lūvisa briesmīgi labi saderētu kopā. Viņi abi ir tādi cilvēki, kuri mīl, lai ap viņiem būtu dzīvība un jautrība, bet paši pie tam grib mierīgi palikt nomaļus un noskatīties. Un padomājiet tikai, cik un kādas lielas viesības krustmāte Lūvisa tad varētu pati rīkot! Viņa varētu pie sevis ielūgt bīskapu un zemes priekšnieku. Un pati varētu piedalīties tik daudzās un lielās saviesībās! Tad viņai nemaz vairs neiznāktu vaļas domāt par nepatīkamām lietām.

Un padomājiet tikai, cik patīkami viņai būtu, ja to sauktu par cienītu kundzi un apkalpotu kopā ar vecākajām dāmām, kamēr tagad jāgaida, lai arī jaunākās precētās dāmas būtu jau ar visu apgādātas.

Un padomājiet tikai, cik uzmanīgs un laipns krusttēvs Šensons vienmēr būtu pret viņu! Un cik lēnām viņi brauktu, ja kādreiz iznāktu vizināšanās; kādus prātīgus, vecus un apdomīgus zirgus viņi izvēlētos sev stacijās pa ceļam!

Vislabāk jau krustmāte Lūvisa būtu izvēlējusies mācītāju par vīru, bet vai krusttēvs Šensons nav tikpat kā mācītājs? Viņš ir tikpat gludi noskuvies, tāpat iet katru svētdienu baznīcā, un visi bīskapijas mācītāji katru reizi pie viņa iegriežas, kad tie brauc Karlstadē.

Mēs nevaram nemaz iedomāties citu pāri, kuri tā saderētu kopā, kā krusttēvs Šensons ar krustmāti Lūvisu, un tēvs ar māti arī droši vien būs mūsu ieskatos. Ak, mēs esam briesmīgi ziņkārīgas, kas no visa tā iznāks?

Ir tā, ka Alma Šensone pavada katru vasaru Gordšes muižā, bet tagad viņa uz dažām dienām ir atbraukusi pie mums, jo ir ļoti ilgojusies satikties ar savu tēvu. Viņa vēl ir maza skuķīte, tikai vienpadsmit gadus veca, bet ir ļoti patīkama un pieradusi strīdēties ar zēniem, jo pašai ir divi brāļi un pie tam krusttēvs Šensons ir pieņēmis savā maizē daudzus savus skolēnus. Un var tīri pabrīnīties, kā puikām viņa patīk, lai gan ir vēl tik maza. Zēni nekad neliek Almu mierā. Dažreiz viņi ir tik nerātni, ka noved skuķi līdz asarām, tomēr tiem visiem viņa patīk, man liekas, ka tur nav nekādu šaubu.

Tomēr Alma nepiegriež zēniem nekādu vērību, visa viņas mīlestība pieder tēvam. Varbūt tādēļ, ka māte tai ir nomirusi, viņa tā ir pieķērusies tēvam. Viņai nav lielākas baudas, kā iesēsties tēvam klēpī un glaudīt viņa roku. Krusttēvam Šensonam pat nav ar to nemaz jārunā, viņa ir jau pilnīgi apmierināta, ka drīkst atrasties tēva tuvumā.

Mēs jau savu tēvu arī ļoti mīlam un esam pārliecinātas, ka viņš ir vislabākais tēvs visā pasaulē, bet mēs viņu mīlam pavisam citādi.

Liekas tīri vai tā, ka Alma nemaz nevarētu dzīvot, ja viņas tēvs to nemīlētu.

Un ja Alma iedomājas, ka ir vēl kāds, ko viņas tēvs mīlētu vairāk par viņu, tad tā sāk pavisam vai izsamist, ienīst šo iedomāto cilvēku un ir gatava to vai nogalināt.

Un man liekas, ka Alma nepavisam negribētu pamāti, ne jau tādēļ, ka viņa baidītos, ka pamāte varētu izturēties pret viņu ļauni, bet aiz bailēm, ka tēvs varētu pamāti vairāk iemīlēt nekā savu meitu.

Tā mēs runājam ar Almu par visu ko, bet par to gan viņai neko neesam teikušas, ka krusttēvs Šensons varētu apprecēt krustmāti Lūvisu. Mēs atradām par labāku nogaidīt, kamēr krusttēvs pats ar viņu par to runās.

Bet reiz, kad visas esam bērnu istabā un bērnu Maja palīdz Almai sasukāt matus, jo sagaidām patlaban viesus, tad Maja ieprasās Almai, vai viņai patiktu, kad tā dabūtu pamāti.

Un Alma uzlec no krēsla, izrauj savus matus no Majas rokām un nostājas taisni viņas priekšā.

Ko bērnu Maja īsti runājot? Viņa noprasa rupjā un cietā balsi, kas skan pavisam citādi nekā parasti.

Liekas tā, it kā bērnu Maja būtu sabijusies.

— Jā, var jau arī būt, ka tur nekā nav, bet ļaudis tikai tā iedomājas, —

viņa nosaka.

Tomēr Alma ņemas to stingri nopratināt.

—Vai bērnu Maja domā par krustmāti Lūvisu? — viņa prasa.

—Labāku pamāti tu nemaz nevarētu dabūt, Alma, — saka bērnu; Maja, gribēdama ar viņu atkal salabt.

Bet salabt ar Almu, kad runa ir par pamāti, nav nemaz iespējams. Viņa paķer uz galda esošo izkasāmo nazīti; tas ir mazs un nevainīgs; daiciņš, bet Alma to vicina kā kaujas cirvi ap bērnu Majas seju.

— Mans tēvs var precēt krustmāti Lūvisu vai kuru katru citu, ko vien

grib! — viņa sauc, — tomēr viņš zina, kas tad notiks, ja viņš to darīs.

Almai ir ļoti skaistas zilas acis ar garām melnām skropstām, kas ir taisni apburošas, ko atzīst visi cilvēki. Bet tieši tai acumirklī, kad Alma tā stāv un vicina nazīti bērnu Majas priekšā, es redzu ko brīnumainu. Almas acīs atspīd tas pats skatiens, kas toreiz bija ārprātīgās krustmātes acīs tur Karlstadē uz trepēm.

—Alma, tu taču negribēsi kādu nodurt, — bērnu Maja iesaucas.

—Nē, to es nedarīšu, — atbild Alma, — bet es ielēkšu Klārupē. Un tēvs to zina.

Un lai gan Alma ir vēl maza meitene, tomēr mēs visas zinām, ka viņa to arī izdarīs. Nē, krusttēvs Šensons nedrīkst vairs otrreiz precēties, to mēs tagad pilnīgi saprotam. Citādi viņa mazā mīļā meitiņa kļūs tikpat traka kā viņa māsa.

Un viņš to arī nedarīs. No tā laika, kad Alma atkal aizbrauca uz Gordšes muižu, viņš ir mazāk uzkrītoši laipns pret krustmāti Lūvisu, un arī viņa vairs tam nevāra tik bieži saldos ēdienus.

Citādi viss iet pa vecam, vismaz, cik mēs, bērni, par to varam spriest.

Dīķis

1

Lai gan man jau ir trīspadsmit gadu, tomēr es vēl labi atceros veco pīļu dīki, kāds mums bija Morbakā, kad bijām vēl mazi.

Tas bija mazs, apaļš dīķītis un vasarā pilns platgalvju zivtiņām, tā kā melns vien čumēja. Vēlāk visa dīķa virsa pārvilkās zaļiem ūdensziediem un ūdens vairs nemaz nebija redzams; mēs par to gandrīz vai priecājāmies, jo tagad mums vairs nebija jānoraugās uz daudzajiem varžu kurkuļiem.

Ūdens šai pīļu dīķī bija pavisam duļķains un netīrs: ne tur varēja skalot veļu, ne arī mazgāties un peldēties, jo tur bija ļoti daudz melno zirgu dēļu, un, ja tādas melnas dēles iekožoties, viņas vairs nelaižoties vaļā, kamēr neesot izzīdušas savam upurim visas asinis. Saimniece stāsta, ka šīs zirgu dēles esot daudz kaitīgākas nekā lielās strīpainās dēles, kuras viņa turēja ūdens piepildītā pudelē virtuvē uz loga, lai varētu likt izzīst slimās asinis tiem, kam vai nu sāpēja zobi, vai bija pietūkusi seja.

Es nevaru ne reizi atcerēties, kad mēs būtu priecājušies par šo dīķi, kamēr viņš vaļā; jā, kad viņš rudeņos aizsala, tad bija pavisam cita lieta. Tai rītā, kad bērnu meita Maja mums paziņoja, ka ledus tagad jau nesot pa virsu, mēs, meitenes, bijām ļoti priecīgas un steidzāmies ar ģērbšanos, cik ātri vien spējām.

Tēvs mums tad nāca līdzi pie dīķa un sita ar rungu pa ledus virsu, lai izmēģinātu, vai ledus jau ir diezgan stiprs, jo citādi varētu iziet tā, kā ķēniņam Ringam un ķēniņienei Ingeborgai, kad viņi brauca uz viesībām. Mēs sameklējām bēniņu istabiņā savas vecās slidas un aizskrējām pie zirgu puiša, lai viņš tās uztrītu un ievērtu jaunas siksniņas, kur vajadzīgs.

Ak, cik jauka bija slidu skriešana, kad mēs vēl bijām mazi. Par to nekas, ka mums bija tikai mazs dīķītis, kur varējām skriet. Un, kad Ziemsvētkos sniga sniegs, tad mums bija ko ņemties, lai varētu savu slidotavu uzturēt vienmēr tīru. Mēs visu laiku strādājām ar lāpstām un slotām, kamēr uznāca trīspadsmit dienu ilgais lielais sniega putenis. Tad mēs vairs nespējām uzturēt kārtībā savu slidotavu, bet varējām atkal laisties ar ragaviņām no kalniem.

Dažreiz dzirdējām, ka ļaudis pārmet tēvam: viņš taču esot tāds skaistuma un kārtības mīļotājs, kā viņš varot ciest tādu pīļu dīķi savā tuvumā; tas taču esot savādi; viņam vajadzētu pīļu dīķi nolaist. Jo tas taču neatnesot nevienam nekāda labuma, bet karstajās vasarās izplatot tikai smirdoņu un varot pat saindēt gaisu. Un tā kā dīķis atrodoties pašā ceļa malā, tad tas krītot acīs visiem, kas braucot uz Morbaku. Pat krustmāte Lūvisa, kas gan uzticīgi pieturas pie visa, kas jau ieviesies no seniem laikiem, vairāk reizes izteicās tēvam, ka šis dīķis esot kauna traips visai muižai.

Tikko kāds ar tēvu sāka runāt, ka dīķis esot gan jānosusina, mēs, bērni sākām baidīties. Mums bija vienaldzīgi, vai tas bija pilns platgalvju zivtiņām vai arī vasarā smirdēja, mēs tikai domājām par savu slidu skriešanu. Es varu teikt, ka tumšajos ziemas mēnešos, sevišķi novembrī un decembrī, mums ir tik maz prieka, ka dīķis slidu skriešanai mums ir pavisam nepieciešams.

Nevaru skaidri atcerēties, kā īsti bijis, tomēr vilkās ļoti ilgi, kamēr tēvs sāka kaut ko darīt pie pīļu dīķa. Viņš uzcēla laidaru, pārkārtoja dārzu, bet dīķi vienmēr atstāja tādu pašu, kāds bijis. Un mēs, bērni, domājām, ka viņš to nenolaiž tikai mūsu dēļ, jo citam nevienam nebija nekāda prieka no dīķa.

Tomēr kādu vasaru pie dīķa pēkšņi sāka strādāt Parīzes Svens un Magnuss Engstrēms. Saprotams, ka mēs par to bijām ļoti apbēdināti, jo tagad bija skaidrs: tēvs bija padevies krustmātei Lūvisai un citiem, kas gribēja dīķi dabūt no šejienes projām.

Mēs nevarējām arī īsti saprast, kas Parīzes Svenam un Magnusam Engstrēmam bija padomā. Viņi veda akmeņus un granti un bēra to visu lielā garā strīpā; tomēr viņi neaizsāka pie paša pīļu dīķa, bet labu gabaliņu nostāk. Kam gan viņiem bija vajadzīgs tāds valnis? Tikai viens mums bija skaidrs: mūsu slidu skriešanām tagad bija pienācis gals. Un atceros, ka mēs bieži runājām savā starpā, ka krustmāte Lūvisa tomēr nav darījusi labi, pierunājot tēvu par dīķa nolaišanu, un ka tēvs arī mūs tā vis nemīl, kā bijām cerējušas, ja viņš bija spējīgs mums atņemt mūsu vislielāko prieku.

Un mēs prasījām Parīzes Svenam un Magnusam Engstrēmam, kādam nolūkam viņi ceļ šo akmeņu valni. Un ko viņi mums atbildēja? Viņi teica, ka vienīgais viņu nolūks esot — iznīcināt veco purva caurumu, kurā cits nekas neesot, kā vienīgi vardes un melnās zirgu dēles.

Pēc šādas atbildes mēs valnim vairs nepiegriezām ne vismazāko vērību, neraugoties uz to, valnis tomēr auga un auga un beidzot likās būt gatavs. Pēc tam Parīzes Svens un Magnuss Engstrēms stājās pie zemes novākšanas dīķim visapkārt, un, kad arī tas bija padarīts, vajadzēja sākties pašai ūdens nolaišanai.

Kādu rītu, kad tikko bijām piecēlušās, mēs redzējām, ka visi lielie dodas projām uz pilno dīķi, un ne tikai tēvs, bet arī māte, krustmāte Lūvisa, krusttēvs Šensons un arī saimniece. Mēs tūliņ sapratām, ka nu sāks nolaist dīķi. Tomēr mēs par visu to bijām tik nelaimīgas, ka nospriedām nemaz neiet uz to pusi, lai nebūtu tas posts jāredz. Taču pēc tam varbūt būs ņēmusi virsroku ziņkāre, jo nepagāja ilgs laiks, kad mēs, bērni, arī jau stāvējām lejā pie pīļu dīķa un līdz ar visiem citiem uzmanīgi

skatījāmies.

Un mēs bijām atnākušas īstā laikā, jo patlaban dīķa dienvidu pusē bija nostājušies kailām kājām Parīzes Svens un Magnuss Engstrēms ar paceltām lāpstām, lai atraktu dīķa malu. Tēvs komandēja: „Viens, divi, trīs!" Un tad sākās dīķa, malas atrakšana. Lāpstas iespīdējās, zemi atsvieda sānus, un dīķa ūdens nelielā straumītē sāka tecēt ārā.

Putojot un mutuļojot ūdensstraumīte tecēja projām. Mums likās, ka straumīte jautri dodas uz priekšu, bet mēs spriedām: ja vien ūdens strautiņš zinātu, ka pīļu dīķim ar viņa aiztecēšanu pienāk gals, tad viņš gan netecētu ar tādu prieku projām.

Žigli un steidzīgi strautiņš devās ārā pa dīķa dienvidu pusi, kur bija norakta virsējā dūksna, un aizpildīja katru iedobumiņu, aptecēja apkārt katram akmenim un devās arvien tālāk uz priekšu. Dažreiz strautiņš uz brītiņu apstājās, it kā noguris, bet tad no dīķa puses pienāca jauns pastiprinājums, un viss plūda atkal steidzīgi uz priekšu. Beidzot ūdens sasniedza granti un zemes valni un te nu vairs netika tālāk. Tagad strautiņš vairs taisnā ceļā uz priekšu nevarēja doties, bet bija jāplēšas platumā gar valni un jāceļas uz augšu!

Parīzes Svens un Magnuss Engstrēms raka arvien čakli uz priekšu, un ūdens straume no dīķa plūda ārā arvien platāka. Drīz vien abi racēji varēja apstāties savā darbā, jo ūdens pats izlīdzināja sev ceļu. Līdzīgi kā no mucas, kurai izsists caurums ūdens tecēja pa dīķa dienvidmalu ārā. Un sīkiem maziem strautiņiem ūdens, vēl vienmēr traucās uz priekšu pret valni un pletās platumā. Un drīz vien tecēšanas straujums aprima, un ūdens krājās bedrītēs un peļķēs. Mums, bērniem, likās, ka ūdenim vairs nav nekādas steigas, lai pārvietotos no vienas vietas uz otru. Bet tad Parīzes Svens un Magnuss Engstrēms paraka vaļā rītu pusē, un ūdens aiztecēšana atkal pastiprinājās. Mēs tīri pabrīnījāmies, cik daudz ūdens bija mūsu pīļu dīķī. Šis ūdens izplatījās uz dienvidiem un rītiem diezgan plašā līdzenumā, kas bija reizes trīs lielāks nekā vecais pīļu dīķis.

Ak, mēs, bērni, bijām tomēr par daudz lieli muļķi. Mēs tur visu laiku stāvējām un bēdājāmies, un dusmojāmies, tādēļ, ka mūsu vecais dīķis nu bija izpostīts, un nekā nesapratām.

Tikai pašās beigās mēs noskārtām, ka pīļu dīķis nemaz nebija kļuvis tukšs, bet tikai daudz plašāks un vairākas reizes lielāks, nekā bijis iepriekš. Bet ja viņš arī turpmāk paliks tik liels, tad taču mums būs ļoti plaša slidotava. Mums sāka vai galvas reibt, par to iedomājoties.

Mēs skatījāmies un brīnījāmies. Tomēr tā īsti vēl nepriecājāmies, tādēļ, ka īsti vēl nebijām pārliecinājušās; tomēr drīz vien vairs nebija nekādu šaubu. Par to nevarēja būt ne domas, ka dīķis tiktu iznīcināts.

Iedomājieties tikai, cik laimīgas mēs tagad jutāmies! Līdz šim bijām stāvējušas drusciņ iesāņus, bet tagad aizskrējām pie lielajiem. Un tagad dzirdējām, ka arī tēvs paskaidroja, ka viņam licies par labāku esam dīķi paplašināt, bet ne nosusināt. Ja dīķis būs lielāks, tad arī ūdens būs labāks un tīrāks. Tad to varēšot arī lietot veļas skalošanai, un gadījumā, ja izceltos ugunsgrēks, visi būšot ļoti priecīgi par lielo dīķi, kur varēšot smelt ūdeni dzēšanai.

Un visi lielie, to starpā arī māte, krustmāte Lūvisa un krusttēvs Šensons, slavēja tēvu un teica, ka šis pasākums viņam patiešām izdevies lieliski.

Tomēr ne tēvs, ne arī cits kāds neierunājās ne vārda par slidu skriešanu. Taču mēs, bērni, neļāvāmies sevi apmānīt, jo bijām pilnīgi pārliecināti, ka tēvs visu šo lietu ir veicis tikai tādēļ, lai mums, bērniem būtu plašāks ledus laukums slidu skriešanai.

Un vēlāk vasarā, kad Morbakā ieradās ciemā Hammargrēni un Afcēliusi, Hedberga kundze, krusttēvs Kristofers un krustmāte Jūlija, viņi visi ļoti brīnījās, ka vecā pīļu dīķa vietā tagad atrada Morbakas ezeru. Un priekšpusdienās tēvs ņēma krusttēvus Hammargrēnu, Šensonu, Orielu un Kristoferu līdzi pie dīķa un rādīja viņiem, ka tagad dambī bija ierīkota arī noteku rene, kuru pēc vajadzības varēja attaisīt un aiztaisīt, un tā regulēt, lai par daudz ūdens nenotecētu. Un tad viņš tos veda līdzi mežā, un arī tur rādīja izraktu grāvi, lai ūdens tecētu tieši uz dīķi.

Saprotams, ka visi atrada, ka tas esot ļoti prātīgi ierīkots, un it sevišķi slavēja akmeņu tiltiņu zem lielceļa, kuru tēvs bija ietaisījis, kur meža ūdeņiem tecēt cauri uz dīķi. Un tēvs jutās ļoti laimīgs. Man liekas, ka viņš ne par vienu darbu, ko bija izvedis, neieguva tik daudz uzslavas, kā par savu dīķa paplašināšanu.

Kādu vakaru krusttēvs Šensons un Hedberga kundze bija nokrēslā izgājuši pastaigāties un, kad viņi pārnāca atpakaļ, tie stāstīja, ka redzējuši pār dīķi spīdam sevišķi brīnišķīgu gaismu. Varēja droši apgalvot, ka spīdums nenāca no mēness, jo tas tad vēl nebija uzlēcis, un arī ne no saules rieta, jo sauli tai vakarā bija aizklājis liels mākonis. Lai gan vakariņu galds jau bija uzklāts, tomēr visi viesi, un līdz ar viņiem arī tēvs aizsteidzās lejā pie dīķa, lai arī aplūkotu savādo spīdumu. .

Kad viņi pārnāca atpakaļ, viesu domas bija dažādas: vieni apgalvoja, ka dīķī iesviesta spoža skārda konservu bundža un atspīdums ceļoties no tās; citi atkal bija pārliecināti, ka spīdums nākot no praulaina koka, kas iesviests dīķī un turpinot tur pūt; tomēr Hedberga kundze nepiekrita ne vieniem, ne otriem. Viņa teica, ka tās redzētais spožums esot bijis zilgans, kā no ūdens izstarojoša fosfora gaisma, un esot kaut kas pārdabīgs un noslēpumains.

Un mēs, bērni, arī noskrējām lejā pie dīķa, bet neredzējām itin nekā sevišķa un tādēļ gandrīz sākām domāt, ka Heda Hedberga kundze ir vienkārši kaut ko izgudrojusi.

Tomēr lielie piegrieza šim noslēpumainajam spīdumam lielu vērību. Katru vakaru viņi devās svinīgā gājienā pie dīķa, lai novērotu izstarojošo fosfora gaismu. Daži no viņiem šo fosfora gaismu arī redzēja, bet citi it nekā neredzēja, un sarunas vienmēr par to bija gari garās. Beidzot krusttēvs Oriels lika priekšā nosaukt jauno Morbakas ezeru par Fosforesku. Un tam visi piekrita.

Tomēr šis savādais Morbakas ezera spīdums kļuva par pārrunu tematu visā draudzē; kad pienāca tēva dzimšanas diena un ērģelnieks Melanocs, kā jau arvien, sacerēja tēvam par godu dzejoli, tad arī tajā bija apdziedāta dīķa savādā gaisma.

Tas bija garš dzejolis, kuru varēja dziedāt pēc Lengrēna kundzes dziesmas melodijas „Es atceros jaukos laikus". Šulstrēms un Gustavs Askers, un Jakobsona kundze, Šulstrēma kundzes māsa, nodziedāja to priekšā. Dzejolis viņu izpildījumā esot bijis sevišķi skaists, tikai es pie vislabākās gribas varu atcerēties vienīgi pēdējo pantu, kur bija runa par dīķi:

„Un, jūsmojot tādā garā,

Viņš pārvērta dīķi ezerā,

Un, turpinot lielā sparā,

Par Fosforesku to nosauca."

2

Cik varu atcerēties, pēc tam nekas sevišķs ar dīķi nenotika līdz pat nākošajam pavasarim.

Tad kādu rītu pie mums ienāca guļamistabā bērnu Maja un teica, ka tagad vairs neesot Morbakas ezera, bet esot atkal atgriezies vecais pīļu dīķis. Vairāk viņa mums negribēja neko teikt, bet sacīja, lai mēs paskatoties pašas, kad būsim apģērbušās.

Mēs tagad bijām visai lepnas uz to, ka mums Morbakā arī ir ezers, tāpat kā Gordšes muižā un Herestadē, tādēļ apģērbāmies, cik ātri vien bija iespējams, un izskrējām ārā. Un te nu mēs pašas savām acīm pārliecinājāmies, ka bērnu Maja mums bija teikusi patiesību.

Lūk, bija patlaban vislielākās pavasara vētras, un dienu iepriekš Morbakas ezerā bija jau izkusis un sadrumstalojies viss ledus; nekad ezers mums nebija licies tik skaists, kā pēc tam, kad tikko bija atsvabinājies no ledus. Ezera līmenis bija pacēlies līdz pat dambja malām, un viļņi bija diezgan stipri. No meža bija vēl pieplūdis klāt daudz ūdens, un vēl vienmēr tecēja tik stipra straume, ka mēs jau gribējām šeit uzstādīt mazo dzelzs fabriciņu, ko Juhans rotaļādamies bija no koka uztaisījis un ko līdz šim bijām novietojušas Veļas upītē.

Bet pagājušo nakti varbūt visu laiku bija gāzis lietus, un dīķis tā bija pārpildīts, ka ūdens bija pārrāvis dambi, ko pēdējā vasarā bija uzcēluši Parīzes Svens un Magnuss Engstrēms. Mēs bijām ļoti pārsteigtas, kad redzējām, ar kādu spēku bija rīkojies ūdens, jo daudzi lieli dambja akmeņi bija izrauti no savām vietām un aiznesti tālu uz lauka. Grants bija aizplūdināta vēl tālāk, un daži vītoliņi, ko tēvs bija iestādījis uz dambja, bija varbūt tagad jau Frīkena ezerā.

Šeit tagad bija pilnīgs posts un šausmas. Visa apkārtne, kur vakar vēl lepni bija rotaļājušies viļņi, tagad bija pilnīgi tukša un kaila. Dibenā bija palikuši vienīgi mālaini dubļi un šur tur pastarpām sīkas ūdenspeļķītes. Vienīgi ūdens vēl bija uzkrājies vairumā vecajā pīļu dīķī.

Tas tur gulēja mazs un apaļš savos vecajos drošajos krastos. Viņš nebija tagad ne lielāks, ne mazāks kā parasti, un mums likās, ka dīķis tagad it kā priecājas par ezera nelaimi un domā, ka nu viņš atkal atgūs savu agrāko godu un slavu.

Tomēr saprotams, ka tēvs nevarēja visu atstāt tāpat pa vecam. Par ezera ierīkošanu un izdaiļošanu viņš taču bija vairāk slavēts nekā par kādu citu savu izvesto darbu. Ērģelnieks pat bija viņu par to apdziedājis; visi radinieki bija ņēmuši lielu dalību pie šī ezera, un Hedberga kundze pat bija virs ūdeņiem saskatījusi zilo gaismu. Tātad tēvs bija gribot negribot spiests celt valni vēl reizi. No tā bija atkarīgs visas muižas gods.

Un, lai gan pavasara darbi ir ļoti steidzīgi, tomēr tēvs nevarēja mierīgi pie viņiem ķerties, iekams nebija savests kārtībā dīķa valnis. Ecēšanas un sēšanas vietā bija jāved akmeņi, māli un grants, bija jājauc, jāmaisa, jāber zemes, jāceļ valnis. Londonas Larss un Vīnes Magnuss tikai kratīja galvas par jaunajiem rīkojumiem, bet vecais Berlīnes Pērs, kas bija soms un saprata visus dabas noslēpumus, taisni pateica, ka te tikai velti pūloties, jo esot skaidri redzams, ka vecajā dīķī mīt kādas būtnes, kas katrā ziņā grib, lai viss paliktu tāpat, kā tas bijis no senseniem laikiem.

Bet valnis tomēr tika uzcelts un šoreiz nostiprināts arī ar velēnām, ne tā, kā pirmo reizi, tikai ar granti vien. Tad tika iestādītas visgarām valnim divas rindas vītolu, kuru saknēm bija vēl vairāk jānostiprina vaļņa pamati.

Tas bija grūts darbs, kas te bija ticis pastrādāts; jau pēc dažām lietus gāzēm dīķa ūdens līmenis bija atkal pienācīgā augstumā, un, kad augustā sabrauca viesi, Morbakas ezers atkal spīdēja un laistījās tāpat kā pērnajā gadā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Hedberga kundze šogad vairs neredzēja virs ezera zilgano fosfora spīdumu. Droši vien tas bija aizskalots kopā ar pavasara postījumiem.

Nākošā gadā, kamēr pavasarī kusa ledus, tēvs bija ļoti uzmanīgs. Katru dienu viņš apstaigāja visu valni un aplūkoja, vai tikai nav radušās kādas plaisas, pa kurām varētu sākt sūkties cauri ūdens. Un, tikko vaļņa ārējā pusē parādījās kaut piliens aizdomīgā ūdens, tēvs tūliņ sauca šurp ļaudis, kuri vēl un atkal nostiprināja valni ar akmeņiem, māliem un granti.

Un, ja kādreiz naktīs sāka līt lietus, tēvs tūliņ piecēlās, nogāja lejā pie ezera un palika tur par sargu, gadījumam, ja kaut kas notiktu.

Dīķa dēļ visā mājā valdīja liels nemiers. Neviens nejutās mierīgs un drošs, kamēr nepienāca vasara un nebeidzās visas pavasara vētras un citi negaisi.

Sīki bojājumi un labojumi varbūt bijuši valnī katru gadu, tomēr pilnīgi aizskalots tas vairs netika līdz tam gadam, kad tēvam iznāca gulēt uz slapjajiem palagiem un viņš saslima ar plaušu karsoni.

Mātei tad nepavisam neatlika laika domāt par dīķi un vaļņa plaisām. Un tajā gadā ledus izgāja diezgan agri; pienāca Lieldienas, un viss noritēja ļoti nelabvēlīgos apstākļos.

Taisni Lieldienu vakarā ienāca staļļu puisis un paziņoja, ka valnim drusku sūcoties cauri ūdens. Māte briesmīgi izbijās; viņa teica, ka tas esot pavisam nelāgi, un lūdza puisi, vai nevarot kādu atrast, kas mums varētu būt piepalīdzīgs.

Saprotams, ka tas nepavisam nebija iespējams, jo bija patlaban Lieldienas un ļaudis visās būdās bija sagādājuši sev degvīnu, un tagad neviens nelikās ne zinis par dīķi, kas tikai pirms pāris gadiem mākslīgi bija ticis ierīkots.

Tā nu ūdens varēja mierīgi strādāt tālāk visus svētkus, kā pats gribēja; un Lieldienu pirmdienā viss valnis atkal gulēja uz tīruma, tāpat kā pēdējo reizi. Un viss dīķa dibens izskatījās tukšs un izpostīts. Tikai vienīgi pīļu dīķis spīdēja un vizuļoja tikpat apaļš un drošs savos krastos kā sensenos laikos un likās ļoti aplaimots, ka nu ir atkal vienīgais kungs visā muižā.

Kad tēvs beidzot drīkstēja piecelties un dabūja zināt, ka valnis vēlreiz ir tik nelāgi sabrucis, viņš bija galīgi pārsteigts, un mēs jau baidījāmies, ka tikai viņš nesaslimst no jauna. Un, tikko viņš jau varēja pats sākt rīkot muižas darbus, viņa pirmais darbs bija celt valni pa trešam lāgam augšā.

Tēvs droši vien nebija priecīgs, ka viņam atkal jāņemas ar vaļņa celšanu. Patlaban bija visas rokas aizņemtas pavasara darbiem, un gājējiem bija galīgi apnicis tur mūžīgi rauties ar nevienam nevajadzīgo valni. Tomēr cits nekas neatlika; tēvs apgalvoja, ka muižas gods to prasot, lai Morbakas ezers tiktu uzturēts kārtībā. Pēc visām slavas dziesmām, ko tēvs bija dzirdējis, viņam likās pavisam neiespējami, ka būtu jāapmierinās tikai ar veco pīļu dīķi.

Tomēr iedomājieties tikai: kad viņš patlaban noņēmās ar algādžiem, veļot akmeņus un maisot granti, piebrauca krusttēvs Vahenfelds! Viņš bija dzirdējis par tēva saslimšanu un nāca tagad apraudzīt, kā viņam klājas.

Krusttēvs Vahenfelds apturēja zirgu, redzot, kā strādnieki īsti ceļ jauno valni, un viņš tikai galvu vien kratīja. Un, kad viņš iebrauca sētā, teica tēvam, pirms vēl nebija izkāpis no ratiem:

—Ja tu, Ērik Gustav, gribi tā strādāt, tad tev gan katru gadu atkal no jauna būs jāceļ valnis.

—Ak, tā, Vahenfeld, kā tu to īsti domā? — tēvs atbildēja. — Jā, tu jau no laika gala esi bijis ļoti gudrs.

—Tev nekad neizdosies uzcelt cik necik stipru valni, kamēr tu rīkosies ar vaļīgu granti, — krusttēvs Vahenfelds paskaidroja. — Tev grants ir jāsaber maisos, kā to dara, kad ceļ aizsargu skanstis karā.

Šim padomam tēvs arī paklausīja, un no tā laika mūsu dīķa valnis turas. Un mēs visi par to ļoti priecājāmies, jo katru pavasari drebējām vien, dzīvodami vienās bailēs, ka kuru katru dienu valnis varētu atkal sabrukt.

3

Drīz pēc tam, kad tēvam bija izdevies nostiprināt valni, viņš aizbrauca uz Stremstadi pie jūras, kur droši vien katru dienu domāja par savu Morbakas ezeru mājās. Un laikam viņš atrada savam ezeram ļoti daudz trūkumu, salīdzinot to ar Kategatu. Jo vismaz tēvs, tikko bija pārradies mājās, tūliņ atkal ņēmās ar vaļņu labošanu.

Un tūliņ no jauna tika sastādītas divas rindas vītolu un starp abām rindām ierīkots grantēts celiņš, lai mums būtu, kur piekrastē pastaigāties, tāpat kā Stremstades Laholmā. Un tēvs teica mums, bērniem, ka viņš ezera dienvidu galā uzcelšot paviljonu, tikko vītoliņi cik necik paaugsies, tad tur būšot pavisam skaisti. Un kad viņš būšot vecs, tad augustā sēdēšot paviljonā un mēnesgaismā noraudzīšoties, kā viņa stādītie koki atspoguļojas ezera ūdeņos.

Ak, man kļuva tēva patiesi žēl; vītoliņi jau nu gan auga arvien lielāki, bet cits viss, ko viņš gribēja izdarīt, lai padarītu ezeru skaistāku, viņam tomēr neizdevās.

Kad Dāniels ar Juhanu vasarās pārbrauca mājās, tad Dāniels pa lielākai daļai palīdzēja krustmātei Lūvisai kopt puķes. Viņš tās laistīja un ravēja kā īsts dārznieks, un krustmāte ļoti priecājās par viņa sniegto palīdzību. Bet Juhans atrod lielāku prieku, nodarbojoties ar galdnieka un dreimaņa darbiem; un, kad tēvs pārbrauc no Stremstades, Juhans piesola tam uztaisīt kaut ko tādu, ar ko varētu pabraukāties pa ezeru. Tēvs tur Stremstadē katru dienu bija braukājis pa ūdeņiem, un, salīdzinot tagad Morbakas ezeru ar Kategatu, viņam mūsu ezers likās par daudz niecīgs, kamēr te nebija laivas vai vismaz kādas peilītes, ar ko pabraukāties. Tādēļ viņš arī tūliņ piekrita Juhana priekšlikumam, lai mēģinot vien izvest savu nodomu. Un vispirmā kārtā Juhans pagatavoja plostu, četras olektis garumā un platumā. Zem plosta viņš nostiprināja četras tukšas alus muciņas, lai plosts nenogrimtu, ja uz tā saliktu smagāku kravu. Pēc tam viņš pagatavoja kaut ko līdzīgu tvaika mašīnai no veca ratiņa riteņa un krāsns juškas.

Juškai vajadzēja atrasties zem plosta par propelleru, bet ratiņa riteni vajadzēja nostiprināt plosta virspusē. Un pie riteņa stāvētu Juhans un to grozītu. Un tajā acumirklī, kad Juhans augšā pagrieztu riteni, apakšā, ūdenī, vajadzētu sākt darboties propelleram, un viss plosts tad šautos pa ūdeni uz priekšu, un Juhans varētu braukāt pa ezeru no viena gala uz otru, kā vien tikai vēlētos.

Mēs visi ļoti priecājāmies par šo Juhana izgudrojumu. Cik laimīgs viņš būtu, ja tā varētu braukāt pa ezeru. Un mēs jau spriedām, vai viņš ar laiku nekļūs par otru Jonu Eriksonu. Tomēr viņa aprēķinos laikam bija iezagusies kāda kļūda; lai kā viņš arī grieza savu riteni, tomēr plosts nekustējās ne no vietas. Un mūsu prieki izbeidzās.

Bet tur, Stremstadē, bez laivām un citādām braucamām ierīcēm bijis vēl arī kas cits, kas kustējies ūdenī. Tur bijušas vēl ari pīles un gāgas, un šai ziņā tēvs varēja mēģināt sacensties. Viņš aizrakstīja uz kādu vietu Rietumjetlandē, un kādu dienu Herestades piestātnē pienāca septiņas jaunas zosis, kuras staļļa puisim bija jāpārved mājās. Un katrs redzēja, ka tās patiesi bija ļoti skaistas zosis. Viņas vairs nebija mazas, bet jau gandrīz pavisam pieaugušas. It sevišķi nopriecājās krustmāte Lūvisa, jo tagad Morbakā atkal būšot zosis, tāpat kā viņas vecāku laikā. Un saimniece mums stāstīja par kādu zostēviņu, kas vēl tajā laikā, kad Raklica kundze te Morbakā, valdīja, bija pavasarī aizlaidies līdzi mežazosīm, bet rudeni atkal atgriezies kopā ar sievu un deviņiem jau pieaugušiem zoslēniem. Mums, bērniem, šīs atvestās zosis ne visai labi patika, jo nebija baltas, bet pelēkraibas; tomēr lielie apgalvoja, ka tas neko nekaitot, jo tās taču esot labas sugas zosis. Kādu nedēļu zosis noturēja ieslodzītas laidara aizgaldā, lai pierastu un vēlāk neapmaldītos, kad izlaidīs ārā. Astotā dienā viņas izlaida ārā, un tās varēja brīvi staigāt apkārt. Viņas bija kārtīgas un labi audzinātas zosis, neskraidīja nevienam pakaļ un neraustīja aiz drēbēm, kā to parasti dara zosis; bet, tikko viņas izlaida brīvē, tūliņ aizsteidzās uz tuvāko lauku un sāka plūkt zāli, it kā būtu govis vai aitas.

Mēs, bērni, nemaz nevarējām sagaidīt, kad viņas dosies ezerā peldēt. Tomēr līdz ezeram bija patālu, un tādēļ tēvs teica, lai zosis pirmajā dienā paliekot tepat saimniecības ēku tuvumā un pamazām pierodot pie apkārtnes. Bet rīt jau jūs tās varēsiet aizdzīt uz Morbakas ezeru, lai viņas tur krietni izpeldas, teica tēvs.

Bet mums Morbakā netālu no laidara bija arī vēl mazs dīķītis, kur padzeras govis, garām iedamas, atgriežoties no ganībām. Un mēs bijām tik nepacietīgas, lai dabūtu redzēt, kā mūsu jaunās zosis peld, ka iedrošinājāmies dzīt viņas tur iekšā. Mēs bijām cerējušas, ka katra zoss būs laimīga pat par vismazāko ūdens peļķīti un tūliņ steigšus metīsies iekšā. Bet šīs zosis nepavisam negribēja iet ne mazā dīķīša tuvumā. Te nu mēs savā starpā nospriedām, ka šīs zosis ir par daudz smalkas un izlutinātas un negrib iet tādā lāmiņā nemaz iekšā. Rīt, kad viņas peldēs skaistā, tīrā ezerā, tad lieta būs pavisam citāda.

Un otrā dienā mēs aizdzinām zosis pie pareizā ezera. Tomēr mūsu smalkās zosis ari tagad negribēja saprast, cik daudz pārāks tomēr ir ezers, salīdzinot ar netīro lāmiņu tur, laidara sētā. Viņas skraidīja gar ezera malu, gādzināja un plūca zāli; tā viņas apgāja apkārt visam Morbakas ezeram, bet uz ūdeni pat nepaskatījās, jā, viņas pat neiebāza knābjus ūdenī, lai pašas kaut drusciņ nodzertos.

Krusttēvs Šensons mēģināja lietu izskaidrot tā, ka šīs zosis varbūt ir uzaugušas tādā vietā, kur nav bijis atklāta ūdens, un tā viņas vēl kā mazi zoslēni nemaz nav iemācījušās peldēt un tādēļ tagad varbūt arī nemaz nezina, ka viņas ir ūdensputni.

Mēs mēģinājām zosis pieradināt pie ūdens un metām graudus un maizes gabaliņus ūdenī, lai zosis peldētu šiem gardumiem pakaļ; tomēr nē, šīs zosis manījās, kā tikai atkļūt tālāk nost no ūdens. Viņas baidījās no ūdens vēl vairāk nekā tītari.

Un tad es atceros, ka mēs, visi bērni, zēni un meitenes, cik vien Morbakā bijām, sastājāmies zosīm visapkārt un dzīšus dzinām viņas ezerā. Un, kad zosis redzēja, ka citas izejas nav, kā glābties no ūdens, viņas izpleta savus mazos spārniņus un lielās nāvesbailēs laidās pāri ūdenim uz ezera otro krastu. Ak, cik laimīgas viņas tad bija, ka izglābušās no drošas noslīkšanas, jo viņas nepavisam neprata peldēt. Varēja gan teikt, ka tēvam nelaimējās padarīt skaistāku ezeru un tā apkārtni, un par to varēja viņu tikai nožēlot.

Tomēr tēvs nav tāds, kas tik viegli padodas.

Viņš varbūt domāja, ja jau tam neizdodas ezerā iedabūt ne laivas, ne ūdensputnus, kas tur peldētu pa ūdens virsu, tad varbūt palaimēsies ar ko citu, kas sakustinās ūdens apakšu un ienesīs dzīvību tur.

Tādēļ viņš uzdeva pāris zēniem, kas dzīvoja Gordšes muižas tuvumā, lai viņi tam saķerot dzīvas zivtiņas. Un katru svētdienu, kad zēni bija brīvi no skolas darbiem, viņi nesa tēvam lielus podus, kuri bija pilni dzīvām raudām un dzīviem asariem. Un tēvs lēja podus ārā ezerā, un pēc tam mēs stāvējām ar tēvu visu nākošo nedēļu un metām zivtiņām maizes drupačas ezerā.

Tomēr, cik tas bija savādi: lai gan tēvs katru svētdienu ielēja tik daudz zivtiņu ezerā, mēs taču viņas nekad neredzējām. Nekad viņas neparādījās ūdens malā, nekad viņas nelēkāja uz ūdens virsmas, lai ķertu sīkos knislīšus, kā zivis to mēdza darīt krēslā. Nē, mūsu zivis pazuda uzreiz. Bet nobeigušās ari viņas nevarēja būt, jo tad peldētu apkārt pa ezera virsmu.

Un tad tēvam ienāca prātā, ka zivis varbūt aizpeld pa notekas grāvi, un tādēļ viņš tur aizlika priekšā tādu sietu, ka ūdens gan varēja notecēt, bet zivis cauri nevarēja izpeldēt.

Un kad nākošā svētdienā zēni atnesa no Hegberga kalna ganībām savus asaru un raudu podus, aizsargsiets jau bija nolikts savā vietā, un tēvs tagad zināja, ka viņa zivtiņas nekur vairs neaizpeldēs. Tomēr šis prieks nevilkās ilgi, jau otrā rītā ezera virsmā peldēja daudz mazu beigtu zivtiņu. Cik bēdīgi bija noskatīties uz bālajām, uzpūstajām zivtiņām, kas gulēja ūdenī ar vēderiņiem uz augšu. Un kad padomāja, kā viņas vēl vakar kustināja spuras un jautri un veseli peldēja apkārt, tad gribējās tīri vai raudāt.

Un mēs, bērni, jau spriedām savā starpā, ka šoreiz nu gan būs diezgan, jo liekas, ka mēs savā ezerā zivis nekad neieaudzēsim.

Bet jau pēc pāris dienām mēs dzirdam tēvu prasām Parīzes Svenam, vai viņš te kaut kur mežā nezinot kādu dīķi, kur atrastos karūsas, jo viņš, Svens, te esot daudz klaiņojis apkārt pa tavējiem mežiem. Parīzes Svens kasa galvu un pārdomā, beidzot saka: kad viņš vēl bija mazs puika, tad kādreiz ar tēvu esot zvejojis karūsas kādā meža ezerā Gordšes kalnos. — Mēs viņas neķērām ar makšķerēm, — viņš teica, — bet ar maizes abru, kuras dibenam bija piespiesta drusku mīkla; un tikko mēs abru iešāvām ūdenī, tā acumirklī bija zivju pilna. Tās bija prāvas zivis un spīdēja kā zelts, tikai nebija visai lāgas ēšanai. Kad mēs viņas pārnesām mājās, māte gandrīz negribēja ne vārīt; viņa teica, ka šīm zivīm esot mālu garša, un tur viņai bija taisnība.

Bet nākamā svētdienā tēvs sūtīja Parīzes Svenu, lai viņš uzmeklējot Gordšes kalnos šo ezeru un sazvejojot karūsas mūsu ezeram. Svens patiesi paņēma līdzi abru un gabaliņu mīklas, un arī misiņa trauku, kurā lai zivis pārnestu mājās.

Un tas viss notika slepeni. Man liekas, ka ne māte, ne krustmāte Lūvisa nezināja, kas Svenam ticis uzdots. Mums, bērniem, gan tēvs bija uzticējis šo noslēpumu.

Visu svētdienu mēs uztraukti gaidījām, tomēr Svens kā nenāca, tā nenāca. Mums likās, ka viņš nav atradis agrāko karūsu dīķi, tādēļ atmetis visam ar roku un pārgājis tieši uz savām mājām.

Pirmdienas rītā pulksten piecos Parīzes Svens kā parasti ieradās darbā. Viņš devās tieši laidarā un palīdzēja kalponēm pie govīm, kamēr tās aizdzina ganībās. Par karūsām viņš neteica nevienam ne vārda.

Kad tēvs bija paēdis brokastis, arī viņš izgāja laidarā un satika te Parīzes Svenu dzenam ķerru.

—Nu, Sven, vai neatradi vis karūsu dīķi? — tēvs ieprasījās.

—Kaut jods parautu, — atbildēja Svens. — Es viņu atradu gan, bet man visa svētdiena aizgāja, pa mežu vien dauzoties.

—Nu, tā, bet vai tu karūsas arī noķēri?

—Nē, cik necik derīgas gan nevienas. Abrā sanāca tikai vismazākās un apēda mīklu. Lielās varbūt gulēja ezera dibenā saldā miegā.

—Un tu neturēji pūliņu vērtu paņemt mazās līdzi? — iejautājās tēvs.

—Nē, līdzi ņemšanai tur gan nebija nevienas, — Svens noteica.

—Tā, tā, bet kur tad palika trauks un maizes abra?

—Tos es atstāju puišu istabā, kad šorīt ierados darbā.

Un tēvs laikam nodomāja, ka viņu vajā ļauns liktenis visos viņa ezera labajos nodomos, tomēr viņš palika tikpat mierīgs kā parasti. Viņš iedeva Parīzes Svenam dālderi par viņa pūlēm un lika mums, bērniem, no puišu istabas aiznest atpakaļ uz virtuvi maizes abru un misiņa trauku.

Kad mēs nonācām puišu istabā, mēs tur atradām misiņa trauku, bet tas vēl bija ūdens pilns, un ūdenī mudžēja daudz mazu sīku un ļoti skaistu dzeltenu zivtiņu.

Saprotams, ka mēs tūliņ aizskrējām pie tēva un parādījām viņam zivtiņas. Viņš bija ļoti priecīgs par zivtiņām. Jā, tās jau esot karūsiņas, viņš teica. Bet kādēļ Svens negribēja teikt, ka viņš tomēr zivtiņas atnesis, to mēs neviens nesapratām. Tēvs paskaidroja, ka Svenam vienmēr esot tāda savāda galva.

Pēc tam mēs izlējām zivtiņas ezerā; tikai vienīgi tēvs un mēs, bērni, zinājām, ka tagad mūsu ezerā ir zivis; un tēvs pieteica, lai nevienam par to neko nesakot.

— Redzēsim, kas tur iznāks tālāk, — viņš teica.

Siets vēl vienmēr bija notekas grāvim priekšā, tā, ka karūsas aizpeldēt projām nevarēja. Tomēr mēs baidījāmies, ka ar šīm zivtiņām neiziet tāpat kā ar Gordšes ezera raudām un asariem. Tomēr otrā rītā nevienu no mazajām zivtiņām neredzējām nobeigušos ūdens virsū.

Pāris reizes nedēļā tēvs mūs paņēma līdzi klētīs, kur mēs sabērām priekšautiņos rudzu graudus, lai mestu tos ezerā zivtiņu barošanai. Tomēr nekad mums neizdevās nevienu zivtiņu redzēt, un tā mēs bijām gandrīz pārliecināti, ka viņas kaut kādā ceļā tomēr ir iztikušas ārā no ezera un aizpeldējušas projām. Taču mēs izpildījām visu, ko mums tēvs lika darīt ar graudiem.

Dažreiz tēvs pie pusdienu galda bija saīdzis, jo viņš teica, ka tam apnicis ēst katru dienu vai nu cūkgaļu, vai liellopu gaļu.

— Padomā tikai, — viņš teica krustmātei Lūvisai, — Šensons tur, Karlstadē, dzīvo tikai akmenssviediena tālumā no Klārupes, un viņam katru dienu galdā ir zivis.

To viņš teica tikai tādēļ, ka pats ļoti mīlēja zivis. Tomēr krusttēvs Šensons sabijās, ka krustmāte Lūvisa varētu sākt domāt, ka viņš nav mierā ar Morbakas ēdieniem, tādēļ viņš ar kādu joku gribēja sarunas novadīt uz citu pusi.

— Ar zivju ēšanu mums gan būs jānogaida, kamēr varēsim sākt makšķerēt Morbakas ezerā, — viņš teica.

Tagad tēvs vairs neteica ne vārda, jo par karūsām nevajadzēja zināt ne krustmātei Lūvisai, ne krusttēvam Šensonam.

Tomēr visu laiku, kamēr ezers neaizsala, mums, bērniem, vajadzēja nest rudzu graudus un bārstīt ūdenī zivīm. Un vēlāk, kad jau viss bija aizsalis, tēvs katru dienu gāja uz ledu un vēroja, vai nav aizsaluši arī nelielie āliņģi, lai karūsas varētu elpot.

Kad bija pagājusi ziema un pienākusi atkal vasara, tēvs mūs atkal veda līdzi klētī un pildīja mūsu priekšautiņus rudzu graudiem, kas mums bija jābārsta ezerā. Un tā mēs turpinām jau vairākus gadus. Tomēr neesam vēl redzējuši nevienu zivs astīti, un mums liekas, ka tas taisni ir grēks, ka velti izbārstām tik daudz graudu; taču mēs to darām bez kurnēšanas.

4

Iedomājieties tikai, šodien ir tēva dzimšanas diena, un mēs nezinām, ko iesākt! Jansons, kas bija aizsūtīts uz piestātni, lai pārnestu Karlstadē pasūtīto lasi, pārnāca atpakaļ ar zinu, ka tvaikonis nav atvedis nekādas zivis.

Saimniece, krustmāte Lūvisa un māte ir galīgi uztrauktas, jo nezina, kā līdzēties. Viņas ir pavisam nesaprašanā, ko darīt, un ir spiestas par šo nelaimi ziņot arī tēvam, kurš ar krusttēvu Šensonu sēž ārpusē uz trepēm.

— Mums ir jāpagatavo svētku mielasts kādām simts personām, — sūdzas krustmāte Lūvisa, — bet mēs neesam saņēmušas pasūtīto lasi.

— Kā tu domā, vai nebūtu labāk, ja mēs aizsūtītu uz Gordši un palūgtu, lai viņi mums aizdod pāris līdaku no savas zivju kastes? — liek priekšā māte.

— Laikam gan mēs citādi nevarēsim izgrozīties, — piekrīt arī krustmāte Lūvisa, — bet tā nu gan ir kauna lieta, ka mums nav nekā cita, ko likt galdā, kā tikai pāris izbadējušās līdakas no svešas zivju kastes.

— Jā, tagad gan būtu īsti vietā dažas zivis tepat no Morbakas ezera, — iemet arī krusttēvs Šensons.

Dzirdot šos vārdus, tēvs vairs ilgāk nevar noturēties. Tagad ir pienācis īstais acumirklis, lai atklātu savu noslēpumu.

— Esi gluži mierīga, Lūvis, — viņš saka. — Vakariņās mums būs pašu zivis, un pēc stundas viņas mums jau būs rokā.

Tēvs uzliek galvā platmali, tad pasauc Dānielu ar Juhanu un aizsūta viņus ar kādu uzdevumu pie mācītāja Lindegrēna.

Un mācītājam Lindegrēnam nav lielāka prieka par zivju ķeršanu, to mēs visi zinām ļoti labi. Abi brāļi ir bijuši ar viņu vairākas reizes visai tālu projām uz zveju; tikai mēs nesaprotam, kā viņš mums varētu izpalīdzēt, viņam droši vien zivju nebūs krājumā. Pirms nākošā rīta viņam nav iespējams dot mums zivis, un tad jau svētku mielasts sen būs beidzies.

Bet pēc kāda brīža mēs redzam, ka mācītājs Lindegrēns nāk ar abiem zēniem pa ceļu šurpu uz mūsu pusi. Abi zēni stiepj visai prāvu satītu tīklu, bet mācītājs pats ir uzņēmis plecos pamatīgu dukuru.

Un viņi nenāk šurp pie mums, bet paliek stāvot pie ezera. Tad mēs steidzamies visi turp, saprotams, ka nāk līdzi arī mūsu viesi, cik jau tagad ir atbraukuši: Hammargrēeni, Afcēliusi, Hedberga kundze ar visām māsīcām.

Mācītājs Lindegrēns ir nostājies ziemeļaustrumu stūrī pie laipām un mērc dukuru ezerā. Viņš to velk pa ūdeni uz vienu un otru pusi, bet, kad izceļ no ūdens, tas ir vienmēr tukšs.

Un visi viesi ir vienisprātis, ka viņi to tā arī esot sagaidījuši, jo kādas gan zivis varētu būt šai dīķī?

— Te jau tikai ir vardes, — ieteicas krusttēvs Šensons.

Tomēr mācītājs Lindegrēns vēl nemitējas. Viņš attin lielo tīklu, un Juhans ar Dānielu noaun kājas un aiziet ar tīklu gar ezera galu. līdz otram krastam. Tad viņi nospiež tīkla spārnus ūdenī un velk kādu gabaliņu pa ezera dibenu.

Jā, tagad ūdenī rodas dzīvība. Tur sāk burbuļot, it kā vārītos; ir dzirdama šņakstēšana, it kā lieli zvēri tur apakšā šaudītos šurpu un turpu. Un pēkšņi iešļakstās ūdens un liela, dzeltena, zeltaini vizuļojoša zivs uzlec gaisā.

Tagad mācītājs Lindegrēns klust tik steidzīgs, ka vairs nespēj novaldīties. Viņš pasauc klāt arī Dānielu ar Juhanu un paceļ tīklu virs ūdens. Un, lūk, tīklā ir zeltaini vizuļojošas zivis cita pie citas. Liekas tīri tā, it kā viņi būtu izzvejojuši dzīvus zelta gabalus.

— Ko tu tagad teiksi, Šenson? — iejautājas tēvs. — Man liekas, ka šīs zivis varēs ēst.

Un mācītājs Lindegrēns stāv varens un lepns, bet vēl laimīgāks ir priekā starojošais tēvs. Tagad viņš dabū gandarījumu par daudzajām nepatikšanām un asajām piezīmēm. Tagad viņam atkal novēl laimes un slavē tāpat kā tai laikā, kad tikko ezers bija izrakts un viņu nodēvēja par Fosforesku.

Bet krustmāte Nana Hammargrēna un krustmāte Georgina Afcēliuse stāv drusciņ iesāņus no citiem un sarunājas savā starpā, kamēr zivis ņem ārā no tīkla. Viņas mani vai nu neredz, vai arī domā, ka tāda skuķe taču vēl neko nesaprot, kādos ieskatos parasti ir visi lielie.

—Vai tu zini, Georgina, — ieteicas krustmāte Nana, — es nemaz nepriecājos par šīm zivīm. Agrāk, kad atbraucām Morbakā, Gustavs mums ar tādu dedzību izrādīja savā saimniecībā visus jauninājumus un uzlabojumus. Te viņš bija piepircis jaunus gabalus klāt savas muižas palielināšanai vai arī uzcēlis jaunas ēkas, vai paplašinājis dārzu, vai sastādījis ozolus un piramīdu papeles. Tad vienmēr varēja redzēt ko derīgu un skaistu, bet tagad visas valodas grozās tikai ap šo garlaicīgo dīķi.

—Es tev gribu ko teikt, Nana, — atbild krustmāte Georgina. — Luīse ir lielās rūpēs par Gustavu. Viņa saka, tas neesot vairs īsti vesels no tā laika, kad viņam bijis plaušu karsonis; viņš tagad esot pavisam pārvērties.

—Jā, viņš neparasti ātri ir kļuvis arī sirms, — piebilst krustmāte Nana.

—Un arī noliesējis viņš ir.

—Bet kāds sakars ir viņa slimībai ar šo dīķi?

—Jā, redzi, Luīse ir tajās domās, ka Gustavam pēc slimības vairs neesot spēka nodarboties ar īsto saimniecību. Tomēr ar kaut ko viņš gribot nodarboties, lai pašam būtu pārliecība, ka viņš ko dara. Un tā nu viņš ir ķēries pie šī dīķa.

—Mans nabaga brālis! — nopūšas krustmāte Nana.

Cik nelaimīga es esmu, ka man šādas lietas jādzird tieši septiņpadsmitajā augustā, kad visi parasti esam tik laimīgi. Mana sirds kļūst tik grūta un sāk pat sāpēt. Un droši vien viņa sāpēs, kamēr vien es dzīvošu.

Agripa Prestbergs

Un tagad viņi dejo ēdamistabā, bet man tā sāp sirds vēl no priekšpusdienā dzirdētā, ka es nespētu dejot, kaut mani arī uzaicinātu. Deju vietā esmu nostājusies ārā, lapenē pie mājas vārtiem, kur vecākie kungi ar savām groka glāzēm nosēdušies ap lielu apaļu galdu, un klausos, ko viņi viens otram stāsta.

Nezinu, kādēļ viņi iesākuši runāt par veco klaidoni Agripu Prestbergu, kurš katru pavasari šeit ierodas, lai izlabotu mūsu virtuves pulksteni. Ir daudz interesantāk dzirdēt nostāstus par ievērojamiem cilvēkiem, kuri dzīvojuši viņu jaunības dienās, bet ja jau nu ir iesākuši stāstīt par Prestbergu, tad labu laiku par citu nevienu nerunās.

Ir savādi, ka visiem kungiem Agripa Prestbergs diezgan labi patīk. Man patiesi uznāk bailes, kad vien es viņu ieraugu, jo viņam ir liels deguns ar trim līkumiem, izspūrusi bārda uz visām pusēm kā cūkas sari un ļaunas, dzeltenas čūskas acis. Nekad viņš neteiks nevienam laipnu vai pieklājīgu vārdu, bet vienmēr trokšņo un lādas, lai kur arī būtu. Man viņš ļoti atgādina vecu vilku.

Prestbergs apgalvo, ka viņš bijis Vermlandes medniekos par bundzinieku, un droši vien tēvs viņu tādēļ ieskata par savu vecu karabiedru un ir vienmēr pret viņu labs. Tēvs, tāpat kā mēs visi, ļoti labi zina, ka viņš itin neko nesaprot no pulksteņu labošanas, tomēr atstāj viņu pie mums vairākas dienas, lai viņš nodarbotos ar virtuves pulksteņa izlabošanu.

Lūk, krustmāte Lūvisa nekad nelaiž Prestbergu klāt virtuves istabas pulkstenim, un māte ir pieteikusi, ka viņš ēdamistabas pulkstenim nedrīkst ne virsū paskatīties, bet lai rīkojas ap virtuves pulksteni, kuru viņš jau tā kā tā ir samaitājis un kas vairs nemaz neiet. Ja tad Prestbergs pavasaros ierodas un prasa darbu, tad tēvs viņam atkal dod rokā visu laiku stāvošo virtuves pulksteni. Prestbergs viņu atkal izārda pa atsevišķām daļām, iesmērē ar nagu taukiem, vīlē un kaļ ar āmuru ritentiņus un tad saliek atkal visu kopā. Šo darbu viņš velk vismaz trīs dienas, un visu šo laiku instrumenti un smēres ir izsvaidīti pa visu virtuvi, kamēr saimniece un kalpones to vairs nevar izturēt. Kad viņš beidzot ir gatavs un pulksteni jau piekāris pie sienas, tad arī vēzeklis tik ilgi kustas no vienas puses uz otru, kamēr Prestbergs ir aizticis līdz lielceļam. Tad pulkstenis atkal apstājas, un neviens par viņu neliekas ne zinis, kamēr Prestbergs nākamā pavasarī atnāks viņu labot.

Tomēr ne vien tēvs labprāt ieredz Prestbergu, bet tā pret viņu izturas arī visi citi Austrumemtervīikas kungi, kā var dzirdēt no nostāstiem par viņu; krusttēvs Oriels, krusttēvs Hammergrēns un citi viesi atsaucas par viņu visai labi.

Tikai viņi atkārto vecus un parastus Prestberga stāstus, ko esmu jau dzirdējusi neskaitāmas reizes.

Reiz Prestbergs bija dzīvojis mazā būdiņā pie Austrumemtervīkas baznīcas, bet tur izturējies tik neganti pret savu sievu, ka ļaudis baidījušies, vai tikai viņš to nenositīšot. Un visļaunāk viņai klājies taisni ap Ziemsvētkiem, kad katrā vietā varējis dabūt degvīnu dzeršanai. Tad Šulstrēmu kungiem kļuvis ļoti žēl Presberga sievas — Šulstrēmu veikals atradies blakus Prestberga būdai — tā, ka viņi nosprieduši sagādāt nelaimīgajai sievietei vismaz mierīgus Ziemsvētkus. Šulstrēmi likuši atsaukt pie sevis Prestbergu pašā svētku vakarā un parādījuši tam biezu vēstuli ar lielu zīmogu virsū. Un zem zīmoga bijusi piestiprināta arī spalva, kas nozīmējot, ka vēstule esot ļoti steidzama. Šulstrēmu kungi teikuši, ka viņam kā valsts kalpotājam vēstule esot steidzīgi jānogādā pēc uzdotās adreses kapteinim Belfragam Karlstadē. Laiks bija šausmīgi slikts, tā, ka Prestbergs atgriezās mājās tikai trešās svētku dienas vakarā. Bet tad jau viņš bija arī dabūjis zināt, ka vēstulē cits nekas nav bijis iekšā kā tikai salmi un zāģu skaidas. Un kas viņam visvairāk ķērās pie sirds, bija tas, ka viņš bija ļāvis Šulstrēmu kungiem sevi piemuļķot. Un pēc tam viņš vairs nemaz negribējis palikt dzīvot Austrumemtervīkā. Vēlāk viņš pa lielākai daļai uzturējās Sunnē, kur viņš staigājis apkārt pa pārdotavām un veicis visādus sīkdarbiņus, kādi pagadījušies.

Tad Austrumemtervīkas kungi vēl stāstīja, kādu savādu dzīvokli Prestbergs sev ierīkojis. Viņš samangojis visādus pussatrunējušus baļķus un dažādus dēļu galus, kas šur un tur bijuši nosviesti zemnieku mājās. No šiem koku gabaliem viņš sev pagatavoja plostu, kuru novietoja Frīkena ezerā. Pēc tam viņš uz plosta uzcēla nelielu mājiņu, kurā varēja vasarā uzturēties. Mājiņai netrūka ne grīdas, ne jumta, ne loga, ne durvju; bija ietaisīta arī plītiņa, novietota gulta un galdnieka sols. Mājiņas priekšā ir

tik daudz brīvas vietas, ka Prestbergs tur var nosēsties un izmakšķerēt zivis no Frīkena ezera pusdienu tiesai. Pie plosta ir arī piesieta peilīte, tā, ka viņš katru brīdi var pārbraukt uz krastu, kad tikai viņam iegribas. Pie tam viņš arī visu savu māju var kurā katrā laikā pārvietot uz citurieni: ja viņam vairs nepatīk palikt austrumu pusē, viņš var savu plostu pārbraukt rietumu pusē, ja apnīkst tur, var irties atkal atpakaļ agrākajā vietā. Un reiz, kad tvaikonī braucu uz Karlstadi, es redzēju Prestberga mājiņu kādā ļoti jaukā piekrastes ielokā, tā, ka man viņa dzīve likās ļoti jauka. Man pat pašai iegribējās, kaut es varētu tādā mājiņā kādu laiku padzīvot. Ērģelnieks Melanocs ir izgudrojis ļoti jauku vārdu viņa mājiņai, viņš to sauc „Mozus". Un, kad citi viesi to dzird, viņi sāk skaļi smieties un krata galvas.

— Bet, Melanoc, bet, ērģelnieki — viņi sauc. — Kā ērģelnieks un tautskolotājs var nākt uz tādām bezdievīgām domām? Ko par to teiks klātesošie mācītāji?

Tomēr ērģelnieks nepavisam neapmulst.

—Es jums ko teikšu, mani kungi, — viņš saka. — Prestberga Mozus ir patiesi jauka mājiņa, kad viņa tur guļ ezera ielokā un atspoguļojas ūdenī. Pat Ēģiptes ķēniņa meitai tā varētu iepatikties. Un visa apkārtne var būt lepna uz šo mājiņu. Pagājušajā vasarā atbrauca pat kāds Vermlandes avīzes līdzstrādnieks, kas uzzīmēja visu plostu un uzrakstīja par to veselu ievadrakstu.

—Prozit, Melanoc! — iesaucas tēvs. — Nepalaidies šiem Stokholmas kungiem! Aizstāvies! To jau tu proti.

Tēvs paceļ savu glāzi un piesit ar ērģelnieku; viņš ir par ērģelnieku ļoti labās domās un vienmēr saka, ja viņš savā laikā būtu varējis tik daudz mācīties kā mūsdienu jaunieši, tad viņš jau sen būtu izgudrojis gaisa mašīnu un jau sen uzlaidies mēnesī.

— Ja nu mēs par Mozu esam iesākuši runāt, — saka ērģelnieks, — tad es varbūt jums drīkstēšu pastāstīt kādu gadījumu, kas notika pirms septiņiem vai astoņiem gadiem.

Jā, saprotams, lai tikai ērģelnieks stāstot vien. Un man arī tas ļoti patīk, jo nu viņš varbūt atklās kādu Prestberga stāstu, ko es vēl nebūšu dzirdējusi.

—Nezinu, kā tas nācās, — iesāk ērģelnieks, — bet varbūt lielā slava, ko bija guvusi viņa Mozus mājiņa, bija sagrozījusi vecajam Agripam galvu, tā, ka viņš bija kļuvis augstprātīgs un apņēmies to nokrāsot sarkanu. Viņš staigāja apkārt pa zemnieku mājām un lūdza sarkanu krāsu, krāsu trauku un sareni. Un kādā jaukā dienā viņš jau savārīja sarkano krāsu. Viņa mājiņa patlaban atradās Sunnes prāvesta muižas tuvumā, tieši pie piestātnes tilta, un tā varēja redzēt katrs, kas brauca tiltam pāri, kas viņam nodomā, un to viņš laikam tīšām tā bija ierīkojis.

—Ak, tā, šo stāstu es zinu, — ieteicas tēvs, un var redzēt, ka viņš jūtas vīlies. — Vai nevarat stāstīt ko citu?

Tomēr ērģelnieks neļaujas apmulsināties ar šo tēva jautājumu un turpina tālāk.

— Es jau pirmīt teicu, ka neviena Ēģiptes princese nebūtu apsmādējusi šādu mājiņu, un man jāliecina arī par sevi, ka es nebūtu apsmādējis Tomēr vislabākie draugi un apbrīnotāji taču ir bērni. Tikko viņi to ierauga vēl tālu ezerā, viņi sapulcējas krastā un ar lielām ilgām noraugās, jo iet pie viņa klājā tie vairs neuzdrošinās. Un tagad, kad mājiņu krāsoja sarkanu, viņi bija sapulcējušies pie steķiem un uzmanīgi nolūkojās.

—Bet tagad nu gan pasteidzieties ar savu stāstu, — atgādina tēvs. — Ir pats vēlākais laiks, kad arī mums jādodas lejā aplūkot raibos lukturīšus.

—Jā, redziet, leitnanta kungs, — turpina Melanocs, — un taisni kā par nelaimi, kamēr Prestbergs vēl uzcītīgi raujas ar mājiņas krāsošanu, atsūta viņam pakaļ Rīsteda kungs, Lerbrūkalna pārtikas veikala īpašnieks, lai šis iznēsājot pa draudzi un pārdodot viņa zivis. Un lieta bija ļoti steidzama, jo Rīstedam tai rītā bija laimējies saķert tik daudz zivju, ka viņš pats nezināja, kā tikt no viņām vaļā, jo diena bija karsta un zivis varēja viegli sabojāties. Lai gan Prestbergam bija jāsteidzas ar krāsošanu, tomēr Rīstedam viņš neuzdrošinājās atteikt, jo ziemā tas bija galvenais pārtikas veikals, kur viņš varēja ko dabūt uz parāda. Tādēļ viņš atlika sareni sānis, aizairēja krastā un aizsteidzās pārdot zivis.

—Tomēr papriekš viņš taču aizdzina bērnu baru projām? — ieprasījās krusttēvs Oriels.

—Lūk, tas ir tas āķis. Bērnus viņš tomēr nebija aizdzinis. Viņš laikam domāja, ka bērni vēl no agrākajiem laikiem no viņa tā baidījās, ka viņi neuzdrošināsies tuvoties viņa īpašumam. Pats par sevi saprotams, ka bērni jutās vīlušies: viņi tik nepacietīgi bija gaidījuši un cerējuši, ka jau pirms vakara visa mājiņa būs nokrāsota sarkana, bet tagad nu viss izčūkstēja vējā. Un pēc kāda brīža viens no bērniem ieķērcās kā nelaimes putns, vai nederētu Prestbergam palīdzēt viņa mājiņas nokrāsošanā. Un, tas nemaz nebija ļauni domāts; bērniem mājiņa tā patika, ka viņi to ātrāk gribēja redzēt gatavu un pilnīgi skaistu. Un kad viņi jau tā īsti bija iejutušies darbā, tad nevienam arī vairs negribējās lieki zaudēt laiku, bet visi steidzīgi aizskrēja uz mājām, lai sameklētu otas. Dažās vietās viņiem tās varbūt deva ar labu, citur varbūt paņēma tāpat paslepus, tomēr fakts ir tas, ka daudzi atgriezās ar otām. Arī sadabūt laivu pārbraukšanai uz plostu nenācās grūti. Un tad sākās sarkanās krāsas pielietošanas darbs.

Kamēr ērģelnieks vēl stāsta, mums paskrej garām Juhans ar Dānielu un Teodors Hammargrēns ar Ernestu Šensonu, tātad dejošana tagad ir beigusies un tūliņ sāks aizdedzināt raibos lukturīšus. Vesels bars jaunu meiteņu un zēnu, kuri tagad vairs nevar dejot, ienāk lapenē un paliek stāvam, lai noklausītos, ko stāsta ērģelnieks. Un visi gaida, ka iznāks ļoti jautrs stāsts, kur būs ko pasmieties, izņemot tēvu, kam labāk patiktu, ja Melanocs ātrāk beigtu.

—Sākumā bērniem nepavisam nebija nekāda ļauna nolūka, — ērģelnieks turpina. — Bērni krāsoja ar lielu aizraušanos, un mājiņa, kas nebija visai liela, bija drīz vien gatava. Kad nu bērni bija nokrāsojuši mājiņu, sākot no jumta līdz pat apakšai, sarkanu kā rozi, bērniem krāsošana tā iepatikās, ka viņi gribēja krāsošanu vēl turpināt. Un arī krāsas bija savārīts tik pamatīgi, ka būtu pieticis pat lielas divstāvu mājas nokrāsošanai, un arī otu viņiem bija pietiekoši daudz. Kas pats savās jaunības dienās ir palīdzējis pie krāsu darbiem, tas sapratīs gan, ka tāds krāsošanas prieks pārņem darba darītāju, ka tam gribētos triept virsu krāsu uz visa, ko vien redz.

—Man liekas, ka ir visai daudz runāts, lai attaisnotu bērnus, ka varētu sākt turpināt īsto stāstu, — ieteicās tēvs.

—Jā, — piekrita ērģelnieks, — var jau būt, ka man iznāk attaisnošana bērniem, bet tas ir nepieciešami. Nākošais, ko viņi nokrāsoja sarkanu, bija pats plosts, uz kura atradās mājiņa, un tā taču pati par sevi bija nevainīga lieta. Pēc tam nokrāsoja jumtu un skursteni, un arī tas nebija nekas ļauns. Un, lūk, bērniem vēl vienmēr gribējās krāsot, un tādēļ viņi sāka darbus iekšpusē: nokrāsoja sienas, griestus, grīdu. To nu varbūt nevajadzēja, jo sarkanā krāsa īsti nepiederas mājas iekšienē, tādēļ ka tā neturas visai ilgi un drīz nobružājas. Tomēr visļaunākais tikai vēl nāca. Krāsošanas mānija bija pilnīgi apsēdusi bērnus, un tā viņi vēl nokrāsoja skrūvbeņķi, gultu, krēslu, galdu, visas citas lietas un beigu beigās arī visus instrumentus. Jūs, leitnanta kungs, vienmēr apgalvojat, ka es pret bērniem esot ļoti piekāpīgs un gribot tos visur un vienmēr attaisnot, bet šajā gadījumā es to nemaz nedaru, bet tieši saku, ka tie bija muļķīgi nedarbi un ka Prestbergu te tīri jānožēlo. Man nebūtu gribējies būt viņa ādā, kad viņš pārradās un redzēja, ko nebēdņi bija izdarījuši.

— Nu, un ko tad viņš darīja? — prasa krusttēvs Oriels. Tomēr viņš nevar noturēties no smiekliem. — Kad tu izčibētu! Pārnākt mājās un atrast, ka visas tavas karotes, glāzes, krūzes un pat gultas piederumi notriepti sarkanā krāsā. Laikam gan viņš šiem bērniem krietni sadeva?

— Nē, cienītais kungs, viņš tiem nepavisam nesadeva. Kad vecais Agripa redzēja, kā bija rīkojušies ar viņa mantu, viņš galīgi pazaudēja dzīvesprieku. Vienīgi viņa peilīte nebija notriepta sarkana, un tajā viņš nu ielikās un palika tur nekustoši guļot, nedarot vairs itin nekā. Tomēr viņa vietā kāds cits iedegās par to trakās dusmās. Taču es tagad nezinu, vai maz drīkstu tālāk stāstīt?

Ērģelnieks apklust un uzlūko tēvu. Bet tēvs saka pavisam saīdzis:

— Kas nu par niekiem, ja jau tik daudz esat stāstījuši, tad klājiet vien visu vaļā.

— Nu jā, — ērģelnieks turpina, — viņa vietā trakās dusmās iedegās Morbakas īpašnieks, leitnants Lāgerlēva kungs. Tikko viņš šo gadījumu dabūja dzirdēt, viņš tūliņ apņēmās braukt uz Sunni un sapērt tur visu šo bērnu baru. Lāgerlēva kundze gan mēģināja viņu visādi no šī nodoma atturēt. Viņa teica, ka šim taču neesot nekāda daļa par to, kas notiekot Sunnē. Viņa teica, ja viņš tur sākšot ārdīties, tad var iznākt, ka drīzāk viņš pats var dabūt pērienu. Tomēr leitnanta kungs sevi turēja par Prestberga vecu karabiedru. Viņš teica, ka vajag taču kādam būt, kas aizstāv tādu nabaga cilvēku, un tā viņš tomēr aizbrauca uz Sunni.

Tagad jau ir kļuvis pavisam tumšs, un es redzu iemirdzamies pirmos lukturīšus, ko puikas bija sakāruši kokos. Debesis kļūst zilizilas, bet augstie oši visapkārt apaļajam puķu laukumam izskatās pavisam tumši. Vējš ir apklusis pavisam, un nav arī auksts. Un tai pašā acumirklī, kad ērģelnieks saka, ka tēvs ir aizbraucis uz Sunni, lai piepērtu bērnus, man liekas, ka mana sirds vairs tā nesāpētu. Lai gan Prestbergu es nevaru paciest, tomēr man patīk, ka tēvs viņam gribējis palīdzēt.

— Jā, viņš aizbrauca, — ērģelnieks turpina, un smaids pārlaižas pār viņa seju, — bet kad viņš brauc garām prāvesta muižai, viņš ierauga prāvestu ar Ievas jaunkundzi, kuri tikko atgriezušies no rīta pastaigas. Un leitnanta kungs, kurš ļoti cienīja profesoru Frikseli, izlēca no ratiem un abus apsveica. Un profesors Frikselis ar Ievas jaunkundzi ielūdza leitnanta kungu kādu brītiņu papļāpāties. Un profesors Frikselis zina ļoti daudz interesanta pastāstīt; viņš leitnanta kungu pazīst jau kā mazu zēnu, un

man gandrīz jāapgalvo, ka viņš nav pret to vienaldzīgs. Viņš katru reizi priecājas, kad to satiek, un viņiem ir daudz ko runāt savā starpā. Kad kāda stunda bija pagājusi sarunās, leitnanta kungam pēkšņi ienāk prātā, kādēļ viņš īsti ir ieradies Sunnē, viņš uzlec kājās un saka, ka tagad nu gan viņam esot jāiet.

Man ir tēva žēl, jo redzams, ka šis stāsts viņu sāpina. Viņš locījās un grozījās savā krēslā no vienas puses uz otru. Viņš nevar izturēt, ka ērģelnieks stāsta par viņu.

—Tomēr Ieva Frikseļa jaunkundze jau bija nojautusi, ka tēvam patīk leitnanta Lāgerlēva sabiedrība, un viņa saka, ka tam varbūt tomēr nebūšot tik pārāk steidzamas darīšanas. Vai viņš nevarētu palikt pie viņiem pusdienās? Un kad leitnants atsakās no pusdienām, aizbildinādamies ar steidzīgām darīšanām, jaunkundze grib zināt, kas tās par darīšanām. Un beigu beigās leitnanta kungam ir jāpastāsta savas svarīgās darīšanas, un profesors arī klausās.

—Ak, vai, — iesaucas krusttēvs Hammargrēns, — tad jau gan viņš būs iekļuvis ķezā?

— Jā, kā es jau teicu, — atbild ērģelnieks, — profesoram Frikselim leitnanta kungs labi patika. Tikko viņš dzird šo gadījumu ar Prestbergu, viņš paņem leitnantu Lāgerlēvu pie rokas un aizved sev līdzi darba istabā, kur pašā vidū ir liels rakstāmgalds, bet visapkārt ir skapji ar grāmatām un dokumentiem. Ja es kādreiz ieeju šai istabā, tad es jūtos, it kā būtu iekļuvis kādā svētnīcā, tālu no visa maziskuma un niecīguma. Un laikam leitnanta kungs izjuta to pašu. Tad profesors attaisīja rakstāmgalda atvilktni un rādīja leitnantam Lāgerlēvam veselu kaudzi vēstuļu un laikrakstu izgriezumu.

— Lūk šeit, Ērik Gustav, — profesors teica, — ir uzglabāts viss, ko par mani rakstīja, kad iznāca mana Pasaules vēsture no divdesmit otrā līdz divdesmit devītam sējumam, kur bija apskatīts Kārlis Divpadsmitais. Nu, tur man sadeva pa krietnam! Varu teikt, ka tur ar mani apgājās daudz ļaunāk nekā bērni ar Prestbergu, jo toreiz pluinīja un traipīja ne tikai manu darbu, bet arī mani personīgi. Manu mīļo Ērik Gustav, mēs esam labi draugi jau no seniem laikiem, bet tu toreiz neskrēji vis aizelsies šurpu, lai sapērtu manus uzbrucējus.

Profesors visu laiku runāja ļoti laipni, lai gan ar draiskulīgu smīnu sejā, bet leitnanta kungs jutās samulsis. Viņš gan mēģināja attaisnot sevi ar to, ka profesors Frikselis esot vīrs, kas protot pats sevi aizstāvēt.

Tad profesors skaļi iesmējās.

— Nē, nē, Ērik Gustav, — viņš teica, — tā tas vis nav, bet iemesls ir tas, ka mums, zviedriem, tev it sevišķi, bet man varbūt drusku mazākā mērā, patīk tādi dēkaiņi un trakgalvji, kādi ir Prestbergs un Kārlis Divpadsmitais. Un tas ir arī īstais iemesls, kādēļ tu esi šeit ieradies un gribi sapērt bērnus, kuri ir tik nežēlīgi izturējušies. Tomēr pārdomā vēl reizi, Erik Gustav! Vai tu domā, ka šis dēkainis ir cienīgs, lai leitnants Ēriks Gustavs uzmestos viņam par aizstāvi un bruņinieku? Mēs viņu te, Sunnē, uzskatām par īstu zemes postu. Un tu, no visiem labi ieredzēts un krietns…

Bet tēvs vairs ilgāk nevar izturēt.

—Piesargies, Melanoc! — viņš piedraud un sit krumšļiem pret galda malu.

—Jā, jā, leitnanta kungs, — iesaucas ērģelnieks, — es tūliņ būšu gatavs. Es tikai gribu pateikt, kā viss izgāja.

Un man liekas, ka bija taisni labi, ka tēvs piesita krumšļiem pret galda malu, jo citādi ērģelnieks nekad nebūtu beidzis stāstīt par profesoru Frikseli, kuru viņš ļoti mīl. Un tas ari ir pilnīgi saprotams, jo profesors Frikselis ir daudz palīdzējis viņam, kas bija vienkāršs zemnieku zēns, bet ir tomēr ticis par ērģelnieku un tautskolotāju.

— Nu, un leitnanta kungam beigu beigās bija jāpiekāpjas, — ērģelnieks turpina. — Viņam bija jāapsola palikt pusdienās un braukt pēc tam mājup, neielaižoties nekādās šaubīgās Prestberga darīšanās. Man ir jāatzīstas, ka ir grūti nostāties pretī tik lielam vīram, kāds ir profesors Frikselis. Nevar citādi, kā justies viņa priekšā mazs maziņš, lai gan citādi tu būtu pavisam krietns vīrs. Un tādēļ es pilnīgi saprotu, ka leitnanta kungs viņam padevās; un tomēr es saprotu arī, ka viņš savā dvēselē jutās ar sevi neapmierināts, ka bija atstājis bez palīga savu karabiedru. Un arī profesors Frikselis to sajūt. Tagad tēvs vēlreiz piedauza galda malai.

—Jā, jā, leitnanta kungs, — sauc atkal ērģelnieks. — Tagad paliek vēl tikai pāris vārdu, ko teikt. Nu jā, pēc pusdienām profesors paņēma leitnanta kungu sev līdzi dārzā, un viņi pa platajām trepēm cauri terasēm nokāpa lejā pie Frīkena ezera. Un, kad viņi nonāk pie pašas apakšējās terases, kur tūliņ sākas ezera ūdens, viņi tur ierauga Prestberga sarkano mājiņu un viņu pašu peilītē pavisam saīgušu un nobēdājušos; un tāds viņš ir bijis visu laiku, kamēr viņu piemeklējusi nelaime.

—Jā, te nu jūs redzat, ka viss ir taisnība, ko es jums teicu, — leitnants Lāgerlēvs ātri ieteicas. — Viņš vairs nevar uzturēties savā mājiņā.

—Jā, es redzu gan, — atbild profesors. Tomēr vispirms profesors piegāja pavisam tuvu treliņiem un aplūkoja mājiņu uz plosta. — Nu, mīļo Ērik Gustav, ko tu saki par šo sarkano krāsu? — viņš tad prasa.

Profesora Frikseļa acis visu smalki uztver, un tā viņš arī tūliņ redz, ka mājiņa uz plosta nav vis sarkana, bet drīzāk izskatās pelēkstrīpaina. Bet ezera ūdens labu gabalu visapkārt bija sarkans.

Tad profesors pārliecas treliņiem un sauc uz Prestberga pusi:

— Klausieties, Prestberg! Vai, vārot sarkano krāsu, jūs nemaz nepielikāt rudzu miltus?

Prestbergs uzreiz uzšāvās kājās un stāvēja taisns kā svece savā laivā.

— Pie joda! — Prestbergs atbild. — Profesoram ir taisnība. Es pavisam biju aizmirsis pielikt rudzu miltus.

Viņš gan labi zināja, ka sarkanai krāsai ir jāpieliek klāt rudzu milti, citādi viņa netur un to var nomazgāt kā krītu, bet viņš varbūt tā bija steidzies ar mājiņas krāsošanu, ka to bija pavisam aizmirsis.

— Jā, tad jums ir laime, Prestberg, — ieteicas profesors Frikselis.

— Tad jau jūs drīz vien varēsiet pāriet atpakaļ un dzīvot savā mājiņā.

Tad viņš griežas pie leitnanta kunga.

— Tagad iesim atpakaļ uz mājām un parunāsim ar manām meitām Luīsi un Matildi. Viņas pazīst visus bērnus šejienes apkārtnē, un tādēļ drīz arī dabūs zināt, kas pie šiem krāsošanas nedarbiem bijuši vainīgi. Un par sodu vainīgajiem bērniem tad būs jānomazgā mājiņa no iekšpuses un ārpuses tīra, tīra. Jo sods viņiem ir jāsaņem. Un man liekas, ka tā viņiem būs daudz labāka mācība nekā krietnas sukas. Tādā ziņā Prestbergs dabūs atkal atpakaļ pavisam tīru savu mājiņu, un tu, manu mīļo Erik Gustav, varēsi pēc laba darba padarīšanas braukt atkal mājās. Tagad tēvs piedauza galda malai trešo reizi.

— Jā, es saprotu, — ieteicas ērģelnieks. — Es nedrīkstu stāstīt, cik pateicīgs bija leitnanta kungs profesoram Frikselim, bet to jau es varu arī nestāstīt.

Tai pašā brīdī ērģelnieks pieceļas ar groka glāzi rokā.

— Leitnanta kungs, — viņš saka, — man liekas, ka mēs, visi šeit sapulcējušies, esam ļoti priecīgi, ka jūs toreiz braucāt uz Sunni palīdzēt savam vecajam karabiedram. Tādēļ es lieku priekšā izdzert uz leitnanta Lāgerlēva kunga veselību un uzsaukt tam trīskārtīgas laimes!

Un tad atskan trīsreiz urrā saucieni, un pēc tam mēs redzam, ka uguņošana patlaban jau ir pilnā spēkā, jo visi raibie lukturīši ir aizdedzināti. Krustmātes Lūvisas puķu dobēs visi ziedi mirdz kā caurspīdīgs stikls, un krūmos vizuļo lapas pārmaiņus gan zilās, gan dzeltenās, gan sarkanās, gan citās visvisādās krāsās. Bet nakts ir klusa un silta; mums pretī dveš sevišķi smalks un smaržains gaiss, kas pilda sirdi ar prieku.

Bet trepju priekšā uz smilšu celiņa stāv Šulstremi un Askeri un dzied:

„Kurš ir, kas brāli aizmirst spētu?"

Pie piestātnes

Mēs esam atbraukuši Herestades piestātnē lielajā karietē, vieglajos izbraucamajos ratos un lielajā vezumniekā, jo krusttēvs Sensons, Ernests, Klāss un Alma brauc atpakaļ uz Karlstadi, bet krusttēvs Oriels Afcēliuss un krustmāte Georgina ar Ēlinu un Ālanu dodas atpakaļ uz Stokholmu.

Kad rati jau gribēja braukt projām no Morbakas, tēvs ieteicās, ka vēl esot brīvas vietas un varot braukt līdzi pāris bērnu, ja tikai gribot. Un tā mēs ar Gerdu arī atbraucām līdzi uz piestātni. Šurpu braucot, mums nebija visai ērta sēdēšana, tomēr mēs jau zinām iepriekš, ka braukšana atpakaļ uz mājām mums būs ļoti ērta, jo varēsim sēdēt vieglajos ratos pašā priekšā; un tādēļ tikai mēs arī braucām līdzi.

Tēvs vienmēr raugās uz to, lai viesi izbrauktu laikus, ja viņi brauc ar tvaikoni. Tādēļ mēs paēdām atvadīšanās brokastis jau pulksten deviņos; pulksten desmitos piebrauca zirgus, un pulksten vienpadsmitos mēs jau esam lejā pie piestātnes.

Te mums vēl jāgaida vismaz viena stunda, tas jau nu ir pilnīgi droši, jo tvaikonis „Anderss Frikselis" pie Herestades piestātnes nepienāk nekad agrāk par pulksten divpadsmitiem. Krusttēvs Šensons un krusttēvs Oriels bija ne visai priecīgi par agro izbraukšanu, bet tēvs paskaidroja, ka ceļā viss kas varot gadīties. Zirgi var sākt klibot, ratiem var nobrukt ritenim riepa, tādēļ ir labi, ja ir ierēķināts lieks laiks.

Un, tikko atbraucām pie piestātnes, mēs ejam līdz pašam zemesmēles galam, lai redzētu, vai no ziemeļiem jau nebrauc šurp tvaikonis. Tomēr vēl nav it nekas redzams, kas ir arī pilnīgi saprotami.

Tad krustmāte Georgina uziet aiz piestātnes līdz mežam un apsēžas te uz klintsbluķa, bet krusttēvs Oriels nometas viņai blakus sūnās; tur nu viņš guļ, izstiepies visā garumā, ar platmali uz sejas, un piesaka, lai tikai neaizmirstam viņu pamodināt, kad ieraudzīsim nākam tvaikoni. Krusttēvs Šensons apsēžas uz klintsbluķa blakus krustmātei Georginai, lai sarunās kavētu viņai laiku, tomēr viņa tam nepiegriež nekādu vērību.

— Paklausies, Šenson, tu jau ari varētu drusciņ atgulties, tāpat kā Oriels, — viņa saka. — Es būšu visu laiku nomodā un jūs pasaukšu, kad parādīsies tvaikonis.

Ernests, Klāss, Alma, Ēlina un Ālans, un mēs abas ar Gerdu ejam pastaigāties pa Herestades parku. Mēs aplūkojam inženiera Norēna skaisto paviljonu, kas tagad jau sāk sabrukt, tādēļ, ka Norēni šeit vairs nedzīvo, bet ir pārcēlušies baznīcas tuvumā, Eriksberga muižiņā. Mēs aizejam līdz Lāčabedrei un rādām arī citiem ievērojamos kazeņu krūmus, kādi neaug nekur citur visā draudzē.

Mēs ejam, cik lēni vien iespējams, jo mums taču ir vesela stunda laika; mēs nometamies pie lielās priedes, kuras zari liecas pāri Lāčabedrei, un runājam kā parasti, kas tad būtu, ja vēl apakšā bedrē atrastos kāds lācis un mēģinātu uzrāpties pie mums augšā.

Bet, kamēr mēs te tā omulīgi sēžam, atskrej kāds vīrs ar ziņu un saka, ka tvaikonis ir atgājis no Sunnes piestātnes, tuvojoties jau Rotnerosas piestātnei un pēc pusstundas būšot šeit.

Saprotams, ka mēs steidzamies ātrāk nokļūt piestātnē. Šeit mēs atkal nostājamies, cik tālu vien iespējams priekšā, un uzmanīgi lūkojamies, vai neieraudzīsim nākam tvaikoni; un dažiem patiesi liekas, ka ziemeļvakara pusē jau esot saredzami dūmi un vēl kaut kas tumšs, kas kustoties. Un tagad visi ir priecīgi un apmierināti, ka tēvs mūs pasteidzinājis ātrāk aizbraukt no Morbakas, jo citādi mēs būtu varējuši nokavēties.

Krusttēvs Oriels un krustmāte Georgina, kā arīkrusttēvs sensons apskatās, vai visas somas, čemodāni un grozi atbilst skaitam un salikti kopā, bet krustmāte piesaka katram bērnam, kas tam ņemams un nesams, kad kāps tvaikonī iekšā. Visi gan zina, ka pusstundu tvaikonis vēl nebūs pieejams, tomēr drošs paliek drošs. Man jāatzīstas, ka es arī uztraucos, jo ar tvaikoni tomēr nav visai droši; dažreiz viņš nemaz nevar piestāt mūsu piestātnē, kad par daudz pūš vējš un trako vētra. Un reizēm viņam jāvelk līdzi dažas lielas preču laivas, tad viņš nokavējas un laikā nepienāk Frikstas stacijā. Tādēļ visi tagad ir tik jautri un rosīgi, ka droši zina, kuģis jau pienācis Rotnerosā.

—Tā, tagad vismaz zinām, ka drīz būsim ceļā, un tas ir labi, — saka krusttēvs Šensons. — Varbūt būtu visai neprātīgi izbraukt tikai pašā pēdējā acumirklī, tomēr ir taču ļoti grūti šķirties no mīļās Morbakas.

—Vai tava skola sākas jau rīt, Šenson? — iejautājas krustmāte Georgina.

—Jā, rīt pulksten desmitos, — atbild krusttēvs Šensons. — Vai tu, Georgina, mani tomēr turi par drusciņ savādu?

—Jā, tādi pēc manām domām ir visi vīrieši, — atbild krustmāte Georgina. — Oriels ir gluži tāds pats. Viņam jau parīt jābūt Stokholmā darbā, bet mēs tikai rīt vakarā tur ieradīsimies. Ja man tā būtu, es gan izbrauktu vismaz kādu nedēļu iepriekš. Apdomā tikai, kas viss ceļā nevar notikt!

—Jā gan, bet tagad jau mēs zinām tvaikoni nākam, — saka krusttēvs Šensons. — Un šis taču ir visnedrošākais visā ceļā. Vēlāk jau mēs brauksim ar vilcienu.

—Nu jā, cerēsim, ka viss būs labi, — nosaka krustmāte.

Tomēr viņa vēl ir nemierīga, jo tagad griežas pie tirgotāja un sāk runāt ar to.

—Vai jums neliekas, ka kuģis par daudz ilgi uzkavējas Rotnerosā? — viņa jautā.

—Kā tad, cienītā kundze, un esmu pārliecināts, ka viņš tur paliks vēl labu laiciņu, — atbild tirgotājs un smejas. — Jo vakar ar kuģi tur atbrauca no Karlstades vesels bars kungu pie Rotnerosas muižas īpašnieka ciemā. Un tagad es negalvoju, ka viņi patlaban vēl nemielojas pie brokastu galda.

—Rotnerosas muižas īpašnieks? — ieteicas krustmāte jautājošā balsī.

— Kam tad tagad šī muiža pieder?

— Īpašnieka vārds ir Vals, Gustavs Ādolfs Vals, — tirgotājs paskaidro.

— Tas ir ļoti slīpēts tips.

—Ak, jā, — atbild krustmāte Georgina, — tagad es atceros, ka par šo vīru esmu dzirdējusi runājam. Bet tvaikonim taču ir jāietur savs izsludinātais laiks, kaut ari muižas īpašnieks Vals rīkotu brokastis.

—He-he-he, — smejas tirgotājs. — Cienītai kundzei laikam vēl, nav bijušas nekādas darīšanas ar šo Valu, to var tūliņ redzēt. Ja tvaikoņa kapteinis uzdrošinātos aizbraukt no Rotnerosas piestātnes bez viņa viesiem, tad tas būtu viņa pēdējais brauciens ar šo kuģi.

—Ak, tā! — nosaka krustmāte Georgina. — Tad jau es vēl varu iet augšā kādu laiku mežmalā pasēdēt.

Un krustmāte iet atpakaļ uz pakalnu un nosēžas uz tā paša klintsbluķa kur agrāk, un krusttēvs Oriels un krusttēvs Šensons viņai drīz seko. Ernests, Klāss, Ēlina un Ālans paliek apakšā piestātnē, bet Alma, Gerda un es ejam lielajiem līdzi mežmalā pie akmeņiem.

—Georgina, es nupat dzirdēju, ka tu prasīji tirgotājam, kam tagad piederot Rotnerosas muiža, — ierunājas krusttēvs Šensons. — Ir diezgan savādi, ka ir vēl ļaudis, kas nepazīst Gustavu Ādolfu Valu.

—Ak, tā, tu viņu varbūt turi par tik izcilu personu?

— Bez šaubām, viņš ir pirmais vīrs visā Vermlandē, — atbild krusttēvs Šensons. — Rotnerosas raktuves viņš ir pacēlis ļoti augstā stāvoklī. Katru gadu visādi jaunievedumi un papildinājumi. Un viņš nedomā tikai vienīgi par ieņēmumiem. Galveno dzīvojamo ēku viņš ir ierīkojis pavisam lieliski. Un tikpat teicamā stāvoklī tiek uzturēti dārzs un parks. Kamēr uzturos te, Morbakā, es jau vairākas reizes esmu gribējis aizbraukt turp, bet abu muižu īpašnieki neuztur nekādus sakarus savā starpā.

Krusttēvs Oriels ir visu laika bijis ļoti atturīgs un kluss, tomēr tagad viņš izmet dažus vārdus.

— Lāgerlēvs dara ļoti pareizi, ka viņš nesaietas ar Valu.

— Saprotams, ka mantas ziņā viņi nav vienādā stāvoklī, — saka krusttēvs Šensons, — bet citādi Vals nemaz nav augstprātīgs!

— Tas ir slīpēts zellis! — nosaka krusttēvs Oriels. — Un piecos gados viņš būs pilnīgi bankrotējis!

— Bet, Oriel! — viņam pārmet krusttēvs Šensons. — Viņš jau pirms kara bija diezgan bagāts, bet tagadējos apstākļos briesmīgi pavairojis savas bagātības. Visā Sunnē viņš uzpērk visas muižas un visas raktuves. Cik es esmu dzirdējis, tad viņa rokās jau pārgājušas šādas muižas: Lēvstaholma, Bāada, Torsbija, Kristīneforsa, Stēpaforsa un Ejervīka.

Krusttēvs Oriels guļ sūnās ar cepuri uz sejas. Un viņš to pat nepaceļ, kad saka:

—Ak, tā, tad viņš ir vēl arī muižu spekulants! Tad jau gan bankrots viņam pienāks četros gados!

—Bet, paklausies, Oriel! — ieteicas krusttēvs Šensons, kurš jau sāk uzbudināties. — Es tev varu apgalvot, šis vīrs nav nekāds dēkainis. Piemēram, pret saviem strādniekiem viņš izturas ļoti humāni. Iedomājies tikai, katrā Rotnerosas strādnieku saimniecībā katru rudeni tiek nokauta viena govs un viena cūka! Un 1868. bada gadā, kad visi friksdālieši ēda pie maizes piemīcītas koku mizas, Rotnerosas raktuvju strādnieki mielojās ar kviešu maizi un cūkgaļu.

Tagad krusttēvs Oriels noņem no sejas platmali un paceļas uz elkoņiem. —Ak tā, tad izšķērdētājs arī vēl turklāt! — viņš ieteicas. — Nu, tad viņam pienāks bankrots jau pēc trim gadiem!

Mēs, visi trīs bērni — Alma, Gerda un es, nepavisam nesaprotam krusttēvu Orielu. Mēs zinām, ka muižas īpašniekam Valam ir tāda pati visspēcīga vara kā Aladina pasakainajai lampai. Viņam ir tikai kaut ko jāiegribas, un viņš to tūliņ arī dabū. Krusttēvs Oriels grib laikam tikai kaitināt krusttēvu Šensonu, jo krusttēvs Oriels ir ļoti izveicīgs un asprātīgs savās sarunās un visai labprāt ielaižas ar citiem visādos strīdos.

Tomēr krusttēvs Šensons nepadodas un turpina aizstāvēt Valu vēl arvien tālāk.

— Tu nemaz nevari iedomāties, kādā cieņā viņš ir pie visiem, — saka krusttēvs Šensons. — Viņu pat grib ievēlēt par valsts padomes locekli.

—Par daudz lieku amatu! — iesaucas krusttēvs Oriels. — Viņš nobankrotēs jau pēc diviem gadiem!

—Nē, tu spried par daudz cietsirdīgi, Oriel, — turas pretī krusttēvs Šensons. — No viņa darbības un krietnuma sagaida vēl ļoti daudz vispārības labā. Viņš grib arī izvest dzīvē senseno nodomu par Frīkena ezera un Venera ezera savienošanu, izbūvējot kanālu.

—Tātad arī kanālu būvētājs! — sauc krusttēvs Oriels. — Nu, tad būs . bankrots klāt jau vienā gadā!

Krusttēvs Šensons nemaz vairs neatbild, bet izvelk savu pulksteni un lūkojas tajā.

— Pulkstenis jau drīz būs viens, — viņš saka. — Man liekas, ka būs jānoiet lejā pie piestātnes un jāapskatās, vai tvaikonis jau nenāk.

Krusttēvs ir nogājis jau pusceļā, kad atkal atgriežas.

—Oriel, tu neaizmirsti vienu lietu, — viņš saka. — Ja tā ies, kā tu saki, tad sabruks ne vien Vala uzņēmumi, bet aizies bojā arī visa Friksdāle.

—Vai es tur ko varu līdzēt? — atsaka krusttēvs Oriels. — Tam jāiet savs ceļš, jo neviens necenšas atšķirt prātīgus cilvēkus no visādiem nelaimes putniem.

—Bet kādi tev ir pierādījumi? — neatlaižas Šensons.

— Mīļo Šenson, — krusttēvs Oriels atbild. — Kam tev vēl vajadzīgi kādi pierādījumi? Es esmu daudz gadu vecāks par tevi un pazīstu vairāk pasauli nekā tu vai cits kāds visā Vermlandē. Un, lūk, esmu nācis tikai pie viena slēdziena: ja kāds vīrs rīko tik garas atvadu brokastis, ka citiem ļaudīm ir stundām ilgi jāgaida un jābaidās, ka laikā nenonāks pie sava mērķa, tad tādam vīram vairs nav ilgi līdz krišanai. Te tu droši vari palaisties uz maniem vārdiem!

Es īsti nesaprotu, vai krusttēvs Oriels joko vai runā nopietni, bet visu ceļu atpakaļ uz mājām man ir jādomā par to, ko viņš teica.

Aka

Mēs sēžam uz Morbakas verandas kāpnēm — visi ļaudis atrod, ka mums jāsakot „veranda" līdz šim lietotās piebūves vai trepju vietā, jo tie abi esot vecmodīgi nosaukumi — un spriežam savā starpā, ka būtu visai garlaicīgi, ja krustmāte Nana šovakar mums nepastāstītu kādu jauku stāstu. Krustmāte Nana ir palikusi drusciņ ilgāk pie mums ciemā nekā citi Morbakas viesi, jo viņa grib vēl kādu laiciņu pabūt mierīgi kopā ar tēvu, māti un krustmāti Lūvisu, un mums tas ir ļoti patīkami. Visu rudeni ir bijis jauks laiks, tā, ka vakaros līdz pat pulksten vienpadsmitiem esam varējuši sēdēt kopā ārā. Un tad krustmāte pa lielākai daļai ir sēdusies uz trepju kāpnēm pie mums, jaunākajām ģimenes loceklēm, un pastāvīgi kaut ko stāstījusi.

Un mēs visas atrodam, ka krustmātei Nanai ir brīnišķīga balss. Un, ja viņa mums ko jauku stāsta, mums nav iespējams atturēties no raudām. Krustmāte Nana ir arī ļoti skaista, un viņa ir pavisam laimīga, tādēļ, ka viņa un krusttēvs Hammargrēns abi ļoti labi saprotas un viens otru patiesi mīl. Mēs bieži runājam savā starpā, ka mums ir žēl krustmātes Nanas tādēļ, ka viņai ir trīs zēni, bet nav nevienas meitiņas; tomēr viņa pati, kā liekas, ir arī tā gluži apmierināta.

Un mēs bijām tā pārliecinātas, ka krustmāte Nana mums arī šovakar ko pastāstīs, bet tad viņa pēkšņi šodien priekšpusdienā saslima. Līdz tam viņa jutās pavisam vesela, bet tad pienāca pasts, un viņa sāka lasīt Vermlandes avīzi. Bet, tikko viņa bija iemetusi acis avīzē, tūliņ iesaucās, ka viņai uznākušas stipras galvassāpes un viņa gribot iet savā istabā drusku atdusēties. Es nevarēju saprast, kā no Vermlandes avīzes lasīšanas var uznākt galvassāpes, tādēļ es izlasīju visu šo avīzi no sākuma līdz beigām, bet nekā sevišķa tur neatradu, izņemot parastās avīzes ziņas.

Pēc tam mēs visu laiku neredzējām krustmāti Nanu, un mēs nesaprotam, kādēļ viņa nenāk kaut ko pastāstīt, un kādēļ mums tagad pašām uz savu roku ir jāgādā sev laika kavēklis…

Cik jauki! Krustmāte Nana patlaban ir ienākusi verandā un saka, viņai tagad esot atkal labi. Viņa tūliņ apsēžas pie mums uz kāpnēm, jo viņa, kā jau teikts, ir atnākusi tikai tādēļ, lai turētu savu vārdu un mums kaut ko pastāstītu. Ir jau gandrīz tumšs, bet man tomēr liekas, ka krustmāte Nana izskatās loti bāla; un viņas acis man liekas tādas pašas sarkanas, kā toreiz bija man, kad man bija jābrauc līdzi uz Sunnes balli. Bet viņas balss skan vēl skaistāk nekā parasti. Un viss, ko viņa saka, arī viss jautrais, skan brīnišķīgi aizkustinoši. Viņas šīs dienas stāsts man neizliekas visai ievērojams, tomēr man visu laiku jācīnās ar asaru atvairīšanu.

Krustmātes Nanas stāsts

Tas bija vēl mūsu vecāku laikā, un pašā vasaras vidū, kad pie mums notika sekojošais gadījums. Mūsu saimniece, Pēra meita Maja, kas vēl līdz šai dienai strādā pie mums, grūda patlaban virtuvē sāli misiņa piestā. Tad atvērās durvis un virtuvē ienāca kāds vīrs un prasīja pēc rotas rakstveža kunga. Kad saimniece pēc patiesības atbildēja, ka kungs esot aizceļojis, tad vīrs prasīja, vai viņš nevarot runāt ar Lāgerlēva kundzi.

— Nē, viņa ir slima, — atbildēja saimniece, un tas tā patiesi arī bija, jo māte visu dienu bija mocījusies ar zobu sāpēm un patlaban vēl gulēja virtuvei blakus istabā uz dīvāna ar biezputras kompresi uz vaiga.

Pēc šīs ziņas saņemšanas svešajam vīram būtu vajadzējis iet projām savu ceļu, tomēr viņš to nelikās saprotam. Viņš pat izvilka garo krāģi no galda apakšas, apsēdās un izstiepa kājas tālu uz priekšu.

— Es gribētu tomēr zināt, vai Lāgerlēva kundze ir tik slima, ka viņa nevarētu ar mani runāt, ja es vēl te kādu brīdi gaidītu, — viņš teica.

Tad saimniece prasīja, ko viņš īsti gribot no kungiem.

Jā, viņš esot aku racējs un esot dzirdējis, ka te, Morbakā, neesot visai labs ūdens, un tagad viņš esot atnācis, lai te izraktu labu aku. Viņa vārds esot Jermunds Jermundsons, un viņu labi pazīstot visā Vermlandē, jo viņš te jau visās apkārtējās muižās racis akas un visur uzracis labu ūdeni, tā ka visi viņu ar labpatiku pieminot.

Tomēr saimniece par viņu pašu līdz šim nebija itin neko dzirdējusi, tāpat arī ne par viņa labo slavu aku rakšanā, un, kad viņa to tuvāk apskatīja, viņa nodomāja, ja tas būtu atkarīgs no viņas, tad gan viņš no šejienes kungiem nekādu darbu nedabūtu.

Augumā vīrs bija ļoti garš un plats, tomēr viņa galva bija maza un uz augšu arvien šaurāka. Acis bija tumšas un asas, deguns atdalījās no sejas kā putna knābis, bet zods bija plats un pamatīgs. Vārdu sakot, tas bija tāds cilvēks, kādu viņa labprāt nemaz nebūtu laidusi istabā iekšā.

—Rotas rakstveža kunga laikā un arī jau agrāk te ir staigājuši daudzi aku racēji, — saimniece teica. — Tie ir skraidījuši ar brīnuma rīksti gan uzkalniņos augšā, gan lejā, tomēr labāku dzeramūdeni mēs no viņiem neesam dabūjuši.

—Ak, tie jau ir bijuši galīgi neprašas, kas savu amatu nav zinājuši, — aku racējs atteica. — Man tas ir pavisam citādi. Man liekas, jūs vismaz varētu ieiet un Lāgerlēva kundzei paziņot, ka esmu atnācis.

Tomēr saimniece to nav gribējusi. Ka ūdens te, Morbakā, bija pavisam nelādzīgs, to neviens tik labi nezināja kā viņa. Bija tikai viena vienīga aka, kura gan deva ūdeni visu gadu cauri, arī vissausākajā laikā, tomēr ūdens te nebija sevišķi tīrs, bet duļķains un sarkanīgs. Tātad to nevarēja lietot kā dzeramūdeni; to vajadzēja piegādāt no kāda avota, kas bija tālu nost no muižas. Tomēr saimniece gribēja kaut visu mūžu nez' cik tālu nest ūdeni, lai tikai nebūtu nekādas darīšanas ar tādu klaidoni, kāds bija Jermunds Jermundsons.

—Neiedomājieties tikai, ka jūs mani varētu piedabūt, lai es ietu pie cienītās kundzes par jums runāt, — saimniece teica. — Viņai sāp zobi; es viņai nesen apliku biezputras kompreses, un tagad viņa būs aizmigusi.

—Jā, jā, tad jau gan man cits nekas neatliek, kā gaidīt, kamēr viņa atmodīsies, — atbildēja aku racējs.

Pie šiem vārdiem viņš pārlika vienu kāju pāri otrai un atspieda muguru pret galda malu, lai ierīkotos, cik ērti vien iespējams. Saimniece sāka atkal grūst sāli, un labu brīdi neviens no viņiem abiem nerunāja ne vārda.— Ko jūs tur grūžat? — prasīja aku racējs, kad bija pagājušas dažas minūtes. Sāli, — atbildēja saimniece.

—Ak, tā, tādēļ jūs arī esat tik asa un rūgta, — teica aku racējs. Saimniece klusēja. Viņa negribēja ielaisties nekādās sarunās ar apkārtstaigājošo joku taisītāju, un atkal labu brīdi virtuvē valdīja klusums. Pēc kāda brīža atvērās virtuves durvis, un ienāca divas kalpones, kuras pa abām kopā nesa toveri ūdens. Viņas to bija atnesušas no akas uz pleciem, izbāžot kārti cauri tovera osām. Tas bija smags nesamais, to. varēja redzēt no viņu sastieptajām mugurām, liekot toveri zemē un pēc tam uzceļot uz krasta pakājes, kur ūdenstoveris visu laiku stāvēja.

Bet tikko kalpones bija nolikušas toveri vietā, aku racējs piecēlās, piegāja pie tovera un sāka aplūkot ūdeni, kas bija vēl duļķaināks un nenostāvējies nekā parasti, jo bija tikko atnests no akas.

— Ak tu velns, kas tā par brūnu dziru! — viņš ieteicās un iespļāva tieši ūdenī.

Taču tas bija visļaunākais, ko vien viņš varēja izdarīt. Tas nepavisam nebija labi, ka padarīja ūdeni nelietojamu, un abām kalponēm nu bija jānes jauns ūdenstoveris šurp; bet tā iespļaut dzeramajā ūdenī, tas bija tikpat, kā maizi mīdīt kājām, to jūs, bērni, labi sapratīsiet.

Un tādēļ arī abas kalpones bija pavisam trakas no dusmām. Abas mācās viņam virsū, viena paķērusi nesamo kārti, bet otra, paņēmusi lielo vara ūdens smeļamo kausu, lai dzītu pienācēju ārā no virtuves.

— Ārā, ārā! — viņas abas brēca. — Kas jums šeit meklējams? Jūs nemaz neprotat uzvesties.

Tomēr aku racējs turējās pretī, un virtuvē troksnis un uzbudinājums bija liels; un drīz atvērās virtuves istabas durvis, un mana māte parādījās uz sliekšņa.

— Kas jums te īsti notiek? — viņa ieprasījās.

Tagad pēkšņi virtuvē iestājās dziļš klusums. Svešinieks aizgriezās no abām kalponēm un ļoti pieklājīgi apsveica māti.

—Nav nemaz tik ļauni, kā liekas, — viņš ieteicās.

—Šis neģēlis iespļāva mūsu ūdens toveri, — sauca kalpones.

—Man bija drusciņ jātaisa troksnis, lai cienītā kundze pamostos, — aku racējs teica, — tomēr savu vainu es tūliņ izlabošu.

Tad viņš paķēra toveri pie abām osām, pacēla uz augšu, izstieptām rokām iznesa pa virtuves durvīm ārā un izlēja netīro ūdeni durvju priekšā uz akmeņiem.

Kā māte, tā arī saimniece un abas kalpones nolūkojās, nerunājot ne vārda. Kad viņas redzēja, cik stiprs īsti bija pienācējs, viņas kļuva kā mēmas.

Tomēr viņas dabūja redzēt vēl vairāk. Jermunds Jermundsons paķēra toveri pie vienas osas un vicināja to tik viegli, kā citi savu alus glāzi, tad aiznesa pie akas un sāka pildīt ar ūdeni. Kad māte to redzēja, viņa aizsūtīja ar kalponi ūdensnesamo kārti, bet aku racējs negribēja nekāda palīga. Viņš saņēma toveri pie abām osām, izstieptām rokām pārnesa to pāri pagalmam uz virtuvi un nolika uz krustakoka.

Kad viņš to bija izdarījis, tas visu acīs bija guvis grēku piedošanu, un tagad viņš varēja rakt Morbakā tik daudz aku, cik vien pats gribēja. Tādam vīram, kas spēj otram pat jumtu nocelt no galvas, neko nemēdz liegt.

Pēc tam, kad bija atļauta pirmās akas rakšana, aku racējs prasīja mātei, kur viņa gribot, lai to rokot.

—Tai vajadzētu būt tādā vietā, kur zemē iekšā ir ūdens, — atbildēja māte. — Tomēr būtu ļoti labi, ja aka būtu pēc iespējas tuvāk veļas mazgātavai, jo tur mums vajadzīgs visvairāk ūdens.

—Ja cienītā kundze grib aku pie veļas mazgātavas, tad viņa tur arī tiks rakta, — atbildēja Jermunds.

Jau otrā dienā viņš sāka rakt pavisam tuvu pie veļas mazgātavas. Neviens viņu nebija redzējis staigājam apkārt ar brīnuma rīksti vai arī sarīkojot kādus citus meklējumus. Likās tīri tā, it kā viņš sevi turētu par apakšzemes ūdeņu kungu un varētu udenstecēšanu rīkot pēc savas iegribas.

Rakšanai viņš negribēja neviena palīga, bet gan prasīja divus algādžus, kuri ķerrās aizgādātu projām viņa izraktās zemes un granti. Un viņš strādāja ar tādu sparu, ka abiem algādžiem vajadzēja ļoti dūšīgi rauties, lai aizgādātu projām viņa izraktās zemes. Tikko viena ķerra bija izgāzta, jau otra atkal bija pilna un to vajadzēja vest projām. Jermunds bija atzīmējis kādas sešpadsmit olektis caurmēra riņķi un sāka pašā vidū rakties iekšā. Un te nu iznāca pamatīgs darbs. Bet vēl nebija pienācis vakars, kad viņš jau bija ieracies tik dziļi zemē, ka pat viņa galva vairs nesniedzās pāri bedres malai.

Māte bieži man stāstīja, ka viņa nav varējusi iekšā mierīgi šūt, kamēr Jermunds racis aku, jo viņa esot ļoti interesējusies, vai ūdeni tur atradīs; bez tam viņai paticis arī noskatīties, kā viņš strādājis, jo viņa nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka cilvēks varētu būt tik stiprs un izturīgs.

Aku racējs bijis ļoti apmierināts ar zemes īpašībām un apgalvojis, ka visas pazīmes norādot, ka drīz viņš atduršoties uz ūdens āderes. Līdz šim viņš nebija uzdūries ne uz akmeņiem, ne arī uz cieta zemes slāņa, bet, tikko bija izbeigusies zemes virskārta, tūliņ bija sākusies sausa grants. Un tikko šis grantsslānis izbeigšoties, tad arī vajadzēšot parādīties ūdenim. Par to viņš bija stipri pārliecināts.

Tomēr grantsslānis gāja ļoti dziļi iekšā zemē, un Jermunds viņā rakās arī visu nākošo dienu. Tagad vairs negāja tik ātri uz priekšu kā pašā sākumā. Viņam tagad vajadzēja palīgus, kas ietaisīja stalažas, uz kurām stāvēja divi vīri, kas uzķēra Jermunda uzsviesto granti un uzsvieda augšā pāri bedres malai. Bet drīz vairs ar to arī nepietika. Šahta tagad bija tik dziļa, ka vajadzēja ierīkot trīsi ar garām virvēm un divām mucām, lai varētu izraktās zemes pilnajā mucā vilkt augšā un tukšo mucu otrā galā laist lejā, līdzīgi tam, kā rūdu velk ārā no raktuvēm.

Trešās dienas vakarā māte bija nopietni norūpējusies. Jermunds rakās arvien dziļāk zemē iekšā, tomēr ūdens vēl vienmēr nerādījās. Ja māte būtu zinājusi, ka rakšana varētu ievilkties tik ilgi, viņa nekad nebūtu uzdrošinājusies pati uz savu galvu iesākt šos darbus. Viņa bija cerējusi pārsteigt savu vīru ar labu ūdeni, kad tas atgrieztos mājās. Bet tagad viņa baidījās, ka tai būs jākaunas, ka ķērusies pie tāda darba, ko nespēj izvest līdz galam.

Kādu dienu sāka līt stiprs lietus, un ūdens no visām pusēm satecēja dziļajā šahtā. Tas bija vienkārši lietus ūdens, bet ne ūdens no uzraktās āderes, Šo ūdeni vajadzēja papriekš izsmelt no šahtas, un tas prasīja diezgan ilgu laiku, kamēr sausajā šahtā varēja sākt turpināt parastos darbus.

Jermunds rakās arvien dziļāk un dziļāk zemē iekšā. Tagad jau vajadzēja ņemt palīgā ugunsdzēsēju redeles, kas parasti stāvēja pakārtas ārpusē pie sienas, un laist iekšā akas caurumā, lai varētu nokļūt lejā un augšā. Tomēr arī šīs redeles drīz vien izrādījās par īsām, tā, ka vajadzēja siet vēl citas redeles klāt.

Tomēr visļaunākais bija tas, ka bija pienācis labības pļaujamais laiks. Beidzamo sauso sienu vajadzēja vest iekšā, un arī rudzi jau bija ienākušies, un tos vajadzēja sākt pļaut. Māte nezināja, ko iesākt, jo visi gājēji bija nodarbināti akas darbos, bet citu visu atlika.

Viņa teica akas racējam pārtraukt rakšanu, bet tas par to negribēja ne dzirdēt. Tad viņa tam prasīja, vai viņš negribot sākt rakt kaut kur citā vietā. Bet arī no tā viņš strupi atteicās. Tagad viņa vairs nezināja, ko iesākt. Viņai bija tāda sajūta, ka Jermundsons varētu sev nez' ko nodarīt, ja viņu piespiestu pārtraukt darbus, ko viņš bija ieņēmis galvā.

Kādu dienu māte ievēroja, ka dzeltenais rudzu lauks sāk jau pieņemt iebrūnu nokrāsu, kas norādīja, ka graudi jau pilnīgi nobrieduši un drīz varētu sākt birt, tātad ar pļauju vairs ilgāk nevarēja kavēties. Tēvs neatradās pārāk tālu no mums, viņš bija pārvaldnieks Grēsmarkā, Čimsbergu raktuvēs; māte viņu būtu varējusi atsaukt mājās. Tomēr to viņa gribēja darīt tikai visnepieciešamākajā gadījumā. Viņai būtu bijis kauns atzīties, ka tagad tā sapinusies, ka nevar vairs tikt galā saviem spēkiem.

Vislielākajos spaidos viņai ienāca prātā labs padoms. Viņa aizgāja pie akas šahtas un izsauca akas racēju, jo gribot ar viņu aprunāties.

Viņš uzkāpa pa trepēm, visgarām nosmērējies māliem un granti. Nevarēja gandrīz ne pazīt, kas viņš tāds bija. Māte viņam paskaidroja, ka rudzus visādā ziņā jāsāk pļaut jau nākamā dienā, un prasīja, vai viņš nebūtu ar mieru palīdzēt pļaušanas darbos.

Jermunds atmeta galvu atpakaļ, izstiepa zodu uz priekšu un savilka lūpas nicīgā smīnā.

—Esmu gan savā mūžā diezgan bieži pļāvis rudzus, — viņš teica, — tomēr es to neieskatu sev par visai piedienīgu darbu.

—Tomēr rudzi ir tie, no kā mums visiem jādzīvo, Jermund, — atbild māte. — Un, ja arī jūsu aka mums dotu nez cik ūdens, tas tomēr mums nekā nelīdzētu, ja mums nebūtu maizes.

Tad akas racējs paskatījās uz māti savām tumšajām, spulgošajām acīm un pasmaidīja. Viņam varbūt izlikās savādi, ka sieviete viņam bija uzdrošinājusies tik atklāti pasacīt patiesību.

— Nu, labi. Es darīšu, ko cienītā kundze pavēl, — viņš noteica. — Tikai es gribētu visgarāko izkapti, kāda vien muižā atrodama, un pietiekošā skaitā kulīšu sējēju, lai man nebūtu ilgi jāgaida un viņas man pagūtu piesiet. Jā, to māte varēja apsolīt.

Tai pašā vakarā akas racējs aplūkoja visas muižas izkaptis. Viņš bija ar tām tik neapmierināts, ka vienkārši ņēma atpakaļ savu solījumu palīdzēt rudzu pļaujā. Šādas izkaptis taču esot tikai bērnu rotaļa, tās taču nevarēja piedāvāt pieaugušam vīrietim. Beigu beigās māte pašā pusnaktī aizsūtīja mazo Bengtu, lai atsauktu kalēju, kas nokaltu divu olekšu garu izkapti.

Otrā rītā māte bija augšā jau pulksten četros, kad ļaudis devās darbā, jo viņa baidījās, ka Jermunds varētu atkal celt kādus jaunus iebildumus. Un bija taisni labi, ka viņa bija turpat klāt, jo citādi viņš atkal būtu aizgriezies no darba.

Jermunds pienāca ar izkapti plecos tai pašā laikā, kad ieradās citi strādnieki. Saprotams, ka viņš gāja strādnieku bara priekšgalā un iesāka arī pats pirmais pļaut. Pēc pāris izkapts atvēzieniem viņš atskatījās uz savām kūlīšu sējējām.

— Ko tas lai nozīmē? — viņš iesaucās. — Vai man būs tikai divas sējējas? Tad jau es varu iet mājās un likties atkal uz auss.

—Tās ir vislabākās kūlīšu sējējas, kādas vien Morbakā atrodamas, — paskaidroja māte. Tomēr akas racējs tikai paraustīja plecus, bet tālāk nepļāva.

—Nu, ja tagad trūkst tikai sējējas, — paskaidro māte, — tad es jums došu sējēja, kura līdz šim paguvusi viena pati piesiet diviem pļāvējiem. Tad varbūt jums pietiks kūlīšu sējēju.

—Nu jā, tā varbūt tad būs īstā, — piekrīt arī Jermunds.

Māte aizsteidzās mājās pie saimnieces un lūdza, lai tā nu parādot, ko spējot, lai augstprātīgais akas racējs vismaz sajustu respektu Morbakas ļaužu priekšā.

Un Maja Pēra meita, kas līdz šim bija paspējusi piesiet rudzus diviem pļāvējiem, aizsteidzās tūliņ uz rudzu lauku; un te viņa pārliecinājās, ka Jermunds bija tāds pļāvējs, kas pilnīgi sagādāja darbu arī vēl abām pārējām sējējām.

Un šodien Morbakā nopļāva tik daudz rudzu, kā tas līdz šim vēl nekad nebija noticis. Kad citi pļāvēji redzēja, ar kādu sparu strādāja Jermunds, viņi pavisam sastinga un stīvi viņu uzlūkoja, bet tad arī paši kā traki metās rudziem virsū. Un vienā vienīgā dienā visi rudzi bija nopļauti.

Tas mātei nu bija liels atvieglojums, un viņa nodomāja, ka tagad pēc rudziem nu atkal Jermunds kādas dienas varētu turpināt savu akas rakšanu. Tomēr drīz vien viņa pārliecinājās, ka uzbudinājumiem un rūpēm nemaz nebūs gala, kamēr vien šis Jermunds te Morbakā strādās. Tai pašā dienā, kad bija nobeigta rudzu pļauja, Morbakā ieradās kāda sveša jauna meitene. Viņa ienāca pa lielajām parādes trepēm verandā, bet no turienes aizgriezās uz virtuvi atpakaļ.

Šeit viņa satika māti, jo saimniece ar kalponēm bija aizgājušas tīrumā siet rudzu kūļus, bet mātei bija jāgādā vakariņas.

Māte uzmeta ienācējai ātru skatu un nodomāja sevī, kas tā gan varētu būt. Viņa bija ģērbusies kā smalka jaunkundze, tomēr viņas drēbes bija jau stipri apnēsātas un piegulēja ne visai labi, tā, ka bija jādomā, ka tās nemaz nav pēc viņas mēra šūtas. Viņai varēja būt gadu divdesmit, tomēr augumā viņa bija maza un kalsnēja, bet rokas bija lielas un fiziskam darbam pieradušas. Skaista viņa nebija, tomēr par neglītu arī viņu nevarēja saukt, jo viņai bija gaiša un sārta sejas krāsa un apaļi vaigi. Kad māte vēlāk gribēja viņu raksturot, tad teica, ka tā piederējusi pie tādiem tipiem, kas uzreiz nekrīt acīs, bet kurus jāredz biežāk, lai tos atcerētos.

— Man gribētos runāt ar Lāgerlēva kundzi, — svešā ieteicās.

— Es tā esmu, — māte atbildēja.

Tad jaunā meitene pienāca tuvāk.

— Es esmu Juhanna Oktopiuse, Brunskogas prāvesta Oktopiusa meita, — viņa teica un pastiepa roku sveicienam.

Apsveicinoties māte mēģināja atcerēties, ko viņa zināja par prāvestu Oktopiusu un viņa ģimeni. Mana māte pati bija mācītāja meita un gandrīz ar visām mācītāju ģimenēm rados visā Vermlandē, un tā viņa bija pārliecināta, ka pazīst arī Oktopiusus.

—Bet Brunskogas prāvests Oktopiuss taču ir miris? — viņa ieteicās.

—Jā gan,— ienācēja atbildēja. — Man par nelaimi kā tēvs, tā arī māte ir jau miruši pirms dažiem gadiem.

Tagad māte atcerējās visu. Prāvests Oktopiuss un viņa sieva bija nomiruši gandrīz vienā laikā, un viņu atstātais vienīgais bērns, maza meitenīte, nebija tāds kā visi bērni. Radinieku arī nekādu nebijis, kas varētu mazo meitenīti pieņemt, un tā viņa palikusi pelnrušķītes lomā pie nelaiķa mācītāja vietas pārņēmēja. Viņa saņēma pārtiku un apnēsātās drēbes, un palīdzēja darbos, kur un ko varēja. Par viņu runāja, ka tieši plānprātīga viņa neesot, tomēr normāls cilvēka prāts viņai arī neesot.

Un tā nu māte saprata, ka šī Juhanna Oktopiuse bija tā pati bārenīte, kas tagad nu bija ieradusies Morbakā. Bet ko viņa īsti gribēja?

Juhanna Oktopiuse tūliņ arī izteica savu vēlēšanos: viņa gribējusi prasīt, vai nevarētu šeit uzturēties pāris dienas?

— Pavisam neiespējams tas jau nu nebūtu, — māte atbildēja, — tomēr man gribētos zināt, kādēļ jūs taisni pie manis gribat palikt?

Meitenes uzstāšanās nebija uzbāzīga. Viņa runāja klusu, gandrīz čukstus; viņa bija drusku pabailīga un it kā noslēpumaina. Varēja redzēt, ka šādu jautājumu viņa droši vien nebija sagaidījusi. Viņa stipri piesarka, sāka lauzīt pirkstus, tā, ka tie krikšķēja, un brītiņu klusēja.

—To tik viegli nevar pateikt, — viņa beidzot ieteicās. — Man ir uznākusi tāda iedvesma, lai es nākot šurp.

—Vai šeit ir kāds, ar kuru jūs gribētu satikties?

Tagad skuķe izrādījās vēl nelaimīgāka.

— Es nekad nemeloju, — viņa teica, — tādēļ es neatbildēšu uz šo jautājumu, vai es te kādu gribētu satikt. Taču ne tādēļ es šeit esmu ieradusies, bet vakar mani skubināja, ka man šeit jāierodas, lai būtu klāt, kad manis vajadzētu.

No šīm atbildēm māte skaidri nojauta, ka meitenei galvā nav viss kārtībā, un viņai kļuva šī nabaga radījuma žēl. Un tā viņa nosprieda atstāt meiteni šimbrīžam tepat Morbakā, kamēr radīsies izdevīgs brīdis aizsūtīt to atpakaļ mājās.

— Jā, jūs varat palikt, Oktopiuses jaunkundze, — māte teica. — Ejiet tagad šepat blakus istabā un atpūtieties, kamēr es pagatavošu vakariņas. Man patlaban nav mājās ne saimnieces, ne kalpones, jo viņas ir aizņemtas tīrumā ar rudzu siešanu.

Kad meitene to dzirdēja, viņa tūliņ teica, ka neesot nemaz nogurusi un labprāt palīdzētu šeit virtuvē.

Māte tūliņ redzēja, ka viņa daudz ko dara aplam, tomēr labas gribas viņai netrūka. Viņa atnesa malku un iekūra uguni. Jā, viņa bija ļoti pakalpīga. Bet biezputrai viņa piebēra tik daudz sāls, ka tā bija pilnīgi pārsālīta un nebija vairs lietojama. Un no jauna uzlikto biezputru viņa piededzināja.

Kad pulksten astoņos ļaudis pārnāca virtuvē vakariņās, Juhanna Oktopiuse stāvēja pie pavarda un lika piededzināto biezputru bļodā. Akas racējs ienāca pirmais, bet, kad ieraudzīja Juhannu Oktopiusi, viņš sāka lādēties. Skuķe no savas puses nelādējās, bet ļāva iekrist ugunskurā cietam biezputras kunkulim, kas degot sāka izplatīt virtuvē nelāgu smaku. Tomēr viņi abi nesasveicinājās un arī nerunāja savā starpā ne vārda.

Nākošā dienā saimniece bija stāstījusi mātei; mazais Bengts viņai esot teicis, ka ārprātīgā mācītāja meita esot iemīlējusies Jermundā, kamēr viņš Brunskogā racis aku. Sākumā Jermunds arī it kā juties pagodināts, ka skuķe no labākām aprindām ieslēgusi viņu savā sirdī, bet pēc tam viņa kļuvusi tam tik pretīga, ka viņš vairs nav varējis paciest pat viņas skatienu. Tomēr viņa tam sekojusi visur pakaļ. Beidzot viņš pat sācis baidīties, ka viņam būšot tā vai jānosit, lai tikai tiktu no tās vaļā.

Jā, mātei jau tūliņ bija licies, ka šim noslēpumainajam apmeklējumam ir kāds sakars ar mīlestību. Tagad, kad viņa bija par to pilnīgi pārliecinājusies, viņa lika mazajam Bengtam iejūgt zirgu, lai vestu Juhannu Oktopiusi atpakaļ uz Brunskogu.

Tad viņa mēģināja skuķei ieskaidrot, cik nepieklājīgi viņa uzvedusies. Vai viņa pati nesaprotot, ka esot taču kauns skriet pakaļ vīrietim, kurš par to negribot ne zināt? Un pašās beigās viņa vienkārši pateica, ka tagad viņai jābrauc mājup, un lai viņa nekad vairs neiedomājoties nākt uz šejieni atpakaļ.

Juhanna Oktopiuse neko daudz nerunāja, bet padevās stiprākā gribai, kā viņa jau bija paradusi. Neizrādot ne mazāko pretošanos, viņa iesēdās tūliņ ratos un brauca vedējam līdzi.

Kad mazais Bengts bija aizbraucis dažus kilometrus, izlēca ratu bulta, tā, ka bija jāapstājas un bulta jāielaiž atpakaļ. Tas viss būtu izdarāms dažos acumirkļos, bet tai pašā reizē izlēca no ratiem arī Juhanna Oktopiuse un iebēga mežā. Tas notika tik negaidīti un ātri, ka mazais Bengts attapās tikai tad, kad bēgle jau bija mežā iekšā. Viņš gribēja to panākt, bet arī zirgu nevarēja ilgi atstāt uz ceļa vienu pašu. Un tā viņa aizbēga.

Tādā veidā aizzagties un pazust, tā sakot, izlīt kā ūdenim caur pirkstiem, to Juhanna Oktopiuse prata ļoti labi. Varbūt viņa visu laiku bija jau praktizējusies šajā mākslā.

Mazajam Bengtam bija jāatgriežas mājās, neko neizdarījušam. Šo dienu Juhanna Oktopiuse nekur nebija redzama, un māte jau sāka baidīties, vai tikai viņa nav sev ko nodarījusi, tādēļ, ka māte uzstājusies par daudz bargi; un tagad viņa jutās pavisam nelaimīga.

Tomēr jau otrā rītā agri bēgle bija ienākusi kūtī un lūgusi pienu, kas viņai arī iedots. Kalpone bija paklusu aizsūtījusi mātei ziņu par viņas ierašanos, bet, kamēr atnāca māte, lai ar skuķi parunātu, viņa bija jau pienu izdzērusi un atkal aizgājusi.

Akas racējs bija pavisam dusmīgs. Šahtas viena puse bija iebrukusi un aizbērusi visu izrakto caurumu. Nu jā, tikko parādoties šī muļķa Trīne, viņam katru reizi notiekot kāda nelaime. Savā mūžā viņš vēl nevienu neesot nositis, bet ja šī persona viņu vēl vajāšot, tad viņš to gan neatstāšot dzīvu.

Mana māte sāka jau gandrīz ticēt, ka notikšot kāda nelaime. Šāda sajūta viņā radusies jau pirmajā acumirklī, kad viņa ieraudzījusi Jermundu savā mājā. Viņa aizrakstīja Brunskogas mācītājam vēstuli un lūdza, lai atsūtot meitenei pakaļ, tomēr nedabūja nekādas atbildes. Tad viņa mēģināja meiteni dabūt kaut kā rokā, lai to nelaistu vairs nemaz ārā Tomēr Juhanna Oktopiuse bija ļoti piesardzīga un tūliņ aizbēga, tikko pamanīja cilvēku tuvumā. Un mātes pūles jau nebūtu arī neko līdzējušas, skuķe tomēr būtu gājusi savus ceļus.

Kādu dienu māte redzēja Juhannu izzogamies cauri pagalmam un apstājamies pie akas šahtas. Tur viņa stāvēja labu brīdi un skatījās lejā. Jermunds raka dziļi apakšā; tomēr viņš kaut kādi taču bija izjutis, ka viņa stāvēja augšā pie šahtas, jo drīz parādījās augšā uz trepēm un sāka tai bļaut virsū un draudēt. Viņa ātri aizbēga, bet viņš tai vēl svieda nopakaļus granti un akmeņus un dzina to projām kā kraupainu suni. Tomēr Juhanna Oktopiuse neļāvās atbaidīties, bet turpināja ložņāt muižas apkārtnē vēl arvien.

Bet tad pienāca kāds rīts. Pie akas rakšanas jau bija nākuši priekšā visvisādi nelaimes gadījumi, kādi vien varēja notikt, un pati akas šahta bija jau izrakta pārāk dziļa. Kas atradās akas dibenā, tas skaidri varēja saredzēt zvaigznes pie debesīm, lai gan virszemē bija gaišs un spīdēja saule.

Kādu rītu, kā jau teikts, ieskrēja virtuvē kāds strādnieks gandrīz pavisam bez elpas un uztraukti sauca:

— Ūdens! Ūdens!

Un tūliņ viņš atkal aizskrēja.

Māte, saimniece un visas kalpones skrēja viņam tūliņ pakaļ, un drīz vien visas bija noliekušās pie akas šahtas un lūkojās lejā. Un patiesi pašā apakšā viņas redzēja mirdzam ūdeni!

Bija izjūtams svinīgs brīdis, kad pēc ilga laika šādā ceļā parādījās muižā ūdens. Māte bija pārdzīvojusi daudz grūtu brīžu un sen jau izteikusi vēlēšanos, kaut nemaz nebūtu iesākusi šādu akas rakšanu. Bet tagad, kad ūdens bija parādījies, viņa pateicās Dievam par lielo laimi un dāvanu.

Tad viņa prasīja, kur esot Jermunds.

— Viņš vēl ir tur apakšā, — teica viens no kalpiem. — Viņš grib pārliecināties, vai ir uzracis īsto āderi.

Pieliecās un sauca iekšā šahtā, tomēr nedabūja nekādu atbildi. Kāds kalps patlaban gribēja kāpt lejā, lai apskatītos, vai viņam nav notikusi kāda nelaime, kad akas racējs parādījās uz apakšējās trepju pakāpes.

Uzkāpšana gāja ļoti lēnām, nepavisam ne tā, kā parasti. Ar vienu roku Jermunds taustīja kāpnes, otru viņš turēja, cieti piespiestu acīm.

„Viņam kāds smilšu grauds būs iekļuvis acī," visi domāja.

Kad viņš bija uzkāpis pavisam augšā uz trepēm, viņš izstiepa roku. Piesteidzās divi vīri, lai viņam palīdzētu, tomēr bija gandrīz neiespējami piedabūt, lai viņš nostājas cieti uz zemes. Viņam tikai vajadzēja pacelt kāju, lai paspertu soli, bet viņš neiedrošinājās.

Mīļo Jermund, cik priecīgi esam mēs visi, ka jums beidzot izdevās uzrakt ūdeni, — ieteicās māte.

—Jā, cienītā kundze, šis ūdens ir pirkts par ļoti dārgu maksu, — atbildēja Jermunds. — Tur apakšā kaut kas bija, kas man uzkrita taisni tai brīdī, kad parādījās ūdens. Tas ielaidās man acīs kā dūmi. Un tagad es neko neredzu.

Beidzot viņi tomēr to uzdabūja uz cietas zemes, un tad viņš tūliņ nometās zālē, bet rokas turēja piespiestas acīm. Citi visi stāvēja apkārt mēmi un nogaidoši. Nevienam viņš īsti labi nepatika, bet domas, ka viņš varētu būt zaudējis acu gaismu, bija šausmīgas.

Pēc brītiņa viņš piecēlās sēdus.

— Vēl vienmēr tā pati tumsa, — viņš ieteicās. — Tagad esmu akls. Nu esmu beigts.

Māte mēģināja viņu nomierināt, ka tas drīz pāriešot. Viņš tur par daudz ilgi atradies tumsā un atradis no dienas gaismas.

— Nē-ē, — viņš sauca. — Deg kā uguns. Mana redze ir izdegusi. Esmu pavisam akls. Kas ar mani tagad notiks?

Pie šiem vārdiem viņš uzlēca kājās, izstiepa rokas uz augšu un gribēja mesties akā. Vairāki vīri aizsteidzās viņam priekšā un gribēja to atturēt, atvilkt viņu atpakaļ, bet viņš tos atsvieda nost.

— Laidiet mani! — viņš rēca. — Es gribu nobeigties tur apakšā.

Bija šausmīgi. Vīri nespēja viņu noturēt. Tomēr cīņas burzmā viņš bija pazaudējis šahtas virzienu un traucās tagad taisni uz pretējo pusi.

Viņš skrēja apkārt riņķī, kliedza, lādējās un ķerstīja rokām gaisā, it kā gribētu kādu notvert.

— Parādiet man, kur ir aka! — viņš kliedza. — Citādi es saberzīšu to miltos, kuru man izdosies noķert.

Kā ārprātīgs viņš svaidījās apkārt. Tomēr nelaime nekāda nenotika, tādēļ, ka visi paguva laikā izvairīties. Un bija dīvaini, ka arī viņš pats nenokļuva šahtas tuvumā.

Kamēr viņš tur kā traks šaudījās apkārt un neviens no pieaugušajiem vīriem neuzdrošinājās viņam tuvoties, pēkšņi pienāca neprātīgā Juhanna Oktopiuse. Neviens viņu nebija pamanījis, iekams viņa nebija Jermundam piekļuvusi pavisam blakus.

Māte gribēja aizsteigties viņai priekšā, lai to biedinātu, tomēr bija jau par vēlu, viņa jau bija saņēmusi Jermunda roku.

— Nelādies tā! — skuķe ieteicās kā parasti savā klusajā un mīlīgajā balsī. — Es taču esmu šeit, lai tev palīdzētu.

Visi domāja, ka Jermunds saķers skuķes kaklu un to nožņaugs. Viņš arī sāka mežonīgi un nelāgi smieties, tomēr nekā ļauna viņai nedarīja. — Es esmu šeit, — viņa vēlreiz ieteicās. — Viņi, kuri zināja, kas ar tevi notiks, mani atsūtīja šurpu. Es jau citam nolūkam nemaz neesmu pasaulē, kā tikai, lai tev palīdzētu.

Kaut kas skuķē bija tāds, kas viņu nomierināja. Viņš saķēra tās rokas un piespieda savām degošajām acīm.

— Ak tu, muļķa Trīne! — viņš teica. — Ak tu, muļķa Trīne!

Bet pēc balss skaņas bija dzirdams, ka šis nosaukums bija domāts kā draudzības apliecinājums.

— Nekas par to, ka tu esi akls, — viņa teica. — Man ir acis tavējo vietā.

Savā bezizejas un izmisuma stāvoklī viņš sajuta kā apmierinājumu, ka tomēr ir kāds, kas viņu mīl, vienalga, vai viņš ir akls vai var redzēt, vai viņš ir bezspēcīgs vai stiprs, ļauns vai labs, nabags vai bagāts.

Māte vēl arvien atradās viņu tuvumā. Viņa gan vēl. nebija droša kā tas viss beigsies, tomēr viņa tagad dzirdēja Jermundu sakām:

— Tava roka uz manām acīm dara man labu.

Tad māte nomierinājās. Viņa pati taisījās iet projām un pamāja arī citiem, lai atstātu viņus vienus. Viņa saprata, ka šeit bija norisinājies liels brīnums. Mīlestības apliecība nebija maldījusies. Dieva nolūks jau no paša sākta gala bija tāds, ka šie abi saderētos kopā.

Te nu nobeidzās krustmātes Nanas stāsts. Mēs viņai daudzreiz pateicamies un sakām, ka Morbakas labais dzeramais ūdens patiesi ir pelnījis, lai viņam pašam būtu savs stāsts.

—Ir tīri brīnums, Nana, — saka krustmāte Lūvisa, — cik daudzus tu vēl zini no mātes vecajiem stāstiem. Es arī vēl atceros, ka viņa teica, ka akas racējs esot kļuvis akls, bet kā viņu sauca un kas cits vēl ar to sakarā to visu jau biju galīgi aizmirsusi.

—Jā, tas ir gan savādi ar Nanu, — piebilst arī tēvs. — Bet vai tu esi pilnīgi droša, ka skuķes vārds bija Oktopiuse? Man šis vārds skan tā ērmoti.

Krustmāte Nana drusciņ iesmejas, tad viņa saka:

— Tev ir taisnība, Gustav. Viņu sauca gan citādi, tomēr man negribējās nosaukt īsto vārdu, tādēļ es to izdomāju.

— Ak tā, ak, tā, — atbild tēvs. — Jā, jā, īstās stāstītājas tā arī dara.

Bet māte ieprasās:

—Kādēļ tev taisni ienāca prātā šo gadījumu mums pastāstīt šovakar? Es neatceros, ka tu agrāk arī to būtu mums stāstījusi.

—Ak, — saka krustmāte Nana, drusciņ vilcinādamās. — To es īsti neprotu izskaidrot. Varbūt tādēļ, ka mēs pēdējās dienās tik daudz esam runājuši par dīķi…

Tagad arī Ēlina Laurele iejautājās:

— Vai jūs domājat, Hammargrēna kundze, — viņa saka, — ka būtu vienmēr jātic, ka mīlestība norādīs īsto ceļu? Vai nemaz nevajadzētu jautāt un meklēt, bet vienkārši viņai sekot?

Krustmāte Nana labu brīdi klusē, iekams atbild:

— Man jums jāsaka, Laureles jaunkundz, ka es ticu gan, ka viņa norāda pareizo ceļu, tomēr vajag lielas drosmes, lai tai paklausītu, un tās mums trūkst.

Tēvs uzglabā visus Vermlandes laikrakstus mazajā skapītī aiz rakstāmgalda. Un nākamajā dienā viņš man liek tur novietot arī taisni to avīzi, kuru krustmāte lasīja pirms stiprajām galvassāpēm. Un, kad es šo lapu sakārtoju, kā pienākas, es redzu pirmajā lapaspusē divus apaļus laukumiņus, it kā no asarām. Un man liekas, ka vajag būt kādam sakaram starp avīzi, galvassāpēm un viņas stāstu. Tikai es šo sakaru neprotu atrast. Es vēl esmu daudz par mazu, un neviens man negrib to paskaidrot. Varbūt es to nekad nedabūšu zināt.

Gadatirgus laikā

Pēc krustmātes Nanas Hammargrēnas aizbraukšanas mums visu laiku ir bijis ļoti daudz darba. Papriekš nošķinām apiņus un apkopām bites, tad ņēmām nost ābolus. Pēc tam sākās lielā rudens veļas mazgāšana, un vairākas dienas no vietas cepa cieto maizi. Tad mēs lējām vaska sveces, brūvējām tāpiņu, rīvējām kartupeļu miltus un izspiedām dažas muciņas ābolu vīna. Es gandrīz nevaru saprast, kā krustmāte Lūvisa ar saimnieci un kalponēm tik daudz spēj izdarīt, lai gan arī mēs, bērni, visu savu brīvo laiku uzturējāmies virtuvē un visur uzcītīgi palīdzējām.

Saprotams, ka kāva arī aitas un baložus, jo mums katru dienu ir jāpaēdina vairāk nekā simts baložu, un tas nepavisam nav iespējams. Tomēr tā ir visai grūta diena, kad jākauj baloži, un tēvs tad ir vienmēr ļoti nelabā garastāvoklī. Viņš jau gan saprot, ka vajag samazināt baložu skaitu, bet viņam tas nepavisam nepatīk. Tad jau būtu daudz patīkamāk, ja viņus saplosītu vanagi, nekā mēs paši viņus apēdam.

Un visi šie darbi ir jāpadara septembra mēnesī, jo pēc tam nāk lielais Omberghedas gadatirgus, ko Sunnē svin, sākot no oktobra mēneša pirmās piektdienas, veselu nedēļu. Un līdz tam laikam vajag būt nodarītiem visiem sīkajiem rudens darbiem. Bez tam arī visai mājai vajag būt tīri izslaucītai un izberztai, un visiem dubultlogiem ieliktiem, lai tirgus vakarā, kā mēs saucam dienu pirms tirgus sākšanās, viss izskatītos tīrs un glīts, tāpat kā Ziemsvētkos un Lieldienās.

Un man liekas, ka šāds tirgus vakars ir vissvinīgākā diena visā gadā. Visapkārt valda miers un klusums; no lupatām izaustās jaunās grīdsegas izstieptas uz grīdām; vara kastroļi un kafijas katli mirdz sarkanā spīdumā uz plauktiem; visas telpas aiz ieliktajiem dubultlogiem ir siltas un omulīgas, un visi cilvēki ir gaidu pilni un laipni viens pret otru.

Arī tēvam septembrī ir bijis ļoti daudz darba. Ir ieradies inspektors Nīmanis, un viņi abi ar tēvu ir ilgi sēdējuši darba istabā un skatījuši cauri visa gada rēķinus. Un tēvs ir pārvedis no Karlstades bankas veselu gūzmu papīrnaudas, lai tirgus vakarā norēķinātos ar visiem kalpotājiem un izmaksātu, kas katram pienākas. No visiem kalpotājiem pirmais ieiet darba istabā Londonas Larss, un tad nāk citi pēc kārtas. Pēc tam iet iekšā pārvaldītājs, pēc viņa staļļa puisis, mazkalps un zēns, kas vasarā ir ganījis aitas. Tad pēc kārtas nāk saimniece, kalpones un visbeidzot skolotāja, lai saņemtu savu algu. Un pašās beigās ejam iekšā mēs, bērni, lai katrs saņemtu savu valsts dālderi kā tirgus naudu, ar ko nākamā dienā var tirgū nopirkt, ko sirds vēlas.

Saimniece nekad neņem savu naudu. Viņa lūdz tēvu, lai tas atliek naudu viņas krājgrāmatiņā. Bet kalpones nāk ārā no darba istabas ar jaunajām naudas zīmēm rokās un priekā sārti starojošām sejām un visu vakaru apspriežas un pārrunā, ko visu viņas rīt par šo naudu pirkšot. Un prātīgākās no viņām prasa arī padomu no mātes un krustmātes Lūvisas. Istabas meita Maja izsakās mātei, ka viņa nopirkšot melnus ādas cimdus, ko pa svētdienām vilkt rokās baznīcā. Bet māte saka, Majai to nevajadzētu darīt, jo tādi cimdi esot briesmīgi dārgi; viņa izskatīšoties pietiekoši pieklājīga un smalka, ja iegādāšoties melnus vilnas pirkstaiņus.

Un pret vakaru ārā uz lielceļa ir jau redzama visai dzīva kustība. Tirgus apmeklētāji ir saradušies no vistālākās apkārtnes: te ir zemnieki no Ransēteras un Ullerudas, jā, pat no Rodas un Ekshēradas, kas nav baidījušies no tālā ceļa un ieradušies jau laikus. Iet garām pa ceļu gan gājēji, gan braucēji, un gandrīz visiem ir līdzi zirgi, govis, kazas un aitas, kurus viņi grib pārdot. Un tas ir tik interesanti. Ļaudis mēs tik daudz neievērojām, jo tie jau parasti bez kādiem traucējumiem braukā un staigā pa ceļiem, bet, lūk, te ir kazubuki un auni, jauni vērsēni un gotenes, kuriem pirmo reizi šāds ceļojums liekas visai jocīgs, jo viņi paši ir ļoti jautri un izlaisti.

Mēs, bērni, esam aizgājuši ar Ēlinu Laureli lejā pa aleju, lai apskatītu tirdziniekus. Kad mēs jau tur esam labu laiku pabijuši, pienāk pie mums arī tēvs. Tagad nu mums iet jautri, jo tēvs tūliņ uzsāk valodas ar garāmgājējiem. Viņš tiem prasa, kur esot viņu mājas, cik tie prasot par saviem lopiņiem, un uzstāda vēl dažādus citus jautājumus. Un kāds vīrs saka, viņam esot varens jauns zirgs, taisni tāds, kādu vajadzētu leitnanta kungam. Kāda nabaga sieviņa raudādama stāsta, ka viņas lauciņos labība esot nosalusi un ka viņai tagad esot jāpārdod skaistā gotene, ko viņa jau kopusi un audzinājusi divus gadus, lai tikai izvilktu ziemai cauri savu un bērnu dzīvības.

Parādās arī čigāni savās kulbās ar lielāku baru zirgu, kurus viņi tirgū grib mainīt un dzīt peļņu. Viņu zirgi izskatās apaļi un dedzīgi; bet tēvs saka, nekad nevajagot ielaisties ar čigāniem darīšanās ar zirgiem, jo viņi saviem zirgiem dodot arseniku vai kādas citas zāles, lai tie pirmajās dienās labi izskatītos, tomēr pēc tam tie drīz vien sakrītot un līdzinoties vecām tītavām.

Šogad Ēlina Laurele pirmo reizi pārdzīvo līdzi Omberghedas gadatirgu Morbakā. Viņa ļoti brīnās, ka mēs šo tirgu uzskatām kā svētkus, tomēr atrod, ka tas ir visai patīkami, jo viņa vēl nekad nav piedalījusies tamlīdzīgās lietās. Un viņa saka tēvam, ka esot ļoti savādi, iedomājoties, ka jau sensenos gados tirdzinieki te tāpat gājuši garām kā tagad. Un Morbakas īpašnieki ar piederīgajiem toreiz tāpat šeit stāvējuši un ar garāmgājējiem sarunājušies gluži tāpat, kā tēvs darot to tagad.

—Vai tu zini, krusttēv, — viņa saka, — man liekas, ka esam simtiem gadu atcelti atpakaļ laika rēķinā.

—Jā, tev jau var gan tā likties, — atsaka tēvs, — tomēr man tev jāsaka, ka Omberghedas tirgus vairs nav nepavisam tāds, salīdzinot ar to, kāds tas vēl bija manā jaunībā. Toreiz tirgus vakarā Morbakā izskatījās kā viesnīcā. Toreiz Omolas lieltirgotājs Čelīns, kas bija apprecējis manu māsu Karolīni, atbrauca ar vairākiem ratiem, piekrautiem precēm, un uzturējās ar visiem pārdotavas puišiem pie mums Morbakā vairāk nekā nedēļu. Un viens pēc otra ieradās mana tēva daudzie paziņas un lūdza pie mums naktsmājas, jo viņiem nebija citur, kur palikt un pārgulēt, kā vienīgi pašu ratos. Bez tam pastāvēja arī noruna starp visiem Frikdāles muižu īpašniekiem, pēc kuras visiem pēc kārtas bija jāuzņem un jāpacienā visi ceļojošie kungi īpašā vecā ēkā, kas atradās tirguslaukuma vidū un ko sauca par „salonu". Un mātei šī viesu uzņemšana darīja ļoti lielas raizes, kad pienāca viņas kārta būt par mājas māti. Tev jāzina, ka toreiz visi ievērojamākie Karlstades, Fīlipstades, Kristīnehamnas un Omolas tirgotāji paši brauca līdzi uz tirgiem, un viņi gribēja, lai tos bagātīgi un smalki uzņem un pacienā. Zināms, ka tagad, kad veikali kļuvuši sīkāki un veikalnieki sīkumaināki, arī visa vecā jautrība un omulība ir gājusi bojā. Mums ir kļuvis auksti, te, alejā, ilgi stāvot, tādēļ mēs ejam labu gabalu uz priekšu ziemeļu virzienā, lai atkal sasildītos. Arī tēvs nāk mums līdzi, jo arī viņš ilgi nedrīkst stāvēt uz vietas rudens aukstumā. Un viņi runā ar Ēlinu par vecajiem Omberghedas tirgus laikiem, ka tie bijuši daudz pārāki par tagadējiem. Tēvs mums pastāsta daudz jautru gadījumu no tiem laikiem, un mēs esam ļoti jautri.

Kad esam nonākuši pie garā un tumšā pakalna aiz mācītāja muižas, tēvs apstājas.

— Ir savādi, — viņš saka. — Tu, Ēlin, nupat brīnījies, ka es un visi citi, kas te Morbakā esam dzīvojuši, taisni šajā vakarā šeit sarunājamies ar tirdziniekiem. Un taisni šajā acumirklī es skaidri redzu savā priekšā tēvu, kā viņš, gluži tāpat kā mēs, stāv tirgus vakarā uz šā pakalniņa. Nē, kad es tā pamatīgi pārdomāju, tas nebija taisni tirgus vakarā, droši vien nē, tad jau drīzāk kādā citā dienā, kam ir kāds sakars ar tirgu.

Tēvs noņem savu platmali un velk ar plaukstu pār pieri, it kā noskaidrojot savas atmiņas.

—Tagad es tev varu pateikt, kā tas bija, — viņš tad turpina. — Tēvs, māsa Nana un es bijām aizgājuši no mājām, lai apskatītu tirdziniekus, kā tas bija viņa paradums un ir arī ticis par manējo. Tas nebija arī tirgus vakarā, un arī pašā tirgus pirmajā dienā tas nevarēja būt, jo tad braucām uz Sunni iepirkties. Nē, tas būs bijis otrā tirgus dienas vakarā, kur vesels tirdzinieku bars devās uz mājām, izdarījuši jau savus iepirkumus.

—Vai tu toreiz biji vēl mazs zēns, krusttēv? — ieprasījās Ēlina Laurele.

—Nē, man jau bija vairāk par divdesmit, un arī Nanai bija vairāk. Kādēļ es tajā rudenī biju mājās, es vairs neatceros. Es jau tad parasti braukāju apkārt zemes mērīšanas darbos; bet laikam tādēļ, ka tēvs jau nāca vecs un tam vajadzēja palīgu visādos rēķinos, jo toreiz visādas saimniecības darīšanas bija daudz plašākas nekā tagad. Nu jā, kad mēs no alejas labu laiku bijām noraudzījusies uz garāmbraucošajiem tirdziniekiem, mums metās vēsi, un mēs gājām ziemeļu virzienā, lai sasildītos, gluži tāpat kā tagad. Un Nana ar tēvu gāja roku rokā. Viņi abi bija vienmēr ļoti labi draugi. Nana skaitījās par tēva mīluli.

—Viņa laikam bija ļoti skaista? — ieprasījās Ēlina Laurele.

— Jā gan, tāda viņa bija. Un viņa bija arī jautra un dzīvespriecīga, tēvs un viņa pastāvīgi bija jautri savā starpā. Tas būs laikam bijis tā ap četrdesmito gadu sākumu, Nana toreiz vēl nebija ne apprecējusies, ne saderinājusies. Es to ļoti labi atceros, tāpēc ka vecāki man izteicās, ka viņi esot ļoti norūpējušies par māsu. Hallas mācītājs jau esot par vecu, lai pienācīgi varētu apkopt savu draudzi. Viņam tagad esot palīgmācītājs, stalts jauns cilvēks, un tēvs ar māti teicās novērojuši, ka viņš metis savas acis uz māsu, un arī Nana neesot pret viņu vienaldzīga. Vecākiem nekas nebūtu bijis pretī, ja viņi apprecētos, jo mācītājpalīgs esot apdāvināts jauns cilvēks, kas arī labi sprediķojot. Tikai viņam neesot visai laba slava jo esot dzērājs, un nebūtu visai patīkama lieta atdot tādam savu meitu.

—Nu, saprotams, ka nē, — nosaka arī Ēlina.

—Ir savādi, kā atmiņās viss tā var atkal tik skaidri uzaust, — saka tēvs. — Nevaru īsti pasacīt, par ko mēs runājām, kad visi trīs gājām uz priekšu, bet to gan es zinu, par ko domājām. Mēs laikam visi domājām par to, vai palīgmācītājs ir jau atgriezies no gadatirgus. Pirmajā dienā tēvs viņu tur bija redzējis, un viņam bija licies, ka tas jau ir piedzēris. Un vakarā viņš arī vēl nebija pārradies, to mēs visi trīs labi zinājām. Kad gājām garām mācītājmuižai, tad visiem mums neviļus ienāca prātā palīgmācītājs; vai viņš jau ir laimīgi pārradies mājās vai vēl vienmēr klejo apkārt pa Sunni?

—Tā nevarēja būt visai patīkama pastaigāšanās, krusttēv, — ieteicās Ēlina.

—Zināms, ka nē. Man likās, ka arī Nana bija uztraukusies un ka viņai nenācās viegli sarunāties un jokot ar mani un tēvu. Es viņai šai ziņā gan palīdzēju, cik spēju, tomēr māsas sarunas negribēja lāgā veikties. Tad mēs uz brītiņu apstājāmies, un tēvs parunāja dažus vārdus ar kādu garāmbraucēju, jo tēvs jau te, Morbakā, dzīvoja vairāk nekā četrdesmit gadu un katrs viņu pazina. Pamazām mēs bijām jau pagājuši garām mācītājmuižai un apstājāmies taisni uz šā pakalna.

Pie šiem vārdiem tēvs skatās apkārt un rāda ar nūju uz augstajām tumšajām priedēm ceļa malā.

— Toreiz šie koki bija tikpat tumši un drūmi kā šodien, — viņš saka, — varbūt vēl tumšāki, jo man likās, it kā koki toreiz bija augstāki un ceļš šaurāks un stāvāks. Kad mēs te bijām atnākuši, mēs ieraudzījām apakšā ceļa līkumā parādāmies kādu braucēju. Mācītājmuižas zirgu mēs tūliņ pazinām, un drīz vien redzējām, ka mācītāja kalps sēdēja uz bukas. Mēs tūliņ arī sapratām, kāds bija viņa brauciena nolūks. Droši vien mācītājs viņu bija sūtījis sameklēt Sunnē adjunktu un pārvest mājās. Bija taču sestdienas vakars, un viņu vajadzēja sadzīt rokā, lai tas līdz nākošajam rītai» varētu izgulēt savu dullumu.

—Vai zini, krusttēv, lieta kļūst arvien valdzinošāka, — Ēlina pārtrauca tēvu.

—Valdzinošāka! — atkārtoja tēvs. — Jums, tagadējā laika ļaudīm, ir savādi izteicieni. Man toreiz bija šausmīgi ap sirdi, kad redzēju mācītāja kalpu braucam vienu pašu; mums bija pārliecība, ka viņam nav izdevies adjunktu atrast. Nana kļuva pavisam bāla, bet tēvs uzreiz kļuva stingrāks un pieņēma nicinošu izskatu; es viņu tādu nekad nebiju redzējis. Bet iedomājies tikai, kad braucējs atradās mums taisni iepretim, tēvs pamanīja ratos guļam kādu tumšu stāvu. Viņš padeva zīmi, lai kalps apstājoties. — Nu, vai atradi gan viņu, Ula? — tēvs ieprasījās. — Jā, es viņu vedu līdzi, pulka rakstveža kungs. Bet kāds viņš izskatās!

Pie šiem vārdiem Ula atliecās atpakaļ un pacēla cepuri, kas aizsedza ratos gulošā adjunkta seju. Mēs stāvējām turpat blakām, un mums arī gribot negribot viņš bija jāredz. Bet Nana acumirklī aizgriezās sāņus un būtu varbūt pavisam aizskrējusi projām, ja tēvs to nebūtu saķēris pie elkoņa un atturējis.

—Aplūko viņu labi! — tēvs teica un vilka māsu tuvāk, lai piespiestu aplūkot adjunktu, kura seja bija varasarkana un pietūkusi; netīrs un pārvērties viņš tur gulēja ratos, tā, ka viņu pat grūti bija pazīt.

—Aplūko viņu labi! — atkārtoja tēvs vēlreiz. — Tas tev tikai nāks par labu. Tā nelaimīgā būtu tikai nožēlojama, kas pie tāda aizietu par sievu.

Man liekas, ka Nana pat nedzirdēja, ko tēvs teica; nolaistām acīm viņa tur stāvēja, kamēr tēvs palaida vaļā viņas roku un lika kalpam braukt tālāk.

— Tas ir šausmīgi, — iesaucās Ēlina Laurele.

— Jā gan, tas bija šausmīgi. Tomēr neaizmirsti, ka vienu no tēva meitām jau bija apprecējis Vahenfelds, un tādēļ tēvs negribēja, ja viņa mīlulei būtu tāds pats liktenis. Saprotams, ka Nana bija dusmīga un tai pašā laikā arī apbēdināta, un visu tālāko ceļu līdz mājām viņa turējās dažus soļus mums priekšā un nerunāja ne vārda. Tēvs arī izskatījās ļoti stingrs, tomēr jutās arī drusku apmierināts. Viņam likās esam labi, ka

tagad Nanai acis bija atvērušās.

Pēc tam tēvs apklusa, un mēs griezāmies atpakaļ uz mājām. Ēlina iet tēvam līdzās un runā vēl joprojām par to pašu.

—Tas ir ļoti savādi, krusttēv, — viņa saka. — Man likās, ka Hammargrēna kundze ir ļoti laimīga ar savu vīru, un es nevaru nemaz iedomāties, ka viņa kādreiz būtu mīlējusi kādu citu.

—Šī lieta ar mācītāju varbūt arī nebija tik nopietna, — atbild tēvs. — Un bēdāties arī nenācās visai ilgi. Patlaban bija gadatirgus, un Omolas Čelīns uzturējās pie mums. Tēvs ar māti nosprieda, ka Nana brauks Čelīnam līdzi un ziemu pavadīs pie māsas Karolīnes. Tur viņa iepazinās ar Tulliju Hammargrēnu, zēnu skolas skolotāju, un, kad pavasarī viņa pie mums atgriezās, tā bija jau ar viņu saderinājusies.

Ēlina vēl šo un to jautā, bet es vairs nevaru nociesties, nedabūjusi zināt pašu galveno.

— Bet, tēt, — es jautāju, — kā tad izgāja adjunktam? — Paskaties tikai, — iesaucās tēvs un nolūkojās uz mani ar izbrīnu, izrādās, ka arī mazajām pelītēm ir asas austiņas. Nu, adjunktam negāja visai labi. Viņš dzēra un sēroja, un beigās ir nomiris kādā slimnīcā. Nezinu, vai patiesība, bet daži apgalvo, ka viņš galu galā esot zaudējis prātu, tādēļ, ka Nana negribējusi par viņu vairs ne dzirdēt.

Bet man liekas, ka tas taču ir lieliski, ka kāds vīrietis zaudējis prātu, tādēļ, ka viņš par daudz mīlējis manu krustmāti. Es būtu vēl daudz, daudz ko prasījusi, tikai neuzdrošinājos.

Pēc tam es lūdzu Ēlinu, lai viņa pajautā tēvam, ko krustmāte Nana toreiz ir izlasījusi avīzē un kādēļ viņa mums taisni tajā dienā stāstīja par aku, Un Ēlina paskaidro, ka viņa to nedarīšot nekādā ziņā, jo ziņkārība esot nosodāma parādība.

Zemestrīce

Kad pulkstenis nosit divpadsmit un izbeidzas mācību stundas, mēs drīkstam iet guļamistabā pie mātes, kura visu laiku sēž pie loga aiz mazā galdiņa un šuj. Mēs aplūkojam viņas darbu, un viņa prasa, kā mēs esam zinājušas savus skolas uzdevumus, un vai esam bijušas čaklas un kārtīgas savos darbos. Saprotams, ka mēs uz šiem jautājumiem atbildam ar — jā.

Šodien es sakārtoju savas grāmatas un notīrīju savu tāfeli ātrāk nekā Gerda un Anna, tādēļ nonāku arī agrāk guļamistabā pie mātes.

Kad es atveru durvis, tad redzu, ka māte neatrodas kā parasti pie šujamgaldiņa, bet raudādama staigā pa istabu šurpu un turpu.

Viņa neraud tā, it kā būtu saņēmusi ziņu par kādu nāves gadījumu, bet kā nospiesta vai dusmīga un izmisusi, un nezinātu, ko iesākt. Viņa lauza virs galvas saņemtās rokas un sauc asā balsī, kas griežas ausīs:

— Viņš nedrīkst tā darīt! Viņš tā nedrīkst!

Es pēkšņi apstājos uz sliekšņa un nespēju vairs ne soli paspert uz priekšu. Nekad, nekad es nebūtu domājusi, ka māte tā var raudāt. Liekas, it kā zeme būtu pavērusies viņas priekšā un visa māja būtu sākusi grīļoties.

Ja tēvs vai krustmāte raudātu tik izmisuši, tad nebūtu vēl nemaz tik ļauni. Tomēr, lūk, māte! Māte tā neraudātu, ja nelaime mums nedraudētu. Mūsu māte ir taču tik gudra. Uz māti mēs visi paļaujamies.

Tēvs sēž pie rakstāmgalda un seko mātei acīm. Arī viņš izskatās apbēdināts, taču ne tādā mērā kā māte, un pāris reizes viņš arī izsaka dažus nomierinošus vārdus, bet māte nemaz neklausās, ko viņš saka.

Kad tēvs mani ierauga uz sliekšņa, viņš pieceļas, nāk klāt un saņem manu roku.

— Mēs iesim, lai māte varētu nomierināties, — viņš saka un aizved mani līdzi ēdamistabā.

Te viņš kā parasti iesēžas šūpuļkrēslā, un es palieku stāvot viņam blakus.

— Kādēļ māte raud? — es prasu.

Tēvs brītiņu klusē; tomēr viņš redz, ka esmu ļoti izbijusies, un no viņa puses būtu pārāk nežēlīgi, ja viņš pasacītu, ka es to vēl nevaru saprast.

— Krusttēvs Kalle bija šorīt šeit un teica, ka viņš gribot pārdot Gordšes

muižu.

Tā bija arī priekš manis briesmīga vēsts, jo kā Gordšes muiža, tā arī turienes radi man bija ļoti mīļi, un visu laiku es esmu Gordši uzskatījusi par savu otro dzimteni. Tomēr es nespēju saprast, kādēļ mātei tas tik briesmīgi ķērās pie sirds.

— Tu taču zini, māte ir sevišķi iemīlējusi Gordšes muižu, — paskaidro tēvs. — Tas bija ļoti ievērojams gadījums, ka tavs vectēvs toreiz nopirka šo dzelzsraktuvi. Ar tirgošanos Fīlipstadē viņš bija kļuvis bagāts, tomēr ar šīs raktuves iegūšanu viņš iemantoja īsto slavu un ievērojamo stāvokli visā apkārtnē, tāpat arī viņa sieva un meita.

Es neko neatbildu, jo vienkārši nezinu, ko lai sacītu.

— Vectēvam bija vismaz pāris reižu gadā Gordšes muižā jāierodas, lai pārlūkotu savas raktuves, — tēvs turpina, — un tad viņš ņēma līdzi savu vecāko meitu. Te tad es arī iepazinos ar tavu māti, un vectēvs kļuva par manu sievastēvu.

Es saprotu, ka tēvs grib teikt, ka mātes labākās atmiņas ir saistītas ar Gordšes muižu; bet vai mātei vajadzēja šo laimīgo atmiņu dēļ tik rūgti raudāt.

— Un arī kā jauns laulāts pāris mēs pirmos gadus nodzīvojām Gordšes muižā, kamēr nomira tavs vectēvs un pārcēlāmies uz Morbaku.

Es tikai kratu galvu par zīmi, ka tomēr neko nesaprotu. — Tomēr tik daudz tu taču sapratīsi, ka tavai māmiņai tagad ir tik smaga sirds par to, ka tavs krusttēvs grib muižu pārdot?

—Kādēļ tad krusttēvs Kalle grib pārdot? — es prasu.

—Viņš saka, ar katru gadu, ko viņš tur paliekot, viņam jāpiemaksājot daudz naudas. Dzelzs kaltuvi viņš jau ir aiztaisījis, bet no lauksaimniecības vien viņš nevarot iztikt. Māte saka, viņam labi vajadzētu nākt cauri ar zāģētavu, ķieģeļnīcu un dzirnavām. Tomēr viņš baidās uz to vien palaisties. Viņš paredz, ka uz priekšu nākšot vēl grūtāki laiki.

Pie šiem tēva vārdiem man ienāk prātā, ko krusttēvs Oriels ar krusttēvu

Šensonu runāja pie piestātnes. Atceros, ka krusttēvs Oriels izteicās, ka visa Frikdāle aiziešot bojā.

Es aizveru acis un redzu, ka zeme trīc un brūk kopā viena muiža pēc otras. Pirmā sakrīt Rotnerosa, tad Skarpēda, tad Ejervīka, pēc tam pa kārtai Stepaforsa, Lēvstaforsa, Jilebija, Helgebija, Herestade ir jau sabrukusi, un tagad patlaban grīļojas Gordše. Un es saprotu, no kā māte baidās.

Kamēr es vēl tā stāvu ar aizvērtām acīm, tēvs aizskar manu roku.

— Paklausies, mīļais bērns, — viņš saka. — Tagad aizej lielajā istabā un paver mazu šķirbiņu uz guļamistabu, un paskaties, vai māte ir jau nomierinājusies?

Saprotams, ka tūliņ steidzos turp, tomēr man uzmācas jautājums, kādēļ gan tēvs pats to nedara.

Es zinu, tēvam ir ļoti grūti panest, ja kāds raud, tomēr viņam taču vajadzēja pamēģināt nomierināt māti. Bet man taisni likās, ka viņš it kā bija priecīgs, kad es pirmīt iegāju guļamistabā, un viņam tā radās iemesls no turienes aiziet. Jā, tēvs dažu reizi ir pavisam nevarīgs.

Un tagad, kad te stāvu lielajā istabā, man kļūst arī skaidrs, kādēļ māte raud.

Manas domas atgriežas pie krustmātes Georginas, kad viņa teica, ka māte ir ļoti nobēdājusies tādēļ, ka tēvs esot slims un nekā vairs īsti nevarot izdarīt. Māte zina, ka tuvojas krīzes gadi, un viņa bija visas cerības likusi uz krusttēvu Kalli un cerējusi, ka tas būs viņas atbalsts un palīgs, ja tēvs vairs neko nespētu. Un tagad šis pats krusttēvs Kalle grib no mums aiziet, un māte tad šeit paliktu pavisam viena, un nebūtu neviena, uz kuru viņa varētu paļauties.

Kad paveru guļamistabas durvis, es redzu, ka Anna pierunā māti, lai viņa liekoties uz dīvāna; pēc nogulšanās viņa apsedz māti ar lakatu.

Tagad esmu pārliecināta, ka māte atrodas drošās rokās, un es eju atpakaļ pie tēva ēdamistabā.

Kad atveru tagad durvis, man liekas, ka es vēl nekad nebūtu ievērojusi, ka tēvs ir jau kļuvis tik sirms, vecs un sarucis. Un tik savādi nevarīgs.

Ak, kā es vēlētos, kaut būtu jau pieaugusi un gudra, un mācīta, un varena, un bagāta, lai spētu viņam palīdzēt!

III DIENASGRĀMATA

Manai māsīcai ĒLĪNAI un brālēnam ĀLANAM AFCĒLIUSIEM

veltīju šo dienasgrāmatu.

Pateicīgā atmiņā par laimīgajām un manai attīstībai tik nozīmīgajām dienām, ko esmu pavadījusi viņu mājās.

Selma Lāgerlēva

CEĻOJUMA DIENA

Pirmdien, 1873. gada 20. janvārī.

Vilcienā starp Čīlu un Lakso

Iedomājieties, Ēlina Laurele uzdāvināja man Ziemsvētkos dienasgrāmatu! Tā tik brīnumskaista, baltiem vākiem Un zilu muguras pusi, un visapkārt tai zelta griezums. Gandrīz žēl tur kaut ko iekšā rakstīt. Bet Ēlina apgalvo, ka tā nemaz neesot un man jāpierodot visu uzrakstīt, ko katru dienu piedzīvoju, tas man noderēšot visu mūžu un sagādāšot vēlāk prieku.

Man gan neliekas, ka, mājās dzīvojot, man būtu ienācis prātā rakstīt dienasgrāmatu, jo tur jau tagad ziemas laikā it nekas jauns nenotiek, viena diena tur gluži tāda pati kā otra. Bet tagad man šī grāmata noder itin labi, jo es drīkstu braukt uz Stokholmu; tad nu arī ieliku to savā ceļasomā un paņēmu līdzi.

Vilcienā gan stipri krata, un man gluži auksti un stīvi pirksti, bet tas nekas. Ļaunākais ir kaut kas cits: es pavisam nezinu, kā tāda dienasgrāmata jāraksta.

Nav gan visai sen, kad izlasīju Frēderikas Brēmeres „Prezidenta meita", un šī grāmata no paša sākuma līdz galam ir gandrīz tā uzrakstīta kā dienasgrāmata; bet tik gudri un tik mācītā valodā es negribu rakstīt. Turklāt man šķiet, tā arī nemaz nav īsta dienasgrāmata. Es domāju — tāda grāmata, kādu raksta cilvēki, kad viņi grib, lai neviens cits to nelasa, kā vienīgi rakstītājs pats un varbūt vēl kāds labs tuvs draugs.

Kad Frēderika Brēmere te sēdētu kupejas stūri zīmuli rokā un grāmatu priekšā, ko gan viņa tad rakstītu? Liekas, vispirms viņa pastāstītu, kā bija šorīt no rīta, kad mēs abi ar Dānielu devāmies no mājām prom. Ak, bet tad jau tas būtu visai bēdīgs sākums!

Ēlinai Laurelei tiešām taisnība. Ja es vēlāk gribu kļūt rakstniece, tad man jābūt priecīgai un pateicīgai par visu, ko es piedzīvoju. Man pat jābūt apmierinātai, ja atgadās kaut kas smags vai nepatīkams, citādi es vēlāk nemaz nepratīšu aprakstīt, ko cilvēks izjūt, kad viņš no tiesas nelaimīgs.

Taisni tādēļ man te sīki jāuzraksta, ko auklīte man šorīt agri sacīja, taisni pirms mūsu prombraukšanas uz Stokholmu. Varbūt tas man noderēs tad, kad būšu tik veca, ka varēšu rakstīt romānus. Man tas bija ļoti sāpīgi jo es par šo Stokholmas braucienu tā priecājos. Pirms pieciem gadiem man pie mātesbrāļa un krustmātes klājās tik labi, un vingrinājumi ģimnastikas institūtā stipri vien uzlaboja manu veselību. Un es ļoti priecājos arī par to, ka Dāniels brauc līdzi, jo viņam tūlīt pēc Ziemsvētkiem vajadzēja doties atpakaļ uz Upsalu. Līdz Stokholmai mums abiem kopīgs ceļš, un Dāniels ir tik jauks, tādēļ viņš man sevišķi mīļš.

Bija tīri neomulīgi ap sirdi, kad mums šorīt no rīta nācās piecelties jau pulksten trijos; bet tam tā vajadzēja būt, citādi mēs nepaspētu uz Čīlas staciju, pirms vilciens atiet uz Stokholmu. Visi mājinieki, protams, atskaitot vienīgi tēvu, bija piecēlušies, lai atvadītos no Dāniela un manis. Un, kad mēs sēdējām pie kafijas galda, visi izskatījās tik noskumuši, bet varbūt tas man likās tādēļ, ka viņi visi bija vēl gluži miegaini un nosaluši. Arī es pati biju nomiegojusies un nosalusi, tak es biju tik priecīga un tik daudz runāju un smējos, ka krustmāte Lūvisa beidzot sacīja, viņai gan liekoties, ka man nemaz neesot tik grūti šķirties no mājām. Tas izklausījās tā, kā kad no manas puses nebūtu pareizi, ja es esmu tik līksma.

Un tādēļ es sacīju: — Vai tev neliktos, ka esmu nepateicīga, ja es būtu nobēdājusies par to, ka tēvs un māte izdod tik daudz naudas manam ceļojumam, lai mana kāja atkal kļūtu spēcīga un vesela? — Bet krustmāte jau nekad nav sevišķi prātīga, viņa atteica, ka viņai aizvien esot tā, ka viņa it nekad nevarot no mājām aizbraukt, nebūdama par to noskumusi, bet tas jau, protams, ir dumji no viņas.

Māte laikam negribēja, ka mēs abas ar krustmāti turpinām strīdu, viņa piecēlās un teica, ka tagad gan būšot laiks doties ceļā. Bet pirms mēs aizbraucam, man vēl gribējās ieiet virtuvē un atvadīties no saimnieces un no kalponēm, jo man Stokholmā būs jāpaliek līdz pat pavasarim. Bet kad es pa gaiteni devos uz virtuvi, pamanīju aukli, kas tur stāvēja un sacīja, viņa vēl gribot ar mani dažus vārdus parunāt.

Viņa izskatījās tik noslēpumaina un turklāt tik svinīga, ka man kļuva gandrīz vai bail, bet, protams, es apstājos un klausījos, ko viņa sacīs. Te nu viņa man arī pastāstīja. Vasarā viņa dzirdējusi, ka Valrota kundze no Gordšes jautājusi Afcēliusa kundzei, vai tas esot tiesa, ka Selma nākamā ziemā braukšot pie viņiem uz Stokholmu, lai apmeklētu vingrošanas institūtu. Un Afcēliusa kundze tad atteikusi, jā, tas esot gan tā norunāts, un tad viņa piebildusi, ka viņa par to nemaz nebrīnoties, ka vecāki sūtot Selmu uz Stokholmu, lai viņa tur nodarbojoties ar vingrošanu, tak auditora kungam un viņai pašai gan vairāk patiktos, ja brauktu kāda cita meitene, jo Selma esot tik garlaicīga un tik noslēgta rakstura.

Kad aukle tā sacīja, man kaut kas durtin iedūrās sirdī. Bet es it mierīgi paliku turpat stāvam un nezināju, ko atbildēt.

Tu nedrīksti man ļaunā ņemt, ka tev to pasaku, — aukle turpināja.

— Es vēlu tev tikai labu un gribēju tevi tikai brīdināt, lai tu nepaliec stūrgalvīga un niķīga, kā tu to dažreiz mēdzi še darīt, bet lai tu esi jautra un atklāta, kad ierodies Stokholmā. Man tu patīc labāk nekā visi citi bērni te, Morbakā, un man ļoti gribētos, ka arī citi tevi iemīļo. Un tādēļ nevarēju to noklusēt.

Majai tā runājot, es visu laiku domāju, ko gan lai viņai atsaku. Un beidzot man likās, ka man ienākusi prātā visai laba atbilde.

Vai tu nemaz vairs neatceries, Maja, kas stāv katķismā rakstīts? — es jautāju. — Tur stāv: Ja tu dzirdi kaut ko ļaunu, tad nestāsti to nevienam tālāk; klusēšana nekādu postu nenodara. Tev tas nav jāsaka ne savam draugam, nedz ienaidniekam; nesaki to it nevienam, ja vien sirdsapziņa tev to atļauj.

Ar šiem vārdiem es atstāju Maju, un sākumā es pati nemaz nebiju tik ļoti nobēdājusies, jo man likās, ka esmu Majai atbildējusi taisni tā, kā nākas, jo viņa labprāt mīl aptenkot.

Bet es vairs nemaz nebiju tik pašapzinīga kā iepriekš un, kad atvadījos no krustmātes Lūvisas, tad noliecos un noskūpstīju viņai roku, — man šķiet, viņa būs mani sapratusi, ka es tādējādi gribēju izlūgties viņas piedošanu par to, ka tik vīzdegunīgi viņai pie galda atbildēju.

Kad māte mani ievīstīja savā kažoka mētelī, lai man garajā ceļā līdz Čīlai nav auksti, man tik tikko nepaspruka asaras. Man likās tik briesmīgi bēdīgi, ka jāatstāj māte un visi, kas še mājās pret mani tik mīļi izturējās, un jābrauc pie citiem cilvēkiem, kas manis nemaz nevēlas.

Sirds man gauži sāpēja, kad beidzot sēdēju kamanās, un man ienāca prātā, ka tagad man Stokholmā aizvien būs tikpat skumji un sāpīgi. Ak, kā gan lai izturu līdz pavasarim!

Tā kā Dāniels Upsalā studē medicīnu, man likās, ka viņš varbūt zinās man palīdzēt, un es viņam jautāju, kas jādara, kad cilvēkam ļoti sāp sirds. Bet Dāniels tikai izsmēja mani un teica, uz šo jautājumu viņš man labāk atbildēšot kādu citu reizi, tagad viņam esot par daudz miegains prāts.

Tad mēs visu laiku līdz pat Čīlai nerunājām vairs neviena vārda. Ja jau es nevarēju būt nekāds līksmais ceļabiedrs, tad vismaz negribēju strīdēties un viņu kaut kā citādi apgrūtināt.

Čīlā mēs sev nopirkām trešās klases biļetes, un kad pienāca vilciens, mums ierādīja kādu kupejas nodalījumu, kur gan nebija neviena cilvēka, bet kur viss oda pēc degvīna un kāju sviedriem, un nezinu, pēc kā vēl. Mēs mēģinājām mazliet izvēdināt šo telpu, bet tad mums sametās tik auksti, ka atkal vajadzēja aizvērt logu. Es sacīju Dānielam:

Kad es kādreiz kļūšu bagāta, tad nekad vairs nebraukšu trešajā klasē.

Dāniels man sākumā nekā neatbildēja, bet tad viņš pagriezās pret mani un paskatījās manī tādu skatienu, kas mani nomērīja no galvas līdz pat kājām, un tad viņš mierīgi atteica:

Es domāju, tu visu mūžu brauksi tikai trešajā klasē.

Ko man bija darīt? Gribot negribot man ienāca prātā stāsts par „Mene, mene, tekel upharsin". Jo šodien mani svēra un atrada par vieglu.

Kad vilciens devās ceļā, Dāniels izvilka no somas savu vācu anatomiju un atlaidās vagona stūrī, bet es paņēmu savu dienasgrāmatu un tagad esmu jau pierakstījusi veselas piecas lappuses.

Ir tomēr labi rakstīt dienasgrāmatu. Kad es nupat paskatījos pa logu, redzēju, ka mēs jau atrodamies Lakso stacijā. Laiks pagājis gluži nemanot, kaut arī sirds man vēl aizvien sāp un es pati esmu briesmīgi noskumusi. Esmu Ēlinai Laurelei tomēr ļoti pateicīga par šo grāmatu.

Vilcienā starp Lakso un Katrīneholmu

Te mēs nu atkal sēžam abi divi, Dāniels ar savu anatomiju un es ar savu dienasgrāmatu. Tagad man vispirms vēl jāpieraksta klāt, kā mums klājās Lakso stacijā, — tiešām apbrīnojami, cik rakstot ātri paiet laiks.

Kad vilciens apstājās stacijā, Dāniels aizsita savu grāmatu ciet un sacīja, ka tagad mums esot jāpaēd pusdienas. Mums no mājām ir līdzi liels grozs ar pārtikas līdzekļiem, un es palūdzu Dānielu, lai viņš palīdz man nocelt to no plaukta; bet viņš par to negribēja ne dzirdēt. Viņš teica, ka vilcienā ēst esot visai neomulīgi. Mums labāk vajadzēšot iegriezties stacijas restorānā un iekost tur kaut ko siltu.

Nu, protams, pret to man nebija nekā ko iebilst. Un, kad mēs steidzāmies pāri sliedēm, Dāniels man sacīja: — Tev jāēd, cik ātri vien iespējams, jo mums ir tikai divdesmit minūtes laika, tad vilciens dodas atkal tālāk.

Ēdamzāles vidū stāvēja liels galds, tas bija bagātīgi piekrauts visvisādām gardām lietām, tas šķita pat bagātīgāks nekā Ziemsvētku galds, un visgarām gar sienām stāvēja mazi galdiņi un krēsli, kur ēdot varēja apsēsties. Dāniels piegāja pie kāda maza galdiņa, norādīja man krēslu un teica, ka būšot labāk, ja es apsēdīšoties tepat, tad viņš varēšot man atnest ēdamo.

Man gan likās, es pati tīri labi varētu tam aiziet pakaļ, jo man jau ir četrpadsmit gadi. Uz lielā galda stāvēja daudz brīnumjauku ēdammantu, un Dāniels man nemaz neatnesa to, ko man visvairāk gribētos nogaršot, bet es neuzdrošinājos atstāt krēslu, ko Dāniels bija man ierādījis. Man bija bail, ka neizliekos par daudz dumja. Tur bija daudz ceļotāju, un tie visi drūzmējās ap šķīvjiem, un visi ļoti steidzās. Ja nu kāds no viņiem būtu mani pagrūdis vai arī uzlējis man uz galvas cepeša mērci, tad Dāniels droši vien sacītu, ka man visu mūžu jābrauc ceturtajā klasē.

Es ēdu zupu un cepeti un tad sacīju Dānielam, ka man pilnīgi pietiek un ka saldo ēdienu es vairs nevēlos. Patiesību sakot, es nemaz nebiju tik ļoti paēdusi, bet man vienkārši bija bail, ka nespēšu tik ātri ar visu galā tikt un tad vēl būs mana vaina, ja mēs nokavēsim vilcienu. Bet Dāniels pats vislielākajā mierā notiesāja savu saldo ēdienu, un tad viņš vēl iegāja blakusistabā, kur stāvēja liels kafijas galds, un ielēja sev tasi kafijas.

Ievēroju, ka ceļotāji cits pēc cita atstāj ēdamzāli, un es biju visai nobažījusies, jo baidījos, ka tikai vilciens neaizbrauc projām; taču Dāniels pat nedomāja pasteigties. Kad viņš piegāja pie kases samaksāt, viņš gāja gluži lēniem soļiem, un man bija vislielākā vēlēšanās viņam pieskriet klāt un pagrūst viņu, lai jel viņš kustētos ātrāk.

Kad beidzot viņš bija samaksājis, biju pārliecināta, ka tagad gan mēs iesim novietoties vilcienā; bet taisni tai brīdī Dāniels sastapa kādu citu studentu un iesāka ar viņu sarunāties. Izskatījās gluži tā, ka viņš pavisam būtu aizmirsis mūsu tālāko ceļojumu. Biju cieši pārliecināta, ka mēs nokavēsimies, bet es neuzdrošinājos Dānielam to atgādināt, tad viņš droši vien man tūdaļ steidzīgi paskaidrotu, ka viņš tik daudz jau ceļojis un pārāk labi visu zina, un tad mums beidzot tiešām būs līdz nākamai dienai jāpaliek Lakso stacijā. Katrā ziņā, viņš tik ilgi nekustējās no vietas, līdz kāds nesējs parādījās restorāna durvīs un sauca, ka vilciens uz Stokholmu tūlīt atiešot. Tad viņš beidzot pamāja man un mēs abi atstājām ēdamzāli.

Bet taisni tad, kad mēs tikko bijām atsēdušies savās vietās, es pamanīju, ka mana uzroce nozudusi, un es teicu Dānielam, ka droši vien būšu to atstājusi restorānā. Te nu Dāniels pa kaklu pa galvu no vagona laukā un skriešus devās atpakaļ ēdamzālē, bet es paliku viena pati vagonā sēžot. Mana uzroce man ļoti mīļa, jo māmiņa man to lika pagatavot no mūsu pašu trušu ādiņām, tā ir gluži balta ar rožainu oderi; bet tad gan nožēloju, ka pateicu Dānielam, ka esmu to aizmirsusi, jo briesmīgi gan tas būs, ja vilciens aties un viņš vēl nebūs uzroci atradis! Dzirdēju, ka vagonu pavadonis gāja pa vagoniem un aizcirta visas durvis; varbūt viņš aizsitīs arī mūsējās, pirms Dāniels būs atgriezies! Bet, paldies Dievam, tikko viņš pienāca pie mūsu kupejas, arī Dāniels parādījās uz perona, un viņš tiešām vēl paguva ielekt vilcienā. Uzroci viņš turēja rokā, bet bija tā noskaities par manu aizmāršību, ka vienkārši pasvieda man to, sacīdams: vismaz tik daudz nu gan es esot varējusi — neaizmirst savu uzroci, jo man taču par it neko citu neesot bijis jādomā.

Un tur viņam tiešām bija taisnība.

Tagad Dāniels aizmidzis, lasot savu anatomiju; es gan neguļu, bet domāju par to, cik skumji gan tas ir, ka es ne tikvien esmu garlaicīga un noslēgta rakstura, bet esmu vēl turklāt aizmāršīga un dumja, un arī citādi pilnīgi neizdevusies.

Tagad vairs nevaru rakstīt. Kad mēs ieradāmies Katrīneholmā, mūsu kupejā ienāca students, kuru Dāniels sastapa Lakso stacijā. Viņš apsēdās pie mums patērzēt. Un es nevaru vairs tālāk rakstīt, jo viņi abi tepat man blakām tik skaļi sarunājas.

Starp Sēdertelji un Stokholmu

Tagad man jāsteidz uzrakstīt vēl dažus teikumus, lai pasacītu, ka neesmu vairs bēdīga, nē, ne mazdrusciņ arī nē. Sirds man pavisam vairs nesāp, un tas tik ļoti jauki.

Es zinu, nu mēs drīz būsim Stokholmā; bet ātrāk es nevarēju rakstīt, jo tas students palika visu laiku mūsu kupejā līdz pat Sēderteljei. Tad viņš sacīja, ka nu gan drīz būsim Stokholmā un viņam jāejot un jāsakravājot visas savas lietas, pirms mēs iebraucam pilsētā.

Stacijā bija vesels pulks sievu, kas nelielās turziņās piedāvāja Sēderteljes kliņģerīšus. Es dabūju divas tādas turziņas, vienu no tā studenta un otru no Dāniela. Tas no viņa puses bija ļoti jauki, lai gan es šos kliņģerīšus pie labākās gribas nevaru apzīmēt nekā citādi, kā par ļoti sausiem.

Bet tagad man jāpasteidzas, ja gribu vēl uzrakstīt, kā mums vilcienā gājis, kopš šis students Katrīneholmā iekāpa mūsu kupejā. Vispirms viņš, saprotams, runāja tikai ar Dānielu vien; bet pēc kāda brīža Dāniels viņam pastāstīja, ka esmu viņa māsa, vārdā Selma, un braucu uz Stokholmu, un tur palikšu līdz pavasarim.

— Skat, tad jau Selma piedzīvos jaukas dienas! — students sacīja. Un tad viņš pastāstīja, ka viņa vecāki esot stokholmieši, bet tagad dzīvojot Kristiānijā. Tomēr Zviedriju viņi mīlot par visu vairāk un vēloties, lai arī viņu dēls izaug par zviedru. Tādēļ viņš arī esot uzaudzis pie radiem Stokholmā. Arī viņš pats uzskatot Stokholmu par visjaukāko vietu pasaulē. Abas pēdējās ziemas viņš esot pavadījis Upsalā un nupat svētījis Ziemsvētkus Kristiānijā, bet tas viss neesot gluži nekas pret Stokholmu.

— Jā, Selma, gan tu redzēsi, kā tev klāsies, kad tu tur nonāksi! — viņš tad piemetināja.

Es, saprotams, atbildēju, ka pirms pieciem gadiem jau veselu ziemu esmu nodzīvojusi Stokholmā un tādēļ šo pilsētu pazīstu tīri labi.

— Pirms pieciem gadiem! — students sacīja. — Bet tad jau tu vēl biji gluži mazs bērns, kas vēl nekā nedrīkst redzēt.

Ak, nē, — es atteicu, — esmu redzējusi gandrīz visu pilsētu.

Studentam gan laikam Stokholma patīk sevišķi labi, jo viņš nu mani sāka sīki izjautāt, vai esmu to un to redzējusi. Un tiešām nebija daudz tāda, par ko es itin nekā nezinātu. Viņš sacīja, ka man esot ļoti laba atmiņa un ka tas esot taisni apbrīnojami, cik daudz vietās esmu jau paspējusi būt, lai gan man toreiz bijuši tikai deviņi gadi.

Students un es kļuvām pamazām itin labi draugi, un jau drīz vien viņš pavisam vairs nerunāja ar Dānielu, bet gan tikai ar mani, jo Dāniels jau brauca uz Upsalu un Stokholmai viņš bija tikai braucis cauri, tātad viņš nemaz nezināja tik daudz par šo pilsētu, kā es.

Ja Anna vai Hilda Valrote, vai arī Emma Laurele tā sēdētu šim studentam tieši pretī, tad gan viņas droši vien būtu viņā iemīlējušās, jo viņš ir ļoti skaists. Viņam tumši mati, kas virs pieres mazliet cirtojas, un kad viņš iedegas sarunā, tad kāda nepaklausīga cirta pārslīd viņa pierei. Viņam lielas acis, kas tik tumšas, ka es nemaz nevarēju atšķirt, kāda tām krāsa, bet, bez šaubām, tās spīd kā tumši dārgakmeņi. Viņš izskatās reizē tik laipns un draudzīgs, un tomēr arī mazliet skumīgs. Gribētos gan zināt, vai viņš pamanīja, ka es biju tik bēdīga, kad viņš ienāca mūsu kupejā, un vai taisni tādēļ varbūt viņš iesāka ar mani sarunāties.

Dāniels, protams, domāja, ka tas, ko es varu pateikt, nav nekas tāds, ko būtu vērts klausīties, un tā viņš nu atkal paņēma savu grāmatu, lai lasītu. Bet no viņa lasīšanas gan nekas liels neiznāca, to gan es manīju, jo šad tad viņš pēkšņi iesmējās par kaut ko, ko mēs abi ar studentu runājām savā starpā. Taisni tad, kad mēs visdedzīgāk sarunājāmies, man ienāca prātā bērnu Maja. Būtu diezgan jocīgi, ja viņa tagad sēdētu tepat kupejas stūrī un noklausītos, cik brīvi es runāju ar šo studentu.

Un tad es domāju tālāk, ka tagad drīz nonākšu Stokholmā un man nemaz nebūs tik grūti parādīt krustmātei un mātes brālim Orielam, ka es nemaz neesmu nedz garlaicīga, nedz mazrunīga. Es ar viņiem varētu sarunāties tikpat brīvi kā ar šo studentu. Viņš nu gan mani nekādā ziņā nenoturēja par garlaicīgu, un Dāniels, protams, arī ne, kad viņš tur sēdēja

aiz savas grāmatas un smējās.

Kamēr mēs nonācām līdz Sēderteljei, mēs runājām arī vēl par citām lietām, ne tikai par Stokholmu vien. Un sarunas mūsu starpā raisīt raisījās. Un daudzās lietās mēs abi bijām gluži vienisprātis un man nemaz nebija bail viņam sacīt to, ko es domāju.

Kad viņš mūs Sēderteljē atstāja, viss ap mani kļuva tik dīvaini tukšs, bet es tomēr biju laimīga un nepavisam vairs tik bēdīga kā ceļojuma sākumā. Man tikai bija tāds dīvains sajukums galvā, un šī savādā sajūta man ir vēl tagad.

Tagad Dāniels pieceļas un saka, mēs esam Stokholmā, un tur uz perona jau stāv krustmāte un mātesbrālis.

Vēlu vakarā bērnu istabā pie tēvoča Oriela un krustmātes

Tas gan bija ļoti laipni no tēvoča Oriela un krustmātes Georginas, ka viņi abi bija atnākuši mums pretim. Stacija Stokholmā vairs nav laukā pilsētas dienviddaļā, bet gan tepat netālu no Klāras Strandgātes, kur dzīvo tēvocis Oriels ar savu ģimeni, bet tomēr…

Viņi abi izskatījās tik priecīgi un jautāja, vai ceļojums labi veicies, vai neesam noguruši, un apvaicājās arī, kā klājas pārējiem Morbakā. Nē, viņi nepavisam nelika manīt, ka būtu neapmierināti ar to, ka esmu pie viņiem

atbraukusi.

Bet man tomēr jāatzīstas, lai gan vēl īsi pirms tam vilcienā es biju tik dūšīga, kad ieraudzīju radus, man tomēr bija jādomā par bērnu Majas vārdiem. Un nu iznāca gluži otrādi, nekā bērnu Maja bija domājusi, viņas vārdi vis nepadarīja mani runīgāku un mundrāku, bet gan pavisam otrādi, — es gluži samulsu un apklusu.

Bet laimīgā kārtā te bija vēl Dāniels, un viņš runāja manā vārdā. Viņš nodeva krustmātei un tēvocim Orielam mājnieku sveicienus, sacīja, ka pēc daudzajām svētku dienām atkal reiz būšot jauka izgulēšanās; kamanu ceļš visu laiku esot bijis vairāk nekā labs, un tāpat Gordšes muižā, kā arī Ēriksbergā un Morbakā esot aizvien bijis daudz ļaužu un daudz jautrības.

Es apbrīnoju Dānielu, kas katrā laikā spēj būt tik jautrs un brīvs, bet tāds jau Dāniels ir aizvien, un taisni tādēļ viņu visi tik sevišķi labi ieredz.

Mums bija jāpaiet tikai daži soļi, tad jau mēs stāvējām pie krustmātes durvīm, un tas bija patīkami, jo mēs jau no pulksten trim rītā bijām ceļā. Kad durvis atvērās, durvju sarga sieva Blumkvista kundze atvilka sava mazā skatāmā lodziņa sarkano priekškaru un tik stingri, un it kā pētīdama, paskatījās uz mums, it kā mēs būtu zagļi, kas nodomājuši še slepšus ielauzties, lai nozagtu mājas saimnieka Utrantes hercoga sidrablietas. Es labi pazinu Blumkvista kundzi un viņas lodziņa priekškaru, tāpat kā viņas bargo skatienu, jau no pagājušās reizes, kad dzīvoju šai namā, un man tas likās pavisam jocīgi, ka viņa arī tagad vēl ir gluži tāda pati kā toreiz.

Kad bijām uzkāpuši pa kāpnēm un devāmies priekšnamā, pazinu arī drēbju pakaramo, cepuru uzliekamo un galošu nodalījumu, kas te jau atradās pirms pieciem gadiem. Es uzkāru savas drēbes tai pašā vietā, kur toreiz. Līdz ar to man tūdaļ kļuva mazliet mājīgāk ap sirdi, un es vairs nejutos te pavisam sveša.

Kad iegāju dzīvojamā istabā, tad arī tur man viss bija jau pazīstams, lai gan lietas šķita vēl daudz skaistākas un lepnākas, nekā tās man bija uzglabājušās atmiņā.

No priekšistabas nonāk tieši ēdamistabā, aiz ēdamistabas atrodas viesistaba, un no turienes var nokļūt bērnu istabā. Uz otru pusi no ēdamistabas atrodas tēvoča Oriela istaba, un otrā pusē gaitenim atrodas virtuve, kalpones istaba un garderobe. Krustmātei un krusttēvam ir tiešām ļoti liels un skaists dzīvoklis, tā, ka patiesi būtu kauns, ja te nejustos labi. Viesistabā, guļamistabā un krusttēva istabā visa grīda pārklāta grīdsegām un pie sienām karājas skaistas eļļas gleznas. Nekur tapetes nav saplēstas vai izbalējušas. Logu aizkari tik gludi un stīvi, it kā tie tikai vakar būtu piekārti, un griesti ir izbalsināti un izgreznoti skaistiem ornamentiem. Grāmatas sarindotas lieliski spīdīgā sarkankoka skapī, un viesistabā stāv liela etažere, pilna skaistām, piemīlīgām porcelāna figūriņām. Jā, še gan viss ir izmeklēti smalki.

Ja tik man aizvien nebūtu jādomā par kādu citu vietu, kur pie sienām nav nevienas citas gleznas, kā vienīgi «Zvejnieki ar lāpām" un "Traucējums svētku mielastā", ko mēs saņēmām kā Ziemsvētku prēmiju no „Ģimenes žurnāla", līdz ar «Kādreiz un tagad"! Tur porcelāna figūriņas stāv uz vienkāršiem stūru plauktiem, un tapetes tur izbalējušas, bet grīdas segtas ar lupatu celiņiem. Un tomēr, esi, Dievs, žēlīgs man, nabaga bērnam, kas tagad mazākais veselu pusgadu nevar tikt atpakaļ pie šīm nobālējušajām tapetēm un lupatu grīdsegām!

Tikko padzērām tēju, krustmāte Georgina sacīja, ka man un Dānielam tūdaļ jāejot gulēt, jo mēs visu dienu esot pavadījuši ceļā. Un tā nu mēs abi arī devāmies gulēt. Dāniels guļ krusttēva istabā, bet es uz maza raiba dīvāna bērnu istabā, pie manas mazās māsīcas Ēlinas un vecās Ullas Mirmanes, kas ir tēvoča Oriela saimniece kopš viņa jaunības dienām.

Tomēr, neskatoties un visu lielo nogurumu, es nevarēju tūlīt iemigt, jo vienkārši neatradu mieru.

Un, kad manīju, ka citi jau guļ, aizdedzu gaismu un uzrakstīju šos pēdējos piedzīvojumus. Es domāju, ja tik es tos spēšu uzrakstīt un dabūšu uz papīra, tad jau man vairs nebūs aizvien jādomā par to, ko šodien esmu piedzīvojusi. Turklāt tas tiešām sagādā prieku — rakstīt dienasgrāmatu. Tas gandrīz vēl interesantāk nekā lasīt romānus. Bet, paklau, torņa sargs jau Klāras baznīcas tornī izsauc pusnakti. Tad nu man gan jābeidz un jānodzēš uguns.

PIRMĀ NEDĒĻA Bērnu istabā pie tēvoča Oriela. Uzrakstīts pie Ullas mazās lampiņas

Gribētos gan zināt, vai cilvēki, kas raksta dienasgrāmatu, pieraksta arī to, ko sapņo; tad jau es labprāt pastāstītu arī to neparasto sapni, ko pagājušajā naktī redzēju un ko es nepavisam nespēju aizmirst.

Vispirms, nemaz nesaprotu, kādēļ man vajadzēja taisni sapņot par šo Pinkaino Mārīti. Atceros vēl ļoti labi, bērnu Maja aizvien stāstīja manai māsai Gerdai, kad tā vēl bija maza, par kādu nabaga meiteni, ko dēvējot par Pinkaino Mārīti. Šī meitene bija no Hedbergas kalnu ganībām, tāpat kā bērnu Maja. Bet citādi gan viņa tai nepavisam nelīdzinājās. Viņa bija tikpat dumja un ļauna, cik mūsu Maja mīļa un saprātīga. Vienmēr viņa skraidīja apkārt netīra un nesukājusies, matu pinkas viņai nokarājās pār visu seju, jo nebija jau arī nemaz iedomājams, ka šī «Pinku Mārīte kādreiz varētu godīgi saķemmēt matus. Viņas drēbes arī nebija nekas cits» kā vienīgi lupatas. Maja sacīja, viņa īstenībā izskatoties tā, it kā būtu rados ar Stūrsnipas trolli. Un viņai arī nekas cits nestāvot prātā, kā vienīgi kaitināt cilvēkus vai arī izdarīt kādu nedarbu.

Bet, kad Gerda kādu rītu negribēja sevi atļaut mazgāt un saķemmēt matus, tad bērnu Maja stāstīja, kā tagad Pinku Mārīte sēžot visaugstākā Stūrsnipas galotnē un nu smejot, un kliedzot aiz prieka, jo nekas viņai tā nepatīkot kā nemazgāti un nesukāti kungu bērni. Un, ja Gerdai kādu vakaru nenāca miegs un viņa negribēja gulēt, bet gan klausīties pasakas, tad pinkainā Mārīte drāzās lejā no kalniem, lai žigli ielīstu Gerdas gultā. Neviens nevarot saprast, kā gan viņa tik ātri spējot atsteigties šurp. Viņa laižoties no kalna, sēdēdama uz kāda žagaru klēpja, un visapkārt ap viņu lidojot oļi un akmeņi, ka dzirkstis vien šķiļoties un kalnos rūcot kā pērkons. Gerdai nu neatlika nekas cits, kā mudīgi pārvilkt segu pār galvu un žigli iemigt, lai nebūtu jāguļ kopā ar Pinkaino Mārīti.

Mani gan Maja nekad nebija mēģinājusi iebaidīt ar šo Pinkaino Mārīti, jo es jau biju liela un saprātīga un nojautu gluži labi, ka tas viss nebija nekas cits kā tikai tāda bērnu biedēšana. Bet taisni tādēļ man tagad liekas tik dīvaini, ka šī Pinkainā Mārīte man sekojusi līdz pat Stokholmai.

Viens tomēr skaidrs, šonakt es par viņu sapņoju. Gulēju uz glītā mazā dīvāna bērnu istabā, kad pēkšņi pamanīju turpat sev blakām atzveltnes krēslā sēžam kādu netīru un neglītu meiteni. Viņa tā kratīja galvu, ka viņas matu pinkas lidoja uz visām pusēm, un tā spārdījās kājām, ka es tūdaļ zināju, ka viņa ir Pinkainā Mārīte no Hegbergu kalnu ganībām.

Man kļuva bail un tai pašā laikā arī bija dusmas uz viņu. Es viņai sacīju, ka te, pie manis, viņai nekas nav meklējams, lai tik viņa labāk taisās, kā tiek atpakaļ savos kalnos.

Bet te jau viņa zibeņātri palīda zem manas segas un pēkšņi kļuva tik maza un tieva kā slieka. Pirms es aptvēru, kas viņai padomā, viņa man ielīda ausī. Tas bija tik šausmīgi, ka šis garais tārps ielīda man galvā, ka es, skaļi iekliegdamās, pamodos.

Tai pašā acumirklī es gan sapratu, ka esmu tikai sapņojusi un ka Pinkainā Mārīte man nemaz nav sekojusi uz Stokholmu, bet tomēr nevarēju un nevarēju atsvabināties no domām, ka manā galvā ložņā garš tārps. Un, kamēr tā pusnomodā gulēju savā gultā un bailes no šī tārpa, mani neatstāja, man ienāca prātā kāda doma; tā ir bērnu Maja, kas man uzsūtījusi šo Pinkaino Mārīti par to, ka es toreiz viņai pārmetu ar katķisma vārdiem. Maja jau pati dzimusi tur augšā, Hegbergā, un tur aizvien mitušas raganas, kas visiem tiem, uz kuriem bija kritis viņu niknais skats, arvien varēja uzsūtīt slimības vai citas kādas nepatikšanas. Es nu gan negribu noteikti apgalvot, ka Maja būtu piesavinājusies šo kalnu raganu mākslu, bet tomēr no šīm domām nevarēju tikt vaļā.

Viņa bez šaubām ir dusmīga uz mani, jo es neievēroju viņas labo nodomu un tagad grib man atriebties. Un tiešām es jutos gluži kā pārvērsta. Nebiju vairs Selma Lāgerlēva, bet gan neglīta, nepaklausīga, muļķīga meitene, kas stipri vien līdzinājās šai dumjai Mārītei. Tas man likās gluži saprotami un dabīgi, un es biju pavisam nobijusies un izmisusi, ka labu brīdi raudāju, pirms atkal spēju aizmigt.

Tagad, no rīta, esmu atkal daudzmaz savaldījusies un man gandrīz vai jāsmejas pašai par sevi, ka varēju noticēt tik muļķīgām iedomām. Bet dīvainā kārtā man aizvien atkal jādomā par šo Pinkaino Mārīti, un reizēm mani nomāc tādas kā bažas, vai tik šai sapnī nav bijusi arī sava daļa taisnības.

Protams, tas viss nav nekas cits kā tikai iedomas, bet esmu kļuvusi tik neparasti jūtīga un aizdomīga, un cilvēki man vairs nemaz nepatīk, un ar visu esmu nemierā. Jā, tas tiesa, esmu kļuvusi kā īsta Pinku Mārīte.

Šorīt priekšpusdienā man krustmāte Georgina pateica, ka viņa norunājusi ar pulkveža H. kundzi („Prezidenta meitā" nekur nav uzvārds pilnīgi uzrakstīts, visur tikai minēts pirmais burts), ka es trīs reizes nedēļā iešu pie viņas angļu stundās. Pret to man nebija nekā, ko iebilst. Bet, kad krustmāte vēl teica, ka viņa runājusi ari ar S. jaunkundzi, kas man divreiz nedēļā pasniegšot klavieru stundas, tad es krustmātei pateicos ļoti īdzīgā balsī.

Ak, es tik nelabprāt spēlēju klavieres un biju jau iedomājusies, ka tagad visas mokas ar klavieru stundām būs beigušās, kamēr būšu Stokholmā. Biju gan ļoti noskumusi, bet vēl tagad nespēju saprast, kā es varēju krustmātei tik īdzīgi atbildēt. Man taču vajadzēja būt pateicīgai, ka drīkstu vingrināties uz viņas klavierēm; bet es viņai paskaidroju, ka klavieru stundas man gluži nevajadzīgas, jo man nav ne mazākā talanta, un, tikko es būšu pieaugusi, es vairs nepieskaršos nevienam klavieru taustiņam. Krustmāte Georgina izskatījās mazliet izbrīnījusies un atbildēja, ka mana māte esot viņu lūgusi pagādāt man klavieru skolotāju.

Jā, patiesi, man pat bija uz mēles atbilde, ka manai mātei nemaz nevajadzētu bāzt savu degunu tur, kur tas nav vajadzīgs, bet par laimi es vēl laikā spēju noturēties. Bet man tagad aizvien uzmācas jautājums, kas gan man īsti noticis. Senāk ar mani nekad nav gadījies, ka šādā veidā būtu runājusi par savu māti. Tiešām liekas, ka es vairs neesmu tā pati meitene, kas biju.

Es to rakstu bērnu istabā Ullas Mirmanes mazās lampiņas gaismā. Ir jau deviņi vakarā, un Ēlina un Ālans jau atrodas savās gultās, jo Ēlinai tikai deviņi gadi, bet Ālanam tikko septiņi, un maziem bērniem te, Stokholmā, jau septiņos vai pusastoņos jāiet gulēt. Bet man ir četrpadsmit gadu, un tādēļ drīkstu palikt nomodā līdz pulksten desmitiem.

Tēvocis ar krustmāti Georginu ielūgti kaut kur vakariņās. Dāniels šorīt priekšpusdienā aizbrauca uz Upsalu, bet Ulla paņēma tēvoča Oriela istabā laikrakstu „Nya Dagligt Allehanda" un patlaban nogrimusi lasīšanā Ulla mazliet sabozusies, jo viņa labprāt būtu spēlējusi ar mani kādu "rjažu", kā mēs to darījām pirms pieciem gadiem, bet šoreiz es atteicos no kāršu spēles, jo man daudz vairāk patīk rakstīt dienasgrāmatu.

Sestdien, 25. janvārī.

Tēvoča Oriela viesistabā

Jau pagājušas vairākas dienas, kopš man nav bijis laika kaut ko atzīmēt savā dienasgrāmatā. Jāsaka, man tagad ir loti daudz ko darīt. Katru dienu no pulksten desmitiem līdz divpadsmitiem man jābūt vingrošanas institūtā, trīsreiz nedēļā man ir angļu valodas stundas un tad klavieru stundas divreiz ik pa pusstundai nedēļā. Un krustmāte cieši skatās uz to, lai es arī iemācos un vingrinos, un katru reizi, kad man jāiet pie pulkveža H. kundzes, viņa mani izjautā, vai es savus uzdevumus esmu labi iemācījusies.

Bet šodien esmu piecēlusies agrāk nekā parasti, lai varētu drusku parakstīt. Esmu apsēdusies viesistabā, jo tagad, pirms brokastīm, tur neviens nemēdz nākt. Man te arī labāk patīk, jo šī istaba tik skaista. Ja nu man jāsaka patiesība (un to jau es jūtu, ka nemaz nav tik jauki, ja raksta dienasgrāmatu un nepieturas pie patiesības), tad man jau vakar vakarā bija nedaudz laika rakstīšanai, bet tad man kaut kas notika, par ko man bija kauns stāstīt.

Es pati sevi nevaru vairs lāgā saprast. Vai tiešām būtu tā, ka es sevi nemaz vairs nespēju saturēt grožos un nespēju vairs saņemties. Senāk es taču to dažkārt tīri labi pratu.

Katru vakaru, kad Ēlina un Ālans dodas gulēt, mēs abas ar krustmāti apsēžamies viesistabā. Krustmāte ada kādu šalli, un es tamborēju iešuves. Mēs nelasām viena otrai priekšā, bet krustmāte man stāsta par cilvēkiem, ar kuriem viņa Stokholmā sastapusies, un tas man liekas visai interesanti.

Reizēm viesistabā ierodas arī tēvocis Oriels. Viņš apsēžas turpat mums blakām, ievelk dūmus no savas garās pīpes un lasa „Nya Dagligt Allehanda". Lasot viņš dažreiz klusi nosmejas bārdā, un tad mēs abas ar krustmāti gan zinām, ka redaktors Lindstrems kaut ko ļaunprātīgu pateicis par liberāļiem, jo tēvocim liberāļi ir visļaunākais, kas vien pasaulē var būt.

Ceturtdienas vakarā tēvocis atkal sēdēja lampas gaismā, bet šoreiz viņš vis nelasīja laikrakstu, bet gan kādu grāmatu, kas izskatījās pavisam maza, bet stipri bieza. Es viņam tāpat iejautājos, kas tā par tik interesantu grāmatu, kurā tēvocis tā iedziļinājies, ka pavisam aizmirst savu laikrakstu. Tad viņš pacēla galvu un paskatījās manī.

— Šo grāmatu tu nedrīksti lasīt, — viņš sacīja. — Tikai neaizmirsti to! Nē, protams, es viņam to arī apsolīju, un tad mēs par to vairs nerunājām. Bet vakarrīt agri, kad jau biju ēdamistabā apsēdusies pie klavierēm vingrināties, istabā ienāca tēvocis ar krustmāti. Un tēvocim bija tik svarīgas sarunas ar krustmāti, ka viņam nemaz neatlika laika domāt par mani, kas turpat sēdēja pie savām Černija etīdēm un nomocījās ar tām. Viņš nu pastāstīja krustmātei, ka kāds francūzis, kas gribēja nogalināt Luiju XIII, galminiekiem klātesot un visas tautas acu priekšā uzsiets uz rata un mocīts.

Es paliku turpat sēžam un spēlēju tālāk savas etīdes, bet nespēju atturēties, neklausījusies tēvoča Oriela stāstā. Protams, lielāko tiesu jau es nesapratu, bet taisni tādēļ man briesmīgi gribējās zināt, kā tas viss noticis. Bet visļaunākais bija tas, ka tēvocis teica, visu to viņš izlasījis vakardienas grāmatā, kurai es nedrīkstēju pieskarties.

Un es jau nemaz to nebūtu darījusi, nē, es to tiešām nebūtu darījusi, ja es būtu tā pati, kas es esmu, jo, lai gan man daudz kļūdu, bet ja kaut ko apsolos, tad arī pūlos savus solījumus turēt, cik vien iespējams.

Kad es pēc pulksten divpadsmitiem pārnāku no vingrošanas institūta mājās, tad man stundu jāatpūšas, tāds ir priekšraksts. Parasti es atguļos guļamistabas dīvānā; bet vakar tur notika liela tīrīšana un kārtošana, un tādēļ krustmāte Georgina man sacīja, tēvocis Oriels esot izgājis un es varot atgulties atzveltnī viņa istabā. Un to arī es darīju, bet taisni tad, kad es izstiepos, ieraudzīju mazo resno grāmatu turpat blakām uz etažeres, taisni man pa rokai. Es nu paņēmu šo grāmatu, atšķīru to, jo tas jau nevarēja būt nekas ļauns, ja es paskatos, kas tā īsti ir par grāmatu. Un, kad es redzēju, ka tā ir kāda Francijas vēstures grāmata, tad nodomāju, ka tēvocis Oriels izturas tiešām bērnišķīgi, man šo grāmatu aizliegdams lasīt, jo pasaules vēsture taču nevienam nav aizliegta. Tā es mazliet pašķirstīju šo grāmatu, un taisni tad, kad biju atradusi vietu, kur runāja par moku nāvi, izdzirdu, ka atveras ārdurvis; bet es tieši tais dienās biju tik apbrīnojami stulba un neapķērīga, ka man nemaz neienāca prātā, ka tas varētu būt tēvocis Oriels, un tā nu es mierīgi lasīju tālāk. Bet jau nākamā acumirklī tēvocis stāvēja turpat istabā uz sliekšņa, es gulēju atzveltnī un — lasīju aizliegto grāmatu! Man šķiet, tik briesmīgu acumirkli neesmu vēl savā mūžā piedzīvojusi.

Es uzlēcu kājās, noliku grāmatu atpakaļ un lūdzu, lai tēvocis man piedod, es sacīju, ka mani briesmīgi interesējis, kas tā par grāmatu, kuru es nedrīkstu lasīt.

Bet tēvocis nemaz nebija tik noskaities uz mani. — Saprotu, ka tu piederi pie tiem cilvēkiem, kas citādi nemaz nevar izturēt, ja viņiem nav grāmata deguna priekšā, — viņš teica. — No šīs dienas sākot, man grāmatu skapja atslēgas aizvien atradīsies skapī, tad tu varēsi lasīt Valteru Skotu, cik vien tev patīk, bet manas pārējās grāmatas liec mierā!

Tas bija ļoti laipni no tēvoča puses, un es viņam pateicos, kā vien pratu. Bet man tomēr briesmīgs kauns par šo notikumu. Kad tēvocis uz mani paskatās, es tūlīt pietvīkstu, jo viņš taču domā, ka es aizvien esmu tik nepaklausīga un ka uz mani un uz to, ko esmu solījusi, nemaz nevar paļauties. Bet viņš gan nezināja, ka es tagad esmu gluži citāda. Esmu tā pārmainījusies, ka pati sevi vairs nepazīstu.

Tai pašā dienā, vēlu vakarā,

Bērnu istabā

Jā, tagad es pati vairs nezinu, kā izturēties. Protams, tā lieta ar to Francijas vēstures grāmatu bija ļoti nepatīkama, bet tas, kas man šodien atgadījās ar krustmāti Georginu, ir gandrīz vēl ļaunāks.

Krustmātei sava viesistaba, kas ir visskaistākā un visomulīgākā istaba, kādu jebkad esmu redzējusi. Visa grīda noklāta ar puķainu paklāju, un pie abiem logiem karājas balti sakrokoti aizkari no izrakstīta tilla, un pie sienas starp logiem stāv liels spogulis, kas sniedzas no grīdas līdz pat griestiem. Tur stāv arī kāda etažere, kas pilna ar visvisādām dīvainām porcelāna figūriņām, un tur stāv vēl apaļš galds un mēbeles ar kokā grieztiem rotājumiem; tās apvilktas ar tik raibu drēbi, kas laistās visās varavīksnes krāsās. Bet droši vien lielais paklājs un dārgās mēbeles nav vienīgās lietas, kas šo telpu padara tik skaistu. Jāsaka, te visas sienas no augšas līdz pašai apakšai nokārtas gleznām. Un sevišķi ievērojama ir viena no šīm gleznām, kas karājas goda vietā tieši virs atzveltņa un attēlo Kārli X pie Gustava Aksela Uksenšerna nāves gultas. Šai gleznai gan, taisnību sakot, vajadzētu noskaņot mazliet skumji; bet tā vis nav, jo tā tik smalki gleznota un tur attēloti daiļi cilvēki, tik skaistas drēbes, un tur redzamas tādas jaukas mēbeles un paklāji. Tikko es ierodos šai viesistabā, es tūdaļ redzu šo gleznu, un, kad esmu tajā kādu brīdi noraudzījusies, tad visa istaba man šķiet gluži pārmainījusies, un man liekas, ka es atrodos kādā vecā pilī.

Krustmāte Georgina ļoti glabā savas lietas un rūpējas par tām; parasti uz puķainā paklāja viesistabā atrodas aizsargceliņš. Un taisni šodien viņa tur izklājusi tikko izmazgātus tīrus aizsargceliņus (baltus ar sarkanām malām), un tā izskatās ļoti glīti, bet citādi jau šie celiņi arī nemaz nedrīkstētu atrasties tai pašā istabā, kur ir Aksels Uksenšerna.

Un taisni tad, kad krustmāte bija izklājusi pār paklāju jaunos svaigos aizsargceliņus, es pārnācu mājās no vingrošanas institūta. Man gan ir galošas, un esmu krustmātei apsolījusi tās katru dienu valkāt, lai viņai mierīgs prāts, kad man jāiet pāri viņas tīrajiem aizsargceliņiem. Bet šodien viņa atskatījās un pēkšņi iesaucās: — Atskaties atpakaļ, Selma! — Un, kad paskatījos, es ieraudzīju uz tikko mazgātajiem grīdceliņiem veselu rindu tumšu soļu traipu, kas vilkās pāri tīrajam aizsargceliņam.

Ak, Dievs, esi jel man, nabaga grēcīgajam bērnam, žēlīgs! Man katru dienu bijušas galošas kājās, kopš esmu te Stokholmā, un arī šodien, dodoties uz vingrošanas skolu, man tās bija kājās, bet šoreiz biju piemirsusi savas galošas novilkt un atstāt priekšnamā!

Krustmāte, protams, redzēja, cik briesmīgi es nobijos, un viņa tikai drusku izrāja mani, bet notraipītos aizsargceliņus viņa vis nelika noņemt nost no paklāja, un vēl tagad es redzu savu netīro galošu pēdas uz tiem, tikko man jāiet cauri viesistabai.

Esmu visiem spēkiem mēģinājusi atsvabināties no domām par Pinkaino Mārīti, jo to taču zinu, ka tās tikai tādas muļķīgas iedomas. Bet savādi tomēr ir: tikko man kaut kas nepatīkams atgadās, redzu viņu sēžam atzveltnī un dzirdu, kā atskan viņas izsmiekla pilnie smiekli. Jautāju pati sev, vai tad tiešām Maja būtu viņu man uzsūtījusi, lai es Stokholmā izturos tik neveikli un stulbi, kā tāda muļķīga lauku meitene.

Kaut es tikai zinātu, kā te varētu izpalīdzēties. Ja vēl ilgi tā turpināsies, tad krustmātei un tēvocim drīz vien apniks ar mani nopūlēties un viņi sūtīs mani uz Morbaku atpakaļ. Bet taisni tāda atpakaļsūtīšana uz mājām būtu briesmīgs kauns.

Pirmdienas rītā.

Viena pati viesistabā ar Akseli Uksenšernu

(Šodien esmu uzcēlusies jau pulksten septiņos, jo man jāstāsta tik daudz neparasta, ka baidos — līdz brokastīm nemaz netikšu ar to galā.)

Tas notika vakar, tūlīt pēc pulksten diviem, kad es stāvēju pie vidējā ēdamistabas loga un skatījos laukā. Kaut gan tagad esmu jau veselu nedēļu Stokholmā, man aizvien vēl jābrīnās, cik te viss citādāks nekā pirms pieciem gadiem. Toreiz pa logiem redzēju gandrīz vai īstu mežu, tas gan nebija īsts mežs kā uz laukiem, bet gan vecs nolaists dārzs. Šim dārzam vairs nebija ne sētas, ne žoga, tur nebija ne puķu, ne puķu dobju, tikai šur tur redzēja pa vecam salīkušam, gandrīz vai galīgi pakritušam kokam. Tur bija ari neticami daudz atkritumu visapkārt, tur gulēja lielas smilšu un grants kaudzes un ķieģeļi, un garas neglītas baļķu grēdas.

Bet tagad gan, jāsaka, te viss izskatās citādi. Viss šis vecais dārzs tagad pārvērties lielā iegarenā laukumā, kuru dēvē par Centrālo laukumu. Vienā pusē vēl stāv lielais Čirsteinu nams, kas tur atradās arī pirms pieciem gadiem. Šo namu atceros gluži skaidri, jo Austrumjetlandes hercogs, Kārļa XV brālis, taisni tai laikā brauca te garām, un tad mēs te, augšā pie tēvoča, visi stāvējām pie loga un apbrīnojām viņa smalko karalisko ekipāžu.

Laukuma garākās malas otrā pusē, tieši pretī Čirsteinu namam, paceļas jaunā Centrālstacija, kas nesen kā uzcelta. Šī Centrālstacija ir tiešām „lielisks jaunizgudrojums", kā mēdz sacīt Ēlina Laurele, jo agrāk vajadzēja doties vai līdz pašam pilsētas dienvidgalam, ja gribēja braukt pa dzelzceļu. Un tas ir ne vien loti ērti, ka dzīvo tik tuvu stacijai, bet arī ļoti parocīgi un citādi patīkami. Ja, piemēram, kāds zināms students kādā jaukā svētdienā iedomājas atbraukt uz Stokholmu, tad jau viņu var viegli ieraudzīt, kad viņš nāk no stacijas un dodas pāri Centrālajam laukumam!

Ne jau tādēļ, ka es būtu šai studentā iemīlējusies, nē, iemīlējusies es nemaz neesmu, bet viņš pret mani izturējās tik laipni un sirsnīgi, viņš bija tik mīļš un jauks, ka man būtu tīrais prieks viņu vēlreiz redzēt.

— Selma! — atskanēja krustmātes balss no viesistabas. — Ko tu tur viena pati tā stāvi? Labāk nāc pie mums!

Īsu brīdi pirms tam bija ieradušās divas krustmātes draudzenes viņu apciemot, un tagad tās abas bija uzaicinātas palikt uz kafiju. Vēl no pagājušās reizes atcerējos B. kundzi, kas ir ļoti skaista un neparasti laipna pret visiem cilvēkiem. Viņa apgalvoja, ka mani labi atceroties. Bet S. jaunkundze turpretim nav ne skaista, ne laipna, toties gaužām eleganta; viņa pat nepapūlējās sacīt, ka viņa mani vēl atceras. Taču man jāatzīst, ka šī S. jaunkundze man daudz vairāk patīk, jo viņa aizvien prot kaut ko pateikt vai jautāt, par ko jābrīnās un jāpadomā. Viņā klausīties ir gandrīz tikpat interesanti kā Ēlinā Laurelē.

Biju viesistabā kopā ar viņiem padzērusi kafiju. Jutos tur visai omulīgi, jo tēvocis Oriels tik saprātīgi sarunājās ar S. jaunkundzi. Bet tad man pēkšņi iešāvās prātā bērnu Majas vārdi, un es devos atpakaļ ēdamistabā un apstājos tur pie vidējā loga. Kad nu krustmāte mani aicināja, biju priecīga un tūdaļ atkal devos pie viņiem atpakaļ.

— Nu, mazā, — ierunājās B. kundze, — pastāsti jel mums, kādēļ tu veselu pusstundu tur stāvēji pie loga, ko tu tur cerēji ieraudzīt?

Viņa iesmējās un it kā draudot pakratīja man ar pirkstu. Bet es nemaz nebiju radusi, ka mani šādā veidā izvaicā. Apjuku un pietvīku līdz ausīm.

— Paskat, paskat, cik viņa kļūst sārta! — iesaucās B. kundze, draudot man ar savu rādītāja pirkstu. — Nu, mazā, tagad gan tev jāatzīstas!

Bet es taču nevarēju viņai un S. jaunkundzei, un krustmātei, un krusttēvam sacīt, ka esmu stāvējusi tur pie loga, gaidot Upsalas studentu. Tā nu es ķēros pie paša pirmā, kas man ienāca prātā, un atteicu, ka stāvēju tur un gaidīju, ka Čirsteinu nama priekšā piebrauks Austrumjetlandes hercoga rati.

— Bet bērns, bērns! — iesaucās B. kundze. — Vai tad tu nemaz nezini, ka tagad nav vairs Austrumjetlandes hercoga? Viņu tak pagājušogad kronēja par karali.

Protams, es visu to zinu. Karalis XV miris, un pēc viņa nāves uz troņa sekoja viņa brālis. Mana atbilde bija iznākusi ļoti muļķīga, bet tas viss notika tikai tādēļ, ka esmu aizvien tik briesmīgi kautrīga. Un tad jau arī man nebija ko brīnīties, ka viņi visi atliecās atpakaļ savos sēdekļos un sāka skaļi smieties.

—Nebiju gan domājusi, ka Vermlandē cilvēki tik tālu palikuši visam pakaļ, — sacīja S. jaunkundze.

—Tur gan mazajai tiesa, ka karalis Oskars senāk bieži ieradās Čirsteinu mājās, — teica krustmāte, izslaukot asaru no acīm. — Jūs jau zināt, tur notika mūzikas akadēmijas sēdes, un viņš ilgus gadus bija akadēmijas prezidents. Bet kopš viņš kļuvis karalis, viņam vairs nav laika nodarboties ar tādiem blakus amatiem.

Krustmāte mēģināja mani paglābt, to jau gan jutu, bet pārējie nemaz nemitējās smiet. Un tā nu es atkal aizgāju no viņiem projām un apstājos ēdamistabā pie loga.

Negāju turp tādēļ, ka biju sarūgtināta par viešņu izturēšanos. Kopš tās reizes, kad es ar tēvoci Vahenfeldu spēlēju „prifī", es nemaz vairs neuzdrošinājos dusmoties. Bet man vienkārši likās gudrāk, ka aizeju no viņiem tālāk, lai nepasaku vēl lielākas muļķības.

Ak, kā gan tas bija iespējams, ka es tik nepārdomāti biju ieminējusies par Austrumjetlandes hercogu, es taču it labi zināju, ka viņš tagad ir mūsu karalis. Jā, cits gan nekas neiznāks, ka viņi mani galu galā aizsūtīs vienkārši atpakaļ mājās. Ne tēvocis Oriels, ne krustmāte Georgina ilgi vis mani te necietīs. Kādā jaukā dienā viņi mani vienkārši aizvedīs uz Centrālo staciju, izņems pie kases biļeti un tad iesēdinās mani vilcienā.

Un tieši tad, kad domāju par šo nepatīkamo brīdi, paceļu acis un paskatos lejā uz Centrālo laukumu, lai labāk varētu iztēloties, kā tas izskatīsies, ka mēs tur tā soļosim, auditors Afcēliuss vienā pusē, Afcēliusa kundze otrā, bet es vidū.

Un ko nu es pēkšņi ieraugu tur lejā, Centrāllaukumā? Upsalas studentu, kas brauca kopā ar Dānielu un mani vilcienā, kad devāmies uz Stokholmu. Viņš apstājās un it kā acīm meklēja Klāras Strandgātes 7. numuru, gluži kā zinādams, ka taisni šai namā es dzīvoju.

Jā, tas tiešām bija viņš. Es viņu pazinu pēc cepures un tumšajām acīm, un deguna, smakra un pēc visas viņa gaitas. Tad es klusītiņām pieklauvēju pie loga rūts un pamāju viņam ar galvu. Viņš paskatījās augšup un tūlīt mani pazina. Viņš noņēma cepuri un sveicināja (tā bija tīrā laime, ka justīcijas padomnieka kundze nesēdēja turpat loga tuvumā), un tad viņš pielika pirkstus pie lūpām un sveicinādams sūtīja man gaisa skūpstu.

Bet, kad viņš to darīja, es kļuvu neizsakāmi laimīga. Es nemaz nespēju vārdos izteikt, cik laimīga jutos.

Tas tiešām brīnišķīgi! Man kāds sūta gaisa skūpstu, man, kas esmu tik dumja un neapķērīga!

Tas mani dziedina kā zāles un padara uz vietas labu un paklausīgu. Tas viss ar to Pinkaino Mārīti un žagaru kūli kā gaisin izgaisis. Man pat liekas, ka es visu nedēļu esmu ilgojusies pēc šī gaisīgā skūpsta.

Tas bija tiešām savādi ar šo skūpstu. Tagad biju cieši pārliecināta, ka viss atkal kļūs labi. Tagad man klavieru stundas vairs neizliekas kā nevajadzīga un garlaicīgā nodarbība. Un krustmātei, tāpat kā mātesbrālim, ne prātā nenāks mani sūtīt atpakaļ uz mājām. Nē, tas bija pavisam neiedomājami.

Es biju tik laimīga, ka arī man vajadzēja kādam parādīt savu mīlestību un izdarīt kaut ko labu. Un tā nu es pa gaiteni devos uz virtuvi un kalpones istabu, un tad uz bērnistabu. Te vecā Ulla sēdēja gluži viena pati, galvu noliekusi pār laikrakstu. Es viņai jautāju, vai viņai nepatiktos izspēlēt kopā ar mani kādu marjaža partiju.

Ulla paskatījās, noņēma brilles no deguna un tad vēlreiz paraudzījās manī. Tad viņa sacīja:

—Man tiešām liekas, ka tā mazā mīļā meitene, kas te dzīvoja pirms pieciem gadiem, atkal ir klāt.

OTRĀ NEDĒĻA

Trešdien, 29. janvārī.

Vakar bija Kārļa diena, un vingrošanas skolā dzirdēju runājam, ka Bernadotu ģimenes kapličā nolikts brīnumskaists vainags. Bet kas šo vainagu tur nolicis; to gan neviens nezināja. Acīmredzot taču kāds, kas Kārli XV ļoti mīlējis.

Es gan vēl labi neizprotu, kas tā mīlestība tāda ir, bet ir tik skaisti, kad par to dzird runājam.

Ceturtdien, 30. janvārī.

Vakar pievakarē, krēslas stundā, sāku stāstīt Ēlinai un Ālanam pasaciņas. Sēdēju bērnistabā, mazā atzveltņa vidū, un Ēlina sēdēja man vienā pusē, bet Ālans otrā. Viņi abi bija man cieši piespiedušies klāt, un mēs bijām trīs labi draugi.

Taisni tai brīdī, kad man vislabāk veicās ar stāstīšanu, krustmāte parādījās durvīs. Viņa varbūt gribēja pavaicāt, vai nevajag aizdedzināt lampu, bet, kad viņa redzēja, ka Ēlina un Ālans sēž tik klusu kā pelītes un klausās pasakās, viņa tikai pamāja mums ar galvu un atkal aizgāja projām, aizverot aiz sevis durvis.

Bet tad pēc kāda brītiņa durvis atkal atvērās un tur nu viņa atkal stāvēja, bet šoreiz kopā ar tēvoci Orielu. Vēl nemaz nebija tik tumšs, turklāt arī no gāzes laternām, kas rindā stāv lejā Centrāllaukumā, istabā ieplūst tik daudz gaismas, ka tēvocis ar krustmāti mūs it labi varēja saskatīt. Un man šķiet, viņi abi nodomāja sevī, ka Ēlina un Ālans ir divi mazi un mīļi jauki bērni, kas tik sirsnīgi prot man pieglausties, cītīgi klausīdamies, kas tālāk notiks.

Bet, kad tēvocis pienāca mums tuvāk, es apjuku un apstājos pašā stāsta vidū. Tēvocis arī nekā neteica, bet gan tūlīt atkal izgāja laukā no bērnistabas.

Visu šo nedēļu es katru vakaru stāstu mazajiem pasakas. Tas gan varbūt izskatās drusku bērnišķīgi, gluži tāpat kā kāršu spēle ar veco Ullu, bet tas viņiem sagādā lielu prieku. Un tam, kas pats laimīgs, gribas sagādāt prieku arī citiem cilvēkiem. Gribēju tikai pastāstīt, ka krusttēvs pārnesa divas teātra biļetes — krustmātei un man. Laikam krusttēvs ļoti priecājās, ka es Ēlinai un Ālanam katru vakaru stāstu pasakas, un tādēļ viņš mani uzaicinājis noskatīties teātra izrādi.

TREŠĀ NEDĒĻA

Pirmdienas rītā viesistabā

3. februārī.

Vakar, kad mēs sēdējām pie brokastu galda un dzērām šokolādi (svētdienās mēs te aizvien dzeram šokolādi), tēvocis Oriels mums stāstīja, ka brīvmūrnieki pagājušajā nedēļā sarīkojuši brīnišķīgi skaistus piemiņas svētkus Kārlim XV; svētku zāle bijusi lieliski un turklāt ļoti gaumīgi dekorēta. Tēvocis bijis tur pie svinībām klāt, jo viņš arī ir brīvmūrnieks. Viņš sacīja, ka viņš pats un vēl daudzi citi kungi izteikušies, ka esot gaužām žēl, ka viņu ģimenes neesot dabūjušas redzēt šīs skaisti izgreznotās telpas.

Kad tēvocis Oriels tā ierunājās, mēs, bērni, tūdaļ sākām uzmanīgi klausīties, un aiz uztraukuma gandrīz vai nedrīkstējām nemaz paelpot. Mēs atlikām tases atpakaļ uz galda un skatījāmies tēvocī platām acīm. Izklausījās gandrīz tā, ka viņam būtu padomā paņemt mūs līdzi pie brīvmūrniekiem.

Ak, kaut jel varētu vismaz ieskatīties šai brīvmūrnieku svētku zālē! Un ja nu man izdotos turklāt vēl kaut ko izzināt no pašu brīvmūrnieku noslēpumiem!

Lieta tāda, ka man jāatzīstas, ka kopš tā laika, kad es nejauši uzzināju, ka Alfrēds Šulstrema kungs, kuram pieder veikals Austrumemtervīkā, ir brīvmūrnieks, man aizvien gribējās izdibināt, ko tie brīvmūrnieki īsti dara. Es tad arī mājās visiem izjautāju, tēvam un mātei, krustmātei Lūvisai un Ālinai Laurelei un Ēlinai, un tēvocim Šensonam. Bet neviens man neko noteiktu nevarēja pastāstīt, jo viņi visi apgalvoja, ka visiem brīvmūrniekiem jānododot svinīgs zvērests, ka viņi nekad neizstāstīs to, kas tur pie viņiem notiek un par ko viņi runā savās sanāksmēs.

Vienīgā, kas man kaut ko vairāk zināja pastāstīt, bija mūsu vecā saimniecības vadītāja. Viņa sacīja, ka brīvmūrnieki esot īsti briesmoņi. Viņi nogalinot mazus bērnus un tos izcepot un apēdot, un tas nu man likās pavisam baismīgi un gaužām interesanti. Bet tā kā es labi pazinu Šulstrema kungu, tad man bija grūti iedomāties, ka tik labs cilvēks spēj piedalīties tādos drausmīgos pasākumos.

Tēvocis Oriels brītiņu grozīja savos pirkstos vēstuli, kuru viņš bija izvilcis no savu rītasvārku kabatas. Viņš to darīja briesmīgi lēni, un kad to beidzot atlocīja, pagāja vēl ilgāks laiks, līdz viņš uzlika uz deguna savu degunkniebi. Taisnību sakot, viņam nemaz nav tāds īsts degunkniebim noderīgs deguns; bet mēs, bērni, gan nopratām, ka viņš tā rīkojas, lai vēl jo vairāk sakurinātu mūsu ziņkāri.

— Nē, tagad gan pasteidzies mazliet ātrāk, Oriel! — iesaucās krustmāte Georgina. — Bērni aiz lielas ziņkāres nemaz vairs nedabū ēst!

Tad nu arī tēvocis Oriels mums nolasīja šo vēstuli. Tur stāvēja rakstīts, ka brīvmūrnieku māja šodien atvērta, sākot no pulksten diviem, lai tie brīvmūrnieki, kas vēlētos savām ģimenēm parādīt, kā izgreznotas svētku telpas Kārļa XV svinībām, to arī var izdarīt.

Kad tēvocis Oriels bija aizlasījis līdz šai vietai, viņš apstājās un uzmeta man šķelmīgu skatu. Tad viņš teica:

—Kā tev liekas, Georgina? Vai mēs Selmu varam pieskaitīt saviem ģimenes locekļiem?

—O jā, es domāju, ka varam gan.

—Jā, jā, bet tad tev arī viņa labi jāuzmana, jo te stāv rakstīts, ka neviens, kas iekļūst šai namā, nedrīkst raudzīties, kas atrodas aiz priekškariem, tāpat arī nedrīkst atvērt skapju durvis vai arī kaut kur aizslēpties, lai izpētītu brīvmūrnieku noslēpumus.

Es jau sapratu gan, kādēļ tēvocis Oriels tā runā. Viņam bija ienācis prātā, kā es toreiz mēģināju izdibināt, kas tur īsti noticis ar to spīdzināšanu, tur, tai franču revolūcijas vēstures grāmatā; bet tēvocis izskatījās visai laipns, un tādēļ es arī nemaz nejutos tik pārāk nelaimīga.

Un tad nolēma, ka mēs visi kopā drīkstēsim doties turp. Mēs, bērni, bijām vairāk nekā laimīgi, mēs tikai nezinājām, kā lai pavada visu priekšpusdienu, līdz tam laikam, kad varēsim doties turp.

Tūlīt pēc pulksten divpadsmitiem tēvocis Oriels aizgāja projām un paņēma Ālanu sev līdzi, un kad viņi abi atnāca atpakaļ, tad Ālanam bija nogriezti mati un iecirtoti tā, ka krita glītās cirtās pār pieri un pie deniņiem. Viņš izskatījās briesmīgi mīļš. Vecā Ulla jau bija gluži; nobažījusies, un viņa sacīja krustmātei Georginai, ka tas nu gan esot nepiedodami, ka auditora kungs ņemot sev līdzi tik mīlīgu zēnu tai baismīgajā brīvmūrnieku namā.

— Gan jau cienītā kundze pati redzēs, — viņa vēl piebilda, — dzīvs jau viņš no turienes vairs neatgriezīsies.

Un mēs sapratām: gluži tāpat, kā mūsu vecā saimniecības vadītāja Morbakā, arī vecā Ulla domāja, ka brīvmūrnieki ēd mazus bērnus. Tad mēs visi sirsnīgi smējāmies.

Otrdienas vakarā.

Man nemaz nav iznācis laika rakstīt, kā tur svētdien bija, jo man vajadzēja aizrakstīt uz mājām un visu sīki izstāstīt. Bet tagad es varu turpināt.

Pusdivos mēs visi sataisījāmies ceļā, jo bija jāiet līdz pašai Ridarholmenai, un tēvocis stingri pastāvēja uz to, ka mums tur jāierodas laikā.

Tā nu mēs devāmies pa Drotningas ielu lejā pāri Gustava Ādolfa laukumam un Ziemeļu tiltam, un līdz turienei man nekas sevišķi nedūrās acīs. Bet, kad mēs nokļuvām pie Ridarholmenas, mēs pamanījām visapkārt daudz ļaužu, kas visi steidzās vienā virzienā. Dzirdēju tēvoci krustmātei sakām, ka viņš nemaz nesaprotot, ko tas viss nozīmējot. Bija tak aicināti tikai brīvmūrnieki ar savām ģimenēm, bet te redzēju nākam ļaudis no visām pusēm, gan no Sarkanajiem spīķeriem, gan no labības tirgus, gan no Vācmaiznieku pakalna, gan no ziemeļiem, gan no dienvidiem. Visi šie ļaudis soļoja uz kāda liela veca nama pusi Birgera Jarla laukumā. (Tēvocis Oriels mums pastāstīja, ka šis nams esot lepnā Rosenhānesku pils, kas celta mūsu labajos laikos un kas tagad piederot brīvmūrniekiem.)

Nama priekšā jau stāvēja vesels bars cilvēku, bet mēs izspiedāmies tam cauri līdz kādām mazām ieejas kāpnēm, kas veda uz pavisam šaurām ieejas durvīm. Tur lejā, kāpņu priekšā, mums vajadzēja apstāties, jo tur cilvēku bija kā biezs. Tēvocis Oriels izvilka pulksteni un sacīja, ka mēs esam atnākuši pārāk agri, tādēļ mums vēl drusku jāpagaidot, kamēr atslēdz durvis.

Viņš mums arī cieši piekodināja turēties pie viņa un neļauties atstumties no kāpnēm tālāk nost. Krustmātei šai lielajā ļaužu drūzmā jau kļuva tīri bailīgi ap sirdi, un viņa iečukstēja tēvocim Orielam ausī, ka viņai esot bailes, ka tikai mūs te pavisam nenospiežot.

—Man gan šķiet, ka labāk būtu, ja mēs atsakāmies no visa tā un atkal dodamies mājup, — viņa sacīja, — te jau neredz vairāk neviena, kā tikai tirgus sievas un ostas strādniekus.

—Jā, tur tev taisnība, tie ir gan tādi dīvaini, neparasti brīvmūrnieki, — atteica tēvocis Oriels. — Bet ja jau reiz esam uzņēmušies pūles šurp atnākt, tad nu gan varēsim arī vēl mazliet paciesties. Nebūs vairs ilgāk par piecām minūtēm.

Un tiešām bija labi, ka mēs tur palikām stāvam, jo tagad ieradās kāds liels kungs uniformā un trīsstūrainā cepurē; viņam sekoja vēl citi kungi, kas bija tāpat tērpti uniformās. Ātriem soļiem viņš devās cauri ļaužu drūzmai, un visi viņam, godbijīgi atkāpdamies, padeva ceļu.

— Paraugieties, lūk, princis Augusts! — čukstēja krustmāte mums bērniem. — Tagad viņš jau stāv kāpnēs, vai jūs arī varat viņu redzēt?

Es viņu redzēju pavisam labi, jo viņš stāvēja turpat dažus soļus man priekšā, bet es nemaz tā nepriecājos par viņa izskatu. Viņam bija liela parupja seja, kas likās gluži pelēka, it kā viņš būtu nevesels. Nekad nebiju domājusi, ka princis var būt tik neglīts. Brīvmūrnieku nama durvis vēl aizvien bija aizslēgtas, un princim tādēļ vajadzēja paciesties un gaidīt tāpat kā mums pārējiem. Te pēkšņi viņš pamanīja tēvoci Orielu, kas stāvēja, cepuri rokā turēdams.

— Ei, labdien, Oriel! — viņš sacīja tik dikti, ka visi cilvēki to varēja dzirdēt. Tad viņš noliecās pār kāpņu margām un uzsita tēvocim Orielam uz pleca. — Kā tad tev klājas? — viņš turpināja un turklāt izskatījās tik laipns un patīkams, ka tāds cilvēks ikvienam gluži labi varēja iepatikties.

Tēvocis patlaban gribēja viņam kaut ko atbildēt, bet te jau durvis pēkšņi atvērās un princis pazuda. Tad durvis atkal aizvērās. Mēs jau domājām, ka arī mēs tūlīt tiksim tur iekšā, bet nu izrādījās, ka mums vēl vajadzēja stāvēt un gaidīt.

Katrā ziņā tas bija ļoti patīkami, ka es dabūju redzēt tuvumā kādu no karaliskā nama locekļiem. Tagad gan Lūvisas krustmātei būs ko brīnīties, kad viņa dzirdēs, ka princis pazina tēvoci Orielu un sauca to vārdā.

Beidzot durvis atdarījās, un visi cilvēki sāka kustēties un grūstīties, gribēdami ātrāk piekļūt kāpnēm. Visgrūtāk bija nokļūt uz pirmā pakāpiena; bet, kad mēs jau tur bijām, viss tālākais nāca pats no sevis. Mums pat nebija ne solis jāsper; mūs vienkārši nešus nesa tālāk tie, kas stāvēja aiz muguras. Krustmāte gan izskatījās gluži nobaiļojusies, taču mums, bērniem, tas viss izlikās gaužām jautri. Tādā veidā mēs arī beidzot nokļuvām pie pašas ieejas; bet taisni tad, kad mums vajadzēja pārkļūt slieksnim, durvis no jauna aizcirtās. Mums nu vajadzēja atkal gaidīt, jo tur jau bija tik daudz cilvēku, ka vajadzēja pagaidīt, kamēr tie atkal iznāk laukā. Tā nu mēs atkal stāvējām uz vietas.

Durvis gan drīz vien atvērās, bet tagad tie, kas jau bija iekšā tikuši, gribēja atkal izkļūt laukā. Kā tas lai notiek, to nu neviens cilvēks nevarēja saprast, bet cits nekas te nebija darāms. Visi cilvēki nu sāka erroties un bārties, jo ikvienam nācās grūti, vai nu kāds uzkāpa uz kājas, vai arī viņu vienkārši grūstīja uz visām pusēm. Tēvocis Oriels tad sacīja, ja vēl ilgi tā iešot, viņš kļūšot tik tievs kā pannas rausis. Bet tā kā tēvocis Oriels ir krietni resns, tad visi sāka skaļi smieties, un tā nu cilvēki kļuva mazliet laipnāki.

Beidzot arī tie, kas bija iekšā, bija atkal iznākuši laukā, un tagad bija mūsu kārta doties namā iekšā. No mugurpuses mūs stipri spieda, un mums, bērniem, neveicās tik ātri, kā vajadzēja. Bet tad ieradās kāds liels matrozis un iesaucās: Hei! un satvēra mani un pacēla uz vienas rokas, bet kāds cits paņēma Ēlinu, un vēl kāds trešais pacēla Ālanu. Un tā mēs nemaz nedabūjām labi apskatīties, kad jau stāvējām svētku zālē.

Tālāk mēs vairs nedrīkstējām iet, kā līdz kādai resnai melnai virvei, kas bija šķērsām pārstiepta pār visu zāli no vienas sienas līdz otrai. Bet tālāk iet arī nemaz nebija vajadzīgs, jo no turienes, kur mēs stāvējām, visus it labi varēja redzēt. Un es neparko nevarēju saprast, ko tēvocis bija domājis, sacīdams, ka te viss esot tik gaumīgs un skaists. Man, taisnību sakot, likās, ka te nekas nav redzams. Tikai ar melnu drānu apvilktas sienas un melni paklāji uz grīdas, un tad kāds zārks, kas stāvēja pašā istabas vidū uz neliela paaugstinājuma un kas bija izgreznots ar vārdu „Kārlis XV".

Es jau aizvien esmu tik dumja. Biju arī šoreiz iedomājusies, ja jau brīvmūrnieki kaut ko sarīko, tad tas būs kas neparasts un brīnumains, bet tā nemaz nebija. Krustmāte gan apgalvoja, ka te esot ļoti skaisti, un droši vien viņa arī tā domāja, jo viņa it nekad nesaka to, ko nedomā. Bet no ilgās stāvēšanas pie virves nožogojuma un no skatīšanās viņa drīz vien nogura un tad jautāja tēvocim Orielam, vai viņam arī neliekoties, ka tagad mums jāejot projām.

Jā, tēvocis bija tādās pašās domās kā viņa, un mēs nu pagriezāmies uz izejas pusi. Vispirms mēs nokļuvām kādā platā gaitenī, un tur varēja diezgan labi kustēties uz priekšu, bet tad nonācām kādā šaurākā ejā, un te nu tālāk vairs netikām, jo tā bija bāztin piebāzta cilvēkiem, kas arī gribēja nākt namā iekšā, un neviens negribēja pavirzīties sāņus un atbrīvot vietu tiem, kas gribēja doties laukā.

Turpat tuvumā stāvēja kāds sargs, viņš sacīja tēvocim Orielam, ka mēs nu gan te nekādā ziņā netikšot cauri. Viņš mums labāk ieteicot atgriezties atpakaļ svinību zālē un tur uzgaidīt kādu brīdi. Nu mēs tā arī darījām.

Iekšpusē aiz virvju nožogojuma stāvēja daži cienīgi kungi. Kad viņi redzēja, ka mēs atkal atgriežamies atpakaļ, viņi pienāca tēvocim klāt un apsveicinājās ar viņu, un tēvocis Oriels iepazīstināja viņus ar krustmāti. Es gan lāgā nesadzirdēju, kā viņus sauca, taču tie visi bija lepni vārdi. Šie svešie kungi sacīja, ka esot ļoti nepatīkami, ka te salasījušies tik daudz cilvēku. Tas nepavisam neesot nācis prātā, esot gluži nesaprotami, kā visi par to tik ātri dabūjuši zināt.

Krustmāte jautāja, kādēļ gan durvis tagad vienkārši neaizslēdz ciet; bet smalkie kungi sacīja, ka tā nevarot darīt. Laukā vēl stāvot tūkstošiem ļaužu, kas visi vēloties apskatīt brīvmūrnieku namu, un nemaz nevarot paredzēt, kas notiks, ja viņiem atņems šo prieku.

Smalkajiem kungiem bija žēl, ka krustmāte Georgina netiek no nama laukā, un viens no viņiem iejautājās, vai viņa nevēloties iet tālāk zālē iekšā, jo tur esot soli, kur varot apsēsties un mazliet atpūsties. Viņi nu pasauca kādu kalpotāju, kas pacēla resno virvi un ielaida krustmāti Georginu un tēvoci Orielu līdz ar Ēlinu un Ālanu, bet taisni tad, kad es arī gribēju iet viņiem līdzi, kalpotājs virvi atkal nolaida, un es paliku ārpusē, it kā es nemaz pie viņiem nepiederētu. Bet tad viens no laipnajiem svešajiem kungiem pienāca klāt un sacīja kalpotājam, ka es esot Afcēliusu ģimenes bērnu meita un ka tādēļ es arī drīkstot nākt līdzi.

Ēdamistabā

Trešdien, 5. februārī.

(Šodien atkal biju spiesta piecelties jau pulksten septiņos, lai beidzot varu visu uzrakstīt, kas svētdien notika.)

Tēvocis Oriels bija norunājis ar vienu no nama sargiem, ka tie viņam paziņos, tikko radīsies iespēja atstāt brīvmūrnieku namu. Bet neviens sargs nerādījās, un tā nu mums vajadzēja palikt svinību zālē un sēdēt tur un gaidīt.

Bija ļoti garlaicīgi un arī drusku auksti un mitri, bet es nemaz nepaspēju saprast, kādēļ jutos tik briesmīgi nospiesta visu laiku, kamēr man tur bija jāsēž. Es jau gan sapratu, ka laipnais smalkais kungs mani bija noturējis par bērnu aukli. Kādā citā reizē es par to būtu tikai smējusies, bet tagad tas mani dziļi sāpināja. Man likās briesmīgi bēdīgi, ka mēs tur mājās, Morbakā, esam tik ļoti nabadzīgi, ka es nevaru ģērbties tikpat glīti kā Ēlina. Ak, mans tēvs aizvien slims un varbūt drīz nomirs, un tad mums būs Morbaka jāpārdod! Un kas tad ar mums notiks? Jā, par to . man visu laiku jādomā.

Bet kad esmu tā nogurusi savās pārdomas, pēkšņi dzirdu, ka aiz manis kāds zobgalīgi iesmejas. Kad pagriežu galvu, redzu, ka tā ir Pinkaina Mārīte no kalnu ganībām. Viņa uzrāpusies turpat man aiz muguras un sajūsmā plaukšķina rokas. Nebiju viņu labu laiku redzējusi un jau domāju, ka viņa pavisam pazudusi. Bet te nu viņa atkal sēdēja un uzjautrinājās par to, ka mani bija noturējuši par bērnaukli.

Ak, man viss likās tik skumjš un bez cerībām. Manā sirdī viss bija tikpat melns kā te, lielajā svinību zālē.

Bet te pie krustmātes pienāca kāds no lepnajiem smalkajiem kungiem un uzaicināja, lai mēs visi ejam iekšā nākamā istabā, jo tur esot labākas sēdvietas.

Un tā nu mēs nokļuvām lielā iegarenā zālē, kur bija daudz mīkstu sēdekļu un ērti krēsli. Visapkārt gar sienām karājas gleznas, bet, atskaitot tikai vienu, visas pārējās bija aizsegtas zaļiem priekškariem.

Es tūdaļ piegāju tai vienai atsegtai gleznai klāt un te nu jutos briesmīgi pārsteigta, jo šī glezna attēloja manu studentu. Jā, laikam gan es izskatījos ļoti izbrīnījusies, ieraugot viņu te, brīvmūrnieku namā, bet, protams, biju arī ļoti priecīga. Viņš gan izskatījās drusku vecāks nekā patiesībā, bet tur varbūt bija vainīgs gleznotājs. Es ļoti brīnījos arī par to, ka uz viņa svārkiem tik daudz zvaigžņu un lentu, bet tad es nodomāju, ka tas te, pie brīvmūrniekiem, varbūt tā parasts.

Nu es novietojos taisni šīs gleznas priekšā skaistā atzveltnes krēslā. Tagad, kad man atkal bija mans students, visas manas bēdas izgaisa kā uz burvju mājienu. Ak, vai tiešām cilvēks var tik jauki gleznot! Viņš izskatījās tik cienīgs un lepns, bet reizē arī ļoti laipns un piemīlīgs.

Man neienāca ne prātā, ka tas varētu būt kāds cits un nevis mans students, kaut gan te viņš man šķita mazliet skaistāks nekā īstenībā. Kad es viņā tagad nolūkojos, es atkal skaidri atcerējos, kā viņš sarunājās ar mani vilcienā starp Katrīneholmu un Sēderteļji un kā mana sirds norima sāpēt tikai tādēļ vien, ka viņš izturējās pret mani tik laipni un sirsnīgi.

Un gluži tāpat bija arī šodien. Es nemaz vairs nejutos pazemota un izmisusi.

Lai būtu pilnīgi droša, ka šis portrets tiešām attēlo to, par ko es domāju, piegāju pie krustmātes Georginas un jautāju viņai, vai viņa nezina, kas tas tāds, kas tur pie sienas karājas.

—Jā, protams, es to zinu, bērns, — viņa tūdaļ atteica. — Tas taču ir princis Gustavs.

—Princis Gustavs? — es jautāju.

—Jā, tu taču zini, ka Kārlim XV un Kārlim Oskaram līdz ar princi Augustu bija vēl viens brālis, vārdā Gustavs. Bet viņš nomira, kad viņam bija tikai daži gadi pāri divdesmitiem.

—Un vai viņš tiešām bija tik skaists? — es jautāju, jo man viss sāka galvā griezties riņķī. Es tak biju tik pārliecināta, ka šī skaistā glezna rāda manu studentu.

— Jā, protams, viņš bija ļoti skaists, — atteica krustmāte Georgina.

— Viņš bija skaistāks par Kārli XV, to visi saka, un viņš bija tā iecienīts un iemīļots, ka ļaudis nemaz negribēja ticēt viņa nāvei. Šeit, Stokholmā, vēl līdz šai pašai dienai apgalvo, ka viņš vēl esot dzīvs un apprecējies, un tagad dzīvojot Norvēģijā.

— Bet kādēļ tad viņam jāizliekas mirušam? — es jautāju un jutu, ka manas domas sajūk aizvien jo vairāk.

— To gan es nezinu, — atteica krustmāte Georgina. — Ļaudis stāsta, ka tur visā lietā esot iejaukta kāda jauna dāma, ar kuru viņš vēlāk apprecējies. Bet to viņš nedrīkstējis darīt, jo viņš bija princis, bet jaunā meitene nebijusi no karaliskās cilts.

— Bet, krustmāt, vai tu tiešām tici, ka tas tiesa?

— Par to tu vari pavaicāt Ullai, — atteica krustmāte Georgina smiedamās. — Viņa visu to daudz labāk zina nekā es, un viņa esot pat pagājušajā gadā princi Gustavu redzējusi Stokholmā. Pagājušajā rudenī, kad apglabāja Kārli XV.

Es atstāju krustmāti un atkal novietojos prinča Gustava portreta priekšā. Glezna bija tikpat skaista kā pirms tam, bet tad es to biju aplūkojusi ar daudz lielāku prieku nekā tagad, jo es domāju, ka tas ir mans students.

Bet kā gan tas varēja notikt, ka viņš tik ļoti līdzinājās šim princim?

Tas, ka princis Gustavs vēl dzīvo, bija droši vien izrunāts.

Bet ja nu tas tiešām būtu tiesa? Un ja viņš apprecējies un dzīvo Norvēģijā!

Manā galvā viss griezās kā sudmalās. Man pat brīžiem likās, ka esmu uz pēdām kādam noslēpumam.

Gleznu pētot, pūlējos izdomāt, kā viss varējis notikt. Un drīz vien jau es zināju, kā tas bijis, ka viņš iekārtojies tā, ka var nepamanīts pazust no šīs pasaules, un ka viņa dēls, uzaudzināts te, Stokholmā, domās, ka viņa vecāki ir gluži ikdienišķi cilvēki.

Kad mēs abi ar Dānielu viņu sastapām Lakso stacijā, viņš teicās bijis Norvēģijā, lai pavadītu tur Ziemsvētku brīvdienas. Viss uz mata saskanēja ar to, ko krustmāte Georgina man nule pastāstīja.

Un cik dīvaini! Viņa tēvs bijis īsts princis, un viņš, ši prinča dēls, to nezina, bet es, es, Selma Lāgerlēva no Morbakas, es to gan zinu.

Tas bija tik nepasakāmi interesanti, jā, gluži nedzirdēti, tas jau bija daudz interesantāk nekā „Feldšera stāsti".

Tas viss man šķita tik dīvaini, ka galva draudēja vai pušu pārsprāgt. Un ar ko gan lai es par šo lietu parunājos? Man pat likās, ka esmu tieši tādēļ nokļuvusi te, Stokholmā, brīvmūrnieku namā, lai vēlāk viņš dabū zināt, kas viņš īsti ir.

Bet lūk, taisni tai mirklī, kad jau biju nolēmusi parunāt ar pašu studentu par šo lietu, man pēkšņi likās, ka glezna sāk pati ar mani sarunāties.

— Tu, Selma Lāgerlēva, tu esi šodien te ieradusies, lai izpētītu brīvmūrnieku noslēpumus, un taisni no tiem tu it nekā nedabūji zināt. Bet toties tev atklājās kāds cits liels noslēpums, bet par šo noslēpumu tev tāpat jācieš klusu, kā brīvmūrniekiem par saviem noslēpumiem.

Jā, protams, es klusēšu gluži tāpat, kā to dara brīvmūrnieki. Bet es tomēr biju pateicīga par šo atklājumu, jo tas man deva daudz jaunas vielas pārdomām.

Tēvocis un krustmāte Georgina bieži izgāja laukā paraudzīties, vai ļaužu drūzma ārā nemazinās. Bet liekas, ka stokholmieši ir visai ziņkārīgi cilvēki, jo vēl aizvien nebeidzās to pulks, kas gribēja te iekļūt iekšā. Ēlina un Ālans gulēja cieši aizmiguši skaistos ādas klubkrēslos, bet es mierīgi sēdēju gleznas priekšā un nemaz nebiju noskumusi, ka man te tik ilgi jāuzkavējas.

Beidzot ieradās krustmāte un pamodināja abus bērnus. Kāds no lepnajiem kungiem bija sacījis, ka tas gan viņiem neesot atļauts, bet, tā kā ļaužu plūsmai nav paredzams gals un viņiem ļoti žēl Afcēliusa kundzes un mazo bērnu, tad viņi tos izlaidīšot pa kādu apslēptu eju.

Un tā nu mūs veda pa gariem šauriem gaiteņiem un ejām, līdz beidzot pa kādām kāpnēm nokļuvām pagalmā un tad tikai tikām laukā, ielā.

Kad atkal ieradāmies Klāras Strandgātē Nr. 7, pulkstenis rādīja jau 5. Ulla un virtuvene patlaban stāvēja lejā pie durvīm un apspriedās ar durvju sargu, vai neesot jau laiks ziņot policijai, lai tā dodas uz brīvmūrnieku namu mūs meklēt. Jo viņi visi bija cieši pārliecināti, ka brīvmūrnieki mūs būs ievilinājuši kādā tumšā pagraba caurumā, jo viņiem padomā mazo Alanu nogaršot savās vakariņās.

Svētdien, 8. februārī.

Jau pagājušas divas dienas, kopš rakstu tikai vēstules. Šodien aizrakstīju Emīlijai Valrotei un Almai Sensonei un Emmai Laurelei. Biju viņām cieši nosolījusies rakstīt no Stokholmas vēstules. To gribēju tagad darīt, jo man viņām jāpastāsta, ka esmu redzējusi princi Augustu un ka esmu uz laiku bijusi iesprostota brīvmūrnieku namā. Bet, protams, es ne ar pušplēstu vārdu neminēju par to, par ko biju prinča gleznai apsolījusi klusēt. Šodien gan gribēju vēl pastāstīt mazliet par vingrošanas institūtu un par to, kas tur notiek; bet tagad atkal iznāks gaidīt līdz nākamajai nedēļai.

CETURTĀ NEDĒĻA

Pirmdien, 10. februārī

Tieši trīsceturtdaļdesmitos es katru dienu atveru Klāras Strandgātes Nr. 7 vārtus un izeju laukā uz trotuāra ar cepuri galvā, mēteli mugurā un cimdiem rokā, un galošām kājās, līdz ar lietussargu un uzroci, kā krustmāte Georgina to vēlas. Tad es pagriežos ap stūri un eju kādu laiciņu pa Klāras Bergsgāti, līdz sasniedzu Klāras Norras Baznīcas gāti. Tad žigli iegriežos šai ielā un dodos pa nelielu, maziem asiem un nepatīkamiem zvirgzdiem nokaisītu pakalnu augšā un tad pa lieliem skaistiem vārtiem Klāras kapsētā iekšā.

Kapsētā ir gludi ar granti nokaisīti celiņi, pa kuriem ļoti patīkami soļot. Es mēģinu iet, cik vien iespējams, ātri, lai man nav jāsastopas ar nerātniem skolas zēniem. Klāras skola atrodas vienā kapsētas stūrī, un ja zēniem patlaban gadās brīvstunda, tad viņi trakā steigā metas laukā uz lielajām kapa plātnēm un akmens zārkiem, kas stāv turpat baznīcas priekšā, kur skolas zēni parasti mēdz spēlēt karu, un tad man bail, ka viņi mani nenogāž.

Man aizvien bijušas bailes no šiem skolas zēniem, bet citādi jau tas tīri jauki, ka viņi te rotaļājas gluži tāpat kā Augusta Blanša laikos. Man gan viņi izliekas ļoti nerātni un rupji, taču tas vēl neko nenozīmē, jo no Augusta Blanša stāstiem zinu, ka reizēm viņi spēj būt arī augstsirdīgi un bruņnieciski un ka daudzi no viņiem vēlāk kļūst ģenerāļi un bīskapi un apprec daiļas grāfu meitas.

Viņu pulkā ir arī kāds zēns, jā, viņš ir tikpat vienkārši tērpts kā visi citi, bet viņš nav gluži tik mežonīgs un straujš kā pārējie. Man bieži gadījies novērot, ka viņš reizēm pavisam mierīgi paliek stāvam un tikai noraugās, kā vistrakākie tur plosās savā starpā. Viņam patiesi skaistas zilas acis, un varbūt viņš kādreiz, kad būs liels, būs… Katrā ziņā viņš ir vienīgais no tiem zēniem, kas savā dzimšanas dienā varētu saņemt no mātes vesti ar pērleņu pogām.

Kādu rītu redzēju šo zēnu sēžam ar noliektu galvu uz viena no vislielākajiem akmens zārkiem, un man likās, it kā tur sēdētu Viktors Ekstrems un apraudātu savu mirušo māti. Apstājos viņam priekšā un būtu labprāt sacījusi kādu sirsnīgu mierinājuma vārdu, jo taisni šis zēns man izlikās tik pazīstams. Bet es vēl vilcinājos, jo gribēju savā prātā izdomāt kaut ko neparasti skaistu. Bet te viņš pēkšņi pacēla galvu un, mani ieraudzījis, nicīgi savilka lūpas un izskatījās gluži saskaities.

— Ko tu te stāvi un glūni, klibiķe?

Es, protams, itin nekā viņam neatbildēju, bet tikai steidzos projām. Tak man gan gribētos, ka tas cienījamais vīrs, kas tur guļ savā akmens zārkā, tagad paceltu mazliet vāku un sadotu zēnam pa degunu.

Un man jāsaka, kad šis zēns mani nosauca par klibiķi, man atkal neviļus ienāca prātā mans students. Viņš gan mani redzēja tikai sēžam vagonā pie loga, ejot viņš mani nav redzējis un tādēļ nemaz nezina, ka es kliboju. Un tagad man tā gribētos zināt, kā viņš izturētos, ja to uzzinātu.

Otrdien, 11. februārī.

(Tālāk es vakar netiku, jo man vajadzēja iet brokastīs. Bet tagad rakstīšu tieši no tās vietas, kur vakar apstājos.)

Kad esmu izgājusi cauri Klāras kapsētai, tad nonāku pie liela skaista nama, kas Klāras Austrumu Baznīcasgātes un Udena ielas stūrī, un šai namā es nu eju iekšā, jo tur atrodas profesora Hermaņa Sēterberga Ortopēdiskais un Vingrošanas institūts.

Pagalmā pie ieejas durvīm es aizvien kādu mirkli apstājos. Salieku kopā abas rokas, kas iebāztas uzrocī, un lūdzu Dievu, lai jel Viņš ļauj atrast profesoram Sēterbergam, kas tik gudrs un mācīts vīrs, kādu līdzekli, kas mani padara veselu, tā kā es atkal varu staigāt tāpat kā citi cilvēki un ka man visu mūžu nav jāklibo.

Tad steidzos pa kāpnēm augšā un nonāku kādā lielā priekštelpā, kur atrodas daudz nodalījumu virsdrēbēm. Nolieku tur ne vien savu mēteli un cepuri, bet arī kleitu un apakšsvārkus, tad apvelku bikses un blūzi un tikai tad dodos vingrot.

Ieeju vingrošanas zālē, tās te ļoti lielas, pie sienām karājas visvisādi rīki, kāpnes un trapeces, un visdažādākie vingrošanas aparāti. Uz grīdas izklāti polsterēti paklāji, un tos mēs, kam priekšpusdienās jānodarbojas ar veselības vingrošanu, arī visvairāk lietojam. Esmu dzirdējusi, ka te pēcpusdienās pasniedzot vingrošanas stundas veseliem cilvēkiem. Droši vien viņi tad rāpjas augšā pa šīm kāpnēm un rāda savu veiklību trapecēs.

Rudenī, kad es lasīju Frēderikas Brēmeres «Kaimiņus", man bija pavisam dīvaini ap sirdi. Man likās, es pazīstu šo vingrošanas institūtu, kuru viņa apraksta. Būtu tiešām brīnišķīgi, ja Frēderika Brēmere būtu vingrojusi tieši tai pašā institūtā, kur es. Bet to gan nedomāju, ka tagad vingro tāpat kā toreiz. Tagad visas kustības notiek daudz mierīgāk nekā viņas laikā. Bet toties mēs arī neesam tik jautri. Mums te nav ne savienību, kur mēs viens otru pagodinātu grieķu nosaukumiem, un mums arī nemaz nenāk prātā izaicināt otru uz sacīkstēm.

Man sagādā lielu prieku domas, ka Frēderika Brēmere varbūt ir te bijusi. Tas būtu labs paraugs man, kas arī grib dienās kļūt rakstniece un rakstīt romānus.

Vingrošanas zālēs aizvien daudz cilvēku un liela rosība. Kad visi kopā sanākuši, tad droši vien būs savs simts cilvēku, kas iet un nāk, kaut gan man nekad neizdodas visus saskaitīt. Visi bez izņēmuma tērpušies biksēs un blūzēs, bet dažiem ir ļoti smalki izrakstītas blūzes, kamēr citi izskatās tā, it kā būtu iebāzti maisos. Daudzi jau pavisam veci, daži vēl gluži bērni, bet lielākais vairums tādu, kam ap deviņpadsmit vai divdesmit gadu. Gandrīz ikvienam kāda kaite. Dažam šķībs gurns, citam atkal greiza kāja vai stīvs celis, un vēl citiem mugura kļūst līka. Daži te vingro tikai tādēļ, ka no ilgās dejošanas Stokholmas ballēs viņi kļuvuši bāli un mazasinīgi.

Daudzi izskatās ļoti glīti, bet neviens gan nav tik skaists kā Luīse Tisēliusa, kas te vingroja pirms pieciem gadiem. Viņu es nekad nespēšu aizmirst.

Cik jauki būtu, ja arī tagad es viņu reizēm varētu redzēt. Es bieži jūtos ļoti vientuļa un atstāta. Visā vingrošanas institūtā bez manis droši vien nav . nevienas citas meitenes, kam arī būtu četrpadsmit gadu. Un tā tas visur, kur vien es nonāku. Man gribētos zināt, kur gan palikuši visi tie, kam tagad četrpadsmit gadu. Tie, kas te nodarbojas ar vingrošanu, vai nu pārāk veci, lai ar viņiem varētu omulīgi patērzēt, vai arī vēl tik mazi, ka man ar viņiem nav nekā ko runāt.

It visiem ir sava karte, uz kuras profesors Sēterbergs atzīmējis, pie kādas vingrošanas skolotājas jāvingro un kādi vingrinājumi izdarāmi. Te gan droši vien būs vismaz desmit tādu vingrošanas skolotāju, un viņas var labi atšķirt, jo tās visas tērpušās parastās drēbēs. Ikkatrai no viņām ir savi astoņi vai desmit pacienti, un ikvienam pacientam jāzina savi desmit dažādi vingrinājumi, kas veicami priekšpusdienā. Tā nu iznāk, ka vingrošanas skolotājas dabū pamatīgi nostrādāties.

Es iesāku ar septiņiem vingrinājumiem: ar kājas pagriezieniem un ceļu locīšanu, un kājas pacelšanu un atpakaļ novietošanu, nemaz nezinu, kā visus šos vingrinājumus īsti sauc. Neviens no tiem nav grūts, atskaitot vienīgi muguras locīšanu, jo tad man jāstāv uz kreisās kājas un jālokās tik dziļi uz priekšu, cik vien iespējams, un tas stipri piepūlē. Tagad, kad esmu te jau trīs nedēļas, man drīz vien dos vēl kādu jaunu vingrinājumu.

Jūtu, ka mana kāja kļuvusi manāmi stiprāka, un par to man ļoti liels prieks. Daži pacienti, kas te vingrodami pavadījuši visu ziemu, kļuvuši pavisam veseli, un viņi apgalvo, ka profesors Sēterbergs esot īsts burvis savā arodā.

Tad vēlāk profesors atstāj savu pieņemamo istabu un nāk cauri vingrošanas zālēm, lai pārbaudītu, vai vingrošanas jaunkundzes arī visu tā izpilda, kā viņš licis. Tad viņš arī mēdz parunāt ar vienu otru pacientu. Un, tikko viņš ienāk vingrošanas zālē, es nespēju no viņa novērst acis.

Es zinu arī, ka profesors Sēterbergs ir dzejnieks, kas sarakstījis vairākas pazīstamas dziesmas, kā, piemēram: „Studenta laimīgā diena" un „Līksms kā putniņš rīta stundā". Abām šīm dziesmām princis Gustavs komponējis mūziku. Bet te es nedzirdu nevienu runājam par to, ka mūsu profesors sarakstījis tik skaistas dziesmas. Varbūt, atskaitot mani, te arī neviens par to nedomā. Bet es gan to zinu, jo dzirdēju tēvoci Orielu par to stāstām.

Ja es to tik labi nezinātu, varbūt arī pati tam neticētu, jo profesors Sēterbergs ir tāds mazs sīks vīriņš, kas nemaz neizskatās glīts. Viņa acis aizvien mazliet iesarkušas un sejas krāsa izskatās gluži pelēka, un āda starp degunu un muti ieliekusies dziļās rievās, kas tiecas lejup. Viņš allaž izskatās slims un nelādzīgā omā, bet es domāju, ka viņš varētu būt gan lepns un skaists, un tikpat starojošs kā dzejnieks Gēte, jo tad, kad viņš skrien slidas, viņš izskatās tā, it kā būtu viscēlākais cilvēks pasaulē.

Te, vingrošanas zālē, es nekad nedzirdu, ka profesors runātu par kaut ko citu, kā vienīgi par līkām mugurām un stīviem locekļiem. Bet man tā gribētos dzirdēt, ka viņš stāsta par dzeju. Es jau arī nemaz nezinu, vai man vēlreiz dzīvē laimēsies būt kopā ar īstu dzejnieku.

Pirms pāris dienām stāvēju gluži viena pati pie loga vingrošanas zālē un raudzījos lejā Klāras kapsētā, kad pēkšņi ienāca profesors Sēterbergs un apstājās man blakus. Sākumā man likās, ka viņš grib man kaut ko jautāt, bet viņš tikai stāvēja un izlikās manis nemaz neredzam.

Bet, kad viņš tur tā stāvēja, man cieši blakus, es nevarēju atturēties mazliet pamēģināt, vai nevar ar viņu parunāt — nevis par līkajām mugurām, bet arī par kaut ko citu. Es pavirzījos viņam drusku tuvāk un tad pūlējos teikt tik skaidri un gaiši, cik vien tas man bija iespējams, jo aiz bailēm par savu pārdrošību man likās, ka vārdi nemaz negrib nākt pāri lūpām:

— Vai dzejot ir liels prieks?

Profesors Sēterbergs it kā satrūkās un tad pagriezās uz manu pusi.

— Ko tu tur saki, Selma? Vai tu man gribēji kaut ko vaicāt?

Viņam droši vien likās, ka viņš pārklausījies. Laikam gan nekad vēl nebija atgadījies, ka kāds no viņa pacientiem apvaicājies par viņa dziesmām.

Man nu vajadzēja savu jautājumu vēlreiz atkārtot. Bet tas šoreiz bija vēl grūtāk, jo biju tā apjukusi, ka vismīļāk gan man tagad gribētos aizskriet projām. Es tomēr sadūšojos:

— Vai liels prieks — rakstīt dzejas?

— Jā, tas liels prieks, — atteica profesors un izskatījās tā, it kā es viņam izliktos visai vīzdegunīga. Bet jau nākamā acumirklī viņš iesmējās.

— Bet arī līkas muguras un stīvas kājas padarīt taisnās ir skaisti, — viņš

tad piebilda.

Un to viņš tiešām teica tik cēli. Viņš gan it nemaz nelīdzinājās Gētem, bet, kad viņš tā sacīja, viņš izskatījās kā īsts dzejnieks.

Bet acīmredzot viņam nebija ne mazākās vēlēšanās šo sarunu turpināt, viņš aizgriezās projām un devās vingrošanas zālē iekšā.

Tā gan bija skaista atbilde, bet man tomēr liekas, ka viņam nebija gluži taisnība. Jo ja es spētu rakstīt dzejas, tad gan es it nekad, it nekad, it nekad negribētu darīt kaut ko citu.

Trešdien, 12. februārī

Kad ap pusdienas laiku atgriežos no vingrošanas institūta, man nav tā jāsteidzas kā rītos, un tad ienāk prātā, ka laika diezgan un es varu iegriezties apciemot dažus senus Morbakas paziņas.

Tādēļ dodos pa ceļu, kas ved uz dienvidiem no Klāras baznīcas, eju gar kapu pieminekļiem un uzmeklēju kādu augstu akmeni, kas izgreznots ar skaistas vecas dāmas reljefu un kurā iecirsti vārdi: Anna Marija Lengrēna.

Tai pašā acumirklī, kad lasu šos vārdus, es jau jūtos tikpat kā mājās Morbakā. Mēs visi sēžam viesistabā ap lampu: tētis sēž savā šūpuļkrēslā, Ēlina Laurele kādā citā krēslā, māte un krustmāte stūra atzveltnī, Gerda viņu abu starpā, bet mēs abas ar Annu sēžam gluži parastos krēslos. Visi cītīgi noņemas ar rokdarbiem, atskaitot tēvu, kas pusbalsī dūc kādu klusu melodiju, un mani, kurai rokā grāmata ar Lengrēna kundzes dzejām, kuras man balsī jālasa citiem priekšā:

„Dievi visā omulībā,

Lotospēli pabeiguši,

Sēdēja pie ugunskura

Kopā novakares tumsā."

Un man pašai liekas, ka mēs visi, kas te sēžam Morbakā ap spožo spuldzi, jūtamies tikpat omulīgi kā dievi tur, Olimpā. Un es mazliet palokos vecās dāmas kapa akmens priekšā un pateicos viņai par visām tām līksmajām stundām, ko viņa mums dāvājusi.

Un tad eju atkal tālāk uz kapsētas ziemeļpusi. Drīz vien jau stāvu pie kāda cita kapakmens, kas uz mata līdzīgs iepriekšējam, tikai uz tā stāv Kārļa Miķeļa Belmaņa vārds.

Man jāatzīstas, ka, nonākot pie šī kapa, man ap sirdi kļūst pavisam savādi. Redzu tēvu sēžam pie vecajām klavierēm, un mēs, bērni, pulciņā stāvam puslokā ap viņu, un mēs vēl esam pavisam mazi un ļoti laimīgi un dziedam skaļās balsīs:

„Tētiņ Movic, brālīt tu,

Nāc un apvelc kurpi nu,

Pūšot mežragu turklāt! —

Labi, mīļo māmulīti

Takti siti arī tu,

Lai skan līksma dziesma nu!"

Jā, arī tas bija tik jautri, un tomēr sirdī pavisam citādi. Kad domāju par Lengrēna kundzi, esmu aizvien ļoti priecīga; bet kad man ienāk prātā Belmanis, tad kļūst tik skumji un baigi, un acīs saskrien asaras, — pati nezinu, kādēļ.

PIEKTĀ NEDĒĻA

Otrdienas vakarā, 20. februārī

Guļamistabā

Man bija jāiemācās ļoti liels un ļoti grūts uzdevums angļu valodā un tā veselu nedēļu nemaz neiznāca rakstīt dienasgrāmatā. Bet šodien man tas gan jādara, jo es iepazinos ar kādu jaunu meiteni, kuru labprāt vēlētos turēt sev par paraugu un priekšzīmi, lai arī es iemācos reiz būt tik patīkama un laipna kā šī jaunā meitene.

Tēvocis ar krustmāti aizgāja uz teātri, un pirms promiešanas krustmāte man sacīja, ja man vēl esot jāmācoties, tad es drīkstot apsēsties guļamistabā. Un tas, protams, daudz patīkamāk, jo tur ir liels galds un arī labāka un gaišāka lampa nekā bērnistabā.

Šodien priekšpusdienā man nebija daudz darba, un tā es apsēdos pie krustmātes guļamistabā un tamborēju, kamēr krustmāte man stāstīja visādus interesantus nostāstus par Stokholmu. Un tieši tad, kad mēs abas tā omulīgi tur sēžam, ieradās kāds kungs vizītē. Tas bija bankas direktors V. no Vesterosas, tēvoča labs paziņa un vecs draugs. Viņš bija atbraucis uz Stokholmu piedalīties kādā ģenerālsapulcē. Atnācis pie krustmātes, viņš tūdaļ viņai pateica, ka izlūgšoties no viņas kādu draudzīgu pakalpojumu.

Viņš esot paņēmis te uz Stokholmu līdzi arī savu meitu, un tagad lūdza, vai nevarēšot viņu te atstāt pusdienās. Krustmāte ar to viņam izdarīšot lielu pakalpojumu, jo viņam pašam esot jāpiedalās ģenerālsapulcē, un tur viņš meiteni nevarot līdzi ņemt. Krustmātei par viņu nemaz nevajagot rūpēties, jo viņa meitai jau esot septiņpadsmit gadu, bet taisni šī apstākļa dēļ viņš gan negribot atstāt viņu vienu pašu viesnīcā. Tas tādai jaunai meitenei nemaz neklājoties.

Krustmāte pasmējās un sacīja, ka viņa ļoti priecāšoties par šo jaunkundzi. Viņa piebilda, ja jau bankas direktora meita jūtoties te tik viena, tad lai viņa nākot šurp tūlīt priekšpusdienā, ja vien viņai patīkot. Bet tad svešais kungs atteica, ja jau nu Signe reiz esot te, Stokholmā, tad gan, domājams, viņa apstaigāšot vispirms visus veikalus, un to nu beidzot norunāja, ka viņa ieradīsies pie mums pusčetros pēcpusdienā, kad mēs parasti sākam ēst pusdienas.

Kad tas viss bija norunāts, bankas direktors atvadījās, un tad krustmāte man sacīja, ka nebūšot nemaz tik vienkārši uzņemt pie mums jauno V. jaunkundzi, jo viņa esot dzirdējusi, ka šī meitene esot stipri vien izlutināta. Krustmāte apņēmās izcept saldajam ēdienam vismaz vēl vienu krējuma kūku un uzklāt ēdamgaldam gluži svaigu jaunu galdautu. Man viņa ieteica aplikt jaunu tīru apkaklīti un aproces, jo V. ģimenē esot viss briesmīgi smalki un eleganti.

Īsi pirms pulksten pusčetriem ieradās tēvocis Oriels no cietuma pārvaldes un Ēlīna no savas skolas. (Ālans vēl apmeklē bērnudārzu, un viņš jau bija sen pārnācis.) Krustmāte viņiem tūlīt pastāstīja, ka mums pusdienās būs viesis un ka arī viņiem drusku jāuzpošas, pirms ierodas V. jaunkundze.

— Viņa jau nemaz tik drīz nebūs, — sacīja tēvocis. — Es jau pazīstu tos mazpilsoņus gluži tāpat, kā visus tos, kas dzīvo uz laukiem. Viņi nekad nemāk ieturēt īsto laiku, liekas, ka viņi nespēj iemācīties — palūkoties pulkstenī.

Un tiešām, tēvocim Orielam bija arī šoreiz taisnība, gluži kā aizvien. V. jaunkundze vis neieradās pusčetros, kā bija norunāts. Viņa nebija vēl atnākusi, kad pulkstenis rādīja jau piecas minūtes norunātam laikam pāri. Mēs nu jautājām viens otram, vai tik viņa nebūs aizmirsusi mūsu mājas numuru, vai arī viņa varbūt būs pakļuvusi zem kādiem alus izvadājamiem ratiem, jo tāda mazpilsētas jaunkundze tak nemaz nav pieradusi pie tik lielas kustības, kāda ir te, Stokholmas ielās.

Tēvocis Oriels nu apsēdās lielajā atzveltnes krēslā guļamistabā un sacīja, ka viņš šoreiz nosnaudīšoties pirms ēšanas. Krustmāte Georgine vairākiem lāgiem gāja virtuvē paraudzīt, vai krējuma cepums nav jau saplacis. Viņa sacīja, ka tas esot neapdomīgi no V. jaunkundzes puses, ka viņa nākot tik vēlu; tad atkal piebilda, ka būtu ļoti liela nelaime, ja šai meitenei tiešām kaut kas ļauns būtu atgadījies, jo viņas tēvs tik ļoti mīlot savu meitu.

Kad pulkstenis rādīja jau bez ceturkšņa četri, tēvocis Oriels paziņoja, ka viņš esot briesmīgi izsalcis, un ja vien meitenei nebūšot vismaz lauzta kāja, kas tai noderēšot kā atvainošanās iemesls, tad gan viņš spētu viņu pašu apēst, ja viņa ieradīšoties.

Taisni tajā brīdī pie durvīm kāds piezvanīja, un man ienāca prātā, ka es būtu pagalam apjukusi un nokaunējusies, ja būtu ieradusies veselu ceturtdaļstundu par vēlu. Man bija V. jaunkundzes no tiesas žēl.

Bet nekā, kad V. jaunkundze ienāca viesistabā, kur mēs visi viņu tik nepacietīgi gaidījām, viņa neizskatījās ne mazākā mērā nelaimīga vai apjukusi. Viņa tūdaļ steidzās krustmātei un tēvocim Orielam klāt, apkampa viņus abus, noskūpstīja uz abiem vaigiem un izlūdzās atļauju uzrunāt viņus par tēvoci un krustmāti. Tad viņa noskūpstīja Ēlinu un Ālanu, un mani uz pašas mutes un sacīja, ka mums viņu jāsaucot vārdā par Signi, un turklāt viņa bija tik piemīlīga un bezbēdīga, ka mēs visi jau pašā pirmajā acumirklī jutāmies no viņas kā apburti.

Ak, es veltīgi viņas dēļ tā bažījos! V. jaunkundze nemaz nejutās vainīga par to, ka ieradusies tik vēlu. Viņai pat ne prātā neienāca par to atvainoties. Drīzāk gan izskatījās tā, ka viņa pati gaidītu, ķa viņu kāds uzslavē par to, ka viņa ieradusies gandrīz laikā, jo Stokholmas veikali esot tiešām brīnišķīgi. Patiesi lieliski, piemēram, kaut pie Lejas. Nē, labāk viņa par to nemaz vairs nedomāšot, ne arī par Magnusonu Rietumlonggātē!

V. jaunkundze (varbūt man labāk vajadzētu rakstīt Signe, jo viņa pati lūdza, lai viņu saucot vārdā) izsteidzās priekšnamā un nu ienesa iekšā visus savus saiņus un sainīšus, lai mums izrādītu, ko viņa nopirkusi. Un lai gan tēvocis Oriels vēl nule žēlojās, ka viņš tik briesmīgi izsalcis, un krustmāte tā bažījās par krējuma cepumu, viņi abi tomēr apskatīja visu, ko viņa rādīja. Un V. jaunkundze (ak, es atkal uzrakstīju V. jaunkundze! Tad jau gan varbūt labāk, ja palieku pie tādas rakstības) iztina kādu zila linona drēbes gabalu un pati aiz prieka skaļi iesaucās. Bet jau tūlīt pēc tam viņa savilka uzacis tik augstu, ka tās gandrīz vai sniedzās līdz pašiem matiem, un tad sacīja skumīgā balsī, viņai esot bail, ka pārējās jaunās meitenes tur mājās, Vesterosā, nemaz nespēšot pārdzīvot, ka viņai tik skaista drēbe. Viņa baidoties, ka viņas visas kopā metīšoties Mēlarā slīcināties.

Tas nu gan man nemaz nepatika no V. jaunkundzes, nē, pavisam arī nē. Un tomēr bija gandrīz neiespējami no viņas novērst acis.

Kad V. jaunkundze nerunāja (lai gan jāsaka, ka viņa tikai retumis klusēja), viņa izskatījās tāda pati, kā visas citas jaunas meitenes. Mana māte bieži saka par cilvēkiem, ka viņi izskatoties „uzkrītoši", bet par V. jaunkundzi to gan nevar teikt: viņai bija gaiši, cirtaini mati, glīta, maza mute, balti zobi, ļoti glezna, sārta āda, jaukas, mazas bedrītes vaigos, gluži apaļas zilas acis un uzrauts deguntiņš. Man šķiet, ka esmu redzējusi ļoti daudz tādu jaunu meiteņu, kas viņai līdzīgas, un tādēļ es arī sākumā neko daudz nedomāju par to, kā viņa īsti izskatās. Un tomēr šī V. jaunkundze kaut kādā ziņā bija citāda nekā pārējās meitenes, kuras es agrāk biju redzējusi. Viņas strupais deguntiņš viņu ne mazākā mērā nelikās apgrūtinām, tieši otrādi, šķita, ķa viņai pat sagādā prieku, ja var to aizvien parādīt, tāpat kā apaļās mazbērna acis un jocīgās gaišās, sarainās uzacis. Noraudzījos V. jaunkundzē, cik vien cītīgi spēju, jo jau pašā pirmajā acu uzmetienā es manīju, ka varēšu no viņas daudz ko iemācīties. Un vēl kaut kas bija gluži neparasti — viņa nemaz nerunāja par to, par ko te, Stokholmā, parasti mēdz runāt, protams, atskaitot veikalus. Viņa nemaz neieminējās par karalisko ģimeni, par teātriem un arī ne par Mākslas biedrību. Nē, viņa runāja vienīgi tikai par Vesterosu.

Tēvocim Orielam jau pāri piecdesmit, bet krustmātei Georginei būs vismaz četrdesmit gadu; tak V. jaunkundze sarunājās ar viņiem, it kā viņi abi būtu septiņpadsmit gadus veci, — un visdīvainākais bija tas, ka likās — tieši tāds sarunas veids viņiem abiem ir vispiemērotākais.

Viņa stāstīja par kādu izbraucienu kamanās, kur gājis varen jautri. Un viņa pat izstāstīja krustmātei visas tās dumjības, ko tas kungs, kas bija braucis kopā ar viņu, viņai bija sacījis. Un taisni tad, kad viņš bijis visdedzīgāks un gribējis vispatiesāk izteikt savas jūtas, viņa nemanot parāvusi grožus, tā, ka zirgs iebraucis grāvī un kamanas apgāzušās. — Kamanās vizinoties, taču kaut kā jāuzjautrinās, — viņa tad piebilda.

To stāstot, viņas apaļās mazbērna acis raudzījās tik dumji un reizē arī nevainīgi, bet strupais deguntiņš slējās tieši gaisā, kā gribēdams apgalvot, ka viņa sagādājusi savam pielūdzējam tieši to, ko viņš pelnījis. Un viņas uzacis šai mirklī atkal savilkās tik augsti, it kā viņa neizsakāmi priecātos par to, ka bijusi tik izlaidīga

Piektdienas rītā, 21. februārī.

Viesistabā

Vakar nepaguvu vairs tālāk uzrakstīt, jo biju pārāk samiegojusies. Bet tagad man vēl šis tas jāpastāsta par V. jaunkundzi.

Kad viņai par viesībām un citām tamlīdzīgām lietām vairāk nekas nebija stāstāms, viņa sāka runāt par savu skolu un žēlojās tēvocim un krustmātei par briesmīgajām skolotājām. Tās aizvien pret viņu izturējušās tik nejauki un vienmēr viņai izrakstījušas sliktu liecību. Bet tas viss noticis tikai tādēļ vien, ka skolotājas ne acu galā nevarot ciest, ka viņa tik bieži gājusi pastaigāties ar zēniem. Viņa jau nekā ļauna neesot darījusi, tikai staigājusi ar zēniem pa ielām, taču šaursirdīgajām skolotājām tas viss neesot paticis. Protams, aiz tīras greizsirdības.

Tagad viņa atkal ļāva uzacīm atslīgt atpakaļ, viņas acis kļuva lielas un tumšas un deguns gandrīz gluži taisns. Varēja skaidri redzēt, kā stingrās, vecās skolas mamzeles sēdējušas pie saviem logiem, noraudzīdamās lejā, ielā, un dusmodamās, ka V. jaunkundze tur pastaigājas ar saviem kavalieriem.

Krustmāte iejautājās, vai viņa jau kādu reizi esot bijusi te, Stokholmā. Nē, vēl pagājušajā ziemā viņa neesot bijusi nekur tālāk par Enčēpingu, bet šo braucienu viņa gan neaizmirsīšot, jo viņai gadījies ļoti muļķīgs ceļabiedrs.

Un tad viņa stāstīja tālāk. Enčēpingā viņa iepazinusies ar dažām jaunām meitenēm, kas gājušas Vesterosā skolā. Šīs meičas viņu vairākkārtīgi ielūgušas pie sevis ciemā, tak viņa nevarējusi pie tām ciemoties tādēļ, ka tēvs ar māti negribējuši viņu vienu laist. Bet te rudenī viņa kādu dienu uzzinājusi, ka Enčēpingas viesnīcas īpašniekam savā skaistajā pajūgā jāaizved daži ceļotāji līdz Vesterosai, un tad viņa lūgusi mātei, lai ļauj viņai pavizināties, kad pajūgs atkal dodas atpakaļ uz Enčēpingu. Tā kā šis pajūgs bija slēgta kariete un to vadīja piedzīvojis kučieris ar lieliskiem zirgiem un bez jaunās meitenes cits neviens vairs līdzi nebraucis, tad vecāki viņai žēlīgi atļāvuši šīs piecas jūdzes pavizināties.

Pirmais ceļa gabals pagājis laimīgi, bet tad Kungsorā kučieris pavēris karietes durvis, sacīdams, ka kāds jauns kungs vienojies ar viesnīcas īpašnieku, ka viņš arī drīkst braukt līdz Enčēpingai. Šis kungs esot ļoti patīkams un kluss, piemetinājis kučieris, viņš jau jaunkundzi gan nemaz neapgrūtināšot.

Viņa, protams, nevarējusi jaunajam cilvēkam aizliegt iekāpt karietē, bet šis apstāklis viņu stipri nokaitinājis. Visu laiku viņa līdz šim ēdusi ābolus, bet tagad, kad iekāpis jaunais cilvēks, viņa to vairs nav varējusi darīt. Viņai licies, ka tas neklājoties. Tas bijis viņas pirmais ceļojums, un viņa vienkārši nezinājusi, kas klājas un kas nē.

Tāpat viņai arī licies, ka neklājas raudzīties svešajā kungā vai kaut kādi izrādīt, ka viņa to ievēro. Viņa nu vienkārši pagriezusies pret logu un, acis nenovēršot, raudzījusies garāmslīdošā grāvja malā.

Bet tad ceļš kļuvis tik slikts, ka rati sākuši svaidīties uz visām pusēm, un te nu viņa uzsviesta gaisā, un tad gribot negribot vajadzējis paskatīties ceļabiedrā. Tad tikai viņa pamanījusi, ka arī viņš ir ļoti kautrīgs; apsēdies uz pretējā sēdekļa, tas raudzījies tikai pa logu laukā.

Tā kā viņš skatījies uz otru pusi, tad viņa redzējusi tikai viņa plānos gludi sasukātos matus, šauro pakausi, augsto apkakli un pelēko uzvalku. Bet, par nelaimi, tādus pelēkus uzvalkus viņa jau no senlaikiem nevarējusi

ieredzēt ne acu galā.

Atstāstot visu šo braucienu un to, ka viņas ceļabiedrs sēdējis tik godīgi un bikli, raudzīdamies vienotaļ laukā pa karietes logu, V. jaunkundze ļāva saviem acu āboliem iegulties šķībi acu kaktiņos, raugoties it kā ap stūri. Mēs visi tad uzreiz sapratām, kā izturējies viņas kautrīgais ceļabiedrs.

Kad ceļš kļuvis labāks, V. jaunkundze raudzījusies atkal pa logu laukā, bet tad tas no jauna kļuvis sliktāks, un viņai, pret pašas gribu, vajadzējis pamest skatu uz jaunā kunga pusi. Te viņa pamanījusi, ka pelēkā uzvalkā tērptais cilvēks drusku atvirzījies no loga un it kā mēģinājis piesēsties viņai mazliet tuvāk. Bet viņai vajadzējis tikai bargi savilkt uzacis un viņā stingri paskatīties, kad tas jau atkal tūlīt ievilcies pretējā kaktā, pagriežot

viņai muguru.

Viņa nekā neteikusi, arī viņš cietis klusu. Bet ceļš bijis slikts, un kariete svaidījusies, un diezin kā tas galu galā gadījies, vai nu ar viņa ziņu, vai pret viņa gribu, to viņa īsti nezinot, bet viņš beidzot sēdējis viņai blakām un skatījies laukā pa viņas lodziņu.

Nu viņi tuvojušies Enčēpingai, kur vai visos laukos auguši mārrutki, kas skaidri bijis redzams pa karietes lodziņu. Te laikam viņam ienākusi prātā kāda doma, jo viņš pēkšņi klusā bailīgā balsī iepīkstējies: — Mārrutki šogad labi aug!

Bet tā tas nemaz nebijis. Pēc viņas domām, taisni togad mārrutki bijuši vāji. Tomēr viņa atbildējusi ar tikko sadzirdamu „jā", jo nezinājusi, vai pieklājoties tādam svešam kungam pretī runāt, kas patlaban pūlas ievadīt ar viņu kādu sarunu.

Tad viņš atkal raudzījies laukā pa lodziņu, un viņa nopratusi, ka viņš visiem spēkiem nopūlas atrast kādu sarunas vielu; bet laukā nekas cits nebijis redzams, kā vienīgi tādi paši lieli un nabadzīgi mārrutku lauki, tā, ka viņam galvā neradusies neviena jauna doma.

— Mārrutki šogad labi padevušies, — viņš atkal bikli ierunājies, bet šoreiz jau mazliet stiprākā balsī.

Bet te nu viņas pacietībai pienācis gals. Kas tad tas īsti par cilvēku, kas neprot runāt ne par ko citu, kā vienīgi tikai par mārrutkiem.

— Nē, tā nu gan nepavisam nav! — viņa dusmīgi iesaukusies un turklāt enerģiski piesitusi kāju karietes grīdai.

Bet tagad viņš no tiesas nobijies un nejauši piegrūdis roku karietes durvju rokturim. Durvis pēkšņi atvērušās, un jaunais cilvēks pa kaklu pa galvu izkritis laukā uz lielceļa.

Viņa gan mēģinājusi uzsaukt kučierim, lai pietur, bet tas nav sadzirdējis un tikai mierīgi braucis tālāk. Turklāt viņi jau arī vairs nav atradušies diezin cik tālu no Enčēpingas, tādēļ viņai arī ienācis prātā, ka tas jau jaunajam cilvēkam neko daudz nekaitēs, ja viņš šo nelielo ceļa gabalu noies kājām. Viņš taču tiešām izturējies pārāk muļķīgi.

Un te atkal V. jaunkundze noraudzījās mūsos, it kā vēlēdamās zināt, vai mēs arī piekrītam viņas domām. Mēs visi tikai smējāmies. Jā, mēs pat smējāmies tik stipri, ka gandrīz vai elpa aizrāvās no smiekliem. Tas jau izskatījās tik neaprakstāmi jocīgi, kad viņa stāstīja, izrādot ar sejas vaibstiem, kā viss noticis un kāds izskatījies jaunais cilvēks.

—Mīļais bērns, tev gan vajadzēja iestāties kādā teātrī par aktrisi, — krustmāte Georgina sacīja.

—Vai tu tā domā, krustmāt? — V. jaunkundze atjautāja. — Jā, es pati arī par to bieži vien esmu sapņojusi, bet tēvs ar māti mani negrib laist uz skatuvi.

—Tu tad dienās varētu kļūt par jaunu Almlēva kundzi, un turklāt tu būtu vēl interesantāka, — piebilda tēvocis Oriels. — Es par šo lietu parunāšu ar tavu tēvu.

—Jā, mīļo tēvoc, dari tā. Bet var jau būt, ka tas nemaz nav pūļu vērts. Jo, vai tu zini, varbūt vēl ir kāds, kas to negribēs.

—Ak, tā, — teica tēvocis Oriels. — Vai tad tādas jau tās lietas? Nu jā, tad jau, protams, par to nemaz nav vērts runāt.

—Jā, — piekrita V. jaunkundze nopūzdamās, — par to gan vairs nav vērts runāt.

Man bija briesmīgi daudz jādomā par šo V. jaunkundzi visu cauru dienu. Tagad gan zinu, ko krustmāte Georgina domājusi, teikdama, ka es esot tik garlaicīga un noslēgta. Ak, tagad gan es saprotu. Viņa vēlējusies, lai esmu tāda, kāda ir V. jaunkundze. Un tur viņai taisnība. Tik patīkama, runīga, jautra, atklāta un dabīga, kāda ir V. jaunkundze, tādām gan vajadzētu būt visām jaunām meitenēm.

Bet kā, kā, kā gan lai es kļūstu tāda kā viņa???

Lai cik ļoti V. jaunkundze arī man patika, tomēr, kad viņa bija projām, jutos diezgan nospiesta, jo esmu gluži citāda nekā viņa. Bankas direktors šovakar tēvoci Orielu un krustmāti aicinājis uz teātri (to gan jau esmu minējusi), un es rakstīju guļamistabā, kamēr jutos tik nogurusi, ka bija jāiet gulēt.

Nebiju necik ilgi gulējusi, kad atkal pamodos. Krustmāte bija pārnākusi no teātra izrādes un tagad stāvēja bērnistabā, dedzīgi sarunādamās ar Ullu, kas bija palikusi nomodā, viņu gaidot. Dzirdēju, ka viņas abas runā par kādu jaunu meiteni un abas to pārlieku slavē, un es, protams, nodomāju, ka tā ir V. jaunkundze. Tādēļ nemaz neatvēru acis, bet gan izlikos guļam. V. jaunkundze man tik ļoti patika, un man tā gribētos būt tādai kā

viņa, bet…

—Vai tev arī neliekas, Ulla, ka viņa ir ļoti mīļa un labi audzināta meitene? — jautāja krustmāte.

—Vai zināt, cienītā kundze, — atteica Ulla savā noteiktajā, skanīgajā balsī, — es nemaz nevaru iedomāties, ka var atrast vēl patīkamāku un pieklājīgāku jaunu meiteni.

—Jā, viņai nav nekādu niķu, nedz stiķu, un viņa arī nemaz neinteresējas par jauniem cilvēkiem. Un turklāt, es tev vēl teikšu, Ulla, ka viņa ir arī ļoti apdāvināta. Pulkveža H. kundze atrod, ka viņai lieliski panākumi angļu konversācijā.

Man bija mazliet jābrīnās par to, ka pulkveža H. kundze arī pazīst V. jaunkundzi. Bet tas gan bija dīvaini, ka viņa nemaz neinteresējoties par jauniem cilvēkiem.

— Jaunā meitene, kas šodien te bija ieradusies pusdienās, bija jau gan diezgan patīkama, — sacīja krustmāte Georgina. — Bet, kā tu domā, Ulla, vai tādu būtu tik viegli uzraudzīt, ja viņa dzīvotu te, pie mums?

—Nu, reizēm gan tas nāktos diezgan grūti, — piebalsoja Ulla.

Ak, tikai tagad es nopratu, ka viņas abas runājušas par mani. Un man sirdī kļuva tik līksmi un gaiši. Vismīļāk gan es būtu tūlīt izlēkusi no savas gultas un noskūpstījusi krustmāti Georginu. Bet tad man ienāca prātā, ka tas viņai droši vien nemaz nepatiktu, ka esmu noklausījusies viņu sarunās. Un tad es izturējos gluži klusu.

SESTĀ NEDĒĻA

Pirmdien, 24. februārī

Viesistabā

Mazajam brālēnam Ālanam pieder kāda rotaļlietiņa, no kuras bieži nevaru novērst acis. Tā nav ne liela, ne dārga, patiesībā tā ir tikai tāda koka nūjiņa, neko daudz garāka par manu plaukstu. Bet, cik dīvaini, šī nūjiņa prot lidot.

Šai nūjiņai vienā galā ir neliels ritentiņš ar astoņiem cieta papīra spārniem, kas pie tās piestiprināti, un otrā galā tai atrodas mazs, no stieples veidots kloķis, un starp šo kloķi un ritentiņu iet gumijas aukliņa turp un atpakaļ.

Kad Ālans grib, lai viņa nūjiņa lido, viņš pietur mazo ritenīti un tad griež kloķi tik ilgi, kamēr gumijas aukliņa, kas tur piestiprināta, pavisam savijusies un ir gluži kā uzvilkta stīga. Tad viņš piespiež kloķi tā, ka tas nevar kustēties, un noliek nūjiņu pie malas. Bet tagad gumijas aukliņa grib atkal izstiepties, un tā viņa iedarbina ritenīti, kas savukārt iedarbina papīra spārnus. Tie dūc un žigli griežas, un pēc dažiem pagriezieniem paceļas gaisā, velkot nūjiņu sev līdzi. Kad gumijas aukliņa pietiekami stipri sagriezta, nūjiņa var uzlidot līdz pat istabas griestiem, un tad tā tur laidelējas šurp un turp, atsizdamās pret ģipša apmetumu, kā vēlēdamās izlidot laukā, brīvībā.

Pati nūjiņa ir zaļa, bet papīra ritenīša spārniņi sarkani un balti. Kad mazais daikts lido augšā pie griestiem, izskatās gluži tā, kā tur augšā laistos kādas mazas burvju kamaniņas.

Vakar pēc pusdienas, kad es patlaban gatavoju skolas uzdevumus, Ālans uzgrieza savu lidojošo nūjiņu un ļāva tai skriet. Es aizvēru gramatiku un acīm sekoju lidojošai paijiņai. Kad tā bija uzlidojusi līdz pašiem griestiem, man kā zibens pēkšņi iešāvās prātā doma (šī doma manī pēkšņi radās it kā no ārienes, ne no manis pašas), ka tādā veidā taču varētu pagatavot arī īstu lidaparātu, kas noderētu cilvēku lidošanai gaisā.

Sākumā man tas viss izlikās kā tīra muļķība, bet tagad jautāju pati sev, vai tā tomēr nav laba ideja. Cik ļoti patīkami būtu mums, cilvēkiem, ja arī mēs varētu laisties augstu gaisā; bet man gan neliekas, ka tie lielie, ar gāzi pildītie baloni nākotnē daudz noderēs. Tie taču aizvien pārplīst paši no sevis un, ja arī nepārplīst, tad dodas turp, kurp vējš tos nes, un neviens nevar pasacīt, kur tie beidzot nolaidīsies. Bet ja man būtu pietiekami liels rats ar lepniem spārniem un ar tādu ierīci, kur varētu sēdēt, un ja man tad zem kājām būtu tāds uzvelkams kloķis, kas sniegtos līdz pašam ratam (apmēram tā, kā tas vērojams pie vērpjamā ratiņa) un spētu ratu iekustināt, tad tak beigu beigās vajadzētu iznākt labam lidošanas aparātam.

Otrdien, 25. februārī.

Visu rītu manas domas kavējās pie šī lidošanas aparāta. Ja jau tik lieli putni kā dzērves un meža zosis spēj lidot, tad nemaz nevar būt, ka arī mēs, cilvēki, to nespētu: Bet, protams, viss atkarīgs no tā, vai šo ratu var tā iedarbināt, ka tas kustas pietiekoši ātri.

Trešdien, 26. februārī.

Tagad vairs nemaz nedomāju par savu studentu, tāpat arī nemaz nemēģinu izdomāt romānus. Ir daudz svarīgāk, ja pārdomāju, kā es varētu savu lidojamo aparātu izveidot. Viens gan man jau pavisam skaidrs: to pilnīgi pagatavot es gan nevarēšu, kamēr nebūšu pieaugusi, bet tas neko nekaitēs, ja man jau tagad viss galvā gluži gaišs un saprotams.

Man tikai bail, ka tāds lidojamais aparāts, kādu es esmu izdomājusi, spēs pacelties vienīgi stāvus gaisā. Bet īstenībā tam taču vajadzētu laisties virs zemes, no vienas vietas uz otru. Un tad vēl tur vajadzētu būt kaut kam līdzīgam stūrei, lai šis aparāts nelaižas gluži citā virzienā, nekā tu vēlies. Citādi jau tam klātos tāpat kā tiem muļķīgajiem gaisa baloniem Parīzes aplenkšanas laikā.

Ceturtdien, 27. februārī.

Kad būšu pabeigusi savu lidojamo aparātu, es atlaidīšos uz Stokholmu. Tas būs mans pats pirmais lidojums. Ak, kā gan tad stokholmieši staipīs kaklus un brīnīsies! Cik dedzīgi viņi tad jautās cits citam, kas gan tas par tādu lielu, savādu putnu?

Droši vien tad te, Centrālajā laukumā, būs cilvēku ka biezs, un visi viņi raudzīsies augšā gaisā. Un, kad krustmāte Georgina ar rokdarbu sēdēs pie sava guļamistabas loga, tad viņa arī pamanīs lielo ļaužu drūzmu un pasauks tēvoci Orielu un Ullu, lai viņi arī paraugās laukā.

Un kad lidaparāts tuvosies, tas vispirms apmetis glītu loku ap Centrāllaukumu, lai ļaudis var to labi apskatīt. Un tad visiem par neaprakstāmu brīnumu lidaparāts nolaidīsies tieši Klāras Strandgātes ielā, nama Nr. 7 priekšā.

Ak, man gan gribētos zināt, ko tad tēvocis Oriels sacīs! Es gan tūlīt visiem teikšu:

„Šeit, 7. numurā, pie mana tēvoča un pie krustmātes man pirmoreiz ienāca prātā doma par šo lielo jaunatradumu, un tādēļ arī savu pirmo lidojumu veicu tieši šurp, kur šī ideja piedzimusi."

SEPTĪTĀ UN ASTOTĀ NEDĒĻA

5. martā.

Mēs visi esam dziļi satriekti, jo princis Augusts miris. Vēl tikai pirms pāris nedēļām mēs viņu redzējām stāvam brīvmūrnieku nama kāpnēs, toreiz, kad viņš ieraudzīja tēvoci, tūlīt pazina viņu un uzsauca tēvocim: „Labdien, Oriel!"

Otrdien, 11. martā.

Krustmāte Georgina saka, viņai gribētos redzēt princi Augustu uz lit de parade, un viņa man vaicāja, vai es arī gribot līdzi nākt. Es, protams, jautāju, kas tas ir lit de parade, un krustmāte Georgina atteica, tas esot kaut kas ļoti skaists un lielisks, ko man, pēc viņas domām, katrā ziņā vajadzētu redzēt. Jāsaka, ka viņa vis neies turp tikai tādēļ vien, lai redzētu visu šo lielo greznumu, nē, viņa reizē grib arī pateikt princim Augustam pēdējās ardievas, jo viņš aizvien bijis tāds jauks, mīļš cilvēks, kas tik laipni un sirsnīgi izturējies pret visiem slimajiem un nabaga ļaudīm.

Tā nu mēs abas ar krustmāti sataisījāmies ceļā tieši uz pili. Kad mēs nonācām pie ārējās pils pagalma, kādā stūri stāvēja gara rinda cilvēku, ik pa trim blakus. Krustmāte teica, tas nozīmējot stāvēt astē un viņa esot priecīga, ka šoreiz aste neesot pārlieku gara, jo citādi paietu pārāk ilgs laiks, līdz mēs tiekam iekšā.

Kamēr es tur stāvēju pils pagalmā, grozīju galvu uz visām pusēm. Var jau gadīties, ka man kādreiz ienāk prātā uzrakstīt romānu par šo Stokholmas pili, un tādēļ mēģināju it visu, ko vien redzēju, labi iegaumēt un paturēt prātā. Bet taisni tad, kad patlaban skaitīju, cik garajā pils ēkā logu, kāda veca dāma, kas stāvēja kopā ar mums, sāka ar krustmāti sarunāties.

—Šoreiz gan nav tā, kā toreiz prinča Gustava bērēs.

—Jūs gan laikam esat stokholmiete, kundze? — atjautāja krustmāte. — Princis Gustavs nomira piecdesmito gadu sākumā, un tad es vēl te nebiju.

—Jā, bet jūs taču vismaz būsiet dzirdējusi runājam, ka toreiz gan tāda parāde un līķa apskate nenotika? Un tam jau bija arī savs pamats.

Krustmāte atteica, viņa esot gan dzirdējusi stāstām, bet toreiz visu šo lietu izskaidrojuši tā, ka prinča Gustava līķis pēc ilgās slimošanas un garajā ceļā no Kristiānijas līdz Stokholmai esot stipri mainījies, un tādēļ karaliene Jozefīne nevēlējusies, ka to visiem atklāti izrāda.

Bet vecā dāma vis nebija pārliecināma. Viņa turēja rokā lielu, zaļu lietussargu un tagad cieši piesita to pret ielas bruģi, it kā gribēdama apliecināt krustmātei Georginai, ka princis Gustavs savā slimības laikā tā nemaz nav varējis pārmainīties. — Viņš nemaz nebija slimāks par mani, — viņa apgalvoja, — bet karaliene jau bija tik augstprātīga, un viņš vis nedabūja to, kuru mīlēja.

Krustmāte gan mēģināja viņai šo lietu tuvāk paskaidrot. Karaliskā nama prinči nemaz nedrīkstot apprecēt vienkāršu pilsoņu meiteni, tas taču tā esot nolemts valsts satversmes likumos. Bet vecā dāma par to nekā negribēja dzirdēt, viņa tikai apgalvoja aizvien jo dedzīgāk, ka princis esot vēl dzīvs, un turklāt viņa runāja tik skaļā balsi, vicinot savu zaļo lietussargu, ka krustmāte izskatījās pavisam apjukusi. Viņa nu norādīja uz kādu pils kalpotāju, kas stāvēja turpat tuvumā, un sacīja, ka varbūt neesot gluži piedienīgi, ka te tā izsakoties par princi Gustavu.

Šie vārdi veco kundzi cik necik nomierināja. — Jā, jā, tur gan jums būs taisnība, cienītā kundze, — viņa sacīja mazliet aizsmakušā balsī. — Bet zināt un domāt jau nevienam nav aizliegts. Un droši vien arī jūs pati esat pārliecināta, ka tas tiesa?

Kamēr krustmāte sarunājās ar šo veco kundzi, es pārtraucu pils logu skaitīšanu, jo tas, ko viņas abas tur sprieda, man likās briesmīgi interesanti. Bet tagad viņas abas stāvēja gluži klusu viena otrai blakus, un man atkal ienāca prātā, ka varbūt labāk iesākt ar logiem no jauna, jo, kad jau reiz tā jāstāv astē, tad aizvien labi, ja ir kaut kas, ar ko var nodarbināt domas.

Bet es tikko kā biju saskaitījusi vienu vienīgu logu rindu, kad pēkšņi ar mani notika kaut kas pavisam neparasts. Man likās, ka manā galvā pēkšņi atvērtos mazas durtiņas un es piepeši redzu to, kas noticis pirms daudz, daudz gadiem, kas man jau pilnīgi bija izgājis no prāta.

Šie tēli man uzmācās ar tādu spēku, ka es ne par ko citu vairs nespēju domāt. Man šķita, ka es reizē atrodos divās dažādās vietās, jo, kaut gan es te stāvēju pils pagalmā, es redzēju pati sevi ratos uz priekšējā sēdekļa braucam pa nelīdzenu izbrauktu lielceļu. Bet šo ceļu nevarēju atcerēties. Tādēļ es nodomāju, ka tas vis neatrodas Austrumemtervīkā, bet gan kaut kur citur, kur varbūt es tikai reizi vai divas reizes esmu kādreiz bijusi.

Bet, pirms vēl es spēju aptvert, kur šis ceļš atrodas, rati jau ripoja pāri kādam tiltam un tad iegriezās šaurā bruģētā ieliņā.

Arī šo ielu uzreiz nespēju atcerēties, kaut gan pūlējos visiem spēkiem to atminēt. Bet man nebija pa to ilgi jābrauc, jo pajūgs iegriezās lielā iegarenā pagalmā, kuram visās pusēs bija ēkas. Te rati apstājās pie kādas verandas, un tur uz kāpnēm stāvēja kāds neliela auguma vecs kungs, kas bija izstiepis mums rokas pretī un izskatījās ļoti priecīgs.

— Bet tas taču vectētiņš! — man piepeši iešāvās prātā, un tad es visu sapratu. Tas, ko es tik skaidri redzēju, bija kāda sena atmiņa no mana pēdējā brauciena uz Fīlipstadi pirms kādiem pieciem vai sešiem gadiem, un šī atmiņa manī tik pēkšņi bija atkal kļuvusi dzīva.

Redzēju visu tik skaidri un sakarīgi, viss saskanēja līdz pat pēdējam nieciņam, un tagad zināju, kur atrodos, kaut gan man bija tik grūti izprast, kādēļ taisni tagad vajadzēja atcerēties vectēvu un viņa māju, tagad, kad es te atrados Stokholmā, karaliskās pils pagalmā.

Es taču biju gluži nomodā un zināju, ka krustmāte Georgina mani tur aiz rokas, es tik skaidri un gaiši redzēju viņu un visus citus cilvēkus, kas stāvēja ap mani, un tomēr man nemaz nebija tik omulīgi ap sirdi. Man pat ienāca prātā doma, ja šī parādība tik neatturami turpināsies un ja man vēl ilgāku laiku būs jāskatās divkāršās ainās, tad es gan zaudēšu saprātu. Jā, varbūt es jau nemaz vairs nebiju pilnā prātā.

Garā aste pamazām virzījās aizvien tuvāk pilij, un mēs tai līdzi. Tikko es sāku kustēties, visas pagātnes atmiņas uz brīdi izgaisa, bet, kad atkal paliku uz vietas stāvam un viss ap mani bija kluss un mierīgs, redzējumi sākās no jauna un neatvairāmi mācās man virsū.

Tagad redzēju sevi gluži vienu pašu lielajā vectēva namā Fīlipstadē. Es staigāju pa māju apkārt, iegāju te dzīvojamā istabā, te ēdamistabā, te atkal viesistabā, līdz beidzot nokļuvu nelielā patumšā telpā, kur vectēvs bija ierīkojis savu darba stūrīti. Redzēju to gluži skaidri savā priekšā. Šī telpa nebija neko lielāka par nelielu istabiņu, un pie sienām tur bija sakrauti lieli, ietinamā papīrā ievīstīti saiņi, tā, ka šo saiņu dēļ istaba izskatījās vēl mazāka, nekā tā patiesībā bija. Vectēvs sēdēja pie augsta, liela rakstāmgalda, man muguru pievērsis, bet, tikko viņš mani izdzirda nākam, pagrieza galvu uz manu pusi un man uzsmaidīja.

— Te gan tu nevari palikt, jo man nemaz nav laika priekš tevis, — viņš draudzīgi sacīja. — Ej labāk pārdotavā un saki, lai Fāgerbergs tev iedod kādu turzu ar rozīnēm un mandelēm, un tad ej rotaļu istabā un nogaršo tās.

Cik dīvaini, es te stāvēju Stokholmas pils pagalmā gaidītāju rindā un tomēr tik skaidri atcerējos, ko vectēvs man pirms pieciem vai sešiem gadiem bija teicis. Un es tiešām nemaz nespētu šos vārdus dzirdēt un izjust vēl skaidrāk, ja vectēvs man tos būtu teicis vēl vakar vai aizvakar.

Tad redzēju, kā es pa kādām šaurām durvīm nonāku vectēva veikalā, kur Fāgerbergs briesmīgi laipns un man žigli un veikli satin lielu papīra turzu, piepildīdams to ar mandelēm un lielām vīnogu rozīnēm. Viņš arī atvēra man kādas dibendurvis, pa kurām es varēju nokļūt ēku iežogotajā pagalmā un no turienes bērnu rotaļistabā. Tur es sēdēju kādu krietnu brīdi, sasmalcinādama mandeles leļļu piestiņā. Kad tas bija izdarīts, es saņēmu pa rozīnei un tad atkal pa mandelei un pēc kārtas bāzu tās mutē. Un es vēl atceros tik labi, cik lieliski tās garšoja, kaut gan jau tik daudz gadu pagājis.

Bet es neko daudz neuzkavējos pie šīs maltītes. Pēc kāda brīža papīra turza ar rozīnēm gulēja uz neliela galdiņa, un es pati jau biju uzrāpusies rotaļu istabas solā un vērīgi aplūkoju kādu krāsainu bildi, kas karājās diezgan augstu pie sienas. Tā bija sarkanā un zilā krāsā, vairāk gan sarkanā nekā zilā, un uz tās bija redzama stalta, kolonnām izrotāta zāle. Pašā vidū tur stāvēja liels galds, un pie tā sēdēja jauns karalis ar kroni galvā, un karalim visapkārt bija sapulcējušies viņa padomdevēji. Aiz karaļa bija redzams tronis, bet tas izskatījās tik nožēlojams, ka gandrīz vai draudēja apgāzties. Karaļa priekšā, šķērsām pāri visai zālei, stāvēja vesela rinda bluķu. Uz katra bluķa bija nosviests kāds vīrs aizsietām acīm, kam bija pienākusi kārta nocirst galvu. Starp šiem galvas cērtamiem bluķiem redzēja veselas līķu kaudzes, kā arī nocirstu galvu kaudzes. Zem šīs bildes lieliem burtiem stāvēja rakstīts, ka tā esot karaļa Kārļa XI troņa zāle Stokholmā, tāda, kāda tā bijusi īsi pirms viņa nāves. Nedaudz tālāk mazākiem burtiem bija paskaidrots, ka karalis Kārlis XI kādu nakti pamanījis gaismu troņa zāles logos, un, kad viņš kopā ar valstspadomnieku Bielki un vēl citiem kungiem devušies iekšā troņa zālē, viņi atraduši lielo telpu gaiši apgaismotu, pašā vidū stāvējis liels galds, pie kura sēdējis jauns karalis savu cienīgo padomdevēju vidū, kamēr tronis aiz viņa bijis tuvu sabrukumam. Liela gara rinda ar galvas cērtamiem klučiem un bendēm šķērsojusi visu troņa zāli.

Es pakāpos uz pirkstgaliem augstāk uz sola, lai labāk varētu redzēt. Bet no mitruma uz sienas bija izveidojies liels, drēgns traips, un tas bija pa daļai iznīcinājis pārējo teksta daļu. Varēju tikai saburtot vēl divas rindas, un tajās stāvēja, ka Kārlis XI jautājis, kad tas notikšot. Tad kāda stipra, spēcīga balss viņam atbildējusi. Bet ko īsti šī balss atbildējusi? Jā, tas nozīmējot, ka draudot liela nelaime un tā skaršot viņa pēcnācējus. Tik daudz es vēl spēju saburtot, bet, kad šai nelaimei bija jānotiek, pie kādiem karaļiem, un kam tad īsteni bija notikt, to nekādi nevarēju tālāk izburtot.

Nekad nebiju dzirdējusi runājam, ka Kārlim XI būtu tāda seja, un tādēļ biju ļoti izbrīnījusies. Vēl ilgu laiku paliku turpat uz sola stāvam un visādi nopūlējos izlasīt tālāk to, ko brūnais mitruma traips bija padarījis nesalasāmu. Bet tālāk vienkārši nebija iespējams neko vairāk saburtot.

Tā es tur stāvēju viena pati rotaļu istabā un, domājot par šo dīvaino seju, man kļuva tik baigi un neomulīgi ap sirdi. Laikam pēkšņās izbailēs biju piepeši cieši sažņaugusi krustmātes Georginas roku, jo viņa spēji atskatījās: — Kas tev noticis, Selma? — viņa jautāja. — Vai tu nejūties labi? Vai lai mēs labāk ejam mājās?

Bet, tikko krustmāte ierunājās, viss atkal izzuda, tikpat bērnu rotaļistaba, kā arī visas vecās atmiņas. Arī pati vairs nejutos kā saskaldīta divās daļās, no kurām viena atradās tepat Stokholmā, bet otra Fīlipstadē, — es jutos atkal gluži tāpat kā aizvien.

Apgalvoju krustmātei Georginai, ka man itin nekas nekait un ka es nevēlos doties mājup. Tas viņu nomierināja.

Un taisni tagad gaidītāju aste pavirzījās krietnu gabalu uz priekšu, un mēs nokļuvām līdz pat pils mūriem. Šeit gan izskatījās mazliet drūmi, un visi cilvēki apklusa un kļuva tik svinīgi. Neviens vairs negrūstījās un nespiedās uz priekšu, neviens vairs nemīņājās un netrokšņoja kājām; visi tikai klusi un lēni slīdēja uz priekšu. Kādas lielas divviru durvis ik pa brīdim atvērās. Tad parādījās gaismas svītra, un laukā iznāca ap piecpadsmit līdz divdesmit cilvēku. Un tad mums pārējiem vajadzēja kādu laiciņu pastāvēt un pagaidīt.

Beidzot mēs ar krustmāti jau atradāmies gluži tuvu pie pašām lielajām divviru durvīm, un, kad tās nākamo reizi atkal atvērās, mūs ielaida iekšā. Tai pašā mirklī, kad mēs gājām pāri slieksnim, man kāds sulainis iečukstēja ausī, ka mēs nedrīkstot palikt stāvam, bet mums lēnām jāvirzoties uz priekšu, lai gājiens neapstātos.

Mēs nu nokļuvām kādā iegarenā istabā, bet nedrīkstējām vis staigāt apkārt, mums bija jāturas vienā pusē. Mēs virzījāmies tālāk ļoti lēnām, skatīdamies tieši uz priekšu istabā iekšā, tā, ka bija jāiet gandrīz iešķībi.

Visas sienas bija apsistas ar melnu, dzeltenīgiem kroņiem cauraustu drānu, bet te nebija tik drūmi un tik neomulīgi kā tur, tai namā pie brīvmūrniekiem, jo zāli spoži apgaismoja lieli kandelabri un kristāla lukturi. Visapkārt lielās, augstās vāzēs stāvēja daudz puķu.

Taisni pašā istabas vidū atradās melns paaugstinājums un uz tā ar melnu samtu apvilkts zārks, kurā gulēja princis. Viņš tur gulēja tā, ka viņu varēja redzēt no galvas līdz pat kājām, un viņam bija zila uniforma mugurā. Galva bija neapsegta, un mēs, kas viņu bijām tik tuvu redzējuši vēl pirms dažām nedēļām, varējām viņu labi pazīt. Man pat likās, ka viņš tagad izskatījās labāk nekā toreiz. Turpat paaugstinājumam blakus stāvēja smalki kungi tik skaistās uniformās, kādas vēl nekad nebiju redzējusi (es nu gan vispār neesmu neko daudz redzējusi) — tie stāvēja goda sardzē. Viņi stāvēja kā sastinguši, nemaz nepakustēdamies un nemaz nepaskatīdamies uz mums, kas lēnām slīdējām gar pretējo sienu.

Zārka priekšā atradās divi melni ar melnu samtu pārklāti galdi, uz tiem bija novietoti visi prinča ordeņi, viņa hercoga kronis un hercoga mētelis, un vēl daudz citu lietu. Arī pie katra galda uniformās tērpti kungi stāvēja sardzē. Viņi visi tur bija tik klusi un nekustīgi, un tas izskatījās ļoti svinīgi.

Kad man vajadzēja atstāt šo telpu, es gāju gandrīz atmuguriski, jo vēlreiz gribēju atskatīties uz visu, kas te bija. Bet baidos, ka šai lielajā zālē bija vēl daudz tāda, ko es nemaz nebiju pamanījusi. Kad mēs atkal atradāmies pils pagalmā, krustmāte Georgina man vaicāja, vai man neesot licies, ka tas viss bijis ļoti skaisti.

— Jā, — es atteicu. — Jā gan. Bet vai tev arī neliekas, krustmāt, ka pats princis izskatījās tā, it kā viņam pašam tas gan nemaz nepatiktu.

— Jā, — piekrita krustmāte Georgina, — man arī tā likās. Un man arī nepatiktu, ja būtu tā jāguļ, lai visa Stokholma tevi var apskatīt. Bet tas nu reiz tā pie karaļnama locekļiem stingri noteikts.

Un tad viņa man paskaidroja, ka visus karaļnama locekļus pēc nāves jāparādot tautai, lai tā tiešām var pārliecināties, ka viņi patiesi izbeiguši šīs laicīgās dzīves gaitas. Citādi jau atkal varētu izcelties tādas pašas baumas kā toreiz ar princi Gustavu.

—Bet tas taču nemaz nav iespējams, ka kāds, kas vēl ir dzīvs, sevi uzdod par mirušu, — es iebildu.

—To jau nekad tā īsti nevar zināt, ja šādā lietā iejaukta mīlestība, — krustmāte atteica.

Trešdien, 12. martā.

Tagad es zinu, par ko būs runa manā pirmajā romānā. Tā virsraksts būs Kārļa XI seja, un es tajā pastāstīšu par kādu jaunu zviedru karali, kas jau kā mazs bērns nokļuvis uz troņa, tā, ka daudz, daudz gadu zemi pārvaldījis viņa aizbildnis. Bet šis aizbildnis bijis nodevējs, un viņš ataicinājis uz Zviedriju krievu caru, kas saņēmis gūstā jauno karali un visus viņa padomdevējus un tad licis tos ieslodzīt Stokholmas pils troņa zālē.

Tālāk es stāstīšu, kā krievu cars sarīkojis īstu asinspirti. Visi cienījamākie zviedru valstsvīri tikuši turpat jaunā zviedru karaļa priekšā nogalināti (tāds paradums ir Krievijā). Tad krievu cars pavēl zviedru karalim lai tas atsakās no sava troņa, tā, ka pats cars tiek iecelts par Zviedrijas karali. Tak zviedru karalis atsakās to darīt un neļauj pierunāties. Tad krievu cars briesmīgi noskaišas un saka, — tam, kas neprot atteikties no troņa, tam jāmirst. Tad es savā romānā ļoti interesanti aprakstīšu, kā turpat pilī uzrīko ešafotu un kā zviedru karalim sasien rokās un kājas un ar saiti aizsien acis, un tad pieved soda vietai un noliek viņa galvu uz galvas cērtamā bluķa. Krievu cara bende jau pacēlis roku un izvilcis zobenu, lai nākamā acumirklī noripotu jaunā karaļa galva. Bet tad cars padod zīmi un saka, viņš vēlreiz gribot jautāt zviedru karalim, vai viņš ar labu neatsakās no sava troņa. Tak jaunais karalis tikai lepni atbild nē.

Taču šī īsā vilcināšanās viņam izglābj dzīvību, jo, pirms vēl krievu cara bende paspēj vēlreiz pacelt zobenu pēdējam cirtienam, pilī saceļas liels troksnis, atskan šausmu kliedzieni. Arī taures pūš un bungas rībina, atskan šāvieni un ieroču žvadzoņa, un krievu caram padotie ļaudis ieskrien troņa zālē un uzsauc viņam, lai viņš glābjas, cik ātri vien varēdams, jo zviedri sacēlušies un jau atguvuši Stokholmu un patlaban steidzas šurp uz pili. Un tad krievu cars ar saviem galminiekiem un kareivjiem steigšus metas bēgt, un arī viņa bende iebāž zobenu makstī un dodas caram pakaļ.

Tad kāds jauns zviedrs ar studenta cepurīti galvā iesteidzas pilī, viņš nometas sasietā karaļa priekšā ceļos un atraisa viņa saites. Viņam pēdās seko milzīgs bars zviedru, kas pa lielākai daļai tērpti vienkāršās zemnieku drēbēs, un tie visi skaļi gavilē un priekā sauc, ka karalis vēl dzīvs. Bet karalis pievēršas jauneklim ar studenta cepurīti galvā, tam pašam, kas viņu atbrīvojis, un jautā, ko gan tas viss nozīmē. Tad jaunais cilvēks pastāsta karalim, ka viņš, tāpat kā reiz Gustavs Vaza, sapulcējis dalarniešu un vermlandiešu vīrus un pārējos ļaudis visā valstī, un tagad zeme esot atbrīvota, un krievu caram nekas neatliekot, kā bēgt atpakaļ uz savu zemi.

Un tad zviedru karalis — jo viņš ir cēls vīrs — saka, tagad viņa atbrīvotājam esot jāvalda pār Zviedriju.

— Krievu cara labā es negribēju atteikties no troņa, — viņš sacīs, — bet tev es to atstāju labprāt. Tu esi cienīgāks par mani valdīt pār šo zemi un pār šiem drošsirdīgajiem vīriem.

— Pateicos tev, mīļo brālēn, — atteiks jaunais cilvēks studenta cepurē, —nekad tas nenotiks, ka es tev atņemu tavu karaļa kroni. Bet mans tēvs, kas bija tava tēva brālis, atteicās no savām karaliskām tiesībām, lai varētu apprecēt manu māti, un es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu man atkal atdotu šīs tiesības un atzītu mani par savu tuvinieku.

Tas viss man liekas tik skaisti, ka pat asaras sakāpj acīs, par to domājot.

Bet, protams, tur, tai romānā, jābūt arī vēl daudzām citam, tās būs tikai pašas beigas, pārējo es vēlāk izdomāšu, kad būšu viena pati un kad man nebūs tik daudz jāmācās.

Piektdien, 14. martā.

Vakar vecā Ulla Mirmane ļoti vēlējās redzēt prinča Augusta bēru gājienu, un Ēlina un Ālans, un es drīkstējām viņai iet līdzi.

Mēs nostājāmies kādā ielā, kur, kā Ullai tas jau bija droši zināms, vajadzēja nākt garām bēru gājienam. Un tā mēs tur ilgi stāvējām ielas malā un gaidījām. Ulla mums vairākkārt atgādināja, lai tik mēs neļaujoties nostumties no trotuāra nost. Mēs vēl esot tik mazi, ka neko nedabūšot redzēt, ja lielie cilvēki mums aizstāšoties priekšā.

Mēs jau laikus bijām izgājuši no mājām un pašā sākumā bijām gandrīz vai vienīgie skatītāji, kas tur stāvēja. Bet tad sanāca liels bars citu cilvēku, un tie visi nostājās vai nu turpat uz ietves, vai arī pašā ielas malā. Bet neviens mūs negrūda prom, un mēs bijām ļoti priecīgi, jo mums bija tiešām lieliskas vietas.

Tad piepeši ieradās karavīri. Viņi tik jauki soļoja, un bija tik patīkami viņos noraudzīties. Viņi visi bija no Sveas un Gētas gvardijām, un viņiem vēl sekoja flotes matrožu gājiens. Sveas gvardija un Gētas gvardija pagāja garām, bet matroži apstājās tieši mums priekšā un tad sarindojās cits pie cita abās ielas malās, tā, ka vidū palika brīvs ceļš bēru gājienam…

Viss jau būtu labi, bet nepatīkami bija tikai tas, ka visi cilvēki, kas līdz matrožu atnākšanai stāvēja ielas malā, tagad tika atvirzīti atpakaļ uz ietvēm, un tā nu mūs visus, līdz ar Ēlinu, Ālanu un mani, atspieda atpakaļ pie pašas nama sienas. Tur nu mēs stāvējām, un tieši mums priekšā stāvēja lieli resni cilvēki, un aiz tiem vēl vesela rinda matrožu. Skaidrs bija tas, ja tagad nāks bēru gājiens, tad mēs no tā neredzēsim ne mazu drusciņu ar nē.

Daudzi no tiem, kas tagad bija atstumti atpakaļ no savām iepriekšējām vietām, sāka bārties un žēloties, viņi grūstījās un pūlējās atkal iegūt savas agrākās labās vietas ietves malā, bet tie, kas tur tagad stāvēja, neparko negribēja iet projām, bet gan apgalvoja, ka tās esot viņu vietas. Tā nu izcēlās liela grūstīšanās un strīdēšanās pa visu ielu. Vienīgā, kas neteica ne vārda, bija vecā Ulla. Bet kad atkal miers bija nodibinājies, Ulla izstiepa roku un draudzīgi piegrūda kādai lielai resnai kundzei pie pleca. Resnā sieva atskatījās un uzmeta Ullai niknu skatu. — Nē, nemēģiniet nemaz, — viņa sacīja. — Es stāvu un palieku tepat, kur atrodos, un nemaz nedomāju atstāt savu vietu!

— Nē, jau nē, mīļā, labā Petersones kundze, tā jau es nemaz nedomāju. Es tikai gribēju ar jums sasveicināties, jo mēs esam vecas paziņas. Redziet, es esmu jau daudzus gadus saimniecības vadītāja pie auditora Afcēliusa, un savas reņģes es aizvien pērku zivju tirgū no jūsu galda.

Resnā sieva vēlreiz atskatījās atpakaļ, noraudzījās Ullā un kaut ko norūca.

—Nevar jau visus atcerēties, kas pērk reņģes, — viņa atteica tikpat nelaipni kā iepriekš. — Bet ko tad jūs īsti no manis vēlaties? Vai tad manas zivis varbūt nebija labas?

—Kā nē, kā nē, — atteica Ulla vēl aizvien tikpat mierīgā balsī. — Jums jau ir vislabākās zivis visā Stokholmā, to jau es aizvien saku. Un jūs esat arī taisnīga un dodat arvien pareizu svaru, jā, dažreiz ir pat pāris zivtiņu vairāk. Tamdēļ jau es domāju, ka jūs man varbūt mazliet izpalīdzēsiet te ar bērniem.

—Man šķiet, ka bērniem nu gan tādā burzmā nekā nav ko meklēt, — atteica resnā sieva.

—Nu jā, mazi jau viņi ir, — piekrita Ulla, — bet taisni tādēļ jau es domāju, ka tas nevienam nekaitēs, ja viņi nostāsies tur lejā, ietves malā, Petersones kundzei priekšā, jo mazie jau nevienam skatu neaizklās.

—Skat, tur gan jums taisnība, — iesmējās resnā sieva. — Jūs esat briesmīgi apķērīgs cilvēks, es jums teikšu. Bērni var stāvēt tepat man priekšā. Par to mums nemaz nav vērts strīdēties.

Un tad viņa mazliet pavirzījās sāņus, tā ka Ēlina, Ālans un es varējām nostāties uz akmeņiem pašā ietves malā un redzēt visu bēru gājienu.

Tas, protams, bija ļoti skaists un apbrīnojams, bet vēl apbrīnojamāks man likās tas, ka vecā Ulla tik veikli prata mums izgādāt tādu labu vietu, un tikai tādēļ vien, ka viņa tik laipni un gudri bija izturējusies.

Sestdien, 15. martā.

Šodien esmu ielūgta pie pulkveža H. kundzes angļu valodas rotaļu vakarā, un, man šķiet, būs labi, ja iepriekš par to kaut ko uzrakstu.

Vai tas nav savādi, ka esmu te sastapusi tik daudz cilvēku no Sv. Bartelemija salas? Viņu gan nav tik pārāk daudz, bet tā kā zviedriem nav nekādu citu koloniju, atskaitot šo mazo salu, tad jau gan liekas tīri dīvaini, ja es pazīstu veselas četras personas, kas tur bijušas.

Lieta tāda: pulkveža H. kundze, kas man pasniedz angļu valodas stundas, ir bijusi apprecējusies ar Bartelemija salas gubernatoru, un tā viņa tur nodzīvojusi ilgus gadus. Tagad salas gubernators miris, un viņa dzīvo Stokholmā kopā ar savu pameitu mrs. Joan M., kas ir kāda angļu ārsta atraitne un vienmēr izskatās tik noskumusi, un ar savas pameitas meitu mis Harieti M., — skaistu, jautru, jaunu septiņpadsmit gadus vecu meiteni. Turklāt pie pulkveža H. kundzes dzīvo vēl kāda S. jaunkundze, kas ir pulkveža kundzes labākā draudzene; viņa arī ir bijusi Bartelemija salā, kur pārzinājusi gubernatora saimniecību.

Kad es uzzināju, ka pulkveža H. kundze tik daudz gadu nodzīvojusi mazajās Antiļu salās, es par to ļoti priecājos, jo cerēju, ka tagad dzirdēšu, kā tur īsti ir. Pulkveža H. kundze ir dzimusi zviedriete, kaut gan viņa ar mani nekad nerunā citādi kā angliski. Jāsaka, ka taisni tādēļ jau es tik cītīgi mācījos šo valodu, lai ātrāk varu saprast visu, ko viņa man pastāstīs par nēģeriem un indiāņiem, čūskām un kolibri putniņiem, par koraļļiem un polipiem, un par citām neparastām un ievērojamām lietām, kas tur atrodamas un par kurām stāsta arī Dāmsa ģeogrāfijas grāmata. Bet daudz nekas no tā visa man neiznāca. Ne pati pulkveža kundze, ne mrs. M., ne mis Hariete M., pat ne vecā S. jaunkundze nevēlas runāt par šo salu. Liekas, ka tur bijis tik garlaicīgi, ka viņām pat nepatīk to atcerēties. Es gan nevaru neko jaukāku iedomāties, kā dzīvot kādā no mazajām Antiļu salām, bet visi šie četri cilvēki, kurus es tagad pazīstu un kas tur tiešām dzīvojuši, acīmredzot uzskata dzīvi te, Stokholmā, par daudz vērtīgāku un

lepnāku.

Pulkveža kundze ir ļoti laipna un, ja vien viņu neizjautā par lielajām vai mazajām Antiļu salām, tad viņa ir runīga un atklāta, un stāsta man par visvisādām lietām, it kā es jau būtu gluži pieaugusi. Kādreiz viņa man sacīja, ka viņa priecājoties par to, ka tur, laukā, tais tālajās salās, viņa iemācījusies angliski un franciski, jo citādi viņai šeit, viņas mazajā pansijā, nebūtu nekā vairāk no dzīves. Bet tagad viņa ne vien nopelna naudu ar angļu stundām, kuras viņa pasniedz, bet viņas abas ar S. jaunkundzi noīrējušas arī lielu dzīvokli, lai var uzņemt pie sevis jaunas meitenes pansijā. Visas istabas jau ir aizņemtas, jo vecāki labprāt nodod bērnus tādā pansijā, kur runā svešas valodas.

Tēvocis Oriels ir pulkveža kundzei attālāks radinieks, un viņi abi ar krustmāti Georginu ļoti slavē pulkveža kundzi, ka tā tik enerģiska un ka viņai tik daudz labu ideju, un tas tiešām tā arī ir. Bet tagad viņai ienācis prātā uzaicināt visas savas skolnieces un pansionārus angļu valodas rotaļu

vakarā. Es gan protu jau mazliet angliski sarunāties ar pulkveža kundzi un citiem, bet angliski rotaļāties, turklāt, kad vēl tik daudz cilvēku klausās, man šķiet pavisam traki, un es tiešām labāk vēlētos, lai pulkveža kundzei šī labā doma nemaz nebūtu ienākusi prātā. Būtu jel viņa labāk izdomājusi kaut ko citu, kur man nemaz nav jābūt klāt!

Svētdien, 16. martā.

Šodien līst un snieg, un pūš stiprs vējš. Nevaru nekā cita labāka sagudrot, kā palikt mājā un rakstīt savā dienasgrāmatā.

Es gan lūdzu, lai pulkveža kundze mani atbrīvo no tā angļu vakara, bet par to viņa negribēja ne dzirdēt. Viņa ņēmās apgalvot, ka tas būšot ļoti interesanti, sevišķi man, un arī noderīgi. Turklāt viņa vēl bija pierunājusi krustmāti Georginu, lai atļauj arī Ālanam un Ēlinai nākt man līdzi, kaut gan viņi abi vēl nemaz nav sākuši angļu valodu mācīties. Un, ja jau viņi abi gāja, es nevarēju mājās palikt.

Ēlina un Ālans bija skaisti un glīti apģērbti, un sabiedrībā viņi nemaz nejutās bikli (kā jau īsti Stokholmas bērni), un tā nu iznāca, ka tas nebija nekas, ka viņi nemaz neprata angliski. Visas lielākās meitenes, kas dzīvo pie pulkveža kundzes pansijā, bija gluži sajūsminātas par viņiem abiem. Bet es gan zināju pārāk labi, ka izskatos neglīta un vēl kliboju turklāt, un mana kleita nemaz nebija skaista, un kurpes, kuras bija šūdinājis mūsu lauku kurpnieks, izskatījās tik neveiklas un lielas. Es tādēļ zināju, ka viņi visi smiesies par mani, ja es vēl kļūdīšos angļu valodā un pateikšu kādu nepareizu vārdu.

Kad visi bija sapulcējušies, pulkveža kundze apsēdās ēdamistabas stūrī, šī istaba ir ļoti liela. Mēs, pārējie, apsēdāmies viņai visapkārt un angļu valodā iesākām spēlēt: „Es lādēju kuģi". Tas bija diezgan grūti, jo tad, kad līdzspēlētājs, kurš patlaban ir kuģa kapteinis, saka: „Mans kuģis pielādēts ar A vai ar B" (vai arī ar kādu citu burtu) un tai pašā laikā met savu kabatas drāniņu kādam citam no mums, tad tam, kuram kabatas drāniņa piesviesta, žigli jāatbild ar kaut kādu vārdu, kas sākas ar A vai ar B, piemēram, „amethysts" vai „bread" vai kaut ko citu, skatoties pēc tā, kāds pirmais burts, kamēr kabatas drāniņas sviedējs vēl nav paguvis izskaitīt līdz divdesmit. Sākumā es biju pavisam nobažījusies. Bet man gāja labāk, nekā biju baidījusies. Tikko man kāds piesvieda kabatas drāniņu, es aizvien tūdaļ atradu īsto angļu vārdu.

Vairākas jaunas meitenes, kas dzīvo pie pulkveža kundzes un kam izdevība droši vien vai katru vakaru būt lielākā sabiedrībā vai arī smalkās teātra izrādēs, sarauca degunu un itin nemaz nebija sajūsminātas par to, ka viņām jārotaļājas ar mums, pārējiem bērniem. It sevišķi neapmierināta likās kāda liela, skaista tumšmataina meitene, vārdā Ida fon K. Viņa gandrīz balsī norūca, ka tas neesot nekas pieaugušiem cilvēkiem, un man pat liekas, ka arī pulkveža kundze sadzirdēja viņas vārdus, jo viņa tad izskatījās tik nogurusi un nelaimīga. Mis Harieta M. gan bija ļoti jauka un mīļa, viņa, kā vien mācēja, palīdzēja savai vecmāmiņai uzturēt omulību un labu noskaņojumu. Bet, lai kā arī viņa pūlējās, mēs tomēr visi stipri garlaikojāmies.

Te bija gluži tāpat kā pie mums mājās Ziemsvētkos. Tad arī mēs parasti iesākām ar „Es lādēju kuģi" un citām tamlīdzīgām rotaļām, bet kamēr tās turpinājās, mēs aizvien visi briesmīgi garlaikojāmies. Tad, kad mēs vairs ilgāk nespējām izturēt, mēs sākām iet rotaļās, kā, piemēram, ķērām vistiņas, spēlējām „Kaķi un peli" vai arī „Kāds zemnieks brauc uz mežu", vai „Pēdējais pāris šķiras" un citas rotaļas, kur drusku jāpaskrien un jāpasteidzas. Tad mēs visi atkal esam tik jautri un daudz smejamies un trokšņojam tā, ka sienas trīc.

Es nezināju, vai te, Stokholmā, šādas rotaļas patīk, bet man likās, ka vajadzētu pamēģināt kaut ko darīt, lai pulkveža kundzes rotaļu vakars nebūtu pagalam neizdevies. Kamēr mēs tā mocījāmies ar kuģa lādēšanu, pansijas iemītnieces cita pēc citas pa klusām izlavījās no ēdamistabas un devās uz savējo, tā, ka galu galā mēs bijām palikuši tikai daži ielūgtie viesi vien, kas vēl pūlējās spēlēt tālāk.

Tad sadūšojos un pajautāju pulkveža kundzei, vai mēs nedrīkstētu pamēģināt vai nu vistiņas ķert, vai arī kaķi un peli spēlēt, vai varbūt vēl kaut ko jautrāku. Un, lūk, pulkveža kundze bija ļoti priecīga par manu ierosinājumu, un arī pārējie, kas vēl nebija aizlavījušies projām, sacīja, ka tas varot būt diezgan interesanti. Tā nu mēs nostūmām lielo ēdamgaldu kādā istabas kaktā, arī klavieres iebīdījām otrā kaktā, un tad pulkveža kundze un mis Harieta un vecā S. jaunkundze, un es, un vēl daži nostājāmies pašā istabas vidū lokā, lai sāktu spēlēt „kaķi un peli". Angliski tas saucas: „Puss, puss in the Ring". Mana māsīca Ēlina bija kaķis, bet brālēnam Ālanam bija jābūt pelei. Viņi abi bija ļoti veikli un dzenāja viens otru te lokā iekšā, te no loka laukā, tā, ka prieks bija viņos noraudzīties, un mēs visi skaļi smējāmies un priecājāmies tāpat, kā Ziemsvētkos mājās, Vermlandē.

Tad pienāca mis Hariētas reize būt kaķim, un es biju pele. Mani viņa žigli noķēra, un tad visi smējās vēl jo vairāk, bet visjautrāk bija tad, kad es biju kaķis un Ēlina pele, jo es viņu neparko nespēju noķert, man tik mūžīgi vajadzēja viņai veltīgi dzīties pakaļ. Tad sacēlās tādi smiekli un tāda līksmība, jo Ēlina ir tik veikla un gracioza un izskatās tik piemīlīga, ka it visi, kas vien tur stāvēja lokā, plaukšķināja rokām, un mis Harieta viņu beidzot pat satvēra, pacēla gaisā un noskūpstīja.

Bet, kad pārējie pansionāri dzirdēja, cik jautri iet ēdamistabā, arī viņi cits pēc cita atvēra savas durvis un izbrīnījušies ienāca atpakaļ ēdamistabā. Tad mēs spēlējām tālāk kaķi un peli un bijām visi ļoti jautri un apmierināti. Un pat Ida fon K. jaunkundze, kas visvairāk bija raukusi savu deguntiņu, tagad bija viena no visdedzīgākajām līdzspēlētājām, un es par to ļoti priecājos pulkveža kundzes dēļ.

Bet taisni tad, kad mums gāja vislīksmāk, fon K. jaunkundze pēkšņi paskatījās savā rokas pulkstenīti un sacīja pulkveža kundzei, ka viņai tagad gan jāejot prom, jo šovakar ar Upsalas vilcienu ierodoties viņas līgavainis.

— Ak tā? Viņš ierodas šodien? — atteica pulkveža kundze. — Jā, tad jau gan tev jāsteidzas. Bet vai tu negribētu atnākt kopā ar viņu? Saki kandidāta kungam, ka mēs visi par viņu ļoti priecāsimies.

Ja, fon K. jaunkundze gan apsolījās viņam to pateikt, bet varēja it skaidri redzēt, ka viņa pati domāja, diezin vai viņš šādam aicinājumam piekritīs.

Tad viņa devās prom, un mēs tikpat jautri spēlējām tālāk. Mēs iesākām ķert vistiņas un tad spēlējām „Visa zeme līgojas", un beidzot mēs pavisam piemirsām savu angļu valodu. Harieta M. bija gaužām mīļa un izpalīdzīga. Viņa mācīja mums angļu bērnu dziesmiņas, un tad mēs tās dziedājām un dejojām turklāt. Arī tas bija ļoti patīkami un jautri.

Laiks pagāja briesmīgi ātri, un, pirms mēs paguvām cik necik apskatīties, jau bija pulkstenis deviņi. Tagad ēdamistabā vajadzēja klāt vakariņu galdu, un tā nu mums vajadzēja doties pulkveža kundzes viesistabā. Bet tā nemaz nav tik liela kā ēdamistaba, un nu mums nācās apmierināties ar daudz mierīgākām rotaļām.

Harieta teica, ka mums vajadzētu pamēģināt uzmeklēt kādu priekšmetu pēc mūzikas skaņām. Un pulkveža kundze sacīja, ka man esot jāpagriežas prom un jāaizsedz acis, kamēr kāds paslēpj Hariētas gredzenu

Vai nebūtu labāk, ja viņa ieietu uz brīdi fon K. jaunkundzes istabā? — iejautājās Harieta un tūdaļ pavēra kādas blakusistabas durvis, kas bija turpat aiz viesistabas. —

Tas jau nav nekas, tas taču būs tikai uz īsu mirklīti, — viņa vēl piebilda.

Jā, tas visiem likās vislabāk, jo tad viņi netraucēti varētu kopīgi apspriesties par slēptuves vietu, pie kam es no tā visa nedzirdētu ne pušplēsta vārdiņa, un jau nākamā acumirklī es atrados gluži viena pati fon K. jaunkundzes istabā.

Istabas vidū stāvēja skaists apaļš galds, un uz šī galda dega petrolejas lampa, bet turpat apakšā, lampas piekājē stāvēja liela fotogrāfija, vislielākā, kādu es jebkad esmu redzējusi. Es tūdaļ nojautu, ka tā ir fon K. jaunkundzes līgavaiņa fotogrāfija, tā paša, kuram viņa nupat aizgājusi uz staciju pretim. Viņa acīmredzot bija ar nodomu novietojusi lampu un šo fotogrāfiju tā, lai viņš to pamana, tikko ienāk viņas istabā.

Man tas likās visai jauki no fon K. jaunkundzes puses, un es paspēru soli tuvāk galdam, vēlēdamās apskatīt viņas līgavaini. Un tad es tur ieraudzīju savu studentu, jā, par to gan nebija vairs ne mazāko šaubu.

Nē, šoreiz tas vis nebija nekāds pārpratums. Tas nebija ne princis Gustavs, ne arī kāds cits. Šoreiz tas tiešām bija viņš pats.

K. jaunkundzes istabā nebiju ilgāk par minūti, kad jau mani aicināja atpakaļ viesistabā. Bet tagad gan izrādījās, ka neesmu vis veltīgi nodzīvojusi Stokholmā jau veselu pusotru mēnesi kopš tās dienas, kad tik ļoti apjuku, justīcijas padomnieka kundzei jautājot, ko es tur gaidot, stāvēdama pie ēdamistabas loga. Tagad gan itin neviens pats nemanīja, ko es šai brīdī pārdzīvoju. Es tikai klausījos mūzikas skaņās un cītīgi meklēju apslēpto gredzenu, un tiešām atradu to ļoti drīz. Un tad vēl es rotaļājos ar citiem un dzēru tēju, un sarunājos angliski un zviedriski juku jukām, un smējos, un biju varbūt pat jautrāka nekā visi citi. Taču visu laiku man bija bailes, ka tikai fon K. jaunkundze nepārnāk ar savu līgavaini, jo pulkveža kundze taču bija viņu uzaicinājusi vakariņās. Bet viņi abi tomēr neieradās.

Kad mēs beidzot devāmies mājās, pulkveža H. kundze bija pret mani sevišķi laipna, jā, viņa pat pateicās man par šī vakara labo izdošanos, ko es esot sekmējusi. Citreiz es tiešām no sirds būtu priecājusies par šiem vārdiem, bet šai vakarā es to nespēju.

DEVĪTĀ NEDĒĻA

Pirmdienas rītā, 17. martā.

Biju cieši apņēmusies dienasgrāmatā nekad vairs nerakstīt par savu studentu. Bet vakarnakt redzēju tik brīnumjauku parādību, ka nevaru nociesties, to neuzrakstījusi, kaut gan man pašai ar to nav nekāda sakara.

Kad gāju gulēt, biju, protams, ļoti noskumusi, un man sāpēja sirds. Bet tai pašā laikā jutos arī nogurusi pēc visām rotaļām un daudzajām sarunām, tā, ka tūdaļ iemigu, tikko biju atgūlusies bērnu istabas mazajā svītrotajā atzveltnī. Bet ilgi negulēju, jo, kad Klāras baznīcas sargs divreiz pūta savā ragā, es atkal biju nomodā.

Kad pamodos, biju pavisam nobijusies, jo es noteikti zināju: tikko atkal aizvēršu acis, es redzēšu Pinkaino Mārīti no kalnu ganībām sēžam atzveltņa galā un mani izsmejam par to, ka mans students, kas te, Stokholmā, visu laiku bija mans vienīgais mierinājums, tagad saderinājies.

Gulēju plaši atvērtām acīm, cik vien ilgi tā varēju, taču beidzot acis pašas no sevis aizdarījās. Bet tas, ko es tad redzēju, nemaz nebija Pinkainā Mārīte, bet gan kaut kas brīnumskaists: redzēju kādu augstu klinšainu salu, kas it kā bija izkāpusi no jūras dzelmes. Augšā, pašā salas virsotnē, stāvēja stalta, balta marmora pils, uz kuru veda terasveidīgas kāpnes. Pili un kāpnes iežogoja augsti koki, no kuriem nokarājās olektīm gari ziedu ķekari un tik lieli augļi kā kāpostu galviņas. Tādus kokus es vēl it nekad nebiju redzējusi, un šī sala arī, protams, neatradās zviedru jūrā, bet gan kaut kur tālu, tālu projām siltās zemēs, tas man bija gluži skaidrs.

Un tomēr pils augstajā tornī plīvoja zviedru karogi. Un, tā kā Zviedrijai nav citu koloniju svešzemēs, tad es sapratu, ka tas, ko redzēju, varēja būt Sv. Bartelemija sala.

Piekrastē atradās neliela pilsētiņa, un pie katra nama šai pilsētiņā bija izkārts zviedru karogs. Izskatījās gluži tā, ka te svinētu kādus lielus svētkus un patlaban gaidītu ļoti ievērojamus viesus. Pēdējais man likās visticamāks, jo tur lejā, pludmalē, varēja redzēt lielas ļaužu grupas, kas it kā gaidīja kādu atbraucam.

Un, tiešām tur laukā, jūrā, parādījās liels tvaikonis, no tā nolaida laivu, kuras galā arī plīvoja zviedru karogs, un šī laiva tuvojās salai.

Kad ļaudis pamanīja laivu, tie visi sāka vicināt lielām baltām Panamas cepurēm. Te nu es skaidri redzēju, ka šie cilvēki nebija eiropieši, jo visiem bija vai nu melnas, vai sarkanas sejas.

Viņi visi pilnā kaklā sauca franču valodā:

— Vive le gouvernur! — Un nu man nebija nekādu šaubu — manā priekšā gulēja Sv. Bartelemija sāla.

Bet laivā, kas tagad spēcīgiem airu vēzieniem tuvojās krastmalai, stāvēja kāds jauns cilvēks ļoti skaistā uniformā, un viņam blakus sēdēja jauna dāma, kas bija ļoti eleganti ģērbusies.

Es tūdaļ pazinu šos laivas braucējus. Jaunais cilvēks bija neviens cits, kā mans students un jaunā dāma pie viņa sāniem bija Ida fon K, kuru es satiku pie pulkveža H. kundzes.

Tas bija brīnišķīgs skats: šī ziedošā sala un krastmalā ļaužu pūlis, kas vicināja baltās platmales, un laivā jaunais pāris, kas, laimē starodams, brauca pa mirdzoši spilgto, zilo jūru. Bet man tomēr sirds tik spēji iesāpējās, kad es viņos noraudzījos, ka nespēju vairāk izturēt un atvēru acis.

Un tad viss kā uz burvju mājienu pazuda. Ap mani bija tikai dziļa tumsa, un es pati likos sev bezgalīgi dumja. Man tak vajadzētu tikai mazdrusciņ vēl pagaidīt, un tad es zinātu, ko tas viss nozīmē.

Es atkal aizvēru acis; bet nu vairs neredzēju to pašu ainu, ko iepriekš. Tagad pati sēdēju laivā blakus studentam un Idai K. (protams, es biju neredzama) un dzirdēju, ko viņi abi runā savā starpā par to, cik dīvaini tas esot, ka viņi tagad esot apprecējušies un viņš esot iecelts par salas gubernatoru te, skaistajā Sv. Bartelemija salā, un tagad dzīvošot šai jaukajā vietā, kas esot visu Antiļu salu pērle.

—Jā, un tā ir Selma Lāgerlēva, kurai mums jāpateicas par savu laimi, — sacīja students. — Tas patiesi bija ļoti cēli, ka viņa tik jauki prata pateikties par to, ka es reiz, braukdams vilcienā, sarunājos ar viņu.

—Selma Lāgerlēva? — iejautājās jaunā gubernatora kundze. — Vai tad tā nav tā mazā, neievērojamā klibā meitene, kuru es reiz redzēju kādā angļu rotaļu vakarā pie pulkveža H. kundzes?

—Lai viņa klibo kā klibodama, — atteica students, — bet tu vēl redzēsi, no viņas dienās iznāks kas krietns.

—Taisnību sakot, man liekas pavisam savādi, ka viņa nemaz nekļuva greizsirdīga, kad izdzirda par tavu saderināšanos, — teica gubernatora kundze smaidīdama.

—Tik zemiskas jūtas kā greizsirdība nemūžam neatradīs mājas vietu Selmas Lāgerlēvas sirdī, — atteica students. — Viņa pavisam dīvainā kārtā bija izdibinājusi, kā īsti ir ar manu dzimšanu, un tā kā viņa zināja, ka mēs abi neesam bagāti, tad viņa izgādāja audienci pie karaļa Oskara, kas ir mans tēvabrālis, un pastāstīja viņam šo noslēpumu, reizē arī pierunājot viņu, lai viņš man izgādā piemērotu stāvokli dzīvē.

—Tad jau tev būtu viņai jāpateicas par to, ka tagad esi Sv. Bartelemija salas gubernators?— izsaucās jaunā gubernatora kundze, starojošām acīm noraudzīdamās savā vīrā.

—Jā, tiešām, viņa bija tā, kas ierosināja manu tēvoci Oskaru piešķirt man šo gubernatora vietu. Un nekas man nevarētu būt patīkamāks, — atteica students.

Bet, kad es dzirdēju, ka mans students tā runā par mani, es biju ļoti laimīga. Mana sirds nemaz vairs nesāpēja, un es pati biju pavisam apmierināta. Un no visa tā, ko es šonakt redzēju sapnī, es mācīšos, ka dzīvē aizvien jārīkojas cēli un augstsirdīgi, tā, kā es biju rīkojusies savās domās.

Trešdien, 19. martā.

Vakar, kad es ar grāmatu padusē steidzos pie pulkveža H. kundzes, man pēkšņi ienāca prātā, ka galu galā mans students tagad atrodas Stokholmā un ļoti iespējams, ka es viņu satieku vaigu vaigā pie pulkveža H. kundzes. Varbūt viņš būs atnācis apciemot savu līgavu, un tad mēs nejauši varam sastapties nama kāpņu telpā.

Bet, kaut gan es svētdienas naktī biju tik augstsirdīga un biju viņu iecēlusi par Sv. Bartelemija salas gubernatoru, lai viņš var apprecēties ar Idu fon K. jaunkundzi, man tomēr nebija drosmes ar viņu tā nejauši sastapties, kopš biju uzzinājusi, ka viņš saderinājies.

— Kaut jel man šo vienu vienīgu reizi nebūtu jāiet pie pulkveža kundzes stundās! — es sevī domāju. — Visu šo laiku neesmu nokavējusi nevienu pašu stundu, tad jau šoreiz es varētu arī neierasties.

Jā, es nodomāju, tā būs pareizi. Un, tiešām, es apgriezos turpat ielas vidū un devos atpakaļ mājās.

Man bija tik nepatīkami iet turp. Un ja nu es nejauši sastopu savu studentu, tad no liela uztraukuma es varētu vai samaņu zaudēt. Un kas tas būtu par kaunu!

Nē, tiešām bija labāk, ja es griežos atpakaļ un dodos mājās. Es jau varētu krustmātei Georginai pateikt, ka uz ielas man pēkšņi kļuvis nelabi un tādēļ esmu nākusi atpakaļ.

Un turklāt tas nemaz nebūtu gluži izdomāts vien. Kad iedomājos, ka tagad varētu sastapties ar studentu, man tā sāpēja sirds, ka nemaz vairs nespēju pakustēties no vietas.

Kad kādu brītiņu biju tā gājusi un jau gandrīz aizsniegusi Klāras Strandgāti, man pēkšņi ienāca prātā, ka es jau tāpat vien varētu visu stundu pavadīt tepat ielā, un tad man krustmātei nemaz nevajadzētu sacīt, ka man kļuvis nelabi. Tas man beidzot likās vislabākais, un es iegriezos kādā no daudzajām Klāras šķērsieliņām.

Bet tai pašā brīdī atvērās kādas durvis, kurām es patlaban gāju garām, un pa tām iznāca neglīta veca sieva baltā flora kleitā un baltā vasaras cepurē, kas bija izgreznota ar veselu sārtu rožu vainagu. Lai gan, taisnību sakot, nebija pareizi, ja apzīmēja vecās sievas tērpu un cepuri par baltu, jo viņas kleita, kā arī cepure jau bija gluži pelēkas un netīras un ļoti līdzinājās pašai nēsātājai. Ap viņas galvu gan plīvoja plīvurs un lentes, tak viņa pati izskatījās tā, it kā vēl nupat būtu gulējusi kādā māla bedrē.

Es tūdaļ sapratu, ko tas nozīmē. Šī vecā sieva flora tērpā un baltajā vasaras cepurē, kas tā staigāja apkārt pašā ziemas vidū, nebija neviena cita, kā tā sauktā „lupatu jaunkundze", par kuru jau daudzreiz biju dzirdējusi stāstām, bet ko vēl ne reizi nebiju redzējusi. Līdz šim man aizvien bija licies, ka tas ir tik romantiski, ka šī nelaimīgā sieviete zaudējusi prātu tādēļ, ka viņas līgavainis to pametis, un tagad tā staigāja apkārt kā ziemu, tā vasaru līgavas tērpam līdzīgā apģērbā.

Kad es tagad ieraudzīju šo „lupatu jaunkundzi", es, protams, apstājos, lai varētu viņu labāk apskatīt. Viņa mani nemaz neredzēja, bet apstājās turpat durvju priekšā un stingi raudzījās projām.

Bet tad viņas seja pēkšņi briesmīgi pārmainījās. Viņa pacēla abas rokas pret debesīm un drausmīgi iekliedzās un sāka vaimanāt, jā, es pat nezinu, kā to lai apzīmē.

— Ak Dievs, un tādu neuzticamu cilvēku man vajadzēja iemīlēt! — viņa kliedza. Nekad vēl neesmu dzirdējusi kaut ko drausmīgāku. Tā nemaz nebija cilvēcīga balss. Likās, ka tur gaudotu kāds meža zvērs, kāds lauva vai tīģeris. Tie nebija nekādi briesmīgi vārdi, ko viņa tur sauca, bet tie izskanēja kā viens vienīgs garš kauciens, un tas bija tas visbriesmīgākais.

Tad viņa vēlreiz izkliedza tos pašus vārdus, un tad es gan vairs nespēju izturēt. Es devos, nē, es skriešus metos projām, taisnā ceļā pie pulkveža kundzes, un, kad tur nonācu, tad nebiju vairāk nokavējusi, kā tikai piecas minūtes.

Pulkveža kundze bija ļoti priecīga, kad viņa mani ieraudzīja. Es gaužām atvainojos, ka esmu tik vēlu, bet viņa teica, tas jau neesot nekas, ka esmu pārskatījusies laikā, labi, ka man cits nekas neesot atgadījies. Viņa jau nodomājusi, ka es esot saslimusi, un patlaban gribējusi sūtīt savu kalponi pie Afcēliusiem, lai apjautātos, kā man klājoties.

Tātad man tiešām būtu izgājis ļauni, ja nejauši nebūtu sastapusi „lupatu jaunkundzi", kas mani atkal atgrieza pareizā ceļā.

Ceturtdien, 20. martā.

Nevarēju noturēties, nepastāstījusi pulkveža kundzei, ka sastapu uz ielas „lupatu jaunkundzi" un cik briesmīgi viņa izturējās. Pulkveža kundze izrādīja lielu līdzjūtību un pati izskatījās gluži satriekta. — Jā, mīlestība ir briesmīga, — viņa tad vairākas reizes atkārtoja. — Nav nekā drausmīgāka par mīlestību.

Drusku vēlāk dienā.

Pamazām sāku domāt, ka tas tīri labi, ka students saderinājies. Ja es būtu viņu apprecējusi, tad man droši vien vairs neatliktu laika romānu rakstīšanai, un tas taču ir tas, par ko aizvien esmu domājusi. Turklāt, redzot, kāda izskatās lupatu jaunkundze, man sametās bailes no mīlestības. Man gan gribētos zināt, kādi smagi piedzīvojumi bijuši pulkveža kundzei, ka viņa izskatījās tik nobijusies.

DESMITĀ NEDĒĻA

Pirmdien, 24. martā.

(Kad šodien apsēdos viesistabā, lai rakstītu dienasgrāmatā, notika kaut kas pavisam neparasts ar Akseli Uksenšernu, bet par to pastāstīšu vēlāk.)

Vakar mēs visu priekšpusdienu pavadījām Kārļa Institūtā, tas ir, tēvoča Oriela un krustmātes tur, protams, nebija, arī vecās Ullas nē, bet Ēlina, Ālans un es, un abas kalpones; un mēs izstaigājām visu Institūtu no pagraba līdz pat bēniņu telpām.

Kad mēs devāmies no mājām projām, mēs bijām ļoti priecīgi, ka drīkstēsim apskatīt Kārļa Institūtu. Bija auksta, skaidra diena, un man viss šķita tik skaists. Kad mēs gājām pāri Kungsholmas tiltam, man kādu mirkli bija jāapstājas un jāapskatās visapkārt. Ienāca prātā, ka Ēlina Laurele man aizvien bija stāstījusi, ka uz tiltiem esot tik jauki. Viņa saka, skats no tvaikoņa klāja neesot nekas sevišķs, tad esot pārāk tuvu ūdenim un nevarot gūt īsto kopiespaidu; bet, kad stāvot uz kāda augsta tilta un tad noraugoties uz garo upi augšup un lejup, un redzot, kā tā aizplūst savā varenībā, tad tiešām esot brīnišķīgi. Un, kad šodien priekšpusdienā es devos pāri Kungsholmas tiltam, man neviļus ienāca prātā Ēlina Laurele, un es pievienojos viņas domām.

Krustmātes Georginas virtuvenei ir kāda radiniece, kas precējusies ar Kārļa Institūta namiķi, un kad virtuvene apciemo savu radinieci, viņa aizvien vēlāk lielās, ka redzējusi tik daudz brīnumainu lietu. Viņa pat apgalvo, ka Kārļa Institūts esot daudz interesantāks nekā pati pils un Nacionālais muzejs.

Tā kā virtuvene tik daudz stāstījusi un runājusi par šo Institūtu, tad mums, bērniem, protams, ļoti gribējās to redzēt. Mēs kļuvām briesmīgi ziņkārīgi un lūdzām viņu, lai pavaicā savai radiniecei, vai arī mēs nedrīkstam kādreiz aiziet viņai līdzi. Un tiešām, vakarrīt virtuvene atnāca un sacīja, ka mēs visi trīs, Ēlina, Ālans un es, esam ieaicināti uz kafiju pie Kārļa institūta namiķa, līdz ar istabeni turklāt. Bet krustmāte sacīja, ka mūsu cerības vis nepiepildīšoties un mēs nevarēsim apskatīt pašu Institūtu. Par to mums neesot ko domāt, jo tas esot stingri noliegts.

Kad mēs to dzirdējām, jutāmies, protams, ļoti vīlušies. Bet virtuvene mūs mierināja un teica, ja tikai mēs nokļūšot tur, gan tad redzēšot. Gan jau būšot tā ierīkots, ka mēs visu dabūšot apskatīt.

Saprotams, vispirms vajadzēja lūgt atļauju tēvocim un krustmātei, vai mēs, bērni, maz drīkstam iet virtuvenei un istabas meitai līdzi pie virtuvenes radinieces kafiju dzert, bet to mums labprāt atļāva. Krustmāte un tēvocis Oriels teica, ka tas esot ļoti jauki no namiķa sievas, ka viņa mūs ieaicinājusi uz kafiju. Un tas jau tiešām arī tā bija.

Kad mēs ieradāmies namziņa dzīvoklī, mēs tūdaļ ieraudzījām kādu lielu klātu kafijas galdu, un mūs tūlīt ielūdza apsēsties un mieloties pie tā. Ikkatrs no mums izdzēra pa divām tasēm kafijas. (Ja tikai krustmāte to zinātu!) Un mēs ēdām cepumus turklāt, un viss garšoja lieliski. Virtuvenes radiniece bija ļoti laipna un runīga. Viņas māsasmeita, kas patlaban mācās šūt, arī bija ļoti jautra. Būtu jau visai omulīgi, ja vien mums visu laiku nebūtu jābažījas par to, vai mēs galu galā drīkstēsim ieiet Institūtā un vai drīkstēsim apskatīt visas tās brīnumainās lietas, kas tur atrodas.

Līdz pašam pēdējam brīdim mēs nevarējām ticēt, ka namziņa sieva domājusi nopietni, mūs aicinādama turp un likdama pateikt, ka mēs pašu Institūtu tomēr nevarēsim apskatīt. Bet kad viņa nemaz neizrādīja, ka būtu laiks piecelties no galda, un vēl aizvien palika sēžam un ar mums sarunājamies, mēs jau sākām bažīties. Gan mēs mirkšķinājām virtuvenei acīm, gan rādījām zīmēm, lai viņa atgādina savai radiniecei par to, jo citādi jau nemaz nedabūsim redzēt visas tās skaistās lietas, jo drīz pienāks laiks doties mājup.

Bet kad beidzot virtuvene dažiem vārdiem aizrādīja, ka nu gan būsim labi atpūtušies un tagad varētu pastaigāt apkārt un apskatīties, tad namziņa kundze pakratīja galvu un sacīja, ka viņa mūs nekādā ziņā nedrīkstot laist tur iekšā, jo mēs jau vēl esot tikai tīrie bērni, kas nepratīšot klusu ciest. Viņa nemaz neesot domājusi, ka mēs vēl esam tik mazi.

Virtuvene gan apgalvoja, ka mēs cietīšot klusu, jā, viņa pat domājot, ja kāds, nāktu ar degošu dzelzi un gribētu mūs piespiest runāt, arī tad viņam neizdotos nekā no mums panākt.

—Man šķiet, viņiem no tā nebūs nekāda labuma, — namziņa sieva sacīja. — Es nemaz nezināju, ka viņi vēl tik mazi.

—Viņi varbūt citur nekā tāda neredzēs, kas būtu derīgāks par to, kas te, Institūtā, redzams, — atteica virtuvene. — Un ļoti nepatīkami ir vēl tas, ka viņiem noteikti apsolīju, ka viņi redzēs tādu vietu, kas vēl ievērojamāka nekā pati pils un Nacionālais muzejs.

Daudz netrūka, ka virtuvene apraudātos, un arī mēs, bērni, nebijām vairs tālu no asarām. Kas uz mani attiecas, tad biju iedomājusies, ka te redzēsim lielu celtni, pilnu skaistām gleznām un visvisādiem ūdens brīnumiem. Man likās, ka te būs kaut kas līdzīgs Lauvu pagalmam Alhambrā, kas attēlots kādā grāmatā, kura guļ mājās, Morbakā, viesistabā vienmēr uz galda, un tādēļ jutos stipri vīlusies. Tagad gan es zinu, ka Kārļa Institūts ir augstskola tādiem studentiem, kas vēlāk grib kļūt ārsti. Bet, kad vakar devāmies turp, man par to nebija ne mazākās jausmas.

Taču namziņa sievas ciešo apņemšanos nekas nespēja grozīt, un, man šķiet, viņa arī nepadotos, ja viņas māsasmeita neierunātos, ka vismaz klausītavas tak varot mums parādīt. Tur jau neesot nekā bīstama maziem bērniem.

Arī namziņa sievai tas likās iespējami, bet vairāk par klausītavām mēs gan neko citu nedrīkstot te redzēt, viņa piekodināja.

Otrdien, 25. martā Marijas Pasludināšanas dienā.

(Šodien mēs abas ar krustmāti bijām katoļu baznīcā, un tur notika kaut kas visai ievērojams, bet tagad man vispirms jāuzraksta, kā mums klājās Kārļa Institūtā.)

Mēs nokļuvām lielās zālēs ar katedrām, soliem un melnām tāfelēm. Taisnību sakot, tur nekā daudz vairāk nebija, kā Estanbijas tautas skolā pie kantora Melanoca, kaut gan še, Institūtā, ir daudz lielākas telpas nekā viņa skolā.

Bet Alhambrai šis Institūts nu gan nelīdzinājās ne vismazākā mērā. Virtuvene drīz vien nomanīja, ka mēs jūtamies vīlušies.

— Pagaidiet vēl mazu brītiņu! — viņa sacīja. — Tagad mēs drīz nonāksim pie visievērojamākā.

Kādā garā zālē uz sola bija sakrauta liela kaudze dažādu raibu bilžu. Un tagad nu virtuvene kļuva it sevišķi dedzīga. Viņa novietoja vienu bildi pēc otras uz tāfeles un izskaidroja mums, ko visi šie attēli nozīmējot. Viņa izrādīja mums skeletu un sirdi, un asinsriņķošanu, un visu nervu sistēmu. Tie bija stipri prāvi un lieliski attēli, un es tos labprāt būtu tuvāk apskatījusi, ja vien man visu laiku nebūtu prātā marmora zāles un ūdensbrīnumi.

Bet tad virtuvene žigli atkal sakrāva visas bildes atpakaļ uz sola kaudzē.

— Ak, tas jau vēl nav nekas, — viņa teica mazliet errīgi. — Jums, bērniem, jāredz tie attēli, kas atrodas augšējā stāvā. Bet turp mēs nedrīkstam iet.

Tad viņa lūdzējas acīm paraudzījās namziņa sievā. Bet arī tas nekā nelīdzēja, mums vajadzēja apmierināties ar klausītavām.

— Man visu mūžu būs jākaunas par to, ka es teicu, ka Institūts daudz lieliskāks nekā pils un Nacionālais muzejs, — virtuvene vēlreiz noteica.

Māsasmeita arī bija mūsu pusē. Viņa sacīja, ka tas neesot taisnīgi, ja mums, bērniem, nerādot to, kas esot svarīgākais. Tad jau mēs tiešām aiziešot tajā pārliecībā, ka Kārļa Institūts nav nekas vairāk kā gluži parasta mazbērnu skola.

Liekas, ka pēdējie vārdi par mazbērnu skolu panāca savu. Droši vien namziņa sieva iedomājās, ka tas būtu tīrais kauns, ka Ēlina un Ālans, un es nekā nedabūjam redzēt no tā, kas te visievērojamākais. Viņa tvēra pēc sava atslēgu saišķa, kas viņai bija klāt, un tad atslēdza kādas durvis, kas veda citās telpās.

Tagad mēs redzējām bildes ar visdažādākiem sakropļotiem locekļiem un ķermeņiem, un visvisādu slimību attēlus, kā, piemēram, vēža, melno baku un vēl visdažādākos izsitumus, augoņus un citas kaites.

—Nu, bērni, vai jums tas neliekas skaisti un ievērojami? — jautāja mums virtuvene. Tas taču pavisam kas cits, nekā sēdēt un skatīties teātri.

—Jā, redziet, tas patiešām tā ir, — sacīja namziņa sieva. — Šeit ir viss tā, kā dzīvē patiesi izskatās. Viss pārējais jau tikai tāda spēle.

Viņa tagad bija tāpat aizrāvusies un tikpat dedzīga kā virtuvene viņas māsasmeita, un vēlējās mums visu izrādīt. Likās, viņa pa nobažījusies par to, ka mēs varam to ievērojamāko arī nepamanīt.

Tad mēs drīkstējām ieiet kādā istabā, kur gar sienām uz plauktiem un galdiem bija sarindoti gan lieli, gan mazi trauki.

— Jel paskaties šurp, Selma! — uzsauca man namziņa sieva. — Vai tu maz vari iedomāties, kas te ir? Jā, tas ir kāds bērns ar divām galvām.

— Un tas riebīgais, tur, tajā stikla traukā, ir izņemts no cilvēka kuņģa, — piebilda māsasmeita.

Tad viņas mums izrādīja sakropļotu kāju ģipša nolējumus un rokas ar ģikts mezgliem.

— Es gan gribētu būt vīrietis, lai varētu kļūt par ārstu un tad te diendienā staigāt iekšā un ārā, — teica virtuvene.

Kā pašu pēdējo mēs redzējām nelielu istabiņu bēniņos, kur bija novietoti vesels pulks kaulu un skeletu. Kāds no skeletiem bija tik liels, ka mēs tīri neviļus ievaicājāmies, vai tad tik liels varējis būt kāds cilvēks.

— Jā, — atteica namziņa sieva. — Šis skelets piederēja kādam vīram kas bija iesaukts par „garo lapu". Savā laikā tas būs sacēlis lielu ievērību.

Kad mēs atkal nācām no bēniņu noliktavām lejā, es jutos briesmīgi nogurusi un man nekā vairāk negribējās redzēt. Bet tad virtuvene sacīja tagad nākot pats jaukākais, bet tas atrodoties lejā, pagrabā. Un viņa tūdaļ griezās pie savas radinieces un apjautājās klusinātā balsī — Vai jums šodien tur kāds pāris būs iekšā?

— Jā, kā tad, — atteica namziņa sieva. — Daži jau tur ir. Daudz gan šoreiz nav, tikai četri. Bet vai tu labāk negribi viena pati aiziet tos apskatīt? Tas taču nav maziem bērniem.

Bet virtuvene atteica, ja jau mēs esam tagad visu redzējuši, tad jau varot arī apskatīt šo pēdējo. Jo tas esot kaut kas tāds, ko nekad vairs nespējot aizmirst. Un tad laipnā namiķa sieva padevās.

Viņa noveda mūs pa pagraba kāpnēm lejā; taču te mūs apņēma tik pretīga smaka, ka mēs pēkšņi apstājāmies.

—Nu, tie gan guļ zem ūdens, — teica namiķa sieva, — bet tos nemaz nav iespējams uzturēt svaigus. Nekas gan nav tik uzbāzīgs kā līķu smaka.

—Jā, bērni, jums jāzina, ka še atved visus tos, kas paši padarījuši sev galu, lai jaunajiem cilvēkiem, kas vēlāk grib kļūt ārsti, ir iespējams tos sagraizīt, — paskaidroja virtuvene.

Tagad mēs bijām nokļuvuši lielā pagraba telpā, kur bija pavisam gaišs; bet te oda tik briesmīgi, ka mēs visi aizturējām degunus.

— Man gan liekas, būs labāk, ja dosimies atpakaļ, — ierunājās namiķa sieva.

— Vēl tikai mazu brītiņu! — lūdzās virtuvene, atvērdama kādas durvis.

Es stāvēju viņai cieši blakus un tagad ieraudzīju garenu puskrēslainu telpu turpat priekšā. Pie vienas sienas atradās gara lāva, un tai pāri nepārtraukti pilēja smalkas ūdens piles līdzīgi lietus lāsēm. Uz šīs lāvas gulēja četri līķi ar galvu pie sienas, bet kājām dziļāk pagrabā iekšā, visi kopā, kā vienā lielā kopējā gultā.

Es šai telpā paguvu ieskatīties tikai pavisam īsu mirkli, taču zinu gluži skaidri, kā šie līķi izskatījās. Tas, kas gulēja vistuvāk durvīm, bija kāds vecs vīrs ar melnu, iesirmu bārdu un smailu degunu. Viņš bija ietīts garos svārkos, kas nokarājās tik tālu, ka varēja saskatīt vienīgi viņa kājas, kas bija pavisam kailas un kā sētin nosētas vātīm. Ja nebūtu bijušas šīs kājas, tad uz pašu veco vīru varētu skatīties bez bailēm.

Viņam blakus gulēja kāda jauna sieviete. Jā, tik sevišķi jauna gan nebija, viņai bija varbūt tā, ap trīsdesmit gadu. Viņa bija liela un briesmīgi uztūkusi. Viņas drēbes bija vairākās vietās ieplēstas, un pa šiem plīsumiem raudzījās laukā pelēcīgi bāla āda. Seja nebija tik uztūkusi kā viss pārējais ķermenis, un es redzēju, ka viņa bijusi skaista.

Turpat blakus gulēja kāds zēns, kuram varēja būt ap pieci vai varbūt seši gadi. Cepure viņam bija dziļi uzvilkta pāri acīm, tādēļ es nevarēju saskatīt viņa seju; bet ķermenis vienā pusē bija gluži kails, un tur pa kādu dziļu, lielu ievainojumu nāca ārā zarnas un iekšas.

Pēdējais līķis bija, taisnību sakot, tikai melnas drēbes kamols. Man liekas, tas bija kāds vīrietis, bet es viņu nevarēju labi redzēt. Vienā pusē bija redzama roka, otrā kāja. Mati bija tur, kur vajadzētu atrasties kājām, un smakrs — zem elkoņa. Viņš laikam bija sarauts sīkos gabalos.

Tik daudz biju paguvusi redzēt, kad namiķa sieva panācās uz priekšu un aizsita durvis ciet.

Kad atkal gājām pa kāpnēm augšā, virtuvene sacīja, ka šodien līķi izskatījušies briesmīgi atbaidīgi, bet namiķa sieva diezgan nelaipnā balsī atbildēja, ka tie esot izskatījušies tādi paši kā aizvien. Neesot bijis pareizi, ka mēs, bērni, esot tos redzējuši.

Lai gan es visus līķus redzēju diezgan skaidri, tomēr visvairāk mani sabaidīja noslīkušās sievietes līķis. Ak, cik nelaimīgai gan viņai vajadzēja būt, ja viņa pati metusies ūdenī!

Biju gan bieži dzirdējusi stāstām par tamlīdzīgiem gadījumiem, un biju arī par to lasījusi grāmatās, taču nebiju sapratusi, ko tas īsti nozīmē. Nē, no visiem tiem nelaimes gadījumiem, kādi attēloti grāmatās, es līdz šim itin nekā nebiju sapratusi.

Tas bija drausmīgi. Man bija jādomā par cilvēkiem, kas guļ slimi savās gultās, un par kropļiem, kas tik nelaimīgi, ka viņiem nemaz vairs nav spēka tālāk dzīvot.

Ak, kā gan lai es spēju būt atkal priecīga, ja zinu, ka pasaulē tik daudz bēdu!

Visā savā mūžā es nekad vairs nevarēšu rotaļāties un smieties, un iet teātrī! Nē, es nekad vairs nespēšu būt tāda, kāda biju, kad svētdienas priekšpusdienā izgāju no mājām.

Kad, turp ejot, gāju pāri Kungsholma tiltam, man viss bija licies tik neizsakāmi jauks un skaists, bet tagad, atpakaļ nākot, manas acis visu redzēja pavisam citādā gaismā. Man pat liekas, ka nekas pasaulē man vairs neliksies skaists.

Ceļā uz mājām man Stokholma likās ļoti neglīta. Man šķita, ka ūdens, tur lejā, zem tilta, ir pilns krupjiem un lielām gļotainām ķirzakām. Jā, man pat likās, ka visi cilvēki, kas mums uz tilta nāca pretī, ir jau pussatrūdējuši.

26. martā, dienā pēc Marijas Pasludināšanas.

Pirmdien rakstīju, ka pastāstīšu par kādu dīvainu notikumu, kas man atgadījās ar Akseli Uksenšernu.

Bet tagad man šie vārdi jāņem atpakaļ; kad šo lietu labi apdomāju, tad tur nebija nekā vairāk kā tikai tīras iedomas. Tas bija tik skaisti, un tikai tad, kad biju no sirds pārliecināta, ka patiesi tā ir, man kļuva tik svinīgi ap sirdi, kad par to iedomājos. Bet, kad saprotu, ka tā nemaz nav, man liekas, ka nemaz nav vērts par to rakstīt dienasgrāmatā.

Bet nebūs jau nekas, ja es to pastāstu, reizē pieminot, ka tagad tam vairs neticu.

Jā, tas notika tā. Kad pirmdien no rītā devos viesistabā, lai ierakstītu savā dienasgrāmatā par Kārļa Institūtu, es vispirms brītiņu sēdēju un noraudzījos skaistajā gleznā, kas rāda Kārli Gustavu X pie Aksela Uksenšerna nāves gultas. Man likās, ka tā vislabāk varu atpūsties no drausmīgā pārdzīvojuma, kas man bija iepriekšējā dienā.

Bet tas nebija ilgs prieks, jo jau pēc īsa brīža mans skats novirzījās no šīs gleznas, un tās vietā es savā priekšā redzēju līķu pagrabu līdz ar tiem četriem nabaga līķiem, kas tur gulēja tik nožēlojami vientuļi un pamesti zem aukstajām ūdens lāsēm.

Visu svētdienas pēcpusdienu tie man rēgojās acu priekšā un arī vēl va~ karā, kad biju jau gultā. Es jutos tik ļoti nelaimīga viņu dēļ, ka nebija nekāds brīnums, ka tie man visu laiku stāvēja acu priekšā.

Kā tas atvieglotu sirdi, ja es varētu viņiem kaut kā palīdzēt. Bija tik smagi, par to domājot, ka dzīvē viņiem visiem tik daudz bijis jāizcieš. Nespēju nekā cita labāka izdomāt kā vienīgi to, ka vismaz kaut kā varētu izpušķot viņu pēdējo atdusas vietu.

Bet to es, protams, nevarēju. Ko gan es te varētu darīt? Viņiem visiem taču bija jāpaliek turpat, kur viņi gulēja. Tas bija tik drausmīgi, un es biju pavisam izmisusi. Bet es vēl jutos tik maza un nevarīga.

Un tad pēkšņi ieraudzīju skaisto gleznu ar visiem lieliskajiem priekškariem un tepiķiem un tad teicu pati sev: „Kaut jel man būtu tādi skaisti aizkari, ko pārklāt viņiem pāri!"

Bija tik briesmīgi dumji tā domāt. Jo tie taču bija tikai uzgleznoti aizkari un tos nemaz nevarēja pārklāt kādam pāri. Bet es tomēr piegāju tuvāk Aksela Uksenšerna gleznai un lūdzu Akseli Uksenšernu, lai viņš pārsedz savus skaistos gultas aizkarus šiem četriem mirušajiem, lai viņiem nav tik salti un drausmīgi gulēt. Jo, lūk, arī viņš ir miris, un viņam varbūt iespējams tas, kas mums, dzīvajiem, vairs nav iespējams.

Visu laiku es apzinājos, ka ir bērnišķīgi un muļķīgi tā domāt, un tomēr arī zināju, ka tas nemaz nav tik muļķīgi.

Un tā nu es teicu Akselim Uksenšernam, ka es zinu, viņš aizvien bijis kā īsts tēvs zviedru tautai, kamēr vien viņš dzīvoja, un tagad es lūdzu viņu, lai palīdz šiem četriem aizgājušiem, jo arī tie ir zviedri, kaut gan viņi pieder citam laikmetam nekā viņš pats.

Visu laiku, kamēr es lūdzos, lai Akselis Uksenšerns viņiem palīdz, redzēju savā priekšā līķu pagrabu un lāvu ar četriem līķiem. Bet tad — protams, tās jau bija tikai iedomas, tad man pēkšņi likās, ka viņus visus četrus apņem skaista gaismas plūsma.

Un tad es atkal paskatījos uz Akseli Uksenšernu. Viņš gulēja tikpat mierīgi, kā vienmēr bija gulējis, bet skaistā gaisma tomēr plūda arvien stiprāk pāri četriem mirušajiem.

Es stāvēju gluži klusa un nemaz neuzdrošinājos pakustēties. Jo tas tiešām tā bija… kā lai to pasaku? Jā, kad es tagad redzēju līķu pagrabu, tad pār nelaimīgajiem aizgājušiem klājās it kā gaismas auts.

Es aizgājušos pašus vairs neredzēju, viņi tagad bija apsegti.

Es viņus gan atcerējos tikpat labi kā iepriekš, bet redzēt es viņus vairs neredzēju.

Bet es sapratu gan, ka tas viss bija tikai iedomas.

Es jau zinu, ka mirušie ir visspēcīgi, bet tagad zinu arī, ka es — Selma Otīlija Lūvisa Lāgerlēva no Morbakas — spēju iedomāties gluži neiespējamas lietas.

1873. gada 27. martā

Aizvakar bija Marijas Pasludināšanas diena, un krustmāte vaicāja, vai es nevēloties iet viņai līdzi katoļu baznīcā. Man bija gluži vienalga, vai eju šur vai tur, un tādēļ tūlīt teicu jā.

Mēs atnācām īstā laikā un tādēļ vēl dabūjām labu vietu baznīcā, pašā altāra priekšā, tā, ka varēju labi redzēt priesteri viņa raibajā meses tērpā un mazos kora zēnus, kas skraidīja šurp un turp altāra nodalījumā, pārvietodami grāmatas, mezdamies ceļos vai kvēpinādami vīraku.

Man sāpēja sirds, jo vēl aizvien biju noskumusi par nabaga meiteni, kas bija tik nelaimīga, ka bija devusies slīcināties, un es nemaz nespēju sekot dievkalpojumam. Es pat nemanīju, ka baznīcas koris sāka dziedāt. Es sēdēju, un man tik ļoti bija žēl mirušās meitenes, it kā es viņu dzīvē būtu pazinusi un mīlējusi.

Taisni tad, kad biju tā nogrimusi skumjās un sirdssāpēs, baznīcā ieskanējās dzidras, gaišas balsis.

Biju tā pārsteigta, jo vēl nekad nebiju dzirdējusi kaut ko tamlīdzīgu. Kopā ar krustmāti biju jau kādreiz agrāk bijusi katoļu baznīcā, un, kad gājām projām, krustmāte allaž slavēja jauko dziedāšanu, bet es pati nemācēju teikt, vai tā bijusi tik skaista. Dažreiz brīnījos, vai manām ausīm kas kait, ka es nespēju saprast to, par ko citi tā jūsmoja.

Bet tagad, kad sēdēju tik noskumusi par mirušo meiteni, tagad es dzirdēju katru skaņu un brīnījos, cik tas viss bija skaisti. Man tad likās, ka tas ir kā sveiciens no nabaga pašnāvnieces. Tā bija viņa, kas bija panākusi to, ka taisni šodien manas ausis bija kā atvērušās, un es taisni šodien dzirdēju skaisto dziedāšanu.

Un man likās arī, ka ar šīm dziesmām viņa man teica, lai vairs neskumstu viņas dēļ. Viņa klausās dziedāšanā, kas daudz skaistāka par to, ko es tagad dzirdu, un nemaz vairs neatceras savu ciešanu pilno šīs pasaules dzīvi.

Līdz ar to mani apņēma tāds brīnišķīgs miers, ka bija jāraud.

Krustmāte redzēja mani raudam, viņa noliecās uz manu pusi un vaicāja, vai es jūtoties nevesela.

Pakratīju galvu un atčukstēju viņai, ka raudu skaisto dziesmu dēļ.

— Jā, tas tiesa, — atteica krustmāte, — man arī ir tā, ka gribētos raudāt.

Pēc tam mēs abas ar krustmāti sēdējām, turot roku rokā tik ilgi, kamēr vien atskanēja dziedāšana.

VIENPADSMITĀ UN DIVPADSMITĀ NEDĒĻA

Trešdien, 9. aprīlī.

|Viesistabā

Tēvocis Oriels un krustmāte Georgina tik mīļi. Viņi uzaicinājuši Dānielu paciemoties te, Stokholmā, Lieldienu brīvlaikā, lai mēs abi varam kādu laiciņu pabūt kopā. Tas tik jauki, ka Dāniels ieradīsies, un es ceru, ka tagad nebūšu vairs tik neveikla un viņam nemaz nebūs jākaunas par mani.

Veselas četrpadsmit dienas neesmu neko rakstījusi savā dienasgrāmatā, jo visu laiku jūtos tik ļoti nogurusi un esmu kā salauzta, man tik tikko atliek spēka izmācīties visus savus skolas uzdevumus. Un nav jau arī nekas tāds noticis, ko man labprāt gribētos pierakstīt dienasgrāmatā. Bet šodien ierodas Dāniels, tad gan var gadīties, ka atkal ir kaut kas interesants, ko pastāstīt.

Ceturtdien, 10. aprīlī.

Vakar priekšpusdienā ap pulksten desmitiem Dāniels tiešām atbrauca, un cik savādi. Pirmais, ko viņš sacīja, kad mēs abi sastapāmies Centrālstacijā, bija tas, ka viņam esot mani jāpasveicina no tā studenta, ar kuru mēs braucām kopā vilcienā toreiz ap Ziemsvētkiem, kad devāmies uz Stokholmu.

Biju tā pārsteigta, ka nespēju pateikt vairs neviena vienīga vārda. Bet krustmāte Georgina arī bija turpat klāt un vaicāja, kas tas tāds esot par studentu, par kuru mēs abi runājot.

—Ak, tas ir Selmas pielūdzējs! — atteica Dāniels smiedamies.

—Vai tu arī zini, krustmāt, ko viņš man vilcienā sacīja? Selma esot viena no visinteresantākajām jaunām meitenēm, kādu vien viņam gadījies sastapt.

—Paskat, paskat, — atteica krustmāte Georgina. Un man liekas, viņa tāpat kā Dāniels sevī nodomāja, ka tāds cilvēks, kas tā domā, gan ir mazliet traks.

—Vai tur varbūt atklājas kādas izredzes nākotnē? — krustmāte šķelmīgi jautāja.

—Diemžēl nē, krustmāt, — atteica Dāniels. — Te nekas vairs nav darāms, jo viņš jau saderinājies.

Un tad Dāniels smējās, un krustmāte arī, un es smējos viņiem līdzi. Tik līksma neesmu bijusi kopš ilga laika. Ak, cik tas jauki, ka students teicis — es esot interesanta meitene. Jā, pat viena no visinteresantākajām meitenēm, kādu viņam jebkad gadījies sastapt. Un cik jauki, ka Dāniels bija tik labs un pateica man to!

*

Kad Dāniels bija padzēris kafiju un jau krietnu brīdi tērzējis ar krustmāti Georginu, krustmāte ierunājās, ka mums abiem vajadzētu iet drusku pastaigāties un noskatīties sardzes maiņā. Viņa piebilda, ka brālim un māsai jau droši vien būšot prieks pabūt kādu laiciņu kopā vieniem pašiem.

Un tā nu mēs ari sataisījāmies ceļā, un, kaut gan mums abiem nebija nekādu noslēpumu, ko pastāstīt, tomēr bijām tiešām ļoti priecīgi par šo pastaigu. Dāniels bija ļoti mīļš un jauks, viņš bija visai labā oma, un viņam tā patika apskatīt glītās, skaistās Stokholmas meičas viņu jaunajos pavasara tērpos. (Galvenokārt viņš jūsmo par glītām, mazām kājiņām elegantās kurpītēs. Vislielākā uzslava, kādu vien jauna meitene no viņa var izpelnīties, ir viņa vārdi: „Viņa soļo glīti." Man pat liekas, ka tās ir arī viņa patiesās domas un ka viņš nerunā tik daudz par glītām kājām un daiļu gaitu, lai mani ķircinātu.)

Bija ari tiešām lielisks laiks. Te, Stokholmā, mums nekad nav tik daudz sniega, kā tur augšā, Vermlandē, un tas mazumiņš sniega, kas te vēl klāj zemi, jau taisās izkust. Visas ielu notekas jau pilnas ar pelēcīgu sniega ūdeni. Tas nu gan ne domāt nav tik tīrs un dzirkstošs kā tur mājās, Tvetbekenā, mūsu veļas strautā, tomēr arī te bija patīkami noraudzīties, kā tas putodams steidzīgi aizšalc. Kādā vietā pašā notekas vidū bija iekļuvusi veca lupata, un pie tās bija aizķērušies daži salmiņi. Tur bija izveidojies tāds kā aizsprosts, un ūdenim, ja tas gribēja tālāk tecēt, vajadzēja plūst sāņus uz ielas. Dāniels, protams, vis nevarēja mierīgi paiet garām. Nē, viņš apstājās un ar savu pastaigas kūjiņu nobīdīja malā kā lupatu, tā arī salmiņus. Ar baudu noraudzījos, kā viņš rīkojās, tas jau Dānielam bija tik raksturīgi. Mājās, Morbakā, viņš Lieldienās aizvien bija pirmais, kas dedzīgi rūpējās, lai būtu izrakti grāvji un grāvīši, lai pavasara ūdeņiem ir, kur noskriet.

Lejā, laukumā (te, Stokholmā, Kārļa XII laukumu parasti dēvē vienkārši par laukumu), skaistā aleja austrumu pusē bija pilna smalkiem ļaudīm, kas te mēdza pastaigāties. Es nu varēju Dānielam parādīt majoru Soto un Frēderiksonu, un Almlēvu, un ģenerāli Lāgerbergu un vēl citus slavenus vīrus, kurus es pazinu, bet viņš vis nē. Un man šķiet, Dāniels ļoti priecīgs, ka es Stokholmā esmu paspējusi tā iedzīvoties; jā, man pašai likās, ka esmu gandrīz vai īsta stokholmiete.

Taisni tad, kad mēs sasniedzām Kārļa XII pieminekli, tuvojās sardzes parādes gājiens ar zēnu baru priekšgalā, un mēs nostājāmies turpat ietves malā, lai noraudzītos, kā tas paiet garām. Jau no tālienes redzēju, kā bundzinieks vicināja savu lielisko vālīti un kā spīdīgie misiņa instrumenti mirdzēja saulē. Bungas rībēja un dārdēja, un visi cilvēki soļoja mūzikas taktī gājienam līdzi.

Tas bija tik skaisti un aizraujoši. Tik līksma un jautra nebiju jutusies vēl ne vienīgu reizi, kopš esmu Stokholmā.

Sevišķi jauki bija tas, ka sardze patlaban spēlēja kādu maršu, ko es labi pazinu, jo Heda Hedberga kundze to jo bieži dziedāja pie mums Morbakā. Viņa aizvien mēdza piezīmēt, ka mūzika šim maršam esot aizgūta no operas „Pravietis", bet vārdi, viņa teica, esot cēlušies no kādas vecas skatu lugas. Nebiju šos vārdus tik ilgu laiku ne reizi dzirdējusi, bet tie visi pēkšņi atdzīvojās manā atmiņā, kad atskanēja pazīstama melodija:

Uz priekšu solī, marš! Lūk, Sardzes maiņa nāk!

Skan prieks un līksmība it visā pilsētā.

Uz priekšu solī, marš! — sauc mazais leitenants.

Jūk biedēts zēnu bars, sit bungas muzikants.

Uz priekšu solī, marš! — trauc vesels zēnu pulks.

Tiem līdzi meitenes, kas ilgo parādes.

Lūk, bundzinieks, šis lepnais vīrs,

Tas soļo kā īsts varonis;

Kad savu zizli cilā viņš,

Dažs kumeļš skrien kā nabadziņš.

Bet kas tad tas?

Man pēkšņi likās, ka ar mani kaut kas nav vairs gluži kārtībā. Jautāju pati sev, vai es būtu pazaudējusi matu lentu, vai arī varbūt noticis kaut kas cits?

Te piepeši izdzirdēju Dānielu briesmīgi bargā un nosodošā balsī sakām:

— Bet; Selma, vai tu esi tā, kas te dzied?

Jā, tiešām, es biju iesākusi dziedāt. Ļaužu pūļa vidū un Kārļa XII pieminekļa priekšā es stāvēju un dziedāju: „Uz priekšu solī, marš!"

Un pati to nemaz neapzinājos. Biju pavisam aizmirsusi, kur īsti atrodos.

Tad gan briesmīgi apjuku. Tagad atkal Dāniela dzirnavās bija ūdens. Viņš sevī droši vien nodomāja, ka es vēl arvien esmu tikpat neciešama kā agrāk un ka es it nekad neiemācīšos pieklājīgi uzvesties. Tas taču patiešām bija briesmīgi — stāvēt te, klajā laukumā, un dziedāt!

Dānielam atkal bija tāda seja, kas man atgādināja senos Bībeles vārdus: Mene, mene, tekel upharsin. Bet šoreiz es tomēr tik spēji vis nesatrūkos, kā tas būtu noticis pirms pāris mēnešiem. Vispirms, es nemaz nedziedāju pilnā balsī, bet tikai klusām pie sevis vilku līdzi marša meldiņu, un, otrkārt — vai tā tiešām tik liela nelaime, ja tādā jaukā dienā, kad saule spīd un mūzika spēlē, un visa pasaule svin savu atmodu, kādam ienāk prātā klusītiņām padziedāt dažas rindas no kādas sensenas dziesmas.

Tēvoča Oriela bērnu istaba, naktī no Lieldienu sestdienas uz pirmajiem Lieldienas svētkiem

(Šonakt nekā nespēju aizmigt, tādēļ aizdedzu uguni un pamēģināšu rakstīt dienasgrāmatā. Varbūt es daudzmaz nomierināšos, ja uzrakstīšu to, kas tik ļoti nodarbina visas manas domas.)

Vakar mēs visi ciemojāmies justīcijas padomnieka R. ģimenē. Tēvocis Oriels ar krustmāti tur parasti mēdz apēst savas Lieldienas olas, un šoreiz mēs abi ar Dānielu, protams, drīkstējām līdzi iet. Man gan daudz labāk patiktu mājās, jo es jau iepriekš zināju, ka man tur būs garlaicīgi. Justīcijas padomniekam ir divi bērni, Arvīds un Marianna, bet tie abi ir vienos gados ar Ēlinu un Ālanu, un tur nav neviena zēna vai meitenes, kas būtu manā vecumā. Man pat liekas, ka visā Stokholmā nav vairāk nevienas četrpadsmitgadīgas meitenes.

Bet krustmāte sacīja, ka nevarot būt ne runas, ka es paliekot mājās, tad jau Marijas tante, kas aizvien tik labi pret mani izturoties, būšot ļoti apvainota, un tā man, protams, nu bija gribot negribot jāiet viņiem līdzi.

Garlaicīgi jau tur bija, it sevišķi man, un visvairāk — pašā sākumā. Es īsti nezināju, ko lai iesāku. Sēdēt bērnu istabā un rotaļāties ar mazajiem, apģērbt un noģērbt lelles vai uzstādīt rindā alvas zaldātiņus man nebija nekāda prieka, un tā nu es paliku viesistabā pie lielajiem. Bet man visu laiku bija tāda sajūta, ka es stāvētu viņiem ceļā un ka viņiem visvairāk patiktu, ja tie pēc iespējas drīzāk tiktu no manis vaļā.

Tur gan nebija sevišķi daudz viesu. Atzveltnī blakus krustmātei Georginai sēdēja vecā T. kundze, B. kundzes māte; viņas sirmie, baltie mati pie pieres bija skaisti sacirtoti garās cirtās un izskatījās tik daiļi, ka es vismīļāk būtu viņā vien noraudzījusies. Divas citas dāmas arī sēdēja turpat pie viesistabas galda, bet es lāgā nevarēju izdibināt, kā viņas sauc.

Adele S. jaunkundze, kas mani toreiz tik ļoti izsmēja, kad ierunājos par Austrumjetlandes hercogu, arī bija tur, bet viņa nesēdēja pie citām dāmām, viņa stāvēja pie loga un sarunājās ar tēvoci Orielu. Man gan briesmīgi gribētos dzirdēt, par ko viņi abi tur runā, jo S. jaunkundze jau aizvien ir tik dzīva un prot tik interesanti stāstīt, bet viņi stāvēja par daudz tālu no manis. Bet nepagāja nemaz sevišķi ilgs laiks, kad viņi atstāja logu un tuvojās atzveltnim. Un taisni tad, kad viņi gāja garām tai vietai, kur es sēdēju, S. jaunkundze palika stāvam, uzlika savu roku tēvocim Orielam uz elkoņa un sacīja:

—Man aizvien tā gribējās zināt, ko jūs īsti domājat par pozitīvismu. Bet mums tik reti izdodas runāt par nopietnām, prātīgām lietām.

—Bet, Adele, — atteica tēvocis Oriels, — kas gan jums prātā! Vai jūs tagad esat nolēmusi nodarboties ar visas cilvēces reliģiju?

—Jā, kaut kas taču vajadzīgs, uz ko var paļauties, un kad es tā domāju, ka…

Te tēvocis spēji sakustējās, kā gribēdams piespiest viņu klusēt. — Prenez garde aux enfants, — viņš tad klusinātā balsī sacīja.

(Es tikko varēju aizturēt smieklus, jo man ienāca prātā pūces tēvs Andersena pasakā. Tas arī saka: prenez garde aux enfants, gluži tāpat kā tagad tēvocis Oriels.)

S. jaunkundze atskatījās atpakaļ, un kad viņa ieraudzīja mani turpat sev blakus, viņa tikai paraustīja plecus un izskatījās ļoti neapmierināta.

— Jā, es jau zinu, mīļā Adele, ka jūs vairs neticat veciem nostāstiem par velnu, — teica tēvocis Oriels, — un, kas zīmējas uz mani, tad arī man nebūtu nekas pretī, ja tos pavisam izsvītrotu.

Pēc tēvoča Oriela balss it skaidri varēja manīt, ka viņš par velniem ierunājās vienīgi tādēļ, ka gribēja jaukt pēdas. Bet bija par vēlu, es jau biju pārāk labi sapratusi, ko S. jaunkundze gribēja sacīt — proti, ka viņa vairs netic Dievam, un tēvocis Oriels bija droši vien pamanījis, cik nobijusies es izskatos. Tādēļ jau viņš tagad kaut kā mēģināja izvairīties un sagrozīt vārdus, lai es nesaprotu. Tas jau bija visai jauki no viņa puses. Tēvocis Oriels un S. jaunkundze acīmredzot gribēja doties tālāk, bet tad es piecēlos no savas vietas un aizturēju tēvoci aiz piedurknes. Jo man tagad bija skaidrs, ko S. jaunkundze īsti gribēja sacīt, un bija tāda sajūta, ka man vajadzētu kaut ko teikt, lai viņa saprot, ka es vēl cieši turos pie savas ticības Dievam, lai viņa runātu cik runādama par savu pozitīvismu. Bet es apmulsu un varēju tikai kaut ko neskaidri nomurmināt.

— Vai tu kaut ko vēlējies? — jautāja tēvocis Oriels.

Bet tieši tai brīdī ieskrēja Ēlina un sauca, lai es žigli nākot bērnu istabā un palīdzot viņiem izkrāsot Lieldienu olas.

Un tā es neko nepaguvu tēvocim Orielam un S. jaunkundzei pateikt; devos Ēlinai līdzi uz bērnu istabu.

Bet tas bija diezgan bezdūšīgi no manas puses. Man gan vajadzēja atklāti apliecināt savu ticību Dievam un nevis paklusām aizšmaukt projām. Man vajadzēja pārvarēt savu kautrību un nedomāt par Dānielu, kas vienmēr baidās, ka tikai es kaut ko neizdaru, par ko viņam būtu jākaunas. Nē, man vajadzēja skaidri un gaiši atzīties, gluži tāpat, kā darījuši senie mocekļi, kas nav vis nolieguši savu ticību. Es likos pati sev briesmīgi nožēlojama, kad iegāju bērnu istabā.

Man tomēr jāsaka, ka mēs stipri aizrāvāmies, Lieldienu olas krāsojot, un tad pie mums, bērnu istabā, gāja ļoti jautri. Mēs izdomājām dažus pantiņus un tos ar zīmuli uzrakstījām uz olām. Ēlinai loti viegli padevās pantiņu sacerēšana, un par to nav ko brīnīties, jo viņas vectēvs savā laikā bijis liels dzejnieks, un arī tēvocis Oriels prot sacerēt ļoti skaistas dzejas.

Visas olas, uz kurām bija uzkrāsoti pantiņi, mēs tad novietojām atsevišķā groziņā, un B. kundze pie vakariņu galda lasīja tos visiem priekšā. Un visi pieaugušie bija ļoti sajūsmināti par šiem sacerējumiem. Bet par vienu pantiņu smējās visvairāk, un tas skanēja tā:

„Oriel, Oriel, Oriel,

Cik duču olu tu apēdīsi vēl?"

Šo pantiņu bijām izdomājušas abas ar Ēlinu. Un kāds cits pantiņš, ko sacerēja Ēlina ar Mariannu, skanēja tā:

„Gailīts, cālīts, vistiņas,

Ālans ar' ēd oliņas,

Tikai Selma noskatās."

Tas bija domāts man, jo es olas neēdu. Pēc vakariņām krustmāte Georgina apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt kādu polku. Mēs tad visi sastājāmies lokā un roku rokā dejojām apkārt gluži tāpat kā Ziemsvētkos Morbakā.

Bet tad tēvocis Oriels uzsāka vecās mierīgās dejas, kā pie mums mājās vasarā; un pieaugušie un bērni visi bija ļoti priecīgi un jutās tik omulīgi.

Es biju pavisam piemirsusi, ko tēvocis Oriels runāja ar Adeli S. jaunkundzi, līdz atkal atrados mājās savā gultā, izdzēsu uguni un sāku skaitīt savu vakara lūgšanu.

Un tad man piepeši bija tā, it kā es nemaz nedrīkstētu vairs noskaitīt tēvreizi, jo atcerējos, cik briesmīgi mazdūšīga esmu bijusi.

Man gribētos zināt, vai Debestēvs spēs man to kādreiz piedot un vai tikai viņš mani par to nesodīs, uzsūtīdams man smagas nelaimes.

Tagad svece izdegusi, un es nevaru tālāk rakstīt.

Lieldienas rītā.

Dāniels, krustmāte Georgina un es, mēs visi vakar atradāmies ceļā, kad pēkšņi kādā ielas stūrī iekļuvām lielā drūzmā.

Pašas ietves malā stāvēja neliels akmens stabs (augstumā tas nesniedza pāri metram un droši vien bija tur ierīkots, lai ielas pagriezienā rati un pajūgi neuzbrauktu ietvei virsū.) Uz šī akmens staba tupēja kāds kaķis, ap kuru lēkāja trīs nelieli suņi, gribēdami to nomedīt. Kaķis bija pārāk nobijies; viņš bija izslējis lielu kūkumu, acis tam kvēloja kā ogles, un nagi skrāpēja akmeni. Acīmredzot nabaga lopiņš bija nolēmis turēties, cik ilgi vien būs iespējams, bet tam nebija ne mazāko izredžu glābties, jo te tuvumā nebija nevienas vietiņas, kur tas varētu patverties. Suņi rēja un slējās pakaļkājās ap akmens stabiņu, pūlēdamies kaķi noraut zemē. Par laimi tie nebija liela auguma, citādi jau sen būtu kaķi saplosījuši. Visapkārt stāvēja vesels bars cilvēku, visi žēloja kaķi, bet neviens nezināja, kā tam palīdzēt.

Te Dāniels pagājās mazliet uz priekšu, tad gluži mierīgi satvēra kaķi aiz čupra un aiznesa līdz kādas mājas ārdurvīm un ielaida kaķi namā. Un to visu viņš izdarīja tik vienkārši un viegli. Suņi bijā nelieli un nebija bīstami, bet kaķis visiem spēkiem turējās pie Dāniela mēteļa, taču skrāpēt vis neskrāpēja.

Es nemāku pasacīt, cik jauki Dāniels to izdarīja.

Kad mēs pārnācām mājās, krustmāte Georgina teica, ka no Dāniela gan iznākšot lielisks ķirurgs, jo viņam esot tik noteikta, viegla un tik veikla roka, un it viss viņam labi padodas.

Tās pašas dienas pēcpusdienā.

Šodien Dāniels aizbrauca atpakaļ uz Upsalu savās studijās, un pirms viņa aizbraukšanas krustmāte Georgina sarīkoja viņam par godu tādas mazas atvadu svinības. Kad mēs vēl visi sēdējām pie ēdamgalda, tēvocis Oriels piezīmēja, ka tagad gan drīz vien būšot pavasaris, un tad viņš pastāstīja, kā viņa laikā Upsalā svētījuši pirmo maiju un svētā Valpurģa nakti.

Arī krustmāte Georgina atcerējās jaukos pavasara svētkus, kuros viņa bija piedalījusies, un pēkšņi viņa vaicāja Dānielam, vai arī šogad neesot paredzēti kādi pavasara svētki vai masku gājiens.

Dāniels apgalvoja, ka pavasara svētkus droši vien svinēšot un, domājams, notikšot arī masku gājiens, bet esot bijusi runa par to, vai neatlikt svētkus uz kādu vēlāku maija dienu, jo baidoties, ka pašā maija sākumā laiks varot būt pārāk vēss un nemīlīgs.

— Man ļoti gribētos, ka arī Selma varētu aizbraukt uz Upsalu un piedalīties šais pavasara svētkos, — krustmāte Georgina sacīja. — Tie taču nu reiz ir tādi svētki, ko visu mūžu nevar vairs aizmirst. Un varbūt viņai vēlāk vairs nekad neiznāk izdevība šais studentu svētkos piedalīties.

Kad krustmāte Georgina to bija pateikusi, Dāniels pēkšņi nolika savu nazi un dakšiņu pie malas un ar pirkstu uzsita knipi.

— Jā, tur tev taisnība, krustmāt! — viņš izsaucās. — Un es turklāt gandrīz pavisam aizmirsu nodot viņai doktora Hedberga kundzes laipno ielūgumu.

Un lieta nu tāda: kad es vēl biju pavisam maza, pie mums Sunnē dzīvoja kāds ārsts, vārdā Hedbergs; viņu allaž aicināja uz Morbaku, ja kādam gadījās saslimt. Bet šis ārsts nomira, kad man bija tikai seši gadi, un tad viņa sieva ar visiem saviem četriem bērniem aizceļoja uz Upsalu. Hedbergi nav bagāti, un viņa pārtiek, izīrējot istabas un izdodot pusdienas. Dāniels jau kopš diviem gadiem dzīvo pie viņas, un mūsu māte aizvien saka, viņa esot laimīga, zinādama, ka viņas dēls dzīvo tur.

Un tagad doktora Hedberga kundze mani aicina uz Upsalas pavasara svētkiem, jo viņa jau ilgus gadus draudzējas ar mūsu vecākiem, bet Dāniels šo ielūgumu bija gandrīz piemirsis.

Tādēļ arī man būs tiesības sacīt, ka šāda Dāniela rīcība šķiet mazdrusciņ dīvaina, ne attiecībā pret citiem, bet gan pret mani.

Bet tagad jau man gluži vienaldzīgi, kā Dāniels pret mani izturas, jā zinu, ka nokļūšu tai pilsētā, kur dzīvo mans students. Man tik ļoti gribētos atkal sastapties ar viņu, kopš zinu, ka saruna ar mani viņam likusies tik interesanta. Kaut arī viņš saderinājies, tas nekas, es taču gribu dienās kļūt rakstniece un tādēļ neprecēšos ne ar viņu, ne ar kādu citu, tagad man tikai gribētos ar viņu tā ilgi un interesenti parunāties, kā toreiz vilcienā.

TRĪSPADSMITĀ NEDĒĻA

Piektdien, 18. aprīlī, 1873.

Kopš Lieldienām man visu laiku briesmīgi bail, jo liekas, ka Dievs tur uz mani ļaunu prātu. Man toreiz vis nevajadzēja klusu ciest, bet piecelties un klaji atzīties savā ticībā Dievam. Katru dienu gaidu, ka Viņš mani sodīs.

Sākumā es biju tik neaprakstāmi laimīga, kad radās izredze braukt uz Upsalu un tur sastapt manu studentu. Bet tagad bail, ka tikai šo braucienu neizjauc kāds neparedzēts šķērslis. Tā mani ķertu pelnītais sods, un tas būtu tikai taisnīgi.

Sestdien, 19. aprīli, 1873.

Kad šodien ierados pie pulkveža H. kundzes angļu valodas stundā, es tur sastapu Idu fon K. Kad ienācu pulkveža kundzes istabā, Ida fon K. piecēlās, lai dotos projām; bet es tomēr pamanīju, ka viņa raudājusi, un tā nu man ienāca prātā, ka viņas abas ar pulkveža kundzi būs pārrunājušas kādu bēdīgu notikumu.

Pulkveža kundze nebija raudājusi, bet izskatījās noskumusi un norūpējusies, un kādu brītiņu viņa tā palika sēžam, raugoties projām, nemaz nemanot, ka esmu jau istabā. Beidzot viņa smagi nopūtās un tad sacīja — Ak Dievs, kādu nelaimi šie jaunieši spēj sagādāt!

Tad viņa pagriezās uz manu pusi, un mēs sākām apskatīt manu angļu domrakstu. Bet pāris reižu viņa nepamanīja kļūdas un atstāja tās neizlabotas; ne pulkveža kundze, bet gan es pati biju tā, kas šīs kļūdas atrada.

Tad sākās saruna angļu valodā, un te nu viņa nāca ar priekšlikumu, lai es kaut ko pastāstot. Drīkstēju izvēlēties tādu tematu, kāds pašai patīk, man tikai vajagot tekoši stāstīt. Viņa palīdzēšot, kad es nezināšot kādu vārdu angliski.

Iesāku kādu spoku stāstu, kuru biju lasījusi Kārļa Augusta Nikandera grāmatā „Neredzamās sejas un balsis". Taču pulkveža kundzes domas kavējās kaut kur citur, jo šoreiz viņa nemaz nepalīdzēja, kad man aptrūka kāds angļu vārds.

Tomēr mazliet viņa bija gan sekojusi manam stāstam, jo, kad pabeidzu, viņa sacīja, ka viņai spoku stāsti nekad neliekoties baigi, jo gandrīz vienmēr varot manīt jau pašā sākumā, ka tie esot izdomāti.

Nē visbaigākie gan esot tie nostāsti, kas attēlojot patieso dzīvi.

Un, tad viņa man pastāstīja kādu notikumu, kas atgadījies tepat Stokholmā viņas jaunības laikā, vēl pirms viņa bija aizbraukusi uz Sv. Bartelemija salu.

— Četri Upsalas studenti, — viņa sāka stāstīt, — kādu sestdienas priekšpusdienu aizbrauca uz Stokholmu, nu, jā, sacīsim vienkārši, lai tur papriecātos. Kā viņus visus sauca, tas galu galā nav tik svarīgi. Viens no šiem studentiem studēja medicīnu, bet trīs pārējie tieslietas. Visi četri bija labi draugi; bet jāsaka, ka visi trīs juristi turējās kopā jau vairākus gadus, kamēr mediķis bija viņiem piebiedrojies tikai pašā pēdējā laikā.

Stokholmā ieradušies, visi četri devās uzmeklēt kādu mazu „Hotel garni" (jā, tā pulkveža kundze sacīja) Norra Smedje ielā, kur tie parasti mēdza apmesties. Bet šoreiz viesnīca bija pilna iebraucējiem, tikai viena vienīga istaba bija vēl brīva.

Un turklāt šī istaba bija pavisam maza un tajā atradās tikai viena vienīga gulta; saimniece gan apsolīja, ka varēšot tur novietot vēl divas citas gultas, lai trim studentiem būtu kur gulēt. Bet ceturtajam vietas neiznāca.

Kamēr studenti vilcinājās, nezinādami ko darīt, vai iet vienam pašam, vai arī visiem kopā projām, istabu uzkopēja, kas patlaban gāja viņiem garām, ieminējās, ka šie jaunie dūšīgie kungi gan varot pārgulēt spoku istabā, jo viņiem jau nebūšot bail. Saimniece gan uzsauca, lai viņa ciešot klusu, jo viņai nepavisam negribējās, ka vēl kāds uzzina, ka viņas viesnīcā spokojas; bet studenti jau bija apkopējas vārdus dzirdējuši un nu katrā ziņā gribēja, lai saimniece viņiem parāda šo istabu. Tā bija diezgan prāva un skaista un izskatītos pat visai omulīga, ja vien tur būtu kādas mēbeles. Bet tur nebija nekā vairāk kā vienīgi liela divguļama gulta un liels pulks tukšu somu un kastu.

— Jā, kungi, kā jūs paši redzat, šī te ir tāda pieliekamā istaba, — paskaidroja saimniece. — Šī istaba gan varētu būt vispatīkamākā visā viesnīcā, taču šeit spokojas, un tādēļ nav iespējams te novietot kādu viesi.

Studentiem tas izklausījās pat visai vilinoši un romantiski, un viņi nu gribēja tuvāk zināt, kas tas īsti esot par spoku, kas te spokojoties. — Jā, te staigājot trīs vīri baltos mēteļos, — sacīja saimniece. Viņa pati gan neesot šos vīrus nekad redzējusi, bet daudzi, kas te mituši, līdz nāvei nobijušies, izskrējuši laukā no šīs istabas pašā nakts vidū.

Kad pulkveža kundze bija nonākusi līdz šai vietai, man gribot negribot ienāca prātā, ka šis nostāsts sākas gluži tāpat, kā visi parastie spoku stāsti, bet es negribēju viņu pārtraukt, izsakot savas domas.

Bet pulkveža kundze jau pati acīmredzot bija nomanījusi, ko es domāju, jo viņa pasmējās un tad sacīja: — Jā, tu jau droši vien būsi dzirdējusi daudz tādu stāstu, kas sākas tāpat kā šis te, un tu droši vien zināsi pati, kas tālāk notika.

—Domājams, kāds no studentiem teica, ka viņš visu mūžu vēlējies pavadīt nakti īstā spoku istabā, — es ieminējos.

—Pilnīgi pareizi, — atteica pulkveža kundze. — Medicīnas students ņēmās iegalvot, ka to tikai viņš esot vēlējies. Viņam būšot liels prieks pierādīt, ka te nemīt ne viens, ne divi vai pat vairāki spoki, ja tikai viņam atļaušot vienu nakti pavadīt šajā istabā.

—Un saimniece viņam to atļāva?

— Jā, saimniece to atjāva. Students viņai apsolīja, ja vien viņa daudzmaz savedīšot šo istabu kārtībā, tā, ka viņš tur var pārgulēt, tad vēlāk tur vairs neredzēšot nevienu spoku. Protams, saimniecei tas likās visai vilinoši. Tā nu viņi norunāja, ka visi četri studenti paliek šeit, viesnīcā. Juristi nolēma gulēt visi kopā mazajā istabā, bet mediķis — lielajā pieliekamā istabā.

—Jā, un kas tad notika?

—Nu, tikko viņi tā bija nolēmuši, visi studenti devās uz pilsētu un pavadīja tur ļoti omulīgu vakaru. Jāsaka gan, lai es neaizmirstu pieminēt, ka tas students, kurš bija nolēmis nakti pavadīt spoku istabā, ūlīt devās kādā ieroču veikalā un nopirka tur revolveri. Viņš pastāstīja par to arī saviem biedriem, teica, ka pielādēšot ieroci un nolikšot to sev blakus uz naktsgaldiņa un nošaušot pirmo spoku, kas iedrošināšoties parādīties viņa tuvumā.

Svētdien, 20. aprīlī.

Bērnu istabas atzveltnī

(Vakar vairs nevarēju tālāk rakstīt, bet šodien esmu saaukstējusies, un tādēļ krustmāte Georgina man aizliedza laukā iet. Bet tik slima jau nu gan neesmu, ka nevarētu rakstīt savā dienasgrāmatā, un, tā kā Ulla ar Ēlinu un Ālanu visi kopā aizgājuši baznīcā, tad visu priekšpusdienu esmu viena pati, un tā nu ceru, ka varēšu pabeigt pulkveža kundzes stāstu.)

Jā, tad pulkveža kundze stāstīja tālāk: — Kad studenti vēlāk naktī ieradās atpakaļ viesnīcā, spoku istaba bija jau uzkopta un iztīrīta, un tur jau bija novietotas arī vajadzīgās mēbeles, tā kā tā tiešām izskatījās ļoti omulīga.

Juristu istabiņa bija maza un neērta, un viens no juristiem ierunājās, ka iešot gulēt pie mediķa. Bet tas par to negribēja ne dzirdēt. Viņš teica, nebūšot viens pats savā istabā, tad taču neviens spoks neuzdrošināšoties viņam rādīties. — Un tad iegaumējiet vēl, zēni, viņš piebilda, uzmezdams saviem biedriem aizdomīgu skatienu, ja kādam no jums ienāks prātā uzņemties spoka lomu, tad še uz naktsgaldiņa guļ revolveris, un es bez žēlastības nošaušu pirmo, kas te parādīsies.

Pēc tam visi jaunieši devās gultā, un tas, kas bija apņēmies pārnakšņot spoku istabā, aizmiga visai drīz.

Bet viņš bija atstājis sveci uz galda degam, un, kad naktī pamodās no tā, ka viņa istabas durvis atvērās, viņš tūdaļ ieraudzīja trīs tēlus, kas ienāca istabā, no galvas līdz kājām ietinušies baltos palagos. Viņu sejas nevarēja redzēt, tāpat rokas un kājas, visi trīs bija gluži balti.

Tas, kurš gulēja gultā, piecēlās uz elkoņiem un skaļi smējās par trim ienācējiem.

— Kādi muļķi gan jūs esat! — viņš izsaucās. — Vai tad jūs tiešām domājat, ka varēsiet mani tādā kārtā iebiedēt? Es taču jūs visus trīs pazīstu. Taisieties tikai, ka jūs ātrāk tieciet atpakaļ savās gultās!

Viņš to atkārtoja vienu, otru reizi, sacīdams, ka pazīstot viņus un pavēlot izbeigt šos muļķīgos jokus. Bet visi trīs spoki apstājās turpat netālu no viņa gultas un palika nekustīgi stāvam. Viņš nekādi nevarēja piedabūt viņus, lai tie kaut ko saka.

Tad mediķis saskaitās un satvēra savu revolveri, kas tiešām bija novietots turpat uz naktsgaldiņa. — Atcerieties, ko es jums teicu, — viņš iesaucās. — Ja jūs tūlīt neiesiet projām, tad es šaušu. Marš, taisieties kā pazūdat!

Bet arī tas nekā nelīdzēja. Trīs baltie stāvi stāvēja kā stāvējuši. Tad students izšāva. Atskanēja šāviens, parādījās uguns, un istaba pildījās dūmiem. Mediķis cerēja, ka viens no tēliem, kuram viņš bija tēmējis, nogāzīsies. Bet nekā, lode atlidoja atpakaļ, atsitās pret sienu turpat viņam aiz muguras un tad aizripoja pa grīdu. Viņam nu bija jādomā, ka tēls, kuram viņš bija tēmējis, nav lodēm caururbjams.

Students skaļi lādējās un, it kā saprātu zaudējis, vēlreiz tēmēja un izšāva uz nākošo stāvu. Bet arī šoreiz viss notika tāpat kā iepriekš. Lode atsprāga atpakaļ, atsitās pret sienu, un tad viņš skaidri dzirdēja, ka tā aizripo zem gultas.

Tagad students vairs nelādējās, acis šausmās viņam kāpa vai no pieres laukā. Un tomēr viņš vēl pamēģināja trešo reizi un izšāva, bet viss notika tāpat kā abās iepriekšējās reizēs, arī šoreiz lode atlēca atpakaļ no pēdējā spokainā tēla. Students skaļi un spalgi iekliedzās, un likās, šim kliedzienam nemaz nav gala. Jauneklis aiz bailēm bija zaudējis prātu, par to vairs nebija nekādu šaubu.

—Bet vai tas tikai nav izdomāts spoku stāsts? — es ievaicājos pulkveža kundzei.

—Nē, nē, — pulkveža kundze atteica, — tā gan nebija. Bet, redzi, pārējie draugi bija apņēmušies drošsirdīgo mediķi izjokot. Viņiem bija arī laimējies, jo lodes viņi bija iepriekš apmainījuši pret nekaitīgām patronām, bet īstās lodes turējuši rokā, kad viņi palagos ietinušies ienākuši studenta istabā. Kad mediķis izšāvis, viņi katrs pa kārtai metuši savas lodes pret sienu, lai izklausās tā, it kā lodes būtu atsprāgušas atpakaļ, un nabaga puisis, nevarēdams izprast, kas te īsts, kas neīsts, šausmās patiesi zaudējis prātu.

—Bet viņš taču atkal kļuva vesels? — es jautāju.

—Nē, viņš vairs it nekad nekļuva vesels. Viņš kliedza un trakoja, un metās saviem biedriem virsū, kā gribēdams tos nožņaugt. Iesākās mežonīga cīņa viņu starpā, un kad piesteidzās citi cilvēki — visa viesnīca bija pamodusies no šāvienu trokšņa un no drausmīgā kliedziena — un kad viņš redzēja, ka viņu pārspēj, viņš žigli satvēra revolveri un pats nošāvās.

—Viņš pats nošāvās?

—Jā, jo tur .bija tikai trīs nekaitīgas tukšas patronas, bet pārējās lodes bija derīgas.

—Tas tiešām drausmīgi.

—Jā, vai tev arī tā neliekas? — sacīja pulkveža kundze. — Vai šis atgadījums nav vēl briesmīgāks nekā visi spoku stāsti?

—Jā, patiešām, — es atteicu. — Bet kā tad klājās pārējiem? Tiem taču gan vajadzēja piespriest cietumu?

Pulkveža kundze izskatījās mazliet apjukusi.

— Es tiešām vairs labi neatceros, kas ar viņiem vēlāk notika, — viņa tad sacīja. — Man liekas, šo lietu noklusēja. Un, domājams, par to jau laikam nedraud sods, ja pārģērbjas par spoku.

Uz galda blakus pulkveža kundzei stāvēja mazs pulkstenis, un es redzēju, ka mans laiks jau pagājis, tādēļ piecēlos promiešanai.

—Jā, tas patiesi skaisti, kad esi vēl jauns, — sacīja pulkveža kundze.

— Bet tas reizē ir arī tik bīstami. Tikai viena vienīga pārskatīšanās, un visa dzīve izpostīta.

—Ejot no pulkveža kundzes mājup, nevarēju atturēties, nedomājusi par šiem četriem studentiem. Man likās, ka šis nostāsts saistās ap patiesu notikumu, jo pulkveža kundze bija tik nopietna, kad viņa man to stāstīja. Jā, viņa izskatījās pat gluži satriekta. Bet vai te nebija arī kas dīvains visā šai notikumā? Vai tad tai laikā, kad pulkveža kundze vēl bija jauna, — tas būtu tā pirms trīsdesmit gadiem, vai tad Zviedrijā jau bija revolveri? To es gan labprāt vēlētos zināt.

Bet ja tai laikā vēl nebija revolveru, tad taču viss šis nostāsts būtu izdomāts? Bet varbūt lieta bija tāda, ka šis notikums nemaz nav atgadījies tik sen, varbūt tas noticis tikai nesenā pagātnē, un pulkveža kundze tikai tā ieminējās, ka tas noticis viņas jaunībā, lai es neuzminu, ap ko lieta grozās? Kāda gan nelaime tā būtu, ja viņa man būtu pateikusi studentu īstos vārdus, ja šis notikums tiešām būtu tik sens?

Ja, tas patiesi ļoti dīvaini, ka Ida fon K. jaunkundze atradās pie pulkveža kundzes un ka viņa bija raudājusi. K. jaunkundze nemaz neizskatās tāda, ka spētu raudāt kāda nieka dēļ. Ak, kaut tikai viņas līgavainim nebūtu atgadījies kas ļauns! Ak, ja nu viņš ir šis mediķis, kas zaudējis prātu un tad vēlāk nošāvies?

Nē, tik ļauni taču nevar būt!

Tik smagu sodu gan man Dievs neuzliks par to, kas notika Lieldienās. Tas jau nebūtu taisnīgi. Viņš taču zina, cik grūti man kaut ko pateikt, kad citi cilvēki klausās, un cik ļoti es kautrējos tēvoča Oriela, Dāniela un S. jaunkundzes tuvumā.

Un, turklāt, ja kāds pelnījis sodu, tad tā esmu es un nevis students.

Nē, tas, par ko pulkveža kundze man stāstīja, tas gan laikam būs kaut kādā sakarībā ar viņas pašas dzīvi.

Es jau pamēģināju izdibināt, kā tas viss saistās savā starpā. Vakar es domāju visu pēcpusdienu, bet vēl aizvien neesmu skaidrībā. Un pat vēl tagad neesmu atradusi īsto izskaidrojumu.

Turklāt vakar notika vēl kaut kas neparasts, kas man šķiet visai ievērojams notikums.

(Bet tagad nāk Ulla ar Ēlinu un Ālanu, viņi pārnākuši no baznīcas, un būs labāk, ja es pārtraukšu rakstīšanu.)

Pirmdien, 21. aprīlī.

(Šodien man jau klājas labāk, bet krustmāte domāja, ka man jāpaliek mājās, līdz kļūstu pavisam vesela. Tā man laiks rakstīt dienasgrāmatā, cik ilgi vien patīk.)

Jā, nu man vispirms jāpastāsta par otru dīvaino piedzīvojumu, kāds man bija sestdien.

Es biju tik pārsteigta, pārnākot mājās no angļu stundas, ka tēvocis Oriels jau sēdēja ēdamistabā pie lielā galda ar veselu papīru kaudzi sev priekšā. (Parasti tēvocis mēdz nākt mājās pusčetros, un tagad pulkstenis rādīja tikai ceturksni pāri diviem.) Viņš bija noņēmis galdam galdautu un mēģināja sakārtot lielo, nekārtīgo papīru kaudzi, kas sastāvēja no veselām papīra loksnēm, kā arī no sīkām piezīmju lapiņām.

Izskatījās tā, it kā visi šie papīri būtu bijuši saritināti kopā, jo tagad bija grūti iztaisnot, tie atkal ritinājās kopā, un tēvocim Orielam bija lielas pūles, kamēr viņš tika ar tiem visiem galā. Viņš pamāja man, lai nāku palīgā saritināt lapas uz otru pusi, un to, protams, es labprāt darīju.

Papīra loksnes bija no vienas vietas pārklātas ar skaistu rokrakstu; bet es mierīgi turpināju tās atrotīt, skatīdamās projām, lai parādītu tēvocim, ka nemaz neesmu tik ziņkārīga. Bet tēvocim piemīt ievērojamas dāvanas uzminēt to, ko otrs cilvēks domā; viņš pēkšņi skaļi iesmējās un teica, ka šos nevērtīgos niekus es mierīgi varot lasīt. Un tūlīt jau viņš man piebīdīja veselu papīru gubu. — Še, paraugies, kas tur īsti ir, — viņš teica. Tagad, protams, tēvocim Orielam vis nevajadzēja man divreiz to atkārtot, kā romānos sacīts. Man tas likās visai svinīgi, ka es drīkstu lasīt kādu manuskriptu, kaut ko tādu, kas vēlāk tiks drukāts. Tā nu es atrotīju augšējo lapu, izgludināju un sāku lasīt!

Elisifs. Skatuspēle pantos piecos cēlienos un astoņos skatos

Pirmajā lappusē stāvēja tikai tas vien rakstīts un vairāk cits nekas.

Bet rokraksts bija ļoti skaists un rūpīgs, tas izskatījās gluži kā drukāts, un tik ieaicinošs un daudzsološs.

Otrā lappusē bija personu saraksts. Tas bija briesmīgi garš, ar lieliskiem, lepniem karaļu, bruņinieku, bīskapu un dižciltīgu dāmu un klostera mūķeņu vārdiem. Lielie burti bija sevišķi skaisti izgreznoti visvisādiem lokiem un līkumiem, un pats saraksts bija tik garš, ka aizņēma visu lapaspusi.

Trešajā lapaspusē stāvēja: Pirmais cēliens. Pirmais skats. Un tad sekoja ļoti sīks zviedru viduslaiku pils apraksts. Tur bija runa gan par balkoniem, gan par torņiem, gan kāpnēm, gan par efejām apaugušām ejām un vārtu velvēm. Viss bija ļoti skaisti un rūpīgi izzīmēts, to jau varēja tūlīt nosūtīt grāmatu drukātājam.

Ceturtajā lapaspusē bija pastāstīts par to, kam pirmajā cēlienā jāuzstājas, un, proti, tur bija daudzu vācu karakalpu vārdi, kas atradās Meklenburgas karaļa Albrehta dienestā. Viņi visi sēdēja pils pagalmā pie galda un dzēra un dziedāja kādu zviedru dzērāju dziesmu.

Piektā lapaspuse sākās ar šo karakalpu dziesmu:

„Rītam austot,

Zobeniem rokās

Mēs dodamies kalnup."

Un vairāk nekas.

—Nu, — iejautājās tēvocis Oriels. — Vai tu kaut ko atradi?

—Te ir sākums kādai lugai, vārdā Elisifs.

—Jā, un ko tu domā, kas man še ir? — tēvocis sacīja, norādīdams uz divām papīru kaudzēm, kuras viņš jau bija paguvis izskatīt. — Tas arī ir sākums lugai, kas saucas Elisifs.

—Bet, tēvoc, vai tad tur tikai sākums vien un cits nekas?

— Jā, tiešām, man pat liekas, ka te nekā cita nav, kā vienīgi tikai daiļraksts.

Te nu es kaut ko pateicu, kas droši vien bija ļoti muļķīgi.

— Saki, tēvoc, vai tu pats to esi rakstījis?

Bet viņš tad tūdaļ atteica:

—Kā tev nav kauna tā jautāt, vai tad es būtu veltīgi izšķiedis laiku, rakstot tādas muļķības?

Es paskaidroju, ka varbūt tēvocis to uzrakstījis pirms daudz, daudz gadiem, kad viņš vēl bijis students vai pat skolnieks.

—Nu, ja jau tu tā gribi zināt, tad varu tev pastāstīt, ka šorīt saņēmu šo sūtījumu pa pastu no Upsalas. To man atsūtījis kāds no maniem turienes draugiem, kas ir aizbildnis, vai kā viņu tur sauc, kādam turienes studentam, kurš nekā cita nav darījis, kā tikai slaistījies apkārt, jo nu šis muļķa zēns gājis un nošāvies. Šie papīri ir laikam viss, ko viņš atstājis, un tagad mans draugs mani lūdz visu šo žūksni izskatīt cauri un tad viņam pasacīt, vai tiem kāda vērtība.

—Tēvoc, kā sauc šo studentu, kas nošāvies? — es jautāju.

Bet tēvocim likās, ka viņš jau pietiekoši daudz man pateicis. Gluži tāpat kā pirmāk pulkveža kundze, viņš tikai piebilda, ka vārdam še neesot nekādas nozīmes, esot taču gluži vienalga, kāds viņam uzvārds.

Ak, kaut jel viņi abi zinātu, cik svarīgi man zināt šo vārdu!

Sarunu mēs neturpinājām, jo ieradās kalpone klāt pusdienas galdu. Bija labi, ka viņa ienāca, jo, kad tēvocis, gluži tāpat kā pulkveža kundze, stāstīja par kādu studentu, kas esot nošāvies, tad mani sagrāba briesmīgas bailes. Daudz netrūka, ka es būtu paģībusi, ja vēl laikus nebūtu iesteigusies bērnu istabā un atgūlusies tur uz dīvāna.

CEĻOJUMS UZ UPSALU

Piektdien, devītajā maijā.

Vilcienā starp Stokholmu un Upsalu

Ieliku savu dienasgrāmatu ceļasomā, jo ziemu, kad braucām uz Stokholmu, es tik labi varēju rakstīt pa ceļojuma laiku. Un tagad es sēžu tāpat kā toreiz vagona stūrī ar zīmuli rokā un grāmatu sev priekšā.

Bet kas gan viss pa šo laiku nav noticis! Tagad mana dienasgrāmata jau gandrīz pierakstīta pilna, un es baidos, vai man paliks vēl vietas, ja piedzīvoju vēl šo to, ko vajadzētu pierakstīt.

Un tomēr vēl palicis tik daudz, ko es nemaz neesmu te minējusi. Kad tagad pāršķirstu savu dienasgrāmatu, redzu, ka vai katrā lapaspusē vai vismaz katrā otrā lapaspusē kaut kas rakstīts par manu studentu, bet tomēr vēl ir briesmīgi daudz tāda, par ko nekur neesmu minējusi. Neesmu stāstījusi ne par vienu teātra izrādi, un es taču esmu diezgan bieži apmeklējusi teātri, esmu arī bijusi operā. Pēdējo reizi, kad biju operā, dzirdēju Arvīdu Ēdmanu pirmo reizi uzstājamies Pamino lomā „Burvju flautā". Un tas man sagādāja ļoti lielu prieku, jo Arvīds Ēdmans ir apmeklējis skolu Karlstadē un ir apciemojis Dānielu un Juhanu arī Morbakā. Bet pati „Burvju flauta" gan diezgan garlaicīga opera, tikai mūzika ir skaista. (Man liekas, kādam vajadzētu šai mūzikai uzrakstīt jaunu tekstu, ko laikam sauc par libretto.)

Tas tiešām nav labi, ka es tik daudz esmu te izlaidusi. Neesmu arī neko rakstījusi par smalkajām viesībām pie krustmātes un tēvoča, kad bija ielūgts daudz ļoti ievērojamu viesu; arī par to neesmu neko minējusi, ka tēvocis Kristofers veselu nedēļu uzturējās Stokholmā, lai izklaidētos un papriecātos, un ka viņš mūs visus ielūdza pusdienās lieliskajā Haselbakena restorānā un tad kopīgā izbraucienā uz zvēru dārzu. Tas viss bija tik jauki; bet par to neesmu ne ar pušplēstu vārdu ieminējusies.

Tagad, kad pēcpusdienas kļuvušas gaišākas, krustmāte Georgina bieži gājusi ar mums, bērniem, kopā pastaigāties. Viņa mums parādīja mazo Hāgas pili ar jocīgajām kaparteltīm, kas gan, taisnību sakot, nav nekādas teltis, bet gan tikai tādi kā sienas nodalījumi karaliskajiem staļļiem un saimniecības ēkām. Visvairāk man patika karaļa meža pils, ko savā laikā sācis būvēt Gustavs III, bet neticis tālāk par pirmo stāvu. Mēs redzējām arī jauno kapsētu un Solnu, un Kārļa XV vārtus, kas īstenībā nemaz nav vārti, bet gan ceļš, kas izcirsts klinšu sienā. Un arī to man vajadzēja pastāstīt: kad mēs ar tēvoci Kristoferu braucām uz zooloģisko dārzu, tad noskatījāmies arī kādu leļļu izrādi, un tēvocis toreiz sacīja, viņam liekoties, tas esot visinteresantākais teātris visā Stokholmā. Mēs bijām arī Belmaņa atdusas vietā un redzējām lielā dzejnieka krūšutēlu; bet man tas likās smags un neveikls, un nemaz ne tik skaists kā tas Belmaņa portrets, kas mums mājās, Morbakā, pakārts virs klavierēm.

Pāris reizes esmu kopā ar krustmāti bijusi arī pie vecās Modensverdu jaunkundzes „Pauvres honteux" mītnē. Un tas tādā sakarībā: Modensverdu jaunkundze ļoti sadraudzējusies ar tēvoča Oriela veco krustmāti, kuru te parasti dēvē par krustmāti Beāti. Šī krustmāte Beāte savukārt bijusi ļoti draudzīga ar Frēderiku Brēmeri. Un Frēderika Brēmere, kurai gan laikam bijusi briesmīgi laba daba, nodibinājusi brīvistabu „Pauvres honteux" mītnē ar tādu norunu, ka krustmāte Beāte tur drīkst dzīvot līdz pat savam mūža vakaram. Un pēc tam Modensverdu jaunkundze mantojusi šo Frēderikas Brēmeres istabu. Bet ne tik vien Modensverdu jaunkundze mantojusi šo istabu, arī krustmātei Georginai uz to ir tiesības. Krustmāte Georgina ļoti bieži apmeklē Modensverdu jaunkundzi; un viņa nāk arī diezgan bieži pie krustmātes Georginas, un tad paliek te ar savu rokdarbu visu dienu. Viņa prot brīnumjauki izšūt tillā, un tad vēl viņa izšuj mušu, kas izskatās tik dabīga, it kā būtu gluži dzīva, un cilvēkiem gribas to aizdzīt prom. Un taisni tas Modensverdu jaunkundzei tad sagādā lielu prieku. Krustmātei Georginai ļoti patīk pie vecajām dāmām tur tai „Pauvres honteux" mītnē. Dažreiz viņa saka, kad palikšot veca, viņa arī ļoti labprāt tur dzīvotu, bet man gan liekas, ka viņai tas nāktos ļoti grūti, un man sāpīgi dzirdēt viņu tā runājam.

Šodien te, vilcienā, ir ļoti daudz ļaužu. Vagons gluži pilns, un visi sarunājas savā starpā, tādēļ man grūti sakopot domas. Tepat man blakus uz sola sēž divas jaunas meitenes, kas visu laiku runā tikai par to, cik viņas abas laimīgas, ka drīkst braukt uz Upsalas pavasara svētkiem. Es jau arī būtu laimīga, ja tikai man nebūtu tik smagi ap sirdi, domājot par to, ka varbūt mans students nošāvies.

Es gan to tik noteikti nemaz nezinu, bet man gandrīz nav iespējams par citu domāt. Kādēļ tad citādi Ida fon K. jaunkundze būtu toreiz pie pulkveža kundzes raudājusi, un kādēļ pulkveža kundzei ienāca prātā man taisni toreiz pastāstīt par tiem četriem studentiem, jo nostāsts acīmredzot nemaz nebija tik vecs, kā viņa sacīja? Un kādēļ tad tēvocis Oriels taisni tai dienā saņēmis sūtījumu līdz ar ziņām, ka kāds students nošāvies? Tur taču vajag būt kādai sakarībai.

Aizvien no jauna jautāju pati sev, vai visai šai lietai nevarētu būt arī kāds cits izskaidrojums. Bet es nespēju un nespēju atbrīvoties no domām, ka mans students nošāvies. Un tagad man gandrīz bail braukt uz Upsalu, jo tur es droši vien visu skaidri uzzināšu. Cik labi tad, kad vēl nekā nezina par nelaimi.

Kad šorīt no rīta iekāpu vilcienā, man likās, ka es it kā pamanīju Idu fon K. jaunkundzi; bet bija tik liela drūzma, ka nevarēju pagūt tuvāk pārliecināties, vai tā tiešām viņa. Ja jau viņa brauc uz Upsalas pavasara svētkiem, tad tā būtu laba zīme, jo to viņa droši vien nedarītu, ja viņas līgavainis būtu nošāvies.

Tagad es redzu kādu sarkanu pili uz augsta pakalna. Un pārējie braucēji noņem savas somas no plauktiem. Tātad laikam mēs jau esam pie Upsalas klāt. Apbrīnojami, cik ātri paiet laiks, kad raksta dienasgrāmatā!

Tai pašā dienā pulksten sešos vakarā.

Doktora Hedberga kundzes viesistabā

Dāniels jau bija stacijā, kad es šodien priekšpusdienā te ierados, un tad viņš mani pavadīja pie doktora Hedberga kundzes, kas mani ļoti laipni saņēma un tūlīt uzaicināja, lai viņu dēvējot par krustmāti. Viņa jautāja, vai es vēl viņu atceroties no Sunnes laikiem, un es tad teicu, ka atceros viņu vēl no tās reizes, kad viņa bija vecmāmiņas bērēs un kad viņai bija melna tafta kleita.

Tas viņai likās ļoti savādi; bet es gan zinu, kādēļ es viņu tik labi atceros; es toreiz ar roku pieskāros viņas kleitai, un tad kleitas drēbe tā savādi iečirkstējās, kā čiepst maziņš putniņš, un tas man tik ļoti patika.

Doktora Hedberga kundzei ir dēls un meita. Dēlu sauc Ādolfs, un viņš arī students, un meitai vārdā Kora, un, man liekas, viņa pasniedz mūzikas stundas. Abi jau gluži pieauguši (arī te, Upsalā, nav neviena četrpadsmitgadīga bērna), un abi stipri tuvredzīgi. Viņu degunkniebji tā dīvaini iekniebušies ādā virs deguna kaula, un man aizvien tajos jāskatās. Šķiet, ka viņi abi tādēļ izskatās daudz pārāki un stingrāki par citiem, un man no viņiem bail.

Doktora Hedberga kundzei diezgan liela ēdamistaba (tomēr tik liela gan tā nav kā tēvoča Oriela), un galds te stāv pašā vidū, bet gar malām novietoti vairāki mazi galdiņi un krēsli. Tie gan izskatās mazliet tādi kā nolietoti un diezgan nabadzīgi; bet tas droši vien tādēļ, ka te tik daudzi studenti nāk ēst pusdienas. Viņai ir arī viesistaba, pavisam maza, toties ļoti skaisti iekārtota. Man gan liekas, ka šai istabā vēl neviens students nav paspējis iebāzt degunu.

Vispirms mēs dzērām kafiju, tad vēl brītiņu palikām sēžot un gudri sarunājāmies, kā V. jaunkundze no Vesterosas būtu teikusi.

Protams, tas jau bija ļoti dumji no manis, bet es te, pie doktora Hedberga kundzes, jutos ļoti nelaimīga. Ak, mājās Morbakā mēs aizvien tik daudz dzirdējām stāstām par Upsalu, un tad vienmēr izklausījās tā, it kā Upsala būtu visskaistākā, vislabākā un visbrīnišķīgākā vieta visā pasaulē. Bet tagad te man viss izlikās tik šaurs un mazs, un doktora Hedberga kundze brīžiem smagi nopūtās, runājot par to, cik labi viņiem reiz klājies Sunnē. Tas bija tik sāpīgi. Man liekas, viņai nemaz nepatīk, ka viņai jābaro studenti un jādod tiem mājas vieta, un, liekas, viņas bērniem klājas tāpat, lai gan viņi par to nemaz nesūdzas. Viņi izskatījās tā, it kā tas būtu zem viņu cieņas domāt par kaut ko tik parastu un ikdienišķu, kā par studentiem.

Laimīgā kārtā šīs sarunas neieilga, jo Dāniels piecēlās un sacīja, ka tagad esot laiks saģērbties koncertam.

Studentu koncerts bija brīnum jauks. Tas bija visskaistākais, ko es jebkad esmu dzirdējusi. Ne operā, ne katoļu baznīcā neskanēja tik skaisti. Gājiens turp bija sevišķi svinīgs.

Pirmāk, kad es atrados mazajā istabā pie doktora Hedberga kundzes, man bija tā, it kā es nemaz nebūtu Upsalā, šai studentu pilsētā. Bet, kad mēs abi ar Dānielu gājām augšup pa Kārļa kalnu un kad es redzēju neskaitāmās baltās studentu cepurītes un turklāt vēl veselu baru ļaužu visapkārt, tad mani pārņēma pavisam citas izjūtas.

Es te redzēju daudz jaunu skaistu meiteņu, kas droši vien bija ieradušās Upsalā uz pavasara svētkiem; viņas pavadīja studenti, kas izskatījās tik svētlaimīgi, ka viņi bija kopā ar jaunām dāmām. Nāca arī vecāki kungi, un Dāniels teica, ka tie esot universitātes profesori. Tie izskatījās tik gudri un jocīgi, it kā tie būtu no pavisam citas sugas cilvēkiem, nekā es līdz šim biju redzējusi. Un tad nāca vairākas resnas jautras sievas, un to priekšā studenti noņēma cepures, jo tās esot studentu „maizes mātes" (tā studenti dēvējot tās saimnieces, pie kurām viņi ēdot pusdienas). Kāds students pienāca Dānielam klāt un izskatījās ļoti noskumis, jo viņa māte līdz ar četrām māsām un sešām māsīcām esot ieradusies Upsalā, un nu viņam aptrūkstot ieejas kartes visam šim baram.

Kāds cits students nāca augšā pa pakalnu kopā ar kādu resnu kundzi. Dāniels aizrādīja, ka tā arī esot kāda studentu „maizes māte"; no rīta līdz vakaram" viņa sēžot Stokholmā aiz savas mazās letes un pārdodot olas un saknes, lai viņas dēls varot te, Upsalā, studēt. Un tikai vienu vienīgu dienu gadā viņa atļaujoties sev brīvību — tad, kad notiekot studentu pavasara svētki. Tad viņa atbraucot šurp un esot neizsakāmi laimīga kopā ar savu dēlu.

Te lielajā burzmā pēkšņi atskanēja kāda balss: — Paklau, Selma, vai tad tu esi te, Upsalā? Un tas bija Ādolfs Norēns, kas lieliem soļiem steidzās augšā pakalnā, lai mūs panāktu. Viņš aplika man roku apkārt un gandrīz būtu vai apkampis, jo Norēni jau aizvien ir ļoti sirsnīgi. Pēc Ādolfa Norēna ieradās Ēriks Henriks Linds no Fīlipstades, kas savā laikā bija Kārļa Augusta Valrota mājskolotājs Gordšes muižā un tagad dzīvo te kopā ar Ādolfu Norēnu. Viņš esot ļoti gudrs un ļoti taupīgs, un kārtīgs. Turpat pie ieejas es sastapos ar Andersu Lāgerlēvu, tēva brālēna doktora Magnusa Lāgerlēva dēlu Kristiānenhamnā. Ar Andersu Lāgerlēvu mēs esam sevišķi labi draugi, jo viņš aizvien ierodas pie mums Morbakā septiņpadsmitajā augustā; šī sastapšanās ar viņu man sagādāja ļoti lielu prieku. Beidzot mums piesteidzās arī brālēns Teodors Hammargrēns. Viņam vajadzēja dziedāt koncertā, jo viņam ir brīnumskaista balss, bet tagad jau bija gandrīz par vēlu, un tā viņam nemaz vairāk nebija laika uzkavēties, viņš tikai pamāja mums un aizsteidzās.

Viss te bija tik jauki un interesanti. Arī laiks pieturējās brīnumjauks. Viss bija gluži tā, kā te, Upsalā, vajadzēja būt.

Taisni tad, kad mums vajadzēja doties iekšā, es ieraudzīju Idu fon K. jaunkundzi. Šoreiz nebija ne mazāko šaubu, tā tiešām bija viņa. Viņa bija kopā ar kādu vecu, zemu un ļoti resnu kungu un lielu skaistu, staltu dāmu. Tie droši vien bija viņas vecāki.

Viņas līgavainis gan nebija redzams; taču man kļuva līksmi ap sirdi, jo tagad jau es varēju būt pārliecināta, ka viņam nekas ļauns nebija noticis.

Man ļoti gribētos, ja es spētu to vārdos izteikt, cik skaisti tas bija, kad studenti dziedāja. Bet kā gan lai to pasaka? Ja varētu iedomāties lielu mežu, kur visas koku lapas būtu no smalka tērauda un ka šīs mazās skanīgās lapas karātos pie gariem, viegli iešūpojamiem kātiem — un tad pēkšņi drāžas viesulis un te atkal lēna vēsmiņa, un visas šīs skanīgās lapas dziedātu un skanētu. Ak, nezin, vai tās tā skanētu, kā skanēja studentu balsis!

Vai arī, ja varētu iedomāties, ka pie debesīm parādās kāds liels mākonis, bet tas vis nav pildīts ar lietu, bet gan ar skaņām, kas plūst lejup, tā, ka reizē dzird it kā pērkona rūkoņu un redz sauli spīdam.

Nē, nē, es nemaz nespēju to aprakstīt, kā ir ap sirdi, kad dzirdu studentu korus dziedam. Tad man vēl jāpagaida, kamēr kļūstu veca.

Kad mēs atkal pārnācām mājās pie doktora Hedberga kundzes, bija jau pusdienas laiks. Visi studenti, kas te dzīvoja, bija salasījušies ēdamistabā, un mani iepazīstināja ar tiem, bet es vairs nezinu, kā viņus visus sauca, jo man tik grūti paturēt galvā uzvārdus. Es sēdēju pie tā paša galda, pie kura sēdēja doktora Hedberga kundze, un tur vēl bija Dāniels un Kora Hedberga, un brālēns Teodors Hammargrēns, jo arī viņš ir pansijā pie Hedberga kundzes.

Pa visu ēšanas laiku te nerunāja ne par ko citu, kā vienīgi par to, kā vakarā izdosies studentu svētki. Laiks bija mainījies un tagad bija apmācies un vējains, un lielākais vairums domāja, ka vakarā būšot lietus. Bet, ja lietus sāktu līt, tad, protams, masku gājiens nevarētu notikt; tāpat nevarētu notikt svinības botāniskajā dārzā, kur docents Montans bija apsolījis runāt par pavasari, un kur bija nolemts dziedāt tautas dziesmas un dzert punšu.

Kad mēs bijām beiguši ēst, laiks vēl aizvien bija tāds šaubīgs. Daži studenti apgalvoja, ka svētki notikšot, kaut arī lietus lītu, bet citi atkal domāja, ka tas nu gan nebūšot iespējams. Kas tad būšot par prieku piedalīties masku gājienā, lietum līstot?

Beidzot lielākais vairums no Hedberga kundzes pansionāriem nolēma iet apskatīties un uzzināt, kas galu galā nolemts, un viņi teicās tad pārnākt atpakaļ un mums visu sīki izstāstīt. Un tik daudz tiesa, ka viņi visi aizgāja, bet itin neviens no viņiem vairs nepārnāca atpakaļ, un mēs pārējie tā sēdējām — doktora Hedberga kundze, Ādolfs, un Kora un es ar Dānielu — un gaidījām, gaidījām.

Tas, protams, bija drusku garlaicīgi, un kad beidzot neviens nepārnāca mājās, Dāniels sacīja, tagad viņš iešot un ievākšot ziņas; viņš būšot atpakaļ tik ātri, cik vien iespējams.

Bet cik savādi, arī Dāniels vairs nepārnāca. Viņš izgāja pulksten piecos, ap šo laiku gājienam jau vajadzēja sākties, ja tiešām masku gājiens notiktu. Beidzot arī Kora un Ādolfs Hedbergi sacījās iziet laukā paskatīties un visu uzzināt. Un viņi apsolīja, protams, apsolījās pēc dažām minūtēm būt atkal atpakaļ.

Viņi izskatījās tik ļoti nosvērti un uzticami, ka nevienam nevarēja ienākt prātā, ka viņi izturēsies gluži tāpat kā visi pārējie. Bet tā tas tomēr notika. Laiks gāja un gāja, bet viņi nenāca vis atpakaļ.

Doktora Hedberga kundze patiešām bija ļoti laipna un sirsnīga pret mani. Viņa itin labi saprata, ka man lielas bailes, ka es varētu šos studentu pavasara svētkus nokavēt (jo, taisnību sakot, es taču tikai šo svētku dēļ biju ieradusies te, Upsalā), un, kad pulkstenis nosita jau pieci, viņa mani mierināja un teica, ka esot vēl laika diezgan, jo te, Upsalā, viss sākoties kādu ceturtdaļstundu vēlāk pēc noteiktā laika.

Un, turklāt, viņa vēl piebilda, viņa domājot, ka pavasara svētki nemaz, nenotikšot, jo citādi jau droši vien daži no studentiem būtu griezušies atpakaļ.

Bet kad jau bija piecas minūtes pāri pieciem un vēl itin neviens nenāca, viņa teica, ka būšot gan labāk, ja viņa pati kopā ar mani izejot laukā apskatīties, kas tur notiekot. Un tā mēs arī darījām. Hedberga kundze devās uz Fīrisa upes pusi, un, kad pienācām pie Islandes tilta, mēs tiešām ieraudzījām skrienam dažus pārģērbtus studentus. Viens bija sarkanā triko tērpā, otrs zilā, un viņi abi skriedami taisīja jo augstus lēcienus un palēcienus. Tas izskatījās tik jocīgi, un es sacīju Hedberga kundzei, ja šie abi domā pievienoties masku gājienam, tad vislabāk, ja mēs viņiem sekojam tai pašā virzienā.

Bet Hedberga kundze negribēja tā darīt. Viņai likās, ka nav vērts šiem abiem nerriem dzīties pakaļ. Viņa bija pārliecināta, ja jau masku gājiens vispār notikšot, tad jau tas nākšot pāri tiltam.

Bet tiešām dīvaini, kurp vien mēs gājām, nekur neredzēja neviena cilvēka. Mēs ļoti brīnījāmies, ka ielas tik ļoti tukšas, un neparko nevarējām izprast, kāpēc tas tā.

Mēs pārgājām pāri Islandes tiltam un tad devāmies pa Rietumu Ogātanu līdz lielajam Flustreta restorānam. Bet arī tur mēs neredzējām neviena cilvēka, pie kura varētu apvaicāties par masku gājienu un pavasara svētkiem.

Pēkšņi mēs izdzirdām skaļus kliedzienus un saucienus. Mēs raudzījāmies turp un tad tiešām pamanījām tur, tālu lejā, lielu ļaužu drūzmu.

Hedberga kundzei likās, ka tur varbūt būs izcēlusies plūkšanās. Viņa neparko negribēja iet tai virzienā, bet devās tālāk uz Flustreta pusi.

Kad nonācām pie paša restorāna, redzējām, ka lielajā dārzā gan stāv galdi un krēsli, taču apmeklētāja te neredzēja neviena.

Tad mēs viena otrai sacījām, ka droši vien pavasara svētki atlikti, un visi cilvēki acīmredzot palikuši mājās.

Mēs gan vēl krietnu laiciņu staigājām pa to pašu ielu uz priekšu un atpakaļ, jo te taču masku gājienam vajadzēja nākt garām, ja tas vispār būtu noticis. Bet, kad mēs kādu pusstundu tā bijām nostaigājušas, sāka līt lietus.

Tad mēs devāmies mājās, ciešā pārliecībā, ka masku gājiens lietainā laika dēļ atlikts.

Bet, kad mēs pārnācām mājās, arī tur nebija neviena paša cilvēka. Pat kalpone bija aizgājusi, un tā nu pašai Hedberga kundzei vajadzēja doties virtuvē un sagatavot vakariņas.

Es nostājos brītiņu pie loga un raudzījos laukā lietū. Bet tā kā man nebija neviena, ar ko varētu pārmainīt kādu vārdu, man ienāca prātā, ka tikpat labi es taču varu paņemt savu dienasgrāmatu un ierakstīt to, kas šai dienā noticis. Un tā nu es vairākas stundas no vietas sēdēju atzveltņa stūrī un rakstīju.

Tai pašā dienā, pulksten desmitos vakarā.

(Doktora Hedberga kundze mani noguldīja viesistabā uz dīvāna. Man te ir ērti, bet es nevaru aizmigt, jo esmu ļoti sašutusi par Dānielu. Tad jau labāk, ka vēl drusku parakstu dienasgrāmatā, lai varu nomierināties un sākt atkal domāt citas domas.)

Kad pulkstenis jau bija dažas minūtes pāri desmitiem, pie durvīm beidzot atskanēja zvans.

Tie bija Kora ar Ādolfu, kas atgriezās mājās, un viņi nevarēja vien nobrīnīties, ka atrada Hedberga kundzi un mani jau mājās. Viņi bija cieši pārliecināti, ka mēs kopā ar Dānielu atrodamies vēl studentu svētkos.

Jā, tad sekoja gara izskaidrošanās un lielas nožēlas, jo mēs nebijām redzējušas ne masku gājienu, ne pašus pavasara svētkus.

Hedberga kundze nu, protams, jautāja, kādēļ tad viņi neesot pārnākuši mājās mums pasacīt, bet viņi teica, ka pie visa tā esot vainīgs Dāniels. Tikko viņi izgājuši laukā uz ielas, viņi sastapuši vairākus pārģērbtus studentus un tūlīt sapratuši, ka masku gājiens notiks gan. Viņi gribējuši griezties atpakaļ un mums to pateikt, bet tad satikuši Dānielu, un tas viņiem sacījis, ka patlaban steidzoties atpakaļ pie Hedberga kundzes, lai viņu un mani aicinātu uz pavasara svētkiem.

Tad nu viņi abi turpinājuši skatīties masku gājienā un vēlāk devušies uz Botānisko dārzu, kur piedalījušies pavasara svētkos. Docents Montans turējis brīnumskaistu runu par pavasari dabā un cilvēku sirdīs.

Hedberga kundze tad ievaicājās, vai tad lietus neesot stipri lijis?

Ak, ar to lietu nebijis nemaz tik bīstami. Viņiem gan vajadzējis stāvēt zem atvērtiem lietussargiem, bet, raugoties svētkos, viņiem tas pavisam izgājis no prāta. Arhibīskaps Sundbergs noturējis vareni spēcīgu runu, un dziesmas skanējušas dievišķīgi. Viņi dziedājuši arī: „Ak, cik jauki smaida maija saule!", un tad pavisam aizmirsuši lietu un auksto laiku.

Abi, kā Ādolfs, tā arī Kora, bija kļuvuši pavisam jautri, un viņi tagad nemaz vairs neizskatījās tik stīvi un nerunīgi kā iepriekš.

Tā nu es zinu, ka pavasara svētki tomēr notikuši. Bet kādēļ gan Dāniels neatnāca man pakaļ, to gan es nevaru saprast. Viņš nepārnāca arī vakariņās.

Man gan liekas, ka man dibināts iemesls uz viņu dusmoties.

Sestdien, desmitajā maijā, pulksten desmitos vakarā.

Uz Hedbergakundzes dīvāna, gluži tāpat kā vakar

(Teodors Hammargrēns sacīja, esot iespējams, ka mani šovakar nākšot te pagodināt ar nakts serenādi. Tagad man bail, ka es varbūt neatmostos, un tā nu es atkal rakstu dienasgrāmatā, lai priekšlaikus neiemigtu. Tas būtu pārāk nepatīkami, ja man klātos tāpat kā tai meitenei studentu dziesmā: „Lai šo meiču modinātu, baznīcas zvani vajadzīgi!")

Kad Dāniels ar pārējiem pansionāriem ieradās brokastīs, protams, tūlīt atkal sākās runas par pavasara svētkiem. Man likās, man tiešām dibināts iemesls dusmoties uz Dānielu, un tādēļ vaicāju, kādēļ viņš nav ieradies mums abām ar Hedberga kundzi pakaļ, kā bija solījies. Bet te es pati saņēmu rājienu. Izrādās, ka viņš ieradies tūlīt pēc pieciem mums pakaļ, bet tad mēs jau bijušas projām. Tātad tā bijusi mūsu un nevis Dāniela vaina. Tā kā mēs nebijām mājās viņu gaidījušas, tad viņš domājis, ka mēs jau devušās pašas uz savu roku uz pavasara svētkiem, un tad arī viņš žigli steidzies turp.

—Bet mēs taču nemaz nezinājām, vai svētki notiks, — es sacīju. — Mēs visu laiku domājām, ka pavasara svētki atcelti, jo lija lietus.

—Vai tad jūs masku gājienu nemaz neredzējāt? — jautāja Dāniels.

—Itin nekā mēs neredzējām! — es atteicu.

—Bet jums taču vajadzēja redzēt vismaz visas tās maskas, kas ielās steidzās, lai pievienotos gājienam?

—Es redzēju tikai divus pārģērbtus studentus, un visā ielā nebija nevienas dvēseles, kurai varētu ko pajautāt, — es atteicu:

—Kurp tad jūs gājāt? — Dāniels vaicāja.

—Mēs devāmies uz Ogātanu.

—Ak, tu mīļais Dievs! — nopūtās Dāniels. Viņš droši vien nodomāja, ka mēs abas ar doktora Hedberga kundzi esam neaprakstāmi dumjas. — Ak tā, tad jūs esat gājušas pa Upes ielu? Bet vai tad jums nemaz neienāca prātā, ja tur visur tik tukšs, ka tad visi cilvēki būs aizgājuši noskatīties masku gājienā?

—Mēs domājām, ka masku gājienam jānāk pa to ceļu, — es atteicu.

—Bet vai tad jūs nezinājāt, ka svētkiem jānotiek Botāniskajā dārzā? Un turp jau nemaz nevar nokļūt, ja iet pa Upes ielu! Bet tad jums vismaz gājiena sākumu vajadzēja redzēt.

—Jā, mēs tālumā redzējām kādu ļaužu drūzmu, bet mēs domājām, ka tur notiek plūkšanās, — es sacīju.

—Ak, tu mīļais Dievs! — Dāniels vēlreiz nopūtās.

Varēja skaidri redzēt, ka viņš pavisam sašutis. Savu viņš bija izdarījis, un tā jau bija tikai mana pašas vaina, ka biju tik nepacietīga un nebiju viņu gaidījusi.

Tas patiesi savādi, vienmēr, kad esmu kopā ar Dānielu, es izturos tā, kā neklājas. Ak, kaut jel es arī varētu būt tik mierīga un pašpārliecināta kā viņš!

Bet tagad es vairs negribu žēloties par šiem nelaimīgajiem pavasara svētkiem, jo šodien visu dienu esmu ļoti apmierināta; esmu ļoti daudz redzējusi un daudz mācījusies, un esmu laimīga, ka vispār drīkstēju atbraukt šurp, Upsalā; nemaz neprotu to visu aprakstīt.

Brokastis gan nebija diezin cik omulīgas, jo visi studenti man vaicāja, kā man patikuši pavasara svētki, un, kad uzzināja, ka es nemaz neesmu tos redzējusi, tad nevarēja vien beigt mani nožēlot.

Viņi gan visi atzinās, ka solījušies atnākt atpakaļ un pateikt, vai svētki notiks Botāniskajā dārzā, bet to viņi bija nokavējuši. Bet viņi bija sastapuši Dānielu ielā, kad gājiens devies garām, un kā lai viņi būtu iedomājušies, ka man neviens nav par to paziņojis?

Likās, ka viņi visi jūtas pa daļai vainīgi un nokaunējušies, jo vairāki no viņiem ievaicājās, ko es šodien esmu nolēmusi darīt. Un tad mans brālēns Teodors Hammargrēns sacīja, ka viņš parūpēšoties par to, lai mani pagodinātu ar nakts serenādi. Man liekas, viņi domā, ka tas man būs tāds mazs mierinājums.

Un izskatījās tiešām tā, it kā arī Dānielam būtu mazliet žēl notikušā, jo viņš aicināja mani nākt apskatīt Doma baznīcu. Un varbūt arī Ādolfam un Korai ienāca prātā, ka viņi mazliet mani pametuši novārtā, jo arī viņi teicās nākt līdzi uz Doma baznīcu un visu laiku izturējās pret mani ļoti laipni.

Ielā mēs satikām Andersu Lāgerlēvu no Kristīnehamnas, un, kad viņš izdzirda, kurp mēs gribam doties, arī viņš mums pievienojās. Un tas bija patiesi ļoti labi, ka viņš nāca līdzi, jo viņš visu zina, viņam ir briesmīgi laba atmiņa. Viņš tāpat kā Dāniels grib kļūt ārsts, bet pārējie studenti saka, viņam nekad nebūšot laika izturēt doktora eksāmenu, jo viņam vajadzēšot vispirms no sākuma līdz beigām izstudēt ikvienu grāmatu, kas atrodas Carolina Rediviva grāmatu krātuvē.

Upsalas Doma baznīca tiešām lieliska. Tā ir tik brīnišķīga, ka es gandrīz nemaz neuzdrošinos par to rakstīt, jo tas izklausītos pārāk bērnišķīgi.

Šī Upsalas Doma baznīca ir daudz lielāka par Stokholmas baznīcām, un tā ir arī pavisam citādi celta. Kad ieiet baznīcā iekšā, tad gribot negribot jāapstājas un dziļi, dziļi jāatvelk elpa. Vismaz man tā bija.

Anderss Lāgerlēvs saka (un to viņš droši vien būs kaut kur izlasījis), ka, ieejot šai Domā, tūlīt izjūtot, ka tie cilvēki, kas divpadsmitajā gadu simtenī cēluši šo dievnamu, nemaz nedomājuši par to, cik daudz tas izmaksās, viņi tikai domājuši par to, kā uzcelt namu, kas būtu cienīgs Dieva mājoklis. Un, kad Anderss tā teica, man tiešām bija tā ap sirdi, it kā es sajustu Dievu. Viņš lidinājās augšā zem augstajām velvēm, noraudzīdamies lejā uz mums, kaut gan mēs viņu neredzējām.

Es vēl nekad neesmu bijusi kādā baznīcā, kur Dieva tuvumu sajūt tik skaidri kā te; bet tā arī ir pirmā katedrāle, kuru redzēju. (Katedrāle ir ļoti skaists vārds.)

Bija sestdienas priekšpusdiena, un Doma baznīcā dievkalpojums nenotika. Bez mums pieciem un baznīcas sarga, kas mūs vadāja apkārt, dievnams bija gluži tukšs, bet tomēr viss te šķita tik svinīgs. Man gribētos tur mierīgi apstāties un izjust Dieva visvarenību.

Anderss stāstīja, kā senāk bijis, kad cēluši kādu baznīcu. Lieli strādnieku pulki skaldījuši akmeņus un mūrējuši gadiem ilgi, varbūt divdesmit, jā, varbūt pat piecdesmit vai simts gadu ilgi, līdz dievnams bijis gatavs. Un viņš piebilda, ka tagad vispār vairs nevarot uzcelt nevienu skaistu baznīcu, jo cilvēkiem esot tā jāsteidzas un viņi vairs nestrādājot ar tik lielu mīlestību kā senāk.

Tur nu gan Andersam taisnība, un klusībā es nodomāju, ka tie cilvēki gan laikam bijuši laimīgi, kas visu mūžu drīkstējuši veltīt šādas katedrāles būvei. Man šķiet, tas man vēl vairāk patiktu, nekā romānus rakstīt.

Un cik gan tas savādi, es visu laiku biju baidījusies no Dieva soda tādēļ, ka Lieldienās man nebija drosmes apliecināt savu ticību. Kā kad Dievs būtu tik mazisks! Nē, šīs bailes no Dieva dusmām tūlīt izgaisa, tikko es ienācu šajā katedrālē. Tikai tad sapratu, cik bijis bērnišķīgs un vientiesīgs viss, ko līdz šim biju domājusi par Dievu.

Bet, protams, es nevarēju tā ilgi palikt un stāvēt vienā vietā, jo baznīcas sargs ļoti steidzās izrādīt visu, kas še, katedrālē, bija ievērības cienīgs.

Mēs izgājām cauri visai baznīcai un apskatījām skaisto kanceli un lielisko altāri, un visu pārējo, kas vien te bija ko redzēt. Mēs apskatījām arī Ērika Svētā relikvijas un Gustava Vasas lielo kapa pieminekli, zem kura viņš guļ starp abām savām dzīvesbiedrenēm. Un mēs redzējām korus un kapu vietas, kur atdusas Stūres, Banera, Uksenšerna un Geera ģimenes locekļi.

Doma baznīcas sargs bija ļoti pakalpīgs, un viņš arī pastāstīja mums it visu, kas vien bija ievērības cienīgs, bet, ko viņš nezināja, to atkal zināja Anderss Lāgerlēvs.

Šeit atdusas Jēkabs Ulfsons, kas dibinājis Upsalas universitāti, un te dus arī svētās Birgitas vecāki, un tāpat arī Hornes un Bielkes ģimenes locekļi, un lielais Linnejs, un Juhans III, un Katerīna Jagellonica.

Vēl nekad man Zviedrija nebija bijusi tik mīļa kā šeit, šai skaistajā Doma katedrālē.

Es neprotu aprakstīt, kā tas īsti bija, bet mani tik dziļi saviļņoja tas viss, ko dzirdēju stāstām par cilvēkiem, kas savā laikā bijuši tik lieli un ievērojami un kas veikuši tik lielus darbus.

Bija tik skaisti apzināties, ka viņi drīkst atdusēties šeit, šai Dieva templī. Tā ir viņu alga par to, ka viņi kalpojuši Viņam un savai tēvijai.

Doma baznīcas apskate mani tik ļoti stiprināja un uzmundrināja, man likās, ka esmu kļuvusi pavisam cits cilvēks. No visas sirds man gribējās kalpot Dievam un Zviedrijai, kā to bija darījuši tie lielie vīri un varoņi, kas atdusējās šai baznīcā.

(Tagad es vairs nevaru rakstīt, jo Hedberga kundze patlaban atvēra durvis un sacīja, viņa jau dzirdot, ka leja, ielā, salasoties dziedātāji.)

Svētdienas rītā.

Vilcienā starp Upsalu un Stokholmu

Jā,tagad man gribētos uzskaitīt visu to, ko vakar pēcpusdienā redzēju, bet tas nebūs viegli, jo es taču redzēju visu pilsētu.

Kad vakar pie doktora Hedberga kundzes bijām paēduši pusdienas, Dāniels mani uzaicināja vēlreiz iet kopā ar viņu apskatīt pilsētu, jo esot vēl daudz tāda, ko es nemaz neesot redzējusi, un laika man vairs neesot daudz, jo otrā rītā agri man jau vajadzēja izbraukt atpakaļ uz Stokholmu.

Tā mēs arī darījām un nemaz nebijām ilgi ceļā, kad sastapām Ādolfu Norēnu un Ēriku Henriku Lindu, kas mums tūlīt piebiedrojās. Un, kad Ādolfs izdzirda, ka mēs gribam apskatīt pilsētu, viņš it dedzīgi sacīja, ja viņu ņemšot līdzi šai pilsētas apskatē, tad viņš arī par to parūpēšoties, lai es it visu labi varu redzēt.

Un tad Ādolfs mani pamācīja, aizrādīdams, ka šeit, Upsalā, nedrīkstot aizmirst skaitli četri. Te esot pavisam četras lepnas pilsētas daļas: Kungsengena, Svartbekena, Fjerdingena un Luthāgena.

Arī četras ievērojamas celtnes esot Upsalā: Doma baznīca, pils, Gustaviānums un Carolina Rediviva līdz ar bibliotēku. Tāpat četras mazākas ēkas esot visai ievērojamas, tās man arī esot jāiegaumē: arhibīskapa nams, dzejnieka Gejera māja, Vermlandes tautas nams un zemnieku baznīca.

Mēs visi sirsnīgi smējāmies par Ādolfa paskaidrojumiem, bet viņš vis neļāvās sabiedēties, viņš veda mūs un visu izrādīja, un beidzot tiešām iznāca, ka viņam taisnība. Un tiešām apbrīnojami, cik pēc viņa metodes visu labi var iegaumēt.

Upsalā taču daudz ielu, tak patiesībā ir tikai četras, kuras vajag iegaumēt, ja esi ieradies pilsētā tikai uz neilgu laiku. Tās ir Vaksāles iela, Karalienes iela un austrumu un rietumu Ogātana.

Fīrisa upei pāri ved četri tilti, arī tos man vajadzēja paturēt prātā: Doma tilts, Jaunais tilts, Islandes tilts un Dzelzs tilts.

Tad vēl pilsētai ir četri lieli laukumi: Lielais Tirgus, Vecais Tirgus, Koka tirgus un Svētā Ērika tirgus. Tāpat četri parki un apstādījumu rajoni: Odina parks, Kārļa parks, Botāniskais dārzs un Kapsēta. Tāpat četri lieli restorāni: Gilleta, Jestis, Flustreta un Rulana restorāns, un tad vēl daudz, daudz mazu restorānu.

Pilsētā ir arī četras ievērojamas vietas un lietas: Karalienes Kristīnas pulkstenis, Stūrescietums, Svētā Ērika avots un Botāniskā dārza apcirptās priedes.

Protams, bez visa tā Upsalā ir arī daudz cita. Tur atrodas gan klausītavas un institūti, gan slimnīcas un muzeji. Ādolfs visu sadalīja tā, ka katrā nozarē viss bija pa četri, tak es vairs nevaru visu to uzskaitīt, jo man gribētos vēl pastāstīt kaut ko ļoti svarīgu, pirms sasniedzu Stokholmu.

Man vēl kas jāpiemin: Ādolfs man teica, ka Upsalā atrodoties kaut kas tāds, ar kuru itin neko citu nevarot salīdzināt. Tas ir tā saucamais Sudraba Kodekss — Codex argentum, bīskapa Vulfilas bībele, kas rakstīta zelta un sidraba burtiem uz purpura pergamenta un kuru glabā Universitātes bibliotēkā Carolina Rediviva. Ādolfam vis nepietika ar to vien, ka viņš man visu tik sīki izstāstīja, nē, man vajadzēja doties viņam līdzi bibliotēkā iekšā un apskatīt šo Bībeli. Ādolfs droši vien dienās būs lielisks skolotājs, tur es varu savu galvu likt ķīlā.

Un beidzot Dāniels mūs uzaicināja dzert kafiju un ēst kūkas lielajā Flustreta restorānā. Bija brīnumjauks laiks, un mēs varējām sēdēt dārzā, un es nemaz nevaru izstāstīt, cik skaisti tas bija, ka beidzot varēju drusku atpūsties. Kad priekšpusdienā māca Anderss Lāgerlēvs, bet pēcpusdienā Ādolfs Norēns, tad vēlāk to var sajust tikpat labi galvā kā kājās.

Biju priecīga, ka Dāniels un Ādolfs un Ēriks Henriks Linds arī bija visai apmierināti ar to, ka tagad kādu laiciņu var mierīgi pasēdēt uz vietas. Bija patiesi interesanti viņos klausīties, jo, kamēr mēs bijām apskatījuši visu pilsētu, viņiem bija ienākuši prātā visdažādākie Upsalas nostāsti, gan par aizmāršīgiem profesoriem un citiem slaveniem mācītiem vīriem, gan līksmi un bezbēdīgi studentu joki, un tos visus viņi nu ņēmās man pastāstīt.

Jā, pie mūsu galda klājās tik jautri, ka citi apmeklētāji jau sāka kļūt uzmanīgi, un drīz atnāca vēl daži studenti, kas pazina Dānielu un Ādolfu, un tie nu arī apsēdās turpat pie mums. Dāniels izmaksāja visiem punšu un sodas ūdeni, un mēs visi daudz smējāmies un pļāpājām. Es dzirdēju tik daudz par eksāmenu termiņiem un par caurkrišanu, un taisnīgiem un netaisnīgiem novērtējumiem, un par daiļām Upsalas meitenēm, un ballēm studentu savienībās, ka beidzot man sāka likties, ka es pati abām kājām stāvu pašā Upsalas studentu dzīvē iekšā.

Kā jau minēju, mēs sēdējām dārzā, un te pēkšņi pie kāda kaimiņu galda es pamanīju Idu von K. jaunkundzi ar kādu resnu kungu un lielo stalto dāmu, kuru biju noturējusi par viņas vecākiem. Tur sēdēja arī kāds students pie tā paša galda, bet tas bija pavērsis pret mani muguru, un es lāgā nevarēju saredzēt, vai tas ir viņas līgavainis vai arī kāds cits.

Bet tad viņš pagrieza galvu uz manu pusi, jā — tas tiešām bija mans students! Jā, tas bija viņš, bet es jau arī citādi vairs nevarēju domāt, kopš redzēju, ka K. jaunkundze brauc uz Upsalas pavasara svētkiem. Tādēļ tagad, kad viņu ieraudzīju, es nemaz vairs neapjuku.

Pārējie studenti pie mūsu galda bija uzsākuši jaunu sarunu. Viņi patlaban apsprieda Doma baznīcas restaurēšanu, par kuru arhibīskaps jo sevišķi interesējoties. Viņi nu strīdējās par to, kādā stilā — franču vai vācu — būtu uzsākama Doma restaurācija. Šī dzīvā domu apmaiņa bija man jo sevišķi izdevīga, jo tagad nevienam neuzkrita tas, ka es tik bieži raudzījos pāri uz kaimiņu galdu.

Bet pie šī galda gāja acīmredzot tikpat garlaicīgi, cik pie mūsējā dzīvi un jautri. Viņi visi sēdēja un garlaikojās, pa reizei pieskardamies kafijas tasēm. Sarunas viņiem nepavisam neveicās. Arī kūkas un punšu neredzēja uz viņu galda, vienīgi tikai kafijas tases.

Mans students sēdēja, stipri uz priekšu saliecies, viņa seja gandrīz vai skāra galda malu. Man likās, ka viņš būtu nevesels, jo viņš jau nemaz nespēja taisni nosēdēt savā krēslā.

Ēriks Henriks Linds vairāk klusēja un ļāva pārējiem runāt. Arī tagad bija tāpat, tikai es manīju, ka viņš visu labi redz un novēro un ka viņa skatiens vairākiem lāgiem pārslīd pāri arī tiem klusajiem kafijas dzērājiem pie blakusgalda. Un pēkšņi viņš pieliecās Dānielam un klusā balsī ierunājās, lai netraucētu sarunas par Doma baznīcu:

— Šķiet, ka no samierināšanās tur gan nekas neiznāks, — un viņš uzmanīgi norādīja uz kaimiņu galdu.

— Samierināšanās? — Dāniels tikpat klusi atjautāja. — Ko tu ar to gribi sacīt?

—Vai tad tu nedzirdēji, ka viņa vecāki ieradušies no Kristiānijas, lai visu šo lietu nokārtotu, un ka tie abi pierunājuši viņa līgavu ierasties šeit pavasara svētkos?

—Sveiks, Ērik Henrik! — uzsauca šai brīdī kāds students galda viņgalā, tā, ka Linda sarunas pavediens pārtrūka. Un tas bija patiešām labi, jo es jau sajutu, ka mani vaigi pietvīkst. Cik savādi tas bija! Vispirms tas, ka atsaukta Idas von K. jaunkundzes saderināšanās, un, otrkārt, ka vecais pāris pie kaimiņu galda esot mana studenta vecāki! Savā lielajā apjukumā es gandrīz vai būtu Lindam pateikusi, ka tas viss droši vien būs pārpratums, ja tagad nerastos brīdis mazliet sakopot domas un savaldīties. Es taču biju iedomājusies, ka mana studenta tēvs ir dzimis princis, liels, stalts kungs, gluži kā Kārlis XV vai kā Oskars II. Bet vecais kungs tur pie kaimiņu galda drīzāk gan līdzinājās pārtikas preču tirgotājam Klārabergsgātes un Strandgātes stūrī. Nē, tas nemūžam nebūtu varējis būt princis, tas bija pavisam neiespējami!

Tātad es biju vīlusies un turklāt vēl pamatīgi vīlusies. Man kļuva tik skumji, ka mans students nav nekas cits kā gluži vienkāršs ikdienišķs cilvēks.

Un tomēr viņš man patika vēl aizvien; un man bija prieks par to, ka viņa saderināšanās izputējusi. Ne jau tādēļ, ka es domātu, tagad viņš ieradīsies un iemīlēs mani, nē, bet Ida von K. jaunkundze izskatījās tik nepiemīlīga. Man jau aizvien likās, ka viņa nav pietiekami laba manam studentam.

Ēriks Henriks Linds bija uz brītiņu pievērsies sarunām par Doma pārbūvi, bet tad drīz vien noliecās uz Dāniela pusi.

—Vai tu jau dzirdēji, ka viņš mainījis savas domas un tagad grib kļūt mācītājs? — viņš klusi ierunājās.

—Jā, to gan esmu dzirdējis, — atteica Dāniels. — Tiešām žēl viņa! Teodors Hammargrēns, kas apmeklēja tās pašas lekcijas, apgalvo, ka no viņa iznāktu tiešām slavens jurists. Viņš kļūtu vismaz justīcijas padomnieks.

—Jā, Sveas prezidents un tamlīdzīgi, ja jau tu gribi viņam izvēlēties augstus titulus, — sacīja Linds.

—Jā, būt vienkāršai mācītāja sievai kaut kur laukā pie zemniekiem, kad jau nodomāts dienās kļūt prezidenta vai justīcijas padomnieka kundzei, — piebilda Dāniels. — Tad jau nav nekāds brīnums, ka viņa tam atteikusi.

— Varbūt viņa domājusi, ka, atsaucot saderināšanos, varēs viņu atgriezt no piētistiem, — ierunājās Linds. — Viņa droši vien gribēja viņu iebaidīt.

—Jā, var jau būt, — atteica Dāniels. — Bet tādā veidā viņa tikai visu šo lietu pasliktināja.

—Jā, viņš jau iepriekš saņēma tik smagus triecienus, un tad nu vēl šis arī!

Tai pašā mirklī, kad Linds tā sacīja, visi četri pie kaimiņu galda piecēlās, un, viņiem garām ejot, piecēlās arī daži studenti, kas pazina manu studentu, tie sveicināja viņu un viņa pavadoņus. Mans students, kā arī viņa tuvinieki gan atbildēja sveicienam, bet likās, ka viņi reizē paātrina arī savus soļus. Šķita, it kā viņi pēc iespējas ātrāk vēlētos aiziet projām no visa, kas līksms un jautrs.

No savas vietas es neko daudz nevarēju redzēt, bet pēc tā mazumiņa, ko redzēju, varēja spriest, ka mans students gluži pārvērties. Viņš bija novājējis un tāds kā sabrucis, arī viņa acis bija zaudējušas mirdzumu. Viņam gan vajadzēja būt briesmīgi nelaimīgam.

Un mani viņš, protams, nemaz neredzēja.

Ak, man gan tik labprāt gribētos pieiet viņam klāt (un es to tiešām būtu darījusi, ja vien Idas von K. jaunkundzes tur nebūtu), es būtu viņu apsveikusi un jautājusi, vai vēl atceras mazo vermlandieti, pret kuru viņš Ziemsvētkos tik jauki izturējās vilcienā. Man šķiet, tas viņam sagādātu prieku.

Bet tagad es to nevarēju darīt.

Drīz pēc tam arī mēs devāmies projām, lai vēl laikā varam paspēt vakariņās pie Hedberga kundzes. Man tik briesmīgi gribējās Dānielam vai arī kādam citam te, Upsalā, pavaicāt, kas tā par nelaimi, kas piemeklējusi manu studentu, ka viņš tik ļoti pārmainījies, bet es neuzdrošinājos. Kopš biju viņu atkal redzējusi, man tā bija bail, ka nesāku raudāt, dzirdot pieminam viņa vārdu.

(Ak, es jau diemžēl aizvien tik viegli raudu, it sevišķi, kad lieta grozās ap manu studentu.)

Kaut jel es viņam būtu varējusi pateikt kādu vārdu! Man tagad noteikti liekas, ka viņš atrodas te, vilcienā; un, tikko kāds paver vagona durvis, man šķiet, — tas būs viņš. Bet viņš nenāk.

Kaut jel es vismaz uzzinātu, kā tas viss noticis!

Kādēļ gan pulkveža kundze man stāstīja par kādu studentu, kas zaudējis prātu un tad nošāvies, kādēļ viņa sacīja, ka jauni ļaudis tik viegli sagādā sev nelaimi?

Ko var zināt, varbūt arī viņš toreiz piedalījies šai nelaimīgajā Stokholmas braucienā?

Var jau būt, ka viņš bijis viens no tiem, kas pārgulēja viesnīcas mazajā istabiņā? Varbūt viņš bija viens no tiem, kam ienāca prātā izņemt un apmainīt revolvera lodes?

Varbūt viņš tad vēlāk bija tik izmisis, ka tagad grib kļūt mācītājs, lai var izpirkt savus grēkus?

Bet acīmredzot Ida von K. jaunkundze gan nekā nav gribējusi dzirdēt par viņa nodomu — palikt par mācītāju. Viņa vienkārši atsaukusi savu saderināšanos. Un tas nelaimi padarīja vēl jo lielāku.

Var jau būt, ka tur visam kāds sakars, bet noteikti gan es itin nekā nezinu. Man bail, ka par daudz nenododos iedomām. Tas ar mani tik briesmīgi ātri un viegli notiek. Kad es tagad atceros, cik droša un cieši pārliecināta biju par to, ka mans students ir princis!

Jā, tagad redzu, ka mēs drīz vien būsim Stokholmā, un līdz ar to mans ceļojums uz Upsalu beidzies.

Esmu ļoti pateicīga doktora Hedberga kundzei, ka viņa bija mani aicinājusi paciemoties Upsalā, arī Ādolfam un Korai, jo viņi otrajā dienā tik labi izturējās pret mani; un Teodoram Hammargrēnam, kas man sarīkoja nakts serenādi, un Andersam Lāgerlēvam, kas man izrādīja Upsalas Domu, un Ādolfam Norēnam, kas man izrādīja visu pilsētu, un Dānielam, kas mani aicināja uz studentu koncertu un kam manis dēļ bija tik daudz rūpju.

Vadot mani uz vilcienu, Dāniels teica, ka viņam bijis ļoti patīkami pavadīt šīs pāris dienas Upsalā kopā ar mani.

Es biju ļoti pārsteigta par to un nevarēju izprast, kas Dānielam noticis. Bet dzirdēt šos vārdus man bija ļoti patīkami.

ZIŅAS NO MORBAKAS

Otrdien, 13. maijā,

Tēvoča Oriela viesistabā

Vakar Stokholmā notika karaļa kronēšana; bet lija lietus, un tā mēs no visas lielās godības nekā neredzējām. Bet es tomēr esmu ļoti priecīga par šo kronēšanu, jo tās dēļ krustmāte Lūvisa ieradusies Stokholmā.

Taču krustmātei Lūvisai gan, cik varu noprast, tas nemaz nav licies tik jauki. Kronēšanas svinībās viņa nekā nav redzējusi, un tas viņai sagādājis lielu vilšanos, jo viņa taču bija uzņēmusies visu šo garo ceļu uz Stokholmu tikai tādēļ, ka gribēja redzēt karali. Viņa Karlstadē likusi sev pašūt brīnumskaistu vasaras mēteli un nopirkusi sev baltu ar tillu un rožu pumpuriem izgreznotu cepuri; visai šai greznībai te neviens cilvēks nepiegrieza nekādu vērību, jo visu laiku vajadzēja stāvēt zem atvērta lietussarga.

Bet man viņas ierašanās gan sagādāja laimīgus brīžus. Es par to visu nekā nezināju, līdz svētdienas priekšpusdienā iebraucu no Upsalas Stokholmā. Te mani sagaidīja vēstule no Morbakas, un šai vēstulē māte rakstīja, ka krustmāte Lūvisa nodomājusi braukt uz Stokholmu, lai redzētu karaļa kronēšanas svētkus, un tā nu viņa iebraukšot jau sestdienas vakarā.

Māte rakstīja arī, ka krustmāte Lūvisa apmetīšoties Klārasbergsgātē, kādā Hedai Hedberga kundzei pazīstamā ģimenē, un tas tik jauki, jo šī vieta atrodas tikai nelielu gabaliņu no Klāras Strandgātes Nr. 7.

Biju vēl diezgan nogurusi no sava Upsalas ceļojuma un arī noskumusi, un sākumā neko daudz nepriecājos par krustmātes Lūvisas ierašanos Stokholmā. Man visvairāk patiktu atgulties dīvānā un labi atpūsties pēc visiem ceļa nogurumiem.

Bet tagad man, protams, tūlīt vajadzēja apvilkt mēteli un uzlikt cepuri, un tad doties pie viņas.

Sastapu krustmāti Lūvisu kādā zemā, mazā mājā. Tūlīt no priekšnama te nonācu gaišā, glītā istabā, un tur krustmāte Lūvisa stāvēja spoguļa priekšā, uzlaikodama savu jauno pavasara mēteli un cepuri ar rožu pumpuriem.

Gluži izbrīnījusies es paliku turpat uz sliekšņa stāvam. Vēl nekad man nebija ienācis prātā, ka krustmāte Lūvisa ir tik skaista. Bet kad es viņu tagad ieraudzīju, tad to sapratu. Taču tas vēl nebija nekas, ka viņa izskatījās tik skaista, viņa bija atvedusi man kaut ko mīļu un dārgu.

Varbūt izklausās muļķīgi, ja tā saku, bet man likās, ka viņa man atvedusi visu Morbaku.

Viņai bija tik mīksti vaigi un tik sirsnīgas acis, un tādas mazas apaļas rokas. Nē, ne no kurienes visā pasaulē viņa nevarēja ierasties, kā vienīgi no Morbakas. To tūlīt redzēja, viņa bija atbraukusi no turienes.

Ir tik jauki, ka viņa nekad neļaunojas un ka viņa nekad neraizējas par lielām, nopietnām lietām; viņa aizvien errojas tikai par tīriem sīkumiem. Viņa nekā nezina no visa ļaunā un cietsirdīgā, bīstamā un neglītā, kas slēpjas tik lielā pilsētā kā Stokholma.

Viņa ir īsts Morbakas bērns, jā, nekas cits, kā vecs, mīļš Morbakas bērns.

Un arī es esmu Morbakas bērns, kaut gan ne tuvu neesmu tik labsirdīga kā krustmāte Lūvisa. Un pēc dažām nedēļām es drīkstu braukt atpakaļ mājās!

Tas man liels mierinājums. Maija beigās es drīkstu braukt atpakaļ uz Morbaku. Manas domas visu laiku bija citur, un es gandrīz vai biju piemirsusi, ka pasaulē ir vēl Morbaka. Ak, cik labi, ka krustmāte Lūvisa ieradās Stokholmā un atkal pamodināja visas manas domas par Morbaku!

Tur es visu aizmirsīšu, kas mani še apbēdināja, tur es tūlīt būšu atkal priecīga un laimīga, jo Morbakā nav ne bēdu, ne raižu.

Beigas

[1] izšuvumi, kas greznības labad tiek piesprausti pie skuķu biksītēm.

Content

Lāgerlēva Zelma Morbaka

I BĒRNĪBAS ATMIŅAS STREMSTADES CEĻOJUMS

Aukle

Augstais viesis

Ceļojums uz Karlstadi

„Uddeholmas" kajītē

Pēcpusdienas atpūta

Ceļāuz Blokulla kalnu

Belmaņa dziesmas

Zēni un meitenes

Vecais zaldāts

Ķīšu laiks

Septiņpadsmitais augusts

PĒCVĀRDS

II BĒRNĪBAS ATMIŅAS

Āline Laurele

Apņemšanās

Gordše

Herestade

Bailes

Kāršu spēle

Braukšana uz baznīcu

Mācītājs Ungers

Lieldienu burve

Dīķis

Agripa Prestbergs

Gadatirgus laikā

III DIENASGRĀMATA

Vilcienā starp Čīlu un Lakso

PIRMĀ NEDĒĻA Bērnu istabā pie tēvoča Oriela. Uzrakstīts pie Ullas mazās lampiņas

Tēvoča Oriela viesistabā

Bērnu istabā

Viena pati viesistabā ar Akseli Uksenšernu

OTRĀ NEDĒĻA

TREŠĀ NEDĒĻA

Ēdamistabā

CETURTĀ NEDĒĻA

PIEKTĀ NEDĒĻA

Guļamistabā

Viesistabā

VIENPADSMITĀ UN DIVPADSMITĀ NEDĒĻA

|Viesistabā

TRĪSPADSMITĀ NEDĒĻA

Bērnu istabas atzveltnī

CEĻOJUMS UZ UPSALU

Vilcienā starp Stokholmu un Upsalu

Doktora Hedberga kundzes viesistabā

Uz Hedbergakundzes dīvāna, gluži tāpat kā vakar

Vilcienā starp Upsalu un Stokholmu

ZIŅAS NO MORBAKAS

Tēvoča Oriela viesistabā