Вaka Pērla

Mūžīgais brīnums

Pērla Вaka

Mūžīgais brīnums

Mēs visi esam dzīves -šī brīnuma - saindēti...

I daļa

Viņš gulēja aizmidzis mierīgajā ūdeni. Tas nebūt nenozīmēja, ka pasaule vienmēr ir tik rāma. Reizēm viņš savā visumā sajuta kustību, pat visai spēcīgu kus-tlbu. Gadījās, ka siltais šķidrums, kas apņēma viņu, grūstīja turp un atpakaļ, pat mētāja augšā lejā, tā ka rokas, plati izpletušās, instinktīvi vicinājās, bet kājas izstiepās kā vardei lēcienā. Viņš gan neko nezināja par vardēm - tam vēl bija par agru. Vēl bija par agru zināt. Viņa vienīgais palīgs bija instinkts. Lielāko daļu laika viņš pavadīja nekustīgi un sarosījās, vien atbildot uz negaidītām kustībām ārējā visumā.

ŠI aktivitāte, kas bija instinktīva pašaizsardzība, pamazām kļuva iepriecinoša. Tā attīstījās, papildinoties ar patīkamu rosīšanos. Viņš vairs negaidīja pamudinājumus no ārienes. Viņš sāka tos just sevi. Kustināja rokas un kājas, apgriezās uz riņķi - vispirms nejauši, tad ar nodomu un padarīta darba sajūtu. Grozījās no vieniem sāniem uz otriem savā privātajā siltajā jūrā, taču, augdams lielāks, apjauta, ka tai ir robežas. Arvien biežāk kāja vai roka atdūrās pret mīkstu, tomēr ļoti noteiktu sienu, kas nelaida tālāk. Uz priekšu un atpakaļ, augšā, lejā, uz riņķi, vēlreiz uz riņķi, bet ne tālāk - tā bija iekārtots.

Ķermenis pamazām sāka just vēlmi kustēties aktīvāk. Jo dienas, jo viņš auga lielāks, pieņēmās spēkā, un privātā jūra šķita kļūstam arvien šaurāka. Miteklis draudēja palikt par mazu. Viņš to sajuta, nezinādams, ka jūt. Turklāt parādījās traucējošas, neskaidras, tālas skaņas. Līdz šim bija valdījis klusums, bet tagad divi mazi piedēkļi katrā galvas pusē it kā atbalsoja. Viņš nesaprata, kāpēc tie vajadzīgi, jo nespēja domāt, bet domāt nespēja tāpēc, ka neko nezināja. Toties viņš juta. Uztvēra impulsus. Reizēm vēlējās atvērt muti, lai izdotu skaņu, bet nezināja, nedz ka to vēlas, nedz kas ir skaņa. Pagaidām viņš vēl nezināja neko. Pat ne to, ka nezina. Vienīgais dzinulis bija instinkts. Viņš pilnībā atradās tā varā.

Beidzot instinkts ziņoja, ka viņš ir kļuvis par lielu savam mājoklim, lai kas tas arī būtu. Neērtības sajūta apgrūtināja un negaidot mudināja sacelties. Viņš alka izlauzties no apgrūtinoši mazās vietas. Instinkts uzstāja arvien nepacietīgāk. Kādu dienu rokas un kājas sāka mētāties ar tādu spēku, ka sienas izjuka un ūdens aiztecēja, atstādams viņu vienu un bezpalīdzīgu. Viņš neko nezināja, tāpēc arī nespēja saprast, kurā brīdī spēki sāka stumt viņu ar galvu uz leju pa necaurejami šauru tuneli. Viņš nemūžam nevarētu tikt tam cauri, ja nebūtu mitrs un glums. Centimetru pa centimetram dīvaini grūdieni bīdīja viņu tālāk un dziļāk iekšā tumsā. Viņš gan nezināja, kas ir tumsa, jo vēl nezināja neko. Tikai juta, ka spēki spiež uz priekšu. Varbūt viņš tika izmests tāpēc, ka bija izaudzis tik liels? Tas nebija izprotams.

Viņš turpināja savu ceļu un, virzīdamies pa šauro eju, lika tās sienām plesties. Izšļācās silts šķidrums, aizraudams viņu līdzi, un pēkšņi, pavisam negaidīti, izmeta bezgalīgā plašumā. Viņš tika saudzīgi saņemts aiz galvas, kaut to neapzinājās, un pacelts milzu augstumā - kas to darīja, viņš nezināja un nevarēja zināt, tikai juta, ka jau pēc mirkļa karājas ar kājām gaisā, un, tā kā viss bija noticis ļoti strauji, nepaspēja reaģēt. Pēdu apakšas pieskārās kam asam - jauna sajūta. Kaut kas bija iepazīts. Sāpes. Rokas plati izpletās. Viņš nesaprata, ko ar sāpēm darīt. Labprāt būtu atgriezies siltā ūdens drošībā, kur bija mitis, bet nezināja, kā to panākt. Viņš negribēja doties tālāk. Jutās apspiests, bezpalīdzīgs, atstāts viens, bez apjausmas, ko iesākt.

Kamēr viņš, šausmu pārņemts un instinktīvi juzdams, ka ir apdraudēts, vilcinājās, nepazīdams ne bailes, ne briesmas, asa sāpe atkal iedūra pēdās. Kāds sagrāba aiz potītēm un kratīja, viņš nezināja, kas tas ir, bet zināja, kas ir sāpes. Glāba instinkts. Nebija iespējams ne atgriezties, ne palikt uz vietas. Vajadzēja doties tālāk. Vajadzēja tikt vaļā no sāpēm, turpinot ceļu. Viņš nezināja, kā to izdarīt, bet juta, ka citas iespējas nav. Instinkts lika piespiesties. Viņš atvēra muti, izgrūzdams skaņu - kliedzienu kā protestu pret sāpēm -, un tas bija labs protests. Sajutis, ka plaušas atbrīvojas no šķidruma, kas vairs nebija vajadzīgs, viņš ievilka gaisu. Nezinādams neko par gaisu, juta, ka tas ir kustīgs un ieņem ūdens vietu. Kaut kas viņā to ielaida un izgrūda, un, tā turpinoties, viņš pēkšņi sāka kliegt. Pirmo reizi izdzirdis savu balsi, viņš nezināja, ka tā ir viņa balss, nezināja, kas vispār ir balss, nezināja, ka kliedz, tomēr juta, ka viņam patīk kliegt un patīk sevī klausīties.

Visbeidzot, iztaisnots ar galvu uz augšu, viņš tika šūpots kādā siltā, mīkstā vietā. Juta, kā ķermeni ierīvē ar eļļu, kaut nenojauta, kas ir eļļa, un juta, kā pēc tam to nomazgā. Bija jāpieņem viss, kas notiek, jo viņš nezināja neko, tikai noskārta, ka vairs nesāp, ir silti un ērti un liels nogurums liek aizvērt acis un aizmigt, nesaprotot, kas ir miegs. Joprojām viņu vadīja tikai instinkts, bet pagaidām ar to pietika.

Kāds viņu pamodināja. Viņš to neapzinājās, jo zināšanas vēl nepiederēja pie viņa esības. Viņš vairs neatradās savā privātajā jūrā, bet bija silti ievīstīts. Sajuta apkārt kustības, kas nebija paša. Tagad viņš mita gaisā, nevis ūdenī un, pats to neapjauzdams, vienmērīgi elpoja. Tas bija instinkts, kas lika elpot. Instinkts mudināja kustināt rokas un kājas tāpat kā reiz privātajā jūrā. Pēkšņi - viss tagad notika pēkšņi - viņš nokļuva uz virsmas, kas nebija ne cieta, ne mīksta. Viņu turēja, cieši piespiestu kam siltam, kamēr mute saskārās ar ko citu siltu. Instinkts neapzināti sarosījās. Viņš atvēra muti, sajuta ieslīdam starp lūpām mazu mīkstumu, kas izdalīja saldenu šķidrumu, pieskaroties mēlei, un šī pilnīgi jaunā un negaidītā vajadzība pildīja ķermeni ar visaptverošu prieku. Viņš sāka zīst un rīt, līdz jaunais instinkts viņu pārņēma savā varā. Tā bija vēl nepiedzīvota sajūta - labsajūta, kas izlija pa visu viņa būtni. Tikpat negaidīti, cik iepriekš bija iepazinis sāpes, viņš tagad iepazina prieku. Sāpes un prieks bija viņa pirmā pieredze. Viņš nezināja, kas ir šīs sajūtas, bet apzinājās atšķirību starp tām un arī to, ka ienīst sāpes un mīl prieku. Jaunās zināšanas bija kas vairāk nekā tikai instinkts, kurš joprojām aktīvi darbojās. Sajūtot

sāpes, viņš neapzināti atvēra muti un skaļi, pat dusmīgi kliedza. Apjauta, ka, tā rīkojoties, sāpes pāriet, un tā atkal bija jauna pieredze.

Viņš nezināja, ka, sajūtot prieku, paveras lūpas un paplešas mute. Dažreiz, apmierināti ievelkot elpu, viņš izdvesa savādas skaņas. Tas mēdza gadīties, ieraugot zināmos Radījumus, īpaši, kad tie centās pievērst sev uzmanību ar trokšņiem vai pieskārieniem viņa vaigiem un zodam. Viņš ievēroja, ka, izrādījis prieku pirmais, atbildi no Radījumiem saņem šo pašu trokšņu un pieskārienu veidā. Atkal bija nākušas klāt jaunas zināšanas. Viss, ko viņš darīja vai piedzīvoja, pats savu vēlmju un spēku mudināts, kļuva par pieredzi, ko neapzināti izmantot. Instinkts lika iepazīt ļaudis. Vispirms viņš apjauta tikai sevi, savu prieku un bēdas. Pamazām šis emocijas sāka saistīties ar citiem cilvēkiem. Pirmā bija māte. Sākumā viņš to iepazina instinktīvi, caur prieku. Viņš ēda no mātes krūts, un tas bija pirmais prieks. Zīzdams viņš neapzināti lūkojās mātes sejā, līdz viņas vaibsti kļuva par daļu no prieka. Viņa bija tā, kas saņēma bērna pirmo laimīgo smaidu.

Kādu dienu viņu satrieca un pat izbiedēja atklāsme, ka šis mīļums, šis prieka nesējs var sagādāt ari sāpes. Gadījās, ka viņš bija sajutis instinktīvu vajadzību sakost līdz jēlumam un sāpēm sazlstās smaganas. Gana ēdis un remdējis izsalkumu, bērns saspieda žokļos to, kas atradās mutē. Par pārsteigumu, māte iekliedzās, bet citādi nekā viņš pats, kad juta sāpes, un jau nākamajā mirklī tās bija klāt. Šoreiz sāpes skāra vaigu, ķermeņa daļu, ko viņš vēl nepazina. Instinktīvi sācis skaļi raudāt, viņš sajuta uz sejas kaut ko mitru, ūdenim līdzīgu. Tās bija pirmās asaras, iepriekš nepazītu ciešanu izraisītas. Ne jau sūrstošais vaigs viņu saraudināja, bet gan ievainojums kaut kur dziļāk, un tas nebija saprotams. Sāpes smeldza krūtīs kā brūce. Negaidīti viņš jutās viens un pamests. Mīkstais, siltais Radījums, kurš rūpējās par viņu dienu un nakti, kurš baroja viņu pie savas krūts un no kura viņš bija pilnīgi atkarīgs, nodarījis sāpes! Bērns bija uzticējis sevi Radījumam, bet nu tas vairs nebūs iespējams piedzīvotā pāridarījuma dēļ. Viņš jutās atgrūsts, nevienam nevajadzīgs un tāpēc pilnīgi pazudis. Pārdzīvojuma raudām nerimstot, māte gan paņēma viņu rokās un sāka šūpot, bet asaras turpināja plūst. Viņa iestūma savu krūtsgalu atvērtajā mutē, piedāvādama ēdienu - silto, saldo ēdienu, ko mazais vienmēr bija kāri pieņēmis, - taču šoreiz viņš aizgrieza galvu un atteicās. Raudas turpinājās, līdz sāpe krūtīs pārgāja un viņš aizmiga.

Bērns pamodās savā gultiņā uz labajiem sāniem. Apvēlās uz muguras, tad uz kreisajiem sāniem. Vēl neiepazīts dzinulis mudināja viņu griezties atpakaļ uz labajiem sāniem un tad uz vēdera. Seja piespiedās pie matrača, un nācās pacelt galvu. Apkārtne likās neredzēta un savāda, it kā viņš nekad agrāk nebūtu šeit bijis. Šķita, ka viņš uz visu skatās no augšas. Izrādījās, ka galvu var grozīt no vienas puses uz otru. Pārsteigumiem nebija gala. Atskanēja skaļš izsauciens, un jau tūlīt mazais atradās mātes rokās - viņas, kura bija nodarījusi tādas sāpes, ka nācās aizmigt raudot. Tagad viņš piedzīvoja prieku, jauna veida prieku, kam nebija nekā kopīga ar ēšanu. Iepriekš izjustās sirdssāpes aizstāja sirdsprieks. Bērns atkal bija daļa no viņas. Atkal jutās mīlēts un piederīgs. Māte grudzināja un bučoja viņu te uz vaidziņa, te kakla. Viņa pasauca otru Radījumu, kurš arī atnāca un skatījās. Mazais vērās no viena uz otru un jutās piesaistīts abiem. Tas atkal bija instinkts. Viņš nepazina Radījumus un nezināja, kas viņam ar tiem kopīgs. Tomēr bija patīkami. Mute sakustējās, lūpas pastiepās, un izspruka vēl nedzirdēta skaņa, ko pavadīja abu pārējo prieka un pārsteiguma izsaucieni.

Tagad bērns juta, ka mainās gandrīz katru dienu. Viņš alka paveikt to, kas iepriekš bija licies neiespējams. Apvelšanās gultiņā uz vēdera un galvas cilāšana kļuva par paradumu. Paslejoties uz rokām, pasaule kļuva vēl plašāka. Mazais vēroja, kas notiek aiz redelītēm. Pagāja dažas dienas - viņš nezināja, cik, jo darbojās instinktīvi, - un izrādījās, ka ir iespējams uzstutēties ceļos. Bērns šūpojās četrrāpus uz priekšu un atpakaļ, izjuzdams ķermeņa kustības. Bija patīkami, un viņš to atkārtoja vēl un vēl. Dienas sāka skriet ātrāk, instinkti ļāva apgūt arvien jaunas zināšanas. Sliešanās uz rokām un kājām vērtās ikdienas nodarbē. Ar apgūto nebija gana. Instinkts mudināja pārvietoties - bīdīt uz priekšu roku, tad ceļgaliem tai sekot un, sasniedzot gultu vai sētiņu, kur Radījums viņu lika dienā, ķerties pie koka redeli-tēm un celties. Nu mazais bija augstu. No šejienes viss izskatījās pavisam citādi. Viņš vairs nerāpoja pa apakšu. Viņš bija piecēlies. Viņš bija augstu virs pasaules un no prieka smējās.

Iespiedis seju starp redelltēm, bērns vēroja Radījumus, kuriem piederēja, reizēm vienu, reizēm abus kustamies šurp un turp. Instinkti viņā joprojām darbojās, bet bija nākušas klāt arī zināšanas. Tās bija ļoti dažādas. Sākumā viņš pat nenojauta, ka acis ir tās, kas ļauj redzēt, bet, to atklājis, turpināja vērot - karoti, šķīvi, tasīti krūts vietā, līdz saprata, ka arī šie priekšmeti domāti ēšanai. Viņš mācījās uzzināt. Arvien vairāk laika pagāja apgūstot un arvien mazāk -, instinktīvi kustoties. Bērns dzīvoja priekšmetu pasaulē. Katrs no tiem bija jāiepazīst, paņemot rokās vai, ja izrādījās par lielu, - aptaustot. Viņam patika aiztikt un satvert lietas. Viņam patika arī nogaršot, kas galu galā bija tā pati aiztikšana, tikai ar mēli. Atklājis šo izziņas veidu, mazais visu, ko varēja, lika mutē, bet, ko izmēra dēļ nevarēja, - vilka pie mutes. Tā viņš mācījās atšķirt garšu. Jebkuru lietu varēja nogaršot un aptaustīt. Viņš uzzināja arvien vairāk un vairāk, jo instinktīvi juta tādu nepieciešamību.

Bērns pilnībā nodevās mācīšanās lietai, kas nozīmēja vajadzību kustēties. Izrādījās, ka, četrrāpus pozā bīdot rokas vienu aiz otras, ceļgali tām seko. Šaurais iežogojums kļuva par mazu. Viņš gribēja tikt no tā ārā un, likdams lietā balsi, bļāva, līdz panāca savu - tika izcelts. Viņš rāpoja apkārt un pētīja. Sasniedzis krēsla vai galda kāju, ļāvās kāpšanas instinktam un uzvilka sevi augšā. Ko darīt tālāk, viņš nezināja. Apmulsis tikai stāvēja un turējās. Viņš gan redzēja, ko dara citi Radījumi, bet neaptvēra, kā viņi to panāk. Pastāvēja arī bīstamā iespēja krist. Viņš tika mēģinājis atlaist rokas, bet novēlās sēdus uz grīdas tik pēkšņi, ka juta nepieciešamību ieraudāties, tādējādi sasaucot Radījumu un saņemot mierinājumu tā rokās. Mazais vēl nezināja, ka nekas nav pastāvīgs. It viss sākās ar nezināšanu. Nācās apjēgt, ka var mēģināt vēlreiz, un instinkts bija tas, kas lika turpināt cīnīties.

Radījums mēdza piedalīties. Turēdams aiz abām rokām, tas palīdzēja viņam piecelties. Tad saudzīgi vilka pie sevis un ļāva instinktīvi sajust, kā kājas, sekojot viena otrai, pārvietojas. Viņš gāja! Viņš nekad vairs nesamierināsies ar ieslodzīšanu telpā. Viņš bija brīvs Radījums tāpat kā pārējie. Tiesa, reizēm vēl gadījās krist, arī sāpīgi, bet mazais iemanījās pats pieslieties kājās un sākt atkal no sākuma.

Tas bija jauns prieks. Viņam nebija ne vēlēšanās, ne vajadzības kaut kur doties, mērķis bija vienīgi noturēties kājās un pārvietoties. Bieži ceļā gadījās priekšmeti, kas lika apstāties, tad tie bija jāapskata, jānovērtē, jāaptausta un jāpagaršo, tādā veidā uzzinot, kas katrs ir un kam domāts. Tikko tas bija noskaidrots, instinkts mudināja doties tālākos meklējumos. Pamazām viņš iemanījās noturēt līdzsvaru un vairs nekrita, vismaz ne tik bieži.

Vienlaikus bērns juta nepieciešamību izdot skaņas. Savu balsi viņš atklāja gandrīz uzreiz pēc tam, kad bija izkļuvis no privātās jūras, sāpēs instinktīvi iebļaudamies. Tas iemācīja, ka kliedzot var protestēt. Pēc tam tika iepazīti smiekli. Šos abus viņš izmantoja katru dienu un bieži. Taču balss varēja radīt arī citas skaņas. Radījumi nemitīgi gan smējās, gan citādi trokšņoja.

Viņam, piemēram, bija paredzēta īpaša skaņa. Tas bija vārds, kas pastāvīgi atkārtojās un ko bērns ielāgoja pirmo, - Rendolfs jeb Renijs, viņš pats. Parasti to lietoja kopā ar dažiem citiem vārdiem, saistītiem vai nu ar sāpēm, vai prieku. Visbiežāk tie bija divi, abi ļoti īsi: “nē” un “jā”. “Nē, Renij” nozīmēja sāpes, “jā, Renij” -prieku. Vārdus nebija iespējams instinktīvi atkārtot. Tos varēja vienīgi iemācīties. Sākumā vārdi viņam neko nenozīmēja. “Nē” tika atstāts bez ievērības. Taču drīz viņš atklāja, ka, to ignorējot, piedzīvo sāpes, negaidītu pliķi pa plaukstu vai dupsi. Bērns saprata, ka, dzirdot “nē”, ir jāapstājas, īpaši, ja tam seko “Renij”, kas bija viņš pats. Viņš uzzināja, ka katrai lietai ir savs vārds, iemācījās “mamma” un “tēvs”. Tie bija Radījumi, kuriem viņš piederēja un kuri piederēja viņam. Tie bija tie, kuri teica “nē” un “jā”. Dažreiz arī “nāc”.

Kādu dienu bērns izdzirda: “Nāc, Renij, nāc!” Gadījās, ka tieši tobrīd viņš negribēja iet. Bija aizņemts pats savos darbos un instinktīvi atbildēja ar vārdu, ko zināja vislabāk.

“Nē,” viņš teica. “Nē, nē, nē.”

Garākais no Radījumiem viņu veikli saķēra. “Jā, jā, jā,” tas atkārtoja.

Šim labajam vārdam, kā par brīnumu, sekoja ass plīkšķis pa dupsi. Bērns nekavējoties sāka raudāt. To viņš spēja jebkurā brīdi, kad vien vēlējās. Dažreiz raudāšana līdzēja, citreiz ne. Šī bija sliktā reize.

“Nē, neraudi, nē,” garais atkārtoja.

Mazais paskatījās uz Radījumu un nolēma pārstāt raudāt. Tā bija mācīšanās uzzinot. Nedrīkst atbildēt ar "nē”, ja lielais saka “nāc” vai “jā”.

Bērna patiesā interese nebija nejauša, atgadījumu izraisīta zināšanu vākšana. Tā bija pētīšana. Viņu vadīja vēlme izzināt, atdabūt vaļā katru kasti, noskaidrot, kas tajā iekšā un vai iespējams to pēc tam atkal dabūt ciet, atvērt visas durvis, vēl un vēlreiz izkāpelēt trepes, vilkt no pieliekamajiem ārā podus, pannas, bundžas un kārbas, izkrāmēt no plauktiem grāmatas, vilkt vaļā atvilktnes, noskrūvēt burkām vākus un atkorķēt pudeles. Beidzis kārtējo izpētes darbu, viņš nepūlējās likt priekšmetus atpakaļ vietās - tam nebija jēgas. Viņš uzzināja, ko grib, un ar to lieta bija darīta. Mazajam patika iztukšot atvilktnes un atritināt tualetes papīru. Viņš priecājās par rotaļām ar ūdeni, grozot vannasista-bas krānus ciet un vaļā. Bērns nesaprata mātes izbaiļu saucienu cēloņus, bet, ja viņa teica: “Nē, nē, Renij!” -mazais pārtrauca savu darbu, lai kas tas bija, un uzsāka citu.

Zēns neapzinājās savu pirmo dzimšanas dienu, kad tika iepriecināts ar vienu svecīti kūkā, bet, mācīdamies nopūst liesmiņu, mēģināja saprast, kas ir gaisma, tāpēc pieprasīja, lai to aizdedz atkal un atkal. Kad garais Radījums līdz ar vārdiem “vairāk nē, Renij” bija iededzis svecīti pēdējo reizi, bērns izzināšanas nolūkā nolēma rīkoties. Viņš piedūra pirkstu liesmai. Un tajā pašā mirklī to arī atrāva. Pārāk pārsteigts, lai raudātu. Aplūkojis rādītājpirkstu, viņš vaicājoši paskatījās uz māti.

“Karsts,” viņa teica.

“Karsts,” Renijs atkārtoja. Tagad varēja sākt raudāt. Viņš bija uzzinājis, ka "karsts” nozīmē sāpes.

Māte izņēma ledus gabaliņu no limonādes glāzes un pielika pie tulznas uz bērna apdedzinātā pirksta.

“Auksts,” viņa teica.

“Auksts,” zēns atkal atkārtoja.

Nu Renijs zināja, kas ir karsts un kas ir auksts. Mācīties bija grūti, toties aizraujoši. Ēzdams saldējumu, mazais lika lietā iegūtās zināšanas.

“Auksts,” viņš teica.

Zēns nesaprata, kāpēc abi viņa Radījumi smejas un plaukšķina.

“Auksts,” tie piekrita.

Renijs bija darījis viņus laimīgus un, kaut nesaprata, kāpēc, arī pats priecājās par sevi un smējās līdzi.

Bērns nezināja neko par laiku, bet, pastāvīgi jūtot sava ķermeņa vajadzības, sāka to iepazīt. Nepatīkamo tukšuma sajūtu vēderā, kas apgrūtināja gandrīz tikpat nejauki kā sāpes, varēja apturēt tikai ēdiens. Šī nepieciešamība sadalīja dienu daļās. Kad sāka krēslot, viņš kļuva miegains. Acis vērās ciet, māte izvannoja viņu siltā ūdenī un pēc tam ietina maigā, mīkstā sedziņā. Viņš padzēra pienu, ieēda vieglas vakariņas un gribēja vēl parotaļāties, bet plaksti aizvērās. Istabā valdīja tumsa. Kad viņš acis atkal atvēra, visapkārt bija gaišs. Zēns pierausās kājās un sauca māti, viņa atsteidzās smaidīga, izcēla dēlu no gultiņas, atkal nomazgāja, pabaroja un palaida ikdienas darbos - tie joprojām bija izpētes turpinājumi, apstājoties pie jauniem priekšmetiem vai, ja viņš istabā bija viens, pie tiem, kuriem tuvojoties māte parasti teica “nē”. Zēnam pašam likās, ka izlūkošanas process ir bezgalīgs. Viņš gribēja noskaidrot visu.

Kādu dienu Renija dzīvē ienāca jauns Radījums. To atnesa garais. Radījums bija mazs un mīksts, staigāja uz četrām kājām un izdeva līdz šim nedzirdētas skaņas.

“Rrr, rrr!” tas rūca.

“Suns,” garais paskaidroja.

Renijam bija bail no suņa. Paslēpis rokas aiz muguras, viņš kāpās atpakaļ.

“Rrr, rrr, rrr,” dzīvnieks turpināja rūkt.

“Skaties, tas ir tavs suns, Renij,” garais teica.

Viņš saņēma dēla roku un ar to paglaudīja dzīvnieku.

“Suns,” zēns atkārtoja un vairs nebaidījās. Bija uzzināts kas jauns. Dzīvnieku pētot, to vajadzēja paraut aiz astes. Lai uzzinātu, kam tā domāta.

“Nē, nē,” māte satraucās. “Nedari sunim pāri.”

“Nedari pāri?” Renijs apjucis atkārtoja.

Māte piepeši parāva dēlu aiz auss. “Nedari pāri, nē,” viņa atkārtoja. “Re, šitā...”

Māte maigi glaudīja suni, un zēns vērodams darīja to pašu. Pēkšņi suns nolaizīja Renijam roku. Mazais atrāvās.

“Suns, nē, nē,” viņš sauca.

Māte iesmējās. “Tu viņam patic. Labs suns,” viņa noteica.

Dienu no dienas zēns mācījās arvien jaunus vārdus. Viņš nezināja, ka apgūt tos tik agrā bērnībā ir neparasti. Mazais tikai priecājās, ka vecāki smejas un sit plaukstas.

Līdz savai otrajai dzimšanas dienai viņš jau bija iemācījies skaitīt. Renijs zināja, ka pēc viena nāk vēl viens un vēl viens, un vēl un ka katram vienam ir savs

vārds. Tas notika nejauši, kādu dienu viņam spēlējoties ar klucīšiem. Zēns bija sācis ņemt tos ārā no pilnās kastes un likt uz grīdas.

"Viens,” māte sacīja.

Renijs izņēma nākamo un pielika blakus pirmajam.

“Divi,” viņa turpināja.

Tā tas ilga, līdz māte nosauca pēdējo: “Desmit.”

Tad zēns atgriezās pie “viens” un pats atkārtoja visus skaitļus. Māte, prieka pārņemta, piekļāva viņu sev cieši klāt. Kad vakarā atgriezās tēvs, māte atkal izņēma klucīšus.

“Nosauc tos, Renij!” viņa mudināja.

Mazais bez grūtībām atcerējās visus, kamēr vecāki pārsteigti un apjukuši uzlūkoja viens otru.

“Vai viņš nav...”

“Tā izskatās.”

Renijs smiedamies vēlreiz ātri nobēra visus skaitļus: “Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit!”

Vecāki nesmējās, tikai raudzījās viens otrā. Tēvs izvilka no kabatas vairākus mazus, apaļus priekšmetus.

“Peniji,” viņš teica.

“Peniji,” zēns atkārtoja. Viņš ielāgoja visus vecāku teiktos vārdus un pēc tam atcerējās, kurš ko apzīmē.

Tēvs nolika vienu no monētām uz paklāja, kur bija nometies līdzās dēlam. “Viens penijs,” viņš ar uzsvaru teica.

Renijs klausījās, bet neatkārtoja. Bija taču skaidrs, ka tas ir viens penijs. Tēvs nolika uz grīdas vēl vienu peniju un palūkojās uz dēlu.

“Divi,” Renijs teica.

Tā spēle turpinājās līdz desmit penijiem. Vecāki atkal uzlūkoja viens otru.

“Viņš izprot - izprot sakarību,” tēvs pārsteigts atzina.

“Es taču tev teicu,” māte atbildēja.

Pēc tam procesam, protams, vajadzēja turpināties. Tika skaitīti āboli bjodā, grāmatas plauktos un šķīvji pieliekamajā. Bet kas nāk aiz “desmit”? Renijs pieprasīja no mātes jaunas zināšanas.

“Desmit, desmit, desmit,” viņš nepacietīgi atkārtoja. Kā skaitīt tālāk?

“Vienpadsmit, divpadsmit, trīspadsmit,” māte mācīja.

Renijs uzreiz uztvēra domu, un skaitīšana raiti gāja uz priekšu. Tā nebeidzās. Viņš skaitīja visu, līdz sastapās ar neskaitāmu daudzumu. Sāka apjaust bezgalību. Piemēram, kokus mežā, kur viņi mēdza doties piknikā, nebija jēgas skaitīt. Izpratis procesa būtību, zēns secināja, ka tas lielā mērā atkārtojas.

Skaitīt naudu gan bija pavisam kas cits nekā skaitīt kokus mežā vai margrietiņas pļavā. Triju gadu vecumā Renijs jau zināja, ka naudu var iemainīt pret vajadzīgām lietām. Viņi ar māti mēdza iet uz veikalu ielas otrā galā, un zēns redzēja, kā viņa, atdodot monētas vai papīriņus, pretī saņem maizi, pienu, gaļu, dārzeņus un augļus.

“Kas tas?” Renijs jautāja, pirmo reizi atgriezies mājās no iepirkšanās. Viņš bija atradis mātes naudas maku, atvēris to un sarindojis uz galda dažādas monētas.

Māte nosauca katru no tām, un zēns tāpat katru atkārtoja. Renijs nekad neaizmirsa neko no tā, ko reiz bija dzirdējis. Viņš uzdeva neskaitāmus jautājumus un vienmēr ielāgoja visas atbildes. Taču bez atcerēšanās bija vēl kas. Zēns izprata principu. Nauda bija tikai vārds, tā ieguva nozīmi vien tad, kad tika iemainīta pret mantām. Tur slēpās naudas jēga un vērtība.

Todien, kad Renijs nekļūdīgi atkārtoja monētu nosaukumus, māte dīvaini palūkojās uz viņu.

“Tu nekad neko neaizmirsti, dēls, vai ne?” viņa jautāja.

“Nē,” Renijs atbildēja. “Var gadīties, ka man jāatceras, tāpēc es nedrīkstu aizmirst.”

Māte visai bieži savādi uzlūkoja dēlu, it kā no viņa baidītos.

“Kāpēc tu manī tā skaties, mamm?”

“Patiešām nezinu,” viņa godīgi atzinās. “Laikam tāpēc, ka nekad agrāk neesmu redzējusi nevienu mazu zēnu, kas līdzinātos tev.”

Renijs pārdomāja dzirdēto, bet nesaprata. Savādā kārtā tas radīja tādu kā vientulības sajūtu, bet zēnam nebija laika prātot, jo viņš bija nolēmis iemācīties lasīt.

“Grāmatas,” viņš kādu dienu vērsās pie tēva. “Kam tās vajadzīgas?”

Tēvs vienmēr darbojās ar grāmatām. Viņš bija koledžas profesors. Vakaros tēvs mēdza lasīt un izrakstīt uz papīra vārdus.

“No grāmatām var visu uzzināt,” viņš atteica.

Bija sniegota sestdiena, un tēvs bibliotēkā lasīja.

“Es arī gribu lasīt,” Renijs paziņoja.

“Kad sāksi iet skolā, iemācīsies,” atbildēja tēvs.

“Es gribu tagad,” zēns neatlaidās. “Gribu izlasīt visas pasaules grāmatas.”

Tēvs iesmējās un nolika malā sējumu, kurā tobrīd bija iedziļinājies. "Ļoti labi,” viņš teica. “Atnes papīra lapu un zīmuli, es tev parādīšu, kā sākt.”

Renijs aizskrēja uz virtuvi, kur māte gatavoja pusdienas.

“Zīmuli un papīru,” viņš mundri sauca. “Es lasīšu.”

Māte nolika lielo karoti, ar ko katlā uz uguns maisīja ēdienu, un iegāja bibliotēkā pie tēva.

“Tu taču negrasies likt šim mazulim lasīt!” viņa iesaucās.

“Renijs nav nekāds mazulis,” tēvs atbildēja. “Ja tu man jautā, viņš vispār nekad tas nav bijis. Zēns grib lasīt. Protams, es viņam mācīšu.”

“Neatbalstu bērnu piespiešanu,” māte turpināja.

“Es viņu nespiežu, viņš spiež mani,” tēvs smiedamies atteica. “Nu, Renij, dod man papīru un zīmuli.”

Zēns aizmirsa par māti, un viņa aizgāja. Tēvs uzvilka rindu dažādu zīmju uz papīra.

“Šie ir ķieģelīši, no kuriem būvē vārdus. Pavisam to ir divdesmit seši, un tos sauc par burtiem.”

“Visus vārdus?” Renijs jautāja. “Visus vārdus visās šajās grāmatās?”

“Visus vārdus visās grāmatas - tajās, kas ir angļu valodā, es gribēju teikt,” tēvs atbildēja. “Katram ķieģelītim ir savs nosaukums un sava skaņa. Vispirms apgūsim nosaukumus.”

Tēvs skaidri un nesteidzīgi atkārtoja burtus. Pēc trešās reizes Renijs tos visus jau bija iegaumējis. Tēvs

pārbaudīja viņu, rakstīdams burtus jauktā secībā, un zēns nekļūdīgi atbildēja.

“Labi,” viņš izbrīnījies atzina. “Ļoti labi. Tagad mācīsimies izrunu. Katram burtam ir sava skaņa.”

Nākamo stundu Renijs uzmanīgi klausījās burtu izrunā. "Tagad es varu lasīt,” viņš beidzot paziņoja. “Es varu lasīt, jo saprotu.”

“Nesteidzies,” tēvs brīdināja. “Kopā likti, burti var skanēt citādi. Šodien jau esi gana apguvis.”

“Es varu lasīt, jo tagad zinu, kā tas darāms,” zēns neatlaidās. “Un tāpēc, ka zinu, es to varu.”

“Labi,” tēvs neiebilda. “Pamēģini pats un, ja vajag, -jautā.”

Viņš atkal iedziļinājās grāmatā.

Pēc tās sniegotās sestdienas Renijs, būdams vien trīs gadus vecs, lielāko daļu laika pavadīja, lasīdams pats savā nodabā. Sākumā zēns uzdeva daudz jautājumu mātei, skraidīdams līdzi pa māju, kamēr viņa klāja gultas, mazgāja grīdas un no rīta līdz vakaram darīja dažādus citus darbus.

"Kas šis par vārdu?” viņš jautāja.

Māte apbruņojās ar pacietību. Un vienmēr pārtrauca darbu, lai palūkotos uz vietu, kur norādīja mazais rādītājpirksts.

“Vai tas garais? “Inteliģents”. Ai, Renij, pagaidām tev tas vēl nav jālieto.”

“Ko vārds nozīmē?”

“Tas nozīmē patiku darbināt smadzenes.”

“Kas ir smadzenes?”

“Tā ir tava domāšanas mašina, kas atrodas, lūk, šeit.” Māte viegli uzsita Renijam pa galvu ar uzpirksteni. Viņa tobrīd šuva pogu pie vīra krekla.

“Tur man ir smadzenes?” zēns pārjautāja.

“Pilnīgi noteikti. Man no tām reizēm metas bail.”

“Kāpēc tev metas bail?”

“Tāpēc, ka tu esi tikai mazs zēns, vēl ne četrus gadus vecs.”

“Kā izskatās manas smadzenes, mamm?”

“Tāpat kā visiem citiem, es pieņemu, - krunkaina, pelēka masa.”

"Tad kāpēc tu no tām baidies?”

“Tu uzdod tādus jautājumus...” Viņa aprāvās.

“Man tie ir jāuzdod, mamm. Citādi es neuzzināšu.”

“Tu varētu skatīties vārdnīcā.”

“Kur tā ir?”

Māte nolika šuvekli, aizveda Reniju uz bibliotēku un ierādīja, kā lielajā atvērtajā grāmatā, kas atradās uz maza galdiņa, meklēt vārdus.

“Inteliģents, piemēram, sākas ar "i”, un šeit var atrast visus vārdus, kas sākas ar “i”. Bet tev jāskatās, kāds ir nākamais burts: “ia, ib, ic” un tā uz priekšu, līdz nonāksi pie “in”.”

Renijs klausījās un skatījās. Pārņemts un aizrāvies. Šī lielā grāmata tātad bija visu vārdu atminējums! Atslēga bija viņam rokā, un princips skaidrs.

"Tagad man vairs nevajadzēs prasīt tev, mamm. Es pats varēšu visu uzzināt.”

Renijs auga mazā, blīvi apdzīvotā pilsētiņā, kur vairums ļaužu bija vecāki par viņu. Zēna tēvs vietējā

koledžā lasīja lekcijas katru dienu, izņemot nedēļas nogali. Svētdienu rītos Renijs kopā ar vecākiem apmeklēja baznīcu. Agrāk, kad zēns vēl bija mazs - tagad, būdams gandrīz četrus gadus vecs, viņš sevi par mazu vairs neuzskatīja -, pieaugušie mēdza viņu atstāt baznīcas pagrabstāva bērnistabā. Bet tas neturpinājās ilgi. Drīz Renijs jau bija izskatījis visas bilžu grāmatas, apguvis visas mīklu spēles un izraisījis apbrīnu pārējos bērnos, kas viņu uzskatīja par krietni vecāku. Renijs bija saviem gadiem liela auguma, un vienaudži viņam šķita tīrie zīdaiņi. Mazo pļāpas likās muļķīgas, atrašanās starp viņiem - pazemojoša, un jau pēc divām svētdienām zēns lūdza atļauju uzturēties augšā pie draudzes.

Tēvs šaubīdamies uzlūkoja māti. “Domā, viņš varēs mierīgi nosēdēt?”

“Varēšu,” Renijs nekavējoties atbildēja.

“Pamēģināsim. Viņam pagrabstāvā nepatīk,” izlēma māte.

Renijam nepatika arī pie pieaugušajiem, bet viņš atcerējās doto solījumu un to turēja. Zēna prāts tikmēr instinktīvi darbojās, ne mirkli tas nebija mierā. Viņš klausījās mācītāja teiktajā un reizēm, nesaistīdams vārdus ar teksta jēgu, mēdza iedziļināties to izrunā, rakstībā un nozīmē. Renija nenogurdināmā atmiņa saglabāja katru jaunu vārdu, un, atgriezies mājās, viņš uzreiz steidza uzmeklēt to vārdnīcā, kas bija kļuvusi par viņa pastāvīgo palīgu. Dažkārt gadījās, ka tā Reniju tomēr pievīla, tad neatlika nekas cits kā meklēt glābiņu pie mātes, jo neziņu viņš nevarēja paciest.

“Ko nozīmē “jaunava”, mamm?”

Māte novērsās no bļodas, kurā uz virtuves galda pašlaik kaut ko maisīja, un izbrīnā uzlūkoja dēlu. Viņa neatbildēja uzreiz.

“Es domāju, ka tas nozīmē “neprecējusies”.”

“Bet Marija taču bija precējusies. Precējusies ar Jāzepu. Tā teica mācītājs.”

“Ak tu par to... Šķiet, nevienam nav īsti skaidrs. Jēzus ir tā sauktās nevainīgās ieņemšanas auglis.”

Renijs aizgāja, uzzinājis divus jaunus vārdus. Viņš atrada tos vārdnīcā tālu vienu no otra un centās salikt kopā. Taču skaidrībā netika. Uzrakstījis abus lieliem burtiem, jo tā pagaidām bija viņa vienīgā rakstltprasme, zēns atgriezās pie mātes virtuvē. Telpu pildīja garda ceptas kūkas smarža, māte bija beigusi maisīt miklu un pašlaik mazgāja bļodu un karoti. Renijs rādija uzrakstītos vārdus.

“Mamm, es tomēr nesaprotu.”

Māte noraidoši pašūpoja galvu. “Nevarēšu to izskaidrot, dēls. Tik tiešām, man pašai nav skaidrs.” “Tad kā lai es uzzinu?”

“Pavaicā tēvam, kad viņš vakarā pārnāks.”

Renijs salocīja papīra lapu un iebāza kabatā. Tomēr, pirms paguva pajautāt tēvam, viņš nejauši noklausījās vecāku sarunu. Virtuves logs bija vaļā, kad zēns pagalmā rotaļājās ar suni jeb, pareizāk sakot, mēģināja tam iemācīt jaunu triku. Parasti, spēlējoties ar draugu, Renijs centās tam parādīt ko jaunu un vēroja, vai suns, vārdā Brisks, to spēj izpildīt vai ne. Viņš smējās par suņa paklausīgajām pūlēm staigāt uz pakaļkājām, kad caur logu izdzirda mātes uzstājīgo balsi.

“Džordž, tev nāksies atbildēt uz dažiem Renija jautājumiem. Es to nevaru.”

“Kādiem jautājumiem, Sjū?”

“Nu, viņš grib zināt, kas ir jaunava un nevainīgā ieņemšana. Tamlīdzīgas lietas.”

Renijs dzirdēja tēvu iesmejamies. "Es pilnīgi noteikti nespēju izskaidrot nevainīgo ieņemšanu!”

“Būs vien jāmēģina. Tu labi zini, ka viņš nekad neko neaizmirst. Arī šoreiz ir nolēmis noskaidrot.”

Tā bija patiesība. Renijs nekavējoties atstāja suni un ieskrēja mājā, lai uzmeklētu tēvu un uzdotu viņam savu jautājumu. Tēvs pašlaik augšstāvā pārģērbās svīterī un darba biksēs. Pavasaris jau bija klāt, zemes darbi dārzā gaidīja.

“Jaunava?” tēvs atkārtoja. Viņš iekāra skapī uzvalku un palūkojās ārā pa logu. “Vai redzi dārzu?”

Renijs nostājās līdzās. “Beitsa kungs to šorīt ir uzra-

• n

CIS.

“Tagad mums zemē jāiesēj sēklas.” Tēvs apsēdās un, uzlicis plaukstas dēlam uz pleciem, ievilka viņu sev starp ceļiem. "Iekams mēs uzrakto zemi neapsējam, mums nav dārza. Vai ne?”

Zēns piekrītoši pamāja, nenovērsdams acis no tēva vīrišķīgi glītās sejas.

“Tātad,” viņš turpināja, “šī augsne, šī zeme ir kā jaunava. Pati no sevis tā nespēj izaudzēt neko no tā, ko mēs vēlamies redzēt. Viss sākas ar sēklu - augļi, dārzeņi, koki, nezāles, arī cilvēki.”

“Cilvēki?” Renijs pārsteigts jautāja. “Vai es biju sēkla?”

“Nē,” tēvs skaidroja. “Bet sēkla bija tavs sākums. Es to iesēju. Tāpēc ari esmu tavs tēvs.”

“Kādu sēklu?” zēns nespēja beigt brīnīties.

“Savējo," tēvs vienkārši noteica.

“Bet... bet kur tu to iesēji?"

Jautājumi bira cits aiz cita, Renijs steidza tos uzdot aizgūtnēm.

“Tavā mātē,” tēvs atbildēja. “Līdz tam viņa bija jaunava.”

“Vai tā bija nevainīgā ieņemšana?”

"Domāju gan.”

“Ieņemšana...”

Tēvs pārtrauca dēlu: “Jēdziens nāk no latiņu vārda, kas nozīmē ‘ideja’. Abstrakta ideja, sākumā tikai doma. Pēc tam tā kļūst par ieceri, tad par...”

“Es biju iecere?”

"Jā, tā varētu teikt. Es ieraudzīju tavu māti, iemīlējos un gribēju, lai viņa kļūst par manu sievu un tavu māti. Tā bija mana doma, mana iecere. Tu sākies ar ieņemšanu.”

“Kad Jēzus...”

Tēvs atkal pārtrauca Reniju: “Redzi, mēs zinām, ka viņš ir mīlestības auglis. Tāpēc Jēzus dzimšana tiek saukta par nevainīgo ieņemšanu. Sēklu gan neiesēja Jāzeps, viņš tam bija par vecu. Marija turpretī bija jauna, iespējams, vēl jaunava. Kāds cits, kurš viņu mīlēja, parūpējās par sēklu. Kāds ļoti īpašs - to mēs zinām, jo citādi nebūtu piedzimis ļoti īpašs bērns.”

“Kur viņš iesēja? Kur tu...”

“Ak tad tāds ir nākamais jautājums! Tavas mātes ķermeni, sievietēm tur ir dārzs, maza, noslēgta telpa,

kurā iekrīt sēkla un sāk augt. Vieta, kur attīstās bērni. To sauc par dzemdi.”

“Vai man arī ir dzemde?”

“Nē, tu esi sēklas sējējs tāpat kā es.”

"Kā mēs...”

“To izdara penis, bet eju uz dzemdi sauc par maksti. Apskati abus šos vārdus vārdnīcā.”

“Vai es tagad varētu iesēt sēklu?”

“Nē. Tev vispirms jāizaug. Jākļūst par viru.”

“Vai tu to vari darīt, kad vien vēlies?”

“Jā - bet tikai tad, kad tava māte tam ir gatava. Viņa taču ir tā, kas gādā, lai sēkla izaugtu. Par to ir jārūpējas. Dārzs ir jāsagatavo, to taču tu zini.”

"Vai Brisks var iesēt suņa sēklu?”

“Jā, var gan.”

“Tad mums būtu kucēni? Es kādu gribētu.”

“Būs jāatrod suņu mamma.”

“Kā mēs to pazīsim?”

"Viņai nebūs peņa kā Briskam. Atceries, ka penis ir sēklas sējējs.”

“Vai mammai...”

“Nē. Es jau tev teicu: varēsi apskatīties vārdnīcā. Tagad nāc man palīgā uz dārzu. Pašlaik tas ir tavs darbs.”

Renijs tomēr turpināja prātot. Viss dzīvais šajā pasaulē sākas no sēklas. Bet kā rodas sēkla? "Iesākumā...” mācītājs kādu svētdienas rītu baznīcā bija dziedoši vilcis, "... iesākumā bija vārds, un vārds bija Dievs.”

"Vai Dievs ir tas pats, kas sēkla?” zēns jautāja tēvam, nākot mājās no dārza.

"Nē,” tēvs atbildēja, “un nejautā man, kas ir Dievs, jo es nezinu. Šaubos, vai to iespējams izskaidrot, tomēr katra daudzmaz inteliģenta cilvēka prātu šis jautājums nodarbina. Reizēm man šķiet, kādam sākumam vajadzētu būt, noteikti vajadzētu, bet reizēm atkal domāju, ka ne. Varbūt mēs dzīvojam mūžībā.”

“Nu gan tu runā!” māte iesaucās. “Bērns taču no tā neko nevar saprast.”

“Var gan,” tēvs nešaubījās.

Renijs lūkojās uz saviem vecākiem - te uz vienu, te otru - un juta, ka par šo atbildi mīl tēvu jo stiprāk. “Jā, es saprotu,” zēns apstiprināja.

Sešu gadu vecumā Renijs uzsāka skolas gaitas. Jaunā dzīve sevi pieteica ar spirdzinošu rudens rītu. Māte pirms nedēļas bija nopirkusi dēlam tumšzilu uzvalku, bet tēvs - aizvedis viņu pie friziera.

“Vai es izskatos glīti?” zēns, stāvēdams durvīs, jautāja mātei.

“Joks tāds!” viņa iesmējās.

“Kāpēc tu sauc mani par joku?” Renijs nesaprata un pat likās tāds kā aizvainots.

“Tāpēc, ka tu uzdod jocīgus jautājums,” māte atbildēja.

“Patiesībā, tu es diezgan izskatīgs,” tēvs teica. “Un tev par to jābūt pateicīgam, jo, kā esmu sapratis, vīrietim tā ir priekšrocība.”

“Ak, plātība, tavs vārds ir vīrietis!” Māte no sirds smējās.

“Kas ir plātība?” Renijs ievaicājās, bet māte jau maigi stūma viņu uz durvīm.

“Ej uz skolu un uzdod savus jautājumus tur,” viņa mudināja.

Pa ceļam uz skolu, kas klusajā koledžas pilsētiņā atradās tikai trīs kvartālus tālāk un tāpēc bija sasniedzama kājām, Renijs domāja par šīs dienas nozīmību: es apgūšu pilnīgi visu, ko tur māca. Uzzināšu, kā būvē motorus. Sapratīšu, kāpēc aug sēklas. Atklāšu, kas ir Dievs.

Rīta miers piestrāvoja zēnu ar prieku un pašapmierinātību. Skola būs tā vieta, kur varēs uzzināt jebko. Jautājumi tiks atbildēti. Viņam būs skolotājs.

Pagalmā tobrīd rotaļājās zēni un meitenes Renija vecumā. Dažus, kuri uz skolu bija atnākuši pirmo reizi, pavadīja mātes.

“Varbūt gribi, lai pirmajā dienu aizeju tev līdzi, dēls?” arī viņa māte bija piedāvājusi.

“Kāpēc?” zēns nesaprata.

Tēvam bija sanākuši smiekli. “Patiešām - kāpēc? Mūsu dēls domā pareizi un jūtas visai pašpārliecināts.”

Renijs nepalika pagalmā pie citiem bērniem. Dažus viņš pazina, bet rotaļbiedru viņam nebija. Renijs ātri nogura no vienaudžiem, kad tie nāca viņu pagalmā spēlēties, un deva priekšroku grāmatām.

Māte dažreiz iebilda: “Renij, tev jārotaļājas ar citiem bērniem.”

“Kāpēc?” zēns jautāja.

“Tas ir interesanti,” viņa centās pārliecināt.

“Man pašam ar sevi ir interesanti,” Renijs atbildēja. “Mani neaizrauj tas pats, kas viņus.”

Zēns taisnā ceļā devās iekšā skolā un pajautāja kādam kungam, kur atrodas pirmās klases telpa. Vīrs, iesirmiem matiem un jauneklīgu seju, uzlūkoja zēnu.

“Vai tu esi profesora Kolfaksa dēls?”

“Jā, kungs,” Renijs atbildēja.

“Esmu par tevi dzirdējis. Savulaik, pirms vēl biji dzimis, mēs ar tavu tēvu mācījāmies vienā klasē. Esmu Džonatans Pārķers, šīs skolas direktors. Nāc man līdzi. Parādīšu tev, kur jāiet.”

Viņš uzlika roku Renijam uz pleca un vadīja zēnu uz priekšu pa vestibilu, līdz, pagriezies ap stūri, apstājās pie pirmajām durvīm labajā pusē.

“Esam klāt, šī ir tava klase. Skolotāju sauc Marta Daunsa. Daunsas jaunkundze. Viņa ir laba skolotāja. Daunsas jaunkundz, šis ir Rendolfs Kolfakss jeb īsāk -Renijs.”

“Labdien, Daunsas jaunkundz,” zēns sveicināja. Viņš lūkojās grumbainā sejā ar brillēm, kas bija laipna, tomēr nesmaidīja.

“Es tevi gaidīju, Renij,” skolotāja teica.

Viņi paspieda viens otram roku.

“Iekārtojies, lūk, tur, pie loga. Džekijs Bleins sēdēs tev vienā pusē, Rūtija Grīna - otrā. Vai tu viņus pazīsti?”

“Vēl ne,” Renijs atbildēja.

Atskanēja zvans, un bērni klupdami krizdami brāzās uz klasēm. Vairumu pirmklasnieku pavadīja mātes, un dažas meitenes, viņām aizejot, raudāja. Arī Rūtija. Renijs noliecās pie viņas.

“Neraudi vis,” viņš teica. “Mācīties būs interesanti.”

“Es nemaz negribu mācīties,” meitene šņukstēja. “Gribu uz mājām.”

“Es tevi pēc stundām aizvedīšu,” Renijs piedāvāja. “Ja vien tu neatbrauci ar autobusu.”

Rūtija noslaucīja acis savu svītraini rozā svārku malā. “Nē, neatbraucu. Atnācu ar mammu.”

“Tad mājās iesim kopā,” zēns apsolīja.

Visumā diena tomēr nesa vilšanos. Tā kā Renijs jau prata lasīt, viņš neko jaunu neiemācījās. Kamēr Daun-sas jaunkundze rakstīja uz tāfeles burtus un mācīja to izrunu, Renijs jau bija izlasījis visu mācību grāmatu. Zēnam patika zīmēšanas stunda, tās laikā viņš izgudroja rata mehānismu aizsprostam - savai iecerētajai būvei uz mazā strautiņa, kas tecēja caur pusakru lielo zemesgabalu aiz mājas.

“Kas tas ir?” Daunsas jaunkundze jautāja, aplūkodama zīmējumu caur briļļu apakšu.

“Ar ūdeni darbināms mehānisms,” Renijs paskaidroja. "Vēl neesmu to pabeidzis.”

“Ko ar to dara?” skolotāja ieinteresējās.

“Ķer zivis dīķi, kas izveidojas strauta augšpusē. Redziet, mehānisma lāpstiņas tām neļauj peldēt uz leju.” "Kas notiek, ja tās peld uz augšu?” Daunsas jaunkundze turpināja izjautāt.

“Tad lāpstiņa palīdz, lūk, šādi.”

Skolotāja skatījās uz zēnu vērīgām, laipnām acīm. “Tev nu gan te nav īstā vieta,” viņa noteica.

“Kur ir mana īstā vieta?” Renijs jautāja.

“Nezinu,” viņa gandrīz bēdīgi noteica. “Diez vai kāds tev to varēs pateikt."

Skolotāja aizgāja pie nākamā sola, bet Renijs paturēja atbildi prātā, lai vēlāk varētu pajautāt tēvam viņa

viedokli. Taču dienas beigas izvērtās tik juceklīgas, ka zēns par to vairs neiedomājās. Atcerējies Rūtijai doto solījumu, viņš pēc stundām sagaidīja meiteni, un abi roku rokā devās projām pa ielu Renija mājai pretējā virzienā. Bija dzirdama citu bērnu spurgšana, bet zēns tai nepievērsa uzmanību. Savukārt Rūtija, tieši pretēji, šķita uztraukta, pat gandrīz sadusmota.

“Muļķi,” viņa nomurmināja.

“Tad kāpēc tu uztraucies?” Renijs jautāja.

“Viņi domā, ka esi manī iemīlējies,” Rūtija turpināja.

Zēns pārdomāja dzirdēto. “Nezinu, ko tas nozīmē.”

“Nu to, ka es esmu meitene.”

“Jā, tu esi meitene,” Renijs piekrita. “Ja vien tev nav peņa. Mans tēvs tā teica.”

“Kas ir penis?” Rūtija jautāja, iepletusi lielās, brūnās acis.

“Tas ir tas, kas ir man. Ja gribi, parādīšu.”

“Nekad neesmu redzējusi peni,” meitene ieinteresējās.

Viņi bija nokļuvuši gobu alejā veca milzu koka ēnā. Renijs apstājās, nolika grāmatas zemē un, atvilcis bikšu rāvējslēdzēju, parādīja sīku, mīkstu loceklīti, kas karājās vēdera galā.

Rūtijai patika. “Cik jocīgs!” viņa teica. “Tāds maziņš. Kas tas ir?”

“Sējējs,” Renijs teica un jau gribēja skaidrot tālāk, kad meitene viņu pārsteidza, paraujot uz augšu īsos svārciņus.

“Vai parādīt, kas man tur ir?” mazā priecīgi jautāja.

“Jā,” zēns atbildēja. “Es nezinu, kā tur izskatās meitenei.”

Rūtija novilka biksītes, bet Renijs nometās zālē uz ceļiem, lai visu varētu labāk aplūkot.

Viņš redzēja divas mīkstas, bālas lūpas, kas iekļāva tikko saskatāmu rozlga caurumiņa punktu, sīkāku pat par Rūtijas mazā pirkstiņa galu. Līdzīgs penim, ja nebūtu tik smieklīgi mazs. Iespējams, tas domāts tikai smukumam, jo Renijam atgādināja rožu pumpurus -to miniatūro rožu, kuras māte audzēja puķu dobēs.

"Tagad viss ir skaidrs,” zēns noteica. Tad piecēlās, aizvilka rāvējslēdzēju un, paņēmis skolas somu, kopā ar Rūtiju lēnā gaitā devās tālāk, par nejaušiem garāmgājējiem nelikdamies ne zinis.

Renijam par pārsteigumu, Rūtijas māte jau stāvēja pie vārtiem, kas veda uz māju - vienkāršu divstāvu ēku pilsētas malā. Viņa bija glīta sieviete, taču sejas izteiksme nevēstīja neko labu.

“Renij Kolfaks,” viņa nopietni iesāka, “tu esi ļoti, ļoti slikts zēns. Rūtij, ej iekšā mājā un gaidi mani! Ar Reniju tu vairs nesarunāsies.”

Zēns bija pārsteigts un izbrīnījies. “Es tikai pavadīju Rūtiju uz mājām. Viņa bija nobijusies.”

“Nemaz nestāsti man, ko esi darījis! Es to tāpat zinu. Puse pilsētas jau runā. Ej tūliņ mājās, vecāki tevi gaida.” Neko nesaprazdams, Renijs pagriezās un devās prom. Ko viņš bija noziedzies?

Rūtijas mātei izrādījās taisnība - vecāki gaidīja Reniju parādāmies dzīvojamās istabas durvis. Māte sēdēja šūpuļkrēslā un zibināja rokās adāmadatas, no sarkanas dzijas darinādama dēlam svīteri.

“Tiec nu pats ar to galā,” viņa teica tēvam. Māte piecēlās, piegāja pie Renija, kurš joprojām stāvēja dur-vīs, un, noskūpstījusi viņu uz vaiga, aizgāja.

“Panāc šurp, dēls,” tēvs aicināja.

Viņš sēdēja vecajā ādas atzveltnes krēslā, kas reiz bija piederējis paša tēvam. Arī viņam bērnībā bieži bija likts stāties tēva priekšā un atbildēt uz bargiem, nopietniem jautājumiem. Atminoties aizgājušo gadu pārestības, sirds pret Reniju atmaiga.

Zēns panācās tuvāk un, sirdij strauji sitoties, gaidīja. Kas noticis? Ko sliktu viņš nodarījis?

“Paņem to spilventiņu un nāc te, man līdzās, lai varam tikt ar visu skaidrībā,” tēvs teica. “Atceries, ka es tev uzticos. Lai kas arī notiktu, zinu, ka teiksi man patiesību.”

Renijs nomierinājās. Piestūma izšūto spilvenu pie atzveltnes krēsla un apsēdās.

“Es nesaprotu, par ko tu runā, tēt, jo nekas nav noticis.”

“Tev varbūt tā liekas, bet Rūtijas māte teica, ka tu esot pacēlis meitenes svārkus un...”

Renijs jutās atvieglots. “Ak tu par to? Nūjā, Rūtija nekad nebija redzējusi peni, pat nezināja, kas tas ir, tāpēc es parādīju. Tad meitene teica, ka parādīs, kas viņai tur ir, un pacēla svārkus. Zini, tēt, Rūtijai tur viss ir pavisam citādi. Tu būtu pārsteigts. Tāda kā mute, tikai nav sarkana, izņemot mazu rozā galiņu kā mēlei. Vairāk nekā tur nav.”

“Vai ļaudis tikmēr gāja jums garām?”

“Es neievēroju, tēt.”

“Toties kāds ir ievērojis jūs un izstāstījis Rūtijas mātei.”

“Ko izstāstījis?”

“To, ka jūs viens otru aplūkojat.”

“Bet kā citādi lai mēs uzzinām?”

Tēva piere saraucās. “Tev, Renij, protams, ir taisnība - kā citādi lai jūs uzzināt. Man pašam nav nekas pret patiesības noskaidrošanu, vienalga, par ko ir runa. Nelaime tā, ka vairums cilvēku nepiekrīt mūsu domām. Es priecājos, ka tagad tu zini, kā veidota meitene, un Rūtijas vecāku vietā es priecātos, ka mazajai radusies izdevība noskaidrot, kā veidoti zēni. Jo ātrāk bērni nonāk pie patiesības par jebko šajā pasaulē, jo labāk visiem. Taču ir ļaudis, kas seksu uzskata par grēku.” “Kas ir sekss, tēt?”

“Tā ir sēklas sēšana, par kuru tev stāstīju. Cilvēkbērna rašanās no vīrieša un sievietes. Rūtijas māte iedomājās, ka jūs darāt ko tamlīdzīgu, bet, tā kā abi esat vēl tikai bērni, viņa to uzskatīja par nepareizu. Kaut kādā ziņā Rūtijas mātei ir taisnība, jo katrai nodarbei ir savs laiks, un ne tev, ne Rūtijai tas vēl nav pienācis.” “Kā mēs uzzināsim, ka laiks ir pienācis?”

“Jūsu ķermenis to pateiks priekšā. Pagaidām es priecāšos, ja apmierināsies ar tām zināšanām, kas tev par šo lietu ir, un ķersies pie sev vēl nezināmām, kuru ir bez gala. Tev vēl ļoti daudz kas dzīvē jāatklāj. Es nopirkšu enciklopēdiju, tur ir vairāk ziņu nekā vārdnīcā.” “Vai par pilnīgi visu?” Renijs jautāja. Tik priecīga ziņa lika zēnam aizmirst gan Rūtiju, gan viņas māti.

“Gandrīz,” tēvs apstiprināja. “Bet man liekas, ka no cepeškrāsns nāk kanēļa smarža.”

Tēvs piecēlās un, uzlicis roku Renijam uz pleca, stūma zēnu uz virtuvi. Pie durvīm viņš apstājās.

“Atceries, tu neesi izdarījis neko sliktu, dēls. Ja kāds tā saka vai liek saprast, ka esi pie kā vainīgs, sūti viņu pie manis.”

“Labi, tēt,” Renijs apsolīja.

Pārāk lielu uzmanību tēva vārdiem zēns tomēr nepievērsa. Kanēļmaizīšu smarža radīja izsalkuma sajūtu, un mute pildījās siekalām.

Nākamā skolas diena nesa sarūgtinājumu tāpat kā pirmā. Rūtija tagad sēdēja klases otrā galā, bet viņas vieta bija ierādīta tumšmatainam liela auguma zēnam, vārdā Marks. Tam gan nebija nekādas nozīmes, jo Renijs jau bija aizmirsis par meiteni. Dienai ejot, viņš arvien skaidrāk saprata, ka atkal neapgūs neko jaunu, un tas sagādāja vilšanos. Zēns jau bija izlasījis pirmās klases ābeci, sen zaudējis interesi par zīmēšanas stundām un nedaudzajām grāmatām, kas atradās plauktā, nospriedis, ka tās domātas bēbjiem. Stāsts, ko skolotāja lasīja priekšā klasei, arī bija domāts bēbjiem - kaut kas par laimes putnu un pavasari.

“Vai tevi šī jaukā pasaciņa neinteresē, Renij?” Daun-sas jaunkundze jautāja.

Zēns pašlaik zīmēja ģeometriskas figūras, dažādos veidos kombinēdams trijstūrus. Pacēlis acis no papīra, zīmuli joprojām turot rokā, viņš pievērsās skolotājai.

“Nē,” Renijs atbildēja.

Bargajā, viņam veltītajā skatienā zēns samanīja arī apjukumu un saprata, ka atbilde ir jāpaskaidro.

“Tādi stāstiņi man patika, kad tikko biju iemācījies lasīt.”

“Kad tas bija?” Daunsas kundze painteresējās.

“Neatceros,” Renijs atbildēja. Viņš nolika zīmuli, jo juta, ka būtu nepieklājīgi tagad atgriezties pie zīmēšanas, un skolotāja turpināja lasīt.

Starpbrīdī Renijs jutās vientuļš. Rūtija ar viņu vairs nesarunājās, un zēns turējās savrup, vērodams citus bērnus. Viņā nebija kautrības, tikai zinātkāre un interese. Sākās grūstīšanās pie šūpolēm, līdz prāvākais no zēniem, vārdā Kriss, uzņēmās vadību, pats iekārtodamies augstākajās no visām.

"Gribi pamēģināt?” viņš uzsauca, pamanījis Reniju.

Renijs negribēja, tomēr vēlme draudzēties lika viņam apstiprinoši pamāt ar galvu. Izšūpojies zēns jau grasījās atkal nostāties malā, kad pamanīja Krišu sev līdzās.

"Skriesimies līdz vārtiem! Redzēs, kurš būs pirmais.”

“Lai notiek,” Renijs pieklājīgi piekrita.

Zēni aizšāvās pāri pagalmam. Un nonāca pie finiša reizē.

"Tu labi skrien,” Kriss atzina. “Visus pārējos slčus es varu pieveikt. Klau, dzirdēju, ko Rūtija tev parādījusi!” Viņš mācījās klasi augstāk, un nu bija skaidrs, ka šis meitenes izpētes piedzīvojums mazajā skoliņā ir visiem mutē.

Renijs vienaldzīgi uzlūkoja Krišu. “Nekā briesmīgi interesanta tur nav.”

“Nu beidz!” Kriss neticēja.

Renijam nebija atbildes, jo Rūtija viņu vairs neinteresēja.

“Vai zini, kā rodas bērni?” Kriss turpināja.

“Jā, tēvs man izstāstīja.”

“Jēziņ, tam nu gan jābūt neķītrelim!”

“Nesaprotu, ko tu domā,” Renijs izbrīnījies attrauca, gandrīz gatavs strīdam.

Atskanēja zvans, un saruna pārtrūka. Renijs atgriezās savā vietā domīgs un nedaudz aizkaitināts. Viņam patika vienkāršais, spēcīgais, pat parupjais Kriss. Par spīti dusmām, zēns nolēma draudzēties, ja tas izrādītos iespējams. Un apņēmās nestāstīt tēvam, ko Kriss par viņu bija teicis.

Kriša dēļ Renijs nesūdzējās vecākiem par to, cik garlaicīgas ir stundas. Katru rītu viņš agri skrēja uz skolu, lai kopā ar draugu pirms mācību sākuma nodotos dažādām sporta spēlēm. Starpbrīdis, kura laikā viņi kopā ieturēja pusdienas, nāca kā atvieglojums pēc rīta cēliena. Diemžēl Kriss dzīvoja pilsētas otrā galā, un pēc stundām autobuss aizveda viņu tālu prom. Šo bēdu gan atsvēra iespēja atkal nokļūt mājās pie divdesmit četru tumšzilu sējumu enciklopēdijas ar zelta burtiem uz vāka.

Pēc skolas, papļāpājis ar māti virtuvē pie piena glāzes, sviestmaizes un kūkas gabaliņa vai cepuma, Renijs steidzās studēt enciklopēdiju - lappusi pēc lappuses, sējumu pēc sējuma. Bija neiedomājami aizraujoši lasīt īsos un vienkāršos skaidrojumus citu pēc cita, atklājot lietas, par kuru eksistenci viņš nebija pat nojautis. Zēns lasīja līdz krēslai, kad pārnāca tēvs. Gadījās, protams, gana daudz vārdu, kurus vajadzēja meklēt vārdnīcā, jo

šajā lēmumā vecāki bija nepiekāpīgi - dēlam pašam jāatrod īstā atbilde.

“Nekad nevienam nelūdz palīdzību, ja vari tikt galā pats,” māte nebeidza atkārtot.

“Es papildināšu,” piebilda tēvs. “Nekad nevienam neļauj darīt savā vietā to, ko pats dari ar prieku.”

“Tu to ievēro?” māte jautāja.

“Iespēju robežās,” atteica tēvs.

Renijs klausījās. Viņu patiešām interesēja un aizrāva vecāku sarunas. Vairāk vai mazāk neizprotamas, tās ļāva paplašināt redzesloku. Vecāki nekad necentās dēla dēļ vienkāršot savu izturēšanos. Viņi iesaistīja Reniju it visā ko darīja, un zēns nojauta, ka dīvainā kārtā tēvs un māte, būdami kopā divi vien, mēdz justies vientuļi. Jautājumā par vecākiem viņiem ar Krišu bija pilnīgi dažādi uzskati.

“Vecāki ir stulbeņi,” Kriss noteikti apgalvoja.

“Manējie ne,” Renijs nepiekrita.

“Visu laiku bļaustās par neko.”

“Manējie ne!”

Viedokļu nesaskaņa veicināja zēnu interesi vienam par otra vecākiem. Tā kādu sestdienu Kriss pieņēma uzaicinājumu apskatīt Renija vecākus, ierodoties paslīdot uz aizsalušā dīķa mājas pagalmā. Renijs iepazīstināja Krišu ar savu māti, kura tobrīd virtuvē gatavoja kūku. Vēlāk, kad zēni atkal bija divatā, draugs atzina māti par glītu blondīni, un tas Reniju iepriecināja.

“Viņa ir tīri tā nekas,” Kriss noteica. “Kur vecais?”

Renijs bija pieņēmis Kriša valodu, pats to nelietodams. “Bibliotēkā raksta grāmatu. Mēs tagad viņu netraucēsim.”

"Raksta grāmatu?” Kriss neticīgi pārjautāja.

"Jā, par mākslas zinātni.”

“Kas tas tāds?”

“Tas ir tas, par ko viņš raksta.”

“Nūjā, bet ko tas nozīmē?”

“Viņš uzskata, ka mākslas pamatā ir noteikti zinātniski principi."

“Izbeidz, pasaki taču vienkārši, kas tas ir. ”

“īsti nezinu, kamēr grāmata nav gatava un pats neesmu to izlasījis.”

“Tu lasi grāmatas?”

“Protams. Un tu?”

“Nē. Man riebjas lasīšana.”

“Kā tad tu vispār kaut ko saproti?”

“Ko tu domā ar “kaut ko saproti”? Ja vajag, es kādam paprasu, piemēram, kā tikt uz Rietumiem. Kad izaugšu, man Rietumos būs rančo - pēc kādiem desmit vai vienpadsmit gadiem. Nāc, ejam slidot.”

Zēni baudīja ziemas priekus, līdz pienāca pusdienlaiks, - tas būtu licies pārāk ātri, ja vien nesāktu mocīt izsalkums.

“Maltīte gaida!” māte, stāvēdama virtuves durvīs, iedziedājās.

Zēni nometa slidas un, sala skartajiem vaigiem kvēlojot, iegāja ēdamistabā, kur viņus jau gaidīja tēvs, līdzās vecajam atzveltnes krēslam.

"Tēt, šis ir Kriss,” Renijs iepazīstināja.

“Prieks tevi redzēt, Kriš,” tēvs sveicināja.

“Tu neesi nomazgājies, Renij,” māte atgādināja. Zēni devās uz tualeti - Renijs pa priekšu, Kriss, acīm redzami iespaidots, aiz viņa.

“Tavs vecais ir uz goda,” Kriss atzina. “Tāds tīrs un vispār... svētdienlgs. Manējais strādā garāžā, kas viņam pieder. Es ar to pašu darīšu, kad būšu lielāks. Jau tagad vasarā šad tad piestrādāju. Sešpadsmit gados iešu darbā katru dienu, un vecais sola man labi maksāt. Viņš ir okei, ja vien par kaut ko neārdās. Vai vismaz nedzer. Mamma par to ir priecīga.”

Lai kā Renija vacāki centās iesaistīt Krišu sarunās, ciemiņš pie galda bija ļoti kluss un uzreiz pēc pusdienām paziņoja, ka jādodas mājās.

“Mani gaida kaudze darbeļu,” puika pēkšņi paziņoja.

Nekad agrāk Renijs nebija redzējis vecākus tik tuvu strīdam kā tovakar. Zēns darbojās ap savu ūdensrata mehānismu, kas atbilstoši skolā pabeigtajam zīmējumam jau bija gandrīz gatavs. Viņš pie tā strādāja periodiski, jo pat no visai nelielās sevis iepazīšanas pieredzes zināja, ka laiku pa laikam smadzenēm jādod atpūta, piedāvājot citas nodarbes. Ja pārāk ilgi lauzīja galvu pie kāda izgudrojuma vai uzdevuma, tad pienāca brīdis, kad smadzenes atteicās piedalīties noskaidrošanas grūtībās, un to nedrīkstēja pieļaut. Visas mīklas vajadzēja atrisināt. Pašlaik zēns noņēmās ar rata lāpstiņu jeb spārnu leņķiem - precīzi saglabājot pareizās attiecības, tiem tomēr vajadzēja nedaudz atšķirties citam no cita. Viņš veica smalko pieregulēšanas darbu, kad izdzirda tēva balsi, neierasti aizkaitinātu.

“Bet, Sjūzen, zēns šajā skolā neko neiemācās!”

Māte bija tikpat satraukta. “Viņš iemācās dzīvot. Dzīvot kopā ar sava vecuma bērniem!”

“Vai tu tiešām neapzinies mūsu atbildību par šim smadzenēm?”

"Es negribu, ka dēls aug vientuļš!” Mātes balss aizlūza, kā vairoties asaru.

“Viņš vienmēr būs vientuļš - tev ar to jāsamierinās!” "Zināmās jomās jā, bet ne visās. Renijam ir jāspēj būt kopā ar citiem cilvēkiem un par to priecāties, pat ja viņiem nav tik augsti attīstīts intelekts. Zēnam ir nepieciešama kāda atbrīvošanās pašam no sevis.”

“No sevis viņš nekad neatbrīvosies. Uz dažām stundām varbūt, un jau tas būs daudz. Renijs jutīsies vientuļš sabiedrībā, ne savā nodabā.”

“Nu kāpēc tu tā saki? Man sirds lūst klausoties.” “Tāpēc, ka tas ir pats par sevi saprotams - tieši esot kopā ar citiem cilvēkiem, viņš savu atšķirību izjutis visasāk.”

“Tad ko mums darīt, mīļais?”

"Mācīt Renijam sevi pieņemt. Viņš ir vienpatis. Mums tas ir jāapzinās un jāmāca dēlam saprast, ka viņam lemts prieks un iespējas, par kādām vairums cilvēku nekad neuzzina. Renijam dzīve būs brīnums visā tās garumā - iedomājies, kāda nebeidzama laime tā ir! Vienmēr jaunus apvāršņus alkstošs prāts, vienmēr urdoša zinātkāre! Tev nav jāžēlo dēls, Sjūzen, mīļā. Tev jāpriecājas, ka viņš tāds piedzimis! Mūsu uzdevums ir rūpēties par to, lai viņš sevi piepildītu, lai šis smadzenes netiktu izniekotas. Renijam ir jāļauj attīstīties bez jebkādiem ierobežojumiem. Es uzstāju, Sjūzen, ka dēlam jāatrod īstie skolotāji un īstā skola, pat ja mums pašiem

tāda būtu jāizveido. Daunsas jaunkundze to, paldies Dievam, saprot. Viņa ir nelaimīga, ka nespēj Renijam neko sniegt. Tāpēc jau tev tika teikts, ka zēnam būtu piemērota sestā vai septītā klase. Es gan uzskatu, ka viņam piemērota būtu tikai īpaša klase. Renijam jāattīstās savā tempā. Un mūsu ziņā ir to nodrošināt.”

Nākamajā rudenī Renijs sāka apmeklēt jaunu, mazu skolu savā pilsētā, kuras direktors un skolotājs bija viņa paša tēvs. Tajā mācījās arī citi bērni - trīs meitenes un četri zēni. Renijs nevienu no viņiem nepazina. Pieci skolēni nāca no kaimiņu pilsētām, bet divi zēni no vietējo zinātnes profesoru ģimenēm. Klases telpa bija ierīkota plašā mansardā virs vingrošanas zāles. Visas četras sienas, izņemot logu ailas, aizņēma plaukti ar grāmatām. Caur augstās ēkas logiem varēja redzēt koku galotnes, un Renijam likās, ka viņš atrodas kalna virsotnē. Mācību plāna skolai nebija. Dienas gaitā tēvs izvēlējās priekšmetu - matemātiku, zinātni, literatūru. Viņš mēdza lasīt bērniem priekšā tekstus līdz kādai noteiktai vietai un tad, norādījis problēmu, ļāva viņiem pašiem to risināt. Atbildi skolēni varēja patstāvīgi meklēt grāmatās vai, ja vēlējās, lūgt norādes. Zēni gandrīz vienmēr meklēja paši, turpretī meitenes -sekoja norādēm.

“Tā notiek ne tāpēc, ka meitenes būtu neapķērīgākas,” tēvs kādu vakaru stāstīja mātei. “Viņas tikai īsti netic saviem spēkiem.”

“Vai ir bailīgākas,” māte bilda.

"Tas nav viens un tas pats?”

"Nebūt ne. Ja esi tikai bailīgs, tad vēl ir cerība.”

Bērni netika dalīti klasēs, viņiem nelika atzīmes. Renija aizraušanās ar vārdiem izraisīja interesi par latiņu valodu, un jau drīz viņš ar lielu prieku lasīja Ver-giliju. Viena apgūta valoda noveda pie nākamās, līdz tēvs skolēnus iepazīstināja ar jauniem skolotājiem: kādu francūzieti, novecojušu itāļu dziedātāju, kuras balss bija zaudējusi skanlgumu, un spāņu profesoru -skolas svešvalodu nodaļas vadītāju.

Atbilstoši pasniedzēju specialitātēm skolā tika izveidotas fakultātes. Ieradās skolēni no citām pilsētām, un drīz vien to skaits jau sasniedza divus desmitus. Tēvs audzēkņiem neko neuzspieda, bet, ja juta, ka bērns zaudē zinātkāri vai spēju koncentrēties, pats veltīja viņam vairākas nedēļas darba, līdz interese atkal pamodās. Ja tas nenotika, skolēnam bija jāatgriežas mājās.

“Tēt, kāpēc tu aizsūtīji Bredu atpakaļ un Ņujorku?”

“Par maz talanta, par maz smadzeņu,” tēvs atbildēja. “Tikai neremdināmas alkas pēc zināšanām atraisa enerģiju un neatlaidību. Es cenšos attīstīt skolēnā vēlmi uzzināt. Ja man tas neizdodas, sūtu viņu atpakaļ pie vecākiem.”

“Tu ar šiem bērniem eksperimentē,” māte visai vēsi secināja.

“Jā, tev taisnība,” tēvs piekrita. “Tikai es neko necenšos panākt. Vienīgi noskaidroju, ko katrs no viņiem spēj un ko ne. Es viņus šķiroju.”

Divpadsmit gadu vecumā Renijs bija gatavs iestājeksāmeniem koledžā un tos bez pūlēm ari nokārtoja.

“Tagad,” tēvs iesāka, “tu esi gana pieaudzis, lai skatītu pasauli pats savām acīm. Domādams par šo dienu, esmu krājis naudu četrus gadus. Mēs visi trīs dosimies ļoti ilgā ceļojumā. Varbūt pat uz vairākiem gadiem. Ap sešpadsmit gadu vecumu tu varētu uzsākt koledžas gaitas. Nezinu. Iespējams, to nemaz nevēlēsies.”

Diemžēl sapnim par pasaules iepazīšanu kopā ar tēvu un māti nebija lemts piepildīties. Jo tēvam nācās doties pavisam citā ceļojumā - savā pēdējā -, sievas un dēla pavadītam. Slimība piezagās tik nemanāmi, ka neviens nebija ievērojis, kā tā sākās.

“Tu par daudz strādā,” māte kādā jūnija dienā aizrādīja tēvam. Ceļojuma sākums bija paredzēts nākamajā mēnesī.

“Atpūtīšos nedēļu vai divas pēc skolas beigām,” viņš atteica.

Renijs, pieradis pie tēva garā, slaidā auguma, nemaz nebija saskatījis pēkšņo un straujo novājēšanu. Nu zēns pievērsa tam uzmanību. Kā parasti, pēc vakara maltītes ģimene kavējās ēnainajā, pret zālienu vērstajā sānu verandā, ko iekļāva visai augsts dzīvžogs, pasargājot no ielas kņadas. Tēvs bija atlaidies guļamkrēslā. Neviens nebilda ne vārda. Ģimene klausījās mūziku, kas plūda no atskaņotāja dzīvojamā istabā. Šo vakaru Renijs atcerēsies visu mūžu. To, kā pēc mātes izteiktās piezīmes bija sācis pētīt krēslā ieslīgušā tēva seju - aizvērtās acis, bālās lūpas, iekritušos vaigus. Viņš uztvēra tādu kā trauslumu, kas nebija raksturīgs tēva dabiskajam izskatam. Zēns devās pie miera satraukts, vispirms pavilcis sāņus māti.

“Vai tēvs ir slims?” Renijs jautāja.

“Tiklīdz skola būs beigusies, viņš dosies uz slimnīcu, lai veiktu izmeklēšanu,” māte noteica, cieši sakniebdama lūpas.

Renijs vilcinājās, lāgā neizprazdams, bet visu ievērodams, kā vienmēr. Šoreiz skatiens kavējās pie mātes skaistās mutes, pie izliektās augšlūpas, pilnīgās apakšlūpas. Vienlaikus viņa sajūtas saasināti uztvēra arī apkārtni - atvērtos logus, vējā trīcošos sikomoru lapu trijstūrīšus, gleznu pie sienas virs kamīna ar maigi zaļiem pakalniem, līkumotu lauku ceļu, akmens sienu, māju un stalli agra pavasara dūmakā. “Pavasaris Vud-stokā” - tā vēstīja uzraksts uz rāmja augšējās malas. Vudstoka Vērmontā bija mātes dzimtā vieta, un glezna, kā viņa pati mēdza sacīt, neļāva viņai šeit, Ohaio, skumt pēc mājām. Viss bija pateikts, un Renijs devās uz savu istabu gulēt.

Garo vasaru zēns vadīja, dzīvodams dubultu dzīvi -savu un tēva. Divpadsmit gadu vecumā viņš jau bija diezgan pieaudzis, tomēr neizprata sevi. Raizes sagādāja dīvainas, jaunas sajūtas un pārmaiņas ķermenī, kurš auga tik ātri, ka vēl tikko valkātās drēbes pēc mēneša vairs nelīda mugurā. Emocijas bija sakāpinātas vai nu tādēļ, ka bija skaidrs - tēvs mirs, vai tādēļ, ka viņa ķermenis sāka dzīvot pats savu dzīvi. Muskuļi pieņēmās spēkā, visu būtni satrauca neizskaidrojama nepacietība, penis auga un izvirzīja noteiktas prasības, it kā tas būtu kaut kas atrauts no ķermeņa un eksistētu pats par sevi, kaprīzs radījums, par kura vēlmju apmierināšanu zēnam nebija ne jausmas.

Tēva saikne ar dzīvi kļuva jo dienas, jo trauslāka, un Renijs nevēlējās, pat neuzdrošinājās viņu apgrūtināt ar sava strauji augošā ķermeņa problēmām, savukārt māte, pēc viņa domām, to vienkārši nespētu saprast. Tā zēns iedomājās par kādreizējo draugu Krišu, kuru pēdējos atšķirtības gados tikpat kā nebija redzējis. Kopš Renijam nācās pamest publisko skolu, viņi šad un tad bija nejauši saskrējušies uz ielas. Kriss vairs nemācījās, bet strādāja tēva degvielas uzpildes stacijā Sautendā. Tas bija pilsētas otrā galā, tāpēc satikties gandrīz negadījās.

Tagad Renijs zināja, ka viņi ar Krišu pieder pie dažādām pasaulēm, kas ir tikpat tālas viena no otras kā planētas Visumā. ŠI apjausma padarīja viņa vientulību neizturamu.

Un bēdas par tēva drīzo nāvi pamestības sajūtu pastiprināja vēl vairāk.

Tēva vārgajā ķermeni auga vēzis, nejutīgs, bezjēdzīgs veidojums, kam tomēr bija sava eksistence. Tas parazitēja no viņa miesas un kauliem, sūca ārā dzīvību, laizdams taustekļus arvien dziļāk un dziļāk upura vrakā, līdz to pārņēma, šai divatnē kļūdams par galveno. Tēvs bija viens vienīgs sāpju iemiesojums. Elpas vilcieni zāļu raisītajā miegainībā lēni sekoja cits citam, un katrs no tiem šķita kā pēdējais.

Vasara tikmēr turpināja savu auglības ceļu - auzas stiepās garumā, kvieši brieda, siens nāca pļaujams.

“Divi mēneši, varbūt,” ārsts prognozēja.

Divi mēneši - bezgalīgi ilgs, tomēr tik īss ciešanu laiks -, un tēvs Renijam bija zudis. Vārs smaids, dēlam ienākot istabā, pastiepta izdēdējusi roka, mirklīgs tvēriens un bāls, sāpju aptumšots puspavērtu acu skatiens bija viss, ko zēns tagad saņēma no tēva. Reizēm,

nemiera mocīts, Renijs mēdza būt nikns, uzbrūkošs, reizēm tieši otrādi - viens un bezpalīdzīgi raudošs.

Svētdienas pēcpusdiena mājās kļuva nepanesama. Māte bija palaidusi savās gaitās kopēju, kura tagad tika algota, un apkārt valdīja tukšums. Spriedze, ko radīja tēva pēdējā elpas vilciena izmisuma pilnā gaidīšana, neļāva nodoties lasīšanai. Viens no diviem mēnešiem bija pagājis, un otrs likās velkamies bezgalīgi. Viss bija mainījies. Māte nepieejami grima bezcerīgā, sāpju pilnā vientulībā, pazīstamie cilvēki - vecāku draugi un Renija paša skolas biedri - bija kļuvuši neierasti tāli. Zēnam vajadzēja satikt kādu, kurš nezinātu neko par viņa ciešanām, nejautātu, kā jūtas tēvs. Viņš alka jaunības, veselības, dzīves un, instinktīva izmisuma dzīts, steidzās to atrast. Renijs atcerējās Krišu.

"Ei, vai tik tas neesi tu?” Kriss iesaucās. Viņš bija izveidojies par stūrainu pusaudzi ar sarkanu seju, skaļu balsi, pilnīgām, jutekliskām lūpām un ezītī apcirptiem matiem. Mugurā zaļš darba apģērbs, nagi melni.

“Renijs Kolfakss, ja to tu biji domājis.” Viņš izstiepa roku sveicienam, bet Kriss atvirzījās.

“Esmu viss mellās eļļās,” viņš atteica. “Nu, ko labu sadari?”

“Biju gatavojies ilgstošai pasaules apceļošanai, bet tēvs saslima - vēzis. Patiesībā viņš ir ļoti švaks.”

“Žēl gan,” Kriss novilka.

Piebrauca klients un, izbāzis galvu pa mašīnas logu, uzbļāva: “Uzpildi - labāko!”

“Ko tu šovakar dari?” jautāja Kriss, liedams bākā benzīnu.

“Neko. Redz, iedomājos apciemot tevi.”

“Mani un veco labo Rūtiju,” Kriss noķiķināja.

Sev par pārsteigumu, Renijs manīja cirksni dīvainu sakustēšanos. “Kā viņai klājas?”

“Forši,” Kriss attrauca. "Baigi forši, pašai par prieku un man ari. Es to skuķi precētu kaut tūliņ, ja tik man izdotos tik tālu ar viņu tikt.”

“Bet, Kriš, cik tev gadu?” Renijs pārsteigts jautāja. “Piecpadsmit sešpadsmit - tā apmēram. Māte īsti neatceras, kad mani dzemdējusi.”

“Un Rūtijai?”

“Trīspadsmit, bet viņa iztaisās tā, it kā būtu visi sešpadsmit. Rūtija ir super, jā. Visādi tipi viņu lenc, bet šī saka, ka es patīkot vislabāk, un tas ir skaidrs kā diena. Mēs ar senci - manu veco, kašķīgo posta gabalu -te taisām smuku naudiņu!”

“Labāk šovakar palikšu mājā,” Renijs nolēma. “Negribu atstāt māti vienu.”

“Nu, tev laikam taisnība. Žēl vecā. Bet atnāc atkal, Renij, labi?”

“Jā, paldies, Kriš. Bija jauki tevi satikt.”

“Renij!” Māte modinot raustīja dēlu. “Ārsts ir šeit. Tavs tēvs mirst.”

Zēns mirklī bija augšā, izlēca no gultas un apskāva māti. Kādu bridi tā stāvējusi, viņa sāka vilkt dēlu sev līdzi.

“Mēs nedrīkstam zaudēt dārgās minūtes,” māte mudināja.

Renijs sekoja viņai istabā, kur tēvs, taisni izstiepies, gulēja platajā, vecajā baldahīna gultā. Ārsts sēdēja līdzās, turēdams pirkstus uz mirēja pulsa.

“Šķiet, viņš ir zaudējis samaņu,” ārsts teica.

No tēva stīvajām lūpām izlauzās čuksts: “Nē... es vēl... pie jums.” Ar grūtībām viņš atvēra plakstus, skatiens kaut ko meklēja. “Renij...”

“Esmu šeit, tēt.”

“Sjūzen, mīļā...”

“Jā, dārgais.”

“Tev jāļauj mūsu dēlam... būt brīvam.”

«T» •_ 99

ts zinu.

Iestājās klusums, tik ilgs, ka gaidītājiem likās - tas nekad nebeigsies. Tomēr tēvs vēl nebija galā ar dzīvi. "Renij...”

"Tēt.”

“Nekad nepārstāj censties... izzināt.”

“Nepārstāšu. Tu man to esi iemācījis.” "Izzināšana...” tēvs čukstēja, cīnīdamies pēc elpas, “izzināšana ir... ir... visu... gudrību sākums.”

Balss apklusa. Izģindušais ķermenis viegli noraustījās. Dzīvība bija viņu atstājusi.

“Tēt!” Renijs iesaucās, satverdams tēva sažņaugtās plaukstas savējās.

“Viss ir beidzies,” ārsts noteica un, noliecies pār mirušo, aizspieda tā stiklainās acis. Tad vērsās pie Re-nija: “Parūpējies par māti, puis. Ved viņu projām.” “Nevajag,” māte bilda. “Paldies, dakter. Mēs ar dēlu vēl kādu bridi pabūsim šeit.”

"Kā vēlaties,” ārsts atbildēja. “Es ziņošu par nāves gadījumu un atsūtīšu pie jums kādu darbinieku vienoties par turpmāko.”

Izteicis līdzjūtību, viņš ar rokas spiedienu atsveicinājās no palicējiem un aizgāja. Māte un dēls stāvēja cieši kopā saspiedušies, tomēr tāli viens otram kā divas pasaules un lūkojās uz kluso augumu, kuru bija mīlējuši katrs citādi. Katram bija savas atmiņas un sava nākotne. Renijs domāja par to, kā spēs iztikt bez tēva. Kā izzinās dzīves patiesības un kur tās meklēs. Pie kā vērsīsies pēc padoma, lai izprastu, kas viņš ir un par ko viņam jākļūst.

Zēns nenojauta, par ko domā māte, jo vēl nezināja, kas ir mīlestība starp vīrieti un sievieti, kaut vēlme to izprast lēnām modās. Šis nebija īstais laiks prātošanai, Renijs vēlējās saglabāt tēvu savās atmiņās dzīvu un stipru. Tomēr viņa priekšā gulēja kluss, nekustīgs stāvs, ēna no tā vīra, kuru viņš bija pazinis un no kura bija saņēmis nemitīgas rūpes visa mūža garumā.

Renijs pagriezās pret māti. Šajā brīdī viņš meklēja mierinājumu un domāja tikai par sevi.

“Ak nē,” zēns šņukstēja. “Nē, nē, nē!”

Māte klusēja. Apskāva dēlu un, mirkli tā stāvējusi, ierunājās: “Nāc. Mēs tēvam vairs nespējam palīdzēt, varam vien dzīvot tā, kā viņš būtu vēlējies.”

Un viņa aizveda Reniju prom.

Dzīve kaut kā atsākās. Dienas pirms atvadām pagāja trulā sāpju juceklī, un bēru stunda izvērtās neiedomājamās mokās.

“No zemes tu esi nācis...” mācītājs lēni vilka, un Renijs dzirdēja, kā smagi būkšķ zemes pikas, sizdamās pret zārka vāku. Viņi abi ar māti, šausmās sastinguši, cieši turējās viens pie otra, līdz kāds - mācītājs vai kaimiņš - viņus aizveda.

"Vismaz šo jums aiztaupīsim,” noskanēja balss.

Māte un dēls pameta bēriniekus un devās uz mājām, uz vietu, kas vairs neatgādināja mājas, vien viņiem piederošu namu.

Kāds jautāja: “Vēlaties, lai esam ar jums, vai gribat palikt vieni?”

“Paldies - labāk vieni,” māte atbildēja.

Viņi palika divatā. Tikai muļķa suns priecīgi lēkāja un dauzījās. Tas nebija izturams.

“Ieliec viņu garāžā,” norādīja māte.

Renijs aizveda dzīvnieku, atgriezās virtuvē un apsēdās pie galda, kur māte bija sākusi kaut ko gatavot.

“Ēst droši vien negribēsies,” viņa teica, “tomēr es izcepšu ingvera kūku un uzvārīšu īpašo saldo mērcīti, kura tev tā garšo.”

“Lūdzu, nenopūlies, māt,” Renijs atbildēja.

“Labāk ir kaut ko darīt,” viņa atteica.

Renijs sēdēja klusumā un vēroja māti, vēlēdamies, kaut spētu nedomāt par mirušo, kurš tagad bāls un kluss gulēja zem svaigi krautās zemes. Zēns visiem spēkiem centās atcerēties tēvu veselu, rudens dienās abiem kopā klaiņojot pa mežu, ziemā mācot viņam slēpot, bet vasarā - peldēt. Renijam likās, ka viss, ko viņš prot, ir tēva iemācīts. Kurš palīdzēs tagad?

“Tas ir tik drausmīgi... drausmīgi... drausmīgi...”

Vārdi bija izlauzušies paši. Māte pārtrauca maisīt mīklu lielajā, dzeltenajā bļodā un, rokai ar karoti sastingstot, palūkojās uz Reniju.

“Par ko tu domā, dēls?” viņa maigi jautāja.

“Viņš tur guļ pilnīgi viens - zem zemes. Zem zemes, māt! Jābūt taču arī kādam jēdzīgākam veidam.”

“Es gan nevaru iedomāties, ka viņa ķermeni... viņa skaisto ķermeni sadedzina pelnos,” māte, jūtu pārņemta, iesaucās. “Sauja pelnu - tas nebūtu izturams. Nepaliktu nekas. Tagad viņš vismaz, glīti ģērbts, guļ sava veida gultā. Viens gan, tas tiesa.”

Pēkšņi māte izplūda asarās - nevaldāmās, aizturētās elsās. Iesviedusi karoti bļodā, viņa aizklāja seju rokām. Renijs pieliecās un apskāva viņu. Abi tagad bija viena auguma, bet dēls pēkšņi sajuta māti sīku un neaizsargātu. Viņš necentās mierināt. Viņš saprata. Viņš mātes dzīvē nekad nespēs ieņemt sava tēva vietu, nedz arī māte spēs viņam aizstāt tēvu. Viņiem abiem būs jāiet tālāk, jāiztiek vienam ar otru un, cik iespējams, vienam otrs jāatbalsta.

It kā uzminējusi dēla domas, māte pārstāja raudāt. Atvilkusi galvu no zēna pleca, maigi to atstūma un noslaucīja priekšautā acis.

“Pabeigšu cept kūku,” viņa noteica.

Renijs atstāja māti, uzkāpa augšstāvā un, pievilcis atzveltnes krēslu pie loga savā istabā, vēroja, kā sabiezē krēsla. Viņš nedomāja, tikai juta - juta savu vientulību, mātes vientulību, tukšo māju un tukšo pasauli. Zēns sēdēja tumsā, gaismu neieslēdzis, līdz izdzirda māti saucam: “Kūka izdevās brīnišķīga, Renij!”

Viņas balss bija parasta, gandrīz priecīga. Zēns nokāpa lejā un pievienojās mātei gaišajā virtuvē.

“Pagatavoju arī sautētu jēru,” viņa teica, “un svaigus salātus. Ingvera kūka desertam.”

Māte bija uzklājusi galdu virtuvē, ko nekad agrāk nemēdza darīt. Līdz šim viņi vienmēr bija vakariņojuši ēdamistabā, Renijs nemaz nevarēja iedomāties tēvu ieturam maltīti virtuvē.

Zēns apsēdās, apmierināts ar mātes izvēli, kas tik ļoti atšķīrās no ierastā. Pēkšņi viņš sajuta, ka ir izsalcis, un, lai gan vēlāk par to kaunējās, notiesāja visu gaļu un salātus, ko māte nolika priekšā, un vēl arī divas lielas karstās kūkas porcijas ar saldo, garšvielām bagāto mērci. Pēc maltītes Renijs jutās smags un miegains, un viņi abi agri devās pie miera.

Arī brokastu galdu māte klāja virtuvē. Renijs bija slikti gulējis, viņš bieži modās no drudžaina nemiera un domām par tēvu, vientuļi dusošu uzkalnā. Iztēlē, kas vienmēr tiecās pēc realitātes, viņš skatīja ķermeni zārkā. Atkal visos sīkumos redzēja mirušo, kas reiz bijis viņa tēvs. Atmiņā nāca aizvērtās acis, stingā mutes līnija un pat bālās sakrustotās rokas. Tās bija visnedzīvākās. Tēva brīnišķīgās rokas, stipras un skaisti veidotas, aktīvas, strādīgas, vienmēr izteiksmīgas žestos... Šīs sastingušās rokas Renijs nespēja aizmirst.

“Vai gribēsi olu kulteni, dēls?” māte jautāja.

Šorīt viņa bija mierīga. Tikai pēc saraudātajām acīm Renijs saprata, ka māte nakti nav gulējusi.

“Paldies, māt,” zēns pateicās, atkal juzdamies neērti par to, ka šajā sēru laikā ir tik izsalcis.

Māte sacepa olu ar bekonu un pasniedza dēlam. Tad paņēma no palodzes puķu podu ar plaukstošu amarilli. Dažas spēcīgas, zaļas lapas ieskāva resnu stublāju, kas nesa divus jau gandrīz izziedējušus pumpurus. Māte nolika podu uz galda.

“Šie divi atvērās vakar,” viņa teica. “Varbūt trešais izplauks šodien. Man vienmēr licies, ka ar trim ziediem amarillis ir visskaistākais.”

Mātes teiktais izklausījās tā, it kā viņa sarunātos ar svešinieku, kādu kaimiņu vai viesi, un Renijs, sapratis, ka māte pūlas uzsākt jaunu dzīvi, pūlas vismaz dēla klātbūtnē neraudāt, centās viņai palīdzēt.

“Jā, šķiet, pumpurs nupat, nupat izziedēs,” viņš iesaistījās sarunā.

Zēns brokastoja nesteidzīgi. Māte malkoja kafiju, piekozdama plānu grauzdētas maizes šķēlīti ar sviestu.

“Olu negribi?” Renijs noraizējies jautāja. Māte viņam tagad bija vienīgais tuvais cilvēks. Visi radinieki dzīvoja tālu, un zēns viņus pazina tikai no nostāstiem.

“Pagaidām nespēju, gan jau vēlāk,” māte atteica. “Kāds laiks paies, līdz tikšu ar sevi galā. Šodien man jāsapako kastēs tēva drēbes un jānosūta Pestīšanas armijai.”

“Vai gribi, lai tev palīdzu?” Renijs jautāja.

“Nē, mīļais,” māte atbildēja. “Labāk es pati. Tēvs vēlējās, lai visas grāmatas paliek tev, protams. Viņa kabinets arī tagad ir tavs. Iekārto pēc sava prāta.”

Renijs saprata, ka mātei šie vārdi nenāk viegli, tomēr viņa cenšas darīt, kā tēvs bija teicis, - dot dēlam brīvību. Tikai kādam nolūkam?

Pēkšņi Renijs pamanīja amariļļa pumpuru. Pusplau-kušu! Kamēr viņi sarunājās, ieturot ilgus klusuma brīžus, pumpurs bija gandrīz izziedējis. Zēns parādīja to mātei, un viņa iesmējās, uz brīdi aizmirsdama visu citu.

“Te nu tas ir!” viņa iesaucās. “Nezināju, ka amarillis var tik ātri atvērties. Tiesa, nekad nebiju sēdējusi puķu podam klāt.”

Māte sapņaini vērās pumpurā. “Savā ziņā simboliski - jauns zieds, kad mums tādas bēdas. Tam noteikti ir kāda nozīme. Varbūt tēvs grib kaut ko vēstīt. Iespējams, mierināt.”

Viņa domīgi palūkojās uz dēlu. “Ai, Renij, es ļoti centīšos būt tāda māte, kāda tev nepieciešama! Kopš agras mazotnes tevi vienmēr tiku atstājusi tēva ziņā, jo... viņš ir... bija nesalīdzināmi pārāks par mani, un es zināju, ka tu neesi parasts bērns. Es ceru... patiešām ceru, ka spēšu... ne jau aizvietot tēvu - tas man nemūžam neizdotos -, bet piepildīt savu vietu, kas, iespējams, ir palikusi tukša, tāpēc ka nebija man likusies svarīga. Tikai tev pašam būs jāpalīdz - vienmēr jāsaka, ja nedaru to, ko vajadzētu, jo tas nav aiz nevēlēšanās, mīļais. Vienīgi aiz nezināšanas.”

Renijs sastapa mātes lūdzošo skatienu, kurā jautās nekad iepriekš nemanīts maigums. Visu savu sirds mīlestību zēns bija atdevis tēvam, bet nu viņš ieraudzīja māti - savrupu, vienkāršu būtni, sievieti, no kuras klēpja bija nācis pasaulē un kurai tātad savā veidā arī piederēja.

“Ir kaut kas, ko tu manā labā vari darīt, māt,” Renijs teica.

“Un tas būtu?” viņa ieinteresējās.

“Gribu uzzināt visu par tēvu. Visu - pilnīgi visu. Tagad saprotu, ka, vēl trijatā kopā esot, mēs tikām runājuši tikai par mani, tikai par to, ko es domāju. Esmu bijis savtīgs.”

“Nē, tu neesi bijis savtīgs,” māte strauji iebilda. “Vienkārši tēvs bija prieka pārņemts par to, ka ieguvis tik asu prātu, ko mācīt, ar ko strādāt. Viņš bija dzimis skolotājs un ļoti cienīja gudras galvas. Par tavām smadzenēm tēvs mēdza runāt kā par dārgumu.”

“Bet tagad es vēlētos iepazīt viņu,” Renijs neatlaidās.

Māte palūkojās uz dēlu mīlestības pilnā izbrīnā. “Kā tu zināji...” viņa nomurmināja.

“Zināju ko, māt?"

“Tevis tikko izteiktais lūgums mani mierina kā nekas cits. Nebiju iedomājusies, ka varētu... ka es pati varētu turēt tēvu dzīvu tavā atmiņā! Darīšu visu, kas manos spēkos, centīšos atcerēties ik sīkumu. Ne visu uzreiz, Renij, tu jau saproti, bet pamazām, ikdienai tālāk ritot.”

Mierinādams māti, zēns pats jutās atvieglots. Tagad viņi abi zināja, kā dzīvot tālāk. Mātei un dēlam bija kopīgs mērķis - saglabāt tēvu atmiņā.

Kādu vakaru viņi abi sēdēja kabinetā. Māte uzskatīja, ka tā ir vispiemērotākā vieta sarunai. “Tur mēs tavu tēvu jutīsim tuvāk,” viņa bija sacījusi. Telpa stāvēja neskarta. Uz galda atradās manuskripts, aizsākts tēva glītajā, ciešajā rokrakstā. Māte nešaubījās, ka dēls reiz to pabeigs. Tēvs bija devis atļauju, un Renijs sāka lēnām un uzmanīgi darbu lasīt, vietām saprazdams tā filozofiju, vietām ne, bet būdams ļoti ieinteresēts. Katrs zinātnieks ir mākslinieks? Katrs mākslinieks ir zinātnieks? Kas bija šo abu kopības noslēpums?

“Iekur kamīnu, dēls,” māte palūdza. “Taisās snigt.”

Renijs aizdedza šķiltavas un pielaida pagalēm uguni, kā tik bieži bija redzējis darām tēvu. Liesmas apņēma sauso malku un aurodamas iešāvās skurstenī.

“Sēdies tēva krēslā,” māte mudināja pirmajā no viņu kopīgajiem atmiņu vakariem. “Man patiktu tevi tur redzēt.”

Renijs iekārtojās. Ķermenis pieņēma formu, kas bija iespiedusies polsterī no gadiem ilgās lietošanas, un jutās ērti.

“Mēs ar tavu tēvu iepazināmies koledžā,” māte iesāka. “Man viņš likās glītākais puisis, kādu jebkad biju redzējusi. Ne gluži sportista tips, ne futbola skaistulis vai kas tamlīdzīgs, tomēr labi spēlēja tenisu. Uzzinājis, ka esmu bijusi čempione tenisā, viņš mani nekavējoties uzaicināja uz maču. Es uzvarēju...”

Māte apklusa, acīm pēkšņi iemirdzoties. “Nedomāju, ka viņam tas patika. Es nožēloju savu muļķību, jo domāju, ka pēc tāda mača Džordžs mani, visticamāk, nekad vairs negribēs redzēt. Taču maldījos. Vēlāk, kad iepazināmies tuvāk, viņš atklāja, ka es iepatikos viņam tieši tāpēc, ka biju cīnījusies no sirds. Tavs tēvs uzskatīja sevi par diezgan labu tenisistu un neslēpa, ka, meitenes sakauts, juties pazemots, bet, ja es toreiz

būtu kaut mazākā mērā izlikusies, diez vai viņu vairs interesētu. Šajā ziņā Džordžs bija nelokāms. “Gribu, lai tu esi patiesa, Sjūzen," - kā šodien dzirdu viņa teikto.” Māte apklusa un, vāri smaidīdama, uzlūkoja Reniju. “Es pieradu pie patiesības, dēls, - un ari pret tevi vienmēr būšu godīga. Vienosimies, ka mēs abi nekad viens otram nemelosim. Tēva dēļ.”

“Sarunāts,” Renijs uzreiz piekrita.

Dažas minūtes māte klusēdama pārdomāja, tad turpināja: “Es negribētu steigties. Labprāt stāstītu savus stāstus pēc iespējas ilgāk. Būs vakari, kad vēlēsies nodarboties ar ko citu. Būs ari tādi, kad nāksies lemt, ko iesākt tālāk. Kādas ir tavas domas, dēls? Ceļojumā mums laikam nevajadzētu doties - nauda būs nepieciešama studijām, pat neskatoties uz to, ka mācību maksu stipendijas veidā tev piešķirs par tēva nopelniem.”

“Jā, es apmeklēšu koledžu,” Renijs teica. “Sākšu ar jaunu semestri no nākamā gada.”

“Bet tev vēl nav pat trīspadsmit gadu. Un vecākie studenti - kā viņi to uzņems?”

“Man vienalga, māt. Es būšu pārāk aizņemts.”

“Un sava vecuma prieki paliks neiepazīti.” “Atradīsies kas cits, ar ko nodarboties,” īsti nezinādams, kas tas varētu būt, zēns īsi attrauca, jo gribēja atkal klausīties mātes atmiņās. “Stāsti tālāk, māt!” “Drīz mēs viens otrā iemīlējāmies,” viņa bikli turpināja. “Tolaik mīlestība bija kas svarīgs, ne tā kā šodien. Tomēr tavs tēvs negribēja precēties pirms koledžas beigšanas. Es tad mācījos tikai otrajā kursā un nolēmu studijas neturpināt. Vēlējos vienīgi būt kopā ar viņu. Jūnijā mēs apprecējāmies. Kāzas nosvinējām brīnišķīgi, tuvinieki man - vienīgajam bērnam ģimenē - vēlējās šo brīdi padarīt tik īpašu, cik vien spēja. Turklāt viņiem patika līgavainis. Ģimene bija viens no iemesliem, kāpēc negribēju pārvākties uz Ohaio, kad tavs tēvs ieguva doktora grādu, Renij. Tik tālu prom no savējiem! Tu viņus pat nepazīsti... Tava tēva vecāki bija miruši, un tā iznāca, ka mēs divi vien veidojām jaunu ģimeni.”

“Man nekā nav trūcis,” Renijs bilda.

Māte ilgi klusēja, viegli smaidīdama, un sapņainu, atmiņu pilnu skatienu vērās liesmās. Zēns nebilda ne vārda, juzdamies iekšēji nepacietīgs, tomēr neatļāvās traucēt māti viņas pārdomās.

Tā tas turpinājās vakaru no vakara. Māte iztēles ainās vēlreiz izdzīvoja jaunību, Renijs, nemiera urdīts, klausījās. Tad viņa pēkšņi ielūkojās pulkstenī, pārsteigta par to, cik ātri aizsteidzies laiks.

“Jau tik vēls!” viņa iesaucās, un abu kopīgā saruna beidzās.

Renijs labprāt vakaros ieslīga tēva krēslā, lūkojās liesmās, klausījās mātes balss plūdumā, ko reizēm pārtrauca smiekli, reizēm atmiņu izraisīta dziļa nopūta, un priecājās, ka spēj garā skatīt mātes stāstīto. Viņas atainotos, sen aizgājušos notikumus zēns vienmēr redzēja tik skaidri, it kā tie būtu risinājušies paša acu priekšā. Renijs apzinājās šo spēju, cik vien sevi atcerējās. Ari lasot grāmatu - vienalga kādu -, viņa acu priekšā virknējās nevis burti un vārdi, bet gan stāsta notikumi. Skolā tas allaž bija ļoti palīdzējis, sevišķi matemātikā, jo gan skolotāja, gan mācību grāmatās dotajos uzdevumos Renijs caur cipariem uztvēra situāciju, visu attiecību kopumu un nekavējoties varēja dot atbildi. Tas pats

attiecās uz zinātni - viņš vizualizēja lasīto un padarīja to ļoti viegli uztveramu.

Tagad, mātes dzīvesstāstā klausoties, zēns skaidri iztēlojās savus vecākus jaunībā. Tā bija patiesa aina. Viņš uzskatīja, ka šī spēja piemīt visiem cilvēkiem, līdz krietni vēlāk laika gaitā saprata, ka ir unikāls, garā skatot reālus cilvēkus un priekšmetus, par kuriem domā. Māte stāstīja par tēvu, un Renija iztēle uzbūra slaidu, jaunu vīrieti gaišiem matiem un ādu, jautru smējēju, kurš vienmēr ir gatavs uzklausīt un interesēties. Šī bija pirmā reize, kad zēns kādam stāstīja par savu spēju vizualizēt.

“Es redzu savu tēvu, kāds viņš bija pirms manis.”

Māte apklusa un jautājoši uzlūkoja dēlu.

“Viņam bija izteikti ātra gaita? Gandrīz skrejoša, vai ne? Ļoti kalsns, bet stipru stāvu. Tēvs nēsāja mazas, īsi apcirptas Ūsiņas, ja?”

“Kā tu zini?” māte izsaucās. “Džordžam tiešām bija ūsas, kad mēs pirmo reizi satikāmies. Man nepatika, tāpēc viņš tās nodzina un vairs nekad neataudzēja.”

“Es nezinu, kā to zinu. Man nav ne jausmas, kā to redzu, bet skaidri apzinos, ka redzu.”

Māte klusēja, viņas domīgajā skatienā jautās bijība.

“Dažreiz,” Renijs gandrīz negribīgi turpināja, “man liekas, ka tas nemaz nav labi.”

“Piemēram, kad?” viņa jautāja, dēlam apklustot.

“Nu, kaut vai skolā, sevišķi matemātikā. Skolotāji domāja, ka, rēķinot galvā, es blēdos. Taču tā nebija. Es uzdevumu redzēju.”

"Protams, tu neblēdījies,” māte nešaubījās.

Toreiz Renijs to neievēroja, vien pēc gadiem, pārcilājot atmiņā aizgājušo laiku, atcerējās, ka kopš tā vakara māte par tēvu vairs nestāstīja. Savu dzīvi viņa turpmāk veltīja dēlam, bieži vien tas izpaudās kā bijības pilna klusēšana. Māte rūpējās par zēna uzturu pēc labākās sirdsapziņas, gatavodama barojošas maltītes, un raizējās, ja manīja, ka dēls kārtīgi neizguļas.

Renijam turpretī māte nebija prātā. Viņš sapņoja par izgudrojumiem, viņa domas pastāvīgi nodarbināja radīšanas brīnums. Turklāt viņš negausīgi ēda, jo tā prasīja strauji augošais organisms. Līdz šim Renijs tika uzskatīts par vidēja auguma zēnu, bet tagad īsā laikā, kā pašam šķita, viņš izstiepās gandrīz sešas pēdas garš, kaut nebija vēl ne trīspadsmit gadus vecs. Nesamērīgais augums sagādāja grūtības, tomēr deva ari zināmu labumu - koledžā Renijs tik ļoti neatšķīrās no pārējiem studentiem. Tiesa, neskatoties uz stalti izslieto galvu, seja vēl aizvien bija bērnišķīga, locekļi izstīdzējuši un pats viņš atgādināja lielu, lempīgu putnu.

Reniju urdīja mūžīgā problēma, neatbildētais jautājums: par ko kļūt? Par zinātnieku, izgudrotāju, mākslinieku? Enerģija, kas viņā kūsāja, bija kas vairāk par fizisko varēšanu, tā pildīja zēnu ar nemieru, tāpēc vajadzēja atrast veidu, kā no šis nastas atbrīvoties. Renijs jutās ierobežots un apspiests. Viņš sēdēja koledžas solā, valdīdams sevi, neatļaudamies tādu greznību kā nepacietība pret lektoriem, kuri bija lēni un sīkumaini.

“Turpini taču,” zēns sakostiem zobiem čukstēja. “Turpini!”

Pasniedzēji vēl nebija beiguši skaidrot, kad Renijs jau zināja atbildi. Viņa iztēle darbojās kā apsēstība. Visapkārt virmoja idejas. Dienas laikā zēna galvā to bija tik daudz, ka viņš pats apjuka. Kā lai tiek galā? Kas ir šis spēks, kurš visu laiku nekontrolēts cenšas radīt, un vai to maz iespējams iegrožot? Renijs nezināja - vēl nevarēja zināt -, kā sadzīvot ar savām spējām, iekams nebija izjutis nepieciešamību piespiest sevi pār tām valdīt.

Studiju biedri, šķiet, tamlīdzīgas ciešanas nepazina. Renijam nebija draugu, draudzīgums, kas viņā pārpārēm mita, nebūt nenozīmēja draudzību. Reizēm zēns jutās kā vientulis paša radītā tuksnesī, un tikai tāpēc, ka viņš bija tāds, kāds bija. Renijs jau sen bija pāraudzis māti un tikpat kā vairs nedomāja par tēvu. Viņš pilnībā nodevās problēmai, kas saistījās ar viņu pašu, un domām par to, kādu ceļu nākotnē izvēlēties. Lielāko daļu laika koledžā zēns vadīja pilnīgā vientulībā.

Kādu dienu, kad Renijs jau mācījās trešajā kursā, viņa uzmanību piesaistīja psiholoģijas profesora nejauši izteikta doma.

“Vairums ļaužu,” profesors iesāka, "vienkārši pielāgojas. Viņi mācās tāpat kā dzīvnieki - šimpanze braukt ar velosipēdu, pele skriet pa labirintu. Tomēr laiku pa laikam piedzimst cilvēks, kurš nepielāgojas. Radītājs. Viņš pats var sagādāt sev problēmas, taču tās atrisina ar iztēles palīdzību. Novērsis šķēršļus, prāts brīvi rada. Un, jo vairāk tas rada, jo atbrīvotāks kļūst.”

Pēkšņi Renija prāts apskaidrojās. Pēc nodarbības viņš uzmeklēja profesoru un nogaidīja, līdz visi studenti bija aizgājuši.

Gribētu ar jums parunāt,” zēns teica.

Es gaidīju, ka tu nāksi,” atbildēja profesors.

“Šovakar mājās nebūšu,” Renijs paziņoja mātei. “Man norunāta tikšanās ar profesoru Šārpu. Viņš mani gaidīs. Iespējams, atgriezīšos pavēlu - tad jau redzēs.”

“Redzēs ko?” māte nesaprata.

Viņa, kā ierasts, jautāja mierīgi un tieši. Zēns paskatījās uz māti, domādams nevis par viņu, bet par uzdoto jautājumu.

“Vēl nezinu,” viņš atbildēja. “Kā ritēs saruna. Ja es no tās neko negūšu, būšu mājās agri. Ja būs, ko mācīties, - vēlu.”

Domīgi klusēdams, Renijs pavakariņoja. Maltītes viņi ar māti vēl aizvien ieturēja virtuvē. Tēvam dzīvam esot, vakariņas vienmēr bija bijušas svarīgs dienas notikums, kad ģimene sapulcējās ēdamistabā. Brokastis tika iekostas steigā virtuvē, pusdienās pietika ar sviestmaizi, bet vakariņot tēvam patika smalki, iepriekš pārģērbjoties, pie skaisti klāta galda ar sudrabu, porcelānu un ziedu pušķi vāzē. Ēdamistaba viņiem trim nekad nebija par lielu, bet diviem ar māti tā likās pārāk plaša un tukša.

“Es neko daudz par Šārpa kungu nezinu,” māte turpināja.

“Patiesībā es arī ne,” Renijs atteica. “Ir labi satikt cilvēku ar svaigām idejām. Pārējos profesorus, šķiet, esmu pazinis jau visu mūžu. Viņi ir gudri, protams, bet...” Atkal iegrimis domās, zēns apklusa.

"Bet kas?”

“Bet kas?” atkārtoja Renijs. “Tikai tas, ka es alkstu kā jauna. It sevišķi, ja šis jaunais ir tas, par ko jau esmu sācis domāt.”

“Un tas būtu?”

Zēns sastapās ar mātes jautājošo skatienu un it kā kautrīgi pasmaidīja. “Nezinu, visticamāk, kāds radošs darbs.”

Pēc pusstundas Renijs jau sēdēja Donalda Šārpa nelielajā viesistabā. Divatā, jo pasniedzējs bija vecpuisis un mājas uzturēšanā viņam palīdzēja kopēja, kas ieradās reizi nedēļā. Tā bija patīkama, gaumīgi iekārtota telpa. Pie katras no divām pretējām sienām bija piekārta pa vienai vecmeistaru stilā gleznotai franču mākslinieku gleznai, no trešās uz kamīna plauktu lūkojās japāņu teksts. Katrā pusē kamīnam atradās pa atzveltnes krēslam ar padilušu zelta krāsas tapsējumu. Bija drēgns vēla rudens vakars, un istabu tīkami pildīja degošas malkas smarža.

Tik mierīgs un atbrīvots Renijs jutās pirmo reizi kopš tēva nāves. Izstīdzējušais augums tīkami iegūla zelta krāsas samta polsterī, izbaudot tā mīkstumu. Donalds Šārps nosēdās Renijam pretī, līdzās mazam galdiņam ar vīna glāzi uz augstas kājas.

“Tu gan esi vēl ļoti jauns, Renij,” viņš iesāka, “bet šis dzēriens ir tik viegls, ka domāju - tevi tas nekādi neietekmēs.”

To teikdams, profesors ielēja viesim vīnu. Renijs nobaudīja malku un nolika glāzi uz galdiņa sev līdzās.

“Negaršo?” Šārps jautāja.

“Ne pārāk,” zēns godīgi atzinās.

“Arī pie vīna ir jāpierod,” noteica pasniedzējs.

Tā iesākās vakars, kas pamazām izvērtās par nopietnu sarunu ar ilgiem, pārdomu pilniem klusuma brīžiem.

Šārps bija diezgan izskatīgs vīrietis, varbūt pat pārāk, vidēja auguma, sievišķīgi smalkas miesasbūves. Visizteiksmīgākās bija acis - lielas un tumšas zem skaidri iezīmētām uzacīm, tās pārmaiņus lūkojās caururbjoši, pašapzinīgi vai noslēpumaini.

“Iztēle, protams, ir radīšanas sākums,” viņš turpināja runāt. “Bez tās nekas jauns netop. Vienīgi attiecībā uz mākslu neesmu par to drošs. Iespējams, māksla ir izkristalizējušos emociju auglis. Radošai personībai ir jājūt, jābūt pārņemtai. Es, piemēram, rakstu dzeju. Var paiet dienas un mēneši, reizēm pat gads un vairāk, kad neuzrakstu ne rindiņas, jo nejūtu sevī pietiekami iznēsātu, skaidru vīziju. Emocijām jābūt koncentrētām, pirms spēju tās paust. Uzrakstījis dzejoli, es jūtos atvieglots, patiesi emocionāli atvieglots. Te tas ir, īsts dārgums man rokā.”

Profesoram bija skanīga balss, izteiksmīgs, melodisks baritons. Negaidīti paliecies uz priekšu un pilnīgi mainījis izturēšanos, viņš uzdeva Renijam jautājumu: “Kā tevi sauc savējie, mājās?”

“Mans vārds ir Rendolfs, saīsinājumā Renijs.” “Cilvēkiem, kuri man īpaši tuvi, kā, piemēram, tu, es vienmēr pats izvēlos vārdu. Saukšu tevi par Rennu -ar diviem “n”.”

“Ja jūs tā vēlaties...”

“Un ko vēlies tu?"

“Renns - jā, man patīk. Esmu par pieaugušu pamazināmām formām.”

“Daudz par pieaugušu! Kur mēs palikām? Pie emocijām! Man tomēr joprojām nav skaidrs, kāpēc mēs jūtam tieksmi radīt mākslu. Domāju, ka sākumā uz to mudina neapzināta skaistuma izjūta, pārsteigumā uzlūkots zieds vai putns. Bet noteikti jābūt ari spējām -spējām uztvert, tas ir solis inteliģences, atklāsmes un tālākas izzināšanas virzienā.”

Renijs pārņemts klausījās Šārpa vārdos kā brīnišķīgā mūzikā, tikai paretam iedrošinādamies profesoru pārtraukt.

“Kurā brīdī īsti sākās zinātne?” viņš jautāja.

“Ļoti vēlu,” Šārps atbildēja. “Primitīvais, neizglītotais cilvēks vispirms apdziedāja un sapņoja un tikai pēc tam sāka analizēt. Lai cik pretrunīgi tas izklausītos, domāju, ka zinātnes pirmsākumi meklējami reliģijā. Priesteriem nācās apgūt laika skaitīšanu, lai to pieskaņotu gadalaikiem un zvaigžņu stāvokļiem. īsi sakot, bija jāievēro precizitāte - zinātnes pamatu pamats, kas noveda pie faktiskās patiesības. Runājot par mūsdienu zinātni... To, bez šaubām, aizsāka Galilejs, uzkrājot pieredzi darbā ar kustīgiem priekšmetiem, mērot un vērojot. Viņš izvirzīja un apstiprināja teoriju, ka Saule ir Visuma centrs, par to tika izraidīts trimdā un tur arī nomira. Vēlāk īzaks Ņūtons šo atklājumu iedzīvināja matemātikā. Jā, zinātne ir tikpat radoša, cik māksla. Tās ir vienotas, tām jābūt vienotām, jo abas ir nepieciešamas cilvēces progresam un tam kalpo.”

Stundas skrēja, Renijs ļāvās profesora valdzinājumam, klausīdamies un reizēm iestarpinādams pa jautājumam. Kad pulkstenis uz kamīna malas nosita pusnakts stundu, zēns iztrūkās.

“Ak, man jāsteidzas mājās - vēl jāpabeidz eseja jūsu rītdienas nodarbībai, kungs!”

Šārps pasmaidīja. “Dodu tev vēl vienu dienu laika. Tu man dāvāji patīkamu vakaru. Bieži negadās sastapt klausītāju, kurš saprot, par ko es runāju.”

“Jūs ieviesāt skaidrību manis paša domās un minējumos, kungs.”

“Tas labi! Tev jāatnāk atkal. Skolotājs vienmēr meklē ideālo skolnieku.”

“Paldies, kungs. Meklējumi ir abpusēji.”

Viņi paspieda viens otram roku. Šārpa plauksta dīvainā kārtā izrādījās karsta un mīksta. Renijs pārsteigumā atrāvās.

Kad viņš pārradās mājās, māte sēdēja virtuvē un gaidīja. “Ai, Renij, sāku jau uztraukties!”

“Es piedzīvoju brīnišķīgu vakaru. Tik daudz jauna iemācījos. Un, māt...” Zēns apklusa.

“Jā, dēls?”

“Es gribētu, lai tu mani vairs nesauc par Reniju.” “Nē? Kā tad? Par Rendolfu?”

“Vienkārši par Rennu - ar diviem “n”.”

“Labi, ja tu tā vēlies. Centīšos paturēt prātā.” “Paldies, māt.”

Viņa dīvaini uzlūkoja dēlu, it kā vēlētos ko jautāt. Taču bija jau par vēlu.

“Arlabunakti,” zēns novēlēja un aizgāja.

Renns aizvadīja bezmiega nakti. Donalds Šārps bija atraisījis viņa būtni. Doma par sevi nedeva miera. Kas īsti viņš ir: mākslinieks vai zinātnieks? Zēns juta impulsu, dzinuli, nepieciešamību radīt - bet ko? Kā izvēlēties mērķi, nepazīstot sevi, nesaprotot, kas viņš ir? Kā uzzināt? Renns tik ļoti bija alcis iet skolā - taču kāda jēga mācīties par pagātni, studēt citu cilvēku darbus? Bet varbūt tomēr ir vērts izzināt priekšgājēju veikumu? Galileo, piemēram, apvienoja sevī tik daudz profesiju -mūziķa, mākslinieka, zinātnieka. Vai viņš šīs prasmes bija apguvis skolā vai mācoties patstāvīgi, sev?

Jautājumi laupīja nakts mieru. Māja bija tumša un klusa. Lejā ēdamistabā senlaicīgais pulkstenis, kas reiz bija piederējis Renna holandiešu vecvectēvam no mātes puses, notrinkšķināja pirmo, otro un visbeidzot arī trešo agrā rīta stundu. Mēness jau laidās aiz horizonta, pirms ausma ļāva zēnam iesnausties. Trauksmaino miegu pildīja juceklīgi sapņi. Ik pa laikam tajos parādījās Donalds Šārps.

Saules stari caur austrumu puses logu krita istabā, kad Renns otrā rītā pamodās. Naktī piedzīvoto trauksmi bija nomainījis dīvaini kluss miers. Viņš gulēja, priecājās par atvieglojuma sajūtu un baudīja atpūtu -šīm sajūtām bija visciešākā saistība ar Donaldu Šārpu. Renns atmiņā vēlreiz pārcilāja tik ātri paskrējušās iepriekšējā vakara stundas. Nekas kopš tēva nāves viņam nebija sagādājis tādu prieku kā šī tikšanās. Iespējams, zēns vispār nekad agrāk nebija juties tā pārņemts. Redzesloka paplašināšanos, uzklausot profesora domas, papildināja viņa cilvēciskais valdzinājums -jaunība, briedums, pat fiziskā pievilcība, kura skāra dvēseles dziļākās stīgas un saistīja kā nekas cits līdz šim. Saikne bija izveidojusies ar dzīvu cilvēku, kurš varētu kļūt - varbūt jau bija kļuvis - par viņa draugu.

Ar sava vecuma zēniem viņš kopā sportoja un piedalījās dažādās nodarbībās, bet ne ar vienu no tiem nebija iespējama līdzvērtīga diskusija. Beidzot tas bija mainījies!

Šī apziņa ielija ķermenī kā prieka eliksīrs. Renns izlēca no gultas, lai sveiktu dienu ar dušu, tīru apģērbu un milzīgu brokastu porciju. Jau vairākas dienas viņš nebija jutis izsalkumu, bet tagad gaidīt gaidīja, kad tiks pie maltītes. Pirmā nodarbība šorīt bija paredzēta pie Donalda Šārpa.

“Rūpējieties par savām gara spējām,” pasniedzējs teica.

Viņš stāvēja auditorijas priekšā, un simts vai vairāk studentu sēdēja rindās, kas cita aiz citas stiepās augšup līdz pat griestiem. Profesors uzrunāja visus, bet Rennu, kurš sēdēja pirmās rindas vidū, uzlūkoja ar siltu, gandrīz maigu skatienu.

“Barojiet tās un attīstiet,” Šārps smaidot turpināja. “Taču ar zemapziņu ir citādi. Barojiet, jā, bet nerūpējieties. Ļaujiet tai būt brīvai kā kolibri puķu dārzā. Vai esat kādreiz pavērojuši šo mazputniņu? Nē? Dariet to! Kolibri ir ļoti kustīgs. Tas šaudās no vienas vietas uz citu, nogaršodams ziedu pēc zieda, iepazīdams dārzu pēc dārza. Tāpat darbojas jūsu prāts. Dodiet tam brīvību! Lasiet jebko un visu, esiet gan te, gan tur, tiecieties uzzināt kaut mazumu par it visu - par lietām, cilvēkiem un pasauli. Rodoties problēmai, ielūkojieties zemapziņā. Nogaidiet, ļaujiet tai izvilkt no dzīlēm informāciju, kas jums nepieciešama lēmuma pieņemšanai. Reizēm šī informācija izpaužas sapni, kamēr guļat, reizēm atnāk pie jums iztēlē. Es ticu iztēlei. Neļaujiet vecākiem un skolotājiem sevi pārliecināt, ka vizualizēšana ir laika izniekošana. Nē, nekādā ziņā -tā ļauj prātam izpausties. Ņūtons tik ilgi bija mēģinājis iztēloties gravitāciju, līdz kādu dienu nokritis ābols iedarbojās uz viņa zemapziņu, mudinot atklāt vispasaules gravitācijas likumu. Brāļi Mongolfjē, sapņodami pie uguns, ko vēsā vakarā bija iekūruši, pamanīja, ka karstais gaiss nes papīra plēksnes augšā skursteni, - tad kāpēc lai balons, pildīts ar karstu gaisu, nevarētu uznest cilvēku debesīs?

Ne tikai zinātnieki, ari mākslinieki ļaujas zemapziņai. Kolridžs savu poēmu Kubla Khan nosapņoja un atmodies sāka pierakstīt, bet, par nožēlu, drauga iztraucēts, turpinājumu aizmirsa. Daži no mūsu modernajiem māksliniekiem laiž atklātībā zemapziņas tēlus, pirms tie ir izkristalizējušies, kā, piemēram, Džeimss Džoiss literatūrā vai Dali mākslā, - tā ir interesanta, bet līdz galam neiznēsāta idejas izpausme. Nepieciešamības dzīta, uzstājība spiež zemapziņu koncentrēties un ražot vajadzīgo informāciju sakarīgā veidā. Tā ir viena no mākslas radīšanas metodēm.”

Renns pacēla roku, un Šārps deva viņam vārdu.

“Vai zinātniekam iztēle nav tikpat svarīga kā māksliniekam? Varbūt pat vēl svarīgāka? Jo zinātnieks pilnīgi skaidri apzinās, ko grib sasniegt.”

“Viņš apzinās,” profesors piekrita, “un tāpēc viņa meklējumi gara fantāzijās ir vadīti, kontrolēti. Taču ne vienmēr. Reizēm lietas būtība atklājas izzināšanā. Rodas jautājums: kāpēc izzināšanā? Arī tā ir sava veida metode, kaut gan metodiķis nav īsti zinātnieks. Jā, es teiktu, ka īsts mākslinieks un īsts zinātnieks ir saistīti. Patiesībā vairums vadošo zinātnieku ir ari mūziķi, gleznotāji un tā tālāk - tu pats to atklāsi, ja par viņiem interesēsies.”

“Vai ari mākslinieki var būt zinātnieki?” Renns turpināja.

Jautājumi un atbildes bira kā no pilnības raga.

“Jā,” Šārps pārliecināti atbildēja. “Ne gluži fantazējot, bet radoši iedarbojoties uz materiālu. Elektroniskās skaņas paver ceļu jauna veida mūzikai, nebijis krāsu sastāvs attīsta gleznotāja prasmes. Mākslinieks iegūst jaunu vielu, pielāgo to darbam un ar tās palīdzību pauž savu attieksmi, savas izjūtas.”

“Tomēr starp zinātnieku un mākslinieku ir atšķirība,” Renns bilda.

“Paskaidro, lūdzu,” mudināja Šārps.

“Zinātnieki izgudro, atklāj un pierāda. Mākslinieki attēlo, viņiem nekas nav jāpierāda. Ja viņi ir atzīti...”

“Tas nozīmē, ja viņi komunicē...” Šārps pārtrauca.

"Jā,” Renns piekrita.

“Pareizi... Mums šī diskusija būs jāturpina vēlāk. Paliec pēc lekcijas uz brīdi.” Šārps ielūkojās savā rokas pulkstenī. “Studenti, brīvi.”

Rennam, kurš kavējās pie sola, viņš pastrupi noteica: “Šovakar man ir komitejas sēde. Atnāc rītvakar ap astoņiem. Ja esi savu eseju pabeidzis, paņem to līdzi.”

“Jā, doktor Šārp,” zēns atbildēja.

Neizskaidrojama iemesla dēļ viņš jutās atraidīts un devās prom apjucis, gandrīz aizskarts.

"Tu nemaz neēd,” māte teica.

"Neesmu izsalcis,” atbildēja Renns.

Izbrīnīta viņa uzlūkoja dēlu. “Tas nu gan ir kas jauns. Būsi saslimis?”

“Nē,” viņš atteica.

"Vai šodien noticis kas slikts?”

“Biju lekcijās, kā parasti, vēl jāpagūst uzrakstīt viena eseja. Tā mani nodarbina.”

“Par kādu tēmu?”

Mātes neatlaidība Rennu teju vai sadusmoja. “Vēl nezinu.”

“Kurai nodarbībai?”

“Psiholoģijai.”

“Tātad pie doktora Šārpa.”

“Jā."

Māte bridi pārdomāja. “Kaut kas man šajā virā nepatīk.”

“Iespējams, tu viņu pietiekami labi nepazīsti.” “Šārps tavam tēvam nebija nekāds tuvais draugs.” “Nebija draugs?”

“Neatceros tēvu jebkad pieminam Donalda Šārpa vārdu.”

“Viņi nestrādāja vienā katedrā.”

“Jā, tā ir vēl viena lieta. Tēvam būtu paticis, ja tu izvēlētos viņa specialitāti - angļu valodu.”

“Tēvs vienmēr uzsvēra, ka man pašam jālemj.” Renns centās noslēpt aizkaitinājumu. Sirds dziļumos viņš mīlēja māti, taču dzīves virspusē - mājas ikdienā, ko viņi bija dalījuši, cik vien zēns sevi atcerējās, - mātes klātbūtne tagad šķita kaitinoša. Renns par to gan kaunējās, gan jutās apjucis. Viņš vienmēr bija mīlējis māti no visas sirds, vienkārši un bērnišķīgi. Nu šis jūtas jaucās ar gandrīz vai fizisku nepatiku. Zēnam derdzās doma, ka viņš veidojies mātes klēpī un no tā iznācis sarkans, viņas asinīm aplipis. Visvairāk Rennam riebās mātes atbalsts barošanai ar krūti sarunās ar jaunajām pasniedzēju sievām, kuras gaidīja bērnus.

"Es pati baroju savu mazuli,” viņa mēdza uzsvērt.

Doma par sevi kā zīdaini, pieplakušu mātes kuplajām krūtīm, Rennam šķita neciešama, kaut gan viņa bija skaista sieviete gludiem, gaišiem, nedaudz iesirmiem matiem, laipnām zilām acīm un glīti veidotu seju, kurā izcēlās pilnīgā, maigā mute. Tieši mātes ārējā pievilcība darīja zēna nepatiku vēl dziļāku. Likās nevajadzīgi, pat muļķīgi izskatīties tik labi, ka ļaudis to mēdza cildināt, īpaši tagad, pēc tēva nāves. Vīrieši labprāt tērzēja ar māti, viņa patika gan jauniem, gan padzīvojušiem kungiem, un tas Rennā modināja greizsirdību tēva dēļ.

Acumirklīgā un nenovēršamā gara ainā zēns skatīja sevi barojamies pie mātes krūts, lai kā centās to neredzēt. Pretīgi. Renns vēlējās, kaut būtu dzimis kādā citā, neatkarīgā veidā, piemēram, no gaisa vai ķīmiskā procesā laboratorijā. Zēnam vēl nebija pieredzes ar sievietēm, un viņš centās izvairīties no atmiņām par Rūtijas sārtajiem orgāniem, tomēr - lai gan nebija ticies ne ar Rūtiju, ne Krišu jau gadiem - viņš pārsteidzošā kārtā šad un tad redzēja meiteni sapni.

Aizraidījis pārdomas, Renns apsēdās pie rakstāmmašīnas, kas atradās uz darba galda, un rūpīgi, lieliem burtiem uzrakstīja esejas nosaukumu “Izgudrotāji un dzejnieki”.

“Dzejnieku sapņi,” viņš iesāka, “rosina zinātnes atklājumus. Dzejnieks iztēlojas sevi iemiesojušos putna ķermeni. Kā tas ir - lidot virs koku galotnēm, traukties pretī debesim? Ja šis radītājs ir tikai dzejnieks, fanta-zēšana turpinās. Ja viņš vēlas sapņus arī piepildīt, tad iedomājas sevi - tādu, kāds ir, bez spārniem - kaut kā lidojam. Tomēr spārniem, ja grib pacelties gaisā, pilnīgi noteikti ir jābūt, tātad tie jāuzmeistaro. Jāizgudro mašīna, kas paceltos virs zemes. Radītājs atkal sapņo, bet nu jau par mehānismu un, sapņa iedvesmots, pats savām rokām mēģina darboties, līdz uzkonstruē lidmašīnu. Viņš, visticamāk, nebūs tas virs, kurš projektu novedis līdz pilnībai. Vēl daudz meistaru strādās pie gaisa kuģa, iekams tas veiksmīgi tiks pabeigts, tomēr pati ideja par lidošanu ir tikpat veca kā Ikars. Iesākumā tātad ir sapnis. Sapņotājs un izgudrotājs - abi ir nepieciešami. Abi ir radītāji: viens rada sapni, otrs - sapņa piepildījumu.”

Domas galvā raisījās, un Renna pirksti lidoja pār rakstāmmašīnas taustiņiem, tās pierakstot. Kad divdesmit lapas - vairāk nekā jebkad agrāk - bija piepildītas, pulkstenis rādija pusnakti. Zēns dzirdēja māti apstājamies pie durvīm, taču viņa tās neatvēra un dēlu neuzrunāja. Tikai brīdi uzkavējās. Rennam likās, ka viņš dzird nopūtu, tad māte aizgāja. Viņa saprata, ka nespēj ietekmēt dēla dzīvi. Ari Renns to apzinājās. Gatavojoties naktsmieram, viņš nāca pie atziņas, ka, atstumdams māti, iespējams, paliks pavisam viens. Bet viņam neizbēgami jāpaliek vienam, ja grib rast savu ceļu, kurā varētu dalīties tikai ar draugu un skolotāju Donaldu Šārpu. Rit viņi atkal tiksies. Renns piecelsies

agrāk, veiks labojumus savā tekstā un, to nepārrakstī-jis, iesniegs. Pasniedzējs, viņa biedrs un padomdevējs, teiks: “Atnāc šovakar, un mēs par to parunāsim.” Zēns devās pie miera, tomēr, satraukuma urdīts, aizvadīja bezmiega nakti.

“Es nekritizēšu tavu darbu, Renn,” Šārps teica, laizdams caur pirkstiem blīvi pierakstītās lapas.

“Es vēlētos, kaut jūs to darītu,” zēns bilda.

Viņš juta Šārpa spēcīgo ietekmi un centās no tās atbrīvoties, taču nesekmīgi. Renns nespēja pretoties pasniedzēja gara starojumam, viedajai inteliģencei, kas dzirkstīja no viņa tumšajām acīm, un arī fiziskajai pievilcībai. Zēns cīnījās ar dīvainu, agrāk nepazītu vēlmi pieskarties profesora plaukstai, kas bija nevainojami veidota, ar glītu dzīslojumu, tikpat maigu ādu kā sejai un, par spīti izmēram, smalkiem kauliem.

Šārps palūkojās uz Rennu pār lapām un, sastapis zēna apbrīnas pilno skatienu, nosarka. Viņš nolika darbu uz mazā galdiņa sev līdzās.

“Par ko tu domā, Renn?” pasniedzējs maigi jautāja.

“Par jums, kungs,” zēns atbildēja. Balsī jautās jūtu mulsums, ko viņš pats nespēja izprast.

“Ko tieši?” Šārps tāpat maigi turpināja.

“Jūs nelīdzināties nevienam cilvēkam, ko līdz šim esmu pazinis, lai gan... es taču jūs nemaz nepazīstu.”

“Nē,” profesors piekrita. “Nepazīsti gan.”

Viņš piecēlās un piegāja pie Renna. Ar labo roku satvēra zēna zodu un pavērsa pret sevi. Viņu acis sastapās ilgā, klusā skatienā.

“Es prātoju...” vīrietis nesteidzīgi iesāka, "... vai mēs kļūsim draugi.”

“Cerams,” Renns atbildēja.

“Vai saproti, ko ar to domāju?” Šārps turpināja. “Ne gluži,” atzina Renns.

“Vai tev jau ir bijis draugs?”

“Es nezinu,” zēns atzina. “Skolasbiedri... varbūt.” “Kāda meitene?”

“Nē.”

Šārps ļāva rokai noslīdēt. Tad aizgāja līdz aizvērtajām balkona durvīm, aiz kurām viegls lietutiņš pārtapa virpuļojošās sniegpārslās. Kamēr viņš stāvēja un skatījās uz krēslā grimstošo koledžas pilsētiņu, Renns, viņā lūkodamies, ievēroja, ka pasniedzēja plaukstas aiz muguras sažņaudzas dūrēs. Zēns neuzdrošinājās neko bilst, baidīdamies iztraucēt klusumu. Pēkšņi Šārps pagriezās atpakaļ un atkal apsēdās krēslā. Viņa seja bija bāla un stinga, lūpas sakniebtas, skatiens vairījās Renna. Pasniedzējs paņēma papīra lapas, ko bija atstājis uz galdiņa, un tās sakārtoja.

“Es vēl negribētu sākt iztirzāt tavu darbu,” viņš teica ierastajā balsī. “Doma ir spīdoša - attiecības starp zinātni un mākslu -, taču izklāsts šķiet sasteigts. Došu tev eseju atpakaļ, lai vari vēlreiz pārdomāt un pārstrādāt. Jā, tēma ir labi atspoguļota, bet tu varētu to attīstīt daudz pilnīgāk. Kad radīšanas procesu būsi beidzis, mēs abi kopā - tu un es - darbu izanalizēsim. Ja tas izrādīsies tik labs, cik paredzu, iespējams, publicēsim žurnālā, kur es pats reizēm ievietoju savus rakstus.” “Vai kaut nedaudz kritikas no jūsu puses jau tagad nenāktu par labu, kungs?”

“Nē, Renn. Darba tapšanas laikā nekāda iejaukšanās nav vēlama, pat ne pašanalīze. Radīšana un vērtēšana ir pretrunīgas darbības, kas nav savienojamas. Atceries to. Tu esi radītājs, par to man nav ne mazāko šaubu. Es tevi apskaužu. Bet kritiku atstāj manā ziņā. Esmu analizētājs pēc dabas un, pateicoties tam, sasodīti labs skolotājs.”

Smaidīdams Šārps atdeva lapas atpakaļ Rennam un piecēlās.

“Māte uztrauksies, nesaprazdama, kādā peklē esi iekritis. Ir jau pusnakts, un es esmu atbildīgs par to, lai tu nonāktu atpakaļ pie viņas sveiks un vesels. Kā stundas skrien, kad ir interesanti!”

Šārps pavadīja Rennu līdz viesistabas durvim, bet, uzlicis plaukstu uz roktura, apstājās. Būdams augumā pāris collu mazāks, zēns pavērās augšup un ieskatījās pasniedzēja tumšajās, traģisma pilnajās acis. Jā, tas bija īstais apzīmējums. Šārpa skatiens bija skumjš, kaut lūpas, viņam uzlūkojot jauno, izbrīnīto seju, smaidīja. Negaidīti pieliecies, vīrietis noskūpstīja Rennu uz vaiga.

“Arlabunakti, arlabunakti,” viņš čukstēja. “Arlabu-nakti, mans mīļais!”

“Vai pasniedzējam patika eseja?” māte jautāja. Parasti viņa nemēdza gaidīt Rennu atgriežamies, jo zināja, ka dēlam tas nepatīk. Zēns jutās neērti, gandrīz vai ierobežots, zinādams, ka māte sēž dzīvojamā istabā pie kamīna un neguļ. Tomēr šonakt viņa bija gaidījusi.

“Pagaidām tas ir tikai melnraksts,” Renns atteica. “Nāksies vēl piestrādāt.”

“Un par ko tu raksti?”

“īsti nevaru izskaidrot,” viņš atbildēja un kā atvainodamies piebilda: “Esmu noguris, saruna izvērtās nopietnā diskusijā.”

Māte piecēlās. “Tad ej vien gulēt. Arlabunakti, dēls.”

“Arlabunakti,” Renns atņēma un, kā ierasts, vilcinādamies noskūpstīja māti uz vaiga.

Tas bija ikvakara pienākums, kurš kļuva arvien netīkamāks. Zēns vēlējās atbrīvoties no šī bērnības paraduma, nesāpinot māti. Kamēr tēvs bija dzīvs, viņi abi no dēla ik vakaru bija saņēmuši pa skūpstam, bet nu Renns gribēja to izbeigt. Viņš devās uz savu istabu, pretrunīgu jūtu pārņemts. Zēns nevēlējās skūpstīt māti, bet joprojām juta uz vaiga vīrieša, skolotāja un sava drauga - par to viņš vairs nešaubījās - Donalda Šārpa lūpu pieskārienu. Tas vēl arvien bija turpat, vienlaikus netīkams un uzbudinošs. Kā to saprast? Renns bija lasījis, ka dažās zemēs, piemēram, Francijā, vīrieši mēdz skūpstīt viens otru, bet tā esot tikai un vienīgi sasveicināšanās. Taču viņi dzīvoja Amerikā! Zēns nekad nebija redzējis, ka šeit vīrietis skūpstītu vīrieti. Viņš sevi gan vēl īsti par vīrieti neuzskatīja, kaut piecpadsmit gadu vecumā jau bija pamatīgi izstiepies augumā un reizi pa reizei skuvās. Viņš nespēja pieņemt šo skūpstu kā nejaušību. Tas bija pārāk neparasts. Renns jutās apjucis, it kā nokaunējies, tomēr arī priecīgs. Protams, šo to viņš zināja, tēvs tika stāstījis, bet toreiz dēls tā īsti nebija klausījies, jo darbojās ar uzsākto bruņurupuču olu projektu. Viņš tās bija atradis, kādā pavasara svētdienā pastaigājoties kopā ar tēvu ārpus pilsētas. Bija pamanījis olas dīķmalā, pārnesis mājās un noglabājis garāžā; trīs no tām izšķīlās, tomēr bruņurupuči neizdzīvoja.

Kā parasti pirms gulētiešanas Renns iegāja vannā, izstiepās visā augumā karstajā, smaržīgajā ūdeni un ar interesi, ko pats neizprata, sāka aplūkot savu augošo ķermeni. Tas bija tas pats ķermenis, kas katru vakaru, tomēr šķita citāds. Viņš juta visā stāvā ieplūstam jaunu spēku, jūtīgumu un pārliecību, pagaidām gan vēl nesaistītu ar emocijām. Vai Šārpa skūpsts varētu nozīmēt sava veida mīlestību? Vai tas bija iespējams? Varbūt draudzības apliecinājumu? Vai vīrieši, būdami draugi, skūpstās? Kā jau krietni jaunākam par pārējiem, viņam koledžā draugu nebija.

Domas turpināja klejot, arvien atgriežoties pie Donalda Šārpa. Renns redzēja sevi dzīvojamā istabā sēžam pretī vīram, kuru tik ļoti apbrīnoja. Atcerējās viņa skaisto un savā smalkumā dzīvo seju, melodisko balsi, ātro, izkopto runas veidu. Viņš atkal iztēlē kavējās pie Šārpa durvīm un sajuta viņa lūpu pieskārienu - ne tikai uz vaiga, bet izšaujamies cauri visam ķermenim. Izbijies un samulsis Renns nekavējoties izkāpa no vannas un straujām, niknām kustībām noberzās lielajā dvieli. Aizpogāja pidžamas pogas, savilka bikšu auklu ap vidu, ieslēdza naktslampiņu un paņēma grāmatu, ko tobrīd lasīja, - Džona Dž. O’Nīla “Dāsnais ģēnijs. Nikola Teslas dzīve”. Teslas spēcīgās personība aizrauts, zēns lasīja, līdz aizmiga.

Nākamajā rītā, tikko pamodies, Renns sajuta jaunu iedvesmu sava darba pārstrādāšanai. Profesoram pret viņu bija īpaša attieksme, un zēns alka saņemt gan Šārpa uzslavas, gan kritiku.

“Tesla,” pasniedzējs iesāka, “protams, bija īsts ģēnijs, ne tāds kā Edisons, kaut Edisons izrādījās veiksmīgāks darījumos un labāks publicitātes veidošanā. Tesla bija radītājs vispārākajā pakāpē, turklāt - pretēji Edisonam -augsti izglītots. Teslam bija dziļas zināšanas vēsturē, un tā bija liela priekšrocība. Ātri vien sapratis, ka viņam pašam jāuzņemas uzraudzība pār savu darbu, Tesla izveidoja laboratoriju, kas pārsteidza pasauli ar daudzveidību, neparastiem jaunievedumiem un pārliecinošiem pierādījumiem, ka viņa radītā maiņstrāvas sistēma ir neizmērojami pārāka par Edisona līdzstrāvas sistēmu. Nekad nekas tik nozīmīgs vēl nebija atklāts, vismaz ne elektrotehnikas jomā. Edisona sistēma darbojās platībā, kuras diametrs nepārsniedz jūdzi, savukārt Teslas radītā spēja pārraidīt simtiem jūdžu diapazonā... Vai tu manī klausies, Renn?”

“Jā, kungs,” viņš atbildēja. Bet tā nebija taisnība. Zēns vēroja pasniedzēja dzīvo, skaisto seju.

Viņi ar Šārpu sēdēja katrs savā pusē liesmojošajam kamīnam. Ārā sākusies agrīna snigšana ietina māju klusumā. Valdīja bezvējš, pārslas krita blīvi un mierīgi.

“Lielākā problēma,” pasniedzējs turpināja, “bija atrast cilvēku, kura smadzenes ne tikai pilnībā izprastu tāda ģēnija kā Tesla jaunievedumus un atklājumus, bet arī spētu tos iemiesot dzīvē. Tāds vīrs izrādījās Ves-tinghauss.”

Šārps paņēma lapas ar Renna tēzēm. “Tas ir savādi,” viņš domīgi teica, “bet katram ģēnijam vajadzīgs palīgs, cilvēks, kas saprot un spēj likt lietā viņa izgudroto. Radošums un praktiskums vienā cilvēkā parasti neapvienojas.”

Viegli smaidīdams, profesors palūkojās uz Renna zinātkāro, uzmanīgo seju.

“Tu esi brīnišķīgs zēns,” Šārps maigi teica. Lapas izslīdēja viņam no rokām un nokrita zemē. “Nez kas mēs būsim viens otram, tu un es? Vai tu kādreiz sapņo par mīlestību, Renn?”

Zēns noliedzoši papurināja galvu, iztrūcies, sakautrējies, pēkšņi gandrīz izbijies - no kā gan?

Pasniedzējs pieliecās un savāca lapas. Rūpīgi sakārtojis, viņš tās nolika atpakaļ uz galdiņa sev līdzās. Tad aizgāja līdz logam viesistabas viņā galā un palūkojās ārā. Gandrīz necaurredzamā sniega siena vērta ielas lampas gaismu pavisam blāvu. Šārps nolaida aizkaru.

“Šonakt labāk paliec pie manis,” viņš teica, atgriezies savā krēslā. “Māte uztrauksies, zinādama, ka tev jāmēro tik tāls ceļš sniegputenī. Un es arī. Vari pārgulēt ciemiņu istabā. Tur es parasti izguldinu savu jaunāko brāli, kad viņš ierodas mani apciemot.”

“Būtu jāpiezvana uz mājām,” Renns teica.

“Protams. Telefons ir uz mana galda. Pastāsti mātei, ka kalpotājs Filipino parūpēsies par kārtīgām vakariņām.”

Paņēmis tēžu lapas, Šārps pārlūkoja katru no tām, izlikdamies, ka telefonsaruna viņu neinteresē.

“Pasniedzējs man piedāvāja pārnakšņot tepat stiprā sniega dēļ. Vai tu tam piekristu, māt?”

“Ak jā,” viņa gandrīz priecīgi attrauca. “Mērija Krūksa ir pie mums. Viņa iebrauca pirms stundas -bijusi iepirkties un sadzīto kupenu dēļ vairs netika atpakaļ uz mājām. Nabadzīte bija gluži bez elpas, kad ieradās. Es lūdzu viņu palikt. Patiešām nav droši būt ārā vienam tādā sniegputeni. Turklāt vējš pieņemas spēkā. Man būs mierīgāks prāts, ja paliksi pie doktora Šārpa. Arlabunakti, mīļais, līdz rītam.”

Renns nolika klausuli. “Pie mātes ir kāda draudzene, kas atbraukusi no ārpilsētas iepirkties un laikapstākļu dēļ nav varējusi tikt atpakaļ.”

“Lieliski," Šārps izklaidīgi noteica, it kā teikto nebūtu dzirdējis. "Vēlreiz ieskatījos tavā darbā. Tas ir spīdošs, patiesi aizraujošs. Es ceru, ka spēšu būt tev noderīgs. Tu esi apveltīts neparastām spējām, Renn, esmu par to pārliecināts, tikai pagaidām vēl nav skaidrs, kādu virzienu tās ņems. Nezinu, kas tevi aizrauj visvairāk. Mūžīga, nemainīga interese par izvēlēto jomu un spēja tai nodoties, dzīves apsēstība, kurai tu nepārprotami esi dzimis, - lūk, kas veido radītāju.”

“Vispirms gribu visu apgūt,” Renns atbildēja.

Viņa acis sastapās ar Šārpa dīvaini skumjo, ne īsti tramīgo, ne īsti pašpārliecināto skatienu.

“Es tik daudz ko vēl nezinu,” zēns turpināja.

“Un es tik daudz ko vēl nezinu par tevi," Šārps tāpat atbildēja. Viņš aizgriezās un likās iegrimis lapu kārtošanā, ko turēja rokās. “Tavs tēvs ir miris, māte - bikla sieviete. Kā tu uzzināsi kaut ko, nu, teiksim, par seksu? Dzīve piedāvās daudz dažādu kārdinājumu, manu zēn. Sievietēm, kādas tās ir mūsdienās, šķiet, visi līdzekļi atļauti, ieraugot jaunu, izskatīgu vīrieti. Mani interesē, vai tu zināsi, kā sevi pasargāt. Būtu ļoti postoši tavai attīstībai, ja pēkšņi gadītos iemīlēties kādā meitenē vai sievietē, kas vairāk ticams, jo tik spoži, jauni prāti parasti izvēlas nobriedušākas partneres, kaut ļaunums no tā nemazinās. Un tu es tik viegli ievainojams, mīļais, ar savām neparastajām iztēlošanās spējām! Ja vien es varētu tevi no tā atturēt! Vienkārši kā draugs.”

“Man nav pieredzes ar meitenēm,” Renns neslēpdams atzina. “Kas attiecas uz vecākām sievietēm...” Viņš noliedzoši pagrozīja galvu. Šī saruna Rennam derdzās.

Šārps iesmējās. “Labi, labi, vienkārši padod man ziņu, ja kaut kas tāds atgadās. Nākšu tevi glābt.”

Tovakar Renns devās gulēt mierīgas drošības sajūtas pārņemts un garīgi uzlādēts. Kopš tēva nāves šāda vakara vēl nebija bijis. Varbūt vispār nekad nebija bijis, jo Šārpam piemita tāda humora izjūta, kādas nebija pat tēvam. Vēl vairāk - pasniedzējs bija apceļojis daudz pasaules valstu, ieskaitot attālus Indijas, Ķīnas, Taizemes un Indonēzijas nostūrus, un viņam netrūka ne jocīgu, ne šausminošu stāstu par piedzīvoto. Tomēr atkal un atkal viņš atgriezās pie mīlestības tēmas.

“Senajiem cilvēkiem bija tāda izpratne par mīlas mākslu, kādu mēs neapgūsim pat tūkstoš gados. Jo esam ļoti primitīvi, manu mīļo zēn. Varbūt pieklājīgāk būtu teikt “vienkārši”. Kas attiecas uz seksu, mums ir tikai virspusēja sajēga par tā izpausmju bagātību, tuvinoties diviem indivīdiem. Zēns plus meitene - tā mēs to saprotam. Mums ir sveša divu intelektu, divu personību smalkā mijiedarbība, fiziskās tuvošanās un glāstu māksla neatkarīgi no dzimuma. Sekss pats par sevi neko nenozīmē - ar to nodarbojas pat visneattīstītākie dzīvnieki. Milestību padara cildenu tikai tie, kuri to izprot tā, kā, piemēram, aziāti, - gadsimtu pieredzē izkoptu, dzejnieku un mākslinieku apdziedātu.”

Kad viņi pirms gulētiešanas šķīrās, Renns izturējās visai atturīgi, nevēlēdamies atkal piedzīvot Šārpa skūpstu uz vaiga. Šoreiz tas arī nesekoja. Pasniedzējs aprobežojās ar rokasspiedienu.

“Arlabunakti, manu zēn. Dusi saldi lielajā, vecajā gultā, kas reiz piederēja manam vecvectēvam Bostonā. Starp citu, vannas sāls ir ļoti atsvaidzinošs. Noliku tev pudeli. Es pats arī to lietoju - mans pagājušā gada atklājums Parīzē. Jaukus sapņus, mīļais! Brokastis ēdīsim astoņos, lai paspētu uz lekcijām, - ja vien varēsim izkulties caur pagalma sniega kupenām.”

Renns izmēģināja vannas sāli karstajā ūdenī, nepieradis un tāpēc mulsdams par šādām it kā sieviešu baudām. Viņš bija pārsteigts par stipro, rūgti saldeno aromātu, kas ļāva ķermenim justies tīram un kā no jauna dzimušam. Arī angļu ziepes bija īpašas, tās putoja tik bagātīgi, ka Renns izmazgāja arī matus. Piesūcies karsto smaržu, zēns noberzās milzīgā, brūnā dvielī un vilcinādamies ieģērbās baltā zīda pidžamā, ko atrada uz gultas. Smalkais nakts tērps, gludie lina palagi un mīkstās, vieglās segas radīja greznības sajūtu. Zem balti krāsotā plaukta kamīnā dega pagales.

“Es liku kalpotājam iekurināt - pacenties būt gultā, pirms ogles izkvēlo,” Šārps bija teicis. “Istaba ir gana liela un tik sniegotā naktī kā šī varētu būt vēsa.” Pagaidām bija silti. Renns izslēdza naktslampiņu un vēroja, kā dziest liesmas, sniegam mīksti sitoties pret logu un krājoties lielās kaudzēs uz āra palodzes. Zēns gribēja pēc iespējas ilgāk palikt nomodā un pārdomāt visu, ko pasniedzējs šovakar bija teicis. Viņš juta paplašināmies savu pasauli, brīnišķīgu pasauli, kuru līdz šim bija pazinis tikai no grāmatām. Pasniedzējs turpretī visu bija skatījis savām acīm. Staigājis pa Indijas tirgiem, mitinājies mazās japāņu ciematu viesnīciņās, uzkāpis Fudzi virsotnē un redzējis apdzisušo krāteri. Vēlāk Ošimas salā iepazinis darbojošos vulkānu un jutis, kā zemes garoza trīc zem kājām.

“Piecas dienas pēc mana apmeklējuma mala, uz kuras biju stāvējis, atlūza un iegāzās dūmu bezdibenī,” Šārps stāstījis.

Viņa atmiņa, vienmēr gatava atspoguļot pilnīgu ainu, lai kur ari domas klīstu, ceļoja pa pasauli kā kaleidoskopā. Kāpēc profesors mita šajā mazajā pilsētiņā, punktā uz pasaules kartes, aprakdams sevi grāmatās, ja īstā dzīve gaidīja visur citur? Grāmatām var nodoties vecumdienās, kad ceļošanai būs par vēlu!

“Tev jāspēj orientēties it visā,” Šārps bija mudinājis. “Jebkas, ko atrodi grāmatās, noder. Tas ir īsākais ceļš uz vispārējām zināšanām, jo apgūt visu no paša pieredzes nav iespējams. Pieredze ir nepieciešama, lai pārliecinātos par izlasītā patiesumu.”

Varbūt piedzīvoto vērts aprakstīt grāmatās? Visu mūžu Renns ar tām bija aizrāvies. “Neatceros, kad tu iemācījies lasīt,” māte mēdza atkārtot. “Šķiet, ka ar šo prasmi jau piedzimi.”

Rakstīt grāmatas - tas piešķirtu nozīmi un mērķi it visam, ko viņam lemts piedzīvot. Piecu gadu vecumā Renns bija vēlējies iemācīties spēlēt klavieres un tagad to prata diezgan labi, taču pianista karjera viņu nesaistīja. Komponēšana? Varbūt - zēns bija šo to sarakstījis gan mūzikā, gan dzejā. Citu autoru, pat visizcilāko meistaru darbu izpildīšana viņu nevilināja. Turpretī grāmatās - nopietnās, cauri laikiem aktuālās grāmatās -viņš varētu atspoguļot paša pārdzīvoto. Iztēlē Renns jau skatīja tās uzrakstītas, lepni rindojamies plauktā un dzīvojam savu dzīvi vēl ilgi pēc viņa. Šīs nopietnās un iespaidīgās, domās skaidri formulētās vīzijas ieaijāts, zēns aizmiga. Ogles kamīnā sakrita pelnos, aiz loga joprojām virpuļoja sniegs.

Kaut kad naktī Rennu iztraucēja lēns un maigs glāsts, roka, kas ļoti mierīgi, ļoti pamazām slīdēja pa viņa augšstilbu uz kājstarpi. Vispirms zēnam likās, ka tas ir sapnis. Reizēm viņu piemeklēja dīvaini sapņi, jo neparasti straujā fiziskā attīstība, nemitīgā lasīšana, studēšana un apmātība apgūt visu pēc iespējas ātrāk prasīja papildu enerģiju. Tomēr Renns atmodās, sajuzdams, ka viņa ķermenis atbild glāstam. Zēns uztrūkās sēdus, un no jauna iekurtā kamīna liesmu gaismā viņa skatiens atdūrās pret Šārpa seju. Labu brīdi viņi lūkojās viens otrā, pasniedzējs puspievērtām acīm, vieglu smaidu sejā, ģērbies sarkanos atlasa rītasvārkos.

“Ejiet projām!” Renns caur zobiem izgrūda.

“Vai tu baidies, mīļo zēn?” Šārps maigi jautāja.

"Ejiet projām,” jauneklis atkārtoja. Viņš atgrūda Šārpu un uzmeta uz gurniem segu.

"Es tev mācu mīlestību,” pasniedzējs glāsmaini turpināja. “Tā var būt ļoti dažāda. Jebkura mīlestība ir laba. To es sapratu Indijā.”

“Es eju mājās,” Renns stingri noteica. “Esiet tik laipns un atstājiet istabu, lai varu apģērbties.”

Šārps piecēlās. “Nekļūsti smieklīgs. Sniegs ir divas pēdas dziļš.”

“Gan izbridīšu.”

“Cik bērnišķīgi,” pasniedzējs neatlaidās. “Visu vakaru mēs runājām par pieredzi. Par pieredzes nepieciešamību. Bet, kad es tev to piedāvāju izsmalcinātas Platona laika mīlestības formā, kas ir tikpat sena kā Grieķija, tu nobīsties. Gribi skriet mājās pie mammas.” “Iespējams, jums ir taisnība, doktor Šārp. Iespējams, esmu bērnišķīgs. Patiešām nav iemesla skriet ārā sniegputeni. Biju pārāk pārsteigts un nevēlos par notikušo vairs runāt. Tomēr būs labāk, ja iešu.”

Tagad pasniedzējs bija apsēdies krēslā pie kamīna un vēroja Rennu. “Vēlreiz atkārtoju: nekļūsti smieklīgs. Sniegs ir gandrīz divas pēdas dziļš. Tu teici, ka negribi par notikušo runāt, - lai tā arī ir. Es iešu gulēt un tevi vairs netraucēšu. Galu galā man ir savs pašlepnums.” "Par to es nešaubos, doktor Šārp, un nešaubos ari par to, ka mani vairs neaiztiksiet.”

“Pilnīgi noteikti, Renn. Došos pie miera. Arlabu-nakti, mīļo zēn, un... man žēl, ka viss ir tā, kā ir. Varbūt pat vairāk žēl sevis nekā tevis.”

Kad Donalds Šārps bija aizgājis, Renns mēģināja pārdomāt aizgājušo vakaru, lai saprastu, kas ir noticis. Tam nebija jēgas. Viņš nerada skaidrojumu. Zēns jutās bezgala noguris, viņam metās nelabi no dusmām un sarūgtinājuma. Sev par pārsteigumu un šausmām, viņš izplūda nevaldāmās asarās, kolīdz bija izslēdzis gaismu un pārvilcis pār pleciem segu. Renns nebija raudājis kopš tēva bērēm, un arī šis asaras rūgti sāpēja.

Zēns jutās ievainots, aizskarts, viņa ķermenis bija apsmiets, un draugs, kuram viņš bija uzticējies ar visu sirdi, - zudis. Turklāt - tas šokēja visvairāk - Renns bija uzzinājis ko jaunu par sevi: viņa ķermenis miegā fiziski atbild uzbudināšanai. Zēns ienida sevi. Par koledžu, protams, jāaizmirst. Ko lai iesāk, ja Šārps gribēs izskaidroties, atvainoties vai mēģinās atkal nodibināt kaut ko līdzīgu attiecībām? Renns bija pārāk samulsis par sava ķermeņa reakciju, lai par to spētu domāt.

Viņš atgriezās mājās agri nākamajā rītā.

“Man uz kādu laiku jāaizbrauc,” Renns teica mātei, cenzdamies runāt mierīgi.

Mātes zilās acis plati iepletās, uzlūkojot dēlu galda viņā galā. “Tagad? Mācību gada vidū?”

Iestājās klusums. Varbūt izstāstīt mātei par pagājušo nakti? Renns nolēma pagaidām to nedarīt. Iekšējais konflikts skāra pārāk dziļi. Vispirms vajadzēja rūpīgi pārdomāt visu šo attiecību stāstu, nošķirot apbrīnu pret pasniedzēju no pagājušajā naktī pieredzētā. Vai Renns atklātos tēvam, ja tas būtu dzīvs? Vēl pirms gada, jā, viņš būtu to darījis. Bet tagad, izdzīvodams pārmaiņu vecumu un būdams jau gana nobriedis, lai apzinātos, ka notikušajā lielā mērā vainojamas daudzās ar pasniedzēju kopā pavadītās stundas, Renns juta, ka nespētu dalīties pat ar tēvu. Viņš varēja norobežoties no fiziskā riebuma, ko juta un vienmēr jutīs pret Šārpu, atceroties nakti, bet bija vajadzīgs laiks, lai apjēgtu, kāpēc tāds izcils un, jā, arī labestīgs vīrs ir nolaidies līdz tik zemiskām fiziskām izpausmēm. Visticamāk, Renns to nekad neizpratis, un tādā gadījumā bija jācenšas izprast sevi: kāpēc, ienīstot pašu aktu, viņš dīvainā kārtā neienīst Šārpu? Šoks un riebuma sajūta vēl bija pārāk svaigi atmiņā. Rennam vajadzēja laiku, lai tiktu skaidrībā ar savām jūtām.

“Jā, tieši tagad,” viņš atbildēja.

“Uz kurieni plāno doties?” māte jautāja.

Renns manīja, ka viņa cenšas slēpt savu apjukumu, iespējams, pat bailes. Mātes apakšlūpa trīcēja.

“Nezinu,” dēls atteica. “Varbūt kaut kur uz dienvidiem, tuvāk dabai.”

Māte vairs neko nebilda, un Renns zināja, kāpēc. Viņš atcerējās tēva teikto: “Nenomoki zēnu ar saviem jautājumiem. Viņš pats mums visu izstāstīs, kad gribēs.”

Tik daudz reižu Renns bija juties pateicīgs tēvam par šo domu, bet nekad tik ļoti kā šorīt. Viņš piecēlās no galda.

“Paldies, māt,” dēls maigi noteica un devās augšā uz savu istabu.

Naktī atmodies un atvēris acis, Renns samanīja māti baltajā flaneļa halātā stāvam pie gultas. Zēns iededza naktslampiņu un uzlūkoja viņu.

"Nevaru aizmigt,” māte domīgi teica.

Renns pieslējās gultā sēdus. “Nejūties labi?”

“Man ir tik smagi,” viņa atbildēja, uzlikusi roku uz sirds.

“Sāp?”

“Ne fiziski,” māte iesāka. “Smeldz skumjas un vientulība. Man būtu vieglāk pārdzīvot tavu aizbraukšanu, ja es zinātu, kas noticis.”

Acumirklī Renns kļuva uzmanīgs. “Kāpēc tu domā, ka kaut kas ir noticis?”

"Tu esi pārvērties. Ļoti pārvērties.” Māte apsēdās uz gultas malas, lai viņi varētu redzēt viens otra seju. “Tā bija liela netaisnība, ka nomira tavs tēvs, nevis es,” viņa tikpat rāmi turpināja. Balss skanēja maigi un mei-tenīgi. Māti nekādā ziņā vēl nevarēja uzskatīt par vecu. Renns viņai bija piedzimis divdesmit divu gadu vecumā, turklāt māte izskatījās jaunāka, it sevišķi šajā brīdī, rudi zeltainajām matu cirtām vijoties ap seju un krītot pār pleciem. “Man vajadzēja būt viņa vietā,” māte skumji atkārtoja. “Nespēju tev palīdzēt. Es to apzinos. Gluži labi saprotu, kāpēc man neuzticies. Droši vien tu nesagaidītu no manis padoma.”

"Nav tā, ka es negribētu tev uzticēties,” dēls iebilda. “Nezinu tikai, kā. Tas ir tik... neiedomājami grūti.” “Vai runa ir par meiteni, mīļais? Ja tā, tad... arī es taču esmu bijusi meitene un reizēm...”

“Ne uz to pusi. Runa nav par meiteni.”

“Par Donaldu Šārpu?”

“Kā tu zini?”

“Tu esi ļoti mainījies, kopš ar viņu iepazinies, Renij. Tik ļoti noslēdzies savā draudzībā. Sākumā man tas patika. Visi apgalvoja, ka Šārps esot īsts atradums. Es biju priecīga, ka tev ir tāds pasniedzējs, gandrīz kā vecākais brālis, bet...” Māte apklusa un nopūtās.

“Bet kas?" zēns jautāja.

"Nezinu,” rūpju pilnu skatienu uzlūkodama dēlu, viņa satrauktā balsī atbildēja.

Pamazām un nedroši, vārdu pa vārdam zēns atraisījās. Nakts tumsas un divatnes ar māti iedrošināts, viņš stāstīja. Rennam vajadzēja ar kādu dalīties pagājušās nakts atmiņu smagumā, kad Donalds Šārps negaidīti bija kļuvis par svešinieku, no kura jābēg.

“Vakar vakarā...” zēns vilcinādamies iesāka un apklusa.

“Donalda Šārpa mājā?” māte jautāja.

“Jā, es gulēju viņa ciemiņu istabā. Aizmidzis. Bijām pavadījuši brīnišķīgu vakaru sarunās par zinātni, mākslu un par to, kura izvēle man nākotnē būtu vispiemērotākā. Attapāmies krietni pēc pusnakts. Pasniedzējs parādīja man istabu, kur pārnakšņot, un mēs novēlējām viens otram labu nakti. Vēlāk viņš ienāca pārbaudīt, vai viss ir kārtībā. Mājkalpotājs Filipino bija sagatavojis man Šārpa balto zīda pidžamu, tā atradās uz gultas - milzīgas gultas ar baldahīnu. Pēc dušas es to uzvilku. Man nekad nav bijis zīda veļas, tik maigas un mīkstas... Es uzreiz aizmigu un, šķiet, nogulēju diezgan ilgi. Kad, dodoties gulēt, izslēdzu gaismu, kamīnā spoži dega uguns. Uz naktsgaldiņa, liekas, atradās Kītsa sējums, bet es to nelasīju. Vēroju, kā noplok liesmas, līdz aizmigu. Kad pamodos...”

Renns klusēja tik ilgi, ka mātei nācās viņu pamudināt: “Kad pamodies...”

Zēns atkrita atpakaļ spilvenā uz aizvēra acis. “Mani pamodināja...”

“Viņš?”

Т

“Kāds, kurš glāstīja manus augšstilbus, līdz skāra... kājstarpi. Es jutu, kā mans ķermenis atbild. Domāju, ka tas ir viens no tiem sapņiem... nu, tu saproti!”

“Jā,” māte ļoti klusi atbildēja.

“Taču tas nebija sapnis. No jauna iekurtā kamīna gaismā es ieraudzīju Šārpa seju. Jutu viņa rokas... pakļaujam mani pret paša gribu. Es sevi ienīdu. Izlēcu no gultas. Biju tik nikns, māt! Kā ķermenis var atbildēt kam tādam, ko prāts ienīst, uzskata par pretīgu un nepieņemamu? Es biju nobijies pats no sevis\”

Nu tas bija pateikts. Ietērpts vārdos. Vairs nekad viņam nevajadzēs ar šo noslēpumu mocīties vienam. Gulēdams, aiz galvas sakrustotām rokām, Renns atvēra acis un sastapa mātes maigo, līdzjūtības pilno skatienu.

“Ak vai, nabaga vīrs,” viņa nočukstēja.

Renns bija satriekts. “Tev žēl viņa?”

“Kuram gan nebūtu?” māte atjautāja. “Viņš meklē mīlestību tur, kur to nav iespējams atrast, - nekad nebūs, jo tas ir pret cilvēka dabu. Dievs ir radījis mūs, vīrieti un sievieti, un, ja šis nabaga cilvēks alkst vīrieša vai zēna mīlestības, viņu sagaida tikai un vienīgi skumjas. Lai ko Šārps teiktu par to, cik svarīgi dzīvē ir mīlēt un tikt mīlētam, viņš apzinās, ka spēj saņemt tikai nožēlojamu mīlestības parodiju. Tāpat kā suņu tēviņš, kas aplec otru suni. Šādiem aktiem nav piepildījuma. Jā, man ir viņa žēl, dēls. Paldies Dievam, tu vairs neesi mazs bērns, ko var piemānīt ar rotaļlietu, saldējumu vafelē vai ko tamlīdzīgu, vienkārši iebiedējot vai uzpērkot. Paldies Dievam, tu esi gana pieaudzis.”

“Bet es, māt... Kā es... kā mans ķermenis varēja atsaukties viņa pieskārieniem, kaut veselais saprāts tos ienīda? Tas mani biedē.”

“Nevaino sevi, dēls. Tas nebiji tu, kas atsaucās. Organismam ir savi mehānismi. Uzskati šo par mācību -tavā ķermenī ir būtne, kuras rīcība nemitīgi jākontrolē ar prātu un gribu, līdz pienāks laiks, kad varēsi ļaut tai brīvi izpausties. Ak, kā es vēlos, kaut tavs tēvs būtu šeit un to izskaidrotu!”

“Es jau saprotu," Renns klusi atbildēja.

“Tādā gadījumā tev jāpiedod Donaldam Šārpam,” viņa izlēmīgi noteica. “Saprast nozīmē piedot.”

“Māt, es vairs nevaru mācīties šajā skolā.”

“Ticu. Mums vajadzēs drusku laika, lai to apsvērtu. Paliec mājās dažas dienas, nesteigsimies ar lēmumu.”

Renns nopūtās. “Ja vien tu saproti, ka man jādodas prom...”

“Gan visu izrunāsim,” māte noteica. Tad pieliecās un noskūpstīja dēla pieri. “Tagad es varēšu aizmigt, un tev arī jāguļ.”

Māte klusi aizvēra durvis, un Renns gulēja kādu brīdi, atbrīvojies no dusmām, kauna un vainas apziņas. Viņš saprata, ka nekad vairs negribēs redzēt Donaldu Šārpu, tomēr sajuta arī zaudējumu. Neskatoties uz notikušo, zēns apzinājās, ka viņam trūks pasniedzēja. Vēl nesen bija licies, ka abu sarunas nekad nebeigsies. Nu to vietā valdīja tukšumu un vientulība. Kurš ir viņa draugs? Māte, protams, bet bija vajadzīgs vēl kāds. Bija vajadzīgi draugi.

Gulēdams viens gultā, plaukstas aiz galvas uz spilvena salicis, Renns atcerējās tēva vārdus īsi pirms nāves. Ar savām iztēles spējām zēns dzīvi atsauca atmiņā bijušo. Viņš sēdēja pie tēva, kurš gulēja, atlaidies uz kušetes dzīvojamā istabā. Tēva balss bija klusa, dzīvība pamazām dzisa, un viņi abi to zināja. Renns zināja arī to, ka tēvs īsajā laika posmā, kas viņam vēl atlicis, cenšas dēlam pateikt daudz no tā, ko būtu mācījis turpmāko gadu garumā - gadu, kuru vairs nebūs.

“Tev lemta vientulība, dēls. Vientuļais radītājs ir visa jaunā avots. Cilvēces vēsturē tas pazīstams kā nozīmīgāko ideju un mākslas darbu iemiesotājs dzīvē. Tu esi viens no viņiem. Dzimis vientulībai. Nekad nežēlojies par to. Tādi ļaudis pasaulei ir vajadzīgi. Paturi to prātā. Par cilvēka diženumu vispirms liecina viņa darbs. Šī atziņa iedvesmo.”

Gulēdams nomodā, Renns pārdomāja visu, ko spēja atcerēties no sava īsā, mērot gados, tomēr šķietami ilgā mūža. Viņš bija izlasījis tik daudz grāmatu, izdomājis tik daudz domu, galvā dzimstot neskaitāmām idejām, -un, lūk, ar savu spēju vizualizēt zēns pēkšņi atcerējās zelta zivtiņu dārza dīķī zem vītola: kā pirmajās siltajās pavasara dienās, uzspīdot saulei, ūdens bija sakustējies un atdzīvojies mirdzošā vizmā, mazajam kustonim uzpeldot no dūņām, kur tas bija aizvadījis ziemu. Ren-nam likās, ka šī aina atspoguļo viņa paša garu, vienmēr liesmojošu un kustīgu, pārņemtu ar spožiem plāniem, kas mudina uz jauniem atklājumiem. Kad Renns pagura no domām, viņš mēdza atbrīvoties no tām īsā, toties dziļā miegā. Gadījās, ka viņu uzmodināja paša prāta aktivizēšanās. Zēns iztēlojās smadzenes atsevišķi no pārējā ķermeņa - kā radījumu, ar kuru kopā jādzīvo vienlaikus aizraujoša un apgrūtinoša dzīve. Kam viņa esība ir paredzēta? Kāda viņa dzīvei nozīme un kāds mērķis? Kāpēc viņš ir citāds nekā, piemēram, Kriss? Renns nebija viņu saticis kopš īsā apciemojuma neilgi pirms tēva nāves. Kādus pāris gadus, kuri aizvadīti koledžā. Tagad, pirms jauna posma sākuma, ja tāds vispār būs, zēns, ziņkārības dzīts un vēlmē kaut uz brīdi atgriezties pagātnē, iedomājās uzmeklēt un apciemot Krišu. Lēmumu pieņēmis, prāts nomierinājās un ļāva Rennam aizmigt.

“Sveiki!” Kriss uzsauca, iznākdams no garāžas. “Kā varu pakalpot?”

“Mani vairs nepazīsti?” Renns jautāja.

Kriss ciešāk ielūkojās bijušā drauga sejā. “Tā kā neatceros gan.”

"Vai tiešām esmu tik ļoti izmainījies? Renijs - tagad Renns.”

Kriša sejā, kas pa šiem gadiem bija uzblīdusi no liekā svara, parādījās smīns.

"Nolādēta būšana,” viņš lēni vilka. “Es nu gan esmu stulbenis! Bet tu jau tagad divreiz garāks, nekā biji. Baigi izstiepies.”

“Kā mans tēvs,” Renns attrauca. “Vai atceries, cik slaids un garš viņš bija?”

Kriša skatiens kļuva nopietns. “Žēl, ka ar viņu tā notika. Nāc iekšā. Līdz pusdienai, kad smagie sāks nākt te garām uz Ņujorku, man īsti nav, ko darīt.”

Renns sekoja Krišam garāžā, kur abi apsēdās. “Es tagad esmu īpašnieks,” Kriss it kā vienaldzīgi izmeta.

“Apsveicu,” Renns noteica.

“Nūjā,” Kriss turpināja. “Kopš pagājušā gada, kad mēs ar Rūtiju apprecējāmies. Tu taču viņu atceries?”

Un kā vēl! Renns nespēja aizmirst meitenes rozes pumpuru, ko, tikko modušās zinātkāres mudināts, bērna nevainībā bija skatījis. Viņš prātoja, vai ari Rūtijai notikušais vēl saglabājies atmiņā.

“Protams, atceros,” Renns atbildēja. “Viņa bija tik glīta.”

“Kā tad,” Kriss, izlikdamies nevērīgs, lepni atteica. “Man vajadzēja viņu apprecēt, lai pielūdzēji atstātos. Riktīgi forša. Patiesībā,” viņš īsi iesmējās, “tik sasodīti forša, ka mūsu bēbis pieteicās drusku par agru. Vajadzēja rīkot kāzas. Protams, es gribēju viņu precēt, par to nav runa, tikai iznāca sasteigt. Visa tā garāžas lieta... Labāk būtu bijis pagaidīt gadiņu vai divus. Radi izpalīdzēja. Bet...” viņš uzsita pa ceļgaliem, “tas nu ir nodarīts. Viss notiek, jādzlvo tik nost. Bizness te, smago šosejas malā, labi rullē.” Kriss palūkojās uz atvērtajām durvīm. “Re, kur Rūtija jau nes man siltas pusdienas. Iekodīsim? Viņa vienmēr saliek par daudz. Nekad neskopojas, tāda ir Rūtija. Baigi foršs skuķis.”

Sieviete apstājās pie durvīm ar grozu rokā. “Nezināju, ka tev ir ciemiņš.”

“Nāc tik šurp, mlļum,” Kriss uzsauca. “Uzmini, kas tas tāds!”

Rūtija ienāca, nolika grozu Krišam līdzās uz galda un palūkojās uz Rennu. “Vai esmu tevi kādreiz jau redzējusi?”

Jā, viņa bija tikpat glīta kā agrāk, nedaudz pilnīgāku seju, bet gandrīz to pašu bērnišķīgo izteiksmi, kas saglabājusies Rennam atmiņā. Nobriedušais sievietes augums gatavojās radīt dzīvību. Dzīvības brīnumu! Par to Renns vēl nebija interesējies. Viņš vispār tikpat kā nebija interesējies par sievietēm, būdams ļoti aizņemts pats ar sevi.

“Jā, esi gan,” Renns atbildēja.

Viņi abi ar Krišu nogaidīja, līdz Rūtija beidza pētīt un noliedzoši papurināja galvu. “Nenāk prātā.”

Renns pēkšņi jutās atvieglots: Rūtija viņu neatceras. Droši vien piedzīvojusi daudz līdzīgu mirkļu, ne tuvu tik nevainīgus kā to, kuru jo spilgtā atmiņā glabāja Renns.

“Tas taču Renijs!” Kriss, smiedamies par sievas apjukumu, izsaucās. “Neatceries veco zēnu no skolas laikiem? To, kurš vienmēr zināja visas atbildes. Tu biji baigais gudrinieks, Renn, mūs visus par muļķīšiem taisīji. Tāpēc pārējiem diez ko nepatiki.”

“Tagad arī nepatiktu,” Renns noteica ar vieglu rūgtumu balsī.

“Tagad man ir vienalga,” Kriss apmierināta cilvēka vienkāršībā attrauca. “Man ir mana garāža. Un mana sieva. Ko vēl varu vēlēties? Es taisu labu naudiņu.” Rūtija sēdēja, joprojām vērodama Rennu. “Tu esi pārvērties,” viņa teica. “Satikusi uz ielas, nepazītu. Vai skolā nebiji tāds kā pakaļpalicējs?”

“Nē, tas viņš nekad nav bijis - tikai jaunāks, salīdzinot ar mums, un gudrāks, kā zināms. Tas attiecās uz pilnīgi visu. Ko tu atnesi? Cūku ar pupām - pietiktu veselai armijai! Ņem, Renij!”

Renns piecēlās. “Nē, paldies, Kris. Jādodas tālāk. Es grasos aizceļot.”

“Uz kurieni laidīsi?”

“Vispirms uz Ņujorku, tad varbūt uz Kolumbiju. Nākamgad jāpabeidz koledža. Pēc tam, iespējams, domāšu par doktorantūru. Neesmu vēl izlēmis.”

Krišam atkārās žoklis. “Paklau, cik tev gadu?” “Piecpadsmit.”

“Piecpadsmit!” Kriss atkārtoja. “Tu dzirdēji, Rūtij? Vēl sīkais, bet jau taisās par dakteri!”

Renns jau pavēra muti, lai izskaidrotu, ka doktors nav ārsts, bet aprāvās. Kāda jēga? Šie nebija viņa ļaudis.

“Palieciet sveiki!” Renns atvadoties paspieda roku Krišam, tad Rūtijai. “Priecājos, ka pirms aizbraukšanas jūs apciemoju."

Viņi abi bija sirsnīgi, godīgi un viesmīlīgi cilvēki, bet Rennam nederēja. Zēns devās projām, atstādams skolasbiedrus uz visiem laikiem.

“Lai kurp tu dotos, dēls,” māte bija lūgusi, “apciemo manu tēvu, savu vectēvu, Ņujorkā. Viņš dzīvo viens nelielā dzīvoklītī Bruklinā. Nezinu, kāpēc tā. Tēvs tagad reti raksta. Pēc manas mātes nāves viņš atgriezās Amerikā un apmetās savā dzimtajā pilsētā. Apgalvoja, ka vienmēr gribējis tur dzīvot, turklāt - viens. Man tas nepatika, bet tēvs nav tāds kā citi. Reizēm domāju, vai tik neesi atsities savā vectēvā.”

Renns nesolīja uzmeklēt vectēvu. Tomēr devās uz Ņujorku un nelielā viesnīcā noīrēja vienkāršu, bet, viņaprāt, biedējoši dārgu istabu par mātes doto naudu, kas pirms tēva nāves bija paredzēta ģimenes braucienam uz Eiropu. Saimnieks garo, šauro telpu dēvēja par “atsevišķo numuru”, jo vienā tā galā atradās gāzes plīts, mazs ledusskapis un izlietne ar aukstā ūdens krānu. Iekļūt šajā istabā varēja no tumša, putekļaina vestibila, kas veda uz kopējām labierīcībām ar tualeti un vecu vannu uz četrām kājām. Pats numurs bija visai gaumīgi iekārtots, un gulta - tīra. Saimnieks, bārdains žīds, kura galvvidu sedza melna cepurīte, ļoti lepojās ar šo istabu.

“Pavasarim atnākot, tu pa logu varēsi redzēt koku,” viņš teica. “Savvaļas koku, jāpiebilst. Neviens to nav stādījis, koks pats iesakņojās tur lejā, cementa spraugā, un kļūst ar katru gadu lielāks.”

Šīs tagad bija Renna jaunās mājas uz nenoteiktu laiku. Pretēji tam, ko bija teicis Krišam, viņš vēl nezināja, vai apmeklēs kādu mācību iestādi. Skolotājiem nevarēja uzticēties. Nevienam nevarēja uzticēties. Viņš dzīvos viens un mācīsies. Kaut kur šajā milzu pilsētā bija grāmatas, bibliotēka, muzejs, ielas - tie būs viņa skolotāji. Ņujorkā varēja atrast visu.

Pagaidām zēns vēl nebija gatavs tikties ar vectēvu. Patiesībā viņš tikai tagad apjauta, cik ļoti alkst vientulības un brīvības - pat no skolas un skolotājiem. Tā Renns izlēma - vairāk intuitīvi nekā apzināti -, ka neatgriezīsies skolā un netieksies pēc doktora grāda. Viņš vēlējās mācīties dzīvi, to dzīvojot. Pēkšņi Renns saprata, ka nezina neko, pilnīgi neko.

Dzīvodams viens, Renns tomēr nejutās vientuļš, jo vientulība viņu bija pavadījusi visu mūžu. Arī tagad tā neatkāpās. Ņujorkā Rennam nebija neviena paziņas, un zēns varēja netraucēti nodoties savām domām. Tā gan nebija tik daudz domāšana, cik izzināšana. Gaisotne, kas viņu ieskāva, mudināja izprast visu redzēto un dzirdēto. Pilsēta Rennu pārņēma savā varā kā okeāns zivi. Viņš cēlās agri, jo tad Ņujorka izskatījās citādi nekā dienā, vakarā vai naktī. Ielas dvašoja tīras, lielas mašīnas augu nakti bija smagi maršējušas turp un atpakaļ, gan slaucīdamas asfaltu ar blīvām milzu slotām, gan gāzdamas uz tā ūdens šaltis, kas pēc tam burbuļodamas aiztecēja prom pa renstelēm. Riti bija vēsi. Ja pūta jūras vējš, gaiss smaržoja pēc svaiguma - pirms ielās saradās cilvēki, pirms kravas auto, pildīti ar pārtiku un citām precēm, skaļi trokšņodami un no pakaļgaliem biezus dūmu sārņus ārā mezdami, saplūda pilsētā, pirms vieglās mašīnas un taksometri uzsāka savu skriešanos pie gaismām, kas ik pa brīdim mainījās.

Rennam patika agrās rīta stundās vērot upi tās trauksmainajā ceļā uz jūru. Patika zivju tirgi, kur visdažādākās sugas tika pirktas un pārdotas. Tas viss viņam, dzimušam un augušam vidienē, bija jaunums. Visvairāk Rennu aizrāva kuģi. Reiz viņš kādā no tiem dosies pāri Atlantijas okeānam. Bet pagaidām šī pilsēta bija gana liela, lai to iepazītu vēl un vēl. Zēna trenētais, disciplinētais prāts sadalīja pilsētu daļās pēc iedzīvotāju rasu un nacionālā principa. Ne visi ņujorkieši runāja angliski, un Renns nolēma izpētīt, no kuras pasaules malas šie ļaudis nāk. Piemēram, spāniski runājošie puertorikāņi. Viņu neaizvainoja dīvainie, viņam adresētie lamuvārdi par atšķirīgo, balto ādas krāsu. Renna iztēles spējas ļāva intuitīvi izprast šī dabiskā naida cēloni. Kā gan citādi? Vietējiem bija iemesls viņu neieredzēt. Melnādainos zēns pētīja ar nebeidzamu interesi, staigādams pa viņu rajoniem, vērodams un klausīdamies to angļu valodā, kas, dīvainu mutes kustību pavadīta, reizēm bija grūtāk saprotama nekā puerto-rikāņu piesārņotā spāņu valoda. Nēģeri atšķīrās no visiem. Renns to juta un zināja. Viņa loģiskais, dziļi izprotošais intelekts nešaubījās.

Nedēļas ātri vērtās mēnešos, un Renns turpināja savu vienpaša dzīvi starp cilvēku miljoniem. Viņš pierada runāties ar katru, kas gadījās ceļā, uzdot neskaitāmus jautājumus - gan vienkāršus, gan sarežģītus - un noglabāt atbildes bezgalīgajās atmiņas dzīlēs, nedomājot par to, kā jauniegūtās zināšanas tiks izmantotas. Viņš tincināja, klausījās, iegaumēja un pārliecinājās, nebeidzamas izzināšanas tieksmes urdīts, saprotot, ka šis laiks ir tikai viens no neskaitāmiem pārejošiem periodiem daudzu gadu ritumā. Renns regulāri rakstīja mātei, tomēr vectēvu apmeklēt, kā viņš skaidroja, vēl nebija iznācis laika. Naudas krājumi tikpat kā neruka, jo zēns bija taupīgs. Viņš ēda daudz, bet izvēlējās vienkāršus, lētus produktus un laiku pa laikam pelnīja, piestrādājot gadījuma rakstura darbus, visbiežāk piestātnē pie kuģu lādēšanas. Joprojām nevienam neuzticēdamies, Renns glabāja savu naudu, dažas palielas banknotes, pie sevis dienā vai zem spilvena naktī. Viņš bija draudzīgs pret kaimiņiem, tos satiekot, bet ne ar vienu necentās nodibināt ciešākas attiecības. Zēns neizjuta draugu trūkumu, jo viņam, attīstībā vienmēr apsteidzot vienaudžus, to nekad nebija bijis.

Tā Renna dzīve, iespējams, būtu turpinājusies, ja vien kādu vakaru ap pusnakti viņš nebūtu piedzīvojis ko tādu, kas lika izjust nepieciešamību pēc tuva, saprotoša cilvēka. Zēns atgriezās no izrādes Metropolitēna operā, kur, iekārtojies vietā zem paša jumta, bija vērojis cilvēku stāvus uz skatuves kā kustīgus pundurus. Mūzika aizplūda līdz pašai augšai, balsis skanēja nevainojami tīri, un tieši to Renns bija alcis baudīt, vadīdams garas stundas rindā pēc biļetes. Kā brīnišķā sapnī viņš pēc izrādes notenterēja lejā pa kāpnēm, ļaužu straumes nests, izkļuva uz ielas un izvēlējās nevis metro, bet gan pastaigu skaidrajā pilnmēness naktī. Uz kādas tumšas, patukšas ielas stūra viņš apstājās, lai sagaidītu zaļo gaismas signālu, un pamanīja tuvojamies jaunu vīrieti, drīzāk gan vēl pavisam zēnu, slaida auguma, tumšiem matiem, kas krita pār bālo seju.

“Čau!” svešais uzsauca. “Kur dodies?”

“Uz naktsmītni,” Renns atbildēja.

“Kvartiņš neatradīsies?”

Renns sameklēja kabatā monētu un iedeva lūdzējam.

“Paldies,” tas pateicās. “Par šo iekodīšu.”

“Tu nestrādā?” Renns jautāja.

Svešais iesmējās. “Kas nu tas par darbu,” viņš nevērīgi attrauca. “Eju uz naktsklubu rajonu. Tur dabūšu piecus, varbūt desmit dolārus.”

“Kādā veidā? Ja nestrādā...”

“Nezini, vai? No kurienes tu tāds esi uzradies?”

“No Ohaio.”

“Vienalga tu neko nejēdz! Redzi, tā mēs, čaļi, te pelnāmies. Es noskatu kādu bagātu veci un prasu desmit dolārus, ne tik bagātam - piecus. Šis skatās uz mani kā jukušu, reizēm liek vākties nost no ceļa vai tamlīdzīgi. Tad es saku, ka iešu uz policiju, ja nedos, - tā es daru vienmēr, kad zinu, kruķis ir kaut kur tepat tuvumā. Piedraudu pasūdzēties, ka vecais man uzmācies.”

“Tev uzmācies?”

Zēns palaida aizsmakušu smiekliņu. “Jēziņ, tu nu gan esi zīdainis! Vai tiešām neapjēdz? Dažiem patīk meitenes, citiem - zēni. Vienīgā atšķirība, ka zēnu patikšana ir krimināli sodāma. Večiem bail no nepatikšanām, tāpēc šie labāk iedod man naudu nekā tajās iekuļas.”

“Tādā veidā tu pelni iztiku?”

"Saprotams. Tas ir viegli, nav jāstrādā. Pamēģini pats, redzēsi.”

“Paldies, es labāk turēšos pie darba.”

“Kā zini! To nav viegli atrast. Tev ir kāds rads?”

“Jā. Vectēvs."

“Labs i’ - pagaidām. Tur jau viens nāk.”

Zēns aizskrēja prom pa ielu uz restorānu, no kura pašlaik bija iznācis labi ģērbts kungs. Viņš apstājās un noliedzoši pakratīja galvu, bet diedelnieks jau metās tuvējā krustojuma virzienā, kur stāvēja policists.

Renns ilgāk negaidīja. Pēkšņi viņam bija radusies vēlēšanās iepazīties ar vectēvu. Būs jāuzmeklē rīt no paša rīta. Viņš vairs negribēja būt viens šajā mežonīgajā pilsētā.

Vectēvs dzīvoja Bruklinā, kur Renns vēl nekad nebija bijis. Viņam nepatika metro, toties pastaigas gan, īpaši agri no rīta, kad gaiss vēl bija tīrs un ielas gandrīz tukšas. Vienīgi smagie kravas auto, vezdami no laukiem mājputnus, dārzeņus, augļus, olas un gaļu, pie-dārdināja pilsētu. Zēns izmeta līkumu pa Volstrītas finanšu centra šaurajām ieliņām. Mirkli uzkavējās, lai caur dzelzs sētas mietiem ielūrētu senā kapsētā, kas ieskāva vecu, sodrējiem aplipušu baznīcu. Apstājās pie nama ar zināmu vēsturi, Fronsa tavernas, un izlasīja darbalaiku uz durvīm - tik agrā rīta stundā tā bija slēgta. Beidzot Renns sasniedza lielo Bruklinas tiltu, no kura nolūkojās upes plūdumā. Lejā kursēja kuģi un baržas. Redzēto zēns ielāgoja sev ierastajā izzinošajā veidā, ik ainu noglabājot ne tikai prāta un intelekta dzīlēs, bet arī zemapziņā, lai kādreiz, kad vajadzēs, celtu to ārā un izmantotu visu vai pa daļām.

Tā Renns, vispirms rūpīgi izpētījis karti, atstāja aiz muguras ielu pēc ielas. Viņam patika pašam atrast ceļu, nevis jautāt, tāpēc zēns saglabāja pilsētas plānojumu redzes atmiņā. Lai vienmēr zinātu, kur atrodas.

Saule vēl nebija sasniegusi pusdienlaika zenītu, kad Renns stāvēja pie sena, bet labi kopta dzīvokļu nama durvīm. Gar klusās ielas malām kuploja koki, pirmo rudenīgo toņu iekrāsoti.

Iegājis iekšā, Renns ieraudzīja vecu durvju sargu pelēkā formas tērpā guļam aizmigušu mīkstā, bagātīga brokāta polsterējuma atzveltnes krēslā.

“Vai jūs, lūdzu...” Renns iesāka.

Sargs uzreiz bija augšā. “Ko tu vēlies, puis?” viņš jautāja vecišķi trīcošā balsī.

“Šajā namā dzīvo mans vectēvs, doktors Džeimss Hārkorts.”

“Vai viņš tevi gaida? Kungs parasti ceļas ap pusdienlaiku.”

“Esiet, lūdzu, tik laipns un pasakiet, ka ieradies viņa mazdēls Rendolfs Kolfakss no Ohaio.”

Vecais vīrs stivi pieslējās no krēsla un devās pie mājas telefona. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās. “Kungs saka, ka vēl brokasto, bet jūs varat iet. Augšējais stāvs, trešās durvis pa labi. Es pavadīšu. Lūk, tur ir lifts.”

Renns uzbrauca līdz pašai augšai, pagriezās pa labi un pieklauvēja pie trešajām durvīm. Tās bija darinātas no sarkankoka, aprīkotas ar vecmodīgu misiņa klau-vēkli un nelielu plāksnīti uz vidējā paneļa, kas vēstīja: “Džeimss Hārkorts, ārsts, MD”. Durvis atvērās, un otrpus slieksnim stāvēja Renna vectēvs ar baltu lina servjeti rokā.

“Nāc iekšā, Rendolf,” viņš aicināja pārsteidzoši zemā un stingrā balsī. “Es tevi gaidīju. Tava māte man rakstīja, ka ieradīsies. Vai esi pabrokastojis?”

“Jā, kungs. Piecēlos agri un atnācu kājām.”

“Nu tad sēdies un uzskati, ka šīs tev ir pusdienas. Palūgšu, lai Sangs pagatavo svaigu olu kulteni.”

Renns sekoja vectēva slaidajam, izteikti kalsnajam stāvam nelielā ēdamistabā. Tur viņiem pievienojās vīrs nevainojami baltā žaketē un melnās biksēs. Tik vecu cilvēku Renns vēl nekad nebija redzējis.

“Šis ir mans mazdēls,” vectēvs iepazīstināja. “Rendolf, mans uzticamais kalps Sangs. Ieradās šeit pirms gadiem, kad man gadījās, teiksim, nedaudz izpalīdzēt viņam. Tagad Sangs rūpējas par mani. Olu kulteni, Sang, un svaigu kafiju ar grauzdētu maizīti.”

Vecais virs dziļi palocījās un aizgāja. Joprojām klusēdams, Renns sastapa vectēva zilo acu elektrizējošo skatienu.

“Kāpēc tu tik ilgi kavējies pie manis nākt?” tas noprasīja. “Sēdies.”

“Patiesībā es nezinu. Šķiet..." Renns apklusa. Un pēc dažiem pārdomu mirkļiem turpināja: “Šķiet, sākumā gribēju apskatīt visu - pilsētu, ļaudis - vienatnē, lai saglabātu to atmiņā tādu... nu, tādu, kā es to redzu. Līdzīgi kā kolekcionāri krāj gleznas. Nezinu gan, kādi ir viņu nolūki, bet es tādā veidā mācos: vispirms ieraugu, tad noskaidroju un visbeidzot zinu.”

Vectēvs uzmanīgi klausījās. “Ļoti prātīgi,” viņš teica. “Analītiskā domāšana - tas ir labi. Bet tagad tu esi šeit. Kur somas?”

"Viesnīcā, kungs.”

"Jāved šurp. Mēs, protams, dzīvosim kopā. Man te ir daudz vietas, sevišķi kopš sievas nāves. Es mitinos viņas istabā, ne savā. Mēs devām priekšroku atsevišķām telpām, bet, kad sieva atstāja šo pasauli, es ievācos viņas istabā, jo domāju, ka tur viņai būs vieglāk mani apciemot. Un izrādās - tā ari ir. Bieži jau sieva nenāk, viņa ir neatkarīga, vienmēr tāda bijusi, bet, kad jūt tādu vajadzību vai zina, ka es ilgojos, nekavējoties ir klāt. Par šādu kārtību mēs vienojāmies vēl pirms viņas nāves.”

Renns klausījās ieinteresēts un apjucis vienlaikus. Vai vecmamma galu galā ir mirusi vai nav? Bet vectēvs turpināja runāt.

“Es varētu sūtīt Sangu tev līdzi, lai palīdz atnest somas, Rendolf, bet viņš baidās doties uz Manhetenu. Pirms desmit gadiem Sangu vajāja policija. Par bēgšanu no kuģa. Mēs - mana sieva Serēna un es - iepirkāmies Piektajā avēnijā. Cik atceros, togad viņai Ziemassvētku dāvanai meklējām baltu ūdeļādas šalli, kad veikalā iedrāzās Sangs, acīm redzami no kāda bēgdams. Viņš nerunāja ne vārda angliski, bet, par laimi, es pāris gadu biju pavadījis Pekinā, lielajā Rokfellera slimnīcā, strādādams zinātnisku darbu. Esmu medicīnas zinātņu doktors un arī demogrāfijas speciālists un ķīniešu valodu pratu pietiekami labi, lai pajautātu Sangam, kas noticis. Man galīgi nesimpatizē mūsu imigrācijas politika attiecībā uz aziātiem, tāpēc es ķīnieti nomierināju, teikdams, ka pieņemšu viņu par kalpotāju. Iedevu Sangam nest savu mēteli, un mēs nekavējoties devāmies uz kungu nodaļu, nopirkām viņam kārtīgu, melnu uzvalku, ko turpat likām uzvilkt, un, kad veikalā ieradās policija, es izlikos ļoti nikns par piesiešanos manam kalpotājam. Sangs ienāca mūsu mājā, bet joprojām baidās no Manhetenas. Es to ļoti labi saprotu - ne tāpēc, ka arī baidītos, bet tāpēc, ka tas ir viens elles caurums. Nevilcinoties dodies no turienes prom, mīļo Rendolf, un pārvācies pie manis.”

“Bet, vectēv, es nebiju plānojis...”

“Nekad neplāno, lūdzu. Vienkārši dari to, kas jādara. Tu jebkurā brīdī varēsi iet savu ceļu. Bet man būtu prieks kaut nedaudz iepazīt vienīgo mazdēlu.” Vai gan Renns varēja atteikt? Sirmais kungs bija patīkams, un Sangs atnesa olu kulteni, pārlietu ar kaut ko garšīgu...

"Sojas mērce,” vectēvs paskaidroja.

Renns vienmēr jutās izsalcis. Viņš dūšīgi ēda, izdzēra tris tasītes kafijas ar cukuru un biezu saldo krējumu, notiesāja kaudzi grauzdētu maizīšu ar marmelādi un jau pēc stundas devās ceļā.

“Brauc ar taksometru,” vectēvs teica, iebāzdams zēna mēteļa kabatā banknoti. “Man nepatīk gaidīt.”

Pagāja turpat divas stundas, līdz Renns ar savām mantām atgriezās, jo satiksme dienā bija intensīvāka un tik milzīgai pilsētai nepiedodami šaurās ielas pārpildīja visdažādākie transporta līdzekļi. Piedzīvojums ar nepazīstamo vectēvu zēnu bija ļoti iespaidojis. Tas, protams, bija īslaicīgs piedzīvojums - nekas jau nebija paliekošs, izņemot to, kas glabājās visdziļākajās zemapziņas krātuvēs, - tomēr tā bija jauna pieredze, turklāt ar cilvēku, kurš atšķīrās no visiem iepriekš pazītajiem. Kāpēc māte nekad netika stāstījusi, ka vectēvs strādājis Ķīnā, Pekinā - pilsētā, kuru Renns no grāmatās lasītā bija iztēlojies gluži vai maģisku? Un kā ar vectēva sievu? Vai viņa bija Renna vecāmāte? Serēna! Zēns atcerējās šo vārdu dzirdējis mājās. Skaists vārds sievietei, viņš nodomāja.

Burtiski kūsādams vēlmē uzzināt ko vairāk, Renns beidzot bija atpakaļ pie vectēva. Sangs uznesa somas un sāka tās izkravāt, bet vectēvs pieveda zēnu pie milzīga loga istabā, kurā viņš turpmāk dzīvos.

“Šī ir vienīgā telpa, no kuras redzama Brīvības statuja,” vectēvs sacīja. “Tas arī bija iemesls, kādēļ Serēna to negribēja. Viņa apgalvoja, ka nespējot strīdēties ar šo vareno akmens sievu. “Brīvība - kā tad!” Tā izteikties bija Serēnas stilā. Viņa vienmēr iesaistījās citu cilvēku ķibelēs. Serēnai pietika izlasīt vienu rakstu avīzē, un viņa jau traucās uz Vašingtonu protestēt vai kā citādi izpausties. Elisa sala! Viņa tur aizvadīja dienas, cenzdamās palīdzēt tiem vai citiem nabagiem. Tāpēc es paņēmu šo istabu. Bet, zini, Serēnai bija taisnība. Starp citu, viņa nebija tava vecāmāte. Tavas mātes māte bija mana pirmā sieva, jauka sieviete, lēnprātīga, iespējams, ne visai izglītota - nekad neesmu bijis īsti drošs par viņas dzīves izpratni. Nabaga Sāra! Ari viņa ir mirusi, tomēr nekad neierodas mani apciemot, pat ne tagad, kad esmu viens. Kas zina, varbūt Serēna par to ir parūpējusies?” Vectēvs spalgi iesmējās, bet tad pēkšņi sadrūma. “Protams, tagad, kad tu esi te, Serēna varētu atkāpties. Es ar viņu parunāšu, kaut gan nē, labāk tomēr ne. Nav vērts apbēdināt kādu, kurš tevi patiesi mīl.”

“Māte man nekad netika stāstījusi par jūsu sievu, kungs,” Rēns nomurmināja, nezinādams, ko teikt.

“Nūjā," vectēvs mundri turpināja, “nav jau bijis nekādas vajadzības. Mums katram ir sava dzīve. Tu tagad vari atpūsties kādu bridi. Es parasti nosnaužos stundu pirms vakariņām, ko ieturu septiņos. Vai ievēroji grāmatu plauktus? Cik zinu no meitas vēstulēm, tevi tie varētu interesēt.”

Vectēvs aizgāja, un Renns pievērsās grāmatu rindām. Acis iekrita Henrija Džeimsa biogrāfija. Izcēlis grāmatu no plaukta, zēns sāka lasīt.

“Es domāju,” vectēvs pie vakariņu galda mundri iesāka, “ka man tev jāpaskaidro šis tas par Serēnu.

Taisnību sakot, meita par viņu neko nezina. Kad mana pirmā sieva Sāra, viņas māte, nomira, es atrados Pekinā. Sāra negribēja braukt man līdzi uz Ķīnu, jo uzskatīja šo valsti par atpalikušu, lai gan patiesībā tā ir vissenākā un civilizētākā zeme pasaulē. Es devos projām viens. Tavai mātei tad bija trīs gadiņi, un Sāra atgriezās pie savas ģimenes. Mēs tā ari vairs nekad neatsākām kopdzīvi, kaut oficiāli šķīrušies nebijām, bet, kā jau teicu, viņa nomira, kamēr es strādāju Pekinā. Kad atgriezos no Ķīnas, biju pavisam cits cilvēks, ne vairs tas pašpārliecinātais jauneklis, kurš bija domājis, ka varēs ķiniešiem daudz ko iemācīt. Izrādījās, man pašam bija jāmā-

- f)

cas.

“Cik ilgi jūs nodzīvojāt Ķīnā?” Renns jautāja.

“Aizbraucu ar domu par gadu, bet paliku veselus septiņus,” vectēvs atbildēja. “Kad atgriezos, pārvācos uz šejieni. Man bija darbs privātā uzņēmumā Volstrltā pie ļoti bagāta uzņēmēja, kuru interesēja dzimstības un mirstības statistika, kā ari apdzīvotība pasaulē. Birojs atradās, lūk, tur, tilta viņā galā, debesskrāpja četrdesmit ceturtajā stāvā. Tur ari satiku Serēnu, īpašnieka meitu, -brīnišķīgu, spožu sievieti ar spurainu raksturu. Viņa iemīlējās manī. Man turpretī mīlestība nebija prātā. Serēnas jūtas mani mulsināja, viņa bija daudz jaunāka par mani. Runāju ar Serēnas tēvu, bet viņš tikai nosmējās un aizsūtīja meitu uz diviem gadiem uz Sorbonu. Nepagāja necik ilgs laiks, kad Serēna jau bija atpakaļ un stāvēja pie mana rakstāmgalda. “Te nu es esmu,” viņa paziņoja, “tāda pati kā pirms aizbraukšanas.”” Vectēvs palaida spalgu, vecišķu smiekliņu. ““Ak tā,” es noteicu, “būs jāsāk ar tevi rēķināties.” To es ari darīju, pēc kāda laika viņu apprecēdams jeb, precīzāk, ļaudams viņai apprecēt sevi.”

“Māte to nekad nav stāstījusi,” Renns teica.

“Saprotams. Viņas ar Serēnu taču ne reizi nesatikās,” vectēvs atbildēja. “Tava māte dzīvoja pie savas tantes, un, kamēr viņa pieauga, es regulāri divas reizes gadā meiteni apciemoju, bet Serēna juta, ka būs laimīgāka, nepazīstot manu bērnu. Viņa uzskatīja, ka emocijas nevajag jaukt. Mazā Sjū savukārt vienmēr zināja, kur es esmu un ka vajadzības gadījumā var uz mani paļauties. Tomēr es neaicināju jūs ar māti pārvākties pie manis, kad nomira tavs tēvs. Jutu, ka tas Serēnu pat mirušu mulsinātu. Nebiju drošs, vai viņa tad turpinātu iegriezties. Pret tevi, domāju, viņai pretenziju nebūs, bet divas sievietes...” Vectēvs šaubīdamies nogrozīja galvu.

Iestājās klusums, un dažas minūtes neviens to nepārtrauca. Tad Renns, ziņkārības dzīts, ierunājās: “Vecotēv, jūs gribat teikt, ka viņa - Serēna, jūsu sieva -patiešām ierodas pie jums... tagad?"

Mierīgi izbaudījis saldējuma desertu, vectēvs vispirms noslaucīja lūpas lielā, vecmodīgā lina servjetē un tikai tad atbildēja.

“Jā, tieši tā, puis,” viņš mundri attrauca. “Es gan nezinu, kuru brīdi Serēna izvēlēsies. Tāpat kā, viņai dzīvai esot, nekad nezināju, kuru vakaru viņa ieradīsies manā guļamistabā. Gandrīz četrus gadus pēc savas nāves Serēna vispār nerādījās. Acīmredzot ir jāpaiet kādam noteiktam laikam, līdz aprod ar nāves izraisīto šoku. Miršana, visticamāk, ir tikpat smaga kā piedzimšana. Visam vajadzīgs savs laiks. Visam. Tev izdevies ļoti garšīgs saldais, Sang. Ieliec man vēl mazliet.”

Vectēvs ēda sirsnīgi un ar prieku. Viņš likās tik saprātīgs, veselīgs un dzīvespriecīgs, neraugoties uz vecumu, ka Renns nespēja viņu uztvert kā garīgi neveselu. Nē, tas nebija iespējams. Bet tādā gadījumā vectēvam bija pieredze, kādas nav parastiem cilvēkiem. Tiesa, Renns pats jau arī nebija parasts, viņa izzināšanas alkas ne mirkli nedeva miera.

“Stingri sekojot parapsiholoģijas zinātnes likumiem,” vectēvs turpināja, “tagad cenšos izprast, kā viņa to dara vai - kā es to daru. Manuprāt, tā ir kombinācija, kurā mana, atbildētāja loma ir nejauša. Ar laiku, vairāk pētot, es atklāšu īsto tehniku. Esmu zinātnieks, Rendolf. Šo praksi iemācījos Ķīnā. Man nav ne jausmas, cik daudz tu zini par manu darbu, bet viss sākās ar interesi par sirdi kā dzīvības centru.”

“Baidos, ka nezinu neko, vectēv.”

“Nu, tas nepārsteidz. Mana pirmā sieva bija mīļš, labs cilvēks tāpat kā tava māte, ar inteliģentu, tomēr vienkāršu domāšanu. Savu meitu nekad neesmu pazinis tik labi, lai diskutētu par darbu. Tev toties ir īpašas spējas. Es to redzu - pamanīju, tikko tu ienāci pa durvīm.”

Renns jutās vecā vīra neremdināmās zinātkāres pārņemts, aizrauts un iedvesmots. “Kā gan, vectēv?” Vecais vīrs sparīgi nogrūda malā šķīvi, no kura bija ēdis, un Sangs, to paņēmis, izgāja no istabas. Viņi palika divatā.

“Atklāšu tev ko tādu, ko nevienam kopš Serēnas nāves neesmu stāstījis,” vectēvs iesāka. “Es piedzimu ar neparastām spējām. Ari Serēnai tās zināmā mērā piemita, tāpēc varēju ar viņu šo jautājumu apspriest atklāti -kā jebkuru citu. Iespējams, ari tevi ir kas tamlīdzīgs, tikai tu to izjūti citādi. Varbūt kādreiz gribēsi izstāstīt. Manā gadījumā šis spējas izpaužas caur krāsām.” “Krāsām, vectēv?”

“Jā, neciešu vārdu “aura”. Šo žargonismu lieto vidusmēra ļaudis un blēži, kas pelnās ar viltus misticismu un līdzīgām muļķībām. Esmu zinātnieks, vispirms praktizēju medicīnā, vēlāk elektronikā, tāpēc kaut kādā mērā izprotu elektrisko viļņu mijiedarbību. Mēs visi esam tās daļa. Pareizas spēku sakritības rezultātā rodas cilvēks - notiek kristalizācijas process, ja tā tev labāk patīk. Tas pats notiek ar suni, zivi, kukaini vai jebkuru citu radījumu. Dzīvībai “mirstot”, kā mēs izsakāmies, spēku kombinācija pieņem citādu veidolu. Notiek pārvērtība, tas ir īstais vārds. Visums atrodas pastāvīgā kustībā, un mēs maināmies tam līdzi. Nekas neiznīkst, tikai pārveidojas. Kāda ir šī pārvērtība, ko mēs dēvējam par nāvi, mani šajā vecumā, protams, ļoti interesē. Tomēr šaubos, vai atradīšu īsto izskaidrojumu, pirms pats būšu šo procesu piedzīvojis. Tas gan nenotiks tik drīz, jo esmu mantojis ilgdzīvošanu un stipru veselību, tāpat kā tu to esi mantojis no manis.” Ak, šī nesatricināmā pārliecība! Renns tās dēļ pat it kā kaunējās.

“Bet kā ir ar krāsām, vectēv?”

“Jā, krāsas,” vectēvs turpināja. “Neesmu par tām aizmirsis, dēls! Es, tieši tāpat kā tu, nekad neko

neaizmirstu. Man tikai vajadzēja vispirms šo to paskaidrot. Tātad visu mūžu esmu redzējis ap dzīvām būtnēm krāsas. Visintensīvākā to koncentrācija, protams, ir ap cilvēkiem.”

“Vai arī ap mani ir krāsa?”

“Pat ļoti izteikta.”

“Kura, vectēv?”

“Vairākas.”

Uz brīdi apklusis, vecais vīrs vēroja mazdēla galvu. “Dominē zaļā - tu izstaro enerģiju un vitalitāti, kas nozīmē, ka dzīvības spēks tevī ir ļoti izteikts. Zaļais pāriet koši zilā, tevī nav blāvu krāsu. Zilo ietver dzeltenā. Dzeltenā krāsa nozīmē inteliģenci, zilā - godīgumu. Tava dzīve nebūs viegla. It viss - jūtu pasaule, lēmumu pieņemšana, arī ideālisms - ir ļoti spēcīgi iezīmēts. Katra no jomām sagādās ciešanas. Tomēr tu, kā zināms, radīsi.”

“Bet ko, vectēv? Es jūtu sevī šo dzinuli, tikai nezinu, ko radīt?”

Apkārtne Rennam vairs neeksistēja, zēns bija iegrimis vectēva stāstā un, elkoņus uz balti klātā galda atspiedis, sudraba un porcelāna piederumus malā nostūmis, viņu aizrautīgi izjautāja.

“To vēl nevar zināt, dēls,” vectēvs skumji noteica. “Vēl ilgi nevarēs zināt. Tu esi apveltīts ar daudziem talantiem, bet talants ir tikai līdzeklis, darbarīks, ko izmantot. Tev pašam būs jāatrod savs ceļš - izzinot, mācoties un pārliecinoties. Kad būsi gana apguvis, kļuvis gana gudrs, tavas spējas norādīs ceļu. Nē, nevis norādīs, bet mudinās un spiedīs tevi izpausties. Par to, mīļais, neraizējies! Apceļo pasauli, turi acis un ausis vaļā. Neiznieko sevi. Izmanto gan ķermeni, gan prātu. Ķermenis ir tavu dārgo gara spēju nenovērtējamais ietvars. Kop to un sargā no slimībām.”

Vectēva elektrizējoši zilās acis sastapās ar mazdēla tumšajām, dzīvi caururbjošajām. No vecā vira krūtīm izlauzās smaga, trīsoša nopūta.

“Serēna,” viņš nomurmināja. “Vai tu redzi, kas ienācis mūsu mājā?”

Saruna pārtrūka, viņi piecēlās un iegāja bibliotēkā, kur Renns apsēdās, joprojām kluss, iegrimis domās, kamēr vectēvs iedzīvināja mazas stabuļu ērģelītes telpas viņā galā. Atskanēja kaut kas no Baha - rūpīgi kārtots, koordinēts, kompozīcijas likumiem visā pilnībā atbilstošs skaņdarbs, kura kopumu veidoja kontrolētas daļas. Kontrole, Renns domāja. Lūk, īstā dzīves atslēga -sevis, savu vēlmju un laika kontrole.

Bija pagājusi apmēram nedēļa, un Renns šajā laikā vectēvu tikpat kā nebija redzējis. Katru rītu pēc brokastīm vecais vīrs nevaļīgi paziņoja, ka būs aizņemts darbā un mazdēls var brīvi baudīt pilsētu līdz vakariņām.

“Klaiņošana nav laika nosišana, mīļais,” vectēvs teica. “Tu atrodi daudz izziņas vērta, un tas ir radīšanas procesa pirmais solis.”

Tovakar, pabeiguši maltīti, viņi, kā ierasts, vadīja laiku bibliotēkā, kur mēdza sarunāties, lasīt, klausīties mūziku un dažkārt pat spēlēt šahu. Uz Korejā darināta galdiņa rindojās balta un melna marmora figūriņas.

Vectēvs izrādījās īsts šaha meistars - kaut gan Renns tēva vadībā bija apguvis spēli, līdz šim viņam nebija izdevies vectēvu pārspēt.

“Es varētu ļaut tev uzvarēt, puis, tādējādi pasargājot no krišanas mazdūšībā,” vectēvs sacīja, “bet, cienot tavu intelektu, to nedarīšu. Ar laiku tu mani pārspēsi. Es redzu, ka tu mācies, jo visu laiku vēroju tavas kļūdas. Tu māci pats sevi, un tā ir visīstākā zināšanu uzkrā-

V n

sana.

Tajā vakarā šahs tomēr izpalika. Laiks bija auksts, debesis nomākušās, gar rūtīm slīdēja pirmās sniega pārslas. Ienāca Sangs, aizvilka logiem priekšā garos samta aizkarus, iekurināja uguni un atkal pazuda. Vectēvs atvēra mazu ādas lādīti un izņēma no tās lupu.

“Ļoti smalka, pirms gadiem iegādājos Parīzē,” viņš noteica. Tad pievērsās kādai sudraba kārbiņai. “Lai apliecinātu Serēnas vizišu patiesumu, ja tev tas nepieciešams, parādīšu dažas manis uzņemtas fotogrāfijas. Viņas ierašanos es dokumentēju regulāri. Novietoju savā guļamistabā stativu un Serēnas parādīšanās laikā uzņemu virkni kadru. Lūk, fotogrāfijas. Apskati, lūdzu, rūpīgi katru. Tu redzēsi mani sēžam krēslā Serēnas istabā. Mana seja tev var likties savāda - tas tāpēc, ka esmu koncentrējies nebūtībai. Vienkāršāk izsakoties, to varētu saukt par transu. Indijā iemācījos tajā ienirt. Man nepatīk šis stāvoklis, jo es it kā zaudēju sevi, tomēr tas ir vienīgais veids, kā Serēna spēj ar mani sazināties. Pieļauju, ka arī citi aizgājušie to varētu, ja es vēlētos un praktizētu. Tomēr es nevēlos. Kad pienāks mans laiks, nokļūšu pie viņiem. Serēna turpretī man reizi pa reizei ir vajadzīga.”

Renns citu pēc citas ņēma fotogrāfijas no vectēva smalkās, krunkainās rokas. Pirmajā bija redzams tikai vecs virs atbrīvoti sēžam atzveltnes krēslā. Nākamajā varēja samanīt tikko jaušamu miglu, kas nolaidusies aiz krēsla. Ar katru nākamo fotogrāfiju tā iezīmējās arvien skaidrāk un kļuva izteiktāka, līdz centrā nepārprotami parādījās dzīva skaistas sievietes seja. Viņas augums palika miglas aizsegā, bet acis un vaibsti bija izgaismoti.

“Tu redzi viņu!” vectēvs uzvaras priekā iesaucās. “Te Serēna ir skaistuma un veselības pašā pilnbriedā, vēl slimības un vecuma neskarta.”

“Vai viņa ar jums sarunājas, vectēv?” Renns jautāja.

“Es nedzirdu viņu tā, kā dzirdu tevi,” vecais vīrs atbildēja, “bet apzinos, ka mēs, jā, runājam. Nevaru to izskaidrot, es vienkārši zinu. Man nav ne jausmas, vai tu spētu dzirdēt Serēnas balsi, ja viņa parādītos. Nezinu arī, vai Serēna šajos apstākļos vispār nāks. Domāju, ka viņai robežas pārkāpšana tagad sagādātu vairāk pūļu, tāpat kā man.”

Vectēvs runāja tik pašsaprotami - pieņemdams to, ko saka, un tam ticēdams -, ka Renns vairs neko nejautāja.

“Paldies, vectēv,” viņš tikai noteica.

Vecais vīrs uzmanīgi salika fotogrāfijas atpakaļ kastītē noteiktā secībā.

“Manu mīļo mazdēl,” viņš maigā, jūtu pārņemtā balsī mierīgi uzrunāja Rennu, “tev laiks doties tālāk. Man nav tiesību aizturēt tevi šajā senajā namā, kur mitinās vecs vīrs un mirušas sievietes gars. Jauki, ka pabiji pie manis. Atgriezies ik pa laikam. Ja gadās, ka esmu miris, pirms tu nākamreiz ierodies, māja, uzturēta labā kārtībā, tevi gaidīs - tā ar Sangu esam vienojušies. Ja abi būsim miruši, tā tik un tā tevi gaidīs. Valstu galvaspilsētās, kuras izvēlēsies apmeklēt, tev būs atvērti konti. Posies ceļā un meklē savu īsto aicinājumu. Tev lemts radīt, bet ir jāatrod nodarbošanās, kurai aizrautīgi nodoties, par radīšanas procesu nedomājot. Ar pliku vēlēšanos vien nekas nesanāks. Jābūt interesei, varbūt pat mīlestībai, kas pāraug tevi pašu, lai iešķiltos varenā radītāja dzirksts.”

“Es saprotu, vectēv,” Renns klusi noteica. “Paldies, ka ļauj man iet. Tagad jūtos patiesi brīvs, arī pats no sevis.”

Renns atradās uz kuģa, kas, šķērsojot Atlantijas okeānu, turēja kursu austrumu virzienā, un, tāpat kā reiz viņa vectēvs, devās mainīgā, klejojumiem bagātā jūras ceļojumā uz Ķīnu. Zēns būtu varējis lidot un nonākt valstī dažu stundu laikā, bet viņš gribēja pēc iespējas vairāk redzēt un uzzināt, pirms sasniedza seno zemi, kura vectēvam tik daudz bija nozīmējusi un nozīmēja vēl joprojām. Turklāt lēna ceļošana ne tikai pavēra iespēju redzēt vecās Eiropas valstis, kas, domājams, ļaus pilnīgāk izjust Āzijas kontrastu, bet arī mudināja iepazīt jūru. Renna dzīve bija ritējusi vidienē, cietzemes ieskautā apvidū, līdz viņš ieradās Ņujorkā, un, kaut gan tur zēns bieži apmeklēja ostmalu un vēroja lielos kuģus noenkurojamies, viņš tomēr bija stingri pie zemes. Tagad Renns atradās uz kuģa, skarbās jūras un nomākušās debess varā. Viens pats mitinājās mazā kajītē, jo, ceļojumu sezonai beidzoties, pasažieru uz kuģa bija visai maz.

Iespējams, šī iemesla dēļ Rennam radās iespēja iepazīties ar kuģa kapteini, viņa pirmo palīgu un dažiem komandas vīriem. Jūrnieki atšķīrās no sauszemes ļaudīm. Zēns ieinteresēts vēroja viņus un klausījās piedzīvojumos, kas, vienkāršā valodā atstāstīti, ietvēra arī šausminošas ainas, piemēram, kad gadījies pazust jūrā. Pazust jūrā! Renns iztēlē - kura, kā vienmēr, skrēja notikumiem pa priekšu - skatīja nožēlojami sīkas glābšanas laiviņas mētājamies brīnišķīgās, nežēlīgās bezgalības viļņos. Par spīti tam, zēns iemīlēja jūru, viņa pastāvīgā uzturēšanās vieta bija kuģa priekšgals - tur, atspiedis elkoņus uz pamatīgajām sarkankoka margām, kas pēc kapteiņa pavēles ik dienu tika spodrinātas, viņš varēja kavēties stundām ilgi. Renns tur stāvēja kā jaunību simbolizējoša, skulptora veidota figūra un vēroja kuģa smaili izliekto priekšgalu, kas, šķeļot zaļos ūdeņus, veidoja divus milzīgu, putojošu viļņu ceļus. Viņš skatījās un baudīja, uz visiem laikiem noglabādams atmiņas dziļumos dzīvo, mūžam mainīgo jūru, purpursārtās debesis un baltās viļņu galotnes, iegaumēdams kuģa nevainojamo profilu un sajuzdams spirdzinoši sāļo vēju uz sejas un matos. Renns nesātīgi ēda vienkāršu, spēcinošu barību, naktīs, kuģa šūpu aijāts, gulēja mierīgā miegā un mostoties jaunu dienu uzsāka ar domu, kaut šis ceļojums nekad nebeigtos. Tiesa, tūlīt pat viņš atkal vēlējās, kaut tas ātrāk beigtos, jo vēl bija tik bezgala daudz ko redzēt.

Tas notika ceļojuma trešajā dienā - Renns ievēroja iepriekš nemanītu sievieti. Viņas vieta pie kapteiņa galdiņa arvien bija stāvējusi tukša, tāpēc zēns pat nebija nojautis par sievietes eksistenci. Iespējams, jūras slimības mocīta, viņa uzturējās savā kajītē. Pirmās divas dienas ūdens bija nemierīgi viļņojies: lai gan debesis bija skaidras un saule dāsni dāvāja kuģotājiem savu gaismu, pastāvīgi pūta stiprs vējš kā ziņa par attāli trakojošu vētru un kuģa garais, bet salīdzinoši šaurais korpuss viegli zvalstījās. Varbūt tas bija paredzēts lielāka ātruma attīstīšanai? Lai vai kā, līdz šim sievietes vieta pie kapteiņa galdiņa bija palikusi tukša.

Negaidīti viņa parādījās kuģa ēdamzāles platajās durvīs un apstājusies it kā nedroši lūkojās apkārt. Ģērbusies atbilstoši vakariņām zaļā tērpā ar garām piedurknēm un dziļu kakla izgriezumu. Kleita, izceļot valkātājas slaido figūru, taisnā, šaurā griezumā krita līdz potītēm. Arī kurpes bija zaļas. Stalto augumu vainagoja koši rudi, atglausti un uz pakauša bagātīgā mezglā saņemti mati, kas lampas gaismā mirdzēja kā zelta bruņucepure. Renns nekad mūžā nebija redzējis tik skaistu būtni un tagad skatījās, nespēdams novērsties. Tāpat kā visi pārējie. Ēdamzālē iestājās klusums. Sieviete nopietni uzlūkoja pasažierus tumši brūnām, gandrīz melnām acīm.

Kapteinis piecēlās un atvilka viņai krēslu. “Nāciet, lūdzu, lēdij Mērija. Jauki jūs beidzot redzēt! Mēs gaidām jau trīs dienas.” Kapteinis bija skots ar tiem raksturīgo, valodā neskaidri izrunāto “r”.

Sieviete, veltījusi viņam koša smaida mirkli, nesteidzīgi devās uz savu vietu, bet tieši tobrīd, kad gāja garām Renna galdiņam, kuģis, milzu viļņa - septītā, kā vēlāk skaidroja kapteiņa palīgs, - triekts, smagi sasvērās uz sāniem. Sieviete būtu pakritusi, ja zēns nepamanītos laikus pielēkt kājās un stingri satvert viņu.

“Paldies,” Mērija pateicās skaidrā, maigā balsi, tomēr neatlaida Renna roku, iekams nebija tikusi līdz kapteiņa galdiņam.

Zēns atgriezās savā vietā, juzdams tikai un vienīgi zaļajā atlasā tērptā auguma maigo pieskārienu. Viņa nav pārāk jauna, Renns domāja un vēroja Mēriju ar acs kaktiņu, vairoties tiešas uzlūkošanas. Pret viņu vērstais profils varbūt bija pārāk stingrs, lai to sauktu par skaistu, bet vienalga brīnišķīgs. Sieviete nebija ne jauna, ne veca - varbūt ap gadiem trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem. Tas bija divreiz vairāk nekā Rennam pašam, taču ne tik daudz, protams, lai Mērija varētu būt viņa māte. Zēns nespēja iedomāties šo sievieti kā māti. Kapteinis bija nosaucis viņu par lēdiju Mēriju, tātad sieviete bija angliete un, iespējams, pat dzīvoja pili. Nevarēja cerēt, ka viņa pievērsīs uzmanību zēnam. Patiesībā jau Renns nemaz nealka tādas uzmanības. Viņš tam bija par jaunu un varēja vien vērot sievietes košumu un vijīgo augumu - tāpat kā bija radis vērot it visu. Vieglu smaidu lūpās Mērija šobrīd klausījās kapteini. Viņai bija lieliska apetīte, un tas pārsteidza Rennu, jo sieviete bija ļoti slaida.

Ļaudis, apraduši ar Mērijas klātbūtni, atsāka sarunas, bet Renns apkārtējo čalās tikpat kā neklausījās -ja neņem vērā, ka viņš klausījās vienmēr, pats reti ko bilzdams, toties atmiņas dzīlēs neapzināti krādams balsis, mainīgās sejas izteiksmes, ķermeņu pozas, ēšanas paradumus - ikkatru dzīves sīkumu. Lai cik nenozīmīgi tie bija, zēns nespēja tos neiegaumēt, jo tas bija veids, kā viņš dzīvoja.

Iespējams, Renns atcerētos lēdiju Mēriju vien kā daļu no mazās, noslēgtās pasaules - kuģa dzīves, kas ritēja starp jūru un debesim, - ja nākamās dienas mirdzošajā, vējainajā rītā, kā ierasts, stāvēdams kuģa priekšgalā, nebūtu sajutis sievietes plaukstu pieskaramies savai rokai un pagriezies ieraudzījis viņu no kakla līdz ceļgaliem iepogājušos sudrabpelēkā lietusmēteli.

“Tu esi ieņēmis manu vietu,” Mērija sauca Rennam pie auss. “Vienmēr, kad esmu uz kuģa, es te uzturos.”

Zēns bija tā pārsteigts, ka atkāpdamies uzmina sievietei uz kājas. Saviebusies viņa iesmējās.

“Tev nu gan, draudziņ, ir smags solis,” viņa pūlējās pārkliegt vēju.

“Es atvainojos. Ļoti atvainojos,” Renns stomījās, bet Mērija tikai smējās un, paņēmusi zēnu pie elkoņa, pievilka sev tuvāk.

“Te pietiek vietas mums abiem,” viņa teica un ļāva vējam atglaust mirdzošos matus, joprojām turēdamās Renna elkoni.

Tā viņš tur stāvēja, iekrampēts sievietē, kuru stiprais rietumu vējš spieda klāt, un cieši līdzās, tomēr katrs par sevi viņi klusējot lūkojās jūrā. Varēja būt pagājusi stunda, pirms abi atgriezās realitātē, taču visu šo laiku Renns dīvainā, līdz šim neizjustā veidā bija apzinājies Mērijas klātbūtni, īsti nesaprazdams, tā viņu mulsina vai ne. Beidzot sieviete atkāpās un palaida vaļā zēna roku.

“Kāpšu lejā,” viņa teica. “Jāuzraksta dažas vēstules. Man ļoti nepatīk to darīt. Un tev?”

“Man ir tikai māte un vectēvs, bet viņiem vēl neesmu uzrakstījis,” Renns atzinās.

“Tas nu gan tev noteikti jāizdara,” Mērija mudināja. "Iemet vēstules kuģa pastkastītē, un tās tiks nosūtītas no nākamās piestātnes. Iedošu tev dažas Anglijas markas.”

Viņa pamāja ar galvu, pagriezās un aizgāja, bet Renns palika stāvam, juzdamies savādi vientuļš un it kā nemiera urdīts. Viņš vairs negribēja uzkavēties kuģa priekšgalā viens. Taisnību sakot, viņam nebija ienācis prātā rakstīt mātei vai vectēvam, pirms ir sasniegta Anglija. Tad būtu daudz vairāk ko stāstīt - par Londonu, piemēram. Taču tagad šķita, ka Mērijai ir taisnība: jānosūta savējiem kāda ziņa jau no nākamās piestātnes. Tā viņi to saņems ātrāk. Renns nokāpa lejā un, atradis klusu stūrīti ēdamzālē, uzrakstīja divas pārsteidzoši garas vēstules. Viņš sajuta zināmu prieku, mēģinot izlikt uz papīra jūras, debess un kuģa ainavu aprakstus. Par lēdiju Mēriju Renns savās vēstulēs neminēja ne vārda, jo īsti nezināja, ko lai saka. Ja viņš sievieti izceltu, kā māte un vectēvs to uztvertu? Un kādēļ gan viņam vajadzētu vērst uzmanību uz lēdiju Mēriju, kura varētu būt viņa māte? Tomēr ne gluži...

“Uz kurieni tu, Anglijā nonācis, dosies?” Mērija jautāja.

ŠI bija pēdējā diena uz kuģa, nākamajā rītā tam bija jāpiestāj Sauthemptonā. No turienes Renns plānoja ar vilcienu braukt uz Londonu. Vectēvs bija devis dažas ipašas norādes.

“Uz Londonu. Vectēvs man ieteica kādu mazu, bet ļoti tīru viesnīcu,” Renns stāstija.

“Dīvaini, ka tu ceļo viens,” noteica Mērija.

“Bija plānots kopā ar tēvu un māti, bet tēvs nomira. Un māte uzskatīja, ka viņš būtu gribējis, lai es iepazīstu pasauli. Redziet, koledžai vēl esmu par jaunu.”

"Cik gadu tev īsti ir?” sieviete jautāja savā izkoptajā angļu valodā.

“Sešpadsmit,” Renns vilcinādamies, kā kaunēdamies savas jaunības, atbildēja.

“Sešpadsmit! Kas to būtu domājis - neticami!” viņa iesaucās.

Renns apstiprinoši pamāja, kamēr Mērija turpināja viņā lūkoties.

“Bet tu esi tik... gara auguma! Es tev dotu vismaz divdesmit. Amerikāņu jaunekļi izskatās ļoti jauni. Jā, divdesmit vai pat divdesmit divus. Žēlīgā debess, tu taču vēl esi bērns! Tu nemaz nedrīksti tā klaiņot apkārt viens! Kas ir tavs galamērķis?”

“Ķīna,” Renns īsi atbildēja.

Aiz pārsteiguma dziļi ierāvusi elpu, Mērija izplūda jautros smieklos. “Ķīna! Kas tās par muļķībām! Kāpēc tieši Ķīna?”

“Mans vectēvs tur nodzīvoja septiņus gadus un uzskata, ka ķīnieši ir gudrākā un civilizētākā tauta uz zemes.”

“Tu noteikti neproti ķīniešu valodu, vai ne?”

“Man valodas labi padodas.”

“Kuras tu zini?” Mērija turpināja izjautāt.

“Angļu, franču, vācu, itāļu un nedaudz ari spāņu. To grasos mācīties šogad. Būtu apguvis jau agrāk, bet tēvs uzskatīja, ka spāņu valodā nav tik bagātīgs literatūras klāsts. Turklāt es, iespējams, došos uz Spāniju. Tur valodu apgūšu viens un divi. Latiņu valoda, protams, neskaitās - tā ir visu pamatu pamats.”

Mērija ziņkāri ieurbās Rennā ar savām gandrīz melnajām acīm.

“Paklau,” viņa izlēmīgi teica, “tu nebrauksi uz Londonas mazo viesnīcu viens pats. Tu dosies man līdzi. Es dzīvoju ārpus pilsētas, varēsi Angliju pētīt no turienes.” “Bet...”

“Nekādu bet! Tu darīsi, kā es likšu! Kopš mans vīrs, sers Morsbijs Sitons, ir kritis karā, es dzīvoju diezgan vientuļi. Kopā ar jaunu cilvēku man būs jautrāk. Radus es neciešu. Varbūt vēlāk pat izlemšu doties tev līdzi uz Ķīnu. Kas zina? Tikko pabiju Amerikā, arī tas bija gana neparasti. Ceļoju viena un brīnišķīgi pavadīju laiku. Amerikāņi man liekas tādi pļāpīgi, bet tu esi izņēmums - klusētājs.”

“Man patīk klausīties,” Renns bilda, “un vērot.” “Es dzīvoju ļoti vecā pili,” lēdija Mērija turpināja, “ar bagātu Morsbija dzimtas vēsturi. Viņš bija pēdējais vīriešu kārtas pārstāvis, jo mums pašiem bērnu diemžēl nav. Nezinu, manas vai viņa vainas dēļ, - tam nav nozīmes. Vīrs bija diezgan vecmodīgs, pareizāk sakot, konservatīvs - aizrāvās ar medibu sportu un tamlīdzīgām lietām un uzskatīja: ja bērni nav lemti, tad tos ari nevajag. Kad nomiršu, pili mantos viņa māsasdēls -jauks puisis, divdesmit gadus vecāks par tevi, precējies triju dēlu tēvs, tā ka pilī joprojām valdīs Sitoni, un tas ir galvenais. Diezgan jocīgi, bet tagad esmu priecīga, ka man nav pēcnācēju. Varu dzīvot tikai un vienīgi sev. Bērni dīvainā kārtā liek sievietei dalīties, bet pēc tam atpakaļceļa uz veselumu vairs nav. Kaut kas ir zudis. Es nekad neprecēšos, tā esmu izlēmusi. Ne sentimentālu jūtu vadīta, bet vienkārši tāpēc, ka man patīk būt vienai. Es neticu viena liktenīgā teorijai, kaut gan savā vīrā biju neprātīgi iemīlējusies. Jā, biju laimīga laulībā. Pietiekami laimīga.”

“Tad kāpēc...” Renns iesāka, bet lēdija Mērija viņu pārtrauca savā maigi uzstājīgajā manierē.

“Kāpēc aicinu tevi uz pili? Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu. Tu esi neparasts, kaut vēl tikai zēns. Nezinu, kas tu esi. Ne gluži amerikānis. Gana savrups. Man nebūs par tevi jāraizējas. Tu brīvi iesi un nāksi, kad gribēsi. Arī es būšu brīva. Gan sapratīsi, ko es domāju. Man ir dīvaina sajūta, ka tu saproti visu. Tevī ir kaut kas... nemāku izskaidrot... kaut kas sens un vieds... un diezgan, nē, ļoti īpašs! Pieņemu, ka indieši to sauktu par “vecu dvēseli”. Reiz mēs ar vīru bijām Indijā, patiesībā pavadījām tur medusmēnesi. Vēlējāmies kopā skatīt Tādžmahalu mēnesnīcā - banāli, vai ne? Tomēr es priecājos, ka to izbaudījām. Nekad neaizmirsīšu. Toreiz patiesi ieinteresējāmies par Indiju. Esmu pārliecināta, ka nav otras tādas zemes, kur jūti, ka cilvēks var piedzimt vecs un gudrs, un - ar zināšanu. Tevī ir šī zināšana.”

Rennam sanāca smiekli. “Un tomēr man nav ne jausmas, ko jūs ar šo vārdu domājat!”

“Tu vēl esi par jaunu,” viņa atteica. “Un nenāc no Indijas. Tev gadījies piedzimt nesen dibinātā, ļoti uzstājīgā un nepieredzējušā valstī, un tā, šķiet, ir pamatīga kļūda.”

Mērija iesmējās, tad viņi atkal ilgi klusēja, un šis klusums bija mierpilns. Tas likās savādi - zēns sievietes klātbūtnē jutās labi, it kā būtu pazinis viņu jau ļoti sen. Tomēr Mērija bija svešiniece, kura dzīvoja pilnīgi citu dzīvi. Tas Rennu valdzināja vairāk nekā nonākšana neiepazītā valstī.

Jau krēsloja, kad viņi brauca cauri mazam ciematam. Tālumā bija samanāmi nolaideni kalnu pauguri un robota cietokšņa līnija, bet pāri visam slējās tornīšiem greznots pils jumts.

“To ir cēlis Viljams Iekarotājs,” Mērija stāstīja, “un piecsimt gadus pils bija karaliskā mītne. Pēc tam to saņēma kāds mana vīra priekštecis kā atlīdzību par varonību karā. Kopš tā laika Sītoni te saimnieko, un pieļauju, ka, tikai pateicoties vīra māsasdēla augstsirdībai un viņa paša prasībai, es te drīkstu dzīvot līdz mūža galam, ja man tā tīk. Varbūt kādu dienu izvēlēšos sev citas mājas, iespējams, kopā ar kādu, ko tomēr neprecēšu, vai, pieradusi pie vientulības, joprojām pati par sevi.”

Viņi tuvojās pilij, kas, pēkšņi atmirdzējusi gaismās, spoži izcēlās uz tumstošo debesu fona.

“Tik skaista!” Mērija nomurmināja vairāk sev. “Es vienmēr to aizmirstu, pirms atkal ieraugu pili pēc prombūtnes. Līdz šim vienmēr biju atgriezusies viena. Jāatzīst, ka ir diezgan patīkami pārbraukt mājās kopā ar kādu, un tas mani pārsteidz, jo kopš Morsbija - jeb

Moreja, kā es vīru mēdzu saukt, - nāves man tādas vēlēšanās nav bijis. ”

“Man ir ļoti paveicies,” Renns teica. “Būt kopā ar jums ir daudz patīkamāk nekā klaiņot vienam pa Londonu, kaut gan esmu pieradis pie vientulības, būdams vienīgais bērns ģimenē un vienmēr daudz jaunāks par skolasbiedriem.”

“Kā viņi pret tevi izturējās?” Mērija ieinteresēta jautāja. “Mazu brinumpunduri starp muļķa milzeņiem.”

Renns mirkli pārdomāja atcerēdamies. “Liekas, es vienaudžiem nepatiku.”

Mērija iesmējās. “Kā gan citādi? Viņi tevi ienīda! Vienkāršie ļautiņi parasti necieš tos nedaudzos, kuriem ir smadzenes. Kā tu to uztvēri?”

“Man nebija laika iedziļināties,” zēns atteica. “Vienmēr biju pārāk aizņemts - kaut ko veidojot, lasot, runājot ar tēvu.”

“Tēvs tev nozīmēja ļoti daudz, ja pareizi saprotu.”

«T- n

Ja.

“Bet viņš nomira.”

“Jā.”

“Un pēc tam neviena līdzvērtīga nav bijis?”

“Bija... kāds profesors. Izcils cilvēks, bet...” brīdi vilcinājies, Renns atbildēja.

“Jūs vairs neesat draugi?”

Mērija izjautāja ar maigu neatlaidību, un Renns vienlaikus gan gribēja, gan negribēja stāstīt viņai par Donaldu Šārpu. Zēns apņēmīgi bija centies visu aizmirst, taču tagad, ietērpjot notikušo vārdos, viņš atkal atdzīvinātu to atmiņā. Šī draudzība, pieķeršanās - lai kā to arī sauktu - bija skārusi Rennu ļoti dziļi. Profesorā bija bijis tik daudz, ko apbrīnot, pat mīlēt. Tādu izpratni Renns ne no viena cita nebija saņēmis. Labāk par to nedomāt.

“Nē, neesam gan,” viņš strupi noteica.

Pirms Mērija paguva pajautāt, kāpēc, auto jau šķērsoja aizsarggrāvja tiltu, vārti atvērās, un viņi atradās pie pils.

“Laipni lūgts manā namā!" lēdija Mērija sveica.

Savu pirmo rītu Anglijā Renns sagaidīja dārzā kopā ar Mēriju. Iepriekšējā dienā pēc agrām vakariņām viņa visai vēsi bija novēlējusi zēnam labu nakti, kalpotājs bija ierādījis istabu, ielaidis vannā ūdeni, atsedzis gultu un izlicis pidžamu. Renna ceļasomas jau bija izkravātas, un visi trīs uzvalki karājās ģērbistabas skapī. To Renns atklāja, kad kalpotājs, pajautājis, cikos viņu modināt, jau devās prom.

“Un cikos ir brokastis?” Renns atbildēja ar pretjautājumu.

“Lēdija brokasto savā istabā, kungs,” kalpotājs paskaidroja.

Viņš bija neliela auguma jauns cilvēks, gadus divdesmit vecs, apaļu seju, strupu degunu un blondiem, īsi apcirptiem matiem. Kalpotāja svinīgumā jautās kaut kas komisks, un Renns pasmaidīja.

“Kā jūs ieteiktu man rīkoties?” viņš jautāja. “Atcerieties, ka esmu tikai amerikānis.”

Kalpotājs aizsedza muti ar plaukstu un, viegli ieklepodamies, apslēpa smaidu. “Kas attiecas uz brokastīm, kungs, varat tās dabūt jebkurā laikā, sākot no pulksten pusdeviņiem, brokastu telpā uzreiz pa labi no austrumu terases.”

“Labi,” Renns atbildēja, “pusdeviņos būšu klāt.”

Zēns nogulēja ciešā miegā līdz pat astoņiem, kad pamodās no nežēlīgas bada sajūtas un, palūkojies ārā pa logu, ieraudzīja gadalaikam netipiski saulainu un siltu ritu. Pēc pamatīgām brokastīm ar cauraudzi, olām, ceptām nierītēm, grauzdētām ievārījuma maizītēm un vairākām tasēm kafijas ar biezu krējumu Renns dārzā pamanīja lēdijas Mērijas slaido augumu, tērptu elegantā, zilā bikškostīmā, un rīta saulē mirdzošos matus. Viņš nekavējoties atstāja brokastu galdu un, pievienojies namamātei, bez jebkāda ievada tika iesaistīts sarunā.

“Paskaties uz šo smalko darbu!” Mērija turēja rokā tievu bambusa spieķi ar grebtu ziloņkaula rokturi un rādija uz tik milzīgu zirnekļa tiklu, kādu Renns redzēja pirmo reizi mūžā. Kukainis bija sapinis akmeņozola zarus savos pavedienos, kuros tagad karājās sudrabainas rīta rasas pērlītes.

“Skaisti,” zēns teica, “un, lūk, cik dažādi ir pilieni -tīmekļa ārpusē lielāki, tuvāk centram pavisam niecīgi.”

Zirneklis pats - neliels, melns, vērīgs radījums -pašlaik nekustīgi atpūtās sava darinājuma viducī.

“No kurienes gan,” Mērija iesāka, “šim mazajam kukainim ir zināšana, kā noaust matemātiski precīzu tīklu, kā paplašināt lokus, kā izvēlēties pareizos leņķus?”

“To nosaka viņa nervu sistēma,” Renns paskaidroja, “tāds kā dzīvs dators.”

Mērija sāka smieties, un, ielūkojies viņas tumšajās acis, zēns redzēja apbrīnu.

“Kā tu to zini?” sieviete neatlaidās.

“Koestlers,” Renns vienkārši noteica. “Trīsdesmit astotā lappuse, ja pareizi atceros. “Radīšanas process” -brīnišķīga grāmata.”

“Vai ir kas tāds, ko tu neesi lasījis, mazo briesmoni?”

“Es tā ceru un ilgojos iekļūt pils bibliotēkā.”

“Ak, tie vecie rakstudarbi, kurus neviens jau paaudzēm nav aizticis! Visas Moreja grāmatas ir augšā, viņa istabā. Bet paturpini par zirnekli! Manuprāt, tas izskatās tiešām nejauks. Izliekas aizmidzis, kaut patiesībā lūkojas pēc kārtējās nabaga nevainīgās mušas.”

“Zināmā mērā zirneklis, protams, ir nejauks,” Renns piekrita. “Taču tāda ir viņa daba. Savu pienākumu tas pilda nevainojami. Tikls ir piestiprināts divpadsmit punktos, redzat? Vienmēr to nav tik daudz - atkarībā no nepieciešamības. Zīmējums gan neatšķiras. Tikla vidus ir smaguma centrs, pavedienu krustpunkti veido viena un tā paša izmēra leņķus, un...”

“Ai, pagaidi!” Mērija iesaucās. “Skat, tālākajā stūrī tikko iepinās kukainis. Izvelc to, Renij!”

Zēns nolauza zariņu un saudzīgi, lai nesapostītu tīklu, mēģināja atbrīvot kukaini - sīku kodi, kura tur izmisīgi ķepurojās.

“Nesaraujot tīklu, nevarēs,” viņš noteica.

“Nu tad sarauj!” Mērija izmeta. “Paskaties tik uz to riebekli! Viņš taisnā ceļā metas virsū nabaga upurim, lai sagrābtu to ar savām īsajām, pretīgajām kājām. Ak, es nespēju skatīties!”

Mērija pacēla savu spieķi un, triekdama pret tiklu, to sarāva. Zirneklis un kode iegāzās krūma lapās, bet sieviete devās projām.

“Neļaušu sabojāt sev rītu,” viņa apņēmīgi noteica.

“Protams, ne,” Renns piekrita. “Zirneklis tikai rīkojās atbilstoši savai iekšējai būtībai. Koestlers uzsver, ka eksistē noteikts likumu kopums, kas var būt vai nu iedzimts, vai iemācīts, bet tā pielietojums ir atkarīgs no situācijas.”

“Paliec mierā!” Mērija uzsauca, acīm liesmojot. “Neko vairs negribu dzirdēt par tavu veco Koestleru! Kā tu teici - kas viņš ir?”

Renns jutās apjucis, gandrīz aizskarts, tomēr negrasījās padoties. “Liels rakstnieks,” zēns noteica un vairs nebilda ne vārda, līdz Mērija, viņam pielabinoties, uzsmaidīja.

“Piedod,” viņa teica. “Es zinu, ka tu tur neko nespēj darīt.”

“Ko jūs ar to gribat teikt?”

“Tikai to, ka tu nevari mainīt savu dabu - smadzenes un visu pārējo. Turklāt esi arī tik... tik izskatīgs. Jā, tā ir, Renn, nesarksti! Kāpēc gan es nevarētu atzīt, ka tavs skaistums piesaista? Tev ir dota gan ārējā pievilcība, gan viss pārējais. Ja es nebūtu tik mīlīga un labsirdīga, apskaustu tevi par visiem šiem dotumiem. Arī par lokainajiem matiem. Turklāt vēl gaišiem! Kāpēc tev ir tieši tā matu krāsa, kuru visu mūžu esmu vēlējusies sev? Un zilas acis - okeāna tonī, nevis blāvas! Laikam tomēr tevi apskaužu!”

Tad viņi abi smējās, un, negaidīti nometusi spieķi, Mērija satvēra Renna roku.

“Skriesim!” viņa iesaucās. “Man patīk no rītiem izskrieties!”

Sev par pārsteigumu, zēns attapās, skrienot pa mauriņu roku rokā ar Mēriju un smejoties.

Renns juta, ka ir aizkavējies Anglijā pārāk ilgi. Pēc nedēļas vai divām viņš ieminējās Mērijai par došanos uz Franciju, taču viņa iebilda.

“Tu vēl neko neesi redzējis! Sēdi tikai tajā vecajā bibliotēkā un lasi. Neesi pat uzkāpis augšstāvā un izskatījis Moreja grāmatas.”

Tā bija taisnība. Reiz Mērija bija izvadājusi Rennu pa visai moderni iekārtotajām augšstāva istabām un tad, kā parasti, pēkšņi atstājusi vienu. Zēns palika lasīt plauktos sarindoto grāmatu nosaukumus par kuģiem, ieročiem, karu un ceļojumu vēsturi, līdz apstājās pie jauna vīrieša portreta. Tā bija dabiska izmēra glezna plakanā zelta rāmī, spriežot pēc tehnikas, mūsdienu mākslinieka darbs - sers Morsbijs Sltons vēl jauns, varenas miesasbūves, tumsnējs, spēcīgs virs veselīgu sejas krāsu un možām acīm. Portrets bija tik dzīvs, ka radīja klātbūtnes iespaidu un lika Rennam justies neērti. Sera Morsbija Sltona acis raudzījās neatlaidīgi un uzstājīgi. “Kāpēc tu esi šeit?” Zēnam likās, ka jautājums ir gandrīz fiziski sajūtams. Patiešām - kāpēc gan? Neko neatbildējis, Renns nokāpa pa lielajām riņķveida kāpnēm vecajā bibliotēkā, lai tur, neviena netraucēts, lasītu un uzburtu iztēlē jaunas pasaules.

“Nevar iepazīt Angliju, tikai urbjoties grāmatās,” lēdija Mērija viņam teica. "Klausi mani un liec tās nost!

Mēs dosimies uz Skotiju, pirms vēl uznāk sniegs, un arī uz Kostvoldsu - apskatīsim burvīgās akmens mājiņas. Kādu dienu varbūt paliksim Īrijā - zaļajā Īrijā, kur jūtos tik labi kā nekur citur pasaulē. Tas no manas iru vecmāmiņas. O’Hārām Īrijā pieder viena vai pat divas pilis.”

Renns kā vienmēr paklausīja Mērijas tīkami ietiepīgajai uzstājībai, un, Koutsam stūrējot, viņi kopā devās ceļojumā, kas ļāva zēnam izbaudīt mainīgās ainavas un ar izbrīnu vērot dabas daudzveidību tik mazā, jūras ieskautā apvidū. It viss Rennam bija jauns, viņš stundām varēja gremdēties ļaužu, ciematu, mazpilsētu un Dublinas atstātajos iespaidos, uzkrājot tos atmiņā, kamēr Mērija jau sāka kurnēt, ka viņas klātbūtne vispār netiek pamanīta.

“Es tikpat labi būtu varējusi palikt mājās!” sieviete reiz, caur sapīkumu smiedamās, iesaucās.

“Nē, tā nebūt nav, lēdij Mērija,” Renns protestēja.

Viņi tobrīd atradās kādā senā katedrālē, un zēns bija iegrimis kiosknieka dotajā bukletā, kas stāstīja par pazemes kapenēs apbedītu bruņinieku misiņa zārkā ar paša karotāja tēlu uz vāka. Renns nolika aprakstu uz zārka.

“Patiešām...” viņš turpināja iebilst, bet, pirms paspēja paskaidrot ko vairāk, Mērija viņu pārtrauca.

"Vai tagad, kad tik ilgi esam pazīstami, tev neliktos pieņemamāk saukt mani vienkārši par Mēriju?”

“Es vienmēr domāju par jums kā par lēdiju,” Renns atbildēja tik naivi, tik nevainīgi, ka sieviete sāka sirsnīgi smieties.

“Par ko jūs smejaties?” zēns skumji jautāja.

Tas Mēriju sasmīdināja vēl vairāk, un, kamēr Renns, apjucis, bet joprojām ieinteresēts stāstā par kritušo bruņinieku, atkal paņēma lasāmvielu, viņa devās projām.

Tā cita pēc citas aizritēja brīnišķīgas dienas, līdz abi atgriezās pilī, tik tikko izbēguši pirmajiem sniegputeņiem. Renns jutās pārsteigts par to, cik zaļš vēl ir dārzs, kur vēlās krizantēmas priecēja ar pēdējiem ziediem. Viņš labpatikā atkal iegrima pils dzīvē, ne bez rūgtuma apzinādamies, ka laiks doties tālāk, pirms senā, idilliskā vieta ar savu burvību kļūst bīstama.

Tur Mērija tagad stāvēja Renna priekšā vecajā bibliotēkā agra decembra dienā. Bija sācis krēslot, un veclaicīgajā kamīnā dega uguns. Viņa bija ģērbusies atbilstoši vakaram - garos, melnos samta svārkos, koši sarkanā ņieburā, pērļu virteni ap kaklu.

“Tu atkal lasi!” sieviete rājās. “Pat neieslēdzis gaismu! Kas šoreiz tā par grāmatu?”

"Darvins, viņa ceļojumi...”

Zēns domās bija aizklīdis tālu prom, ļoti tālu. Mērija, to juzdama, piegāja tuvāk un maigi saņēma viņa seju savās plaukstās.

“Vai tu mani redzi?” viņa stingri noprasīja. Tad devās ieslēgt lampas, kuras spoži izgaismoja telpu, liekot krēslai aiz loga pēkšņi pārvērsties tumsā.

“Jā, protams,” Renns atbildēja. “Jūs esat skaista.”

Zēns smaidīdams uzlūkoja Mēriju, kad viņa negaidīti pieliecās, un Renns sajuta sievietes lūpas vispirms viegli, pēc tam ciešāk piekļaujamies savai mutei.

“Vai tagad saskati mani labāk?” Mērija iztaisnodamās vaicāja joprojām uzstājīgā toni.

Renns nespēja izdvest ne vārda. Viņš juta, kā vaigi sāk degt un sirds smagi un strauji dauzās krūtīs.

“Nekad nebiji saņēmis skūpstu no sievietes?” Tagad viņas balss bija maiga.

“Nē,” Renns pusčukstus nomurmināja.

“Nu, tagad esi,” Mērija noteica. “Vismaz būsi Anglijā iemācījies šo to jaunu, ko varēsi pētīt tālāk. Tu taču vienmēr pēti! Un... kā tev patika?”

Mērija runāja tik vienkārši, it kā jokojot, it kā izsmejot, un zēns spēja vien neizpratnē nogrozīt galvu.

Es nezinu.

“Nezini vai negribi zināt?”

Renns neatbildēja. Nespēja atbildēt. Viņu bija pārņēmis jūtu mulsums, kas vienlaikus gan atgrūda, gan vilināja. Vilinājums bija viņā pašā, tas nenāca no Mērijas. Dīvainā kārtā Renns vēlējās, kaut sieviete viņu noskūpstītu vēlreiz.

“Tu esi apstulbis,” Mērija teica. “Ak, tas bija tikai joks. Nāc vakariņās!”

Viņa aiz rokas uzvilka zēnu kājās un, ielikusi plaukstu tam elkoni, veda uz ēdamistabu.

Renns nespēja aizmirst notikušo. Tovakar, kad kalpotāji jau bija devušies pie miera un viņi abi sēdēja līdzās uz mazā, izliektā dīvāna, lūkodamies gailošajās oglēs, zēns joprojām juta maigi silto pieskārienu lūpām. Viņi vadīja laiku nesteidzīgās, mierīgās sarunās par šo un to, līdz Mērija, atspiedusi galvu pret dīvāna augsto atzveltni, sāka stāstīt par savu bērnību, par Berlīni un Parīzi, par Itālijas lēzenajiem, mazu, senu pilsētiņu vainagotajiem kalniem, bet Renns, tikai daļēji klausīdamies, atmiņās kavējās pie skūpsta. Pēkšņi, klusumam ieilgstot, viņš sajuta, ka piedzīvotā burvības sajūta atgriežas un sirds sāk dauzīties tik nevaldāmi, ka, dziņas mudināts, Renns noliecās pie Mērijas un, sev pašam par pārsteigumu, noskūpstīja viņu uz lūpām. Sievietes rokas apskāva zēna kaklu, un viņš juta, kā tiek vilkts arvien tuvāk, līdz lūpas pieplaka Mērijas mutei tik cieši, ka gandrīz aizrāva elpu. Lēnām viņas rokas noslīdēja Rennam uz pleciem.

“Cik labs skolnieks tu izrādies! Ak, mīļais, vai esmu rīkojusies ļauni? Kādai taču ir tevi jāpamāca, un kāpēc lai tā nebūtu es? Ko saki, Renn? Kāpēc ne es? Šis nobriedušais vīrieša ķermenis, tik slaids un stiprs... Vai esi nevainīgs? Tava galva bijusi pārāk pilna ar grāmatu gudrībām...”

Renns neatbildēja. Tikpat kā nedzirdēja Mērijas teikto. Kā jucis viņš turpināja mežonīgi skūpstīt - vaigus, kaklu, krūšu spraudziņu, kur dziļais izgriezums atklāja apaļīgos apveidus. Mērija atpogāja podziņu pēc podziņas, un smaržīga zīda krokās Renns ieraudzīja divas mazas, stingras krūtis rozā galiņiem. Viņš skatījās kā apburts, asinīm ar izvirduma spēku traucoties ceļā uz viņa briestošo centru.

“Nabadziņš,” Mērija čukstēja. “Kāpēc gan ne? Protams, mīļais, protams...”

Sievietes rokas vadīts, Renns meklēja viņā vietu savai milzu gāzmai, līdz, atradis to siltu un aicinošu, atviegloja un iepazina sevi.

Kad abi beidzot šķīrās, viņš saņēma Mērijas labas nakts vēlējuma skūpstu, vieglu kā bērna dotu, iegāja vannā, uzvilka tīras nakts drēbes un vienatnē, lielajā gultā, savu ķermeni kā no jauna piedzimušu sajutis, uzgavilēja sev. Renns nedomāja par Mēriju, viņš nedomāja pat par mīlestību.

“Es esmu vīrietis,” viņš skaļi paziņoja nakts tumsai. “Vīrietis. Vīrietis...”

Un iekrita vissaldākajā miegā. Vissaldākajā un visdziļākajā.

Atmošanās nākamajā rītā nāca ar atmiņām par notikušo, un, to pārdomājot, Renns vēl labu laiku palika gultā. Te nu viņš bija, pilnīgi cits cilvēks, un ari viņa bija cita - sieviete. Tagad Renns uz Mēriju skatīsies citādi. Un arī uz sevi. Viņi abi bija satikušies jaunā pasaulē. Pārkāpuši slieksni. Viņš atradās realitātē, kuru pirms tam nebija pazinis.

Ieraudzījis Mēriju nākam lejā brokastīs, ģērbušos tumši zaļā kostlmkleitā, kas izcēla matu un acu dzīvās krāsas, Renns samulsa. Viņam par pārsteigumu, sieviete izturējās kā parasti, varbūt bija mazliet klusāka un labrīta vietā tikai uzsmaidīja. Kad virssulainis atstāja telpu, Mērija nožāvājās, paslēpusi muti aiz sīkās, bālās, dimantiem un smaragdiem rotātās plaukstas.

“Gulēju kā nosista,” viņa iesāka. “Tiesa, esmu guļava pēc dabas, taču pagājušonakt pat nesapņoju. Tik dziļā miegā biju iekritusi. Un tu?”

"Paldies, gulēju ļoti labi.”

Aiz kautrības Renns izturējās formāli. Viņš nezināja, ko sacīt Mērijai. Vai vispār ko vajadzētu teikt? Kā viņi tagad sapratīsies? Varbūt jādodas projām? Ko iesākt tālāk? Mērija bija divreiz vecāka par viņu, tomēr izskatījās kā divdesmitgadīga meitene. Nekad vēl viņa nebija Rennam likusies tik jauna un svaiga. Mirdzo-šajām acīm ķircinot, sieviete uzsmaidīja viņam bez mazākās kautrības.

“Kopš vakardienas tu esi kļuvis par desmit gadiem vecāks,” viņa teica. “Nevaru to izskaidrot, bet tā ir. Savukārt es esmu kļuvusi par desmit gadiem jaunāka. To gan varētu izskaidrot, bet necentīšos. Atstāšu tavā ziņā. Tu mani nepazīsti un sevi arī vēl ne. Visu mūžu esi mācījies izprast daudz ko, izņemot savu paša būtību.”

“Manī ir vairāk nekā tikai viens cilvēks,” Mērijā neskatīdamies, Renns bikli teica.

“Protams,” viņa jautri attrauca. “Tevī to ir nezināms skaits. Es tikai gribēju gūt apstiprinājumu tam, ko savās domās minēju, - ka tu esi arī īsts vīrietis. Tagad to zinu.” Pamazām sievietes balss vērtās gandrīz čukstā. “Tu esi brīnišķīgs, Renn! Tik dabiski brīnišķīgs. Kolīdz tevi ieraudzīju, sapratu, kas esi izcils talants. Esmu dažus tādus pazinusi. Nebija tikai skaidrs, vai tevī ir arī kas vairāk - tas, kas padara par pilnību. Un izrādās, ka ir. Tu esi ģēnijs caur un cauri.”

“Es nesaprotu.”

“Nemaz negaidīju, ka sapratīsi. Gan jau vēlāk. Pienāks diena, kad apzināsies visus savus dotumus. Pagaidām tu vēl mācies.”

Viņi lūkojās viens otrā, Renna acīm grimstot Mērijas neatlaidīgajā, godīgajā skatienā.

“Vai tu man uzticēsies?” viņa jautāja.

“Jā,” Renns atbildēja.

Renns uzticējās Mērijai un bija gatavs viņai ik brīdi. Jaunekli gan valdzināja, gan pārsteidza paša vēlme atsaukties pat niecīgākajam sievietes pieskārienam. Stāvēdama aiz Renna krēsla, Mērija noliecās un pieglaudās viņa vaigam, lai jau nākamajā mirklī sajustu jaunekļa lūpas instinktīvi, aizrautīgi meklējam viņas muti. Kustības mijās, un drīz viņi atradās viens otra rokās. Cenšoties vairīties no svešām acīm un ausīm, mīlētāji sāka vadīt naktis kopā. Mājas klusumā, kad kalpotāji bija devušies pie miera attālākajā pils galā, Mērija aizslīdēja pie Renna, bet vēlāk - Renns pie viņas. Mērija deva priekšroku savai gultai, un, to atklājis, Renns pakļāvās sievietes vēlmei. Jauneklis gulēja nomodā un ar nepacietību gaidīja, līdz pulkstenis zālē nosit nakts pirmo stundu. Tad viņš piecēlās, uzmeta rītasvārkus un plikām kājām pa mīkstajiem paklājiem devās uz Mērijas istabām. Viņa mēdza tur sēdēt pie uguns, nevērīgi ietinusies zīda halātā, un Renns ātri - pārsteidzoši ātri - iemācījās to noslidināt no viņas kailā auguma, sākumā bikli, drebošām rokām, bet jau pēc dažām naktīm droši un veikli, atklājot sev visu sievietes gaišās miesas skaistumu. Viņš neapnicis lūkojās Mērijā, līdz vairs nespēja, pēc tam atkrita platajā gultā un, uz vienas rokas atspiedies, ar otru glāstīdams, juzdams un pētīdams, atkal raudzījās uz viņu.

“Vai tu pirms manis biji redzējis sievieti?” Mērija kādu nakti smaidot jautāja.

“Jā, vienreiz,” Renns atzina. “Bērnībā, savā pirmajā skolas dienā. Kopā ar kādu meiteni gājām mājās, un viņa vēlējās redzēt mani... manu peni, es gribēju teikt. Tēvs bija stāstījis par sēklas sējēju - tā viņš to toreiz nosauca. Pēc tam Rūtija piedāvāja man parādīt sevi, un es ieraudzīju kaut ko līdzīgu ziedam ar rozā galiņu. Bijām tik nezinoši, tik nevainīgi, kā jau bērni. Bet ļaunprātīga garāmgājēja, mūs redzējusi, izstāstīja notikušo Rūtijas mātei, un meitene klasē tika aizsēdināta prom. Nesapratu, kāpēc.”

“Vai tavi vecāki dusmojās?”

“Manējie? Nē, nebūt ne - viņi izprata zēna ziņkārību.”

“Kas pārtapusi vīra ziņkārībā, vai ne?”

“Jā, bet tad es to vēl nezināju. Esmu tev tik pateicīgs! Viss varēja izvērsties pavisam... briesmīgi. Tā vietā es tagad baudu brīnumu kopā ar tevi. Jo tu pati esi brīnišķīga.”

“Kas ar mums notiks, Renn?”

“Kā tu to domā?”

“Nu, mūžīgi tā nevarēs turpināties.”

Rennam tas nebija ienācis prātā. Mūžīgi turpināties?

“Vai tu to gribētu?” viņš jautāja.

“Varbūt - ja tu būtu kaut desmit gadus vecāks. Bet tu neesi.”

“Nebiju par to domājis. Pirmo reizi mūžā esmu tikai un vienīgi jutis. Jā, mūžīgi tā laikam nevarēs turpināties. Bet tu taču nelūdz mani doties projām? Es tagad nevaru...”

Tā bija patiesība. Renns nespēja iedomāties, ka varētu pamest šo valdzinošo augumu. Viņam Mērija bija nepieciešama kā ūdens. Jaunekļa ķermenis viņu alkatīgi pieprasīja, reakcija lauzās uz āru primitīva un fiziska. Ik dienu Renns ar nepacietību ilgojās pēc nakts. Staigājot kopā ar Mēriju pa biezo mežu, kas ieskāva pili, jauneklis nespēja sagaidīt nakti. Viņš bija nepiepildāms. Remdējis iekāri, Renns jau pēc stundas atkal bija izsalcis. Viņš sevi vairs nepazina. It kā būtu kļuvis par citu cilvēku. Kur palicis zinātkārais, grāmatas mīlošais zēns? Tagad viņš reti kavējās bibliotēkā. Jo vairāk Renns iepazina Mēriju, jo vairāk viņas alka - ne sievietes domu, ne smieklu, pat ne viņas sabiedrības, vienīgi ķermeņa.

“Vai visi vīrieši ir tādi kā es?” viņš reiz ap trijiem rītā jautāja.

“Neviens nav tāds kā tu,” Mērija atbildēja. Lampas gaismā viņa izskatījās bāla un iztukšota, tomēr savā neparastā veidā tīkami pievilcīga.

“Es to domāju nopietni,” Renns nepacietīgi turpināja. “Man ir tā, it kā visu laiku gribētu dzert - vēl un vēl, un vēl. Es tevi iztukšoju.”

“Un man tas patīk, jo man patīc tu.”

“Tad saki man: vai visas sievietes ir tādas kā tu?”

“Nezinu. Sievietes ir neparedzamas attiecībās ar vīriešiem.”

“Vai es vienmēr būšu tāds kā tagad?” Renns neatlaidās.

"Nē,” Mērija noteica ar skumju pieskaņu balsī. “Varbūt tikai ar mani. Nevienu aizraušanos nav iespējams atkārtot.”

Tā viņš prātoja, gulēdams uz muguras, skatienu pievērsis ēnām, kas šaudījās griestos, tomēr tās neredzēdams. Sievietes vārdos bija kāda gudrība, ko Renns uzreiz neizprata. Pēc mirkļa viņš pagriezās un strauji noskūpstīja Mēriju. Tad piecēlās un, ietinies rītasvārkos, devās uz savu istabu, juzdams viņas mierīgo, pavadošo skatienu, līdz durvis aizvērās.

Āra ainava palēnām vērtās ziemiga. Mājās Renns bija pieradis pie straujām klimata pārmaiņām, tāpēc pakāpenisko pāreju uz drīzāk vēsu nekā aukstu laiku tik tikko ievēroja. Laiks togad pieturējās silts, puķes ziedēja līdz vēlam rudenim, koki dzeltēja lēni, un pirmie sniegputeņi ieradās nevis ar niknu vēju un vētru, bet maigām brāzmām, kas atdzīvināja apkārtni, iezīmējot ciemata māju jumtus, nolaidenās kalnu nogāzes un koku zarotos stāvus.

Renns manīja izmaiņas ne tik daudz ap sevi kā sevī pašā. Viņš lasīja ļoti maz, grāmatas, kas vienmēr bija bijušas izziņas avots, tagad kaitināja. Kā aizmirsis, cik patīkami ir baudīt ilgas, rimtas vientulības stundas vecajā, plašajā bibliotēkā, Renns pastāvīgi meklēja Mērijas tuvumu. Nebija iespējams koncentrēties, ja viņi atradās bibliotēkā kopā, bet vēl jo mazāk ja Mērijas tur nebija. Sargādama savu neatkarību, viņa dažkārt mēdza paziņot, ka stundu vai pat vairākas nebūs sastopama. Tādās reizēs laiks vilkās bezgalīgi, un Renns jutās pārāk satraukts, lai pievērstos lasīšanai. Viņš klaiņoja pa apkārtnes purvājiem, nemitīgi skatīdamies pulksteni, gaidīdams, kad varēs atgriezties pie Mērijas.

Šajās attiecībās nebija nekā racionāla. Viņi reti sarunājās, un tas nekad nevilkās ilgi. Lai cik uzstājīgi, aizraujoši vai nevainojami Mērija ko stāstītu, Renns allaž pieķēra sevi, ka viņā tikpat kā neklausās un reti kad atbild. Visa viņa būtne koncentrējās nenovēršamai abu ķermeņu tuvībai - nenovēršamai, tomēr pilnīgi neplānotai, jo nekad iepriekš nevarēja zināt, vai, apskāvis Mēriju, viņš drīkstēs turpināt vai arī sieviete, ar maigu skūpstu atgaiņājusies, izslīdēs no viņa rokām. Mērijas ķircināts un izaicināts, gan dusmās, gan izmisumā jauneklis piedzīvoja tādu laimi, par kādu pat iedomāties nebija spējis. Renns nesaprata Mēriju kā cilvēku, nemaz negribēja saprast, viņam svarīgs bija tikai viņas noskaņojums. Vai sieviete viņu šonakt pieņems vai atraidīs? To gan nevarēja īsti saukt par atraidīšanu. Iespējams, Mērija bija pārāk maiga un pārāk laipna, lai Rennu apbēdinātu. It kā mierinādama, ar skūpstu, ar glāstu viņa atraisījās no jaunekļa rokām.

“Bet kāpēc?” Renns tad uzstājīgi jautāja.

“Man šodien... vienkārši negribas,” viņa atteica. Vai ari: “Es tevi mīlu, nešaubies par to, tikai šonakt mana mīlestība būs mierīga.”

Ja Renns sapīka, pats pārsteigts par šo reakciju, Mērija tikai smējās. Jauneklis devās projām, un sieviete nekad viņam nesekoja. Mērija nemēdza pieminēt viņu gadu starpību, tomēr dažreiz caur savu izbrīnu smalkjūtīgi atgādināja, ka ir daudz vecāka, daudz gudrāka vai vismaz zinošāka un Renns viņu kādā bridi varētu garlaikot.

Ziemassvētkus mīlētāji atzīmēja ar ceptu zosi vakariņās un ierasto apdāvināšanos, bet Jauno gadu sagaidīja baltiem atlasa palagiem klātā gultā zem baldahīna, izgaršojot visu, ko viens otram savā tuvībā spēja dot, līdz gaismas strēle pie horizonta lika Rennam paslepus atgriezties viesu istabās, vairoties no kalpotājiem, kuri jau bija sākuši rosīties. Jauneklis domāja par tikko atnākušo gadu - ko tas nesīs viņa dzīvē? - un saprata, kas darāms. Bez šīs pils, bez lēdijas Mērijas eksistēja arī cita pasaule, atvērta viņa izzinošajam prātam, - bet vai jebkas savā saldmē, savā visaptverošajā pilnībā spēs līdzināties tai atklāsmei, ko viņš bija piedzīvojis šeit, šī nama senajās sienās brīnišķīgas sievietes maigajā un vienlaikus gudrajā gādībā? Renns zināja, ka jautājumi urdīs, līdz viņš pats sāks meklēt atbildes. Bet vai atrastas tās ko mainīs? Mūžīgās patiesības jau nekur nepazudīs. Rennam pietika laika atklājumiem, jo viņa dzīve vēl bija pašā sākumā. Vēl bija laiks, gana daudz laika visam, ko viņš vēlēsies paveikt, un arī šodienai.

Ziemas dienas izplūdušām aprisēm nemanāmi ieritēja pavasarī. Renna pirmos mirkļus, no rīta pamostoties, un reizēm arī sapņus pildīja tikai un vienīgi ilgas pēc Mērijas un brīža, kad viņi abi atkal būs kopā vecajā, milzīgajā gultā, slēpti nakts mierā iegrimušajiem kalpotājiem pils attālajā galā.

Tas notika dienu pēc Renna septiņpadsmitās dzimšanas dienas - viņa domas pēc ilga laika beidzot atgriezās pie sevis paša. Tomēr attapšanās nenotika uzreiz. To veicināja divi atgadījumi. Pirmais bija gara vēstule no mātes. Viņa par sevi atgādināja reti, un parasti ziņas bija īsas.

"Tavas dienas ir tik piepildītas,” māte rakstīja, “ka, šķiet, nav nekā, kas tevi Ohaio vēl varētu interesēt. Reizēm domāju, mīļais, vai tikai pašreizējā dzīve tevi pārāk neierobežo. Saprotu, ka pilī ar plašo bibliotēku ir interesanti, un es neraizējos par tavas izglītības akadēmisko pusi; tēvs mēdza atkārtot, ka tu pats sevi skolosi, ja vien būs pieejama nepieciešamā literatūra, un grāmatu, cik noprotu, tev tur netrūkst. Tomēr pasauli veido vispirms cilvēki, un, lai gan es neticu, ka tevi varētu patiesi interesēt vienaudži, viņi tomēr eksistē. Negribu būt netaisna pret lēdiju Mēriju, jo viņa ir bijusi un joprojām ir laipna pret tevi, bet dažreiz sev jautāju: vai šī sieviete nav vientuļa un vienkārši nerod tevī sava veida mierinājumu? Varbūt viņai labāk būtu atrast sava vecuma draugus? Es, protams, nesaku, ka lēdija Mērija tevi izmanto, un, pat ja tā ir, tad esmu pārliecināta - tas nenotiek apzināti.”

Šī vēstule nāca kā no citas pasaules. Mazā Amerikas koledžas pilsētiņa vairs nebija Renna mājas. Viņš tagad piederēja citai - emociju un sajūtu pasaulei, kas viņā attīstījās un kam nebija nekā kopīga ar ģeogrāfisko atrašanās vietu. Vai Mērija viņu izmanto? Drīzāk gan viņš pats sievieti izmantoja, lai atklātu sevi. Līdz šim Renns nebija apjautis, cik dziļi emocionāli un fiziski spēj just viņa ķermenis. Nebija domājis par to kā atrautu no sevis paša. Tagad izrādījās, ka tā tas ir, - katra organisma daļa strādāja atsevišķi, katrai bija savs pienākums: kājas atbildēja par pārvietošanos un kustībām, rokas funkcionēja kā darbarīks, iekšējie orgāni bija daļa no kopuma, kas spēcina un nodrošina smadzeņu darbību. Un nu arī dzimumdziņa - viņa esības centrs! Tomēr orgāni, kas automātiski pildīja katrs savu uzdevumu, kopā veidoja ko vairāk nekā tikai mehānismu. Tie sniedza izpratni par ķermeņa veidolu, par ādas reakciju uz pieskārieniem, par smaržu un skaņu iedarbību uz atbilstošām organisma daļām, par prieku vai noraidījumu, tādējādi radot jūtu pasauli, kas ir nošķirta no fiziskās realitātes un pat smadzenēm. Tās bija tikai un vienīgi emocijas. Emocijas, jā, tās bija Renna esības pamatā - tik mainīgas, ka varēja gan celt svētlaimes augstumos, gan nogrūst sarūgtinājuma un izmisuma bezdibenī. Pašlaik Renna jūtu centrs bija viņa penis un tā lietderīgums. Tomēr, nonākot līdz procesam, ko tēvs bija nosaucis par “sēšanu”, bauda bija tik neizprotama, ka Renns to nespēja aprakstīt, kaut bija mēģinājis ne vienu reizi vien.

"Lēns sākums pieaugošam priekam,

Kas pilda dzīslas, sirdi, līdz Lauž vēlme ceļu milzu gāzmā Un lūst - kā vilnis jūras varā.

Tad esam viens mēs abi, mīļā.”

Rennam nepatika šie vārdi. īpaši tāpēc, ka tie neatspoguļoja patiesību. īsu mirkli, jā, viņi bija viens, un jauneklis domāja par mīlestību. Bet tikai mirkli. Tad tas beidzās, neizbēgami beidzās, un viņi atkal bija šķirti. Sarukušais penis simbolizēja visu viņa būtību, un Renns novērsās no sievietes. Viņš bija devis Mērijai savu daļu, Mērija viņam - savu. Kas gan tas bija, ja ne īslaicīga baudas ekstāze? Un pēc tam? Nekas, izņemot atvieglojumu. Taču arī tas bija īslaicīgs - jau pēc dažām stundām vēlme atkal modās, vienmēr neizbēgama un, šķiet, arvien spēcīgāka.

"Izbaudi sava vecuma priekšrocības visā pilnībā, mans jaunais mīlētāj,” skumju pieskaņu balsi kādu dienu teica Mērija.

“Kāpēc tu tā saki?” Renns uzstājīgi jautāja.

“Arī vēlēšanās nav mūžīga,” viņa atbildēja. “Tā kļūst par ieradumu, un tad... nu tad tas ir vienkārši ieradums. Tāpēc man patīk jauni mīļākie.”

“Mīļākie?” Renns pārjautāja.

“Vai tad tu neesi mans mīļākais?” Mērija smiedamās turpināja.

Renns aizdomājās, kamēr sieviete, zobgalīgi smaidīdama, viņu vēroja.

“Neesmu drošs, vai zinu, kas ir mīlestība,” jauneklis beidzot atzina.

Mērijas zilās acis iepletās. “Tādā gadījumā tu to ļoti prasmīgi tēlo!”

“Nē,” joprojām domīgs, Renns nesteidzīgi bilda, “patiesībā es tevi nemīlu. Drīzāk gan mīlu pats sevi - vai arī tevis sniegto iespēju mīlēt pašam savi. Iespējams, to pašu tu saņem no manis.”

Mērija bija piedāvājusi Rennam godīgu darījumu. Atklājot un uzticot jauneklim sava ķermeņa noslēpumus, viņa tam bija iemācījusi dalīties līdz šim nepazītā baudā un ļāvusi izprast savstarpējā piepildījuma būtību. Jā, Mērija viņam bija daudz iemācījusi. Taču tagad tuvības mirkļi vairs nesagādāja jaunatklājumus. Abi atkal bija tie paši, kas iepriekš, - viens otram sveši, viņš un viņa. Vai tā bija mīlestība? Vai atšķirtība starp cilvēkiem ir neizbēgama un nenovēršama? Kāda mīlestībai jēga, ja tā ir tikai mūžīga fiziska atkārtošanās? Vai tad nav jābūt kam vairāk?

“Par ko tu domā?” Mērija vaicāja.

Renns palūkojās sievietē. Bija tālu pāri pusnaktij, un kārtējais akts viņas istabā bija beidzies. Mērija gulēja viņam līdzās kaila balta atlasa gultā zem baldahīna.

“Ko tev nozīmē mūsu attiecības?" Renns atbildes vietā pajautāja.

Mērija izstiepa rokas un pievilka jaunekļa galvu pie savām siltajām krūtīm.

“Iespēju saglabāt jaunību,” viņa atbildēja.

Tas bija vienkāršs apgalvojums, ikdienišķi izteikts, sievietes apburošā smaida pavadīts, un tobrīd nelikās nekas īpašs. Pirms ausmas Renns pamodās viens savā istabā. Viņu bija iztraucējis mēness saltais starojums, kas it kā izgaismoja apziņu, un Mērijas teiktais atklājās visā nozīmīgumā. Mātei bija taisnība: viņš ticis izmantots. Renns pārdomāja šo patiesību. Mērijai bija nepieciešams vīrieša ķermenis, lai rosinātu un apmierinātu viņas pašas vajadzības. Renns bija jauns, pār viņa fizisko būtni valdīja tikko atklātā seksuālā brieduma negausība. Spēkpilnie grūdieni viņas šaurajā ejā sievieti satrauca, uzbudināja un piepildīja, jauneklis viņai bija tikai līdzeklis apmierinājuma gūšanai. Viņa Rennu izmantoja kā mašīnu, bet vai tad viņš nebija kas vairāk par mašīnu? Kur paliek gars?

Labi, lai būtu mašīna, ja Mērijai tā patīk. Vai gan viņš pats no sievietes ņēma ko vairāk? Zināmā mērā Renns tomēr bija izvēlīgs. Viņš lepojās ar savu ķermeni un nekad nepiekrita to izmantot bez kādas jēgas, vai tā bija ļaušanās bērnišķīgajai Rūtijai vai dīvainajiem Donalda Šārpa glāstiem. Renns nemīlēja Mēriju, taču viņu apbūra sievietes skaistums - skaistums un labā audzināšana. Jauneklis pieļāva, ka tā tomēr ir sava veida mīlestība. Bet cik ilga un cik nozīmīga viņam?

Iespējams, dziļāka nekā tā, ko juta Mērija. Viņa mēdza runāt tikai un vienīgi par sevi, turklāt tā, ka šajos vientulības mirkļos jauneklis jutās pazemots un izsmiets. Viņš vairs neļaus sevi izmantot! Neļaus vazāt savu ķermeni. Tas piederēja viņam un nevienam citam. Tonakt Renns izlēma. Bija laiks doties tālāk. Aiz pils sienām joprojām gaidīja plašā pasaule. Pasaule, kurai viņš piederēja. Ļaudis, kas bija viņa. Neviena sieviete nav vienīgā, neviens draugs nav vienīgais. Renns ies pats savu, vēl nezināmu ceļu - uz priekšu. Viņš atkal bija gatavs dzīvei ārpus šiem mūriem.

Atvadas aizritēja viegli. Renns no tām drusku baidījās, jo, neskatoties uz izlēmību, sirdī viņš savā īpatnā veidā tomēr bija jūtīgs. Mērija atbilstoši vienkāršajam angļu stilam izturējās laipni, un jauneklis vairs nejutās īsti pārliecināts, ka viņas pieķeršanās nav bijusi nopietna. Lai vai kā, Mērija varēs atrast sev citu. Noteikti atradīs - pēc laika, protams, jo viņus abus nenoliedzami saistīja kāds neaprakstāms maigums. Renns to juta sevī. Mērija bija apburoša savā nosvērtībā, delikāta pat kaislē. Nē, “delikāta” nav īstais vārds. Viņa mēdza izturēties izlaidīgi, tomēr gaumīgi, ja šie vārdi nav pretrunā viens otram. Mērija nekad neapvainoja, viņas atklātība nekad nešķita aizskaroša. Klaji paustā vēlēšanās vienmēr bija tīra.

Tā Renns sāka pārdomāt, kurš būtu vispiemērotākais brīdis atvadām. Beidzot izlēmis, viņš ar nepacietību gaidīja, kad varēs doties projām. Trešajā vakarā pēc apņemšanās jauneklis sakravāja ceļasomas. Visu dienu viņš nebija gājis Mērijas istabās, un ari viņa savā smalkjūtībā bija izlikusies neieinteresēta. Sievietes mākslotā un smalkā vienaldzība lika Rennam saprast, ka viņa apzinās neizbēgamo šķiršanos un tai gatavojas. Jaunekļa mantas stāvēja sapakotas, un nākamajā rītā, spirgtā agra pavasara laikā, kad abi pēc brokastīm vēl kavējās pie galda, Renns nesteidzīgi, it kā viņa aizbraukšanu jau būtu apspriesta iepriekš, uzsāka sarunu.

"Es nekad nespēšu tev pienācīgi pateikties.”

"Kad tu aizbrauc?” Mērija jautāja.

“Šodien,” Renns atteica.

“Uz kurieni dosies?” Mērija dzēra kafiju nelieliem malkiem, vairīdamās viņa skatiena.

“Uz Londonu, tad Franciju, pēc tam uz dienvidiem cauri Itālijai. Varbūt pat uz Indiju. Bet nekur neuzkavēšos tik ilgi kā šeit.”

“Indija tev patiks,” Mērija noteica gandrīz vienaldzīgi. Joprojām neskatīdamās uz Rennu.

“Kas mani tur sagaida?” jauneklis jautāja.

“Viss, ko tu vēlies,” sieviete atbildēja. Viņa paskandināja zvaniņu, un ieradās virssulainis. “Nekavējoties sagatavo mašīnu Kolfaksa kungam, būs jābrauc uz staciju. Viņam jāpaspēj uz Londonas vilcienu.”

“Jā, kundze.” Kalpotājs atstāja viņus divatā.

Kolfaksa kungs! Nekad iepriekš Mērija nebija Rennu tā saukusi, un jauneklis, izbrīnā saraucis pieri, viņu uzlūkoja.

“Vai tad tu nebrauc?” sieviete jautāja.

“Braucu,” viņš apstiprināja, “bet...”

Mērija piecēlās no galda. “Es tevi neraidu projām,” viņa turpināja. “Tikai esmu sapratusi: ja kaut kas ir jābeidz, to labāk izdarīt ātri.”

"Jā,” Renns piekrita.

Ari viņš piecēlās. Un nostājās pretī Mērijai. Rožu dārzā, kur burbuļoja strūklaka, kāds putns izsvilpa trīs precīzas notis - kadenci - un pēkšņi apklusa.

“Ai, Renn...” Mērija nočukstēja.

Jauneklis pamanīja, ka viņa ir bēdīga. Bet ko vairāk viņš varēja kā vien izstostīt dažus laipnus vārdus?

“Esmu tev tik pateicīgs, tik bezgala pateicīgs...”

Mērija nedzirdēja Rennu. Viņa runāja pati sev: “Es atdotu visu, lai būtu tavā vecumā, - visu, kas man jebkad bijis un vēl varētu būt. Visu - patiešām!” Cieši pievilkusi Rennu sev klāt, viņa to apskāva un tad novērsās. “Braukšu uz ciematu iepirkties. Kad atgriezīšos, tu jau būsi prom.”

Renns vēroja, kā Mērija attālinās ierastajā, viegli žiglajā gaitā. Sieviete neatskatījās, un jauneklis zināja, ka viņa aiziet uz visiem laikiem, bet viņš atgriežas savā dzīvē - brīvs, iespējams, brīvāks nekā jebkad agrāk.

Ieradies Londonā, Renns ar taksometru devās uz mazo viesnīcu, ko vectēvs bija ieteicis.

“Mēs jūs gaidījām daudz agrāk, Kolfaksa kungs,” reģistrators teica. “Jūsu vectēvs lika saprast, ka ieradīsieties jau pirms vairākiem mēnešiem. Lūk, jums vēstule no kādas oficiālas personas.”

“Viesojos pie drauga, kuru satiku ceļojot šurp ar kuģi,” Renns kā paskaidrodams teica. “Uzturēšos šeit dažas dienas un tad došos uz Parīzi.”

Vēstule no vectēvu apkalpojoša juridiska biroja Londonā informēja Rennu par pieejamiem naudas līdzekļiem. Jauneklis telefoniski atbildēja, ka Londonā viņš noguldījumu neizmantos, un saņēma bankas nosaukumu un adresi Parīzē, kur pārvedums tikšot pārsūtīts. Kādu laiku paklaiņojis pa pilsētu, Renns nosprieda, ka tā ir stipri līdzīga Ņujorkai un citām iepriekš apmeklētajām metropolēm. Jo ātrāk viņš dosies uz Parīzi, jo labāk. Renns bija dzirdējis, ka tā esot pilsēta ar dvēseli. Pilsēta, kas nelīdzinās nevienai citai vietai pasaulē.

Parīzē valdīja augusta vidus karstums. Pilsēta Ren-nam uzreiz iepatikās - daļēji tāpēc, ka šķita tik mainīga, grūti izprotama un tieši tādēļ vilinoša. Jūnijā Parīze droši vien bija atgādinājusi jaunu, viņa paša vecuma meiteni. Patiešām - te no viņām mudžēt mudžēja! Rennu pārņēma jaunas sajūtas, viņu aizrāva meitenes, tomēr ne vairāk kā pati skaistā pilsēta un tās vēsture, kas ieveda bibliotēkās, ne vairāk kā glezniecība un Luvrā pavadītās nedēļas, ne vairāk kā greznā Versaļa un katedrāles. Tagad bija pienācis laiks vienkāršām pastaigām pa Parīzes ielām, piestājot āra kafejnīcās un reizēm aizklīstot pat līdz Boloņas mežam, kur varēja atkrist uz senās franču zemes, gulēt un ļauties tai. Renns iztēlojās, varbūt pat sajuta sevi augsnes spēku, tāpat kā bija jutis Anglijā. Diezgan bieži lēdija Mērija mēdza apstādināt savu mazo automašīnu, kuru pati vadīja, kad viņi izbrauca divatā - lai baudītu silto laiku, apskatītu kādu vecu ciematiņu, ieturētu maltīti svaigā gaisā vai, kā Rennam tagad likās, jebkura cita izdomāta iemesla dēļ -, un, izvēlējusies vientuļu, krūmāju ieskautu vietu, paziņoja, ka ir nogurusi, izklāja pledu, kas parasti salocīts atradās uz aizmugures sēdekļa, un dzīvžoga aizsegā tuvojošā pavasara siltajā maigumā aicināja viņu nodoties mīlai. Nodoties mīlai! Rennam nepatika šī frāze. Ko nozīmē "nodoties”? Vārds apslēpa netiešu spiedienu.

Tagad, vienatnē guļot zem kokiem Francijas mežā, Renns saprata, ka bijis pārāk atsaucīgs Mērijas fiziskajiem pamudinājumiem. Ietekmējies ne tik daudz no viņas, cik no sevis. Ļāvies neremdināmai kaislei, tāpēc pats arī pie visa bija vainīgs. Bet vai ir prātīgi vainot vīrišķo dabu? Saprāta balss teica, ka nav, jo cilvēks nevar būt atbildīgs par savām tieksmēm. Atbildība atspoguļojas izvēlē: kam kurā brīdī dot priekšroku. Renns zināja, ka no dzīves gaida daudz vairāk nekā tikai fiziskas izpriecas. Viņš vēl nebija atklājis sevi. Viņš bija tikai maza, atsevišķa, tomēr daudzveidīga pasaule starp citām, un nerimstošā zinātkāre un brīnuma alkas - šis varenais iekšējais spēks, kas mudināja piedzīvot arvien vairāk, - padarīja viņu par Visuma daļu. Renns alka zināšanu, un pašlaik viņu interesēja cilvēki: kādi tie ir, ko domā, kā izturas. Iespējams, reiz pienāks brīdis, kad viņš būs apguvis pietiekami daudz. Bet ko viņš tad iesāks ar savu pieredzi?

Piespiedis vaigu pie siltās, zaļās Francijas zemes sūnas, Renns gulēja un domāja par sevi, nebeigdams uzdot mūžīgos jautājumus. Kāpēc viņš ir tāds, kāds ir? Kas ir tas, kas viņu veido? Neliekuļojot jauneklis atzina, ka ir pārāks par citiem, ari pašpārliecinātāks. Viņš apzinājās, ka būs izcils, lai ko ari izvēlētos darīt. Viņš nedomāja par slavu, tā viņu it nemaz neinteresēja. Turpretī nepieciešamība būt brivam, mācīties pašam pēc savas izpratnes tik, cik viņš vēlas, - tā gan bija Renna karstākā vēlēšanās. Jauneklis vēl nezināja, kā izmantos iegūtās zināšanas. Ceļš gaidīja, un viņš to atradis.

Renns apgriezās uz muguras, sakrustoja rokas zem galvas un caur lapu raibumu lūkojās debesis, gaidīdams, līdz izkristalizēsies lēmums. Ne tikai domās. Plāns brieda visā viņa būtnē. Viņš nekad vairs neapmeklēs skolu vai koledžu - ar to bija cauri. Neviens nevarētu iemācīt to, ko viņš pašlaik vēlējās. Renns mācīsies no grāmatām par cilvēkiem - vareniem prātiem, kuru izcilākie darbi atspoguļoti rakstos. Grāmatas ir ļaužu domu kvintesence. Viņš gūs pieredzi no domubiedriem, un tie pulcējās nevis mācību klasēs, bet visur citur.

Lēmums! Te tas bija! Tiklīdz Renns to saprata, dziļš miers iegūla ķermenī, tik dabisks, it kā viņš būtu iedzēris eliksīru, vīna malku vai baudījis iesvētīto maizi. Viss, kas turpmāk nāks, būs vērtīgs. Dzīve. Zināšanas. Renns pielēca kājās. Izpurināja lapas no matiem, ar kabatas lakatiņu notīrīja sūnu samitrināto vaigu un devās atpakaļ uz pilsētu.

No šis dienas Renns savu laiku veltīja jaunu zināšanu uzkrāšanai. Viņš, kurš, cik vien spēja sevi atcerēties, vienmēr bija dzīvojis starp grāmatām, turpināja lasīt aiz pieraduma un nepieciešamības. Jaukās pēcpusdienās Renns stundām ilgi mēdza klīst gar Sēnas kreisā krasta grāmatu galdiem, šķirstīdams, vērtēdams un izvēlēdamies darbus citu pēc cita ņemšanai līdzi uz plašo mansarda telpu, kas tagad kalpoja viņam par mājām. Kopš lēmuma, ka cilvēki būs viņa skola un skolotāji, ar kuru palīdzību apmierināt mūžīgo tieksmi izprast dzīvi un paša lomu sabiedrībā, Renna mājas bija tur, kur viņš tobrīd uzturējās. It kā būtu atrasta visu mūžu meklēta vieta un - vēl jo svarīgāk - sevis iepazīšanas punkts, izpratne par to, kur viņam jābūt un kas jādara. Beidzot viņš varēja remdēt savas slāpes pēc zināšanām, savu urdošo kāri iedziļināties dzīves noslēpumos, jo tagad bija atradis sev skolotājus, un tie bija visapkārt. Iepriekš nepiedzīvots, pacilājošs prieks pildīja visu viņa būtni. Nebija nekādu saistību. Renns jutās patiesi un pilnīgi brīvs.

Tajā augusta rītā pilsēta modās karsta, saules pielieta un klusa, jo bija atvaļinājumu laiks, ko vairums cilvēku pavadīja jūras krastā vai atpūšoties laukos. Renns, kavēdamies pie grāmatu galdiem, uzsāka sarunu ar kādu vecu, sakritušos sievu, kas slaucīja putekļus no sava stenda. Jauneklis bieži bija viņu redzējis, vienmēr atbildējis pārdevējas priecīgajiem sveicieniem, čiepstošā balsī izrunātajiem komentāriem un viltīgajām piezīmēm, kad viņa ieteica jauneklim derīgu literatūru, kā torlt - īpašu grāmatu, kas varētu patikt amerikānim.

“Kāpēc tieši amerikānim?” Renns jautāja.

Tagad viņš brīvi runāja franciski. Laiks, kad vajadzēja tekstu vispirms domās pārlikt angļu valodā, lai varētu sarunāties, bija tāla pagātne.

Vecā sieviete acīm redzami gribēja papļāpāt. Renns bija viņas pirmais klients, un, tā kā augusta mēnesi veikals nevedās, pārdevēja iztapīgi tekalēja kā atspole.

“Ak, amerikāņi!” viņa iesaucās. “Jauni un seksa pārpilni - tas vien šiem prātā! Es atceros, jā, un kā vēl atceros savu viru, kurš šajā ziņā bija īsts lietpratējs... Amerikāņi ir tik jauneklīgi! Pat sirma galva neko nenozīmē, ja runa grozās ap mīlēšanos - ne vīriešiem, ne sievietēm. Tā tas ir.”

Pārdevēja papurināja savus izspūrušos, sirmos matus un izklukstēja smiekliņu. Tad nopūtās. “Bet mēs! Franči! Ar mums drīz būs cauri. Vai tāpēc, ka esam nabagi? Nāksies domāt, kā sagrabināt maizes kukulim un lēta sarkanvīna pudelei! Es pati, redz, vecā varde, -no dzimšanas līdz kapam, saule spīd vai lietus līst -esmu še. Tieši tā!”

“Vai bērnu jums nav?” Renns ieminējās.

Mierīgi, gandrīz izklaidīgi uzdotais jautājums, jaunekļa uzmanībai saistoties pie kādas grāmatas uz bla-kusgalda, bija skāris vecās sievas nozīmīgāko tēmu. Viņa apstiprinoši sita pie krūts.

“Man ir vislabākais dēls, kāds uz šī zemes redzēts,” viņa paziņoja. “Apprecējās ar šuvēju, krietnu, jaunu sievieti. Abi strādā, audzina divus bērnus. Pa dienu mazos pieskata viņas māte. Es toties esmu lepna, ka varu strādāt. Man ir telpa blakus viņu dzīvoklim. Dēls ar ģimeni mitinās divās istabās, varētu pat teikt - trijās. Viņš ir gudrs. Uzslēja nelielu sienu, aiz kuras mātei gulēt. Vedekla agri dodas uz darbu, mans dēls arī. Viņš sargā rūpnīcu. Mēs visi kopā vakariņojam. Tomēr es esmu neatkarīga, saproti? Divus vakarus no septiņiem pērku pārtiku un gatavoju ēdienu. Viņi mani ieredz - jā, joprojām ar prieku pieņem!”

“Vai tad tā nebūs vienmēr?”

Pārdevēja noliedzoši papurināja galvu. “Nevajag no dzīves gribēt pārāk daudz. Es lūdzu mīļo Dievu, lai mana aiziešana ir ātra. Ja Viņš būs žēlīgs, tas notiks miegā, pēc dienas darba. Ak, tā gan būtu laime - aizmigt pašai savā gultā. Man ir laba gulta, to esmu saglabājusi. Kad apprecējāmies, virs teica: "Ja ne vairāk, tad vismaz labu guļamo nopirksim.” Tā ari izdarījām, un gulta man kalpo joprojām. Kaut mūsu Kungs ļautu man tur mierīgi nomirt! Gultā, kur pirmo reizi iepazinu mīlestību, kur dzima mani bērni un mūžībā aizgāja virs...” Vecā sieva ieslaucīja asaras melnās, ap kaklu apmestās šalles stūri.

“Vai jums ir vēl kāds bērns?”

“Bija meita, viņa nomira dzemdībās.”

Aizmirsis par grāmatu, Renns uzlika roku pārdevējai uz pleca. “Neraudiet - es nevaru to izturēt, jo nezinu, kā jūs mierināt!”

Vecā sieva miklām acīm palūkojās augšup. “Man jau likās, ka asaras sen izsīkušas. Neviens tādus jautājumus vairs neuzdod - prasa tikai grāmatas cenu, ko pēc tam cenšas nokaulēt.”

“Man jūs esat dzīvs cilvēks,” Renns noteica, uzsmaidīja pārdevējai un, ielicis monētas par grāmatu vecajā, sažuvušajā saujā, aizgāja.

Tovakar viņš nedevās garajā pastaigā ielās, kā bija radis. Tā vietā iekārtojās uz zemās palodzes un lūkojās pāri pilsētai, lidz krēsla ievilkās nakti, elektrisko lampu mirgai aizstiepjoties pretī horizontam. Renns domāja par veco sievieti. Dzīve... Lai cik necils, tas tomēr bija cilvēka ceļš: dzimšana un bērnība, sastapts vīrietis un precības, bērni - viens miris, otrs dzīvs. Nāves pāršķelts pāris. Un tagad - kas šai sirmgalvei, izņemot darbu, vēl atlicis? Vienīgi pati dzīve - ik rītu pamošanās jaunai dienai. Dzīve.

Renns piecēlās, iededza mazo lampiņu uz galda un, kā pamudinājumu sajutis, uzticēja papīram vecās grāmatu pārdevējas stāstu. Tas bija tikai īss fragments, mazs gabaliņš no dzīves, bet rakstot Renns dzirdēto vēlreiz atcerējās, vēlreiz izdzīvoja, un tas viņu pildīja ar agrāk neizjustu atvieglojuma sajūtu - ne fizisku, kā pēc orgasma ar lēdiju Mēriju, bet kaut ko dziļu, ļoti dziļu un tik neparastu, ka viņš pat nemēģināja to izprast vai izskaidrot. Visbeidzot Renns atlaidās gultā un tūliņ aizmiga.

Bija karsta agra septembra diena. Ļaudis atgriezās pilsētā. Renns sēdēja pie metāla galdiņa āra kafejnīcā zem markīzes. Lai gan pusdienu laiks vēl nebija pienācis, par sevi lika manīt izsalkums. Renns joprojām auga -par spīti tam, ka izstīdzējušais ķermenis jau sniedzās pāri par sešām pēdām. Viņa āda bija gluda un tīra, gaišbrūnās matu cirtas, kas agrāk tika īsi apgrieztas, tagad auga savā vaļā - tāda bija gados jaunu vīriešu mode. Renns ik ritu matus izmazgāja, jo tīrība viņam sagādāja baudu, bet citām rūpēm necik daudz laika neatlika. Sieviešu acis, kas pakavējās pie viņa ilgāk nekā mirkli, Renns neievēroja. Sastaptajiem skatieniem atbildēja neieinteresēti, un pretējā dzimuma pārstāves aizsteidzās, jaunekļa nepamanītas. Renns zināja - vai vismaz domāja, ka zina, - par sievietēm visu. Vai tad lēdija Mērija nebija sieviete? Renns joprojām viņu atcerējās, tikai nu jau pieskaitīja savai pagātnei. Viss līdz šim piedzīvotais piederēja pagātnei. Jauneklis līdz mielēm izdzīvoja katru mirkli, katru jaunu dienu, tai negatavojoties un to neplānojot. Viņš nemitīgi domāja. Par ko? Par to, ko, ļaujoties dzīves plūdumam, ik dienas atklāja, par sastaptajiem cilvēkiem, kas nāca un gāja, par tiem, ar kuriem viņš sarunājās, un par tiem, ar kuriem nebija gribējis runāt, vien vērot sejas, rokas, izturēšanos. Neapzināti Renns noglabāja šos cilvēkus savos atmiņu apcirkņos. Tie bija pie viņa. Vieni palika bez ievērības, jauni nāca to vietā, bet tie, kuri viņu bija ieinteresējuši, nezuda. Renns domāja par tiem ar ziņkārību un neizpratni. Ja ļaudis neiebilda, jauneklis viņus izjautāja - lielākoties tā arī notika, jo cilvēkiem patika par sevi stāstīt, tikai Rennam pašam nebija īsti skaidrs, kāpēc viņu tā interesē šīs svešās dzīves. Kāpēc viņam jāzina, no kurienes nejauši sastaptie ļaudis nāk un kurp dodas, ko katrs dara un ko domā? Kāpēc jāuzkrāj šie informācijas sīkumi?

Renns nekad nevienam nejautāja vārdu. Tam nebija nozīmes. Viņi visi bija cilvēki, un ar to pietika. Rennu bija pārņēmusi uzmācīga aizraušanās, neremdināma vēlme izprast. Pats par sevi viņš interesējās visai maz, galvenais bija uzkrāt zināšanas par citiem.

Todien laiks pieturējās jauks un ielas pirmo reizi pēdējo nedēļu laikā bija cilvēku pilnas. Renna skatiens slīdēja no vienas sejas pie nākamās, līdz garām gāja kāda meitene un viņu acis sastapās. Mirklis ieilga, šoreiz Renns pasmaidīja. Svešiniece vilcinoties apstājās.

"Vai šī vieta domāta jūsu draugam?” viņa jautāja.

Brīvo galdiņu skaits strauji ruka, tāpēc jautājums bija vietā. Meitenes neparastā āriene, it īpaši tumšās mandeļveida acis, liecināja par vismaz daļēji austrumniecisku izcelsmi.

“Nē, jaunkundz,” Renns atbildēja. “Lūdzu, sēdieties.”

Viņa apsēdās un novilka īsos, baltos cimdus. Arī tas bija dīvaini - cimdi! Vairums meiteņu tos vairs nevalkāja, pat Parīzē ne. Kamēr svešiniece lasīja ēdienkarti, uz Rennu neskatīdamās, jauneklis vēroja viņu ar sev raksturīgo neslēpto zinātkāri, cenšoties uzminēt, vai meitene piekritīs iesaistīties sarunā vai ne. Viņas sejas ovāls patīkami atšķīrās no ierastajām glītu meiteņu sejām. Smalki vaibsti, zema, taisna virsdegune, maigi iezīmēta lūpu līnija, ļoti gluda krēmkrāsas āda. Zem cimdiem slēpās garas, šauras plaukstas. Pasūtot maltīti, viņa sastapa Renna neatlaidīgo skatienu, veltīja jauneklim vieglu, žiglu smaidu un novērsās.

“Atvainojiet, jaunkundz,” Renns iesāka, “šķiet, jūs neesat francūziete?”

“Esmu Francijas pilsone,” meitene atbildēja, “mans tēvs ir ķīnietis. Gribēju teikt, dzimis Ķīnā, kur joprojām dzīvo viņa tēva radinieki - tie, kuri vēl ir dzīvi.” Svešiniece apklusa it kā pārdomājot. Tad, viegli saraukusi pieri, turpināja: “Domāju, ka arī mirušie ir turpat, bet mēs nezinām. Katrā ziņā ne ģimenes atdusas vietā, jo viņi tika... viņi gāja bojā nedabiskā veidā.”

Meitene iedzēra malku pasniegtā vīna. Viņas domīgais skatiens šķita aizmaldījies kaut kur tālu, tālu, tam nebija nekādas intereses par blakus sēdošo jaunekli. Renns ļāvās zinātkārei.

“Ķīna,” viņš sacīja. “Pats neesmu tur bijis, bet mans vectēvs pirms gadiem Ķīnā dzīvoja un ir daudz man stāstījis.”

“Viņš ir amerikānis?”

“Kā jūs uzminējāt?”

“Jūs nevainojami runājat franciski - gandrīz pārāk labi, lai būtu vietējais. Vai saprotat, ko es gribu teikt?”

Rennam sanāca smiekli. “Tas ir kompliments?"

“Kā jums tīk,” meitene atbildēja. “Patiesība ir tā, ka mēs abi esam ārzemnieki no dažādām pasaules malām. Tikai jums, šķiet, ir vairāk paveicies. Jūs esat uzaudzis savu senču zemē, savukārt man nav iznācis pabūt Ķīnā. Runāju ķīniski, bet baidos, ka slikti, lai gan tēvs ir centies man valodu iemācīt. Māte, amerikāniete, bērnībā ar mani runāja vairāk nekā tēvs, tāpēc es zinu arī angļu valodu. Varbūt jums labāk patiktu sarunāties angliski?”

“Un jums?"

Meitene vilcinājās. “Man vieglāk izteikties franču valodā. Arī māte, daudz laika šeit, Parīzē, pavadījusi, brīvi runāja franciski, reizēm pat ar mani. Ķīniešu valodu, par nožēlu, viņa nekad neapguva; bija kaut kādi aizspriedumi, kurus es nekad neesmu varējusi saprast. Tēvs man pēc tam savu valodu tomēr iemācīja. Angliski gan nav iznācis pārāk daudz runāt, bet es spēju sazināties. Arī tagad labprāt atsvaidzinātu iemaņas. Man nav šajā valodā runājošu draugu.”

“Ko jūsu tēvs dara Parīzē?” Renns turpināja sarunu angļu valodā.

Viņa tāpat atbildēja, nedaudz lēnāk, bet pareizi. “Tēvs kolekcionē un pārdod Austrumu mākslas priekšmetus, galvenokārt, protams, ķiniešu. Mūsdienās nav viegli izvest tos no valsts, taču viņš Honkongā pazīst cilvēkus, kas ar to nodarbojas.”

“Vai pati ari esat bijusi Honkongā?”

“Jā, es mēdzu ceļot kopā ar tēvu. Viņš, kā jau ists ķīnietis, bija cerējis uz dēlu. Kad piedzimu es, tēvs -atkal kā ists ķīnietis cik labi vien spēdams, centās iztikt ar mani. Un es ari centos.”

“Jūs centāties...”

“Aizstāt viņam dēlu.”

“Pieļauju, ka tas ir ļoti grūti - tik glītai meitenei kā jūs!”

Svešiniece pasmaidīja, bet neko neatbildēja.

Renns pamanīja viņā kaut ko no paša savruplbas un apklusa. Tagad bija meitenes kārta uzdot jautājumus, ja ari viņu urdīja zinātkāre - ja jauneklis viņu interesēja. Renns mēģināja uzminēt svešinieces vecumu un vienlaikus nolēma, ka savus gadus neatklās. Jo bija apgrūtinoši jauns. Tik bieži gribējās samelot par savu vecumu, teikt, ka ir sasniegti gadi divdesmit divi vai divdesmit trīs! Bet to Renns nespēja. Patiesībai jābūt absolūtai, tāpēc atlika vienīgi klusēt. Viņš redzēja, kā meitene meditatīvi, nesteidzīgi bauda vīnu, vērojot apkārtējos cilvēkus.

Beidzot skatiens apstājās pie Renna. “Vai Francijā esat pirmo reizi?”

“Jā.”

“Un ieradāties no...”

“Ziemu pavadīju Anglijā.”

“Jums ir viegls akcents - it kā angļu, tomēr ne gluži.” Renns iesmējās. “Jums nekas nepaliek nepamanīts! Nē, kā jau minēju, esmu amerikānis, nāku no pašas šīs valsts sirds.”

“Kur atrodas Amerikas sirds?”

"Skaidrojot ģeogrāfiski - rietumu krasta vidienē.” "Vai Parīzē kaut ko studējat?”

“Domāju, ka tā varētu teikt.”

Meitene sarauca smalkās uzacis. “Jūs esat ļoti noslēpumains!”

Renns ielūkojās viņas nopietnajās, tumšajās, garo skropstu ieskautajās acīm. “Tiešām? Arī jūs esat noslēpumaina, pa pusei amerikāniete, pa pusei ķīniete, kura turklāt runā franciski ar tik sīku akcentu, ka es to pat nemanu.”

Meitene paraustīja plecus. “Tā nu tas ir. Mēs, ķīnieši, esam veikli uz valodām, ne tā kā japāņi, kam ir stīvas mēles. Es runāju arī vāciski, itāliski un spāniski. Un saprotu vēl citas valodas - tautas šeit Eiropā dzīvo tik tuvu cita citai.”

“Vai jūs uzskatāt sevi par ķīnieti?”

“Kā sava tēva meita es, protams, esmu ķīniete, bet...” Viņa atkal viegli paraustīja plecus, un Renns, atbalstījis elkoņus uz galda, ciešāk ielūkojās meitenes smalkajā sejā.

“Bet sirdī?”

Pats to neapzinādamies, Renns atkal bija uzsācis ierasto izvaicāšanu. Kā gan jūtas cilvēks, kurā sajaukušās nācijas un tautības un kurš runā vairākās valodās tik brīvi kā dzimtajā?

“Jums nu gan jautājumi birst!” meitene iesaucās, gandrīz smiedamās. Tad piepeši kļuva nopietna. Skaistā mute noslēdzās, acis domīgi lūkojās tālumā. "Ko es jūtu sirdī...” viņa nomurmināja it kā pati sev. “Laikam neiederos nekur un iederos visur.”

“Tādā gadījumā jūs esat pavisam īpaša - jauna tipa cilvēks,” Renns secināja.

Meitene noliedzoši papurināja galvu. “Kā gan amerikānis tā var spriest? Vai tad jūs paši neesat pa druskai no visa? Atceros tēvu apgalvojam, ka amerikāņi ir visgrūtāk izprotamie ļaudis. Kad jautāju, kāpēc, viņš paskaidroja, ka tā iemesls ir sajauktās saknes, kas dzītas dažādās zemēs. Vai tā ir patiesība?”

Renns pārdomāja, lūkodamies meitenei tieši acīs. “Vēsturiski jā, individuāli nē. Katrs no mums - ja nerunājam par piederību pie ģimenes - ir saistīts arī ar savu reģionu, štatu, konglomerātu un nāciju. Mēs esam jauna tauta, bet mums ir sava zeme.”

“Jūs esat tik gudrs,” viņa izsaucās. “Patīkami ar tādu vīrieti parunāt!”

Rennam atkal sanāca smiekli. “Vai gudrus vīriešus negadās bieži sastapt?”

Sekoja meitenei raksturīgā vieglā plecu paraustīšana, tik sievišķīga, tik tipiska frančiem. “Nē! Vīrieši parasti izsakās par sievietes seju un tamlīdzīgi. Viņus interesē tikai izskats.”

“Un tālāk?"

“Tālāk? Seko jautājumi par to, uz kurieni dodies, kur dzīvo, vai nevēlies kopā iedzert. Vienmēr viens un tas pats! Bet jūs mani uzvedinājāt uz sakarīgu sarunu, kaut esam svešinieki, pazīstami labi ja piecpadsmit minūtes. Tagad es par amerikāņiem zinu vairāk. Paldies, kungs.”

Cik Renns varēja spriest, meitene to teica pilnīgi nopietni. Iespējams, viņš skatītos uz svešinieci jutekliskākām acīm, ievērojot glito seju un garās, slaidās rokas, kuru neapzinātās kustības piešķīra viņai īpašu grāciju, ja vien lēdija Mērija jau nebūtu ieviesusi skaidrību viņa attieksmē pret seksualitāti. Sieviete bija piedāvājusi Rennam tikai un vienīgi seksu, kam nebija nekāda sakara ne ar ko citu kā vien fizisku baudu. Mērija bija ļāvusi Rennam pārsātināties, līdz viņš saprata, ka ar to vien nepietiek. Būdams pilnasinīgs vīrietis, viņš tomēr apzinājās tuvības robežas. Dzīvniekam, kura vārds ir cilvēks, tiek piedāvātas arī citas iespējas dzīvē, un tās vajadzēja apzināt. Renna intereses neaprobežojās tikai ar seksu, to lēdija Mērija bija likusi viņam saprast. Jauneklis nepieminēja viņu ar ļaunu, taču šaubījās, vai jebkad pie Mērijas atgriezīsies, vai jebkad viņu vēl satiks. Šeit Rennam pretī sēdēja jauna, brīnišķīga būtne, kuru viņš nemeklējot bija uzgājis, - kā nejauši zemē atrasts dārgakmens.

“Un jūs?” meitene turpināja. “Pastāstiet, kas esat un ko darāt Parīzē. Liekas, mēs varētu būt draugi. Man to nav daudz.”

Kā lai stāsta par sevi? Renns ļoti vēlējās, kaut to spētu. Šī bija pirmā reize mūžā, kad jauneklis patiesi gribēja kādam atklāties. Taču viņš nekad nebija centies nodoties pašanalīzei. Aizrāvies ar jautājumiem un vēlmi izprast it visu, neremdināmo zināšanu alku dzīts, Renns nebija papūlējies ielūkotie pats sevī.

“Nezinu, ko lai jums stāstu,” viņš lēni novilka. “Man nav bijis laika domāt par sevi. Parasti esmu viens, lai kur arī atrastos. Līdzcilvēki vienmēr bijuši daudz lielāki... daudz vecāki par mani.” Renns apklusa, atceroties pagātni. “Vecāki gadu skaita ziņā,” viņš paskaidroja. "Vienmēr esmu bijis pārāk nobriedis.”

Meitene domīgi lūkojās Rennā. "Tad jums ir sena dvēsele. Tēva dzimtenē sastopami tādi cilvēki. Vai jūs nevēlētos satikt manu tēvu? Šķiet, jūs viņam patiktu. Parasti gan tēvs nav sajūsmā par jauniešiem, sevišķi amerikāņiem.”

"Tad kāpēc lai es viņam patiktu?”

“jūs esat citāds. Pats taču teicāt, un tā arī ir. Turklāt angliski runājat bez amerikāņiem raksturīgā akcenta.” Renns atkal atcerējās daudzos mēnešus, ko bija pavadījis kopā ar Mēriju. Vai tiešām sieviete būtu atstājusi iespaidu pat uz viņa valodu? Bet kāda vajadzība par to stāstīt šai meitenei? Nē, tagad viņš nevēlējās domāt par lēdiju Mēriju.

“Es ļoti labprāt iepazītos ar jūsu tēvu,” Renns teica. “Tad iesim!” meitene aicināja. “Viņš jau būs sācis raizēties, kur esmu pazudusi. Ieraudzījis jūs, tēvs sapratīs. Vismaz aizmirsīs pajautāt, kur tik ilgi kavējos.”

Nams bija milzīgs. Tas atradās Parīzes pievārtē, stādīta meža malā - par to liecināja taisnās, zemiem krūmājiem apaudzētās koku rindas.

“Mans tēvs mīl savu dārzu,” meitene teica. “Puķes ne, tikai kokus, klintis un ūdeni. Puķes esot domātas podiem un vāzēm mājās. Viņš ir ļoti vecmodīgs, oficiāls un tā tālāk. Pats varēsiet pārliecināties, kad sastapsiet. Tomēr labs pret cilvēkiem - ne visiem, protams, vien pret īpašajiem.”

Viņa uzmanīgi iegrieza mazo mersedesu piebraucamajā ceļā un apstājās mājas priekšā. Plats, marmora plāksnēm izlikts ceļš veda uz ieeju, kuras durvis, kā likās, atvērās automātiski, parādoties slaidam, melnā uzsvārcī ģērbtam ķīniešu kalpotājam.

“Tēvs savus ļaudis atveda līdzi uz Parīzi,” meitene stāstīja. “Es tad vēl nebiju dzimusi. Viņu bērni uzauga šeit, un daži no tiem joprojām turpina pie mums strādāt. Citi palīdz tēvam biznesā. Viņš neuzticas baltajiem.”

“Neskatoties uz to, ka jūsu māte bija amerikāniete?”

“Es jums neizstāstīju,” meitene gandrīz nevērīgi bilda. “Viņa mūs pameta, kad man bija seši gadi. Aizgāja ar amerikāni, ļoti bagāta cilvēka dēlu, jaunāku par māti pašu. Kad dažus gadus vēlāk šis cilvēks no viņas izšķīrās, māte lūdza tēvu atjaunot kopdzīvi. Bet viņš nepiekrita.”

“Un jūs?” Renns jautāja.

Jauneklis nebija gribējis uzdot jautājumu, jo kādas gan viņam tiesības izprašņāt meiteni par tik personīgām lietām? Viņu bija mudinājusi parastā uzstājīgā prasība noskaidrot, uzzināt visu par dzīvi un cilvēkiem. Tā nebija vienkārša ziņkārība. Tā bija nepieciešamība izsekot procesam, caur reakciju nonākt līdz atrisinājumam. Rennam vajadzēja dzirdēt stāstu līdz beigām.

“Kopš māte aizgāja, mēs neesam tikušās. Man liekas, šo soli viņai tā ari neesmu piedevusi. Tēvs gādāja par visu, kas man nepieciešams, un es esmu pilnīgi viņa pusē. Ir tā, it kā māte būtu mirusi, un, cik man zināms, tā patiešām varētu būt,” meitene pabeidza stāstu.

Jaunieši bija uzkāpuši nedaudzos pakāpienus, kas veda uz marmora terasi pie aicinoši atvērtajām parādes durvīm. Meitene apstājās, un viņi abi nolūkojās uz simetriskajiem dārziem, kurus tikko bija šķērsojuši.

“Kas notika tālāk?” Renns turpināja uzstājīgo izjautāšanu.

“Tēvs teica, ka varu iet pie viņas, ja vēlos, bet, to darot, man jāapzinās, ka nekad tēvu vairs neredzēšu. Es paliku.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka vienmēr esmu jutusies vairāk ķīniete nekā jebkas cits. Tāpēc, ka tā gribēju. Nāciet - iesim iekšā!”

Viņi iegāja lielā vestibilā, no kura platas kāpnes veda augšup, galā sadaloties - pa labi un kreisi. Tur Renns ieraudzīja slaida auguma vīru garā sudrabpelēka atlasa ķīniešu tradicionālajā ietērpā - kāpdams lejā pa labo pusi, viņš tuvojās galvenajām trepēm.

“Stefānij!” vīrs uzsauca un sarunu turpināja ķīniski.

Renns klausījās svešajā valodā, kas likās kā tīkams patskaņu plūdums, un skatījās uz runātāju - glīto, sirmo ķīniešu kungu -, īpaši ievērodams viņa spēcīgās, skaistās rokas. Pēkšņi jauneklis aptvēra, ka tikko dzirdējis meitenes vārdu, un tajā pašā brīdī viņa smiedamās vērsās pie Renna.

“Es gribu jūs iepazīstināt, bet nezinu, kā tevi sauc!”

“Ari es tavu vārdu tikko izdzirdu pirmo reizi!” Renns tāpat smiedamies attrauca.

Tad viņš stādījās priekšā Stefānijas tēvam: “Kungs, esmu Rendolfs Kolfakss, īsāk - Renns. Atzīšos, amerikānis, un Stefānija stāstīja, ka mēs jums lāgā nepatīkot, taču mans vectēvs jaunībā dzīvoja Ķīnā, un viņa iespaidā es ar apbrīnu izturos pret jūsu ļaudīm. Tā mēs ar Stefāniju šodien iepazināmies, viņa par jums stāstīja un bija tik laipna, ka...” Renns bezpalīdzīgi palūkojās uz meiteni. “Kā tev tas izdevās?”

“Es jūtu, ka viņš daudzējādā ziņā ir citāds, tēt.” “Tu viņu uzaicināji, pat nepajautājusi vārdu?” tēvs jautāja franciski, ar mākslotu uzsvaru.

“Viņš jau manējo arī nezināja,” Stefānija attrauca un smiedamās vērsās pie Renna. “Cik muļķīgi esmu rīkojusies! Un tu biji tik pieklājīgs, ka nejautāji. Esmu Stefānija Kuņa. Tu varbūt brīnīsies, kāpēc Stefānija nevis Mišela vai kas tamlīdzīgs, bet, kā jau stāstīju, manā vietā tika gaidīts zēns, kuram bija jābūt Stefanam.” “Paliec mierā!” tēvs nokomandēja.

Meitene apklusa un palūkojās uz viņu, tomēr turpināja: “Es sarūgtināju savu tēvu, un tāpēc viņš mani sodīja ar šo garo vārdu!”

“Apklusti, meitēn! Kāpēc gan mēs stāvam vestibilā, ja varētu doties uz bibliotēku? Ir jau vēls, gatavosimies vakariņām. Jūs, kungs, - vai paliksiet pie mums?”

“Ai, jā, Renn Kolfaks... vai tā bija pareizi? Neatsaki pavadīt vakaru kopā! Mums visiem trim būs tik daudz vērtīga, ko pārrunāt!”

Renns jutās apburts un sajūsmināts, it kā nokļuvis citā pasaulē - nezināmā un, iespējams, sen meklētā.

“Izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība,” viņš atbildēja. “Protams, es palikšu, vismaz uz vakariņām. Tikai man nekā nav līdzi - neviena apģērba gabala nomaiņai. Došos atpakaļ uz viesnīcu paņemt nepieciešamās lietas.”

"To viegli nokārtot,” Kuņa kungs teica. “Man drēbju netrūkst, arī uzvalku ne. Augumā un svarā, šķiet, daudz neatšķiramies. Domāju, tagad baudīsim vakaru, nepievēršot uzmanību sīkumiem, bet rīt es iedošu mašīnu, lai varat aizbraukt uz viesnīcu pēc mantām.”

Stefānijas tēvs pagriezās pret kalpotāju, kurš gaidīja norādes, un, uzrunājis viņu ķīniski, atkal pievērsās Ren-nam: “Šis vīrs jūs aizvedīs uz viesu telpu un iedos visu nepieciešamo. Pēc stundas viņš atgriezīsies un parādīs, kur ir ēdamistaba.”

“Pateicos, kungs,” Renns teica, nojauzdams, ka tik tiešām atrodas citā pasaulē.

Laiks gāja, dienas krājās nedēļās un mēnešos. Tāpat kā, nedomādams par laiku, Renns bija dzīvojis Anglijas pilī, viņš tagad mita vecajā franču chateau Parīzes pierobežā. It visur, kur jauneklis sastapa īsto dzīvi, viņš palika uz nenoteiktu laiku un tika laipni uzņemts. Kamēr vien juta viesmīlību, viņš nesteidzās - pat ja tas notika neapzināti un, iespējams, neatbilda patiesībai. Ik vietā viņš uzturējās tik ilgi, kamēr tur bija ko mācīties, kamēr to lika viņa neremdināmās slāpes izprast pasauli, cilvēkus, visu.

Trijotne sēdēja Kuņa kunga bibliotēkā, kur parasti vadīja vakarus. Pa atvērtajiem logiem ieplūda liegs aizejošās dienas gaiss. Attālā pilsēta bija gandrīz apklususi, daudzās balsis vērtušās neskaidrā murdoņā. Lai gan bija jau vēls rudens, laiks pieturējās sauss un silts, solīdams Eiropai kārtējo maigo ziemu. Gar bibliotēkas sienām blīvi rindojās grāmatu plaukti, atstājot vietu tikai logiem. Šur tur stāvēja mazi galdiņi ar nenovērtējamām nefrīta statuetēm, vāzēm un lampām - priekšmetiem, no kuriem Kuņa kungs šķirās vien tad, kad vietā nāca jauni, kas bija iepatikušies vēl vairāk. Iepriekšējie tad tika pārvietoti uz milzīgo veikalu - īstu muzeju rue da le Paix, savukārt jaunie palika namā tik ilgi, līdz atkal parādījās citi, saimnieka vēl vairāk apbrīnoti. Tas bija nebeidzams sijāšanas process, kurā allaž uzvarēja jaunākā izvēle. Renns bija ievērojis šīs nelielās, pastāvīgi notiekošās izmaiņas, un Stefānija tās bija izskaidrojusi.

“Kuņa kungs,” Renns pārtrauca klusumu, “kas izraisījis jūsu dziļo interesi par mākslas darbiem?"

“Ak, māksla ir brīva cilvēka sapnis,” ķīnietis atbildēja. “Cilvēka dzīve sākas un beidzas ar darbu - protams, ja viņš ir mākslinieks. Ikviens viņa veikums atspoguļo pašu labāko, noteiktā dzīves posmā sasniegto, jo mākslinieka dabā ir censties nemitīgi pilnveidoties, iemiesojot daļiņu no sevis katrā attīstības periodā. Kolekcionārs, kurš rūpīgi nododas senu darbu vākšanai, var iepazīt mākslinieku un izsekot tā attīstības stadijām tik labi, it kā dzīvotu ar viņu vienā laikā. Radošs cilvēks nespēj tikt vaļā no sava darba, un, ja viņš ir labs mākslinieks, viņa darbs ietekmē nākotni.”

“Kaut es zinātu, ar ko man būs lemts sākt,” Renns noteica. “Nemitīgi par to domāju. Gatavojos savam darbam, pat neapjauzdams, kas tas varētu būt. Pagaidām tikai uzdodu jautājumus, nespēju sevi atturēt no apsēstības izzināt visu.”

Stefānija iesmējās. Viņa bija ieritinājusies krēslā zem vaļēja loga ar skatu uz klinšaino dārzu. “Taisnība -deviņas desmitdaļas no tevis sacītā ir jautājumi.”

Meitene tagad pasniedza Rennam ķiniešu valodas stundas, cerēdama, ka, mācot viņu, uzlabos ari savas prasmes. Tā bija vissarežģītākā un aizraujošākā no valodām, kādu jauneklis līdz šim mēģinājis apgūt, un, iespējams, ari visgrūtākā, jo reizē vajadzēja strādāt gan ar izrunu, gan rakstību. Viņš sāka studijas, mācīdamies ar otas triepieniem atspoguļot hieroglifus visā to daudzveidībā, kur ik detaļai bija sava forma un nozīme. Katrs uzrakstītais vārds likās kā mākslas darbs, attēls ar nozīmi, skaņas signāls, kas ar redzes un dzirdes palīdzību pārtop sajūtās. Vārds “māja”, piemēram, apzīmēja tikai būvi, izmantojamu jebkuram nolūkam. Ja to apdzīvoja cilvēki, tika lietots cits vārds, kuram piederējās cits hieroglifs, tāpat arī cita skaņa un nozīme. Tad tas jau apzīmēja “mājas”. Tā ikviens rūpīgi un uzmanīgi, pareizajā secībā vilkts hieroglifs kļuva par mākslas darbu.

Tovakar pēc maltītes viņi aizsāka sarunu par ķiniešu valodu, taču drīz vien diskusija, kā jau ierasts, pievērsās mākslai - tēmai, kas Kuņa kungam lika koncentrēt gan domas, gan uzmanību, jo vērtīgu priekšmetu vākšana un izplatīšana bija viņa mūža aizraušanās. Arī ienesīgs darbs, tomēr Renns savā prātā īsti nespēja šo kungu saistīt ar biznesu un naudu. Jauneklis dažas reizes bija apmeklējis veikalu un redzējis, kā Kuņa kungs atsakās pārdot to vai citu no saviem iemīļotajiem mākslas darbiem klientam, kurš to vien gaida, lai saimnieks nosauc cenu.

“Šis netiek pārdots,” Kuņa kungs atbildēja tonī, kas nepieļauj iebildumus.

“Bet kāpēc?

“Atturēšos no paskaidrojumiem,” viņš pabeidza sarunu.

“Mans tēvs,” Stefānija skaidroja, kad jaunieši bija palikuši divatā, “nepārdos skaistu priekšmetu, kas kļuvis tuvs viņa dvēselei. Un nav nekādas nozīmes tam, ka tas pats noticis ar pircēju.”

Vēlāk, baudot kamīna radīto mājīgumu, Kuņa kungs labajā rokā paņēma dzidri zaļganu, ļoti vērtīga nefrīta lodīti un sāka to virpināt pirkstos. Viņš reti kad sēdēja savā kokgriezumiem rotātajā ķīniešu krēslā bez dārgakmens lodītes plaukstā, ko ripināja lēni, tomēr nemitīgi. Reizēm tā bija balta, reizēm sarkana. Krāsu Kuņa kungs pieskaņoja savam atlasa ietērpam. Tovakar viņam mugurā bija mīļākais un visbiežāk vilktais sudrabpelēkais tērps.

“Kāpēc es turu rokā šo nefrīta gabalu?” Kuņa kungs atkārtoja Renna uzdoto jautājumu. “Ir vairāk nekā viens iemesls. Akmens ir vēss, kad tam pieskaras, - vienmēr. Priekšmeta grozīšana pirkstos ir mans paradums. Es jūtu, kā atslābstu. Nomierinos. Turklāt kustības vingrina pirkstus kā savdabīga, neapzināta spēle. Tomēr arī tas nav viss. Es turu rokā skaistumu. Mākslā, ja to salīdzinām ar spēli, ir dziļums. Un mākslinieks to zina. Iespējams, mākslas darba radīšana iedvesmas uzplūdu rezultātā ir sava veida spēle, bet ne tikai - tā atklāj cilvēka dabu, kas mainās līdzi laikam. Ir nepieciešams zināt skaista mākslas priekšmeta vecumu, lai varētu noskaidrot tā autoru un gūt priekšstatu par attiecīgā laika idejām un reiz dzīvojušajiem cilvēkiem. Ja sabiedrība ir mīlējusi skaistumu, tā bijusi civilizēta. Mākslai ir ne tikai funkcionāla nozīme. Arhitektūra, literatūras stils un saturs, glezniecības maniere, kas atspoguļo cilvēka domāšanu, - tas viss liecina par tautas kultūras līmeni.”

Klusajā telpā skaidri izskanēja katrs Kuņa kunga vārds, izteikts samtainā balsī, nesteidzīgi, iedziļinoties un pārdomājot. Abi klausītāji neko nebilda. Stefānija mierīgi sēdēja, pievērsusies logam, aiz kura dārza lampu spožie stari, izgaismojot kokus un klintis, zīmēja ireālu ainavu. Renns sekoja viņas skatienam, taču neko neredzēja - tik ļoti bija iegrimis jaunajā, līdz šim neatklātajā izpratnē par skaistuma nozīmīgumu. Tā skāra viņu dziļāk nekā jebkas cits iepriekš. Māksla - tagad Renns to uztvēra plašākā nozīmē - var tikt pausta daudzos veidos: ne tikai izmantojot konkrētus izteiksmes līdzekļus, bet ari dzīvojot. Vienkārši dzīvojot. Šajā namā ikdiena ritēja, valdot mīlestībai un izpratnei gan par mākslas skaistumu, gan par mākslu dzīvot.

Piepeši Renns apjauta mākslu kā stimulu, kas mudina strādāt, vienlaikus gādājot ari prieku. Vai te nebija pretruna?

“Kungs, kas ir mākslas mērķis: prieks par skaisto vai tomēr darbs, ko pats radītājs, protams, mīl?” viņš jautāja Stefānijas tēvam.

Kuņa kungs atbildēja nekavējoties, it kā jautājumu jau iepriekš būtu vairākkārt uzdevis pats sev.

“Māksliniekam tas ir gan darbs, gan prieks. Piespiešanās un atvieglojums, sajūsma un nepieciešamība. Gan vīrišķā dzīves agresija, gan sievišķā dzīves pieņemšana. Tāds ir radītāja liktenis. īpašas spējas, kas kā dāvana saņemtas no Dieva. Māksla nevienu netiesā. Tā tikai attēlo. Ko attēlo? Visdziļāko patiesību, nonākot līdz skaistumam.”

Glāsmainām intonācijām bagātā, mierīgā, tomēr noteiktā balss aizskanēja līdz Renna dvēseles dziļumiem, un kaut kas viņa apziņā sāka izkristalizēties - forma, arī vēlēšanās, kura bija gandrīz pietiekami skaidra, lai to nosauktu par mērķi. Viņam dāvāto daudzo iespēju virkne sāka iegūt aprises. Līdz šim Renns nekad nebija sevi mudinājis kļūt tādam vai citādam. Viņš bija tvēris ik dienu, ik pieredzi, ik jaunu izglītošanās iespēju, ko sniedz grāmatas, cilvēki vai paša atklājumi, un ar to pietika. Ietekme nekad nebija vērsta uz sevis veidošanu, jauneklis to vienkārši izmantoja. Tagad viņš jutās apjucis no negaidītās sevis izpratnes. Pirms Renns paguva pārtraukt ieilgušo klusumu, kurā bija iestidzis, ierunājās Kuņa kungs.

“Esmu noguris, bērni. Atstāšu jūs divatā.”

Viņš uzsita pa mazo misiņa gongu, kas atradās uz galdiņa līdzās krēslam. Atvērās durvis, ienāca ķīniešu kalpotājs un, tuvodamies saimniekam, izstiepa roku. To satvēris, Kuņa kungs uzsmaidīja abiem palicējiem, kas arī bija piecēlušies, un atstāja istabu.

Jaunieši atkal apsēdās, Stefānija iekārtojās uz spilvena pie dziestošā kamīna. Viņi abi klusēja. Kā gan lai Renns spētu runāt, būdams sirds dziļumos tik satraucoši aizņemts ar domām par sevi, ar urdošo jautājumu: māksla, jā, bet kura no visām? Kā lai atklāj savu talantu, ja viņam tāds piemit? Jauneklis nekad ne ar vienu nebija dalījies dvēseles noslēpumos. Vienmēr tikai uzklausījis un mācījies. Attiecībās ar lēdiju Mēriju nekādas sarunas ārpus ikdienišķām tēmām nebija nepieciešamas, viņu komunikācija vienmēr izpaudās fiziski, neprasot vārdus, vien gremdējoties katram pašam sevi. Patiesībā Renns nemaz nebija pārliecināts, vai vēlas ar kādu runāt par sevi. Ko lai viņš teiktu? “Es gribu radīt.” Bet ko? Kaut ko skaistu, kaut ko nozīmīgu, kaut ko, kas atbrīvotu no neizturamās iekšējās spriedzes. Vai to visu maz var ietērpt vārdos? Vai Stefānija saprastu? Viņi nekad nebija runājuši par savu iekšējo pasauli, par jūtām, domām, vēlmēm.

“Es tev tagad pateikšu kaut ko ļoti dīvainu.” Meitenes balss skanēja kā no tālienes.

"Jā?” Renns ieklausījās.

“Nekad agrāk tēvs nav atstājis mani vienu ar vīrieti. Vīrieti vai jaunekli, vienalga - nekad. Interesanti, kāpēc viņš to dara tagad?”

"Domājams, tāpēc, ka viņš man uzticas.”

“Jābūt vēl kaut kam,” Stefānija stingri noteica un, atmetusi taisnos, melnos matus pār pleciem, palūkojās uz Rennu.

"Tev tā liekas?” viņš jautāja.

“Tēvam kaut kas ir padomā,” meitene sacīja. “Nezinu tikai, kas. Kopš tavas ienākšanas mūsu mājā viņš ir pārvērties. Es tēvu pazīstu. Viņš ir ļoti pārvērties.”

“Kādā ziņā?”

“Pazudusi augstprātīgā patmīlība. Zini, tēvs nav no skaļajiem, parasti klusētājs - iegrimis savās mākslas darbu kolekcijās, tomēr ar pārākuma apziņu. Man vienmēr jāizstāsta viņam viss, ko daru un kur eju. Kopš esmu par pieaugušu, lai vadītu dienas guvernantes uzraudzībā, tēvs pamanās mani nodarbināt, tādējādi piesaistot sev un atstājot man pēc iespējas mazāk laika brīvsolim. Viņš vienmēr mani vēro vai liek to darit saviem ļaudīm."

“Kā tu vari to izturēt?” Renns sašuta.

“Es tēvu saprotu,” meitene vienkārši atbildēja. Viņa lūkojās ugunī, matiem atkal krītot pār seju. Renns varēja saskatīt tikai viņas pievilcīgo profilu. Jauneklis vēl nebija paguvis to kārtīgi izpētīt, bet tagad ievēroja ik sīkumu - ne tāpēc, ka tas bija Stefānijas profils, bet tāpēc, ka tas bija glīts. Uzturoties šajā mājā, Rennā bija modusies izpratne. Izpratne par daili. Dzīvē bija kas vairāk par zināšanām. Eksistēja arī skaistums. Kārtējo reizi Rennu pārņēma vēlme pašam radīt ko brīnišķīgu. Bet kā? Un ko īsti?

Viņš sajuta vajadzību izrunāties. “Stefānij!”

“Jā?” meitene atsaucās, acu nepacēlusi.

“Vai tev ir sajūta, ka mani pazīsti? Kaut mazliet.” “Nē.” Viņa papurināja garos, tumšos matus. “Nē.” "Kāpēc?” Renns lūdzoši jautāja.

"Tāpēc, ka nevienu tev līdzīgu līdz šim neesmu sastapusi,” viņa attrauca, pacēlusi galvu un cieši ielūkojusies jauneklim acīs.

“Vai esmu tik... sarežģīts?”

“Jā. Jo tu visu jau zini.”

“Izņemot pats sevi.”

“Šaubies par to, ko vēlies darīt?”

“Un tu ne?”

“Protams, ne. Vēlos palīdzēt tēvam biznesā, bet vairāk par visu - iemācīties būt neatkarīga.”

“Tu noteikti apprecēsies!”

“Vēl neesmu satikusi nevienu, ar kuru gribētu precēties.”

“Laika ir gana - tu esi tikpat veca, cik es.”

“Un vai tu vēlies precēties?”

“Nē!”

“Tātad esam vienās domās. Un es droši varu tev izstāstīt, ko grib mans tēvs un kāpēc iebilst, kad tu sāc runāt par aizbraukšanu. Varbūt jau esi ievērojis?” “Jā, bet patiesībā nemaz nevēlos doties projām. Es no viņa tik daudz mācos! Un visas šīs grāmatas! Tavam tēvam nebija necik grūti mani atrunāt. Nepamanīji?” “Viņam ir savi paņēmieni, kā likt cilvēkiem paklausīt, - ar laipnību un neatlaidību.”

“Un ko tavs tēvs grib?”

“Mūs abus apprecināt, protams.”

Renns apstulba. “Bet kāpēc?”

“Lai iegūtu sev dēlu, muļķīt!”

“Man likās, ka viņam nepatīk amerikāņi.”

“Tu viņam patīc.”

“Vai ķīnietis nebūtu labāka izvēle?”

“Tēvs zina, ka es neprecēšu ķīnieti - nekad!” “Nē?”

“Nē!"

“Kāpēc ne?”

“Tāpēc, ka ļoti atšķiros no viņiem. Tajā pašā laikā manī tomēr ir pārāk daudz no ķīnietes, lai es precētu

francūzi vai jebkuru citu balto cilvēku. Tāpēc... esmu nolēmusi nekad nestāties laulībā.”

“Vai esi viņam to teikusi?”

“Nē, nav nepieciešams. Tēvs tad uz visiem laikiem zaudētu cerību iegūt dēlu. Viņš vēlas, lai apprecu vīrieti, kurš būtu ar mieru pieņemt un turpināt mūsu dzimtas uzvārdu. Tas ir parastais likumīgais ceļš - tradīcija Ķīnā, pie kādas tēvs pieradis. Viņam eksistē tikai un vienīgi pirmsrevolūcijas Ķīna.”

Renns apklusa, cenšoties sakārtot domas. Šokējoši pārsteigts, nedaudz iztrūcies un visbeidzot nomierinājies, jo ne viņš pats, ne Stefānija nevēlējās precēties, jauneklis tomēr izjuta zināmu burvību... Nē, tas nebija īstais vārds! Drīzāk - uzbudinājumu, ko lēdija Mērija viņam bija atklājusi.

“Labi,” Renns spēji izsaucās un, sajutis sevī atgādinājumu par aizgājušā laika tuvības brīžiem, piecēlās. “Vismaz mēs viens otru saprotam un paliksim draugi, vai ne? Tu man nenoliedzami ļoti patīc - vairāk nekā jebkura cita meitene, kuru līdz šim esmu pazinis. Saprotams, tu tāda arī esi vienīgā.”

“Un tu esi vienīgais vīrietis, precīzāk, vienīgais jaunais vīrietis manā dzīvē. Kāds, kurš mīt mūsu mājā, es gribēju teikt.”

“Tātad mēs joprojām būsim draugi,” Renns izlēma. Un, atcerējies iepriekš uzsākto sarunu, atkal apsēdās. “Tā kā tu mani īstenībā nemaz nepazīsti,” viņš atsāka, "bet pazīsti citus jauniešus un, pateicoties tēvam, esi ļoti gudra, vai redzi, par ko es nākotnē... tālā nākotnē varētu kļūt?”

Stefānija pacēla acis, kas joprojām kavējās pie dziestošajām oglēm, un, uzlūkojusi Rennu savādu gaišreģes skatienu, ar pārsteidzošu pārliecību balsi atbildēja: “Par rakstnieku, protams. To es tevi redzēju jau mūsu pirmajā tikšanās reizē. Patiesībā man likās, ka tu esi rakstnieks un tāpēc, sēdēdams pie mazā galdiņa, pēti garāmgājējus ar tādu interesi, it kā nekad mūžā nebūtu redzējis cilvēkus.”

“Rakstnieks,” Renns čukstus atkārtoja. “Man tas ir teikts jau iepriekš, ari pats esmu par šādu iespēju daudz domājis, taču līdz konkrētam lēmumam vēl neesmu nonācis. Un tu visu laiku to zināji?”

“Jā, pilnīgi noteikti.”

Pēkšņi sarosījušās šaubas atgrieza jaunekli īstenībā. “Tu tikpat labi vari ari kļūdīties.”

“Nē. Gan redzēsi.”

Renns nebija tik viegli pārliecināms. “Labi...” viņš lēni novilka, “būs par to jāpadomā. Kādu laiku nopietni jāpadomā. Kā jau teicu, ideja par rakstniecību man, protams, ir ienākusi prātā, bet ne vairāk kā viena iespēja no daudzām. Zināmā mērā mani pat apbēdina tavs apgalvojums, kas skan tik pārliecinoši. Gandrīz uzstājīgi-”

“Tu man jautāji!”

“Es tevi nevainoju, bet... tik paštaisni apgalvot...”

“Vienmēr saku tikai to, ko domāju. Tas man, šķiet, no amerikāņiem.”

“Tev no viņiem ir daudz vairāk, nekā pašai liekas. Starp tevi un tēvu ir vesela pasaule atšķirību.”

“Es to apzinos - dažreiz pat pārāk labi! Viņš gan ne.”

"Tāpēc, ka viņš ir ķīnietis.”

Klusums ieilga, līdz Renns beidzot piecēlās. "Tu man esi sagādājusi daudz vielas pārdomām. Arlabu-nakti, Stefānij.”

“Arlabunakti, Renn.”

Viņš apstājās un, pēkšņa impulsa dzīts, noskūpstīja meitenes tumšo matu vainagu. Nekad agrāk Renns nebija tā rīkojies. Stefānija nepakustējās. Varbūt nemaz nemanīja jaunekļa pieskārienu.

Doma urdīja. Renns gulēja gultā nomodā un prātoja - vispirms par Kuņa kunga iztēlotajiem precību plāniem, pēc tam stundām ilgi un ar aizrautību par to, ka varbūt tiešām vajadzētu sākt rakstīt. Viņš jau bija iemēģinājis roku dzejā un prozā, kas parasti izvērtās sev uzdotos jautājumos. Šos sacerējumus viņš pats uztvēra kā risināmas tēmas, nevis kā rakstniecību un, izliekot tās uz papīra, vienkārši pārdomāja iespējamās atbildes, ko nebija atradis grāmatās vai izlobījis no sarunām. Problēma bija tā, ka ļaudis, pat visgudrākie, patiesībā zināja ļoti maz, savukārt grāmatu bija tik bezgala daudz, ka meklējumi un iedziļināšanās pārtapa nelietderīgā laika tērēšanā. Vienatnē esot, urdošie jautājumi parasti nāca prātā noteiktā ritmā, sevišķi, ja Renns bija dabā. Viņš atcerējās rasoto rudens rītu pilī, kad, nespēdams aizmigt pēc satraucošas nakts, bija piecēlies līdz ar saullēktu un izgājis dārzā. Ziedošajā rožu laukā jauneklis bija pamanījis smalku zirnekļa tīklu, kurā ik ūdens pilīte vizuļoja saulē kā dimanta lāse ar pašu radītāju - mazu, melnu audēju - centrā, un jautājošas rindas jau virknējās viņa domās.

“Sudrabrasas briljants tīklā.

Neglīteņa radīts brīnums?

Velns vai eņģel’s? Kas tu esi?

Viens tik? Vai varbūt abi divi?”

Tajā brīdī Rennu bija iztraucējusi lēdija Mērija, tuvodamās viņam savā ierastajā rīta noskaņā, tāla, pat varētu teikt - auksta. Sākumā viņu bija mulsinājusi sievietes biedējošā fiziskā kaisle, kas, iztukšota līdz mielēm, deva vietu vēsai atturībai. Bet jau pēc laika šķita, ka neviens labāk par Rennu nezina, ka Mērijas slaidajā, staltajā ķermenī mīt divas tik ļoti atšķirīgas būtnes. Viņš bija iemācījies pieņemt tās abas: vienu, kas nāca pār viņu kā pilnīga aizmiršanās, otru - tālu un cieņas pilnu, gandrīz atbilstošu tradicionālajam angļu stilam. Jā, Renns no Mērijas bija daudz mācījies, bet tagad, atceroties Stefānijas sacīto, tas viss šķita nenozīmīgs. Jo ilgāk viņš pārdomāja meitenes vārdus, jo skaidrāk apzinājās savas spējas. Jā, viņš varētu to darīt - varētu kļūt par rakstnieku un veltīt sevi vārda mākslai. “Cilvēka dzīve sākas ar darbu,” Kuņa kungs bija teicis. Tas izskaidroja Renna sajūtu, ka viņa dzīve vēl nav sākusies -nebija izvēlēta profesija. Vai tagad tas būtu noticis? Vai mūža nodarbošanos var atrast tik vienkārši?

Atstājis jautājumu neatbildētu, jauneklis aizmiga, pirms ausa gaisma.

“Lai iepazītu Parīzi,” Stefānija bija teikusi, "tev ir jāstaigā, jāstaigā un vēlreiz jāstaigā. Vai arī jāvēro garāmgājēji, sēžot kaut kur ielas malā pie maza galdiņa un sūcot aperitīvu, jo pilsēta ir ari cilvēki. Protams, tu nevari aiziet visur. Piemēram, Monmartrā labāk izmanto funikulieri. Vai metro, lai gan es neieredzu pārvietošanos zem zemes. Tas šķiet draudīgi.”

“Varbūt man vajadzētu vairāk laika veltīt Luvrai?” Renns jautāja.

Jaunieši izturējās viens pret otru pavisam dabiski -it kā nekādas sarunas bibliotēkā pirms četrām dienām nebūtu bijis. Kaut Renns ne uz mirkli neaizmirsa, ko Stefānija bija teikusi, viņš pie šis tēmas vairs neatgriezās. Tomēr neuzkrītoši mainīja attieksmi pret Kuņa kungu. Metaforiski izsakoties, jauneklis tik acīm redzami vairs nestaigāja vecajam vīram pa pēdām. Viņš ņēma grāmatas un lasīja tās savā istabā vai ari devās pastaigās. Vakar Kuņa kungs bija sastapis Rennu šādas vientulīgas pastaigas laikā, un šorīt, pirms viesis paguva iziet no mājas, pasauca Stefāniju.

“Bērns,” viņš pārmetoši iesāka, “kāpēc tu ļauj savam jaunajam draugam vienam klīst pa ielām? Šodien ej viņam līdzi!”

“Labprāt, tēt,” Stefānija attrauca. “Tu neiebilsti, Renn?"

Jaunieši apmainījās saprotošiem Smaidiem. “Es par to tikai priecāšos,” Renns, patiesi ielīksmots, atbildēja.

“Sarunāts,” Kuņa kungs apmierināti noteica un atvadījās.

“Ja kopā, tad tikai ne uz Luvru!” iesaucās meitene.

“Un kāpēc gan ne?” Renns nesaprata. “Esmu tur pavadījis jau vairākas nedēļas, bet tikai virspusēji iepazinies ar visu, ko šī vieta piedāvā.”

“Tieši tāpēc,” meitene attrauca, "tā ir pārāk liela.”

Renns gribēja iebilst, jo juta, ka nav Luvru vēl kārtīgi apguvis, un milzīgā ekspozīcija viņu nebiedēja. Turpretī Stefānija daudzējādā ziņā bija ļoti franciska, smalkjūtīga savā attieksmē. Bet varbūt tas bija raksturīgi ķiniešiem? Renns nezināja. Lai vai kā, meitenei bija izkopta gaume - viņa neko nepieņēma lielos daudzumos.

“Tātad,” Renns turpināja, “kā es iepazīšu Parīzes dārgumus?”

“Pa vienam, labi?” Stefānija kā pielabinādamās jautāja un, citu pēc cita noliecot kreisās rokas pirkstus, sāka uzskaitīt. “Vispirms es tevi aizvedīšu uz Klinī viduslaiku dārgumu muzeju, tad uz Mākslas un amatniecības muzeju, jo tevi interesē zinātne, pēc tam uz Karnavalē, jo tur ir viss par Parīzi. Mākslas iepazīšanas nolūkā mēs apmeklēsim Jeu de Раите, kur apkopoti impresionistu darbi. Bet, kas attiecas uz Austrumu meistardarbiem, es nezinu neko pilnīgāku par sava tēva kolekciju. Tomēr nē! Būšu augstsirdīga, parādīšu tev Gimē.”

“Un Versaļu,” Renns piebilda.

Stefānija aizklāja seju rokām. “Ak, lūdzu! Izvēlēsimies labāk Šartru - tur ir daudz skaistāk - un arī Ruānu! Un vēl es gribu tevi iepazīstināt ar Mouffe.”

"Kas ir Mouffe?” Renns ieinteresējās.

“Brīnišķīgs sens tirgus, simtiem gadu vecs, kur neparasti ļaudis jocīgām sejām spalgās balsīs kaulējas par cenām. Aizraujoši! Nopirksim tur maizi un sieru un iesim uz botānisko dārzu skatīties strūklakas.”

Abi devās ceļā, priecādamies par saulaino ritu un savu jaunību. Renns jutās brīvs kopā ar Stefāniju, brīvs un laimīgāks nekā jebkad agrāk. Kopš vakara bibliotēkā, kad meitene bija atklājusi lēmumu neprecēties, jauneklis pret viņu izturējās nepiespiesti. Stefānijas neatkarība, vēlme būt nesaistītai ar laulību un vīriešiem atbrīvoja arī viņu. Renns apzinājās, ka līdzās lēdijai Mērijai aizvadītie mēneši, sākušies ar uzbudinošu atkarību un beigušies ar nepatiku, bija atstājuši viņā pēdas, noslēpuma zināšanas nastu, kas šajā spožajā vasaras dienā izplēnēja uz neatgriešanos.

Renns, protams, saprata, ka arī šis dzīves posms nevar vilkties mūžīgi. Ik jauna diena ieslīdēja nākamajā tik viegli tikai tāpēc, ka viņš nemitīgi mācījās. Stefānija zināja daudz interesantu vietu Parīzē un, nebūdama tuvās attiecībās ne ar vienu, pazina daudz dažādu cilvēku, katru ar savu unikālo dzīvesstāstu un īpatnībām, ko sīki, spilgtās krāsās attēloja Rennam, līdz jauneklim likās, ka pazīst viņus visus, kaut tiekoties meitene reti kad nosauca paziņu vārdus. Renns kāri tvēra dzīviem sīkumiem izraibinātos faktus.

“Lelonga kungs,” Stefānija stāstīja, “ir brīnišķīgs manas bērnības skolas skolotājs. Labsirdības iemiesojums, diemžēl viņam smird mute kādas aknu kaites dēļ.”

Tobrīd jaunieši bija sastapuši gara auguma izkāmējušu vīru dzeltenu seju noplukušā, melnā uzvalkā. Stefānija viņu ļoti draudzīgi pasveicināja: “Bonjour, Monsieur belong! Comment allez-vous?”

Vārdu apmaiņa ilga vien dažas minūtes, lai skolotāju neaizkavētu, un viņi jau devās tālāk, Stefānijai visos sīkumos klāstot novecojošā francūža pagātni, viņa nepiepildīto mīlestību pret ievērojami jaunāku skolotāju, kura bija apprecējusi citu un...

Renns iesmējās. “Tev pašai, nevis man jāraksta grāmatas, Stefānij!”

“Ak, man tam nepietiktu pacietības,” viņa atzina. “Bet tev - tev ir jāiepazīst cilvēki. Visdažādākie cilvēki. Un jāzina ne tikai kas ar viņiem noticis, bet arī kāpēc viņi ir tādi un ne citādi.”

Katra diena nāca ar jaunām zināšanām, un Renns būtu varējis tā turpināt, neplānodams doties tālāk, ja ne Kuņa kunga uzaicinājums kādu rītu ierasties veikalā -viņš gribot aprunāties ar jaunekli savā kabinetā. Renns jau iepriekš bija apmeklējis Kuņa kunga veikalu, kur kā muzejā tika izstādīti visdažādākie mākslas priekšmeti. Stefānija aicināja draugu uz turieni ikreiz, kad pienāca jauns sūtījums no Āzijas valstīm, un tā jauneklis bija iepazinis svešās zemes, apguvis gadsimtus citu pēc cita, iemācījies atšķirt dažādos nefrīta, topāza, ziloņkaula, rubīna un smaragda veidus. Tomēr uz Kuņa kunga privāto kabinetu, kas atradās dārgumu pildīto telpu viņā galā, viņš vēl nekad nebija aicināts.

“Vai man arī tur jābūt, tēt?” Stefānija jautāja.

“Nē, nav nepieciešams,” viņš atteica.

Vakars izplēnēja. Ziema bija pagājusi, un pavasaris sevi pieteica ar ierastajiem ļaužu pūļiem ielās. Pēc kādas pirmizrādes apmeklējuma Renns un Stefānija, pārradušies mājās, atrada Kuņa kungu bibliotēkā, kur viņš ar lupu pētīja visā garumā izritinātu Ķīnas ainavas rulli. Jauniešiem ienākot, viņš nolika darbu malā, izteica uzaicinājumu ierasties veikalā un uzreiz kāpa augšup uz savām istabām.

Kamēr viņi vēroja veco viru no kāpņu pakājes, Stefānijas seja sadrūma.

“Vai ievēroji, cik nevarīga kļuvusi viņa gaita?” meitene nočukstēja. “Tēvs visu ziemu nejutās labi. Kaut nemēdza sūdzēties. Gribētu zināt, ko viņš nolēmis rit tev teikt.”

“Es arī,” Renns teica. “Bet, šķiet, mēs jau nojaušam.”

Stefānija palūkojās jaunekli skumju pilnu skatienu, taču vārdi izskanēja stingri un noteikti. “Lai ko ari tēvs lūgtu, Renn, tev jādomā tikai un vienīgi pašam par savu dzīvi. Jārūpējas par savu ģeniālo prātu.”

“Lūdzu, sēdies,” Kuņa kungs lietišķi teica.

Renns iekārtojās krēslā, uz kuru bija norādījusi vecā vira vājā roka. Tas bija pulēta koka ķiniešu sēdeklis bez roku balstiem, taisnu atzveltni. Krēsla aizmugures daļu rotāja marmora ainavas ielaidums. Stefānijas tēvs sāka sarunu ar skaidrojumu par īpašo marmora veidu no Junaņas provinces Ķīnas dienvidos, kas, plānās plāksnēs šķērsām griezts, atklāj tik bagātīgu dzis-lojumu, ka liekas - tumšie pavedieni veido ainavu vai reizēm pat marlnu. Ari kabinets bija iekārtots ķiniešu stilā. Pie sienām karājās papirusa ruļļi, kaktus iezīmēja augsti augi podos.

Kuņa kunga norādītais krēsls atradās pa kreisi no taisnstūra galda, kas bija novietots pie aizmugures

sienas. Viņš, kā jau vecākais, sēdēja pretī Rennam, pa labi no galda. Kabinetā klusi ieslīdēja ķīniešu kalpotājs garā, zilā uzsvārcī, nesdams paplāti ar tējkannu un divām tējas tasēm. Nolicis paplāti uz maza galdiņa, viņš noņēma tasēm vāciņus, piepildīja tās ar tēju un atkal nosedza. Tad, saņēmis katru trauciņu abās rokās, pasniedza vispirms saimniekam, pēc tam viesim un nemanāmi atstāja telpu.

“Iedzer,” Kuņa kungs piedāvāja, paņēma savu tasi, nocēla vāciņu un, iemalkojis karsto tēju, atkal to nolika. “Meita stāstīja, ka esot tev parādījusi daudz vietu.”

“Mēs kopā brīnišķīgi pavadījām laiku,” Renns atbildēja.

Kuņa kungs dažas minūtes klusēja, tad negaidīti turpināja: “Es esmu ķīnietis. Mana dzimta ir ļoti sena un godājama, visi piederam pie augstākās sabiedrības. Nezinu, cik no brāļiem vēl ir dzīvi. Nedz arī, kur viņi ir, izņemot jaunāko, kuram izdevās aizbēgt uz Hon-kongu. Viņš tur dzīvo ar pieņemtu uzvārdu un strādā manā biznesā. Es pats ierados Parīzē pirms daudziem gadiem, nepaspējis pabeigt studijas, jo Ķīnā mainījās valdība. Droši vien es būtu atgriezies, taču mani vecāki tika nogalināti kā vieni no pirmajiem. Mums piederēja zeme, un viņus iznīcināja pašu saimniecības rentnieki - zemes kāri laucinieki. Tā nu biju spiests iekārtot savu dzīvi bez vecāku palīdzības. Bez iespējas atgriezties mājās un apprecēt sievieti, ar kuru biju mūsu vecāku saderināts kopš bērnības. Varbūt arī viņa un viņas vecāki tika nogalināti. Tāpēc es uzsāku pats savu ceļu. Man bija amerikāņu amie, kā jūs to saucat. Tu saproti?”

Renns piekrītoši pamāja, un Kuna kungs turpināja stāstu.

“Pašam vajadzēja būt tālredzīgākam - bet sieviete gribēja, lai viņu apprecu, jo gaidīja bērnu, un es piekritu. Gribēju ģimeni. Dzimtas turpināšana bija mans pienākums. Zēns būtu bijis ķīnietis, kaut sajauktām asinīm. Viņš nestu tālāk manu uzvārdu. Tāpēc arī apprecējos. Sieva tiešām bija grūta, tomēr, priekšlaicīgi dzemdējot, zaudēja bērnu. Man vienmēr licies, ka viņa to panāca tīšām, un toreiz es biju ļoti nikns. Kad pēc gada sieva palika stāvoklī otrreiz, es pats visos sīkumos sekoju līdzi aprūpei. Man piedzima meita. Vēlāk viņas māte iemīlējās amerikānī, māksliniekā, turklāt ne visai labā, un pameta mani ar sešus gadus vecu bērnu. Mazā bija laba meitene, ļoti inteliģenta. Tomēr tikai meitene. Vai arī tev viņa šķiet inteliģenta?”

“Ļoti,” Renns piekrita.

“Un skaista?”

"Arī skaista,” jauneklis apstiprināja.

Ķīnietis atkal iemalkoja tēju un tāpat kā iepriekš nolika tasīti vietā. Tad nokremšļojies ierunājās: “Tādā gadījumā jūtos iedrošināts izteikt savu priekšlikumu. Pirmkārt, ļauj man pateikt, ka no visiem mūžā sastaptajiem jaunekļiem vienīgi tevi es pieņemtu kā savu miesīgu dēlu. Tev ir sena dvēsele. Esmu pietiekami mūsdienīgs, lai neticētu reinkarnācijai, tomēr arī gana vecs, lai ticētu. Es vēlos, kaut tu būtu mans īstais dēls. Tas tā varētu būt bijis. Tu esi inteliģences iemiesojums. Maz runā, bet visu saproti. Lai ko es stāstītu - jebko -, redzu, ka tu to jau zini.”

Ko Renns varēja atbildēt? Viņš klusēja.

“Manā zemē,” Kuna kungs bilda, “ir kāda sena tradīcija. Ja ģimenē nav mantinieka, dēla, kas turpinātu uzvārdu, tad cienījams znots, mīļotās meitas vīrs, tiek atzīts par īsto dēlu. Viņš pieņem dzimtas uzvārdu. Kļūst par mantinieku.”

Kuņa kungs pacēla roku, lai apturētu Rennu, kurš, lūkodamies viņā, jau bija pavēris muti atbildei. “Pagaidi! Es teicu "mantinieku”. Esmu ļoti bagāts cilvēks. Arī slavens. Manam vārdam šajā svešajā zemē uzticas, to respektē visaugstākajās Austrumu mākslas pazinēju aprindās. Es tev iemācīšu visu. Un tu mantosi šo biznesu - kad apprecēsi manu meitu.”

"Kungs,” Renns beidzot tika pie vārda, “vai esat par to runājis ar Stefāniju?”

Klausoties ķīnieša tīkamajā, mierīgajā balsī, viņam prātā bija iezagusies doma, ka tēvs un meita ir kopīgi izplānojuši šo priekšlikumu. Iespējams, Stefānija bija Rennu tam sagatavojusi, iepriekš paziņodama, ka nevēlas precēties. Varbūt tieši to viņa gribēja? No lēdijas Mērijas jauneklis bija sapratis, ka sieviete lieliski prot izlikties vienaldzīga, kad patiesībā ir ko iekārojusi... kādu iekārojusi.

“Neesmu ar meitu runājis,” Kuņa kungs atbildēja. “Tas nebūtu pareizi, iekams neesi teicis savu vārdu. Ja tu to vēlies, ja kaut apsver iespēju kļūt par manu dēlu, es no sirds priecāšos. Iešu pie meitas uzreiz. Kaut gan -nē! Tu esi amerikānis, nedrīkstu to aizmirst. Tev pašam būtu ar viņu jārunā. Neesmu vecmodīgs, es to atļautu. Turklāt man jāatceras, ka arī Stefānijā rit amerikāņu asinis. Nav viegli to paturēt prātā, tomēr es cenšos. Tagad esmu beidzis. Gaidu tavu atbildi.”

Kuna kungs veltīja jauneklim sirsnīgu, uzmundrinošu, cerētās laimes piepildītu smaidu, bet tas nezināja, kā atbildēt. Dieva dotā intuīcija ļāva Rennam izprast, ko šis krietnais vīrs, šis novecojošais ķīniešu tēvs jūt, un viņš sarāvās, iedomādamies, ka nāksies veco vīru sāpināt. Tomēr viņam bija jādzīvo sava dzīve, kuras piepildījums tik tikko sāka iezīmēties. Renns neapsvēra laulību pat kā varbūtību. Mērijas iespaidā viņš noraidīja šādu domu - sieviete jauneklī bija kaut ko iznīcinājusi. Ievainojusi dziļi dvēselē. Uzspiedusi pārāk agri. Nesaudzīgi atrāvusi vaļā to, kas Rennā būtu varējis attīstīties dabiskā skaistumā. Tomēr nevarēja noliegt, ka viņš pats bija padevies bez pretestības, un tas, kas sākumā bija nācis kā sajūsmas pilns fizisks pārsteigums, vēlāk kļuva par netīkamu vajadzību. Renns neapšaubāmi bija ticis izmantots, un tāpēc viss nogāja greizi. Pat ja viņš tagad precētos, tam būtu jānotiek pavisam citādi - aizslaukot pagātni.

“Kungs,” jauneklis apņēmīgi, taču ne bez grūtībām iesāka. “Esmu pagodināts. Tik tiešām. Nezinu nevienu cilvēku, kuru saucot par savu tēvu, varētu justies vairāk aplaimots. Tomēr es neesmu gatavs laulībai, kungs. Arī man ir ģimene - māte, vectēvs...”

Vecais vīrs pārtrauca Rennu: “Tu varēsi rūpēties par viņiem abiem.”

“Bet, kungs,” Renns steidzīgi turpināja, “man jādomā arī par sevi. Jāizprot, kāpēc esmu nācis šajā pasaulē. Mans liktenis, misija, mans darbs, kungs!” “Tu... tu atsakies?”

“Man tas ir jādara, kungs!”

Renns piecēlās, un Kuņa kungs līdz ar viņu. Jauneklis pastiepa roku, taču ķīnietis to nesatvēra. Viņa seja bija kļuvusi auksta un barga.

“Kungs, vai jūs nesaprotat?”

Stefānijas tēvs ielūkojās rokas pulkstenī. “Atvaino,” viņš teica. “Redzu, ka pienācis laiks nākamajai sarunai.” Kuņa kungs palocījās un atstāja telpu.

Pēc stundas Renns atgriezās skaistajā namā, kur visus šos mēnešus bija bijis tik laimīgs, un sakravāja somu - tās nedaudzās lietas, ko bija paņēmis līdzi. Stefānija kavējās tepat līdzās. Rennam bija vien pusstunda laika, lai pagūtu uz lidostas autobusu.

“Man jāatgriežas mājās,” viņš murmināja. “Gribu atgriezties mājās. Tur, no kurienes esmu nācis. Man vajag pabūt vienam.” Ieklausījies pats savos vārdos, jauneklis pierima. Un pagriezās pret Stefāniju, kura stāvēja bāla un klusa. “Vai tu mani saproti, Stefānij?” Meitene pamāja.

Pēkšņi Renns skaidri aptvēra, ka viņu atstāj. “Vai mēs vēl kādreiz tiksimies?”

“Ja liktenis būs lēmis,” viņa atbildēja.

“Vai tu tici liktenim, Stefānij?”

“Protams. Vismaz mana ķīnietes daļa tic.”

“Un otra - amerikānietes?”

Viņa noraidoši pagrozīja galvu. “Nokavēsi vēl lidostas autobusu. Taksometrs jau gaida.”

“Vai nepavadīsi mani?”

“Nē, nepavadīšu. Tad man būtu jāatgriežas vienai. Turklāt es gribu būt mājās, kad pārnāks tēvs.”

Meitene pagrieza vaigu, un Renns noskūpstīja viņas vēso, bālo ādu.

“Uz redzēšanos, Stefānij. Vai mēs sarakstīsimies?” “Protams. Pasteidzies!”

II dala

у

Sasniedzis Ņujorku, Renns dega nepacietībā ātrāk nokļūt mājās. Taču šajā pilsētā bija viņa vectēvs, un jauneklis gribēja apmeklēt sirmgalvi, lai varētu pastāstīt mātei, kā viņam klājas. Ceļojums šķita ildzis veselu mūžību. Renns bija devies ceļā kā zēns, kurš vēlas iegūt dzīves pieredzi, bet atgriezies kā vīrs. Rūdījums bija sevi pieteicis pārāk sasteigti, un lēdijas Mērijas ietekme izrādījusies postoša. Viņa bija uzspiedusi Rennam fizisko briedumu. Tagad jauneklis prātoja, kā viss būtu izvērties, ja viņš būtu mīlējis kautrīgu sava vecuma vai pat jaunāku meiteni. Ja pats būtu atklājis savu seksualitāti, uzņemoties iniciatīvu, nevis ticis vadīts. Ja būtu rīkojies pamazām, nevis tiktu steidzināts. Izzinot, nevis piespiedu kārtā. Taču jaunas meitenes nebija bijis. Stefānija? Nē, viņa kaut kādā neizprotamā veidā saistījās ar nākotni. Bet... ja ne Mērija, vai viņš vispār būtu saticis Stefāniju?

Renns jutās pārāk noguris, lai atbildētu uz saviem jautājumiem. Jaunekli pārņēma dziļš vājums, garīga letarģija. Viņš attīstījās pārāk strauji, prāts bija pārlieku noslogots. Viņam bija nepieciešams laiks, lai nobriestu par vīru, lai iepazītu savu dabu un saprastu vajadzības. Atmiņas par kluso māju, kurā viņš bija dzimis un aizvadījis bērnību - arī pārāk ātri, kā pats tagad saprata, -solīja mieru satrauktajai dvēselei. Nē, Renns nevienu nevainoja. Viņš pats bija sevi steidzinājis, urdošā prāta un dzīvās iztēles mudināts. Nu kādu laiku viņš gulēs, ēdīs un atpūtīsies mātes mierīgajā klātbūtnē, līdz pamazām sapratīs, kas darāms. Varbūt būs jāpadomā par militāro dienestu. Miglā tītie nākotnes gadi - drūmi vai iespēju pilni? To viņš nezināja.

Pēc sakoptajā Anglijā un Francijā aizvadītajiem mēnešiem Renns ar nepatiku pārvietojās pa noslogoto un piegružoto Manhetenu, it kā no jauna ieraugot ļaudis -savus ļaudis, kas šobrīd likās sveši. Cik maz viņš tomēr tos pazina! Cik daudz vēl bija ko pētīt un mācīties! Jā, Renns bija par sevi kaut ko uzzinājis, taču tas viņam nepatika. Jauneklis apzinājās, ka viņa ķermenis nemitīgi karo ar prātu un nevienu no tiem viņš nav uzvarējis. Nevienu no abiem Renns nebija ne pabarojis, ne apmierinājis: prasīgajam organismam ar tā aktīvo kaisli un dzīvajiem instinktiem pretī naidīgi cīnījās saprāts. Viņš negribēja redzēt meitenes augumu, iedomāties to kailu, tomēr juta nepieciešamību gan redzēt, gan iedomāties. Renns sacēlās pret sava ķermeņa prasībām, jo arī viņa intelekts bija izsalcis un alka piepildījuma. Cīņa risinājās starp divām viņam piederošām pusēm, un kaut kur klīda vēl trešais spēks - paša vēlēšanās, kas svārstījās starp ķermeni un prātu. Ķermenis uzstājās kā tirāns, bet to vajadzēja pakļaut, lai varētu remdēt dziļās, pastāvīgās gara slāpes.

Tādu pārdomu satraukts, Renns jau pirmajā rītā Ņujorkā atstāja vienkāršo viesnīcas istabiņu un devās Bruklinas virzienā, cerot dienu vai divas pavadīt pie vectēva un tad ceļot tālāk uz rietumiem. Bija jauks, saulains un skaidrs rīts, pie debesim ne mākonīša, ielas rosīgu ļaužu pilnas. Renns caur taksometra logu vēroja lēni mainīgo ainavu. Cik ļoti dīvaina ir cilvēku spēja iezīmēt savu pasauli! ŠI nevarētu būt neviena cita pilsēta uz Zemes. Pat nejauši nokritis no mēness, Renns nekļūdīgi zinātu, ka šī ir amerikāņu pilsēta Ņujorka.

Mašīna pārripoja pār Bruklinas tiltu, izlocījās caur šķērsielu labirintu un, nonākusi pie galamērķa, apstājās. Renns samaksāja šoferim, sasveicinājās ar sirmo durvju sargu, kurš viņu aizvien atcerējās, un iekāpa liftā, lai brauktu uz divpadsmito stāvu. Tur viņš piespieda vectēva dzīvokļa zvana pogu un gaidīja. Nekā. Renns piespieda pogu vēlreiz, jau nepacietīgāk. Beidzot durvis pavērās pāris sprīžu spraugā, un viņam pretī raudzījās Sanga izbiedētās acis.

“Sang!” Renns iesaucās.

Kalpotājs pielika pirkstu pie lūpām. “Ļoti slims... jūsu vectēvs.”

Paspraucies Sangam garām, jauneklis steidzās uz vectēva istabu. Sirmgalvis gulēja gultā aizvērtām acīm, uz krūtīm sakrustotām rokām.

“Vectēv,” Renns čukstēja, noglāstīdams viņa kalsnās, vecuma saliektās plaukstas.

Sirmgalvis atvēra acis. “Es gaidu Serēnu,” viņš murmināja. “Viņa nāk man pakaļ.”

Plaksti atkal aizvērās, un Renns lūkojās vectēva sejā, izbijies, bet vienlaikus cieņas pilns. Cik skaisti bija šie gadiem bagātie vaibsti, sirmie mati, lūpu līnija un smalkās rokas! Pēkšņi doma par vectēva zaudēšanu kļuva nepanesama.

“Sang!” Renns strupi uzsauca. “Vai ārsts ir bijis?” Kalpotājs stāvēja cieši līdzās. “Kungs negrib.” “Katrā ziņā jāataicina, lai apskata!”

“Viņš saka, grib mirt. Sāka mirt vakar - varbūt piecos vai sešos. Kungs runā tikai ar kādu sievieti, ko es neredzu, un saka, ir ļoti noguris gaidīt, ies abi kopā -es nezinu, uz kurieni. Saka, vairs neēdis, bet es tāpat vāru zupu. Viņš neēd. Tikai guļ, runā visu nakti ar to sievieti. Es arī visu nakti sēžu, neredzu sievieti, tikai viņš runā tā, it ka viņa te būtu.”

“Vectēvs pats vēlas mirt,” Renns skumji secināja. “Varbūt,” Sangs piekrita. “Cilvēks grib nomirt, viņš nomirst, tāpat kā Ķīnā.”

Kalpotājs rezignēti pašūpoja galvu, bet Renns devās pie telefona un uzgrieza numuru. Klausulē atskanēja mātes balss: “Jā?”

“Māt, te es,” Renns sauca.

"Renij, kur tu esi? Ak, nezināju, ka tu...”

Bet jauneklis pārtrauca viņas priecīgo pārsteigumu. “Esmu pie vectēva. Iebraucu vakar no Parīzes. Māt, viņš mirst. Atsakās pieņemt ārstu. Vienkārši guļ gultā un gaida nāvi.”

“Izlidoju ar nākamo reisu,” māte noteica.

Vasaru Renns pavadīja Ņujorkā kopā ar māti. Abi darīja visu, kas viņu spēkos, lai atgrieztu vectēvā vēlmi dzīvot. Katrs ārsts, kurš ieradās mājā, veica rūpīgu izmeklēšanu un galu galā paziņoja, ka sirmgalvim nekas īsti nekaiš.

“Izskatās, ka viņam vienkārši nav vēlēšanās dzīvot,” pēdējais no tiem konstatēja.

Vectēvs atteicās no jebkuras medicīniskās palīdzības, un viņa barošana izvērtās par buljona piespiedu pilināšanu starp plānajām lūpām.

Nemanot rudens vērtās ziemā, un kādā spirgtā dienā ar sniega jausmu gaisā Renna māte devās uz Manhe-tenu iepirkt siltas drēbes, jo, vasarā braukdama uz Ņujorku, nebija neko paņēmusi līdzi, nebija sagatavojusies sastapt tēvu tik slimu.

Kad viņa atgriezās, Renns stāvēja durvis.

“Vectēvs nomira pirms stundas, māt,” viņš teica.

Asarām riešoties acis, viņa viegli apskāva dēlu un noskūpstīja. “Esam to reiz jau pārdzīvojuši, Renn, un zinām, ka dzīve turpinās.”

“Bet man vēl ir tik daudz nezināmā,” jauneklis teica. “Kas...”

“Tagad darīsim, kas jādara. Tu izskaties noguris. Ej atpūties. Vai esi ēdis? Nē? Tad dari to. Zini, mums abiem vajadzētu ieturēties. Nav nekādas jēgas saslimt.”

Sangs neatkāpās no viņiem ne soli. “Es parūpēšos. Es zinu. Varbūt zupu ar sviestmaizi? Kafiju?”

Viņš bez skaņas aizslīdēja savās filca čībās, un Renns apskāva māti.

“Biju aizmirsis...” viņš murmināja. "Biju aizmirsis, kāda ir nāve. Bet vectēvs gribēja mirt. Viņš visu laiku dzirdēja... it kā kāds viņu sauktu.” Tad Renns atcerējās, ka vectēvs nebija savai meitai stāstījis par Serēnu.

“Mana māte...” viņa ieminējās.

Jauneklis apsēdās grebumiem rotātā krēslā. Nē, viņš nepieminēs Serēnu. Ja vectēvs būtu gribējis, lai meita to zina, pats būtu izstāstījis. Renns glabās mirušā noslēpumu.

“Viņš vienkārši vēlējās aiziet no dzīves,” jauneklis pabeidza.

Renns ar māti sēdēja lidmašīnā, kas devās uz rietumiem. Lai gan bija aizritējušas tikai dažas dienas, viņus pārņēma savāda sajūta - it kā vectēvs nekad nebūtu dzīvojis. Tomēr abi zināja, ka Ņujorkā ir palikusi urna ar pelniem. Tas bija briesmīgi. Niecīgs daudzums putekļu, sauja pīšļu, ko var aizpūst viegls vējiņš.

“Es jums nosūtīšu urnu pāris nedēļu laikā, ja iedosiet adresi,” krematorijas darbinieks bija teicis.

Māte un dēls uzlūkoja viens otru.

“Viņš nekad netika atstājis Ņujorku, kopš atgriezās no Pekinas,” māte sacīja.

“Vectēvs šeit bija laimīgs,” Renns piebilda, iedomādamies par Serēnu.

“Varat noīrēt vai nopirkt nišu, kur glabāt urnu,” virs ieteica.

Tā ari tika nolemts. Atlika vien pārdot dzīvokli, bet māte, jau uzticējusi šī jautājuma risināšanu Sangam, pēkšņi pārdomāja.

“Vectēvs visu ir novēlējis tev, dēls, ari šo dzīvokli, kas viņam piederēja. Kādēļ gan to nepaturēt? Sangs varētu turpināt rūpēties par to. Iespējams, tu nevēlēsies palikt mazajā Rietumu vidienes pilsētiņā. Ja vēl ne šodien, tad kādu dienu gribēsi pats savu īpašumu - un, protams, Ņujorkā. Pateicoties vectēvam, tu esi kļuvis krietni turīgs. Vari to atļauties.”

Viņi atstāja dzivokli Sanga ziņā, neko tajā nemainot. Rennam patika mātes ideja - viņš varēs atgriezties.

“Es atkal atbraukšu,” jauneklis solīja Sangam.

“Lūdzu, kungs, drīz,” kalpotājs teica.

Tagad, sēdēdams lidmašīnā pie loga, Renns vēroja mākoņus peldam debesīs. Viņš jutās bezgala apjucis, satriekts un noguris. Tēva nāve bija atnākusi, iepriekš paredzēta, un tai visi bija noskaņojušies. Vecāki - gan māte, gan arī tēvs pats - bija parūpējušies, lai zēns būtu sagatavots.

“Viņš tuvojas savai nākamajai dzīvei,” māte tika stāstījusi.

"Vai tad tāda ir?” Renns toreiz jautāja.

“Es gribētu tam ticēt,” viņa stingri noteica.

Zēns to pieņēma neapšaubot, kā tolaik bija pieņēmis visu. Turklāt tēvs tik viegli bija runājis par aizsaules dzīvi.

“Protams, mēs to nezinām, bet, atzīstot neremdināmo vēlmi eksistēt, kas mums, cilvēkiem, piemīt, pastāv iespēja, ka dzīve turpinās. Es pieņemu abus variantus. Esmu piedzīvojis daudz brīnišķīga - mīlestību un darbu, un tevi, dēls. Tevi gaida spoža dzīve! Priecā-jies!

“Nevajag,” Renns bija čukstējis, valdīdams asaras. “Nerunā par to!”

Tēvs tikai pasmaidīja, bet nāvi viņi vairs netika pieminējuši. Kādreiz, kad Renns būs spējīgs par to domāt, viņš sīki izanalizēs - savāks faktus. Tagad jauneklis gribēja tikai dzīvot. Atlaidies sēdeklī, viņš iekrita pēkšņā miegā. Un pamodās, vien kad lidmašīnas riteņi atsitās pret zemi.

Atgriezās vecā dzīve. Māja ieskāva jaunekli. Kā kādreiz zīdainlti, pēc tam bērnu. Šeit viņš bija iemācījies staigāt, runāt un brīnīties. Bija tik patīkami uz pāris dienām, pat nedēļām atkrist atpakaļ pazīstamajā vidē, no rītiem atmosties savā vecajā istabā, nokāpt apakšstāvā, kur māte, viegli šķindinot traukus, gatavo brokastis un kamīnā ar spožu liesmu deg malkas pagales! Tik labi bija apzināties, ka diena tikai sākas un tā ir viņa paša ziņā. Ieradās kaimiņi apsveicināties. Pat Donalds Šārps piezvanīja.

“Nu, Renn, esi atgriezies no izklaides brauciena? Ko tālāk?”

“Nezinu, kungs. Laikam jāstājas militārajā dienestā. Esmu jau saņēmis iesaukuma pavēsti, ceturtdien jāiet uz pārrunām.”

“Droši vien vēl nav zināms, uz kurieni tevi nosūtīs?”

“Nē, kungs.”

"Ja iznāk, apciemo mani, pirms aizbrauc!”

“Paldies, kungs.”

To gan Renns negrasījās darīt. Nu viņš zināja pārāk daudz. Nebija vairs zēns. Taču arī vīrs vēl ne. Turpmākie gadi būs kā robežšķirtne starp pagātni un nākotni -gadi, kad Rennam nāksies aizdot savu ķermeni valstij, vadot laiku svešā vietā un pildot neierastu uzdevumu. Nebija jēgas kaut ko plānot, pirms šis laiks bija aizritējis, tomēr neplānot Renns neprata.

Nedzirdošām ausīm viņš klausījās mātes apņēmīgajā čalošanā. Viņa radīja mājīguma sajūtu, bet tas arī viss. Renns apzinājās, ka viņa dzīve rit ārpus mātes redzesloka un ietekmes, turklāt bija pārliecināts, ka arī viņa to saprot, tāpēc neizjautā ne par Mēriju, ne Stefāniju. Lēdiju Mēriju jauneklis vispār nepieminēja, bet par Stefāniju kādu rītu pie brokastīm īsi, it kā starp citu pastāstīja.

“Šī meitene ir... tiešām neparasta. Ne francūziete, ne ķīniete, vismazāk jau nu amerikāniete, tomēr viņā ir kaut kas no katras.”

Klusumam ieilgstot, māte mudināja Rennu stāstīt tālāk: “Izklausās interesanta!”

“Jā,” viņš piekrita. “Protams, Stefānija ir interesanta. Un, iespējams, ļoti sarežģīta. Domāju, man jāsasniedz zināms vecums, lai viņu izprastu.”

Renns atkal apklusa. Tad, kā pārvarējis neizlēmību, turpināja: “Tu būtu pārsteigta, māt! Viņas tēvs ir veco tikumu cilvēks, kaut jau gadiem ilgi dzīvo Parīzē. Kuņa kungam nav dēla, un tādos gadījumos ķīnieši mēdz aicināt znotu kļūt par dēlu un mantot uzvārdu. Stefānijas tēvs piedāvāja man kļūt par viņa dēlu!”

Zināma mulsuma pārņemts, Renns to stāstīja kā joku, un māte skaļi iesmējās. “Kā gan tu varēji atteikties no tāda piedāvājuma?”

“Zini, Stefānija bija mani brīdinājusi. Viņa teica, ka vispār negribot precēties. Es, protams, arī ne... vismaz ne šajā dzīves posmā, kad neko nezinu - nevaru zināt -par savu nākotni.”

Māte negaidīti kļuva nopietna. “Vai tevī ir kāda sajūta, Renij? Ko tu gribētu darīt? Par ko kļūt?”

“Nē, zinu tikai to, ka nevēlos nevienam kalpot. Būt piederīgs pie kādas korporācijas vai strādāt organizācijā, ko nevaru kontrolēt. Gribu strādāt pats sev. Tas ir vienīgais veids, kā nodrošināt neatkarību. Zinu arī to, ka - lai ko būtu izvēlējies darīt - es vienmēr rakstīšu. Tā man jau kļuvusi par nepieciešamību.”

Māte palūkojās dēlā raižpilnu skatienu. “Vai tu neuzņemies lielu risku?”

“Tas skar tikai mani,” viņš atteica.

Kādu brīdi abi klusēja. Renns ielika šķīvī vēl vienu pankūku porciju, viņa apetīte bija negausīga. Māte pastāvīgi mudināja dēlu ēst vairāk, sakot: “Tev ir varens augums, bet ļoti maz miesas uz kauliem.”

“Nu,” viņa beidzot turpināja, “vismaz vienā ziņā tev ir paveicies. Esi mantojis visu, kas piederēja vectēvam. Mēs vēl nezinām, tieši cik tas ir, bet tēvs man rakstīja, ka badu tev nenāksies ciest un, prātīgi saimniekojot, vienmēr būšot gana.”

“Vai tā viņš rakstīja?”

“Jā, pirms tu atgriezies mājās. Viņš droši vien nojauta, ka daudz laika vairs nav atlicis.”

“Mēs viens otram patikām, māt. Tomēr es nezinu, ko īsti par viņu domāt...” Mirkli vilcinājies, Renns izstāstīja mātei to, ko bija apņēmies nestāstīt. “Tu to nezini, bet pēc vecāsmātes nāves viņš apprecējās otr-

• v

reiz.

Mātes seja pēkšņi it kā sastinga. “Tā nebija laulība. Viņa vienkārši uzradās - Serēna Vulkote. Bija kāda civila ceremonija, bet ne īsta reģistrācija. Mēs par Se-rēnu zinājām.”

“Mēs?”

“Es un mana aukle.”

“Bet viņš netika stāstījis?”

“Ir lietas, kas nav jāstāsta. Serēnu visi pazina.”

“Kāda viņa bija?”

“Sieviete, kuras tēvam bija pārāk daudz naudas un pārāk maz laika, tāpēc viņš ļāva meitai jaukties vīriešu dzīvēs.”

“Māt!"

“Tā tas bija!”

“Bet man neko neizsaka vārdi "jaukties vīriešu dzī-ves !

“Viņai nebija nekā cita, ko darīt. Tieši tāpēc es brīdināju tevi no lēdijas Mērijas un...”

Renns pārtrauca sarunu pusvārdā, negribēdams runāt par pieminēto sievieti, un piecēlās no brokastu galda. Tieši tobrīd bija laiks doties uz pārrunām par militāro dienestu.

Pēc vairākiem mēnešiem Renns jau bija Korejā, nometināts bāzē uz robežas starp ziemeļiem un dienvidiem. Aiz muguras pletās Dienvidkorejas pārapdzīvotās jūdzes, priekšā - Ziemeļkorejas kalni. Tilts virzienā pa kreisi, skatoties uz ziemeļiem, kalpoja kā savienojums un novērošanas punkts. Ja Renns šķērsotu šo tiltu, viņš tiktu nošauts. Tiesa, jauneklim nebija tāda nodoma, vēl vairāk - tas viņā iedzina šausmas. Naktīs Renns mēdza trūkties no murga, ka nejauši pārgājis tiltu. Dienu no dienas līdz ar citiem viņš patrulēja uz robežas starp ziemeļiem un dienvidiem, automātiski pildot trulu un bīstamu uzdevumu, no kura nebija ne atvieglojuma, ne atpūtas - vismaz ne tādas, kas Rennu saistītu.

“Dabū sievišķi,” seržants deguna balsī bija novilcis pirmajā vakarā, kad Renna rota ieradās bāzes nometnē.

“Bet neielaidies ar meičām, kuras runā angliski. Viņas ir daudz lietotas un slimību samaitātas. Iemācies no tādām atkratīties. Šie skuķi ir ļoti nekaunīgi - nāk klāt, un tu nepagūsti pat attapties, kad bikšu priekša jau atrauta vaļā. Tas neder. Labāk izvēlies sev par mīļāko mazu, glītu lauku meitēnu. Viņa par tevi rūpēsies - to šīs mazās muļķītes prot!”

Renns ne ar vienu nesagājās. Tikai vēroja pārējos puišus, kad tie it kā kautrīgi, it kā atvainodamies lielījās ar iegūto meiteņu skaitu un smējās. Renns negribēja tiem līdzināties. Viņš nemācēja to izskaidrot, bet apjauta, ka lēdija Mērija ir attīstījusi viņā labas gaumes izjūtu. Vismaz mīlējušies viņi bija tikai skaistās vietās! Un Mērija pati vienmēr bija izsmalcināta, tīra un smaržīga. Tagad Rennam šķita neiespējami pārgulēt ar kādu no primitīvajām, netīrajām, pēc ķiplokiem smirdošajām korejiešu ielasmeitām, pat ne ar prostitūtām no Seulas, uz kurieni viņš bija devies savā pirmajā triju dienu atvaļinājumā. Renns redzēja šīs sievietes bāros un atpūtas telpās cenšamies izskatā un uzvedībā atdarināt iepriekšējās paaudzes Holivudas zvaigznes. Tikai ar pūlēm jauneklis spēja saglabāt pieklājību, kad tā vai cita meiča viņam, vienam savrupi sēdošam, pieglaimojās un uzmācās.

“Jaukulīt! Vai esi vientuļš? Padejosim? Man ļoti patīk dejot.”

“Paldies, nē. Ienācu tikai uz glāzīti.”

“Glāzīti?"

“Iedzeru pirms miega.”

“Kur tu guli, lielo vīr?”

“Esmu apmeties viesnīcā.”

“Kurā numurā?”

“Neatceros."

“Paskaties uz atslēgas.”

“Atstāju to reģistratūrā.”

“Man liekas, tev nepatīk meitenes. Varbūt zēni?” “Nē, protams!”

"Kāpēc lielais vīrs nedejo?”

“Šovakar negribas.”

Cita pēc citas viņas interesējās un tāpat cita pēc citas gāja projām. Renns palika viens, tomēr ne vientuļš. Viņa dzīvē bija notikusi dīvaina pārmaiņa - jauneklis nekad vairs nejutās pamests, kopš bija sācis rakstīt. Viņš atklāja, ka, sarunājoties ar domām, sastopas ar dzīvi. Vārdam, uzliktam uz papīra, piemita zināms nemainīgums, pat vēstulēs mātei. Tur tās bija no rīta -viņa iepriekšējā vakara domas. Rakstot Renns atbrīvojās no iekšējās spriedzes un spēja paciest nejēdzīgo dzīvesveidu šajā mežonīgajā, svešajā zemē, kur viņam nemaz nevajadzēja atrasties.

Cilvēki te atšķīrās no visiem iepriekš sastaptajiem. Patiesībā tie bija nomadi, kaut dzīvoja gadu simtiem vecos ciematos. Jauneklis atrada grāmatas par viņiem angļu grāmatnīcā Seulā un, pakļaudamies neremdināmajai kārei mācīties un izzināt, iegrima studijās par korejiešiem. Pat sāka veikt pierakstus. “Sirdis viņi vienmēr bijuši nomadi, šie korejieši. Sākotnēji, kareivīgu cilšu vajāti, tie klejoja pa Centrālāziju, meklēdami apmešanās vietu. Tas izskaidro, kāpēc beidzot korejieši nonāca šajā zemes astē, pussalā, kas iespiesta starp

Ķīnu, Krieviju un Japānu. No turienes vairs nebija, kurp doties, izņemot ziemeļus, iespiežoties Krievijā un šķērsojot Beringa jūras šaurumu, kas toreiz bija tilts uz tagadējo Kanādu, un tālāk uz dienvidiem sazin cik tālu. Nav nejaušība, ka amerikāņiem un korejiešiem ir tik daudz kopīga. Patiešām, šodien korejiešu virtuves zēns, tīrot galdus, murkšķēja kaut ko par puisi, kurš esot choctaw, un, kad es pajautāju, ko šis vārds nozīmē, viņš atbildēja: “Pārāk mazs vīrs.” Pēc tam atcerējos, ka ir tāda Amerikas indiāņu cilts choctaw, kurai raksturīgi maza auguma cilvēki. Sakritība? Ne tikai.”

Kādā karstā augusta vakarā Renns rakstīja: “Šodien sargāju robežu. Ar šauteni pie sāna stundām ilgi maršēju gar līnijas mūsu pusi un pētīju drūmo ziemeļkore-jiešu sarga seju pāri pretī. Viens solis viņa virzienā, viens solis pāri robežai, un kareivis mani nošautu. Viens solis pāri līnijai manā virzienā, un - vai es viņu nošautu? Nē, aizgrūstu atpakaļ tur, kur šim korejietim pienākas būt. Cik absurdi! Viņš ir mana vecuma, parasta izskata puisis. Nez ko viņš domā, lūkodamies manā baltajā sejā? Varbūt min, ko domāju es? Saruna nav iespējama. Ikdienas apstākļos mēs nebūtu ienaidnieki un varētu viens otram uzdot daudz jautājumu. Tomēr tā nekad nenotiks. Un to es šajā kara spēlē ienīstu visvairāk. Tautām ir liegta iespēja sarunāties. Mums nav atļauts pajautāt, tātad nevaram arī saņemt atbildes.

Šovakar piedzīvojām pārrāvumu. Mēnesnīcā trīs ziemeļkorejieši pārgāja robežu. Mēs viņus uzreiz sagūstījām, bet es jau biju paguvis izšaut. Vienu ievainoju plecā, un tas nežēlīgi asiņoja. Paldies Dievam, brūce nebija nāvējoša. Gūstekni, protams, nogādāja bāzes slimnīcā. Pieļauju, ka viņš tiks pārvietots uz pavēlniecību. Un varbūt nošauts pēc tam, kad tiks cik necik salāpīts. Nespēju pieņemt šis neloģiskuma izpausmes.”

Pēc kārtējā atpūtas un atslodzes brīža: “Kaut arī mans ķermenis ir prasīgs, nesaprotu, kā mūsu puiši var līst tārpu un mikrobu apsēstajās korejiešu skuķu miesās! Noteikti jābūt ari piedienīgām meitenēm, bet tās mēs, protams, nesastopam. Es to ari nemaz negribu -nevienu no viņām.”

Kādu laiku vēlāk: "Šodien atkal satiku ģenerāļa sievu - viņa negaidīti ienāca birojā. Pirmo reizi redzēju kundzi jau pagājušajā nedēļā, kad tiku nozīmēts ģenerāļa tiešā pakļautībā. Viņa ir vecumā starp četrdesmit un piecdesmit, bet joprojām izturas draiski. Nezinu, ko par to domāt. Labi, ka man tas nav jādara, tikai... kundze neatraudamās skatījās uz, prasti izsakoties, manu kājstarpi. Es turpretī - pāri viņas galvai.”

Drīz pēc šis tikšanās ģenerālis izsauca Rennu pie sevis. Jauneklis nostājās pie viņa galda un braši sveicināja.

Ģenerālis, šķirodams papīrus, pār plecu izmeta pavēli. “Parit faktu noskaidrošanas vizītē ierodas senators. It kā mums jau tā nebūtu gana darba ar biežajām sapulcēm šo nolādēto sarkano sakarā! Sieva zvanīja, lūdza, lai aizsūtu tevi šodien uz mūsu dzīvokli - viņai vajadzīga palīdzība. Aizej uz kādu stundu un noskaidro, ko viņa grib. ”

“Tieši tā, kungs,” Renns atbildēja.

Ieradies ģenerāļa bungalo, jauneklis tomēr konstatēja, ka nekāda darba viņam tur nav, un ar zināmu neērtības sajūtu atstāja namu, cik drīz vien varēja.

Nākamajā dienā ģenerālis uzaicināja Rennu uz svētku pusdienām par godu senatoram. Jauneklis, nojauzdams, ka atteikties nedrīkst, ieradās. Vakarā pēc viesībām viņš rakstīja: “Vai es būtu izfantazējis šo nejēdzību? Zvēru, ka ne. Ģenerāļa sieva šodien pie mielasta galda nosēdināja mani pa kreisi no sevis. Senators, izstīdzējis vīrs no kāda Rietumu štata, atradās viņai pie labā sāna. Kad vilcinājos ieņemt vietu, sieviete smiedamās teica: “Šeit tu būsi man vieglāk sasniedzams, ja ko ievajadzēsies.” Es paklausīju. Ļaudis bija cieši sasēduši, un viņas kreisais celis zem galda skārās pie mana labā. Es nekavējoties atvirzījos, bet jau pēc dažām minūtēm jutu, ka sievietes pēda iespiežas starp manējām un mūsu kājas saskaras. Nespēju tam noticēt! Es atkal paslīdēju tālāk, un viņa atkal man pieplaka - visu šo laiku nepārtraucot sarunu ar senatoru! Ikreiz, kad atbīdījos, viņa pagrieza galvu pret mani un, īsi, kautrīgi uzsmaidījusi, bāza savu pēdu arvien dziļāk, līdz viņas kāja gandrīz jau kārās pāri manam celim. Beigās atstūmu savu krēslu tik tālu, ka nebiju aizsniedzams. Pēc tam ģenerāļa sieva ar mani vairs nerunāja. It kā nekas nenotika, tomēr jūtos nelāgi.”

No rīta Renns atkal tika izsaukts uz ģenerāļa kabinetu, un šoreiz viņu pārsteidza priekšnieka saltais skatiens. Jauneklis salutēja un, stāvēdams miera stājā, kā ierasts, gaidīja pavēli.

“Brīvi,” ģenerālis teica.

Renns nolaida roku.

“Apsēdies.”

Jauneklis izbrīnīts paklausīja.

“Būšu pret tevi atklāts,” ģenerālis iesāka. “Tu man patic, un es tev uzticos. Atšķirībā no vienaudžiem jau esi pieaudzis. Tu varētu mērķēt uz virsnieka pakāpi. Vai esi kādreiz domājis par militāro karjeru?”

“Nē, kungs,” Renns atbildēja.

“Tad padomā! Esmu nolēmis tevi virzīt pa karjeras kāpnēm, Kolfaks. Parūpēšos, lai tevi paaugstina.” “Esmu apmierināts ar savu rangu,” jauneklis bilda. “Tik un tā es tevi paaugstināšu,” uzstāja ģenerālis. Viņš bija laipns, izskatīgs vīrs zilām acīm zem sirmot sākušiem matiem, skarbu, tomēr draudzīgu un it kā skumju sejas izteiksmi. Atlaidies krēslā, ģenerālis turpināja runāt, kreisajai rokai rotaļājoties ar Korejas topāziem nosēta papīrnaža spalu.

“Sekojot sievas prasībai, man tevi jāpārvieto, tad vismaz darīšu to paaugstinādams.”

Renns bija pārsteigts. “Ko esmu noziedzies, kungs?” Ģenerālis paraustīja plecus. “Tas mani neizbrīna. Jūs, jaunie kareivji, te uzturaties mēnešiem ilgi, neredzat neko labāku par šīm korejiešu meičām, bet galu galā esat taču vīrieši.” Viņš apklusa, sakniebtām lūpām, nedaudz piesarcis. Sudraba papīrnazis izslīdēja no pirkstiem, viņš to atkal paņēma, šoreiz stingri saspiedis labajā plaukstā.

“Es tomēr nesaprotu,” Renns apjucis bilda. Ģenerālis nolika papīrnazi. “Neslēpšu, Kolfaks, mana sieva stāstīja, ka vakardienas mielasta laikā zem galda esi uzmācies viņai ar nepiedienīgiem žestiem...” “Es? Nepiedienīgiem?” Renns viņu pārtrauca, asinīm saplūstot vaigos.

“Neatvainojies - un nemēģini skaidrot,” ģenerālis noteica. “Viņa joprojām ir glīta sieviete.”

Iestājās klusums. Neizturams klusums. Renns to nespēja paciest.

“Klusē!” ģenerālis nokomandēja. “Pavēli saņemsi rīt.”

“Jā, kungs.”

Notika, kā ģenerālis bija teicis, un otrā rītā Renns saņēma pavēli. Viņš sāpīgi pārdzīvoja, ka nav tiesīgs atspēkot ģenerāļa sievas apvainojumu, bet strīds ar augstāk stāvošu nozīmētu zaudējumu, tāpēc, iespējams, labāk bija pildīt pavēli un aizmirst notikušo. Rennu paaugstināja un pārvietoja uz Askomu, bāzi dienvidrietumos no Seulas, kur viņš bija atbildīgs par sagādes staciju. Tas bija amerikāņu militāro spēku galvenais punkts Dienvidkorejā, un postenis bija gana atbildīgs un komplicēts, tā ka pagāja vairākas darba pilnas nedēļas, līdz Renns saprata visu, kas no viņa tiek prasīts. Pēc tam gan izrādījās, ka viņam atliek pietiekami daudz laika nodoties nebeidzamajai tieksmei uzkrāt zināšanas -pat vairāk nekā iepriekš.

Pamazām Renns iemācījās runāt dīvainajā, gutu-rālajā korejiešu valodā, kurai līdzīgu nekad agrāk nebija dzirdējis, nedz ari runājis; pat ķiniešu valoda, ko viņš ar Stefānijas palīdzību bija nedaudz apguvis, skanēja pavisam citādi. Jauneklis uzdeva jautājumus ikvienam korejietim, ko sastapa dienas laikā, pildot dienesta pienākumus, un vakaros līdz tumsai lasīja grāmatas par valsts vēsturi. Viņš sāka atjaust, cik maz amerikāņi pazīst šos dīvainos ļaudis ģeogrāfiski tik stratēģiskā zemē un cik nopietni viņa tauta aiz nezināšanas ietekmējusi un joprojām turpina ietekmēt tās vēsturi ar savu bruņoto spēku klātbūtni Dienvidkorejā un uzspiesto pamieru trīsdesmit astotajā paralēlē. Renns vairākkārt bija vērojis ANO grupu darbību, piemēram, Amerikas un Dienvidkorejas delegātu miera sarunās: kamēr amerikāņi lasīja garus pamiera līguma pārkāpumu sarakstus, Ziemeļkorejas delegāti līdz ar saviem ķīniešu padomdevējiem ignorēja pilnīgi visu, kas tika teikts. Ne vienu reizi vien jauneklim bija nācies sastapties ar ienaidnieku puses pārstāvju demonstratīvo izturēšanos - visu tikšanās laiku viņi, atgāzušies krēslos, lasīja komiksu grāmatas.

Pildīdams sev uzticētos pienākumus sagādes jomā, Renns iepazina arī labi organizētās melnā tirgus operācijas, kas dažiem amerikāņiem ļāva vairot turību, nelegāli pārdodot preces korejiešiem, jau krietnu laiku pirms tās nonāca viņa uzraudzītajās noliktavās. Renns tam visam bija liecinieks - un ne tikai tam vien. Viņš redzēja, kā amerikāņu vīri, arī virsnieki, pinas ar korejiešu meitenēm un kā pēc tam neizbēgami dzimst bērni. Skaisti bērni, pa pusei amerikāņi, tomēr lemti korejiešu sabiedrības zemākā līmeņa dzīvei jaukto asiņu dēļ. Neko no tā visa viņš nebija zinājis, pirms ieradās Korejā, kaut ik dienu tika lasījis laikrakstus un žurnālus.

Gāja mēneši, bet Renns arvien atrada Korejā ko interesantu un izpētes vērtu. Lai gan katru vakaru viņš veica ierakstus dienasgrāmatā, mieru nedeva sajūta, ka visa uzkrāto zināšanu bagātība vēl nav izlikta uz papīra.

Jaunekļa auglīgajā fantāzijā bija sākusi raisīties savāda parādība, vismaz viņš pats neko tādu agrāk netika novērojis, - viņa iztēlē dzīvoja kāds labi pazīstams cilvēks, kurā bija sajaukušies visi līdz šim sastaptie korejieši. Patiesībā šis tēls nebija viena persona, tas pārstāvēja visu tautu ar plašo Korejas zemi fonā. Tēls runāja ar Rennu, atklāja savu stāstu. Tas bija ļoti vecs vīrs, dzīvi sācis deviņpadsmitā gadsimta beigās, piedzīvojis japāņu okupāciju, Otro pasaules karu un Korejas karu. Viņš pieminēja četrus dēlus, no kuriem divi bija krituši karā, viens atradās valdībā, bet jaunākais bija dziļi iestidzis melnā tirgus darījumos.

Kolīdz vecais vīrs iztēlē sāka runāt, Renns rūpīgi pierakstīja dzirdēto - precīzi atzīmēja katru sarunu, katru vissīkāko detaļu no sirmā korejieša dzīves. Viņš aizpildīja lapu pēc lapas, rakstīdams nakti pēc nakts, līdz garā skatīja sirmgalvi guļam uz nāves gultas abu dēlu klātbūtnē. Pēc tam tēls Renna fantāzijā vairs neatgriezās, un beidzot jauneklis dīvainā kārtā jutās apmierināts ar to, ko bija uzzinājis par Koreju. Pirmo reizi, kopš sevi atcerējās, jutās remdējis slāpes pēc zināšanām. Viņš rūpīgi iesaiņoja aprakstītās lapas un nosūtīja mātei, uzskatīdams, ka ar šo savas dzīves daļu varētu dalīties. Pēdējo mēnešu laikā Renns mātei bija aizlaidis tikai pa retai vēstulei un tagad domāja, ka, redzēdama visu, ko dēls apguvis, viņa varbūt tik ļoti neraizēsies.

Mātes atbilde Rennu pārsteidza. “Mīļais,” viņa rakstīja, “tu atsūtīji man grāmatu, bet nepateici, ko ar to darīt. Vispirms es darbu, protams, izlasīju un uzskatu to par ļoti, ļoti labu. Par tik labu, ka, jāsaka, nebija manos spēkos ar to kaut ko iesākt, tāpēc - ceru, tu nedusmosies - es aiznesu tekstu tavam bijušajam profesoram Donaldam Šārpam. Viņu darbs tā aizrāva, ka, to izlasījis, profesors sazvanīja senu draugu, kurš ir iesaistīts izdevējdarbības biznesā Ņujorkā, un jau nākamajā dienā devās turp ar visu manuskriptu. Tātad, mīļais, beidzot tu esi sācis. Divu dienu laikā izdevējs man ir piezvanījis jau trīs reizes. Viņš uzskata, ka grāmata ir ļoti aktuāla, un vēlas to uzreiz drukāt, piedāvājot divdesmit piecu tūkstošu dolāru avansu. Donalds Šārps domā, ka jaunam autoram tā ir ļoti laba samaksa. Turklāt izdevējs vēlas iegūt tiesības arī uz tavu nākamo grāmatu. Nu ko, dēls, apsveicu! Tēvs būtu ļoti lepns, tāpat kā es. Iedevu izdevējam tavu adresi, lai viņš var nosūtīt līgumu.”

Līgums atnāca ar to pašu sūtījumu, ar kuru mātes vēstule. Dziļa, neapslāpējama laimes sajūta, jaucoties ar pārsteigumu, pārņēma visu Renna būtni. Viņš bija domājis par manuskripta pārskatīšanu un iespējamo publicēšanu kaut kad nākotnē, bet tas, ka grāmata atzīta par drukājamu jau tagad - tāda, kāda ir, - ļoti iepriecināja. Parakstījis līgumu, Renns nosūtīja to atpakaļ izdevējam līdz ar norādi pārskaitīt naudu uz viņa Ņujorkas kontu. Tad viņš nosūtīja vēstuli mātei: “Nešaubies, ka tu rīkojies pareizi. Es nezinu cita iemesla, kāpēc esmu pierakstījis tik daudz lappušu, kā vien savu dzinuli, jo vecais korejietis iesēdās manā iztēlē, un fiksēt viņa teikto bija vienīgais veids, kā no tā atbrīvoties. Tagad, kad darbs ir paveikts, esmu ticis no šī tēla vaļā.

Protams, jūtos pagodināts, ka manus pierakstus to esošajā formā kāds piekrīt publicēt, tomēr es nerakstīju ar tādu mērķi. Stāsts ir patiess, kaut personāžus esmu izdomājis, turklāt korejiešiem pašiem nav neviena, kas par viņiem uzrakstītu. Tāpēc tas bija jādara man.”

Rennam Korejā nebija tuvu draugu, tāpēc par grāmatu viņš nevienam nestāstīja. Kad izdevējs apvaicājās par nosaukumu, jauneklim labākais šķita Choi - vecā vīra, viņa iztēles augļa uzvārds.

Nākamo nedēļu laikā Renns pārlasīja un nosūtīja atpakaļ pirmo korektūru. Ilgi nebija jāgaida, līdz, glīti iepakots, viņam pienāca arī grāmatas eksemplārs: Renns Kolfakss. Choi.

Jauneklis apsēdās, izlasīja to un nolika plauktā pie citām grāmatām par Koreju. Labs darbs, viņš pie sevis nodomāja. Jā, viņš bija uzrakstījis to, ko vajadzēja, un vairāk tur nebija nekā sakāma. Nez vai amerikāņi lasīs viņa uzrakstīto un, ja lasīs, - vai sapratīs?

Vēl pēc dažām dienām sagādnieks, seržants, vārdā Džeisons Kokss, kurš strādāja kopā ar Rennu, iebrāzās birojā, virs galvas enerģiski vicinādams armijas avīzes numuru.

“Renn, veco blēdi, pa kuru laiku tu to paspēji?” viņš sauca.

“Ko tad?”

“Šito!” Vīrs nosvieda avīzi Rennam priekšā un norādīja uz pirmo lappusi.

Jauneklis izlasīja virsrakstu “Kolfakss atmasko”. Tam sekoja teksts: “Renns Kolfakss, sagādnieks Asko-mas bāzē Dienvidkorejā un pārsteidzoši jauns ienācējs literatūrā, par spīti saviem gadiem, ir radījis darbu, kas neapšaubāmi ierindosies starp mūsu gadsimta visveiksmīgāk uzrakstītajiem romāniem. Personāži ņemti tieši no dzīves un attēloti ar īpaši smalku izpratni - lasītājs, vēl ne tuvu beigām nebūdams, jau jūt, ka ir iepazinis korejiešu ļaudis kā cilvēkus nevis “kāju pameslus”. Autors izseko korejiešu augstāko aprindu dzīvei - sākot ar deviņpadsmitā gadsimta sākumu, cauri japāņu okupācijai, Otrajam pasaules karam un Korejas karam, beidzot ar mūsu pašreizējo militāro līdzdalību Dienvidkorejā. Te ari slēpjas romāna būtība - seržants Kolfakss raksta par militāro aprindu saistību ar melno tirgu un Korejas prostitūcijas padibenēm tik reāli, ka nav šaubu: viņam ir visciešākā saistība ar šiem procesiem. Seržantam Kolfaksam atliek vien nosaukt grāmatas varoņu patiesos uzvārdus, lai sekotu aresti. Daudzi viņa uzdotie jautājumi joprojām ir atklāti, un, domājams, attiecīgās iestādes jau tuvākajā laikā saņems atbildes uz tiem. Ja es pārstāvētu varas institūciju, noteikti censtos noskaidrot, kur un kā autors šo informāciju ieguvis, jo viņš, šķiet, ir izdarījis vairāk nekā jebkura no mūsu tā sauktajām ziņu aģentūrām. Būs interesanti pavērot, kas sekos. Tikmēr visiem domājošiem amerikāņiem šī grāmata ir jāiegādājas, jāizlasa un jāpārlasa, jo, iespējams, tas ir vērtīgākais darbs par cilvēkiem, kas jebkad ir vai vēl tiks uzrakstīts. Pavisam droši - iesaku!”

“It kā tu nezinātu, Kolfaks,” Džeisons steidzīgi turpināja. “Neliedzies! Esmu šorīt līdz ar dučiem citu lasītāju tavu romānu grāmatnīcā jau pasūtījis, un desmit dienu laikā darbam jābūt klāt, bet tikmēr, vecīt, pastāsti man par to. Kas ir visi šie cilvēki, kurus esi aprakstījis, nenosaucot vārdā?” Viņa sejā iezagās pārspīlēti vērīga izteiksme. “Tu drīz dosies mājās, un es varbūt varētu informāciju izmantot.”

“Tiešām nezinu, par ko tu runā. Tāpat kā man nav ne jausmas par avīzē rakstīto. Grāmatas varoņi nav ņemti no dzīves, un, ja man jautātu, es nevarētu nosaukt nevienu konkrētu uzvārdu. Esmu šos cilvēkus attēlojis gana reāli, tas arī viss. Viņi ir radušies manā fantāzijā.”

“Lielajiem vīriem stāsts noderēs,” piemiedzis ar aci un uzrāvis lūpu kaktiņu, Džeisons turpināja. “No manis tev nav jāslēpjas. Galu galā visus šos mēnešus esam kopā strādājuši, esam čomi. Vari man stāstīt visu. Tas nekur tālāk neaizies.”

Renns nopriecājās, izdzirdis telefona zvanu. Ar rokas mājienu atsveicinājās no Džeisona un pacēla klausuli. “Labrīt, Askomas sagādes noliktava.”

“Seržantu Kolfaksu, lūdzu,” viņā galā atskanēja dūcoša balss.

“Klausos.”

"Seržant Kolfaks. Ģenerālis Eplbijs vēlas jūs redzēt rīt pulksten desmitos savā birojā. Viņu interesē jūsu uzrakstītais, tāpēc lūgums paņemt līdzi vienu grāmatas eksemplāru. Tātad - līdz rītam, seržant Kolfaks.”

Metālisks klikšķis pārrāva sarunu, pirms Renns paguva ko jautāt.

Dienas atlikušo daļu aizņēma ļaudis ar saviem jautājumiem par rakstu avīzē, gan telefoniski, gan iegriežoties birojā. Renns nesaprata šī satraukuma jēgu, jo grāmatu neviens vēl nebija izlasījis. Patiesībā ikviens no ziņkārīgajiem domāja, ka grāmatā varētu būt iekļauta informācija tieši par viņu. Tovakar Renns tika uzaicināts uz vairākiem izklaides pasākumiem, taču atteicās no tiem visiem, dodams priekšroku agram nakts miegam, lai būtu možs nākamā rīta sarunā ar ģenerāli.

Iegājis uzgaidāmajā telpā, Renns manīja, ka ģenerāļa birojā notikušas pārmaiņas. Šaubās, vai nav kļūdījies, viņš laikam izskatījās pārsteigts, jo meitene pie darba galda paskaidroja: "Ejiet iekšā. Jūs esat atnācis pareizajā vietā. Pagājušonedēļ beidzot tika piegādāts mūsu pasūtītais jaunais paklājs. Gaidījām to divus gadus. Tonis ir jauks, bet dara mani nervozu.”

Renns aplūkoja telpu. Jā, tā bija tā pati, izņemot koši sarkano paklāju, kas asi kontrastēja ar melno tīkkoka galdu un melnajām ādas kušetēm.

Ģenerāļa kabinetu rotāja tāds pats paklājs, iekrāsodams smilškrāsas sienu rozā tonī.

“Godīgi sakot, es nerakstīju grāmatu publicēšanai, kungs,” Renns skaidroja ģenerālim. “Tās vairāk vai mazāk bija manas personiskās piezīmes par Koreju un to, ko šeit esmu uzzinājis.”

“Kad izlasīšu darbu, parunāsim vēlreiz,” ģenerālis teica. “Visticamāk, šī publikācija liks man pievērst vairāk uzmanības melnā tirgus biznesam un sniegt paskaidrojumus. Kur tu ņēmi informāciju?”

“Šepat, uz vietas. Nav nekādas informācijas. Es vienkārši vēroju, kas notiek, un manis uzrakstītais ir tikai loģisks procesu atspoguļojums.”

“Labi, es izlasīšu grāmatu un tad došu vērtējumu. Tikmēr neapspried to ne ar vienu. Jau tā visa šī sūda valsts tekno. Kāpēc tev nepaņemt dažas brīvdienas un neaizbraukt uz Pusanu pagozēties saulē? Kad šo lietu sagremošu, pats tev piezvanīšu. Ārā, biroja priekštelpā, pulcējas daži žurnālisti no vietējām avīzēm. Manuprāt, pareizākais būtu teikt, ka komentāri netiks sniegti, līdz viņiem pašiem būs iespēja romānu izlasīt. Tam vajadzētu uz laiku apslāpēt interesi.”

Pusanas liedagi pletās plaši, skaidru debesi virs zili mirdzošās jūras un maigi zaļām nogāzēm, kas tālumā vērtās pelēcīgos, spurainos kalnos. Renns tur bija aizvadījis trīs dienas, kad saņēma ģenerāļa zvanu.

“Nu tā, Kolfaks, tu esi uzrakstījis pamatīgu grāmatu. Diemžēl rodas iespaids, ka kaut ko tādu var atklāt vien cilvēks, kurš pats bijis iejaukts melnā tirgus būšanās. Tikai nepārproti mani! Es nedomāju, ka tā ir, bet izskatās nelāgi. Mums būs jāpadomā, kā izgrozīties.”

“Vienīgais, ko varu darīt, kungs, ir stāstīt patiesību,” Renns teica.

“Protams, protams,” piekrita ģenerālis. “Mums tikai jāizdomā, kā to darīt un kur. Tagad būs labāk, ja atgriezīsies. Rīt manā birojā pulksten divos pēcpusdienā paredzēta sapulce. Ieradīsies vairums augstāk stāvošo iesaistīto virsnieku, un es gribētu, lai arī tu esi klāt. Varbūt mums izdosies tikt skaidrībā. Starp citu, Kolfaks, Eplbijas kundze rit pēcpusdienā rīko nelielu kokteiļu vakaru, virsnieku sievu kluba organizētu sanākšanu mūsu mājā, un arī tevi viņa aicina. Domāju, varam turp doties taisnā ceļā no mana biroja, ja neiebilsti.”

“Jūsu sieva, kungs?” Renns zināja, ka nedrīkst atteikties, bet atgriezušos atmiņu dusmas ielēja vaigos košu sārtumu.

“Jā, protams, viņa ir jauka sieviete, manu zēn, nemēdz turēt ļaunu prātu uz cilvēkiem. Tu taču ieradīsies, vai ne?”

“Katrā ziņā.”

Jau tajā pašā vakarā Renns atgriezās Seulā.

Nākamajā dienā ģenerālis atklāja sapulci. “Kungi,” viņš iesāka, “neticu, ka Kolfakss kaut kādā veidā tajā visā bijis iesaistīts. Drīzāk viņš vienkārši ir jauns un ar dzīvu iztēli. Tomēr ar to, ko Kolfakss sauc par savu loģisku izskaidrojumu, viņš ir nejauši uzdūries dažiem faktiem, kas var izrādīties ārkārtīgi nozīmīgi. Domāju, tagad mums ir jāuzdod seržantam visi iespējamie jautājumi un jāsāk lietas visaptveroša izmeklēšana, pirms grāmata sasniedz Koreju. Demobilizēšu Kolfaksu priekšlaikus un sūtīšu atpakaļ uz Savienotajām Valstīm -lai raksta tur. Negribu, ka, šeit uzturēdamies, viņš nonāk nepareizo cilvēku ietekmē.”

Turpmākās trīs stundas Rennam nācās atbildēt uz neskaitāmiem jautājumiem, un viņš to darīja iespējami piesardzīgi, ikreiz uzsverot, ka teiktais ir tikai paša viedoklis.

“Vai jums, ģenerāl, nešķiet, ka Kolfaksam būtu jāpaliek šeit, līdz pārpratums noskaidrojas?” kāds no virsniekiem jautāja.

“Nedomāju, ka tas ir nepieciešams. Pilnīgi noteikti nē,” ģenerālis domīgi atbildēja. “Manuprāt, seržants mums ir pastāstījis visu, ko zina, turklāt viņa pieņēmumi ir atspoguļoti grāmatā. Esmu pārliecināts, ka Kol-fakss nav saistīts ar melno tirgu, tāpēc neredzu vajadzību viņu aizturēt. Šī ir seržanta pirmā grāmata, līdz ar to lasītāju skaits, visticamāk, nebūs īpaši liels. Esmu drošs, ka mēs lietu nokārtosim dažu nedēļu laikā. Labāk, lai Kolfakss nemaisās pa kājām un nav sasniedzams. Neviens cits romānu vēl nav izlasījis, un mēs šeit varam novilcināt paziņojumu līdz laikam, kad būsim pabeiguši savu darbu. Kolfaksam jādodas atpakaļ uz Ameriku pēc iespējas ātrāk. Tagad, kungi, ja vairāk jautājumu nav, man šķiet, dāmas mūs jau gaida.”

Svaigi krāsotais ģenerāļa bungalo ar ģipša apmetuma maigo dzeltenumu tagad atšķīrās no visām citām ābolu zaļajām mājām, kas atradās amerikāņu sektorā, sauktā par Litlskārsdeilu, tomēr dažādos līmeņos iekārtotās iekštelpas bija palikušas līdzšinējā rožaini sārtajā toni. "Eplbijas kundzes mīļākā krāsa,” Renns bija dzirdējis viesus runājam savas iepriekšējās vizītes laikā.

“Ai, seržant Kolfaks!” Eplbijas kundze šķērsoja telpu un, sveicienam izstiepusi abas rokas, viņu sagaidīja.

Kopš abu pēdējās tikšanās sieviete bija zaudējusi cik necik svara, bet joprojām turējās pilnīga. Viņai mugurā bija tumši rozā burzīta samta tērps, kas vilkās pa paklāju, kājās - zeltītas čības, kuru purngali pie katra soļa pasita augšup tērpa apakšmalu. Kundze, kā parasti, bija pārmērīgi uzkrāsojusies, viņas balinātie mati, ieveidoti ciešās, stīvās lokās, Rennam atgādināja gofrētu skārda jumtu.

“Jūs patiešām esat izbrīnījis visus, izņemot mani. Es zināju, ka paveiksiet ko īsti varenu, un tā ari, protams, ir noticis. Meitenes! Šis ir tas Renns Kolfakss, kuru tagad piemin burtiski ikviens. Pagaidiet tik, līdz izlasīsiet viņa satriecošo grāmatu, tad sapratīsiet, kāpēc tā! Man uzreiz bija skaidrs - viņš grasās kaut ko darīt, kļūt slavens vai tamlīdzīgi, un jau pirmajā mūsu tikšanās reizē es teicu ģenerālim, ka Kolfakss ir ļoti īpašs un viņa vieta ir štābā. Nu, jūs jau visas zināt, cik greizsirdīgs ir mans vīrs, tāpēc viņš taisnā ceļā nosūtīja seržantu uz Askomas sagādes staciju.”

“Klau, Minnij,” ģenerālis pārtrauca sievu. “Tu zini, ka...”

“Paliec mierā, mīļais,” viņa norāja vīru. “Mēs visi kļūdāmies, pat tu. Turklāt tev jau sen ir piedots, tāpēc par to vairs nav jārunā. Pastāstiet man, Renn Kolfaks, -ko iesāksiet tālāk?”

“Šķiet, došos atpakaļ uz Ņujorku, Eplbijas kundze. Dažas dienas varbūt pavadīšu pie savas mātes Ohaio, bet ne ilgāk.”

“Ak, to taču es zinu, muļķīt. Ģenerālis stāstīja, ka aizbrauksiet pāris dienu laikā. Tieši tāpēc man vajadzēja jūs šovakar sastapt - galu galā ne katru dienu mūsu vidū atrodas slavenība, vai ne? Jautājums bija par karjeru: kā to tālāk veidosiet? Nāciet, iedzersim, un jūs mums visu izstāstīsiet. Te viņš ir, meitenes! Aizraujošais dienas varonis, kuru, es domāju, mēs drīkstam saukt par Rennu, jo viņš jau gandrīz ir civilais. Vai piekrītat, Renn?”

Pirmajā piemērotajā brīdī jauneklis atvainojās par agro aiziešanu un, atgriezies kazarmās, sāka kravāties prombraukšanai. Pēc divām dienām viņš jau bija ceļā uz Savienotajām Valstīm.

Sanfrancisko Rennam šķita brīnišķīga pilsēta, tobrīd, iespējams, skaistākā pēc Parīzes. Līča ieskauta, tā dižojās kalna galā, bet pāri ūdeņiem aizstiepās divas iespaidīgas būves - Zelta Vārtu tilts un Līča tilts. Renna ierašanās Sanfrancisko ar militāro transportu no Toki-jas nekādas problēmas neradīja, viņa vārds neparādījās nevienā pasažieru sarakstā, un demobilizācija divas nedēļas pirms laika aizritēja mierīgi.

Ikkatru brīvo brīdi Renns pavadīja pilsētas muzejos un parkos, uzsūcot visas iespējamās zināšanas, ko šī vieta spēja piedāvāt. Vēl nedēļu pēc demobilizācijas viņš uzkavējās Sanfrancisko, bet tad gan sāka ilgoties pēc Bruklinas dzīvokļa ērtībām un Sanga klātbūtnes. Kādā skaidrā rītā, nolēmis atteikties no plānotā mātes apmeklējuma un tā vietā uzaicināt viņu uz Ņujorku, Renns iekāpa lidmašīnā, lai dotos uz Aidlvaildas lidostu Longailendā.

“Vai jūs esat Renns Kolfakss?” biļešu pārdevējs bija jautājis, rezervējot biļeti lidojumam.

“Jā,” jauneklis mierīgi atteica.

“Priecājos jūs satikt, kungs. Es tikko pabeidzu Choi, un jāsaka, tā ir labākā grāmata, ko jebkad esmu lasījis.”

Sieviete, kas bija stāvējusi rindā aiz Renna un dzirdējusi sarunu, lidmašīnā apsēdās viņam līdzās. “Man vēl nav bijusi izdevība izlasīt jūsu grāmatu, Kolfaksa kungs.”

Viņa, kā Rennam šķita, bija vidējos gados un runāja ar Jaunanglijas senču paaudzēm raksturīgo akcentu. Neliela, slaida auguma, melnā ceļojumu kostīmā. Apģērbam pieskaņoto cepuri un mēteli stjuarte bija ielikusi plauktā virs sēdekļa.

г

“Gadu esmu pavadījusi Japānā, tāpēc jūtos nedaudz atpalikusi. Zinu vien to, ka esat radījis manāmu viļņošanos visās angļu valodā drukātajās avīzēs. Iespējams, ne tikai angļu, bet mēs nekad īsti nezinām, ko šie ārzemnieki par mums raksta, vai ne? Savā ziņā tas ir pat negodīgi: tik daudzi no viņiem runā angliski, savukārt mums Austrumu valodas apgūt ir gluži neiespējami. Piecus gadus, kopš mans nabaga vīrs nomira, esmu gandrīz tikai ceļojusi un attiecībā uz literatūru un tamlīdzīgām mākslām jūtos galīgi neinformēta. Nāksies krietni piestrādāt, lai atgūtu zaudēto, un jūsu grāmata lasāmo sarakstā, protams, būs pirmajā vietā. Neticami, ka tik jauns cilvēks var radīt tādu jezgu! Kāpēc nolēmāt rakstīt, Kolfaksa kungs?”

Renns mirkli apdomājās, pirms sniedza atbildi: “Nezinu. Nekad iepriekš nebiju uzdevis sev šo jautājumu,” viņš rāmi teica. “Iespējams, gluži vienkārši tāpēc, ka esmu rakstnieks.”

“Protams, tas jūs esat, citādi jau nepiedzīvotu šādus panākumus. Tomēr... nu, visi cilvēki taču neraksta! Ir jābūt kādam neizskaidrojamam spēkam, kas vienu padara par rakstnieku, bet citu ne. Es pilnīgi noteikti nemūžam nespētu neko uzrakstīt.”

"Domāju, ka tas ir tāds dzinulis, kas mudina domas izlikt uz papīra.”

Renns ļāvās sarunai, jo tik mazā telpā nebija iespējas izvairīties. Drīz vien viņš pats sāka iztaujāt blakussēdētāju, un sieviete labprāt stāstīja par sevi.

“Esmu Rita Bensone,” viņa stādījās priekšā. “Mans vīrs ārkārtīgi veiksmīgi darbojās naftas biznesā, un, kamēr viņš bija dzīvs, mēs piekopām sava veida hobiju,

atbalstot šovus. Pēc vīra nāves es turpināju šo nodarbi. Starp citu, man Brodvejā pieder divi teātri, un domāju, ka nekavēšos atgriezties izklaides pasaulē. Dieva dēļ, nav ne mazākā iemesla to nedarīt! Vīrs man ir atstājis vairāk naudas, nekā jebkad iespējams iztērēt, un es to tērēšu, sagādājot prieku cilvēkiem, kuriem patīk teātris, saviesīgi pasākumi un tamlīdzīgas izklaides. Vai jūs aizrauj tāda veida pasākumi, Renn? Es taču drīkstu jūs tā saukt? Un jūs, protams, atcerēsieties manu vārdu - Rita.”

Saruna turpinājās, līdz sieviete izspieda no Renna atļauju iepazīstināt viņu ar Ņujorkas teātru publiku, un, lidmašīnai nolaižoties, abi jau bija apmainījušies adresēm, telefonu numuriem un solījumiem tuvākajā laikā atkal tikties.

Atstājot sēdvietu, Renns paņēma Ritas somu, un viņi kopā devās uz bagāžas saņemšanas zāli. Piepeši jaunekļa acis apžilbināja terminālā sapulcējušos fotogrāfu zibspuldzes.

“Tie taču ir Rita Bensone un Renns Kolfakss!” kāds reportieris satrauktā balsī ziņoja. "Cik interesanti! Kā jūs abi satikāties?”

Viņi paskaidroja, ka iepazinušies lidmašīnā, un Renns pavadīja Ritu uz viņas mašīnu.

“Vai tiešām negribi, lai tevi aizvedu, draudziņ? Mums ir pa ceļam, jo pirms došanās uz Konektikutu dažas dienas pavadīšu Ņujorkā.”

Tā kā taksometri šajā dienas laikā bija grūti dabūjami, Renns piekrita un ļāvās Ritas garā, melnā limuzīna vieglajam slīdējumam cauri satiksmei. Kamēr šoferis ienesa bagāžu nama liftā, Renns saņēma Ritas

Bensones roku, ko viņa pasniedza caur mašīnas logu, un mirkli paturēja to savējā. Siltu, maigu un labi koptu.

“Neaizmirsti, ka drīz atkal parādīšos. Man ir tavs solījums.”

Mašīna attālinājās no apmales un iejuka satiksmē, bet Renns vēl brīdi kavējās uz ietves, pirms iegāja mājā.

"Cik jauki, ka esat atgriezies, kungs!” vecais durvju sargs sajūsmināts sveicināja.

“Paldies,” Renns pateicās un uzbrauca līdz savam stāvam.

Viņš piesita klauvēkli, un Sangs, putekļu lupatu rokā, atvēra durvis. Apaļajā, parasti neizteiksmīgajā sejā iekrunkojās plats smaids.

“Prieks jūs redzēt, saimniek. Es ļoti ilgi gaidīju.”

“Beidzot esmu mājās,” Renns noteica.

Jā, viņš bija mājās. Savās mājās. Kamēr Sangs izkravāja somas, jauneklis piezvanīja mātei.

“Renn! Kur tu esi?” Viņas balss izskanēja jaunavīgi moža.

“Tur, kur man pienākas būt, - vectēva, nē, savā dzīvoklī.”

“Tu nebrauksi mājās?”

“Es jau esmu mājas. Apciemo mani.”

“Renn... bet laikam tev taisnība. Vai viss kārtībā?”

“Protams.”

“Izklausās, it kā nebūtu.”

“Daudz esmu piedzīvojis pēdējo mēnešu laikā.”

“Tu esi atgriezies ātrāk, nekā gaidīju. Vai tev ir kādi plāni, dēls?”

“Jā, rakstīšu grāmatas. Rakstīšu un rakstīšu, un rakstīšu - kaut kad, es gribēju teikt...”

“Tēvs vienmēr apgalvoja, ka tieši to tu darīsi. Kad man atbraukt?”

“Cik drīz vien vēlies.”

“Varbūt nākamo ceturtdien? Trešdien man šeit ir kluba sanāksme.”

“Lieliski. Tad uz tikšanos!”

“Ai, Renn, esmu tik laimīga!”

n г-» — и

Es an.

“Jā, gandrīz aizmirsu - tavs izdevējs vēlējās, lai piezvani pēc iespējas ātrāk. Teicu, ka to izdarīsi, kolīdz pārradīsies. Tu taču neaizmirsīsi?”

“Nē, neaizmirsīšu, māt. Paldies.”

Renns nolika klausuli, ieslīga domās un tad, pēkšņas apņēmības mudināts, uzgrieza Stefānijas Parīzes numuru. Šobrīd, ņemot vērā laika starpību, meitenei vajadzētu būt mājās. Viņa bija. Ķīnietis atbildēja franciski, gandrīz vienlaikus ar pirmo zvana signālu: jā, jaunkundze esot tikko atgriezusies kopā ar savu godājamo tēvu.

Brīdis, ko Renns aizvadīja gaidīdams, šķita ļoti ilgs. Beidzot klausulē atskanēja Stefānijas dzidrā balss. “Bet, Renn, es domāju, ka tu vēl esi Korejā!” viņa sacīja angliski.

“Atgriezos Ņujorkā tikai šodien. Kā tev klājas?” “Kā vienmēr - labi. Smagi piestrādāju pie savas angļu valodas. Vai jau nerunāju gluži labi?”

“Lieliski, bet kas notiks ar manu franču valodu?” “Tu taču neko neaizmirsti! Kad atbrauksi uz Parīzi?” “Un kad tu atbrauksi uz Ņujorku? Man ir pašam savs dzīvoklis - atceries? Es tev rakstīju.”

“Ak tu! Tikai vienu vēstuli, nu, varbūt divas.”

"Korejā man vēstulēm neatlika laika - bija pārāk daudz ko darīt, redzēt, mācīties. Es tev vēlreiz jautāju: kad atbrauksi?”

“Jā, jā, dzirdēju. Patiesībā mans tēvs plāno atvērt veikalu Ņujorkā, un tas nozīmē, ka mēs, visticamāk, ieradīsimies dažu tuvāko mēnešu laikā.”

"Kā lai gaidu tik ilgi?”

Meitene iesmējās. “Nu tu esi tik pieklājīgs kā īsts francūzis! Mums abiem jāpaciešas un tikmēr jāraksta vēstules. Vai tev viss labi?”

“Jā. Vai kādreiz par mani iedomājies?”

“Protams, ne tikai domāju par tevi, bet ari lasu. Tava grāmata ir ļoti populāra, un nākamnedēļ tā iznāks franču valodā. Tad es varēšu darbu izlasīt un sapratīšu, kāpēc angļu avīzes par to tik aizrautīgi runā.”

“Negaidi pārāk daudz - tā ir tikai mana pirmā grāmata. Būs vēl citas. Stefānij, man tevi tiešām jāsatiek. Tu esi viens no maniem atmiņu dārgakmeņiem.” Meitene iesmējās. “Varbūt tagad, kad esi iepazinis Āzijas skaistules, tu tā vairs nedomā?”

“Nevienu vienīgu. Vai tu mani dzirdi, Stefānij? Nevienu!”

"Dzirdu. Mums jāatvadās. Laiks ir nauda, no tādas tālienes zvanot.”

“Vai tu man rakstīsi?”

“Protams.”

“Es gribēju jautāt: vai šodien?”

“Šodien.”

Renns dzirdēja, kā klausule tiek nolikta un iestājas klusums. Viņš vēlējās redzēt Stefāniju tūliņ, nekavējoties. Daži mēneši? Tas likās neizturami. Jauneklis nolēma lidot uz Parīzi jau rīt pat. Nē, tas neder... Vispirms viņam jāsakārto paša domas. Jāsaved kārtībā sava dzīve, jāsāk strādāt, jāizplāno laiks. Kāds tas būs?

Renns nolēma atlikt zvanu izdevējam līdz nākamajam rītam. Ritas Bensones nemitīgā tērgāšana bija padarījusi nemierīgo lidojumu kaut nedaudz tīkamāku, tomēr tagad viņš ilgojās pēc karstas vannas, tīra, svaiga apģērba un bezrūpīga vakara Sanga gādībā. Iegājis lielajā guļamistabā, kur bija nolēmis apmesties pēc vectēva nāves, jauneklis ieraudzīja, ka Sangs, uzticamā dvēsele, ir izkravājis viņa bagāžu, salicis visu pa vietām un uz gultas izklājis ērtus zīda rītasvārkus un pidžamu. Esmu mājās, viņš nodomāja, piepildīdams vannu ar ūdeni. Var jau būt, ka Serēna savulaik apciemojusi vectēvu šajās telpās, taču Renns tāda veida iebrukumus savā privātajā dzīvē vēl nekad nebija piedzīvojis. Patiešām, nekas šeit netraucēja viņa labsajūtu, un, atpūzdamies siltajā ūdenī, jauneklis domāja par vectēvu, dziļu pateicības jūtu pārņemts. Pēc vannas viņš nolēma, ka pidžamai vēl ir par agru, uzvilka atvilktnē atrastus šortus un izgāja uz terases pasildīties saulē.

“Jūs aizmigāt, kungs, un es baidos, ka vakara gaisā varat saaukstēties.” Tas bija Sangs, kurš modināja savu jauno saimnieku.

Saule jau bija norietējusi, un Renns iegāja bibliotēkā, kur līdzās avīzei kalpotājs bija nolicis kokteiļa glāzi. Viņš malkoja auksto dzērienu, pārskatīdams katras sadaļas pirmo lappusi, līdz uzmanību piesaistīja teātra ziņu virsraksts “Rita Bensone piepulcē Rennu Kolfaksu savam ganāmpulkam”. Pagalam izbrīnīts, viņš lasīja tālāk. “Brodvejas spožākais eņģelis Rita Bensone, naftas magnāta Džordža Bensona atraitne, šodien ieradās Ņujorkā no Tokijas neviena cita kā bestsellera Choi jaunā autora, sensacionālā Renna Kolfaksa pavadībā. Rita, protams, nekavējas papildināt savu jauno talantu kolekciju...”

Renns nespēja turpināt. Viņš pacēla klausuli un piezvanīja uz St. Regis, kur Rita Bensone teicās apmetusies.

“Protams, neesmu to lasījusi, draudziņ,” viņa teica. “Nepievērs žurnālistu vārdiem uzmanību! Viņiem vienkārši ir jāatrod kaut kas, ko teikt. Tev šī pasaule vēl ir sveša, tāpēc ielāgo: mēs turpinām dzīvot savu dzīvi -neatkarīgi no tā, kas rakstīts presē. Labāk padomā par vakariņām rīt kopā ar mani! Varētu aiziet arī uz kādu teātri. Protams, viņi tenkos - bet lai! Man vienalga. Šajos apstākļos es nevaru atļauties ietekmēties no tā, ko kāds varētu teikt, un tev būtu prātīgi noskaņoties tāpat. Cilvēki, kas mums svarīgi, zina patiesību. Vai kam citam ir nozīme? Jā gan, man patīk jauni, izskatīgi pavadoņi. Tāpēc jau esmu iesaistījusies biznesā, kurā tieši tādi vīrieši darbojas. Es nevelku viņus gultā, dārgais, bet, ja man ir izvēle - pavadīt vakaru jauna, glīta puiša vai krunkaina večuka sabiedrībā -, domāju, mans lēmums ir skaidrs. Drīz žurnālistiem vairs nebūs, ko teikt, un viss norims pats no sevis, tāpēc neuztraucies par to.”

Ritas bezrūpīgā attieksme pret rakstu Rennu nomierināja. Viņš ieģērbās vēsās mājas biksēs, tām pāri uzrāva svīteri un baudīja lieliskas vakariņas - cāli saldskābā mērcē, kas bija viens no Sanga meistardarbiem. Pēc maltītes, uzvilcis pidžamu un rītasvārkus, jauneklis atgriezās iemīļotajā bibliotēkā, kur kalpotājs tālredzīgi jau bija nolicis uz galda saimnieka iecienīto dzērienu. Renns izvēlējās grāmatu no plaukta, Tomasa Edisona biogrāfiju, un iekārtojās ērtajā krēslā. Viņam nekad neapnika lasīt ievērojamu cilvēku dzīvesstāstus, un, kaut gan Edisona biogrāfija Rennam bija labi zināma, šī autora interpretāciju viņš nebija iepazinis, tāpēc pievērsās darbam ar prieku.

“Vai jums vēl ko vajadzēs, jaunais kungs?” Sangs vēlāk apjautājās.

"Nē, paldies, Sang. Drīz likšos gulēt.”

Jauneklis piecēlās un iegāja guļamistabā, kur gulta jau bija saklāta un viss sagatavots, lai pirmajā naktī mājās viņš justos ērti.

Nākamajā rītā Rennu pamodināja saules gaisma, ieplūzdama istabā caur Sanga atvērto logu. Tā kalpotājam labpatika jaunekli modināt.

“Nevajag mosties pārāk ātri,” viņš bija skaidrojis. "Dvēsele klejo pa zemes virsu, kamēr ķermenis vēl guļ, un, ja cilvēks mostas pārāk ātri, tā nepagūst atrast ceļu atpakaļ uz mājām.”

Tagad Sangs stāvēja pie Renna gultas, turēdams rokās sudraba paplāti ar karstas kafijas tasi, un gaidīja, kamēr viņš atver acis.

“Ļoti atvainojos, ka modinu jūs, jaunais kungs,” Sangs teica. “Bet te kāds vīrs trīs reizes stundā zvana, saka, viņam ar jums jārunā. Izklausās svarīgs. Pīrss vārdā. Saka, esot izdevējs.”

“Viss kārtībā, Sang.” Renns paņēma sev pagatavoto kafiju. “Cik pulkstenis?”

“Desmit, jaunais kungs.”

Nedaudz izbrīnījies par savu ilgo gulēšanu, Renns vilka mugurā rītasvārkus, kad atkal ieskanējās telefona zvans. Jauneklis paņēma kafiju un iegāja bibliotēkā.

“Jā, kungs. Vienu mirkli, kungs. Viņš jau nāk.” Sangs pasniedza Rennam aparātu.

Zvanītājs bija viņa izdevējs Džordžs Pīrss. "Avīzē tīri labs raksta gabals, Kolfaks. Tagad jūsu vārds jātur publikas acu priekšā. Kur iepazināties ar Ritu Bensoni?”

Renns izstāstīja par satikšanos.

“Baigā veiksme, es teiktu. Citādi jūs būtu ieradies Ņujorkā neievērots. Vajadzēja paziņot man savu ielidošanas laiku, un es būtu noorganizējis jums sagaidīšanu un kārtīgu reportāžu.”

“Neiedomājos par to,” Renns domīgi atteica.

“Nu tad tas jādara tagad. Jūs esat bestsellera autors, bet publika ir nepastāvīga. Nedrīkst ļaut tai atslābt. Rita ir nākusi kā glābiņš. Vai šodien papusdienosiet kopā ar mums?”

“Jā, protams.”

“Labi. Tiekamies viesnīcā Pierre priekšpusdienā. Paņemšu līdzi savus sabiedrisko attiecību cilvēkus, pēc tam uzaicināsim preses pārstāvjus uz dažām glāzēm un paskatīsimies, vai neizdodas iebliezt kādu virsrakstu avīzē, varbūt pat vairākus. Domāju, turpināsim pleiboja stilā, ja jau tā tas ir sācies.”

“Baidos, ka no tā neko nesaprotu, kungs.”

“Gan jau sapratīsiet... uzreiz pēc pusdienām. Atstājiet visu manā ziņā. Pie manis strādā labākie speciālisti.”

Renns ieturēja Sanga pagatavotās bagātīgās brokastis, iegāja dušā, uzvilka vienkāršas drēbes un ar taksometru devās uz Pierre Manhetenā.

“Lūdzu, lūdzu,” Džordžs Pīrss sveica viņu viesnīcas vestibilā.

Izdevējs bija gara auguma stilīgi ģērbies vīrs, blondu matu cekulu uz pieres. Renns pieļāva, ka viņam varētu būt ap gadiem četrdesmit, tomēr tas bija grūti nosakāms.

“Tātad jūs esat Renns Kolfakss! Un vēl tik izskatīgs! Fotogrāfijās tas neatspoguļojas visā pilnībā. Jāuztaisa jaunas. Mārdžij, pieraksti: nekavējoties jaunas fotogrāfijas publicitātei.”

Kamēr Pīrss runāja, sieviete, kas viņu pavadīja, enerģiski rakstīja blociņā. Trijotne iekārtojās ērtajā ēdamzālē.

“Esmu pasūtījis savu iecienīto ēdienu un ceru, ka arī jums tas garšos.”

Izdevēja pašpārliecība aizrāva Rennu. Nekad agrāk viņš nebija sastapis līdzīgu cilvēku un juta pret vīrieti simpātijas.

“Sabiedrisko attiecību cilvēki mums drīz pievienosies, bet šis tas jānokārto pirms tam,” Pīrss turpināja. “Mārdžij, viņam nepieciešamas jaunas drēbes. Šīs ir labas, bet pārāk tradicionālas tēlam. Vai jums ir šuvējs, Renn?”

Renns noliedzoši papurināja galvu.

“Manējais pārjums godam parūpēsies. Nav lēts, bet ir vērts maksāt. Vislabākais. Mārdžij, sarunā tikšanos un pasaki tam itālim, lai pasteidzas. Sporta apģērbiem, uzvalkiem, smokingiem - visam jābūt pēc jaunākās modes. Un pieraksti Rennu pie friziera Piektajā avēnijā. Tu jau zini, kur. Viņa matu griezums liek domāt par militāro dienestu. To mēs mainīsim.”

“Pīrsa kungs...” Renns iesāka.

"Sauciet mani par Džordžu,” izdevējs viņu pārtrauca. “Mēs strādāsim roku rokā, formalitātēm nebūs laika.”

“Labi, Džordž,” Renns turpināja, “bet domāju, ka man jābūt pret jums pilnīgi godīgam. Vienmēr esmu bijis vienkārši es pats. Nāku no koledžas pilsētiņas Ohaio. Nezinu nekā no stiliem, matu griezumiem, preses konferencēm, pleibojiem un tamlīdzīgām lietām un neesmu drošs, vai patiešām gribu to visu apgūt.”

Izdevējs uzmanīgi vēroja Rennu. “Arī es runāšu atklāti. Tu esi ļoti jauns, pat pārāk jauns, lai būtu tik labas grāmatas autors. Tomēr tu tas esi. Mēs pamatīgi riskējām, publicēdami šo darbu, un tagad tam ir sevi jāatpelna. Nekā personīga, saproti mani pareizi. Tu man patīc. Biju domājis radīt brīnumbērna intelektuāļa tēlu, bet tas prasa laiku. Grāmata cels tavu pašapziņu - protams, ja cilvēki to lasīs. Un mūsu darbs ir panākt, lai viņi to dara. Cilvēkiem patīk lasīt tās muļķības, kas vakar avīzēs par tevi bija sarakstītas, tāpēc viņi pirks grāmatu, un mūsu ziņā ir gādāt, lai presē tādu rakstu netrūktu. Tik vienkārši! Kas attiecas uz manām interesēm, es tevī vispirms redzu īpašumu un tikai tad cilvēku. Grāmatas pārdošanas apjomi nemitīgi pieaug, pašlaik tā ir piektā pirktākā. Aizcīnīsimies līdz pirmajai vietai un paskatīsimies, cik ilgi spējam to noturēt. Mums jāpārdod tevi Ņujorkas smalkajām aprindām. Viņi ir tie, kas nosaka tendences, lai tad sabiedrības krējums no Vičitas, Elpaso un simtiem citu vietu sekotu. Runa ir par reklāmu.”

Pusdienām turpinoties, Renns apjauta, ka nelabprāt piekrīt izdevēja teiktajam. Preses konference bija nolikta uz pieciem pēcpusdienā, un Mārdžija sarunāja friziera apmeklējumu pirms tam. Deserta laikā viņiem piebiedrojās trīs sabiedrisko attiecību nodaļas darbinieki. Kad Džordžs Pīrss bija izklāstījis savu plānu, ierunājās vecākais no viņiem.

“Labi, Džordž, liekas, ka ar šo būs ievērojami vieglāk nekā ar iepriekšējo, ko mums piespēlēji. Tas bija gatavais draņķis. Kad jūs atkal tiekaties ar Ritu Bensoni?” viņš jautāja Rennam.

“Mēs ar Bensones kundzi kopā vakariņosim...” Sabiedrisko attiecību virs pārtrauca Rennu pusvārdā: “Sauc viņu par Ritu, īpaši runājot ar presi. Viņai tas patiks, un žurnālisti uzķersies. Uz kurieni dosieties pēc vakariņām?”

“Bijām domājuši apmeklēt teātri.”

“Un pēc tam?”

“Droši vien uz mājām. Neesmu neko plānojis.” “Labi, neplāno. Mēs to darīsim tavā vietā. Dodieties uz Sardi’s restorānu. Tur būs kāds žurnālists. Ar viņu mums pāris dienām pietiks. Ceturtdienas vakarā ir svarīgas filmas pirmizrāde, un man aizķērušās dažas prominenču biļetes. Kā tev šķiet, vai Rita varētu piebiedroties?”

“Nezinu, pajautāšu.”

“Nu, ja viņa negribēs, atradīsim citu slavenību. Tagad...”

Saruna ilga stundu, un, kad tā beidzās, vismaz katrs otrais vakars mēneša garumā Renna kalendārā bija aizņemts ar sabiedriskiem pasākumiem.

“Kungi, negribu jūs pārtraukt, bet ir laiks frizierim.” Tā bija Mārdžija. “Tiekamies piecos.”

Džordžs Pīrss piecēlās. “Es jūs pavadīšu,” viņš teica. “Tātad šeit pat piecos.”

Desmit minūtes pirms norunātā laika visi atgriezās Pierre. Tagad Renna mati bija apgriezti stilīgā frizūrā, un jauns, melns, moderna fasona uzvalks aizvietoja viņa paša daudz konservatīvāko ietērpu. Izmantojot pazīšanos vīriešu apģērbu tirgotavās, Džordžs Pīrss bija sagādājis Rennam gan uzvalku, gan smokingu šī vakara vajadzībām un vēl atlicinājis laiku īsai vizītei šuvēja darbnīcā, kur atstāja jaunekli sava meistara prasmīgajās rokās. Renns neiebilda.

Tikai tagad, kad preses konference bija tik tuvu, viņš sāka just zināmu neveiklību.

“Neko tādu nekad agrāk neesmu darījis,” jauneklis nebeidza atkārtot.

Turpretī Džordžs Pīrss, šķiet, bija gatavs it visam. “Mārdžij, iedod Rennam ko iedzert un nomierini viņu. Nogaidiet minūtes trīsdesmit, tad dodieties augšā. Aiziešu un pārliecināšos, vai viss ir sagatavots.”

“Uzticies viņam, Renn,” Mārdžija iesāka, kad abi bija ērti iekārtojušies kokteiļu telpas gala nodalījumā. “Tev ir paveicies - Džordžs Pīrss šajā biznesā ir vislabākais. Neviens visā pasaulē nepārzina izdevniecību lietas tik pamatīgi kā viņš, un, šādi sācis, tu virzīsies uz priekšu milzu soļiem. Pie kā tagad strādā?”

“Neesmu par to vēl domājis, un, ņemot vērā šodien sastādīto plānu, izskatās, kādu brīdi tam nebūs pārāk daudz laika.”

“Tu tiec aicināts uz augšstāvu, bet tur nenokļūst autori, kuri neraksta, tāpēc labāk saki, ka vēl neesi gatavs komentēt jauno darbu. Tas viņus uz brīdi nomierinās. Līdz būsi atkal kaut ko iesācis.”

Mārdžijas klātbūtnē Renns jutās brīvāk. “Man tiešām nav ne jausmas, ko rakstīšu un vai tas būs kas publicējams. Es jūtu sevī nepieciešamību izlikt domas uz papīra, bet nebūt ne katrā ziņā izdot tās grāmatā. Tu saproti, ko es domāju?”

“Protams, ļoti labi saprotu,” Mārdžija lietišķā balsī turpināja. “Galvenais, tagad par to neuztraucies. Tu atkal rakstīsi, un neviens šo vēlmi neapturēs. Tu esi rakstnieks. Cik varu spriest no izdevējdarbībā pieredzētā, autori iedalās divās kategorijās. Pie pirmās pieder tie, kuri studē sava aroda izteiksmes veidus, līdz pilnībai pārzina vārdu arsenālu, pēta romāna vai stāsta uzbūvi, izdomā saturu no sākuma līdz beigām, tad sēžas pie galda un, liekot lietā zināšanas, dara darbu. Bieži vien tādi rakstnieki ir ļoti labi. Par tādiem var izmācīties. Savukārt otrā tipa autorus aizrauj ideja vai reāla situācija, un viņi netiek no tās vaļā, iekams nav uzticējuši visu papīram. Šie rakstnieki bieži vien tikai izklāsta situāciju, nepiedāvājot reālu risinājumu, jo tāda, iespējams, nemaz nav. Daži no viņiem nepārzina ne pieturzīmju lietošanu, ne pareizrakstību, bet tas nav svarīgi. Valodas sakārtošanai un labošanai var noalgot speciālistu, taču darbu spēj radīt tikai autors pats. Viņš raksta dzīvi, veido stāstus no reālām situācijām, atkal un atkal tēlo ainas, skaņas, smaržas un emocijas, no kurām virknējas ikdiena. Šiem cilvēkiem ir jāraksta. Viņi vienkārši nespēj citādi. Viņi ir rakstnieki. Pirmais tips var darboties ar ziņām, reklāmu vai rokasgrāmatām, var nerakstīt vispār, ja nevēlas. Otrā tipa autors rada tikai un vienīgi pats. Viņam nevar uzdot, nedz arī viņš pats var sevi piespiest rakstīt, apsēsties un pievērsties rakstniecībai kā pienākumam. Tu esi otrais tips. Ne vienmēr šie autori ir ģēniji, bet apdāvināti gan. Varbūt tu neesi ģēnijs - par to vēl pāragri spriest -, tomēr tu esi rakstnieks, turklāt sasodīti labs, un tas ir skaidrs jau šodien!” Mārdžija ielūkojās rokas pulkstenī. “Ai! Dzer ārā. Visvarenais dusmosies, ja mēs nokavēsim.”

Atstājis glāzi neizdzertu, Renns sekoja Mārdžijai liftā. Viņš nespēja apslāpēt sīku smiekliņu, saprotot, ka ar “visvareno” domāts Džordžs Pīrss. Jauneklis juta, ka atkal ieiet kādā jaunā pasaulē - pasaulē, kurā mītošie cilvēki pilnīgi atšķiras no līdz šim zināmajiem. Šī apziņa aizrāva un lika augumam neviļus notrīsēt satraukumā.

Liftā viņi ar Mārdžiju bija divatā.

“Starp citu,” Renns ierunājās, “paldies par to, ko teici, - pat ja tev bija pienākums to teikt. Es to uztvēru ne tikai kā komplimentu, bet arī kā uzticības kredītu.”

“Vari būt mierīgs.” Mārdžija plati uzsmaidīja. “Es vienmēr saku tikai patiesību. Ne tāpēc, ka būtu ļoti pareiza, bet tāpēc, ka tā ir vienkāršāk. Nav jācīnās ar sevi. Es tev nemeloju. Iegaumē to, un tagad ļausimies presei. Džordžs Pīrss pašlaik stāsta viņiem, cik varens vīrs tu esi, cik gudrs un tamlīdzīgi, tāpēc viņš lika mums ierasties nedaudz vēlāk. Džordžs arī ieskicēja žurnālistiem tavu biogrāfiju, kas šim gadījumam tika sagatavota.

Vienkārši atbrīvojies un esi tāds, kāds esi. Nav nekā, par ko vajadzētu uztraukties.”

Renns vēroja Mārdžiju runājam. Laipna, grūti nosakāma vecuma sieviete - varētu būt ap gadiem trīsdesmit, trīsdesmit pieciem - elegantā, bāli zilganpelēkā biznesa kostīmā un tam piemērotās kurpēs, ovālu seju, smieklu krunciņām acu kaktiņos, tumšu, pakausī saņemtu matu mezglu un neiztrūkstošo piezīmju grāmatiņu un zīmuli rokā.

jauneklis pasmaidīja par viņas norādēm atbrīvoties un justies savā ādā pēc visa tā, kas pie pusdienām tika spriests par viņa tēlu, jauno apģērbu, matu griezumu un turpmākā mēneša plāniem.

Tiklīdz lifta durvis bija atvērušās, skatienam atklājās zāle, kuras grīdu sedza sarkans paklājs. Viņiem pretī steidzās Džordžs Plrss.

“Pat nebiju gaidījis tādu atsaucību.” Izdevēja seja savilkās smīnā. “Acīmredzot vakardienas reklāma ir nostrādājusi... Tas būs vieglāk par vieglu, Renn! Atceries tikai, ka vairums šo cilvēku ir ļoti svarīgi, turklāt mūsu draugi.”

Bez sabiedrisko attiecību ļaudīm, ar kuriem Renns bija iepazinies pusdienu laikā, zālē ar muguru pret durvīm sēdēja vēl apmēram četrdesmit cilvēki - gan sievietes, gan vīrieši. Kreisajā pusē pie sienas novietots galds pildīja bāra funkcijas, tam līdzās kavējās jau redzētais izdevniecības darbinieks. Iepretī durvīm bija novietots cits galds. Aiz tā no grīdas līdz pat griestiem stiepās divviru logs sarkaniem samta aizkariem, paklājam pieskaņotā toni. Trijotne devās turp un apsēdās. Virs no bāra atnesa trīs dzēriena glāzes, un klātesošie gaidpilnā klusumā viņus vēroja, kamēr Džordžs Pīrss lūkojās savos pierakstos. Beidzot izdevējs nokremšļojās un piecēlās.

“Dāmas un kungi, jums visiem ir iedotas biogrāfiskās piezīmes, kurās atradīsiet atbildes uz daudziem jautājumiem. Piebildīšu tikai, ka tās ir sarakstījusi Kolfaksa kunga māte dēla prombūtnes laikā un dažos punktos viņu viedokļi var atšķirties. Tāpēc droši uzdodiet jebkuru jūs interesējošu jautājumu!”

Piezīme izsauca reportieru smieklus.

"Gribu lūgt Kolfaksa kungu, kā arī visus pārējos intervijas laikā palikt sēžam. Oficiants parūpēsies, lai glāzes vienmēr būtu pilnas. Tātad jautājumi. Lūdzu, Braunas jaunkundzi” Džordžs Pīrss apsēdās un ieņēma malku viskija.

“Kolfaksa kungs, jau labu laiku man nedod mieru doma, kā tik jauns cilvēks var uzrakstīt tādu grāmatu kā Choi. Tagad, lasot piezīmes par jums, ievēroju, ka esat bijis gatavs augstskolai jau divpadsmit gadu vecumā. Vai varat mums to izskaidrot?”

Turpmākās četrdesmit piecas minūtes jautājumi skāra galvenokārt Renna pagātni un izziņas darbu grāmatas sakarā. Viņš atbildēja iespējami izsmeļoši, tomēr īsi.

Pēc tam roku pacēla jauna sieviete, kura sēdēja pēdējā rindā un vēl nebija izteikusies. Džordžs Pīrss vispirms apspriedās ar Mārdžiju un tad deva viņai vārdu: “Lūdzu, Edamsas jaunkundz. Atvainojiet, šķiet, ka iepriekš neesam tikušies.”

“Nē, neesam gan” sieviete atbildēja labi nostādītā balsī. “Es tikko ierados no Rietumu krasta. Nensija

Edamsa, Tribune. Kolfaksa kungs, kā jums izdevās tik daudz uzzināt par Korejas melno tirgu?”

Renns juta, kā kakls piesarkst. “Edamsas jaunkundz, es neko nezinu par Korejas melno tirgu.”

“Bet jūsu apraksts ir tik reāls. Kā tas iespējams, neko nezinot?”

“Mani lūdza šo jautājumu nekomentēt.”

Džordžs Pirss nokremšļojās un, apakšlūpu starp īkšķi un rādītājpirkstu iespiedis, gatavojās iespraukties sarunā.

"Kas jūs lūdza, Kolfaksa kungs?” Nensija Edamsa steigšus turpināja.

“Kāds no atbildīgajiem virsniekiem.” “Atbildīgajiem par ko, Kolfaksa kungs? Vai jūs tiesāja pat iesaistīšanos melnajā tirgū?”

“Nē, mani atzina par nesaistītu ar to.”

“Kas atzina, Kolfaksa kungs? Kara tiesa?” “Virsnieku grupa.”

“Ne tribunāls?”

“Nē.”

“Tikai virsnieku grupa?”

“Jā.”

“Kolfaksa kungs, grāmatā jūs runājat par melnajā tirgū iesaistītām augsta ranga militārpersonām. Vai varētu būt, ka tās ir tās pašas personas, kuras deva jums attaisnojošu atzinumu?”

“Nē."

“Kā lai mēs zinām, Kolfaksa kungs, ja jūs pats, kā apgalvojat, to nezināt? Kāds ir šī atbildīgā virsnieka vārds?”

“Viņš nebija iesaistīts.”

“Ja neviens no jums nebija iesaistīts, kāpēc nenosaukt?”

“Labi, ģenerālis Eplbijs.” Renns vēlējās, kaut nebūtu minējis šo vārdu, bet sieviete ar savu neatlaidību bija padarījusi viņu nervozu.

Džordžs Pīrss piecēlās. “Dāmas un kungi, es labprāt jūs nepārtrauktu, bet Kolfaksa kungam laiks gatavoties vakariņām. Liels paldies, ceru, ka ieguvāt vērtīgu informāciju.”

“Kolfaksa kungs, vēl tikai vienu īsu jautājumu, lūdzu!” iesaucās žurnāliste, kura pirmā bija uzdevusi jautājumu Rennam. “Domāju, maniem lasītājiem būtu interesanti uzzināt, ko jauns karavīrs darīs Ņujorkā, atgriezies pēc ilgstošas prombūtnes.”

“Pavisam vienkārši - došos vakariņās, pēc tam uz teātri.”

“Kopā ar kādu īpašu personu?”

“Ar Ritu. Ritu Bensoni.”

“Ak, skaidrs. Viņa ir ļoti īpaša. Paldies, Kolfaksa kungs.”

Džordžs Pīrss un Mārdžija izskatījās apmierināti. Vestibilā viņi atvadījās no Renna, un jauneklis taksometrā devās uz mājām pārģērbties vakariņām.

“Ai, jaunais kungs, jūs esat pavisam cits!” Sanga smaids pauda sajūsmu. “Kopš rīta tā pārvērties! Izskatās glīti, savādāk, bet glīti.” Viņš paņēma Renna saini.

“Paldies, Sang. Man nekavējoties jāpārģērbjas, vilkšu to smokingu, kas sainī.”

“Jūsu māte zvanīja, jaunais kungs. Izklausījās apbēdināta. Lūdza piezvanīt.”

“Labi, pacentīšos to izdarīt tūliņ pat. Es steidzos. Ielaid, lūdzu, vannā ūdeni, ne pārāk karstu.”

Renns apsēdās pie galda bibliotēkā un, nocēlis klausuli, uzgrieza mātes telefona numuru.

“Kā klājas, māt? Viss labi?”

“Ai, Renn, cik labi, ka piezvanīji. Nezinu, vai viss labi, iekams tu man nepastāsti. Rīta avīzē izlasīju to neizprotamo rakstu. Kas ir Rita Bensone, dēls?” Māte izklausījās noraizējusies.

Renns iesmējās. “Nekas tāds, par ko tev vajadzētu uztraukties. Tikai sieviete, kuru satiku lidmašīnā.” "Raksts gan vēsta ko citu...”

“Māt, varu tev teikt to pašu, kas tika sacīts man: nepievērs uzmanību tādiem preses tekstiem kā šis. Viņa ir patīkama dāma un tikai.”

“Ja vien esi drošs, ka neesi pievienots kādam ganāmpulkam. Kaut gan... ja pats to vēlies, lai būtu!”

"Neesmu nekam pievienojies un negrasos. Neuztraucies, māt. Bet man tagad jāskrien, lai nenokavētu vakariņas.”

“Ar viņu?”

“Jā,” Renns atkal iesmējās. “Ar Bensones kundzi.” "Labi. Drīz atkal sazvanīsimies.”

“Un drīz redzēsimies. Tici man - tev viņa patiks, māt.”

Nolicis klausuli, Renns brīdi palika domīgi sēžam. Viņš nespēja ņemt Jaunā mātes bažas. Tā nebija ziņkāre, vien patiesas, pašsaprotamas raizes. Vēl vairāk -jaunekli pārņēma zināma komforta sajūta, savas dzīves fonā apzinoties mātes klātbūtni un nemitīgo modrību par viņa dzīvi.

“Tu neesi nokavējis, draudziņ,” Rita Bensone teica, kad četrdesmit piecas minūtes pēc noliktā laika Renns piezvanīja viņai uz numuru St. Regis. “Un nekad neatvainojies. Šajās aprindās ierašanās pusstundu vēlāk ir norma. Vai kokteili vēlies baudit manā luksusnumurā vai, ņemot vērā preses interesi, labāk satiksimies vestibilā? Man gan jāsaka: ja šis ir ganāmpulka stallis, es par to dārgi maksāju.”

“Tad gaidīšu jūs vestibilā,” Renns iesmējās. “Un par stalli nedomāšu.”

“Ak vai, laikam izpļāpājos.” Arī Rita Bensone iesmējās. “Pēc mirkļa tiekamies.”

Kad dažas minūtes vēlāk viņa ieradās, Renns nopriecājās, ka uzvilcis jauno smokingu. Visu klātesošo acis nekavējoties pievērsās Ritai Bensonei. Sieviete izskatījās ne vecāka par trīsdesmit pieciem gadiem, kaut gan Renns bija diezgan drošs, ka viņai drīzāk ir piecdesmit pieci. Garais, vīna sarkanais zīda tērps eleganti izcēla slaido augumu, kā jau apģērbs, kas darināts tieši valkātājai. īsi apgrieztie mati gludi piekļāvās galvai, efektīgi ieskaujot seju un akcentējot garo, graciozo kaklu un slaidos plecus.

“Rita, jūs izskatāties brīnišķīgi!” Renns izteica godīgu komplimentu, atvilkdams viņai krēslu.

“Nu protams, draudziņ. Dievs zina, ka gana smagi nopūlos, lai tā būtu. Jauki tomēr, ka ievēroji. Un tu pats arī - īsts skaistulis! Kas tev apgrieza matus? Labprāt uzticētu tādam meistaram arī savējos.”

Iztukšojuši kokteiļa glāzes, viņi devās uz vakariņu zāli.

“Tagad varu atzīt, Renn, ka tavs darbs ir absolūti vienreizīgs. Es pasūtīju grāmatu, tikko ierados viesnīcā, un nespēju no tās atrauties, iekams nebiju pabeigusi. Tagad sāku to lasīt vēlreiz. Visu dienu apsvēru ideju uzvest tavu darbu Brodvejā, bet, iespējams, tas nav īsti piemērots skatuvei. Varbūt filmai, taču šajā jomā nekad neesmu darbojusies. Parunāsim par to, kad būs vairāk laika. Tagad mums jāpasteidzas.”

Rita Bensone piecēlās no krēsla, un Renns aplika viņai ap pleciem kažokādas šalli.

“Uz mana rēķina, Moriss, un pieskaitiet čekam divdesmit procentus,” Rita noteica, ejot garām vecākajam oficiantam.

Teātrī Renns tik tikko spēja koncentrēties lugai, ko viņi skatījās. Domas neapturami klaiņoja ap Ritas teikto. Jauneklis, protams, jutās glaimots, tomēr ideja šķita dīvaina. Viņš nespēja vecā vira stāstu iedomāties citādi kā vien attēlotu rakstveidā. Pat pie grāmatas viņš vēl nebija paguvis pierast!

“Vai tev patika izrāde?” Rita jautāja vēlāk, kad Renns palīdzēja viņai iekāpt limuzīnā.

“Ļoti, kaut gan jāatzīst, ka pēc tā, ko teicāt pie vakariņu galda, man bija grūti koncentrēties lugai.”

“Par grāmatu? Es to domāju nopietni, bet izlasīšu darbu vēlreiz, un tad parunāsim.”

Brauciens līdz restorānam Sardi’s bija īss.

“Bensones kundze, Kolfaksa kungs,” vecākais oficiants lietišķi teica. “Mēs jūs gaidījām. Galdiņš, lūk, šeit pie Kaldvela kunga.”

Renns zināja, ka Emeta Kaldvela sleja jau sen ir pārdota visiem galvenajiem pasaules laikrakstiem, tomēr jutās pārsteigts, ieraugot žurnālistu sēžam restorānā. Vīrietis bija gara auguma, draudzīgs, inteliģentu skatienu brūnajās, visai atstatu izvietotajās acis. Viņa piere šķita nedaudz par augstu, lai seju varētu saukt par skaistu. Kā universitātes profesoram.

Kaldvels piecēlās. “Rita, man kā vienmēr prieks!” Viņš pastiepa roku sveicienam. “Un jūs esat Renns Kol-fakss. Jāsaka, pēc vakardienas ziņās redzētās fotogrāfijas es jūs nepazītu.”

Renns atbildēja rokasspiedienam. Tvēriens bija stingrs un noteikts, jauneklim šis vīrs patika. Radās iespaids, ka viņš ir īsts sava aroda profesionālis.

Kompānija ērti iekārtojās krēslos pie apaļā stūra galdiņa un pasūtīja izslavēto Sardi’s steika sviestmaizi ar svaigu dārzeņu salātiem.

Sarunu uzsāka Emets Kaldvels: “Rita, vai tas ir tiesa, ko baumo par jūsu ideju pirkt Renna grāmatas tiesības uzvešanai uz skatuves?”

Rita domīgi nogaidīja ar atbildi, līdz viesmīlis bija pasniedzis dzērienus un atstājis galdiņu. “Jā, laikam varu pavisam godīgi atzīt, ka es par to domāju. Neesmu vēl izlēmusi un nespēju to izdarīt bez vērā ņemama padoma. Uzskatu, ka grāmata ir lieliska, brīnišķīgi pasniegts dinamisks stāsts, tomēr - vai tas der skatuvei? Vai attaisnotu sevi ne tikai kā literārs darbs, bet arī kā luga? Es nezinu. Iespējams, sižets ir vairāk piemērots filmai. Man jāuzklausa viedokļi, tāpēc esmu lūgusi Halu Greju izlasīt darbu pirms mūsu norunātās tikšanās pirmdien no rīta.”

Renns bija dzirdējis par Halu Greju, valstī veiksmīgākās neatkarīgās filmu studijas vadītāju, kas saņēmis vairākas godalgas par dokumentālajām filmām.

“Domāju, ka Hals vislabāk zinātu, kā darbu izmantot, ja viņš par to ieinteresētos,” Rita turpināja. “Romāns ir izteikti vēsturisks.”

Emets Kaldvels neuzkrītoši pierakstīja viņas teikto nelielā kabatas formāta piezīmju grāmatiņā. “Un kā tev liekas, Renn?”

“Godīgi sakot, vēl nav bijis laika to apdomāt.” Renns uz brīdi apklusa, pirms turpināja: “Mārdžija Bilouza, mana izdevēja darbiniece, minēja, ka būtu nepieciešams aģents, kas rūpētos par papildu tiesībām, tāpēc viņa ir sarunājusi man tikšanos ar kādu cilvēku. Tomēr, ja Rita būtu ieinteresēta, esmu pārliecināts, ka viņa zinātu, kā materiālu atbilstoši izmantot.”

Kaldvels pasmaidīja. “Es labi pazīstu Mārdžiju, Renn, un droši zinu: ja šī sieviete par tevi rūpējas, tad visprātīgākais būtu sekot viņas ieteikumiem. Viņa šajā biznesā ir ļoti pieredzējusi, nav neviena labāka. Džordžam Pīrsam ar Mārdžiju ir paveicies. Viņa tik tiešām pārzina savu lietu.”

Saruna turpinājās visu vakariņu laiku, un Renns ar patiku vēroja nepiespiesto domu apmaiņu starp Ritu Bensoni un Emetu Kaldvelu. Jā, pasaule pasaulē, viņš pie sevis domāja, aizraujoši.

Kad vēlu naktī Renns atgriezās mājās, viņu uzticīgi sagaidīja Sangs, jau atkal pagatavojis saimnieka iemīļoto dzērienu.

“Sang, tev nav jāpaliek nomodā, ja aizkavējos ilgāk,” jauneklis teica. “Izskatās, ka tuvākajā laikā tas gadīsies visai bieži.”

Pēc karstas dušas Renns uzvilka tīru pidžamu, apgūlās milzīgajā, vecajā gultā un, tumsas apņemts, uz pilsētas nakts trokšņu vieglā fona atmiņā pārcilāja dienas notikumus. Tie mudināja uz pārdomām par dzīvi, kas viņu bija šurp atvedusi. Iztēlē jauneklis dzirdēja tēva balsi, pirms daudziem gadiem runājot ar māti.

“Dod mūsu dēlam brīvību, Sjūzen,” viņš tik bieži bija atkārtojis. “Dod Renijam brīvību, un viņš pats sevi atradīs.”

Vai tas ir noticis? Vai šis ir īstais Renns Kolfakss? -viņš sev jautāja, slīgstot miegā.

Nākamajā rītā, kad Renns pamodās, istabā joprojām valdīja tumsa, un viņam vajadzēja kādu mirkli, lai saprastu, kur atrodas. Sapnī viņu juceklīgi bija apciemojusi lēdija Mērija Anglijā, Stefānija Parīzē un māte Ohaio. Ko šīs sievietes domāja par izmaiņām viņa dzīvē? Pazīstamā telpa atgrieza jaunekli īstenībā. Viņš piecēlās, atvilka aizkarus un atvēra stiklotās divviru durvis, ka veda uz terasi. Istabu acumirklī piepildīja silti saules stari. Uzvilcis šortus, Renns izgāja ārā un palūkojās uz savas ēnas leņķi. Pulkstenis varētu būt desmit, viņš nosprieda, laiks pagozēties saulē, pirms terase ietinas pēcpusdienas ēnās. Jauneklis ērti iekārtojās atpūtas krēslā, ļaujot saulei sildīt viņa kalsno augumu.

“Es sagādāju jums visas avīzes, kā tikāt vēlējis, jaunais kungs,” teica Sangs, iznesdams uz terases paplāti ar kafiju. Rennu joprojām uzjautrināja un iepriecināja tas, kā kalpotājs, neuzbāzīgi vērodams, minēja viņa vēlmes. “Tās ir uz jūsu galda. Kad vēlēsieties lasīt? Vai lai atnesu šurp?”

“Nē, laikraksti pagaidīs. Vispirms pasauļošos.”

Jaunekļa pārdomas iztraucēja Mārdžijas telefona zvans. “Renn, vai avīzes jau paguvi izlasīt?”

Nācās atzīt, ka to viņš vēl nav darījis.

“Nebiju domājusi, ka šodienas presē kāds pārkāps robežu, tomēr tā ir noticis - Nensija Edamsa no Trib. Šķiet, viņai ir ļauni nodomi, Renn. Mēs pārdosim vairāk grāmatu, un tas ir labi, bet raksta tonis ir nelāgs. Ai, nepievērs tam uzmanību! Kādi plāni pusdienām? Trijos mums sarunāta tikšanās ar aģentu, domāju, pirms tam mēs varētu paēst.”

Renns piekrita tikties ar Mārdžiju priekšpusdienā un, nolicis klausuli, sāka izskatīt Tribune laikrakstu. Minētais raksts bija pirmās lappuses apakšā - “Melnā tirgus zēns metas uz slavenībām”. Fotogrāfijā bija redzami viņi abi ar Ritu pie teātra kāpjam ārā no limuzīna, savukārt rakstā Nensija Edamsa atklāja, ka viņš, Renns Kolfakss, kurš ticis pie turības Korejas melnajā tirgū, vai nu būdams tajā iesaistīts personīgi, vai rakstot par to, vakar redzēts “īstajās vietās” kopā ar turīgo atraitni Ritu Bensoni, kurai bagātīgi izmaksājis. Renns rūgti pasmaidīja, atcerēdamies, ka vakariņās viņš bija bijis Ritas viesis un visas izmaksas jau laikus tika sedzis izdevējs.

Raksta nobeigums Rennu nopietni satrauca. “Šķiet, kādam patiesi būtu jāvēršas pie ģenerāļa Eplbija Korejā un jānoskaidro, kāpēc Kolfaksa kungs tik vienkārši ticis attaisnots, būdams iesaistīts melnajā tirgū. Pietiek izlasīt minēto grāmatu, lai saprastu, ka tās autors tieši no pirmavota ir guvis zināšanas par visu šo netīro operāciju.”

“Viņai nebija tiesību tā teikt!” Renns protestēja, vēlāk sēžot ar Mārdžiju pie pusdienu galda.

“Un kā vēl bija.” Mārdžijas balss skanēja laipni, bet stingri. “Tā ir cena, ko mēs maksājam par preses brīvību. Žurnālists var rakstīt, ko grib, ja vien attaisno savus vārdus, un viņa to ir izdarījusi. Nensija Edamsa apgalvo, ka esi kļuvis bagāts, vai nu pats būdams tieši iesaistīs melnajā tirgu, vai par to rakstīdams. Tā ir taisnība. Savā grāmatā tu runā par šo problēmu, un tā esi ticis pie turības. Starp citu, viņas raksts dos tev iespēju sapelnīt vēl vairāk. Tikai neļauj tam sevi ietekmēt.” Saruna, aizsākusies pie pusdienu galda, turpinājās aģenta birojā.

“Tu esi pieprasīts, Renn,” teica aģentūras vadītājs Ralfs Bērnets. “Mums ir daudz klientu, bet tev tiks dota priekšroka. Ikvienu, kas grib diskutēt par grāmatu, sūti šurp. Tas arī viss. Jāturas virsotnē, tā mēs turpināsim ražot naudu. Pēc šodienas raksta tavs darbs ielēks nedēļas topa pirmajā vietā, gan redzēsi.”

Tā arī notika. Renns sēdēja pie rakstāmgalda, nolicis sev priekšā atvērtu laikrakstu - lappusē, kur iepretim pārdotāko darbu sarakstam dižojās plaša, pārdomas rosinoša recenzija. Džordžam Pīrsam, Mārdžijai un Ralfam Bērnetam jābūt ļoti apmierinātiem, viņš pie sevis nodomāja.

Rennam raksts patika. Žurnālists precīzi bija uztvēris visu, ko viņš grāmatā bija centies atspoguļot. Jauneklis pat jutās pārsteigts - ne vienmēr atsauksmes, kas nāca klajā, piedāvāja tik labu analīzi un rūpīgu aprakstu. Vairums recenziju vienkārši samērā veiksmīgi atspoguļoja faktus, tikai Nensijas Edamsas pieeja atšķīrās. Viņa jau bija paguvusi publicēt divus rakstus

Tribune, turklāt vienā no tiem atsaucās uz personīgu mēģinājumu telefoniski sazināties ar ģenerāli Eplbiju Korejā. Ģenerālis nebija zvanu pieņēmis, ar operatora starpniecību paskaidrojot, ka viņam nav komentāru šajā sakarā, tomēr informācija par sazināšanās mēģinājumu bija devusi Nensijai Edamsai iespēju vēlreiz atgriezties pie dzēlīgajiem apmelojumiem. Pēc divām dienām žurnāliste laida klajā rakstu par tikšanos ar jauno prezidenta kandidātu no Jaunanglijas štatiem, senatoru Džonu īstonu, Kara lietu izmeklēšanas komitejas biedru, kurš bija apsolījis ar grāmatu iepazīties un tad vēlreiz tikties. Nensija Edamsa solīja lasītājiem pilnu senatora teiktā atstāstu, vēlreiz izmantodama izdevību atkārtot jau iepriekš izteiktos pieņēmumus.

Divu nedēļu laikā, kopš Renns uzturējās Ņujorkā, viņš to vien darīja kā sarunājās ar reportieriem. Lai gan nekādi nesaprata, kā publiku var interesē katrs viņa solis. Ceturtdien jauneklis kopā ar Ritu Bensoni bija apmeklējis pirmizrādi, svētdien - labdarības balli, piektdien ieturējis jau par paradumu kļuvušās darījumu pusdienas ar Džordžu Pirsu un Mārdžiju. It viss rēgojās, fiksēts tenku slejā. Māte, izlasījusi šos rakstus, jau vairākas reizes bija satraukti zvanījusi, un Renns no sirds nožēloja, ka tādā veidā sarežģī viņai dzīvi. Tomēr vienīgais, ko jauneklis varēja darīt, bija atkal un atkal mierināt māti, ka viss ir kārtībā.

Renna pārdomas iztraucēja telefona zvans no Donalda Šārpa.

“Profesor Šārp, piedodiet, ka neaizrakstlju jums, lai pateiktos par iepazīstināšanu ar Džordžu Pirsu.

Kopš atgriezos, ir pagājušas tikai divas nedēļas, un tās bijušas tik aizņemtas...”

“Es zinu.” Donalds Šārps iesmējās. “Lasu avīzes. Tev iet no rokas. Starp citu, kas ir Rita Bensone? Viņai jābūt īpašai, ja spēj aizņemt tik daudz tava laika.”

Tagad bija Renna kārta iesmieties. “Ļoti jauka dāma, satikāmies lidmašīnā no Sanfrancisko, un tagad viņa domā par grāmatas ekranizēšanu. Ritas advokāti pašlaik mēģina vienoties ar manu aģentu. Avīzes visu izpūš.”

“Tā gan.” Donalds Šārps brīdi klusēja. “Pie kā tu pats tagad strādā, Renn?”

“Ne pie kā. Nevaru pat iedomāties, ko tagad gribētu rakstīt. Esmu pārliecināts, ka tas pāries, bet šī publicitātes lieta paņem visu manu enerģiju, sākot ar aizkaitinājumu un beidzot ar sirsnīgu prieku.”

“Varu ieteikt, kā ar to cīnīties, Renn. Varbūt tev liksies dīvaini, bet vienkārši pārstāj lasīt recenzijas. Tu nevari ietekmēt neko no tā, ko žurnālisti par tevi saka, un spēsi turpināt savu darbu, vien ignorējot viņu rakstus. Ja pievērsīsi uzmanību katram sīkumam, ko ļaudis runā, tu nepaveiksi visu, ko varētu un vajadzētu. Man ir gadījies sastapt cilvēkus līdzīgā situācijā arī iepriekš, un vari droši ticēt: vienīgais veids, kā turpināt strādāt, ir laist slavu pār galvu.”

"Laikam jums taisnība. Visi, kas kaut ko saprot no šī biznesa, saka vienu un to pašu. Tomēr jūs jau zināt -pateikt ir vieglāk nekā izdarīt.”

“Protams, manu zēn, pie tā ir jāstrādā. Tomēr mēģini nekavējoties - gan izdosies! Pamazām tu pieradīsi.

Iespējams, nāksies piedzīvot smagu vilšanos un patiesības meklējumu laiku, bet, ja sekosi padomam un jau no šī paša brīža centīsies neklausīties cilvēku spriedelējumos, īpaši presē publicētajos, tu aiztaupīsi sev daudz pārdzīvojumu. Ari man savā niecīgā veidā ir nācies to iemācīties.”

Uzruna “manu zēn” un pārlieku personiskais sarunas tonis dzīvi atsauca Renna atmiņā tās nakts notikumus Donalda Šārpa mājā, un jauneklis juta sejā sakāpjam sārtumu. “Profesor Šārp, es...”

Pasniedzējs viņu pārtrauca: “Pagaidi, Renn. Pirms turpinām... Ir daži jautājumi mūsu attiecībās, par kuriem vajadzētu tikt skaidrībā, un es pieņemu, ka varēsim tos nokārtot ļoti ātri. Pirmkārt, sauc mani par Donu. Esam apmēram vienas paaudzes, un nu, kā liekas, arī stāvoklis sabiedrībā mūs vairs nešķir. Otrkārt, es nožēloju to, kas pirms gadiem notika, bet, ja vien iespējams, neļausim tam būt par šķērsli mūsu turpmākajai draudzībai. Abi esam pietiekami inteliģenti, tāpēc, domāju, varam vienoties. Ikviens vīrietis manā vietā būtu izturējies tāpat, varbūt tagad tu spēj to saprast. Ari tu reaģēji atbilstoši situācijai - es to apzinos, protams. Neslēpšu, ka vēlētos, lai būtu bijis citādi. Nav jēgas melot. Ir tā, kā ir, bet mēs varam palikt draugi tajās jomās, kur tas iespējams. Šķiet, par šo esmu pateicis visu.”

Uzklausījis Donalda Šārpa vaļsirdīgo atzīšanos, Renns jutās atvieglots. “Lai tā būtu, Don. Kamēr vien abi to atceramies.”

“Par sevi esmu drošs, manu zēn. Jā, tava māte stāstīja, ka pēc pāris nedēļām plānojot doties uz Ņujorku, un es apsveru, vai nelidot kopā ar viņu. Varbūt tagad, kad esmu tevi ieteicis Džordžam Plrsam, viņš piekritis publicēt ari kādus no maniem darbiem. Katrā ziņā rezervē bridi sava laika ari man, un - uz drīzu redzēšanos!”

Renns apsolīja tikšanos un, pārtraucis sarunu, iegrima domās. Tik daudz kas dzīvē bija noticis kopš nakts Donalda Šārpa mājā! Kaut gan fiziskais riebums nekur nebija pazudis, viņš tagad spēja labāk izprast mātes toreizējo žēlumu pret pasniedzēju. Tādam vīram kā Donalds Šārps, iesprostotam savas seksualitātes žņaugos, noteikti bija grūti atrast pieņemamas attiecības. Renna absolūtā atmiņa ļāva atkal dzirdēt tēva reiz teikto kādā no viņu ilgajām sarunām.

“Pasaule ir pilna visdažādāko cilvēku, dēls, un par savu nākotni esi atbildīgs tikai un vienīgi tu pats, tomēr tev jācenšas iepazīt pēc iespējas vairāk dažāda tipa ļaužu, jo šis kopums veido pamatu dzīvei, kādu mēs to šodien pazīstam. Eksistē zagļi, bet tas nenozīmē, ka tev jāzog. Eksistē kanibāli un prostitūtas, bet tas nenozīmē, ka tev jāēd cilvēka gaļa vai jātirgo savs ķermenis. Vienlaikus tas, ka tu to nedari, nedrīkst būt šķērslis viņu iepazīšanai, mēģinājumam izprast, kāpēc šie cilvēki rīkojas tā vai citādi. Tev nāksies daudz ciest, jo visā, ko dari, esi apveltīts ar dziļu izpratni par skaisto un pareizo, bet ļaudis ap mums diemžēl ne vienmēr ir skaisti un pareizi. Ne vienmēr tādi, kādus ceram sagaidīt. Tāpēc priecājies, ja cilvēki pret tevi ir vismaz godīgi un tu vari iemācīties izprast viņus tādus, kādi tie ir. Tev jāturas savrup un pašam jāveido sevi par to, kas gribi būt. Līdz nāks kāds, kurš apstiprinās, ka visam skaistajam ir jābūt ari labam, un šo cilvēku tu atšķirsi no visiem, jo būsi iepazinis daudzus pirms tam, būsi sagatavojis sevi ilgstošām attiecībām, kas sniedz visdziļāko apmierinājumu.”

Tagad Renns zināja, ka spēj pieņemt Donalda Šārpa draudzību, lai kāds šis cilvēks būtu, un tas neietekmēs viņa esību citādi, kā vien palīdzot paplašināt izpratni par vēl vienu pretrunu tik daudzveidīgajā cilvēka dabā.

Renna pārdomas atkal iztraucēja telefona zvans, šoreiz tā bija Rita Bensone.

“Renn, ja aizsūtīšu tev pakaļ mašīnu, vai atbrauksi uz glāzi kokteiļa un vakariņām? Nedēļas nogalē pie manis viesojas Hals Grejs un mēs runājam tikai un vienīgi par tavu grāmatu. Ir dažas nianses, ko vajadzētu apspriest. Tu varētu pārnakšņot tepat, un rit mēs kopā atgrieztos pilsētā.”

Rēns apsolīja ierasties. Sangs pagatavoja vieglas pusdienas, sarūpēja somu ar nakšņošanai nepieciešamo, un, kad durvju sargs ziņoja par Bensones kundzes auto ierašanos, jauneklis bija gatavs doties. Tā kā svētdienas pēcpusdienā ceļi bija patukši, Rennu patiesi iepriecināja brauciens cauri priekšpilsētai un tālāk prom pa aleju uz Ritas Bensones māju Konektikutā. Tas bija liels, vecs akmens nams, ko viņa bija nopirkusi un modernizējusi, glīti iegūlis līdz pilnībai izkoptu mauru un dārzu bagātībā. Kokteiļi tika pasniegti dienvidu terasē, kur varēja baudīt silto pēcpusdienas sauli. Hals Grejs iekārtojās atpūtas krēslā pretī Ritai un Rennam.

“Ir problēmas ar projektu, Renn,” viņš sacīja. “Grāmata ir lieliska un ari atbilstoša ekranizēšanai, taču tajā nav lomas, kas panākumu nodrošināšanai būtu piemērota kādai no amerikāņu kinozvaigznēm. Iedomājos -varbūt scenārists sižetā varētu iepīt pašu autoru kā galveno varoni? Tādā veidā mēs it kā radītu tavas grāmatas stāstu un vienlaikus arī nodrošinātu filmai nepieciešamo lomu.”

Saruna turpinājās visu vakariņu laiku un vēl krietni pēc tam, līdz Renns piekrita jauna tēla radīšanai kopā ar scenārija autoriem.

Pirmdien, atgriezušies pilsētā, viņi satikās ar Renna aģentu un Hala Greja advokātiem, lai parakstītu nepieciešamos dokumentus. Džordžs Pīrss bija tik ielīksmots, ka uzstāja uz kopīgām vakariņām notikuma atzīmēšanai, savukārt Hals Grejs tikmēr noorganizēja preses konferenci nākamajai dienai, kuras laikā tiks izplatīts oficiāls paziņojums.

Renns raizējās galvenokārt par to, ka rīt atkal nāksies satikt Nensiju Edamsu no Tribune. Viņš tā arī nebija spējis pārvarēt nepatiku pret šo žurnālisti un tovakar pauda savas bažas Džordžam Pīrsam un Ritai Ben-sonei. Mārdžija un Hals Grejs bija atvadījušies jau pēc vakariņām, aizbildinoties ar pienākumiem agri no rīta, un viņi trijatā Ritas mašīnā devās pie Renna, kur Sangs viesistabā pasniedza dzērienus.

“Tev ir jauks dzīvoklis, Renn. Izteikti vīrišķīgs, tomēr ar sievietes pieskārienu šur un tur.”

Rita apsēdās uz dīvāna iepretī kamīnam, kur jau sprakšķēja šķilas, kaut Renns tikai pirms dažām minūtēm, ienākot istabā, bija pielicis tām sērkociņu. Viņš nosprieda, ka te darbojas kāda Sangam vien zināma ķīniešu gudrība, kas vienmēr liek liesmām izšauties tik strauji.

“Tas būs no Serēnas, mana vectēva otrās sievas. Es šeit neko neesmu mainījis, kopš viņš nomira, novēlējis dzīvokli man.”

Renns iekārtojās vienā no ērtajiem atzveltnes krēsliem kamīna vienā malā, Džordžs Plrss - otrā. Jauneklis atskārta, ka šie ir viņa pirmie viesi. Un, jā, viņam patiesi nebija ienācis prātā dzīvoklī kaut ko mainīt.

“Tev vajadzētu šo vietu pārveidot atbilstoši paša personības vajadzībām.” Iemalkojusi dzērienu, Rita nolika glāzi uz kokteiļu galdiņa. “Ir labi savās mājās izpausties.”

"Iespējams, tikai es nezinu, kā. Turklāt tam laika vēl gana. Tagad mani nomoka cits jautājums, kurā jūs, cerams, varēsiet palīdzēt, tāpēc ari šovakar esat te. Rit man būs jārunā ar Nensiju Edamsu...”

“Zinu,” Džordžs Plrss viņu pārtrauca, “un esmu par to domājis. Tavas dusmas par viņas rakstiem ir saprotamas, vēl jo vairāk tagad - pēc izlēciena ar kaut kādu senatoru, solot visaptverošu izmeklēšanu, kas balstīta uz grāmatā rakstīto. Galvenais, kas jāatceras, - īstenībā Edamsa nespēj mums nodarīt neko ļaunu. Viņa var aizkaitināt un saniknot, bet, jo vairāk šī sieviete raksta, jo vairāk grāmatu mēs pārdodam un jo bagātāks tu beigu beigās kļūsti. Ļaunākais ir tas, ka tev nāksies atbildēt uz dažiem jautājumiem, un, tā kā esi bez vainas, tie var aizskart. Es ieteiktu par to nedomāt. Ignorē viņu un dari, kas jādara. Edamsa ir viena no tiem jaunajiem tā sauktajiem reportieriem izmeklētājiem un vienkārši pilda savu uzdevumu - pārdod avīzes. Tev jāpatur prātā, ka tā viņa vienlaikus pārdod ari tavu grāmatu. Jebkurā gadījumā, runājot ar Edamsu, saglabā pašsavaldību. Pretējā gadījumā viņa var uzrakstīt ari kaut ko patiesu. Piemēram, to, ka tu intervijas laikā esi zaudējis kontroli pār sevi.”

“Es zinu, kā rīkoties,” Rita domīgi noteica. “Tā būs mana preses konference, un tas nozīmē, ka reportieru jautājumus uzklausīšu es. Vērsīšos pie Renna vai Hala tikai tad, ja gribēšu, lai tos komentē viņi paši.”

Džordžs Plrss ieņēma krietnu malku no savas glāzes. “Laba doma, Rita. Tas, ka tu esi galvenā atbildētāja, būtu tikai loģiski.”

“Protams. Es galu galā esmu tā, kura jau iztērējusi miljonu dolāru. Un tas, mani mīļie, vēl arvien ir jaunums.”

Visiem sanāca smiekli.

“Ir vēl viena lieta, kurā vēlētos jūsu padomu.” Runājot Rēns bikstīja uguni. “Biju domājis zvanīt senatoram īstonam un piedāvāt atbildes uz visiem jautājumiem, kas viņam varētu būt radušies. Man nav, ko slēpt, un tādā veidā mēs nonāktu pie atrisinājuma."

“Labāk nogaidīsim,” Džordžs bilda. “Lai viņš pats zvana, ja vēlas. Tu neko sliktu neesi izdarījis. Jā, aizmirsti šo domu.”

“Taisnība, Džordž.” Rita piecēlās no dīvāna. “Un tagad man jātiek mājās, vai ari rit es nebūšu spējīga piedalīties konferencē.”

Pie durvīm Renns atvadījās no viesiem un atgriezās pie kamīna, lai izdzertu glāzi.

“Viņai vairs nav nekā, ko teikt, māt.”

Renns sēdēja vectēva kabinetā kopā ar māti un Donaldu Šārpu. Abi bija ieradušies ar pēcpusdienas reisu, un māte iekārtojusies ciemiņiem paredzētajā istabā, bet Donalds Šārps izvēlējies nelielu viesnīcu tuvīnajā kvartālā. Sangs pēdējās divas dienas bija čakli strādājis, gatavodamies pasniegt pirmās pusdienas sava jaunā kunga mātei. Piecos pēcpusdienā Ņujorkā jau valdīja tumsa, un dzestrais āra gaiss lika noprast, ka ziema vairs nav aiz kalniem. Kamīnā spoži dega uguns, Sangs pastāvīgi piepildīja glāzes ar "Asiņaino Mēriju”, ko iepriekš bija sagatavojis, un dzīvokli pamazām izplatījās krāsni ceptu ķiniešu uzkodu aromāts.

"Nensija Edamsa ir uzrakstījusi visu, ko varēja,” Renns turpināja. “Viņa šo lietu izpūta, iesaistot senatoru īstonu. Es aizbraucu uz Vašingtonu un atbildēju uz viņa komitejas uzdotajiem jautājumiem. Ģenerālis Eplbijs atlidoja no Korejas, informēja par notikušajiem arestiem, un tas arī viss.”

“Zini,” māte sarauca pieri, “Edamsa būtu varējusi publicēt rakstu ar secinājumu. Pēc visām netieši izskanējušajām dzēllbām vismaz atzīt, ka tu neesi vainīgs.”

“Rennam taisnība, Sjūzen. Pirmkārt, žurnālisti nemēdz atzīt paši savas kļūdas, otrkārt, tas nekādi neatbilstu Nensijas Edamsas raksturam. Renna darbs joprojām atrodas visvairāk pārdoto grāmatu saraksta pirmajā vietā. Viņam vienkārši jāsamierinās ar reportieres izlēcieniem un jāturpina darbs. Ar to es domāju šo.” Donalds Šārps uzlika uz ceļiem savu melno ādas diplomātu, atslēdza to un izņēma lielu, brūnu aploksni. “Tas ir tava tēva manuskripts, Renn. Pirms kāda laika Sjūzena man iedeva to izlasīt, un darbs ir tik labs, ka, manuprāt, tev vajadzētu ar to pastrādāt."

"Nedomāju, ka spēšu atspoguļot tēva idejas plašāk, nekā tas jau izdarīts. Viņš savu viedokli ir izklāstījis gana skaidri. Tomēr priecājos, ka darbs ir pie manis, es to pārlasīšu un mēģināšu saprast, kā vislabāk sagatavot manuskriptu publicēšanai. Uzskatu, ka tas jālaiž pasaulē, jo ir brīnišķīgs darbs, kurā mans tēvs ieguldījis daudz laika un zināšanu. Turklāt, kā jūs jau zināt, es pilnībā piekrītu viņa teorijai par mākslas un zinātnes attiecībām.”

“Gluži tāpat kā es.” Donalds Šārps piecēlās un nolika manuskriptu uz lielas, zaļas dzēšlapas, kas sedza galdu, tagad piestumtu pie palodzes, lai, atraujoties no darba, Renns varētu lūkoties ārā. Tā bija viena no nedaudzajām izmaiņām, ko viņš kopš vectēva nāves tika veicis.

Jauneklis priecājās par mātes un Donalda Šārpa apciemojumu. Pasniedzējs atgriezās Ohaio pēc nedēļas, bet vēl pirms tam Renns sarīkoja vakariņas, kurās iepazīstināja savus viesus ar Ritu Bensoni, Džordžu Pīrsu un Mārdžiju. Tāpat kā vairums cilvēku, arī Donalds Šārps un māte bija sajūsmā par Ritu un Džordžu, bet īpaši atzinīgi abi novērtēja Mārdžijas lietišķo attieksmi pret Rennu un viņa karjeru. Kad Donalds Šārps bija aizbraucis, dēls un māte vēlreiz ieturēja pusdienas kopā ar Džordžu un Mārdžiju, bet pēc tam trijatā ar Ritu apmeklēja teātri.

“Man patīk tavi draugi, Renn,” māte teica, kad, atgriezušies no izrādes, viņi abi kavējās viesistabā, kur Sangs bija pasniedzis vakara dzērienu.

Renns pasmaidīja. “Arī Rita Bensone?”

Māte uztvēra dēla ķircinošo toni. “Jā, bet tikai kā nākamā aiz Mārdžijas. Rita nemaz nav tāda, kādu viņu attēlo avīzes.”

“Ļaudis reti atbilst preses aprakstiem. Priecājos, ka pieņem manus draugus, māt.” Renns bija patiess. Viņš apzinājās, ka būtu turpinājis attiecības, pat ja mātei šie cilvēki nepatiktu, tomēr bija labi saņemt viņas atbalstu.

“Laikam nevaru vairs nekādi būt tev noderīga.” Mātas brūno acu skatiens pauda bezgalīgu maigumu, lūpās rotājās domīgs smaids. Viņa joprojām bija glīta sieviete.

“Vai plānoji būt man noderīga, māt?”

Renns centās radīt rotaļīgu noskaņu, kaut labi saprata, ko viņa domā. Acīmredzot māte bija ieradusies Ņujorkā ar neskaidru cerību, ka dēls varētu lūgt viņu palikt un vadīt mājsaimniecību. Viņa nebija izteikusi tādu priekšlikumu, un Renns nebija licis saprast, ka to nevēlas, taču vienmēr klusējošā Sanga nevainojamā kalpošana bija skaidri parādījusi, ka viņam nav vajadzīga palīdzība nedz mājas lietās, nedz rūpēs pārjauno kungu - mazdēlu tam vīram, kurš bija paglābis viņu no Amerikas imigrācijas dienesta terora. Šis nams jau gadiem bija Sanga drošais patvērums. Par Ameriku viņš nezināja neko daudz vairāk, kā būtu zinājis, palikdams dzīvot dzimtajā ciematā pie Nankongas Ķīnā. Viņam nebija arī nācis prātā meklēt vietējo ķīniešu sabiedrību, jo tie šeit runāja kantoniešu dialektā, kuru viņš nesaprata, tāpat kā tie nesaprata viņējo. Izņemot savu kungu, Sangs nevienam šajā zemē neuzticējās, īpaši sievietēm, kopš viņu bija piekrāpusi miesīga māsa.

Pirms daudziem gadiem Sangs par paša ietaupījumiem bija nopircis Ķīnā mazu biznesu, ceļmalas tējnīcu, un atstājis to vecākās māsas pārziņā, kamēr pats turpināja strādāt par viesmīli Šanhajas viesnīcā. Katru mēnesi māsa stāstīja, ka uzņēmums nenes peļņu, lai gan no kaimiņiem nāca ziņas, ka peļņa esot, bet tā tiekot izlietota māsas vira, dikdienlga opija pīpmaņa, un viņu bērnu vajadzībām. Sangs māsai neko nepārmeta, jo viņa bija vecāka, bet pats izlēma pamest savu zemi uz visiem laikiem, lai dotos Amerikas virzienā, kur viņam nebija radinieku. Neviens Sangu netika brīdinājis par tur valdošajiem imigrācijas likumiem. Kas ar viņu būtu noticis, ja negadījusies paradīze šī nama veidolā, ķīnietis nespēja pat iedomāties. Un te nu viņš bija - pie sava jaunā kunga, kuram kalpos mūžīgi. Sangs pret Renna māti izturējās nevainojami pieklājīgi, un tieši ar to lika saprast, ka viņa te nav vajadzīga, ka viņai šajā namā nepavisam nav vietas.

“Nē,” māte atteica, “es pilnīgi neko neplānoju, Renn, līdz tu atgriezies mājās no Korejas. Nebija ne jausmas, kā viss iegrozīsies.”

“Jā, iznāca tāds pārtraukums...” jauneklis atcerējās. “Bet tas mani nav mainījis. Es varētu mainīties vienīgi cilvēku iespaidā, man šķiet, un ari tad tikai pamazām. Diemžēl cilvēkiem man nav bijis laika. Vien stulbai rutīnai un amerikāņu ierēdņiem, kuri...” Viņš klusējot paraustīja plecus, aizgaiņādams nepatīkamās atmiņas.

“Un ko iesāksi tālāk?”

Renns nolika kafijas tasīti. “Tikšu skaidrībā ar sevi.”

“Vai atgriezīsies koledžā?”

“Neredzu tam jēgu. Es zinu, kur meklēt zināšanas, kas man nepieciešamas.”

“Grāmatās?”

“Visur.”

“Nūja. Man tagad laikam jādodas mājās, dēls.” “Tikai tad, ja pati to vēlies.”

Māte uzkavējās vēl kādas dienas, un tās Renns veltīja viņai. Māte bija mīļa tuviniece, bet, taisnību sakot, jauneklim viņa vairs nebija vajadzīga. Tomēr Renns apbruņojās ar pacietību un vadāja māti uz muzejiem, teātriem, pat simfoniskās mūzikas koncertu. Tās bija patīkamas stundas, lai gan pagāja klusējot. Kad vakaros abi atgriezās dzīvoklī, Sangs vienmēr sagaidīja nācējus pie durvīm un pirms gulētiešanas pasniedza dzērienus bibliotēkā vai viesistabā. Kādu vakaru, kad viņi bija palikuši divatā, māte mēģināja uzsākt sarunu par lēdiju Mēriju.

“Vai ir kas tāds, ko tu gribētu man pastāstīt par lēdiju Mēriju?”

“Ak nē, tas ir beidzies.”

“Nebija žēl?”

“Nē, nevienam no mums, māt.”

“Tu guvi pieredzi,” viņa minēja.

“Jā, kaut ko iemācījos, vismaz pats par sevi.”

“Un tikai?”

“Tikai.”

Bija neiespējami un pilnīgi nevajadzīgi skaidrot to mātei. Renns alka vientulības stundu - stundu, dienu, nedēļu un mēnešu -, lai atkal varētu strādāt.

Māte piecēlās. “Domāju rīt doties prom, mīļais.” Ari Renns piecēlās un, apskāvis māti, maigi noskūpstīja uz vaiga. Nē, viņš neko nestāstīs, arī par Stefāniju ne. Iespējams, vairs pat nebija nekā stāstāma. Jebkurā gadījumā Renns gribēja vispirms visu izdzīvot un tikai pēc tam runāt.

“Ja vēlies, māt. Atbrauksi atkal, kad sadomāsi?” “Nākamreiz tev jāapciemo mani, dēls.”

“Kā teiksi, māt,” Renns piekrita.

Laiks bija tas, kas viņus šķīra. Māte piederēja Renna pagātnei un vēl arī tagadnei, bet turpmākais bija tikai un vienīgi viņa paša ziņā.

Nākotni nebija vajadzības steidzināt, tomēr ilgā jaunība Rennam nedeva miera. Viņš alka nekavējoties ķerties pie darba, lai kas ari tas būtu. Bet kā sākt un par ko rakstīt? Sangs kalpoja jauneklim klusā padevībā, nodrošinādams kārtību un mieru mājās. Sabiedriskā dzīve bija kļuvusi iepriekš paredzama - trīs vakari nedēļā, sadalīti starp Džordžu Pīrsu, Mārdžiju un Ritu Ben-soni. Kādu laiku Renns strādāja ar scenārija autoriem, ieviešot sižetā nepieciešamo autora tēlu, bet, tiklīdz tas bija izdarīts un sākās lomu dalīšana, ne viņa laiks, ne enerģija vairs nebija vajadzīgi. Renns bieži atcerējās Stefāniju. Viņi sarakstījās - nevajadzīgas vēstules pārnēsāja ikdienišķu informāciju -, un jauneklis ne reizi vien bija iedomājies par došanos uz Parīzi, bet arvien nolēmis, ka labāk būtu sagaidīt Stefāniju ierodamies Ņujorkā. Renns netika skaidrībā, kāda un cik nozīmīga loma meitenei bijusi viņa dzīvē. Viņš kavējās sapņos, bibliotēkā lasīja sējumus ādas vākos, ko vectēvs pusgadsimta garumā bija savācis, klīda pa ielām, bija aizņemts, tomēr bez mērķa, nesaprazdams, kur un kā sākt nākamo grāmatu un par ko tā varētu būt. Viņa īsā militārā pieredze izgaisa kā nebijusi, atstādama vien dažas atmiņas par Korejas dabu, pārpildītām alejām un šaurām ieliņām, par barakām un izolēto amerikāņu kopienu, kur mita virsnieki ar savām ģimenēm, precīzi atdarinot Amerikas mazpilsētu nomali.

Renns priecājās, ka tā īsti nebija kļuvis par Korejas sastāvdaļu. Grāmata atspoguļoja visas korejiešu tautas dzīvi, un amerikāņu klātbūtne tajā bija attēlota tikai no korejiešu skatpunkta, tomēr tieši šajā mazajā, drūmajā zemē viņš bija piedzīvojis ko tādu, kas atmiņā uzmir-dzēja nežēlīgi asi un postoši skaidri. Tā bija dažas pēdas no robežas maršējoša - nepārtraukti, dienu un nakti maršējoša - Ziemeļkorejas komunistu zaldāta seja. Tur, aiz neredzamās līnijas, bija ienaidnieks. Patiesībā ne tik daudz ienaidnieks, cik nezināmais. Nezināmais -lūk, īstais vārds, īstā nozīme arī pašai dzīvei. Viņam nebija varas pār to. Viņš nesaprata, ko iesākt. Te, šajā pārblīvētajā Amerikas vietā, viņam, Rennam, nebija ietekmes, nebija kontroles, nebija savas vietas, nebija līdzdalības eksistencē.

Lai kur jauneklis ietu, it visur pārvietojās ļaužu pūļi, it visur dzīve plūda un mutuļoja, tikai viņa tur nebija. Avīzes turpināja kļūdaini ziņot par visu, ko Renns dara, bet tas viņu vairs neuztrauca. Jauneklis laikrakstus pat nelasīja, jo katrs nākamais raksts bija muļķīgāks par iepriekšējo. Visvairāk pārdoto grāmatu sarakstā viņa darbs joprojām turējās pirmajā vietā, un, iespējams, tas ari bija vienīgais svarīgais pieturas punkts, vienīgais vērā ņemamais fakts. Renns priecājās, ka cilvēki lasa viņa sacerējumu, taču naudai viņa acīs nebija nekādas nozīmes, jo tās viņam bija pietiekami.

Džordžs Pirss un Rita bija paraduši domāt naudas kategorijās, un Renns pieņēma, ka šādiem ļaudīm tā piederas, bet tas lika viņam justies nošķirtam - nošķirtam no tuvākajiem draugiem. Vienīgi saskarsmē ar Mārdžiju Renns vienmēr jutās kā dzīvs cilvēks, nevis objekts, un viņi bieži kopā pusdienoja vai vakariņoja, tomēr ari Mārdžijai nebija necik nozīmīga loma jaunekļa īstajā, iekšējā dzīvē, tajā esības daļā, ko viņš nekad nevienam neatklāja. Draugi mudināja Rennu pārveidot dzīvokli atbilstoši paša gaumei, taču tas palika, kāds bijis vectēva laikā. Tādas lietas viņu neinteresēja. Renns būtu varējis justies vientuļš, taču tā nenotika - viņš vienmēr bija bijis viens.

Varbūt, kad Stefānija atbrauks...

Un pavisam negaidīti kādā ziemas dienā viņa bija klāt. Torlt tukšajās ielās stipri sniga. Caur augsto bibliotēkas logu Renns vēroja pasauli, ziedu vītnēm rotāto jumtu līnijas, telegrāfa vadus, durvju ailas un, kā vienmēr, sajūsminājās, redzot ko skaistu. Iezvanījās telefons, novietots viņam tieši priekšā uz vecā, ar ādu apvilktā rakstāmgalda.

Renns pacēla klausuli. “Jā?”

“Jā,” atskanēja Stefānijas balss. “Es esmu te.” “Parīzē?”

“Ne Parīzē. Te - Ņujorkā.”

“Tu mani nebrīdināji, ka ieradīsies. Vēl tikai vakar saņēmu tavu vēstuli. Biju domājis šodien atbildēt. Kāpēc nepateici, ka brauc?”

“Es taču tev saku, vai tad ne?”

“Tu nu gan pārsteidz!”

“Kā vienmēr!”

“Kur pašlaik esi?”

“Piektajā avēnijā, starp piecdesmit sesto un piecdesmit septīto ielu, kur ir mana tēva jaunais veikals.” “Kad tu atbrauci?”

“Vakar vakarā, daudz par vēlu, lai zvanītu. Lidojums bija slikts, stipri vēji mūs mētāja augšā lejā. Briesmīgi! Varēju nobīties, ja būtu gribējusi. Kalpotāji ieradās pirms nedēļas un visu sagatavoja. Mēs uzreiz aizmigām. Tagad tēvs jau apskata veikalu, bet es tikko pabrokastoju. Atbrauksi?”

“Protams. Tūliņ pat. Varbūt vienīgi iznāks kavēties sniegputeņa dēļ.”

“Vai ilgi?”

“Tas atkarīgs no satiksmes - visticamāk, tā būs lēna.”

“Vai nevari nākt kājām?”

“Droši vien tā ari būs jādara.”

“Labi. Tikmēr es te pieradīšu un gaidīšu tevi.”

“Jau steidzos.”

“Tikai esi uzmanīgs!”

Renns iesmējās. Stefānijas angļu valoda bija tik nevainojami artikulēta un tomēr tik apburoši nepilnīga. Idiomas veidoja angliski izteikts ķiniešu un franču valodas sajaukums.

“Kāpēc tu tagad smejies?” viņa uzstājīgi jautāja.

"Tāpēc, ka esmu laimīgs!”

“Tu nebiji laimīgs pirms tam?”

“Saprotu, ka nebiju, tikpat droši kā to, ka tagad esmu.”

“Tad tu nenāksi tūliņ?”

“Es taču nākšu. Nākšu! Neviena paša vārda vairs, jau eju!”

Renns atkal iesmējās, nolika klausuli un aizsteidzās uz savu istabu pārģērbties atbilstošās drēbēs. No rita, pamostoties un ieraugot aiz loga virpuļojošo sniegu, viņš bija padevies laiskumam - pēc dušas un skūšanās tik vien kā ietinies vectēva krāšņajos ritasvārkos, šūtos no sarkana brokāta, ar zelta krāsas oderi. Skūšanās! Renns bija uzaudzējis mazas Ūsiņas - bet vai Stefānijai patiks? Tagad viņš izskatījās vecāks, un tā taču bija priekšrocība, vai ne?

Izdzirdis saimnieka steidzīgo rosīšanos un vispirms pieklauvējis pie durvīm, istabā ienāca Sangs. “Atvainojiet, kungs, ārā nejauki snieg. Vai taisāties kaut kur doties?”

“Jā, gribu satikt draugu no Parīzes.”

Renns iegrozīja vietā kaklasaiti - zilu ar vīna krāsas svītrām, kas piestāvēja zilajam uzvalkam, - kad pēkšņi atcerējās. “Starp citu, viņa ir pa pusei ķīniete.”

“Viņa? Kura ir ķīniešu puse?” Kalpotāja sejā parādījās sīks, stīvs smaids, atbilstošs viņa mazajam augumam. “Tēvs ķīnietis ir labi, kungs. Mātei nav nozīmes."

Renns iesmējās. “Tipiska ķīniešu domāšana!”

“Māte mirusi?” Sangs pajautāja cerību pilnā balsi.

“Nav ne jausmas,” jauneklis atteica, apskatīdams sevi spoguli.

Kalpotājs izņēma no skapja mēteli. “Lūdzu, ņemiet šo, kungs. Iekšā ir ļoti silta vilna.”

“Nedomāju, ka pārāk salšu, bet labi - lai būtu.”

"Ja vien neņemsiet taksometru,” Sangs norūpējies turpināja.

“Iešu kājām!” Renns attrauca.

Viņš tomēr apturēja apsnigušu mašīnu, kas lēni kustējās uz priekšu baltajā puteni, un ielēca salonā. “Piektā avēnija, starp piecdesmit sesto un septīto ielu. Es parādīšu, kur apstāties.”

Brauciens liktos bezgalīgs, ja vien sniegs nenāktu lejā tik krāšņi baltos vālos, kam cauri cīnījās mazi, tumši stāvi, salikuši pret vēju. Lai gan Renns steidzās, viņš, kā vienmēr, aizrāvās ar visu, ko redzēja, ik ainu, ik skaņu uzkrājot nemierpilnajās smadzenēs miglā tītai nākotnei. Tāda bija viņa atmiņa - noliktava, dators, kas programmēja dzīvi minūti pa minūtei, stundu pa stundai, dienu un nakti. Jauneklis atcerējās visu, gan derīgo, gan nederīgo. Derīgo! Bet kam gan? Nebija nekādas nozīmes ne jautājumam, ne atbildei. Pietika ar to, ka viņš bija tāds, kāds bija, - pats, ik mirkli gatavs atsaukties jebkuram un jebkam. Laiks Rennam nekad nevilkās, ari pašreiz ne, taksometram smagi un grīļīgi lavierējot cauri sniega kupenām un sasalušajām grambām.

Beidzot sasniedzis Stefānijas norādīto namu Piektajā avēnijā - lielu veikalu sniega aizvilktiem logiem -, viņš nepacietīgi piezvanīja pie sarkanām durvīm, uz kurām redzēja misiņa hieroglifiem rakstītu Kuņa kunga vārdu. Vēl Parīzē, pirms Āzijā aizvadītajiem mēnešiem, Renns bija iemācījies uzvilkt šo vārdu, mērkdams truša saru otiņu biezā, melnā ķīniešu tintē. Durvis nekavējoties tika atvērtas, un spēcīga vēja brāzma ienesa jaunekli iekštelpās līdz ar sniega mutuli. Renns atcerējās ķīniešu kalpotāju, un arī viņš, pazinis viesi, veltīja tam platu, aicinošu smaidu.

"Vai varu satikt Kuņas jaunkundzi?” Renns jautāja.

“Viņa jau gaida, kungs. Paņemšu jūsu cepuri un mēteli.”

Stefānija negaidīja. Sirsnīgi smaidīdama, ietērpusi graciozo augumu garā, nefrītzaļā ķīniešu brokāta kleitā ar izšuvumiem, viņa jau steidzās lejup pa kāpnēm. Meitenes mati vairs nekrita pār pleciem taisnās šķipsnās kā agrāk, bet bija savīti mirdzoši melnā copē. Renns klusēdams viņu vēroja, pārsteigts, ka agrāk nav ievērojis, cik Stefānija skaista. Bāla krēmkrāsas āda, Āzijas tautu dziesmās un dzejā slavinātais sejas ovāls, tumšas acis - tādas viņš tika redzējis Korejā un arī Japānā, kad nācās tur īslaicīgi uzturēties, bet amerikāņu pieskāriens izcēla austrumnieciskās līnijas vēl vairāk. Āzijā Stefāniju uzskatītu par amerikānieti, šeit Ņujorkā - par aziāti.

"Kāpēc tu uz mani tā skaties?” Stefānija apstājās pusceļā. “Vai esmu mainījusies?”

“Varbūt mainījies esmu es,” Renns atbildēja.

“Jā, tu taču pabiji Āzijā,” viņa piekrita.

Stefānija pienāca pie Renna, izstiepa rokas, un jauneklis tās saņēma savējās.

“Kāda laime, ka esi šeit!” viņš teica.

Renns lūkojās meitenes mirdzošajā, tomēr kā parasti rimtajā sejā. Tā nekad nezaudēja paškontroli. Būdama ārēji mierīga, Stefānija izstaroja siltumu. Jauneklis brīdi vilcinājās, kā gribēdams... Nē, skūpsta nebūs. Viņš piespieda meitenes kreiso plaukstu sev pie vaiga un pēc tam ļāva tai maigi noslīdēt lejup. Tikmēr Stefānija ar otru roku jau bīdīja Rennu uz durvju pusi.

“Tēvs mūs gaida,” viņa teica.

Renns vilcinājās, joprojām turēdams meitenes plaukstu savējā. Viņa skatiens meklēja skaisto seju.

“Jā, tu esi mainījusies,” viņš atzina.

“Protams,” Stefānija mierīgi piekrita. “Neesmu vairs bērns.”

Viņi pavērās viens otram acīs. Un mirkli palika stāvam nekustīgi.

“Man būs jāiepazīst tevi no jauna,” visbeidzot Renns bilda.

“Tu...” Stefānija vilcinājās. “Tu arī vairs neesi zēns. īsti pieaudzis vīrs. Nāc! Mums jāiet pie tēva.”

Kuņa kungs sēdēja milzīgā, kokgriezumiem rotātā krēslā aiz pulēta, tumša koka galda, kas novietots pie pretējās sienas, - šī telpa bija precīza kopija viņa Parīzes kabinetam. Kuņa kungam mugurā bija garš plūmju krāsas ķīniešu tradicionālais ietērps un melna atlasa veste. Uz galda stāvēja ķīniešu krūka, kuru viņš pētīja caur brillēm bruņurupuča bruņu ietvaros. Rennam ienākot, sirmgalvis pasmaidīja, bet nepiecēlās. It kā abi būtu tikušies tikai pirms stundas, viņš sāka runāt sev raksturīgajā, rimtajā balsī, kas bija nedaudz par augstu vīrietim.

“Šis trauks nāk no slavenas amerikāņu kolekcijas. Iespējams, tiks pārdots. Daži vērtīgi ķīniešu mākslas priekšmetu krājumi atrodas šeit, tavā zemē. Dīvaini -es to joprojām nesaprotu. Mans veikals jau ir pilns ar amerikāņu kolekcionāriem, ļoti bagātiem cilvēkiem! Palūkojies uz šo krūku! Trauks ir vairāk nekā tūkstoš gadu vecs, atrasts senās Hanu dinastijas kapenēs. Iespējams, domāts vīnam mirušajiem. Tādiem bieži bija slīpēta astoņstūra pamatne. Krūka veidota no sarkana māla, kas pārklāts ar koši zaļu glazūru, - ļoti skaisti! Vai ievēroji mirdzumu? Sudrabains krāsas zaigojums!”

Kuņa kungs saņēma krūku abās rokās, maigi noglāstīja un uzmanīgi nolika atpakaļ uz galda.

“Sēdies,” viņš izrīkoja viesi. “Ļauj apskatīt, kāds esi kļuvis.”

Uzbīdījis brilles stingri uz deguna un atspiedis rokas pret paplestajiem ceļiem, ķīnietis pār galdu uzmanīgi vēroja Rennu. Tad noņēma acenes, salocīja tās un ielika samta futrālī.

"Atstāj mūs,” viņš vērsās pie Stefānijas, kura gaidīja durvīs. “Mums jāaprunājas.”

Meitene uzsmaidīja Rennam un izgāja, soļu skaņām dziestot smagajā Pekinas paklājā.

Kuņa kungs skaļi nokremšļojās un atgāzās krēslā, nenovērsdams acu no jaunekļa.

“Tu,” viņš uzsvērti teica, “tagad esi vīrs. Pabijis karā.”

“Par laimi, nenācās nogalināt,” Renns bilda.

Ķīnietis ar labo roku it kā aizgaiņāja viņa teikto. “Daudz pieredzējis, iepazinis dzīvi un tā tālāk. Kas attiecas uz mani, esmu kļuvis par vecu vīru. Sirds kaite progresējusi. Kādēļ gan šādā situācijā man vajadzīgs veikals svešā zemē? Tādēļ, ka te esi tu. Man nav dēla, tikai viena meita. Stefānija ir gudra, saprot biznesu, bet viņa ir sieviete. Jebkura sieviete var pēkšņi apprecēties ar muļķi vai blēdi. No tā es ļoti baidos. Man jāredz meita veiksmīgi izgājusi pie vīra, kam uzticos. Ķīnietis būtu labāk, bet ak vai - kāds ķīnietis? Šeit mēs esam tikai bēgļi, un... kas tie komunisti tādi ir? Nezinu gan. Turklāt Stefānija ir pa pusei amerikāniete. Iespējams, kārtīgs ķīnietis, domādams par savu ģimeni, vēlēsies saglabāt asiņu tīrību.”

“Kungs,” Renns nenoturējās, “jūs pats apprecējāt amerikānieti.”

“Kura mani pameta amerikāņa dēļ,” Kuņa kungs nepalika atbildi parādā. “Varbūt ķīnietis savukārt tāpat pamestu manu meitu ķīnietes dēļ. Mūsdienu ķīniešu meitenes ir ļoti drosmīgas. Mans znots kļūs par bagātu cilvēku.”

Kuņa kunga skatiens bija drūms. Viņš smagi nopūtās, ieklepojās un piespieda kreiso roku krūškurvim. “Sāp.”

"Vai pasaukt kādu?” Renns jautāja.

“Nē, neesmu vēl beidzis.”

Aizvēris acis, roku nenolaidis, Kuņa kungs dažas minūtes klusēja. Tad atvēra plakstus un ļāva rokai noslīdēt.

“Es nedrīkstu mirt,” viņš lēni teica. Skatiens sažuvušajā sejā pauda patiesas ciešanas. “Nedrīkstu, iekams meitas precību lieta nav nokārtota. Iekams neesmu pārliecinājies, ka viņas nākotne ir nodrošināta.”

“Vai esat to pārrunājis ar Stefāniju?” Renns vaicāja, lai gan bija pārliecināts, ka vecais vīrs to nav darījis. “Viņai šai jautājumā varētu būt savs viedoklis.”

“Stefānija nav nekāda lēmēja.” Kuņa kungs izskatījās tikpat stings kā nefrīta statuja viņam aiz muguras. “Jauna meitene lai spētu izvēlēties kaut ko tik svarīgu kā vīrieti, kuram uzticēt savu nākotni? Kura bērnus laist pasaulē? Viņas māte rīkojās pati, un kas notika? Nē, tas ir jālemj man, un esmu to jau izdarījis. Vēl tikai jāpārliecina tevi - to sākšu šodien pat. Tu pusdienosi kopā ar mums. Esi kļuvis par slavenu vīru, tāpēc lūdzu Stefānijai sagatavot maltīti pašas rokām. Ko neizdarīja viņas māte, es paveicu pats ar uzticamu kalpotāju palīdzību. Stefānija ir labi sagatavota sievas lomai. Tagad viņa tevi izvadās pa veikalu, lai redzi, kā strādā meitenes smadzenes. Stefānijas izpratne par manu biznesu ir tikpat laba kā vīrietim. Esmu viņai visu iemācījis. Pēc tam, kamēr meita pabeigs gatavot pusdienas, mēs kopā iedzersim. Bet tev nav pārāk daudz laika pārdomām. Esmu jau ļoti vecs, taču nevaru pievienoties senčiem, iekams tas nav nodarīts.”

Abi administratīvā centra nami atradās līdzās: viens paredzēts dzīvošanai, otrs - veikalam. Senie mākslas priekšmeti gaumīgi kontrastēja ar veikala telpu neitrālo smilškrāsas toņu sienām, drapējumiem un paklājiem. No acij apslēptiem skaļruņiem plūda mierīga klaviermūzika, un Renns ļāva Stefānijai vest sevi no telpas telpā, kur tika iepazīstināts ar mākslas darbiem -katru nākamo tikpat skaistu kā iepriekšējo vai vēl skaistāku.

“Un šī ir Guaņiņa,” Stefānija stāstīja, kad viņi bija sasnieguši pēdējo telpu piektajā stāvā, caur kuras logu pavērās skats uz joprojām puteņa ieskauto Piekto avēniju. Meitenes norādītā figūra bija apmēram trīs pēdas augsta, ļoti veca un, kā Rennam šķita, izgrebta no koka. Tā atradās savrup - telpas redzamākajā vietā, nišā starp diviem arkveida logiem. Renns zināja par Guaņiņu, tomēr ļāva Stefānijai turpināt stāstījumu.

“Tā man ir vismīļākā. Žēlsirdības dieviete, teju piecsimt gadus veca. Tēvs to atrada mazā lietotu preču veikalā kaut kur Parīzes pievārtē. Nekā cita vērtīga tur nebija, vien šī figūriņa, nomesta guļus uz sāniem zem galda telpas aizmugurē. Viņš to pamanīja tikai promejot. Pārdevējs bija ļoti izbrīnījies, kad tēvs to pacēla un nopirka. Tagad mākslas darbs ir šeit, gaida, līdz kāds tajā iemīlēsies un uz laiku paņems pie sevis, bet tikai uz laiku - pēc tam tā atkal dosies pie kāda cita, un tā tas turpināsies, jo dievietes ir mūžīgas un neuzkavējas pārāk ilgi ne pie viena parasta mirstīgā. Ir skumji iedomāties, ka viņa nekad nespēs sev rast pastāvīgu mājvietu, bet tā ir cena, kas jāmaksā par to, ka drīksti būt žēlsirdības dieviete.”

Stefānija iesmējās un ieslidināja roku Renna elkonī. Stāvot cieši līdzās jauneklim dievietes priekšā, pacēla skatienu un mīļi ielūkojās viņa sejā.

“Patiesi visskaistākā figūra, kādu jebkad esmu redzējis,” Renns izlēmīgi noteica. “Man tā jāiegūst sev. Dievietes seja atgādina kaut ko no taviem vaibstiem.” Stefānija smaidīja. "Manu ķiniešu daļu, Renn.” Jauneklis piekļāvās meitenes liegajām lūpām, maigums izlija ilgā, dziļā skūpstā, un viņa tam atbildēja.

“Jā, šim mākslas darbam ir jābūt tavam,” Stefānija teica, kad viņi bija atraisījušies viens no otra. “Ņem to līdzi uz mājām jau šovakar pat. Mēs ar tēvu tev dāvinām dievieti un uzticam viņai rūpes par tevi.”

“Es samaksāšu par figūriņu,” Renns iebilda. “Man pietiek naudas, Stefānij, es varu to atļauties.”

Bet meitene nebija pierunājama. “Arī mums pietiek naudas, un arī mēs varam to atļauties. Nav nekādas vajadzības tirgoties ar dievietēm. Tev tā jāpieņem no mums kā dāvana. Ja katrā ziņā tomēr gribi domāt par naudu, tad sāc skaitīt, cik tās būs nepieciešams, lai pārveidotu savu dzīvokli atbilstoši tādas vērtības iemitināšanai.”

Smiedamies viņi roku rokā devās uz liftu un pievienojās tēvam dzīvojamās mājas viesistabā. Abus namus ērti savienoja durvis, kas veda no Kuņa kunga veikala darba telpas uz dzīvojamās mājas kabinetu.

“Šeit es vedīšu tikai vissvarīgākos, visturīgākos klientus,” Kuņa kungs skaidroja Rennam. “Glabāšu visvērtīgākos, visdārgākos mākslas darbus, un tie visi būs domāti pārdošanai. Skumjš lēmums, kas jāpieņem ikvienam, cerot uz veiksmi šajā biznesā. Tu vari būt vai nu kolekcionārs, vai pārdevējs, bet ne abi vienlaikus.

Ja esi pārdevējs, katrai lietai jānosaka cena. Tomēr esmu apmierināts, ka izcilākos mākslas darbus varu turēt šeit un, gadījumā ja klients man nepatīk, neaicināt viņu tos apskatīt un iegādāties par pievilcīgām cenām. Tādējādi es neriskēju, ka viņš kādu no vērtībām iekāros. Atzīstu, tā ir sīka blēdība, jā, bet, tirgojoties ar brīnišķīgām lietām, es tādā veidā gūstu zināmu mierinājumu, turklāt šī blēdība ir nekaitīga. Labi, ka mana dieviete tagad ir tava, Stefānija pareizi rīkojās, to dāvinādama. Es tai biju iekārtojis vietu šeit, bet priecājos, ka nu tā dzīvos tavā mājā. Viņa tur būs laimīga, un tu būsi laimīgs ar viņu, un ari es tātad būšu laimīgs. Ak, cik vienkārši, man šķiet, būtu turpat iemitināt arī Stefāniju! Tomēr vieglāk tikt galā ar dievieti nekā ar dzīvu cilvēku. Dievietes mēs varam izvēlēties pēc savas vajadzības un patikšanas, ar cilvēkiem diemžēl tā nav.”

Renns iesmējās. Viņi turpināja risināt nepiespiestu sarunu par mākslas priekšmetu tirdzniecību un rakstnieka darbu, līdz kalpotājs paziņoja, ka Stefānija abus gaida ēdamistabā.

Tovakar pēc gardas maltītes un lieliska vīna Renns atvadījās vēlu. Bija pārstājis snigt, un jauneklis bez grūtībām atrada taksometru. Viņš iekārtojās aizmugures sēdekli, turēdams dievietes figūriņu rokās gluži tāpat kā Stefāniju pirms dažām stundām. Renns ar prieku atcerējās sev piekļautā meitenes auguma maigumu un skūpsta glāsmaino saldmi, atbildot viņa lūpām. Tik ļoti tas atšķīrās no alkatīgajiem skūpstiem, kas tika mīti ar lēdiju Mēriju. Salkstoši un nevaldāmi viņi viens otrā bija raduši apmierinājumu tikai un vienīgi katrs sev, nerēķinoties ar otru. Domājot par Stefāniju, garā jūtot viņas klātbūtni, Renns manīja sevī mostamies maigumu, kas mijās ar kaisli. Viņš atcerējās tuvības mirkli ar meiteni un sajuta tik pazīstamo siltumu ieplūstam kājstarpē.

Jauneklis apturēja taksometru pāris kvartālu no mājām un atlikušo ceļa gabalu pa svaigi sakritušo sniegu līdz savam dzīvoklim nogāja kājām.

“Ļoti skaista figūriņa, kungs,” atzina durvju sargs, piedāvājies paņemt to no Renna.

“Nekas,” Renns pieklājīgi atteicās. “Aiznesīšu pats. Tā būs labāk. Dieviete ir dāvana no ļoti mīļa drauga.” Viņš nevarēja pat iedomāties, ka varētu ielikt mākslas darbu kāda cita rokās tagad, kad tas piederēja viņam.

Dzīvoklī Renns nolika figūriņu uz mazā galdiņa priekšnamā un bridi apbrīnoja, tad iegāja kabinetā un uzgrieza Stefānijas telefona numuru.

“Viņa ir mājās,” Renns sacīja, izdzirdis meitenes balsi.

“Priecājos,” noteica Stefānija.

“Dieviete izskatās tik skaisti te, kur esmu to nolicis, ka ir skaidrs - šī vieta tikusi taupīta viņai. Tev jāatbrauc apskatīties.”

“Jā, jāaizbrauc gan,” meitene piekrita.

“Piemēram, uz vakariņām? Sangs lieliski prot gatavot. Un varbūt tu vari uzaicināt arī savu tēvu?”

“Domāju, ka viņš nepiekritīs,” Stefānija bilda. “Jau kādu laiku tēvs nejūtas labi un reti kad iziet no mājas. Bet...” viņas maigie smiekli ķircināja Rennu, “esmu jau liela meitene, un man vairs nevajag pavadoņa. Varu ierasties viena, ja tev nekas nav pretī.”

“Tātad rīt.”

“Tik drīz? Ļoti labi, atbraukšu rīt, ja vēlies.” "Vēlos. Uz tikšanos!” Renns piebilda.

“Uz tikšanos!” viņa atteica. “Arlabunakti, Renn.” Jauneklis izdzirda sīko klikšķi, Stefānijai pārtraucot sarunu.

Nākamos mēnešus viņi bija kopā gandrīz katru vakaru, un Renna draugi dāsni atvēra Stefānijai gan sirdis, gan savu māju durvis, īpaši Rita Bensone. Reiz, slēdzot vaļā dzīvokļa durvis pēc kopīgām vakariņām, jauneklis izdzirda telefona zvanu. Viņš steidzās atbildēt, pirms signāls bija pamodinājis Sangu.

Zvanīja Rita. “Iesaku tev nekavēties un apprecēt to meiteni,” viņa paziņoja. “Stefānija ir pārāk izskatīga, lai ilgi būtu brīva, un, ja neuzmanīsies, kāds izveicīgāks puisis tev viņu atņems.”

Renns iesmējās. “Rita, mēs neesam par to pat runājuši.”

“Un kas tur būtu ko runāt?!” Viņas tonī jautās aizkaitinājums. “Vīrieši! Vienmēr tikai spriedelēt. Meitene ir tevī iemīlējusies. Jābūt aklam, lai neredzētu, kā viņa uz tevi skatās. Turklāt man Stefānija patīk, bet tik jaunas un glītas sievietes man iepatīkas ļoti reti, šajā gadījumā tas tāpēc, ka viņa ir īsti piemērota tev. Ko par to saka māte?”

Kādu nedēļas nogali, braucot ciemos pie mātes, Renns bija paņēmis meiteni līdzi uz Ohaio.

“Mātei Stefānija ļoti patīk,” viņš atzina. “Pēc mūsu apmeklējuma viņa teica to pašu, ko tagad saki tu.” "Tātad šis jautājums ir nokārtots. Pasteidzies, vai ari mēs ar tavu māti un Stefānijas tēvu apvienosimies, lai iestumtu jūs abus laulības ostā.”

Rita iesmējās un pabeidza sarunu, atstādama Rennu dziļās pārdomās. Bija jau vēla nakts, kad viņš izlēma nākamajā tikšanās reizē atklāt draudzenei savas jūtas.

“Vai nesaproti, Renn, ka tieši tādēļ nevaru tevi precēt?”

Ērti iekārtojušies kabinetā, viņi malkoja kafiju un liķieri, ko Sangs bija pasniedzis pēc gardām jūras velšu vakariņām. Ķinieša paša izdomātajā receptē lielisku garšu buķeti veidoja dažnedažādi vēžveidīgie ar bambusa dzinumiem un pupiņu asniem skābenā zivju mērcē, papildinātā ar nekļūdīgi nomērītu ingvera šķipsnu, ko Renns viņa virtuvē tik ļoti cienīja. Eksperiments bija izdevies visnotaļ veiksmīgs, un abi jaunieši dāsni slavēja pavāru. Priecīgs par atzinību, Sangs cienāja viņus ar retas šķirnes ķīniešu liķieri no gadiem sataupītas pudeles, jo Ņujorkā tādu bija grūti sameklēt.

Pēcpusdienu Renns un Stefānija bija aizvadījuši parkā, un pastaigas laikā jauneklis bija atklājis meitenei savas jūtas.

“Nerunāsim tagad, lūdzu, vairs par to. Ļauj man padomāt, kamēr pusdienojam. Pēc tam varēsim turpināt,” Stefānija teica, uzklausījusi visu, kas viņam bija sakāms.

Tagad viņa viegli sagrozījās krēslā un, noliekusies uz priekšu, uzlika plaukstu uz Renna rokas.

“Tev ir jāzina un jāciena ari manas jūtas. Es mīlu tevi. Atzīstos. Bet vēl svarīgāka man ir dziļā apbrīna un cieņa, ko pret tevi jūtu, reizēm pat stiprāku nekā pret pašas tēvu. Esmu tavu prāta spēju un plašo, daudzveidīgo interešu pārņemta. Iespējams, manī ir pietiekami daudz no amerikānietes, lai vēlētos tevi apprecēt, neņemot vērā savu izcelsmi, tomēr arī pietiekami daudz no ķīnietes, un tas diemžēl liek man būt piesardzīgai.”

Meitene atkal sarosījās krēslā. Viņas skatienā, kas sastapās ar Renna acīm, skaidri atspoguļojās iekšējs konflikts.

“Mums jādomā par taviem bērniem, Renn. Tev noteikti jārada daudz dēlu.”

Jauneklis uzrauca uzacis, ironizējot izbrīna pilnā pārspīlējumā.

“Vai es tieku uzskatīts tikai par vaislas lopu, nevis cilvēcisku būtni?”

Sūkdama saldo liķieri no mazītiņas glāzītes, Stefānija brīdi domāja, pirms atbildēja.

“Tieši par to es runāju, mīļais. Par dzīvu būtni, spožu zvaigzni, kā tevi redzu. Ar šo intelektu un gēniem, tu, protams, radīsi izcilus, brīnišķīgus bērnus, un tas tev ir jādara. Mazāk inteliģenti un attīstīti mūsu rases pār-stāvj i pašsaprotamā veidā turpina vairoties, nedomājot -vai visai maz domājot - par pārapdzīvotību nākotnē, badu, pie kā tas novestu, un tamlīdzīgām katastrofām. Viņi reproducējas no paaudzes paaudzē tikai tāpēc, ka tas ir viņu dabā. Izglītotāki un civilizētāki sabiedrības locekļi turpretī izmanto dzimstības kontroles metodes, cenšoties regulēt iedzīvotāju pieaugumu, bet tādējādi paliekot mazākumā vai vispār izstumjot sevi no eksistences. Šīs pasaulē izplatītās tendences dēļ, manuprāt, ir ļoti svarīgi, lai tu patiešām atstātu pēc sevis daudz dēlu.”

“Man nav ne mazākā iemesla pieņemt, ka mani dēli jebkādā veidā varētu būt pārāki par citiem cilvēkiem.” Renns iesmējās, lai slēptu neērtības sajūtu. “Varbūt mēs varētu to neapspriest tik tieši? Sāku justies kā zem lupas.”

“Šāda atbilde tikai parāda to, ka tu neaplūko faktus patiesajā gaismā.” Stefānijas seja kļuva izlēmīgi stingra. “Tu ļoti labi zini, ka vairošanās procesā vīrišķais dzimums ir tas, kurš nosaka iznākumu. Jau sen ir atklāts, ka, sapārojot labu bulli ar vidējas kvalitātes govi, iegūst izcilus pēcnācējus. Savukārt vājam bullim un vērtīgai govij būs slikti teļi.”

“Bet es neesmu bullis, Stefānij, un tu neesi govs, un mūsu bērni nebūs teļi, kas skraidelē pa pļavu. Viņi būs brīnišķīgi un inteliģenti, un viņiem nekā netrūks, jo mēs mīlam viens otru. Tu taču nenoliedz, ka mili mani?”

“Nē, nenoliedzu. Bet, kā jau teicu, tieši tāpēc ar tevi neprecēšos. Jau pirms laba laika, Renn, es izlēmu, ka man nekad nebūs bērnu.”

“Tu taču nerunā nopietni, Stefānij!” Renns bilda, kaut no meitenes sejas izteiksmes nolasīja, ka viņa ir nopietnāka nekā jebkad. “Tu apprecēsies, ja ne ar mani, tad ar kādu citu, un tev būs brīnišķīgi bērni, laimīgi, ka viņiem ir tik inteliģenta māte.”

Nekas vairs neliecināja par bezrūpīgo meiteni, kuru Renns bija iemīlējis. Tagad ar Stefānijas muti runāja sieviete, kura atklāj mīļotajam savas iekšējās pasaules ciešanas.

“Nē, Renn.” Viņai aizlūza balss un bija jāaplaiza lūpas, lai varētu turpināt. “Iespējams, tikai cits jauktu rasu pārstāvis spētu līdz galam izprast manu iedzimto traģēdiju. Esmu audzināta kā ķīniete. Mana dzimtā valoda ir ķīniešu. Es izturos, ģērbjos un jūtos kā ķīniete, tomēr saviem tautas brāļiem esmu amerikāniete. Viņiem liekas, ka manam augumam un kustībām trūkst ķiniešu smalkuma. Un tā ir taisnība. Nekad nejūtu atšķirību tik krasi, kā esot kopā ar saviem ķiniešu draugiem.”

“Bet Amerikā tam nav nekādas nozīmes, Stefānij.” Renna sejā iegūla patiesa sirsnība.

“Te nu tu kļūdies, mīļais.” Meitene pacēla galvu un, miklajām acīm sastopoties ar Renna skatienu, turpināja: “Zinu, ka esmu tevi skumdinājusi, bet ceru -tas nav uz ilgu laiku. Tev jāturpina dzīvot pašam sava dzīve. Tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc gribēju atbraukt uz Ameriku, - no visas sirds vēlējos ieraudzīt, ka te ir citādi. Bet nav! Pat Ņujorkā, kā jebkurā šīs plašās un brīnišķīgās zemes lielpilsētā, cik saprotu, ir ķiniešu un latiņu kvartāli, ir itāļu un nēģeru

rajoni, ir bagātās un ir nemierīgās teritorijas, un tas viss kā viens briesmīgs pilsoņu karš turpināsies vēl vismaz simts gadus, iekams beigsies. Un kur tad vēl vienīgo patieso amerikāņu - indiāņu - nožēlojamais stāvoklis! Nē, mīļo Renn, nav iespējams iejusties viņu pasaulē, ja vien pats neesi radīts no līdzīga materiāla.”

“Stefānij, lūdzu, nerunā par sevi kā par lietu.” Renns piecēlās, piegāja pie meitenes un viņu maigi noskūpstīja. “Tu neesi lieta, tu esi dzīva sieviete, vēl vairāk -sieviete, kuru es mīlu.”

“Un atkal tev nav taisnība, dārgais. Traģisms slēpjas tajā apstāklī, ka būt cilvēkam nozīmē spriest un saprast, bet, jo vairāk tu saproti, jo tīkamāka reizēm šķiet doma vienkārši nebūt. Es to atceros vienmēr, kad, vadīdama laiku kopā ar saviem ķīniešu draugiem, jūtos gaužām atšķirīga no ķīniešu ļaudīm, kas allaž ir laipni. Un tieši tāpat, būdama kopā ar rietumniekiem, jūtos īpaši neiederīga viņu sabiedrībā, jo rietumnieki ne vienmēr ir laipni. Nē, mīļais, mani bērni būtu rasu sajaukums, un tāpēc - vairāk sevis nekā viņu dēļ, jo es nespētu izturēt bērnu sāpes, ko rada atšķirtība, - man viņu nekad nebūs. Un tagad... vai tu neaizvestu mani uz mājām, Renn? Esmu nogurusi, un par šo mēs vairs nerunāsim.”

Renns apskāva Stefāniju un, pacēlis uz rokām, noskūpstīja.

“Jā, aizvedīšu, bet neapsolu, ka par to vairs nerunāsim, jo esmu izlēmis un apņēmības pilns!”

“Arī es esmu izlēmusi, Renn, un gana stingri apņēmusies. Vēl vairāk - lūgšu tevi pieņemt manu izvēli, to vairs neapspriest un apzināties, ka ikreiz, tevi atraidot, es nodaru sev sāpes, noliedzu sevi.”

“Bet mēs varam iztikt bez saviem bērniem, Stefānij,” Renns uzstāja. “Tik daudziem mazuļiem nav vecāku. Ja gribam ģimeni, varam adoptēt bērnus. Tad vismaz mēs abi vienmēr būsim viens otram.”

"Taisnība, Renn, tāpat kā tas, ko tikko teicu. Man nekad nebūs bērnu, bet tev tie ir jārada, tāpēc samierināsimies ar faktu, ka tu reiz iemīlēsi un apprecēsi citu sievieti.”

Renns smagi nopūtās, palīdzot Stefānijai uzvilkt vieglo pavasara mēteli, kura maigais dzeltenīgums jauki piestāvēja viņas medainajam sejas tonim.

“Nemūžam,” jauneklis teica. “Nemūžam es nespēšu iemīlēt kādu citu.”

“Nekad nesaki “nekad”, mīļais.” Stefānija devās uz durvīm un, vestibilā ieraudzījusi dievietes figūriņu, ielūkojās tās sejā, tik nemainīgā cauri gadiem. “Laiks zinās, kā visu sakārtot, Renn, gan redzēsi.”

Dieviete vēl aizvien bija tāda pati - smalka un skaista, ik grebuma līnijai izstarojot dzīves gudrību, vaibstiem gandrīz tādiem pašiem kā sejā, kura uz to lūkojās.

Nostājies meitenei aiz muguras, Renns apskāva viņas plecus un, pieliecis galvu, maigi noskūpstīja slaido kakla izliekumu. “Es nespēju atteikties, Stefānij,” viņš čukstēja.

“Būs jāspēj, Renn,” viņa stingri noteica. Un, pagriezusies pret jaunekli, to maigi atstūma. “Iesim, lūdzu.”

“Vai tu gribi teikt, ka lūdzi Stefānijas roku un viņa atteica?” Kuņa kunga balsi jautās neticība.

Viņi sēdēja vecā vīra kabinetā, kur Renns tika ieaicināts, līdzko ieradās uz Stefānijas gatavotajām tēva astoņdesmit gadu jubilejas vakariņām, un tikko bija izstāstījis pirms pāris dienām notikušo sarunu. Kopš tā vakara viņš Stefāniju netika redzējis, bet telefona sarunās meitene bija palikusi tikpat nelokāma.

“Neuzstāj, Renn,” viņa teica. “Ir bezjēdzīgi turpināt lūgties, ja zini atbildi.”

Kuņa kunga seja, uzklausot Renna stāstu, kļuva pelnu pelēka, un, kad jauneklis bija beidzis, iestājās ilgs klusums.

Ar acīm redzamām pūlēm vecais vīrs atkal ierunājās: “Viņa nevar būt tik dumja, lai tā atbildētu! Atstāj meitu manā ziņā. Es ar viņu runāšu un... ”

Teikums aprāvās, ķinieša seju atstāja dzīvības pazīmes.

Renns pietrūkās kājās. “Es kādu pasaukšu...”

Viņam par šausmām, Kuņa kungs paslējās augšup un atvēzējies pēkšņi nokrita uz ceļiem, vēl pagūdams sagrābt Renna labo roku savās plaukstās.

“Tu...” viņš izstostīja. “Tu esi īstais. Es tev uzticos. Tu būsi... tu būsi...”

Vecais virs saļima uz grīdas Renna rokās.

“Stefānij!” jauneklis sauca. “Stefānij... Stefānij!”

Atvērās durvis, meitene iesteidzās kabinetā un nometās ceļos pie tēva. Ieguldīja viņa galvu savā rokas izliekumā. Tēva sirds biedējoši klusēja.

Stefānija pacēla acis pret Rennu. “Viņš ir miris.”

Kā gan Renns tonakt būtu spējis atstāt Stefāniju vienu? Jauneklis piezvanīja Sangam un palūdza viņu -ķīnieti, kurš reiz bija uzņēmies Renna vectēva pēcnāves pienākumu smagumu, - ierasties palīgā. Mirkli viņš apsvēra domu piezvanīt ari mātei, bet tad to atmeta. Renns zināja, ka viņa uzreiz ierastos Ņujorkā, bet nebija gatavs atklāt mātei Stefānijas nostāju.

“Jūs gribat, lai braucu uz Ņujorkas otru galu?” Sangs kā protestējot jautāja.

“Jā,” Renns īsi noteica. “Manas draudzenes tēvs tikko nomira. Mums vajadzīga palīdzība.”

“Kungs, Renn, es nevaru doties uz Manhetenu. Mani var noķert policija. Jūsu vectēvs nekad to nelūdza.”

“Sang, Stefānijas jaunkundzes tēvs - ķiniešu kungs.”

“Ķīnietis miris?”

“Jā.”

“Es ieradīšos.”

Renns nolika klausuli un atkal pievērsās Stefānijai. Meitene bija nometusies ceļos uz paklāja pie mirušā tēva, palikusi viņam zem galvas dzeltenu atlasa spilvenu, iztaisnojusi nedzīvos locekļus, rokas gar sāniem, un sakārtojusi garo purpursarkano ietērpu, nostieptu līdz potītēm.

“Sangs atbrauks. Viņš zinās, kas darāms,” Renns sacīja.

Meitene neatbildēja, pat nepacēla galvu. Viņa turpināja lūkoties tēvā, tomēr neraudāja. Kad jauneklis pieliecās, lai palīdzētu Stefānijai piecelties, viņa nepretojās.

“Paliksim pie tēva, līdz ierodas Sangs,” Renns teica. “Vai mums vajadzētu pasaukt kalpotājus?”

“Pagaidi. Mums kaut kas jāsaka viesiem, kuri drīz sāks ierasties.”

Renns aizveda Stefāniju lidz dzeltenajam atlasa dīvānam, un abi klusējot apsēdās viens otram līdzās. Jauneklis pastiepās pēc draudzenes kreisās rokas un, satvēris maigo, šauro plaukstu, turēja to savā labajā.

“Neatstāj mani,” meitene nočukstēja. Viņas skatiens aizslīdēja no tēva pie Renna.

“Neatstāšu,” jauneklis apsolīja.

Iestājās klusums. Minūtes likās velkamies, bet patiesībā tā nebija, un jau pēc neilga laika durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Sangs, nolūkodamies viņos.

“Sang, Kuna kungs...”

“Pats redzu,” ķīnietis viņu pārtrauca. “Lūdzu, jūs abi ejiet uz citu istabu. Es visu izdarīšu.”

“Ir kalpotāji...”

“Sameklēšu, Kuņas jaunkundz. Uzticieties man. Es nokārtošu visu ar jūsu godājamo tēvu, tāpat kā to izdarīju ar savu veco kungu. Lūdzu, ejiet, lūdzu, atpūtieties. Es pats.”

“Viss būs kārtībā, Stefānij. Nāc man līdzi. Varbūt vēlies iet uz savām istabām?”

“Nespēju būt viena.”

“Es uzkavēšos blakustelpā.”

“Gribu ieiet veikalā.”

“Veikalā, Stefānij?”

“Jā, tur mēs kopā strādājām. Un tur viņš visu iekārtoja pēc sava prāta. Ja tēvs vēl kaut kur ir, tad - veikalā. Cilvēki jau tā uzreiz nepazūd. Pirmajā mirkli viņi nemaz nezina, ka ir miruši. Viņi kavējas iemīļotajās vietās, pie saviem dārgumiem. Nāc - nāc žigli!”

Neatlaizdama Renna roku, Stefānija skubināja jaunekli, un viņš tai sekoja šaurā gaitenī, no kura abi nonāca plašā, gaišā, ar mākslas darbiem piepildītā zālē. Tad vēl vienā un atkal nākamajā.

“Tēvs ir šeit, Renn. Es jūtu viņa klātbūtni.” Jauneklis palūkojās apkārt spoži izgaismotajā telpā, it kā cerētu ieraudzīt Kuņa kungu, kaut pats viņa klātbūtni nejuta. Pie tālākās sienas stāvēja sens altāra galds, kura centrā, iepretī rožkoka aizslietnim ar bronzas vīraka kvēpināmajiem traukiem katrā pusē, stāvēja maza zelta Guaņiņas figūra. Stefānija aizkūpināja vīraku, un zālē ievējoja pazīstamā sandalkoka smarža.

“Tēvs ilgi strādāja, līdz šo zāli iekārtoja,” viņa maigi teica. “Un šī dieviete bija viņam pati mīļākā. Tagad viņš ir te. Neapmierināts ar mani. Tēvs bija nelaimīgs, kad mira. Par ko viņš dusmojās, Renn?”

“Tavs tēvs gribēja, lai mēs apprecamies, Stefānij. Tu to zini. Viņš man jautāja, un es pateicu patiesību. Neredzēju iemesla melot. Es viņu pārāk cienīju.”

“Tu izstāstīji, ka tev atteicu, tāpēc tēvs satraucās un piedzīvoja sirdslēkmi. Ai, Renn, esmu viņu nogalinājusi!”

“Tā nav, Stefānij.”

Jauneklis aizveda meiteni pie ērta, šaura dīvāniņa, no kura varēja pārredzēt visu gaumīgi izkārtoto mākslas priekšmetu kolekciju, un apsēdās viņai līdzās. Tad atspiedās ar elkoni pret sēdekļa atzveltni un, pagriezies pret draudzeni, ar rādītājpirkstu pacēla viņas zodu.

“Tu nedrīksti sevi vainot. Tavam tēvam šodien palika astoņdesmit gadu, un viņu jau sen mocīja sirds problēmas. Liktenīgā lēkme ir tikai sagadīšanās.”

“Vai sagadīšanās ir arī tā, ka tēvs nomira tieši tad, kad es pirmo reizi mūžā nepakļāvos viņa gribai? Arī mans vectēvs aizgāja sirds kaites dēļ, taču bija nodzīvojis līdz deviņdesmit pieciem gadiem. Turpretī tēva mūžs tika saīsināts. Es vienmēr esmu rīkojusies pēc viņa prāta, tikai šo vienīgo reizi nespēju, Renn. Laulība un bērni sievietei ir ļoti personisks jautājums, tas bija jāizlemj man pašai. Visu pārējo tēvs ir noteicis, kā vēlējies, un nu, to nespēdams, viņš nomira.” Pār Stefānijas vaigiem sāka ritēt asaras, bet citādi viņa palika nemainīgi mierīga. “Un tomēr man ir taisnība, Renn. Neskatoties uz to, ka tēvs man nepiekrita un tagad viņš ir miris, mans lēmums ir pareizs.”

“Nerunāsim vairs par to, Stefānij. Tu neesi vainīga tēva nāvē. Tas tev jāapzinās.”

Renns saudzīgi saņēma meitenes labo roku savās plaukstās, un tā viņi klusējot palika sēžam, līdz parādījās Sangs.

“Viss kārtībā, jaunais kungs,” viņš teica. “Kalpotāji stāstīja, ka nav radinieku, kam ziņot, tātad viss ir padarīts.”

“Jā, pareizi. Nav kam ziņot. Visiem, ko šajā milzīgajā zemē pazinām, šovakar bija jābūt šeit, un tagad tas viņiem ir pateikts. Gribēju tev sagādāt pārsteigumu, Renn, tāpēc nepastāstīju, ka biju uzaicinājusi arī tavu māti. Nu jau viņai jābūt Ņujorkā.”

“Taisnība, jaunais kungs,” Sangs apstiprināja. “Kad jūsu cienījamā māte ieradās un uzzināja... Viņa gaida jūs dzīvokli.”

Tagad Renns priecājās, ka māte ir tepat tuvumā.

“Piezvani viņai, Sang,” jauneklis teica. “Palūdz, lai atbrauc.”

Pēc neilga laika māte bija klāt. “No sirds jūtu līdzi, Stefānij,” viņa teica. “Labprāt būtu satikusi tavu tēvu. Bet tagad jums abiem jāatpūšas. Brauc mājās, dēls, es palikšu šeit pie Stefānijas.”

“Es pats vēlos būt ar viņu,” Renns iebilda.

“Nē, Renn.” Meitenes balss bija mierīga. “Tavai mātei taisnība. Šeit viss ir nokārtots, un tev tagad jāatpūšas. Es darīšu to pašu. Man ir miegazāles.”

Sangs pavadīja Rennu atpakaļ uz dzīvokli, sagatavoja viņam vannu un, pasniedzis dzērienu bibliotēkā, novēlēja labu nakti.

Jauneklis aizmiga turpat pie rakstāmgalda un tā, galvu uz sakrustotām rokām atbalstījis, arī sagaidīja māti otrā rītā pārrodamies. Viņš saprata tikai to, ka ir ļoti noguris. Atvēris acis un ieraudzījis māti sēžam ērtajā krēslā pretī rakstāmgaldam, Renns vispirms izbrīnījās, bet pamazām atmiņas par iepriekšējā vakarā notikušo atgrieza viņu īstenībā.

“Ak, māt, vai Stefānija...” Viņš nepabeidza sakāmo, uztvēris mātes sejas izteiksmi.

“Tev tagad jābūt ļoti stipram, dēls,” māte nopietni teica. “Tev jāsaprot, ka visam, kas notiek, ir sava jēga. Mēģini atcerēties, ko tēvs mēdza sacīt, kad uzzināja par tuvojošos nāvi.”

“Ko tu gribi pateikt, māt?” Jautājums izskanēja baiļ-pilns.

“Stefānija ir mirusi, dēls.”

Renns ilgi blenza uz māti, nespēdams dzirdēto apjēgt, līdz, galvai noslīgstot uz rokām, viņa ķermenis, kā saturu zaudējis, sabruka neapturamās elsās.

“Ar jūsu dēlu viss būs kārtībā, Kolfaksas kundze,” ārsts teica.

Māte viņu bija izsaukusi, kad Renna izmisums šķita kļūstam nebeidzams un nekontrolējams. “Iedevu viņam nomierinošu līdzekli, lai tagad atpūšas. Pavadījis kādas stundas miegā, jūsu dēls atkal atgūsies. Viņš ir jauns. Tiks galā ar sāpēm.”

“Es zinu, kāpēc Stefānija to izdarīja, māt. Tas nebija nelaimes gadījums ar miegazāļu pārdozēšanu, kā varētu domāt. Viņa neatstāja vēstuli, bet es to zinu. Un Stefānija zināja, ka sapratīšu. Viņa vienmēr jutās it kā nevietā savu sajaukto asiņu dēļ. Tas bija iemesls, kāpēc viņa atteicās mani precēt. Arī nevēlējās bērnus, jo tie būtu tādi paši rasu jaukteņi. Esmu pārliecināts, ka Stefāniju bija pārņēmusi bezcerība, tāpēc viņa iedzēra dažas tabletes vairāk, nekā vajadzētu. Viņā tiešām bija diezgan daudz no aziātes, un, lai nevajadzētu paciest ne vissīkāko pazemojumu, Stefānijai pietika drosmes izdarīt, viņasprāt, vienīgo pareizo izvēli. Man pašam tagad jātiek vismaz tik tālu, lai saprastu, kā turpināt.

Dzīve, kādu to biju iedomājies, ir negrozāmi mainījusies. Tā nekad vairs nebūs tāda kā līdz šim, jo šodiena atšķiras no vakardienas. Manis izplānotā nākotne ir zudusi, tāpēc tā būs jārada no jauna.”

Renns iemalkoja kafiju no krūzītes, kas stāvēja viņam priekšā uz galda.

Jau divas nedēļas kopš Stefānijas un viņas tēva nāves Renns ar māti katru rītu pēc brokastīm nāca bibliotēkā uz otru kafijas tasi un runājās, bieži pat vairākas stundas - par notikumiem un nejaušībām, par to savstarpējo mijiedarbību un iespaidu uz cilvēka dzīvi. Kuņa kungs un viņa mīļotā meita, pēc abu vēlēšanās, tika kremēti, jo mirstīgās atliekas nogādāt atpakaļ uz dzimteni neļāva Ķīnā joprojām valdošais komunistiskais režīms. Renns mantoja visu Kuņa kunga mantu. Protams, bija noteikta mantošanas kārtība, lai Stefānijai, gadījumā ja viņa neapprecētos ar Rennu, līdz mūža galam nekā netrūktu, bet tagad, kad arī meitene bija mirusi, noteikums vairs nebija spēkā.

“Paldies, ka biji ar mani šīs divas nedēļas, māt. Nezinu, kā bez tevis būtu ticis tam pāri. Mūsu ikrīta sarunas palīdzēja, un es jūtu, ka atkal spēju skatīties nākotnē.”

Māte nolika krūzīti uz apakštases un piecēlās, lai palūkotos ārā pa logu.

“Jūtos laimīga, ja esmu tev palīdzējusi, dēls. Lai gan visu šo traģēdijas laiku sev šķitu bezgala nevērtīga... Es nepazinu Stefānijas tēvu, tikpat kā nepazinu Stefāniju, un bija tā, it kā arī tevi nekad īsti nebūtu pazinusi. Ja, uzklausot, kā tu sakārto pats savas domas, esmu bijusi noderīga, man tas ir liels mierinājums par pieļautajām kļūdām. Tavs tēvs saprata, ka esi īpašs cilvēks, Renn, un es bijībā pret tavām pārsteidzošajām spējām allaž stāvēju malā, ļaujot tev pašam atrast sevi. Iespējams, šajā sāpju laikā tas ir noticis.”

“Galu galā es tomēr nezinu, kas ir mans uzdevums dzīvē, māt. Esmu nodibinājis fondu, kurā ieguldīju visu Kuņa kunga naudu. Tā mērķi ir plaši, tomēr vienkārši -darboties, lai atvieglotu bezcerīgas situācijas, kurās nonāk jauktu rasu cilvēki visā pasaulē. Kādu dienu, varbūt pēc piecsimt vai sešsimt gadiem, tāda problēma vairs nepastāvēs, bet šodien tā ir aktuāla. Pasaule ir par šauru, lai mēs turpinātu dalīt cilvēkus pēc rases un ādas krāsas. Pagājušā gadsimta laikā esam atteikušies no vecmodīgām ceļošanas metodēm, kas prasīja mēnešus, lai šķērsotu šo zemi, un samazinājuši ceļā pavadāmo laiku līdz nedēļām, dienām, pat stundām. Ja pārbraucieni kļūs vēl ātrāki, un es nešaubos, ka tā būs, tad drīz nevajadzēs pat pakustēties, lai nonāktu no vienas vietas citā. Mums jāatsakās no greznības piederēt mazām dažādu izcelsmju grupām un jākļūst par vienas cilvēku rases daļu.

Kari ir ņēmuši vīrus no visas pasaules, un sajauktā, pārveidotā nākotnes cilvēka radīšanas process jau ir sācies. Kādam ir jāsagatavo zemeslodes tautas, lai tās būtu gatavas ar pateicību pieņemt un iepazīt šo jaunā tipa cilvēku. Es pats tādus tiku redzējis Korejas ielās, un viņu stāvoklis tiešām ir ļoti bēdīgs. Visi gribētu, lai šie cilvēki vispār nebūtu dzimuši, tomēr viņi eksistē, turklāt turpina vairoties. Mums viņi jāpieņem tādi, kādi ir, visiem kopā strādājot pie nopietnajām problēmām, ar kādām tie sastopas. Es vēl nezinu, kā Kuņa kunga fonds varētu palīdzēt, bet gan mēs izdomāsim. Džordžs Pīrss, Rita Bensone un Donalds Šārps ir piekrituši iesākumā uzņemties direktoru valdes pienākumus, un kopīgiem spēkiem mēs sev piepulcināsim vēl citus cienījamus dalībniekus, kas vēlas palīdzēt cilvēkiem -neatkarīgi no tā, kur viņi mīt, - kļūt par noderīgiem sabiedrības pārstāvjiem. Varbūt, redzot, ka ievērojami cilvēki visā pasaulē ir norūpējušies un domā par rasu jaukteņiem, ļaudis sāks iedziļināties, un pasaule kļūs labāka. Ja tā notiks, mēs būsim sasnieguši mērķi, ko fondam esmu izvirzījis.”

“Un kā ar tevi pašu, Renn?” Māte turpināja vērties ārā pa logu, taču viņai uz vaigiem mirdzēja asaras un skatiens neko neuztvēra. Tik bieži pēdējo dienu laikā bija nācies sajust, kā viņa pati caur savu bērnu mācās un aug. “Ko tu iesāksi?”

“Tu domā mani personīgi? Patiesību sakot, es nezinu. Ir šis milzīgais plāns, ar ko man tagad jānodarbojas. Turpināšu rakstīt, galu galā esmu rakstnieks. Nespēju pašlaik domāt par kādu, ko varētu apprecēt -ja tas vispār jebkad notiks -, nedz arī par nākotni. Ir jāpieņem vēl tik daudz lēmumu, bet tikai tad, kad radīsies nepieciešamība, ne bez jēgas.

Jūtos tā, it kā dzīve man būtu jau pārāk daudz iemācījusi, padarījusi gudrāku, nekā būtu vajadzējis un es būtu vēlējies. Saviem bērniem neuzspiedīšu gudrību. Nav labi būt pārāk gudram. Gudrība atšķir cilvēku no visa, pat no gudrajiem, jo viņš tās sāk bīties. Tvert katru dienu kā jaunu lappusi, ko uzmanīgi lasīt, līdz mielēm izbaudot ik sīkumu, - šķiet, tas man vajadzīgs. Vēl esmu sava mūža pavasarī. Es gaidu vasaru, ar prieku domāju par gadiem rudenī un esmu pārliecināts, ka mūža nogalei tuvošos tikpat zinātkāres apsēsts kā līdz šim. Iespējams, kādu dienu atskatīšos uz šo dzīvi kā savas eksistences lappusi, un, ja tā, tad nešaubos, ka joprojām slāpšu jaunu atziņu - par patiesībām, par iemesliem, kuri paliek mums neizprasti... Iespējams, tas ari ir pats svarīgākais - mūžīgi slāpt zināšanu.”

Content

Вaka Pērla Mūžīgais brīnums

I daļa

II dala