Kutzē Džons Maksvels

Negods

Dž. M. Kutzē Negods

atsauksmes

romanam ir bibliska kvalitate. Luri gājiens no vienas dzives uz otru ir gluži vai mītisks. .. Katastrofa nāk strauji, tā grauj strauji un izzūd skatienam strauji, tās elementārdaļiņām neredzami pārvēršot visu.»

Viestarts Gailītis, «Diena»

«Tas, par ko stāsta, ko ikreiz no jauna izdzīvo Dž. M. Kutzē, nav eksotika. Viņš rokas pa varmacibas saknēm, peta nežēlību cilvēka nežēlību pret kaujamiem lopiem un pamestiem suņiem, vienas rases nežēlību pret otru, slimības nežēlību pret cilvēka miesu Mes visu to zinām, tikai neveļamies par to domāt »•

Amanda Aizpuriete. «Forums»

,

1.  nodaļa

SEKSA problēmu viņš, piecdesmit divus gadus vecs šķirtenis, bija atrisinājis diezgan labi, vismaz pats tā uzskatīja. Katru ceturtdienas pēcpusdienu viņš brauc uz Grinpointu. Precīzi pulksten divos viņš piespiež taustiņu pie Vindzoras daudzdzīvokļu nama durvim, nosauc savu vārdu un iet iekšā. Pie 113. numura viņu gaida Soraija. Viņš dodas tieši tīkami smaržojošajā guļamistabas mijkrēslī un tur izģērbjas. Soraija iznāk no vannasistabas, nomet peldmēteli un ieslīd gultā viņam blakus.

-     Vai tu ilgojies pēc manis? viņa vaicā.

-      Es visu laiku ilgojos pēc tevis, viņš atbild.

Viņš glāsta viņas medusbrūno, saules neskarto miesu; viņš izpleš viņas augumu, skūpsta viņas krūtis; viņi mīlējās.

Soraija ir slaida un smalka, ar gariem, melniem matiem un tumšām, valgām acīm. Viņš ir pietiekami vecs, lai varētu būt viņas tēvs; bet tīri tehniski par tēvu var kļūt arī divpadsmit gadu vecumā. Jau vairāk nekā gadu viņa vārds lasāms viņas klientu sarakstā; viņš ir ļoti apmierināts ar Soraiju. Nedēļas tuksnesī ceturtdiena kļuvusi par luxe et voluptй* oāzi.

Gultā Soraija neuzplijas ar pārmērībām. Savā būtībā viņa ir rāma, rāma un apvaldīta. Dīvaini, bet savos uzskatos viņa ir pārliecināta

* Luxe et voluptй (franču val.) greznība un bauda. Aluzija ar franču dzejnieka Šarla Bodlēra (1821-1867) dzejoli «Aicinājums ceļot», liodlērs S. Ļaunuma puķes. R., Liesma, 1989. 72. Ipp. [Šeit un turpmāk redakcijas piezīmes.)

morāliste. Viņu aizvaino tūristes, kas publiskajās pludmalēs sauļojas kailām krūtīm («tesmeņiem», saka Soraija); viņasprāt, klaidoņus vajag apcietināt un likt pie ielu slaucīšanas. Viņš nekad nevaicā, kā Soraijai izdodas saskaņot savus uzskatus ar savu nodarbošanos.

No Soraijas viņš gūst baudu, turklāt gūst baudu ik reizes, tāpēc viņš Soraijai ir pieķēries. Viņam šķiet, ka zināmā mērā šīs izjūtas ir abpusējas. Varbūt šī pieķeršanās vēl nav mīlestība, bet vismaz mīlestības māsīca tā ir. Lai gan viņu sakars sākumā nepavisam nešķita daudzsološs, abi var uzskatīt sevi par veiksminiekiem: viņš tāpēc, ka sastapis Soraiju, un Soraija tāpēc, ka sastapusi viņu.

Viņš apzinās, ka viņa jūtas ir pārak mierīgas, tās pat pielīdzināmas uzticībai. Tomēr viņš nevēlas no tām atteikties.

Par deviņdesmit minūšu ilgu tikšanos viņš maksā Soraijai 400 randu, pusi no tiem saņem «Discreet Escorts». Viņam žēl, ka «Discreet Escorts» dabū tik daudz. Bet viņiem pieder gan 113., gan citi Vindzoras īres nama dzīvokļi, un savā ziņā viņiem pieder arī Soraija, šī Soraijas daļa, šī funkcija.

Reizēm viņš rotaļājas ar domu, ka varētu uzaicināt Soraiju pie sevis viņas brīvajā laikā. Viņam patiktu pavadīt kopā ar Soraiju vakaru, varbūt pat visu nakti. Bet ne ritu pēc tam. Viņš pārāk labi sevi pazīst, tāpēc nevēlas, lai Soraijai būtu jāiztur nākamās dienas rīts, kad viņš būs dzedrs, īgns un nepacietīgs, jo vēlēsies ātrāk palikt viens.

Tāds ir viņa raksturs. Viņa raksturs vairs nemainīsies, viņš ir par vecu pārmaiņām. Viņa raksturs ir izveidojies reiz par visām reizēm. Galvaskauss un raksturs: divas visizturīgākās cilvēka daļas.

Rīkojies, kā liek tavs raksturs. Tā nav filozofija, šis apzīmējums šķiet par skaļu. Tas ir noteikums; kaut kas līdzīgs Sv. Benedikta klostera regulām.

Viņam ir laba veselība, viņa prāts darbojas skaidri. Viņš ir vai, pareizāk, bija zinātnieks, un zinātnieka dzīves uztvere vēl joprojām brīžam nosaka viņa rīcību. Viņš dzīvo atbilstoši saviem ienākumiem, atbilstoši savam raksturam, atbilstoši savām emocijām. Vai viņš ir laimīgs? Galvenajos vilcienos jā, viņš uzskata, ka ir laimīgs. Tomēr viņš nav

aizmirsis pēdējo «Edipa» kora partiju: «Neteic laimīgu nevienu, kas nav dzīves robežu, sāpju nepanākts un bēdu, laimīgi vēl pārgājis!»*

Seksa jomā viņš ir temperamentīgs, bet ne kaislīgs. Ja viņam vajadzētu izvēlēties sev totēma zīmi, tā bulu čūska. Domājot par savu mīlēšanos ar Soraiju, viņš iztēlojas, ka tā atgādina čūsku pārošanos: ilga, pamatīga, bet diezgan atsvešināta, diezgan lietišķa pat visaugstākajā kāpinājumā.

Vai Soraijas totēms ari ir čūska? Ar citiem vīriešiem viņa neapšaubāmi kļūst pavisam cita sieviete: la donna e mobile**. Bet nevar noliegt, ka temperamenta ziņā viņi ir radniecīgi.

Kaut gan viņas nodarbošanās ir izlaidīga, viņš samērā droši uzticas Soraijai. Viņu tikšanās laikā viņš sarunājas ar Soraiju diezgan brīvi, dažreiz pat izmanto iespēju izkratīt sirdi. Soraija ir uzklausījusi stāstus par abām viņa laulībām, ir lietas kursā par viņa meitu un par šīs meitas veiksmēm un neveiksmēm. Soraija diezgan labi pazīst viņa uzskatus.

Par savu dzīva ārpus Vindzoras īres nama Soraija nestāsta neko. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka Soraija nav viņas īstais vārds. Dažas pazīmes liecina, ka viņa ir»dzemdējusi vienu vai vairākus bērnus. Iespējams, ka viņa pat nav profesionāla prostitūta. Varbūt viņa strādā šai aģentūrai tikai vienu vai divas pēcpusdienas nedēļā un pārējā laikā dzīvo cienījamas pilsones dzīvi kaut kur piepilsētā, Railendā vai Aslonā. Musulmaņu sievietes gan nemēdz tā rīkoties, bet mūsdienās iespējams itin viss.

Par savu darbu viņš runā maz, jo nevēlas Soraiju garlaikot. Iztiku viņš pelna Keipas Tehniskajā universitātē, bijušajā Keiptaunas Universitātes koledžā. Agrāk viņš bija jauno valodu profesors, bet tagad, kopš lielās racionalizēšanas ietvaros Klasisko un jauno valodu fakultāte ir likvidēta, viņš kļuvis par komunikācijas asociēto profesoru. Kā visiem racionalizācijai pakļautajiem mācību spēkiem, arī viņam atļauts katru gadu nolasīt vienu speciālo pētījumu kursu neatkarīgi no pieteikušos klausītāju skaita, jo tas nāk par labu morālei. Šogad viņš lasa lekcijas par romantisma

* Sofokls. Valdnieks Oidips // Sengrieķu traģēdijas. R., Liesma, 1975. 216. lpp.

** La donna e mobile (itāliešu vai.) parasti tiek tulkots kā «sieviete ir nepastaviga», piemēram, tulkojot Hercoga āriju no itāliešu komponista Džuzepes Verdi (1813-1901) operas «Rigoleto» Irešā cēliena.

dzejniekiem. Pārējā laika viņš māca komunikācijas kursus 101. «Komunikācijās prasmes» un 201. «Uzlabotas komunikācijas prasmes».

Lai gan ik dienas viņš vaira kas stundas ziedo jaunajam mācību priekšmetam, tomēr viņam šķiel bezjēdzīgs komunikācijas 101. kursa rokasgrāmata minētais pirmais priekšnoteikums: «Cilvēku sabiedrība radījusi valodu, lai rnes varētu pavēstīt cits citam savas domas, izjūtas un nolukus.» Viņa pārliecība, kuru viņš gan nevienam neizpauž, ir tāda, ka valodas pirmsākumi meklējami dziesmā, un dziesma radusies no nepieciešamības ar skaņām aizpildīt pārmērīgi lielo un diezgan tukšo cilvēka dvēseli.

Viņa zinātnieka karjera aizsākusies pirms gadsimta ceturkšņa, un tās laikā viņš izdevis trīs grāmatas, no kuram neviena nav radījusi sensāciju vai izraisījusi kaut nelielu saviļņošanos: pirmās temats ir opera («Roito un leģenda par Paustu: Mefistoteļa ģeneze»), otrās vīziju erotiskums («Svētā Viktora klostera Ričarda vīzija»), trešās Vērdsverts un vēsture («Verdsverts un pagātnes nasta»).

Dažus pēdējos gadus viņš rotaļājas ar domu, ka varētu ķerties pie darba par Baironu. Sakumā viņam šķita, ka ta būs vēl viena grāmata, vel viens kritisks pētījums. Bet rakstot visi viņa iedvesmas uzplūdi beidzas ar ieslīgšanu garlaicībā. Patiesībā viņš ir noguris no kritiskiem rakstiem, noguris no prozas, kuras garums mērāms jardos. Tas, ko viņš grib sacerēt, ir mūzika: «Bairons Itālija»*, meditācija par mīlestību starp pretējiem dzimumiem, ietverta kameroperas formā.

Kamēr viņš stāv komunikācijas studentu priekšā, viņam pa galvu šaudās frāzes, melodijas, dziesmu fragmenti no neuzrakstītā darba. Viņš nekad nav bijis izcils pasniedzējs; šajā pārveidotājā un, kā viņam šķiet, izkastrētajā mācību iestāde viņš neiederas vairak ka jebkad. Bet tieši tadi paši ir ari viņa kolēģi no agrākajiem gadiem, kam jaunībā iegūtā izglītība kļuvusi par smagu nastu, jo viņi nav sagatavoti uzdevumiem, kurus tagad nākas veikt; postreliģiska laikmeta klerki.

Ta kā viņš nejūt cieņu pret vielu, ko pats māca, viņš neatstāj uz saviem studentiem nekūdu iespaidu. Kad viņš runā, studenti skatās viņam cauri

* Ai iglu dzejnieks 1 )/.ord/.s (jon Ic >ns Bairons' 1788 1824) šeit raksta ari «Donu Zuauu».

kā tukšam gaisam un neatceras, kā viņu sauc. Studentu vienaldzība aizvaino viņu stiprāk, nekā viņš gribētu to atzīt. Bet viņš tik un tā līdz pēdējam sīkumam izpilda savu pienākumu pret viņiem, viņu vecākiem un valsti. Mēnesi pec mēneša viņš uzdod, savāc, lasa un komentē viņu referātus, izlabo interpunkcijas, pareizrakstības un gramatikas kļūdas, norāda uz nepieliekami pamatotiem apgalvojumiem, katram darbam pievienodams īsu, pārdomātu recenziju.

Viņš turpina macil augstskolā tāpēc, ka las nodrošina viņam iztiku, un ari tāpēc, ka ta viņš pats mācās but pazemīgs; šis dailis palīdz viņam apjēgt, kāda ir viņa vieta šajā pasaule. Situācijas ironija nepaslid viņam garam nepamanīta: las, kurš nāk mārīt, apgūst dziļāko no visam gudrībām, bet tie, kas nak mācīties, neiemācās neko. l’ar šo savas profesijas īpatnību viņš nekad nerunā ar Soraiju. Viņš nav pārliec inais, ka .111 Sorai jas profesijā ironija izpaužas tikpat spēcīgi.

Grīupointas dzīvokļa virluvē ir kastrolis, plastmasas kin/.iles, šķīstošas kafijas kārba, trauks ar maisiņos safasētu cukuru, ledusskapi stāv ūdens pudeles. Vannasistabā ir ziepes un dvieļu kaudze, kumode 1 iri palagi. Savu kosmētiku Soraija glabā somā. Norunātu tikšanos vieta, nekas vairāk, viss lietišķs, (Irs, labi organizēts.

Kad viņš ieradās pie Soraijas pirmoreiz, viņas lupas bija nokrāsotas tumšsarkanas, plakstiņi ieēnoti. Viņam nepalik knišļu lipigums, tāpēc viņš palūdza, lai Soraija to visu noslauka nost. Viņa paklausīja un kopš tā laika vairs nav krāsojusies. Vērīga mācekle, pakļāvīga, ļaviga.

Viņam patīk Soraiju apdāvinat. Uz Jauno gadu viņš atnesa Soraijai emaljelu rokassprādzi, uz Lieldienām mazu malabita gārni, kuru bija ieraudzījis antikvariātā. Viņam patīk Soraijas neviltotā prieka izpausmes.

Viņu pārsteidz, ka ir pietiekami ik nedēļu deviņdesmit minūtes pavadīt kādas sievietes sabiedrībā, lai viņš justos laimīgs, viņš, kurš agrak bija pārliecināts, ka viņam nepieciešama sieva, majas, laulības dzīve. Beigu beigas atklājies, ka viss, bez ka viņš nevar iztikt, ir kaut kas pavisam viegliņš, viegliņš un plīvojošs kā viss, bez kā nevar izliki taurenis. Emocijas nav

nepieciešamas, vai varbūt ir nepieciešama vienīgi visdziļākā, visgrūtāk uzminamā: apmierinātības dobjā skaņa fonā kā garāmbraucošo mašīnu dūkoņa, kas ieaijā pilsētnieku miegā, vai kā klusums laucinieku naktī.

Viņš domā par Emmu Bovarī*, kas pārrodas mājās pārsātinājusies, stiklainu skatienu, visu pēcpusdienu aizvadījusi, neprātīgi drātējoties. Tad lūk, kas ir svētlaime! saka Emma, tīksminādamās par sevi pie spoguļa. Tātad tāda ir tā svētlaime, par kuru sacer dzejotus! Nu, ja nabaga Emmas rēgs kādreiz atkļūs uz Keiptaunu, viņš kādu ceturtdienas pēcpusdienu paņems šo rēgu sev līdz, lai parādītu, kāda vēl var būt svētlaime: pieticīga svētlaime, pieticīgi izvēlēta svēdaime.

Tad kādā sestdienas rītā viss mainās. Viņš ir atbraucis uz pilsētas centru kārtot darba lielas; viņš soļo pa Sv. Džordža ielu un pēkšņi viņa skatiens apstājas pie slaida stāva, kas pūlī virzās viņam pa priekšu. Tā neapšaubāmi ir Soraija, un viņai pie sāniem iet divi bērni, divi puikas. Viņi nes sainīšus; viņi bijuši iepirkties.

Viņš vilcinās, tad izlemj sekot viņiem no attāluma. Viņi nozūd Kapteiņa Dorego Zivju krogā. Abiem zēniem ir Soraijas vizošie mati un tumšās acis. Tie noteikd ir viņas dēli.

Viņš iet pa ielu tālāk, tad griežas atpakaļ un otrreiz paiet garām Kapteinim Dorego. Viņi visi trīs sēž pie galdiņa pretī logam. Uz mirkli Soraijas acis cauri stiklam sastopas ar viņa acīm.

Viņš vienmēr bijis īsts pilsētnieks, juzdamies kā mājās cilvēku augumu plūsmā, kur slepus lavās Erots un skatieni šaudās kā bultas. Bet šo ar Soraiju pārmīto skatienu viņš tūdaļ nožēlo.

Nākamās ceturtdienas randiņā neviens no viņiem nepiemin notikušo. Bet tik un tā atmiņas par šo atgadījumu karājas pār galvām, liekot viņiem justies neveikli. Viņam nav vēlēšanās izjaukt Soraijas dubulto dzīvi, kas droši vien jau tāpat ir diezgan nestabila. Viņš visnotaļ atbalsta dubultās

* Emma Bovari ir ranču rakstnieka Gislava Flobēra (1821 1880) romāna «Bovarī kundze» galvenā varone. Flol>ērs G. Bovarī kundze. R., Avots, 1992. 384 lpp.

dzīves, trīskāršās dzīves, vilcienu kupejās dzīvotas dzīves. Viņš patiešām jūt tikai vēl lielāku maigumu pret Soraiju. Pie manis tavs noslēpums ir drošībā, viņam gribētos teikt.

Bet ne viņš, ne viņa nevar vienkārši neņemt vērā to, kas ir noticis. Tagad starp viņiem atrodas abi mazie zēni, tie klusītēm rota|ājas ēnainajā istabas kaktā, kamēr māte pārojas ar svešu vīrieti. Soraijas rokās viņš uz brīdi kļūst par šo zēnu tēvu: audžutēvs, patēvs, tēvs ēna. Dodamies projām no viņas gultas, viņš jūt ap sevi zibsnījam zēnu slepenos, ziņkāros skatienus.

Pašam negribot, viņa domas pievēršas otram tēvam, tam īstajam. Vai šim vīrietim ir kaut mazākā nojausma par savas sievas rīcību, vai varbūt tas izvelējies nezināšanas svētlaimi?

Viņam dēla nav. Bērnību viņš pavadījis ģimenē, kurā bija tikai sievietes. Kad māte, krustmātes, māsas attālinājās, viņu vietā cita pēc citas nāca mīļākās, sievas, meita. Sieviešu sabiedrība padarīja viņu par sieviešu mīlētāju un zināmā mērā pat par brunču mednieku. Pateicoties savam garajam augumam, glītiem vaibstiem, tumsnčjai ādai un plīvojošajiem matiem, viņš vienmēr varēja paļauties uz to, ka viņam piemīt kaut kas līdzīgs magnētismam. Ja viņš paraudzītos uz sievieti ar īpašu skatienu, ar īpašu neatlaidību, viņa skatiens nepaliktu bez atbildes, par to viņš bija drošs. Tā viņš bija dzīvojis; gadiem, gadu desmitiem ilgi, tas bija viņa dzīves pamats.

Tad kādu dienu tam visam pienāca beigas. Bez iepriekšēja brīdinājuma viņa spējas izgaisa. Skatieni, kas agrāk būtu atsaukušies viņa skatam, tagad slīdēja viņam pāri, garām un cauri. Pēkšņi viņš bija pārvērties rēgā. Ja viņš gribēja sievieti, viņam vajadzēja iemācīties to neatlaidīgi vajāt; bieži viņam vajadzēja sievieti pirkt tādā vai citādā veidā.

Viņš bija ierauts gadījuma dzimumsakaru virpuli. Viņš ielaidās dēkās ar savu darbabiedru sievām; viņš savāca tūristes pludmales bāros vai itāliešu klubā; viņš gulēja ar ielenēm.

Ar Soraiju viņš iepazinās mazajā, krēslainajā «Discreet Escorts» aģentūras biroja viesistabā ar žalūziju aizsegtiem logiem, istabas augiem kaktos un sastāvējušos smēķu dvaku gaisā. Aģentūras katalogos viņa bija

reģistrēta iedaļā «Eksotika». Fotogrāfijā viņš redzēja Soraiju ar sarkanu pasifloras ziedu matos un smalkām krunciņām acu kaktiņos. «Tikai pēcpusdienās», bija parakstīts zem fotogrāfijas. Tieši ši piebilde pamudināja viņu izlemt, solot istabu ar aizslēģotiem logiem, vēsus palagus, zagtas stundas.

Jau ar pirmo reizi viņš jutās apmierināts. Tas bija tieši tas, ko viņš vēlējās. Trāpījums desmitniekā. Veselu gadu viņam nebija vajadzības atkal doties uz aģentūru.

Bet tad nāca atgadījums Sv. Džordža ielā un atsvešinātība pēc tam. Kaut gan Soraija joprojām gaida viņu paredzētajā laikā, viņš jūt, kā pieņemas spēkā vēsums starp viņiem, Soraijai pārvēršoties par pavisam citu sievieti un viņam pamazām kļūstot tikai par vēl vienu no viņas klientiem.

Viņam ir skaidrs priekšstats par to, kā prostitūtas savā starpā sarunājas par vīriešiem, kas nāk pie viņām bieži, īpaši par paveciem vīriešiem. Viņas stāsta visādus notikumus, viņas smejas, bet brīžam noskurinās, kā mēdz skurināties, nakts vidū izlietnē ieraugot tarakānu. Drīz Soraija untumaini, zobgalīgi skurināsies, pieminot viņu. Tas ir liktenis, no tā viņš nevar izbēgt.

Kad ceturtajā ceturtdienā pēc šā atgadījuma viņš dodas projām no dzīvokļa, Soraija paziņo vēsti, no kā viņš visu šo laiku centies sevi pasargāt: Mana māte ir saslimusi. Es paņemšu atvaļinājumu, lai varētu viņu kopt. Nākamnedēļ manis šeit nebūs.

-     Vai aiznākamajā nedēļā mēs tiksimies?

-      Nemāku teikt. Tas atkarīgs no mātes veselības stāvokļa. Labāk vispirms piezvani.

-      Es nezinu numuru.

-      Piezvani uz aģentūru. Viņi zinās.

Pāris dienas nogaidījis, viņš zvana uz aģentūru. Soraija? Soraija ir no mums aizgājusi, saka aģentūras darbinieks. Nē, mēs nevaram jums pateikt, kā viņu atrast, tas būtu pret noteikumiem. Varbūt jūs vēlaties iepazīties ar kādu citu no mūsu meitenēm? Ļoti plaša eksotikas izvēle malaizietes, taizemietes, ķīnietes, tikai pasakiet, kuru.

Viņš kopā ar citu Soraiju šķiet, ka šajā arodā populārs nom de commerce* pavada vakaru viesnīcas istabā Garajā ielā. Šī ir labi ja astoņpadsmit gadus veca, neprasmīga, viņa gaumei par raupju.

-     Tad ko jūs darāt? viņa vaicā, izslīdēdama no sava tērpa.

-      Eksportēju un importēju, viņš saka.

-      Kas to būtu domājis, saka viņa.

Viņa katedrā sāk strādāt jauna sekretāre. Viņš aizved sekretāri pusdienot uz restorānu, kas atrodas pieklājīgā attālumā no universitātes un klausās, kā, ēdot garneļu salātus, viņa žēlojas par skolu, kur mācās viņas dēls. Viņa stāsta, ka narkotiku tirgoņi klīst ap sporta laukumiem un policija nedara itin neko. Pirms trim gadiem sekretāre un viņas vīrs reģistrējušies Jaunzēlandes konsulāta sarakstā, viņi gaida savu kārtu, lai emigrētu.

-    Jūsējiem ir vieglāk. Lai kāds ir lietu patiesais stāvoklis, jūs vismaz zināt, kur bijāt.

-    Jūsējie? viņš vaicā. Kas tie tādi?

-      Es runāju pjir tavai paaudzi. Tagad cilvēki tikai skraida apkārt un izvēlas likumus, kuriem grib paklausīt. Tā ir anarhija. Kā lai izaudzina bērnus, ja visapkārt valda anarhija?

Sekretāri sauc Dona. Nākamajā reizē pēc kopīgām pusdienām abi iegriežas viņa mājās un nodarbojas ar seksu. Tā ir izgāšanās. Viņa lokās un skrāpējas, un noved pati sevi līdz putainam uzbudinājumam, kas viņam šķiet atbaidošs. Viņš aizdod Donai ķemmi un ved viņu atpakaļ uz universitāti.

Turpmāk viņš no Donas izvairās, iedams viņas kabinetam apkārt ar līkumu. Savukārt Dona vispirms met uz viņa pusi aizvainotus skatienus, tad sāk izturēties nicinoši.

Viņam vajadzētu padoties, izstāties no spēles. Viņš prāto cik gadu vecumā tad Origens sevi izkastrēja**? Tas nav pats elegantākais no

* Nom de commerce (franču vai.) pseidonīms.

** Origens (ap 185 253 vai 254) teologs un filozofs, burtiski uztvēris Mateja evaņģēlija 19. noda|as 12. pantu: «Un ir bezdzimuma cilvēki, kas paši sevi padarījuši par tādiem debesu valstības dē|».

risinājumiem, bet novecošana ari nav nekas elegants. Vismaz jānovāc no klaja nevajadzīgās mantas, lai varētu netraucēti pievērst savas domas īstajam vecu ļaužu uzdevumam: sagatavoties nāvei.

Vai varētu aiziet pie ārsta un lūgt, lai viņš to izdara? Tā noteikti ir diezgan vienkārša operācija: dzīvnieki taču tiek kastrēti katru dienu un pārcieš to gluži labi; tās skumju nogulsnes, kas paliek pāri, nav jāņem vērā. Nogriezt, nosiet: ar vietējo narkozi, stingru roku un mazumiņu flegmatisma vīrietis varētu izdarīt to ari pats, pēc mācību grāmatas. Vīrietis, kas sež uz krēsla un šņāpj nost pa gabaliņam no sevis: neglīta aina, taču var uzskatīt, ka tā nebūt nav neglītāka par ainu, kurā tas pats vīrietis nodarbojas ar vingrojumiem uz sievietes ķermeņa.

Joprojām ir Soraija. Viņam vajadzētu aizvērt šo nodaļu. Bet viņš to nedara, viņš samaksa detektīvu aģentūrai, lai Soraiju sameklētu. Pēc pāris dienām viņš jau zina viņas īsto vārdu, viņas adresi, viņas telefona numuru. Viņš piezvana deviņos no rīta, kad vīram un bērniem jau jābūt prom.

-      Soraija? viņš vaicā. Te Deivids. Kā tev klājas? Kad es atkal varēšu tevi satikt?

Viņa sāk runāt tikai pēc ilga klusuma brīža.

-      Nezinu, kas jūs esat, viņa saka. -Jūs traucējat manu mājas mieru. Es pieprasu, lai jūs nekad vairs nezvanāt uz šejieni, nekad.

Kt pieprasu. Skanēja kā es pavēlu. Viņas skarbums pārsteidz: iepriekš nekas tāds Soraijā nav bijis jaušams. Bet ko gan citu var sagaidīt plēsoņa, kas ielaužas lapsas midzenī, viņas mazuļu mājoklī?

Viņš noliek klausuli. Pārslīd nenovīdības ēna; viņš apskauž nekad mūžā nesastapto Soraijas vīru.

2.    nodaļa

bez CETURTDIENU randiņiem nedēļa ir neizteiksmīga kā tuksnesis. Daždien viņš pat nezina, ko iesākt.

Viņš pavada vairāk laika universitātes bibliotēkā, lasīdams visu, ko tur iespējams atrast par Bairona laikabiedru loku, papildinot savas piezīmes, kas jau aizpildījuša* divas biezas mapes. Viņš tīksmi izbauda mieru, kas iestājas lasītavā vēlīnās pēcpusdienās, viņam patīk ceļš no lasītavas uz mājām: svaigais ziemas gaiss, mitras, vizošās ielas.

Kādā piektdienas novakarē, dodamies mājup pa garāko ceļu cauri vecajam koledžas parkam, viņš pēkšņi pamana priekšā uz taciņas vienu no savām studentēm. Tā ir Melānija Aizeka, viņa nak klausīties lekcijas par romantisma dzejniekiem. Viņa nav vislabākā studente, bet nav ari no tām sliktākajām: pietiekami gudra, bet pavirša.

Viņa tipina lēnām; drīz viņš meiteni panāk.

-      Labvakar, viņš saka.

Viņa atbild ar smaidu, paloka galvu, viņas smaids nav bikls, drīzāk nerātns.

Viņa ir sīka un tieva, melnie mati īsi apgriezti, vaigu kauli plati, gandrīz kā ķīnietei, acis lielas un tumšas. Viņas tērpi vienmēr ir efektīgi. Šodien viņa ģērbusies sarkanbrūnos minisvārciņos, sinepju krāsas džemperī un melnās zeķubiksēs; jostas zeltainie apkalumi labi saderas ar zelta bumbiņām viņas auskaros.

Viņš ir drusku ieķeries šajā meitenē. Tas nenozīmē neko īpašu: gandrīz katru mācību gadu viņš aizraujas ar kādu no savām studentēm. Keiptauna: pilsēta, kas izšķērdīgi svaidās ar skaistumu, ar skaistulēm.

Vai meitene zina, ka viņš met uz to acis? Iespējams, ka jā. Sievietes šajā ziņā ir jūtīgas, viņas mana iekārojoša skatiena smagumu.

Nesen ir lijis; var dzirdēt, kā pa renstelēm plūst ūdens.

-      Šis ir mans mīļākais gadalaiks, un šī diennakts stunda man patīk vislabāk, viņš bilst. Vai jūs dzīvojat kaut kur netālu?

-      Otrpus šosejai. Mēs tur kopīgi īrējam dzīvokli.

-      Vai esat dzimusi Keiptaunā?

-      Nē, es uzaugu Džordžā.

-      Es dzīvoju tepat blakus. Vai drīkstu jūs uzlūgt uz glāzi vīna?

Klusuma brīdis, tad piesardzīga atbilde: Lai notiek. Bet pusastoņos man jābūt mājās.

No parka viņi nonāk klusajā savrupmāju rajonā, kur viņš nodzīvojis jau divpadsmit gadus vispirms kopā ar Rozalindu, bet pēc šķiršanās viens pats.

Viņš atslēdz dārza vārtiņus, atslēdz durvis, ielaiž meiteni iekšā. Viņš iededzina lampas, paņem meitenes somu. Viņas matos viz lietus lāses. Viņš neatrauj skatienu, neslēpj sajūsmu. Viņa nodur acis, atkal uzsmaidīdama to pašu netveramo un varbūt pat koķeto smaidu.

Virtuvē viņš attaisa pudeli «Meerlust», saliek uz šķīvja cepumus un sieru. Kad viņš atgriežas istabā, viņa stāv pie grāmatplaukta; galvu piešķiebusi, lasa virsrakstus. Viņš uzliek mūziku: Mocarta kvintetu klarnetēm.

Vīns, mūzika: rituāls, kuru vīrietis un sieviete izspēlē viens otram. Rituāli nav nekas slikts, tie izgudroti, lai atvieglotu neveiklības mirkļus. Bet meitene, kuru viņš atvedis uz savām mājām, ir ne tikai trīsdesmit gadus par viņu jaunāka; tā ir studente, viņa studente, viņa aizbilstamā. Lai kas ari tagad notiktu starp viņiem, pēc tam abiem atkal būs jāsastopas kā skolotājam un skolniecei. Vai viņš ir tam gatavs?

-      Kā jums patīk manas lekcijas? viņš vaicā.

-      Man patika Bleiks. Man patika Vanderhorna gabali.

-     Vunderhorna*.

-      Par Vērdsvertu gan neesmu pārākajā sajūsmā.

-      To jums nevajadzētu man stāstīt. Es esmu ļoti daudz guvis no Vērdsverta.

Tā ir taisnība. Cik ilgi viņš sevi atceras, viņā vienmēr atbalsojušās «Prelūdijas» skanīgās vārsmas.

-      Varbūt es pratīšu novērtēt viņu labāk, kad kurss nāks uz beigām. Varbūt es viņā iejutīšos.

-      Var jau būt. Bet es pēc savas pieredzes varu teikt, ka dzeja vai nu kļūst tev tuva no pirmā mirkļa, vai arī nekļūst nekad. Atskārsmes zibsnis un atsaukšanās zibsnis. Kā zibens. Kā iemīlēšanās.

Kā iemīlēšanās. Vai jaunieši vispār vairs iemīlas, vai varbūt tagad šis jūtu mehānisms šķiet novecojis, nevajadzīgs, ērmīgs kā tvaika lokomotīve? Viņš nav lietas kursā, viņš atpaliek no sava laika. Cik viņam zināms, iemīlēšanās izgājusi no modes un atkal atgriezusies jau reizes piecas sešas.

-      Vai jūs pati arī rakstāt dzejoļus? viņš vaicā.

-      Rakstīju, kad vēl mācījos skolā. Bet nekas izcils tas nebija. Tagad man vairs nav laika dzejoļiem.

-      Un aizraušanās? Vai ir kāds autors, ar kuru esat aizrāvusies?

Viņa rauc pieri, dzirdot šo dīvaino vārdu.

-      Otrajā kursā es mācījos par Adriennu Riču un Toniju Morisoni. Un Alisi Volkeri.** Viņas mani ieinteresēja. Bet par aizraušanos es to nesauktu.

Tātad viņa nav no tiem, kas aizraujas. Varbūt šādā aplinkus veidā viņa izsaka brīdinājumu?

-               Grasos uz ātru roku kaut ko pagatavot vakariņām, viņš saka.

-    Vai paēdīsiet kopā ar mani? Maltīte gan būs ļoti vienkārša.

Viņa vilcinās.

* «Des Knaben Wunderhom» (Zēna brmumrags) vācu rakstnieku Ahima Ludviga Arnima (1781-1831) un Klemensa Brentāno (1778-1842) apkopots vācu tautasdziesmu, balāžu un 16.-17. gs. dzejas krājums.

** Adrienna Riča (dz. 1929) amerikāņu dzejniece, Tonija Morisone (dz. 1931) amerikāņu rakstniece, Nobela prēmijas literatūrā laureāte 1993. gadā, Alise Volkere (dz. 1944) amerikāņu rakstniece.

-      Drošāk, viņš mudina. Sakiet jā!

-      Nu labi. Bet tad man jāpiezvana.

Viņš nav gaidījis, ka telefonsaruna būs tik ilga. Stāvēdams virtuvē, viņš dzird murmināšanu, klusuma brīžus.

-      Ar ko jūs domājat nodarboties? vēlāk viņš vaicā.

-      Ar skatuves mākslu. Diplomdarbu aizstāvēšu teātra nozarē.

-      Kādēļ tad jūs klausāties lekcijas par romantisma dzejniekiem? Degunu raukdama, viņa prāto.

-      Galvenokārt noskaņas dēļ, viņa saka. Negribēju atkal ņemties ar Šekspīru. Pagājušajā gadā biju izvēlējusies Šekspīru.

Uz ātru roku pagatavotās vakariņas patiešām ir vienkāršas: tagliatelle makaroni ar anšoviem un sēņu mērci. Viņš ļauj meitenei sakapāt sēnes. Pārējo laiku viņa sēž uz ķebļa, skatīdamās, kā viņš darbojas. Viņi vakariņo ēdamistabā, atvēruši otru vīna pudeli. Viņa ēd bez liekas klīrēšanās. Pārsteidzoši laba ēstgriba tik smalciņai būtnei.

-      Vai jūs vienmēr pats taisāt ēst? viņa vaicā.

-      Es dzīvoju viens. Ja es negatavošu, neviens cits to nedarīs.

-      Man riebjas gatavot ēdienu. Bet laikam jau vajadzētu to apgūt.

-      Kāpēc? Ja jums tas patiešām riebjas, tad appreciet vīru, kam patīk gatavot.

Viņi kopīgi iztēlojas šo ainu: jaunā sieva satriecošā tērpā ar spožām rotaslietām ienāk pa durvīm, nepacietīgi ostīdama gaisu; vīrs, bezkrāsains Pareizā kungs, apsējis priekšautu, virtuves tvaikos apmaisa verdošu katlu. Apmainīšanās ar lomām: buržuāziskās komēdijas viela.

-      Vairāk nekā nav, kad makaronu bļoda ir iztukšota, viņš bilst.

-    Desertu nevaru piedāvāt, ja nu vienīgi kādu ābolu vai jogurtu. Diemžēl nezināju, ka man būs viešņa.

-      Bija jauki, viņa saka, iztukšodama savu glāzi un celdamās.

-    Paldies.

-      Neejiet vēl prom.

Viņš satver meiteni aiz rokas un aizved līdz dīvānam.

-      Gribu jums kaut ko parādīt. Vai jums patīk deja? Nevis dejot, bet skatīties deju?

Viņš iebīda videomagnetofonā kaseti.

-      Šo filmu uzņēmis cilvēks vārdā Normens Maklarens.* Tā ir diezgan veca. Es to atradu bibliotēkā. Redzēsim, kādu iespaidu tā atstās uz jums.

Sēdēdami blakus uz dīvāna, viņi skatās filmu. Divi dejotāji uz kailas skatuves sper sarežģītus soļus. Stroboskopiskās kameras notvertie kustību rēgi plandās viņiem aiz muguras kā spārnu vēdas. Šo filmu viņš pirmoreiz noskatījās pirms gadsimta ceturkšņa, bet tā vēl joprojām viņu apbur: tagadnes mirklis un šā mirkļa pagātne abi vienlaikus gaistoši, notverti vienā telpas punktā.

Viņam gribas, lai arī meitene justos apburta. Bet viņš nojauš, ka viņa tā nejūtas.

Kad filma ir beigusies, meitene pieceļas un izstaigā istabu. Viņa paceļ klavieru vāku, uzsit pa taustiņu klaviatūras vidū.

-     Vai jūs spēlējat? viņa vaicā.

-     Mazliet.

-      Klasiku vai džezu?

-      Diemžēl džezu ne.

-     Vai jūs man kaut ko nenospēlētu?

-     Šobrīd ne. Sen neesmu vingrinājies. Citreiz, kad būsim iepazinuši viens otru labāk.

Meitene ielūkojas viņa kabinetā.

-     Vai drīkstu paskatīties? viņa vaicā.

-      Ieslēdziet gaismu.

Viņš uzliek citu mūziku: Skarlati sonātes, kaķu mūzika.

-    Jums ir daudz Bairona grāmatu, iznākusi no kabineta, saka meitene. Vai viņš ir jūsu mīļākais dzejnieks?

-      Es rakstu par Baironu. Par viņa dzīvi Itālijā.

-     Viņš laikam nomira ļoti jauns?

-     Viņam bija trīsdesmit seši gadi. Viņi visi mira jauni. Vai arī izkalta. Vai sajuka prātā un tika turēti aiz atslēgas. Bet Bairons nenomira Itālijā.

* Normens Maklarens (1914-1987) animators un kinorežisors.

Viņš nomira Grieķijā. Viņš aizbrauca uz Itāliju, bēgdams no skandāla, un apmetās tur. Apmetās uz dzīvi. Tur viņam bija pēdējā lielā mīlas dēka. Tolaik daudzi angļi devās uz Itāliju. Viņi ticēja, ka itālieši vēl saglabājuši itiikni ar dabu. Ka itāliešiem ir mazāk uzvedības likumu, vairāk kaislību.

Viņa apmet vēl vienu loku pa istabu.

-      Vai tā ir jūsu sieva? viņa vaicā, apstājusies pretī ierāmētai fotogrāfijai uz kafijas galdiņa.

-      Tā ir mana māte jaunībā.

-      Vai jūs esat precējies?

-      Biju. Divreiz. Bet tagad vairs neesmu.

Viņš nesaka: tagad man nākas samierināties, ar to, kas pagadās. Viņš nesaka: tagad man nākas samierināties ar ielencm.

-      Vai liķieri dzersiet?

No liķiera viņa atsakās, bet ļauj pieliet savai kafijai nedaudz viskija. Kamēr viņa malko kafiju, viņš paliecas uz priekšu un pieskaras viņas vaigam.

-     Jūs esat ļoti daiļa, viņš saka. Gribu uzaicināt jūs darīt kaut ko neprātīgu.

Viņš atkal pieskaras meitenei.

-      Paliec. Pavadi nakti pie manis.

Pāri tasītes augšmalai meitene neatlaidīgi viņu vēro.

-      Kāpēc?

-     Tāpēc, ka tā pienākas darīt.

-      Kāpēc tā pienākas?

-      Kāpēc? Tāpēc, ka sievietes daiļums nepieder viņai vienai pašai. Tas ir daļa no veltes, kuru viņa atnes pasaulei. Viņai ir pienākums dalīties šajā veltč ar citiem.

Viņa plauksta joprojām guļ uz meitenes vaiga. Prom meitene neraujas, bet piekļāvīga arī nekļūst.

-      Un ko tad, ja es ar kādu jau dalos šai veltē?

Izklausās, ka viņai mazliet aizžņaudzies kakls. Tikt aplidotai, tas vienmēr ir aizraujoši: tas satrauc un iepriecē.

-      Tad tev vajadzētu dalīties dāsnāk.

Veikli vārdi, tikpat seni kā pavešanas māksla. Bet šajā mirklī viņš pats tic šiem vārdiem. Viņa nepieder sev pašai. Skaistums nepieder pats sev.

-      Mēs alkstam skaistuma, kas neizgaistu, viņš saka, lai dailes rozei vienmēr atdzimst spēks.*

Neveiksmīgs gājiens. Viņas smaids zaudē rotaļīgo vieglumu. Pentametrs, kura ritms savulaik tik veiksmīgi palīdzēja vārdu čūskām ieslīdēt apziņā, tagad nes sev līdz tikai atsvešinātību. Viņš atkal kļuvis par skolotāju, par grāmatu tārpu, par kultūras dārgumu sargu. Viņa noliek savu tasīti.

-      Man jāiet. Mani gaida.

Mākoņi izklīduši, debess ir zvaigžņota.

-    Jauka nakts, viņš saka, slēgdams vaļā dārza vārtiņus. Viņa nepaceļ skatienu.

-      Vai pavadīt tevi līdz mājām?

-      Nē.

-     Jauki, tad ar labu nakti.

Viņš pastiepj jpkas un iekļauj meiteni apskāvienā. Uz mirkli viņš jūt sev pieskaramies viņas mazās krūtis. Tad viņa izslīd no skavām un viņas vairs nav.

* Šekspīrs V. Soneti II Kopoti raksti. VI sēj. R., Liesma, 1965. 249. Ipp.

3.    nodaļa

šajA Brīdī viņam būtu vajadzējis apstāties. Bet viņš to nedara. Svētdienas rītā viņš aizbrauc uz tukšo universitāti un ieiet katedras birojā. Viņš izņem no dokumentu skapja Melānijas Aizekas reģistrācijas kartīti un noraksta personas datus: vecāku adresi, viņas adresi Keiptaunā, telefona numuru.

Viņš piezvana. Atsaucas sievietes balss.

-      Melānij?

-     Tūlīt viņu pasaukšu. Kas runā?

-      Pasakiet viņai, ka zvana Deivids Lun.

Melānija melodija: samākslota atskaņa. Šis vārds viņai nav piemērots. Jāmaina uzsvars. Melanī: gaismu nīst.

-      Hallo?

Vienā vārdā viņš saklausa visu viņas nedrošību. Pārāk jauna. Viņa nepratīs rīkoties tā, kā viņš to vēlētos; viņam vajadzētu ļaut šai meitenei iet savai ceļu. Bet viņš vairs nevar atlaist tvērienu. Dailes roze: dzejolis traucas taisni kā bulta. Meitene nepieder sev pašai; varbūt arī viņš nepieder pats sev.

-               Man likās, ka tu vēlēsies paēst pusdienas ārpus mājas, viņš saka.

— Atbraukšu tev pakaļ tā ap divpadsmitiem.

Viņai vēl pietiktu laika samelot, izvairīties. Taču viņa ir pārak samulsusi un neizmanto šo iespēju.

Kad viņš ierodas, viņa jau gaida savas daudzdzīvokļu mājas priekšā uz trotuāra. Viņa tērpusies melnās, pieguļošās bikses un melnā džemperi. Gūžas viņai ir tievas ka divpadsmitgadīgai meitenītei.

Viņš ved Melāniju uz Houta līci netālu no ostas. Brauciena laikā viņš mēģina panākt, lai meitene justos omulīgāk. Viņš vaicā, kadas nodarbības vēl viņa apmeklē. Viņa paskaidro, ka piedalās teātra uzvedumā. Tas esot nepieciešams viņas diplomam. Mēģinājumi prasot daudz laika.

Restorānā viņa ēd bez apetītes, drūmi lūkodamās uz jūru.

-      Vai kaut kas noticis? Varbūt pateiksi man, kas par lietu?

Viņa papurina galvu.

-      Vai esi nobažījusies par to, kas būs ar mums abiem?

-      Iespējams, viņa saka.

-      Nevajag. Es parūpēšos. Nepieļaušu, lai tas aiziet par tālu.

Par tālu. Kas ir tālu, kas ir par tālu .šādos apstākļos? Vai tas, kas par tālu viņai, ir tas pats, kas par tālu viņam?

Pirms brīža sācis līt: pāri tukšajam līcim plandās lietus brāzmu palagi.

-      Vai dosimies prom? viņš vaicā.

Viņš aizved Melāniju atpakaļ uz savām mājām. Viņš mīlējās ar meiteni uz dzīvojamās istabas grīdas, lietus lāsēm pakšķot pa logiem. Viņas augums ir gaišs, vienkāršs, savā veidā lielisks; kaut gan viņa visu laiku paliek pasīva, viņš gūst baudu no šā dzimumakta; bauda ir tik spēcīga, ka viņš no augstākās virsotnes iekrīt aizmiršanās aklībā.

Kad viņš atgūstas, lietus ir pierimis. Acis aizvērusi, meitene guļ viņam blakus, rokas atmetusi aiz galvas, pierē ievilkusies rieva. Viņa plaukstas palikušas viņai uz krūtīm, zem džempera rupjā adījuma. Viņas triko un biksītes samudžinājušās uz grīdas; viņam pusnovilktās bikses vijas ap potītēm. Ainava «Pēc vētras», viņam ienāk prātā, uz mata kā Georgam Grosam.*

Seju novērsusi, meitene atbrīvojas no viņa rokām, savāc savas mantas, iziet no istabas. Pēc pāris minūtēm viņa atgriežas apģērbusies.

-      Man jāiet, viņa čukst.

* Georgs Gross (18931959) vācu gleznotājs, ekspresionists.

Viņš necenšas meiteni aizkavēt.

Nākamajā rītā viņš pamostas, labsajūtas pārņemts, un šī labsajūta viņu nepamet. Melānija nav ieradusies uz lekciju. No sava kabineta viņš zvana uz ziedu veikalu. Rozes? Nē, rozes laikam ne. Viņš pasūta neļķes.

-      Sarkanas vai baltas? sieviete vaicā.

Sarkanas? Baltas?

-      Nosūtiet divpadsmit sārtās, viņš saka.

-      Tik daudz sārto man nav. Vai varu sūtīt dažādas?

-      Sūtiet dažādas, viņš saka.

Visu otrdienu līst, vējš no rietumiem dzen pāri pilsētai smagus lietus mākoņus. Darbdienas beigās, šķērsodams Komunikācijas zinību fakultātes vestibilu, viņš pamana Melāniju stāvam pie durvīm studentu bariņā, kas gaida, līdz lietusgāze pierims. Viņš pienāk, nostājas viņai aiz muguras, uzliek plaukstu uz viņas pleca.

-      Pagaidi mani šeit, viņš saka. Aizvedīšu tevi līdz mājām.

Viņš atgriežas ar lietussargu. Ejot pāri laukumam uz mašīnu stāvvietu, viņš pievelk Melāniju sev tuvāk, lai viņa nesamirktu. Pēkšņa vēja brāzma izgriež lietussargu otrādi; līkumojot starp peļķēm, viņi kopā lempīgi aizskrien līdz mašīnai.

Viņai mugurā gluds, dzeltens lietusmētelis; mašīnā viņa atmet kapuci uz muguras. Viņas seja ir pietvīkusi; viņš redz, kā paceļas un nolaižas viņas krūtis. Viņa nolaiza no augšlūpas lietus lāsi. Bērns! viņš domā: Viņa vēl ir bērns! Ko es daru? Bet viņa sirds smeldz no iekāres.

Viņi brauc blīvajā vēlās pēcpusdienas auto straumē.

-      Vakar man tevis pietrūka, viņš saka. Vai tu jūties labi?

Viņa lūkojas stikla tīrītāju kustībā un neko neatbild.

Kamēr deg sarkanā gaisma, viņš satver viņas auksto plaukstu.

-      Melānij! viņš saka, cenzdamies nezaudēt možo toni.

Bet viņš vairs neprot dūdot. Dzirdēdams pats savai balsi, viņš atskarš, ka runā nevis kā mīlnieks, bet kā tēvs, kas pūlas pieglaimoties.

Viņš piebrauc pie viņas mājas.

-      Paldies, viņa saka, vērdama vaļā mašīnas durvis.

-      Vai neaicināsi mani ienākt?

-      Nē, mana dzīvokļa kaimiņiene pašlaik ir mājas.

-      Un šovakar?

-      Man šovakar ir mēģinājums.

-      Kad tad es tevi atkal satikšu?

Viņa neatbild.

-      Paldies, viņa vēlreiz nosaka un izslīd laukā no mašīnas.

Trešdien viņa sēž auditorijā, savā ierastajā vietā. Viņi joprojām analizē Vērdsvertu, «Prelūdijas» sesto daļu par dzejnieku Alpos.

-      No kailas nogāzes, viņš lasa priekšā, Tad pirmoreiz bez plīvura

Mēs ieraudzījām Monblānu un skumām,

Ka bezdvēseles aina šī mums acīs

Ir varu uzurpējusi, kas domai dzīvai

Nupat vēl piederēja.

-      Tā. Majestātiskais, baltais Monblāns liek vilties. Kāpēc? Sāksim ar vārdu savienojumu varu uzurpējusi. Vai kāds ir ieskatījies vārdnīcā?

Klusums.

-     Ja jūs būtu tur ieskatījušies, jūs zinātu, ka uzurpēt nozīmē iegūt kaut ko vardarbīgā veidā, pretlikumīgi pārņemt, gūt virsroku.

-      Mākoņi pašķīrās, stāsta Vērdsverts, kalna virsotni vairs neaizsedza mākoņu plīvurs, un mēs skumām, ka esam to ieraudzījuši. Vai nav dīvaini, ka tā jūtas ceļinieks, kas nokļuvis līdz Alpiem? Kāpēc jānoskumst? Viņš paskaidro: tāpēc:, ka bezdvēseles aina, aina, kas parādījusies uz acs tīklenes, guvusi virsroku pār līdz šim valdījušo dzīvo domu. Kas tad ir šī dzīvā doma?

Atkal klusums. Pat gaiss, kurā izskan viņa vārdi, sastindzis apātijā. Kāds vīrietis skatās uz kalnu: kāpēc tam jābūt tik sarežģīti? Studenti ir neapmierināti. Kādu atbildi viņš var tiem dot? Ko viņš teica Melānijai tajā pirmajā vakarā? Ka nekas nenotiek, ja nav atskārsmes zibšņa. Vai šajā telpā uzliesmo atskārsmes zibsnis?

Viņš uzmet Melānijai žiglu skatienu. Viņas galva ir noliekta; šķiet, ka viņa iedziļinās tekstā.

-      Šis pats vārds uzurpēt pēc dažam rindām tiek lietots atkal. Varas uzurpēšana ir viena no dziļākajām tēmām Alpu nodaļā. Dižos domu arhetipus, tīrās idejas pieveic vienkārši, jutekliski uztverami tēli.

-      Taču mēs nevaram ikdienā dzīvot tīro ideju valstībā, mums nav čaulas, kurā ieritināties, paglābjoties no jutekliskās pieredzes. Jautājums nav par to, kā saglabāt iztēli tīru, realitātes uzbrukuma neskartu. Jājautā citādi: vai iespējama tīro ideju un realitātes mierīga līdzāspastāvēšana?

-       Izlasiet 599. rindiņu. Vērdsvcrts raksta par jutekliskās uztveres robežām. Par šo tēmu mēs jau esam runājuši. Kad maņu orgāni sasniedz savu spēju robežas, to gaisma sāk dzist. Bet mirkli pirms apdzišanas šī gaisma vēl pēdējo reizi spēcīgi iemirdzas līdzīgi sveces liesmai, ļaujot mums ielūkoties neredzamajā. Šo vietu poēmā nav viegli izprast; iespējams, ka tā pat nonāk pretrunā ar Monblāna mirkli. Lai kā tas ari būtu, šķiet, ka Vērdsverts nojauš ceļu, pa kuru sasniegt līdzsvaru: nevis vienīgi tīrā, mākoņu vainagotā ideja, ne ari tikai radzenē iededzinātais, ar savu lietišķo skaidrību uzvarošais un mums vilties liekošais redzes tēls, bet jutekliskais, garāmslīdošā mirklī uztvertais tēls kā līdzeklis, kuru izmantojam, lai iešūpotu vai iekvēlinātu dziļāk atmiņas augsnē apraktās idejas.

Viņš ietur pauzi. Klaja neizpratne. Viņš ir gājis par ātru un aizgājis par tālu. Kā atvest studentus šeit, kur viņš nokļuvis? Ka atvest Melāniju?

-       Tas ir kā mīlestībā, viņš saka. Ja jūs būtu akli, jūs diez vai iemīlētos. Bet tagad vai jūs patiešām gribat ieraudzīt savu iemīļoto tajā vēsajā skaidrībā, kādu piedāvā mūsu redzes orgānu mehānisms? Iespējams, ka labāk būtu skatienu aizplīvurot, lai saglabātu mīļoto dzīvu tās arhetipiskajā, dievietei līdzīgajā veidolā.

īsti Vērdsverta garā tas nav, bet šie vārdi vismaz uzpurina studentus. Arhetipif viņi paši sev vaicā. Dievietes? Par ko viņš tur runā? Ko šis vecis sajēdz no mīlestības?

Atmiņas plūst atpakaļ: mirklis uz grīdas, kad viņš uzbraucīja džemperi, atsegdams viņas glītās, nevainojami veidotās, mazās krūtis. Viņa pirmoreiz paceļ skatienu; sastapušās ar viņa acīm, viņas acis vienā zibsnī ierauga visu. Viņa samulst un atkal nodur skatienu.

-     Vērdsverts raksta par Alpiem, viņš saka. Saja valstī mums nav Alpu, bet mums ir Drakonu kalni un mazākos mērogo» Galda kalns, kurā mēs kāpjam, sekojot dzejniekiem, cerot piedzīvot vienu no tiem vērdsvertiskajiem atklāsmes mirkļiem, par kuriem visi esam dzirdējuši.

Tagad viņš vienkārši runā, pļāpā, lai aiz vārdiem noslēptu iepriekš pateikto.

-      Bet šādi mirkļi nenāks, ja skatiens pa pusei nebūs pievērsts diženajiem iztēles arhetipiem, kurus mēs nēsājam sevī.

Diezgan! Viņam kļūst nelabi no savas balss skaņām, un turklāt žēl Melānijas, kam jāklausās šī aizplīvurotā intīmā atzīšanās. Viņš atlaiž studentus un pats vēl pakavējas, cerēdams, ka izdosies pārmīt kādu vārdu ar Melāniju. Bet viņa aizslīd prom pūlī.

Tikai pirms nedēļas viņa bija vēl viena glīta sejiņa auditorijā. Tagad viņš jūt viņas klātbūtni savā dzīvē, jūt viņas elpu.

Studentu apvienības zālē ir tumšs. Neviena nepamanīts, viņš apsēžas aizmugures rindā. Skatītāji ir tikai divi, otrais ir kāds šveicara uniformā tērpies vīrs ar puspliku pauri pāris rindas pirms viņa.

Luga, ko viņi mēģina, saucas «Saulriets Globusa salonā»; komēdija par mūsdienu Dienvidāfriku, tās darbība notiek kādā Hilbrovas frizētavā Johannesburgā. Uz skatuves frizieris, ekstravaganti tērpies gejs, apkalpo divus klientus vienu nēģeri, vienu balto. Visi trīs tērzē, mijas joki un apvainojumi. Šķiet, ka viss tiecas uz katarsi: vecos, rupjos aizspriedumus izvelk dienasgaismā, lai smieklu brāzmas aizskalotu tos projām.

Uz skatuves uznāk ceturtais personāžs, meitene augstās platformenēs, ar saskrullētiem matiem.

-     Apsēdies, mīļumiņ, pēc mirkļa ķeršos tev klāt, saka frizieris.

-      Es atnācu pieteikties darbā, viņa atbild, sakarā ar jūsu sludinājumu.

Viņa runā provinciāļu izloksnē; tā ir Melānija.

-      Nu tad ņem slotu un dari, ko vari, saka frizieris.

Paņēmusi slotu, viņa, stumdama to sev pa priekšu, tipina apkārt krēslam. Slota iepinas elektrības vadā. Šajā brīdī paredzēts uzliesmojums, pēc kura jāseko kliedzieniem un skraidelēšanai, bet kaut kas saiet dēlī ar sinhronizēšanu. Uz skatuves izsoļo režisore, viņai pakaļ jauns vīrietis melnās ādas drēbēs, viņš sāk knibināties ap sienas kontaktu.

-      Fiksāk vajag, saka režisore. Vairāk brāļu Marksu garā.

Viņa pagriežas pret Melāniju: — Labi?

Melānija piekrītoši pamāj.

Šveicars viņam priekšā pieceļas, smagi nopūšas un iziet no zāles. Arī viņam vajadzētu doties prom. Nepiedienīga rīcība sēdēt tumsā un izspiegot meiteni (nelūgts prātā nāk vārds laizīties). Bet vecie vīri, kuru sabiedrībai arī viņš šajā brīdī šķiet pievienojas, klaidoņi un bezpajumtnieki ar saviem traipainajiem lietusmēteļiem, saplaisājušajām zobu protēzēm un spalvainajām ausu ejām visi viņi reiz bijuši Dieva bērni ar taisniem locekļiem un skaidrām acīm. Vai drīkst viņus vainot par to, ka viņi pēdējiem spēkiem ķeras pie savas vietas šajās saldajās jutekļu dzīrēs?

Uz skatuves atsākas darbība. Melānija bīda uz priekšu savu slotu. Blīkšķis, uzliesmojums, izbaiļu kliedzieni.

-      Tā nav mana vaina, Melānija spiedz. Ak tu mī un iē, kāpēc vienmēr pie visa vaino mani?

Viņš klusām ceļas kājās un šveicaram pa pēdām dodas ārā tumsā.

Nākamajā dienā pulksten četros viņš stāv pie Melānijas dzīvokļa. Viņa atver durvis; mugurā sagumzījies krekliņš un riteņbraucēju šorti, kājas iemauktas čībās, kuras izskatās pēc komiksu pelītēm; viņam šīs čības šķiet smieklīgas un bezgaumīgas.

Viņš nav brīdinājis par savu ierašanos; viņa nepagūst attapties no pārsteiguma un nepretojas iebrucējam, kas gāžas viņai virsū. Viņš satver Melāniju apskāvienā, viņas locekļi savelkas kā marionetei. Smagi kā rungas, vārdi dārdina pa viņas maigajām ausu gliemežnīcām.

-      Nē, tagad ne! viņa turas pretī. Tūlīt atgriezīsies mana māsīca!

Bet viņš vairs nav apturams. Viņš aiznes Melāniju uz guļamistabu, notrauc viņai no kājām absurdās čības, skūpsta viņas pēdas, pats būdams pārsteigts par izjūtām, kādas šī meitene viņā atmodina. Tam ir kāds sakars ar ainu uz skatuves: parūka, dibena grozīšana, prastā izrunāšanās. Dīvaina mīlestība! Bet Afrodīte, putojošo viļņu dieviete, iedrebas, apliecinot, ka tā patiešām ir mīlestība.

Melānija nepretojas. Viņa tikai novēršas: slēpj no viņa savas lūpas, savas acis. Viņa ļauj noguldīt sevi gultā un izģērbt; viņa pat palīdz, paceldama vispirms rokas, tad gūžas. Viņa trīc no aukstuma; izģērbta kaila, tūdaļ paslīd zem vatētās segas, ierakdamās kā kode, un uzgriež viņam muguru.

Izvarošana tā nav, īsta izvarošana ne, tomēr viņš ir nevēlams, negribēts līdz pat kaulam. It kā Melānija būtu nolēmusi atslābt, pamirt un gaidīt dzimumakta beigas kā trusītis, kura kaklu ieskauj lapsas zobi. Lai viss, kas tiek darīts, notiktu tālu prom un tā tas notiek.

-      Kuru katru mirkli atgriezīsies Polīna, saka Melānija, kad tas ir beidzies. Lūdzu. Tev nu jāiet.

Viņš paklausa, bet brīdi vēlāk, kad viņš ir aizgājis līdz savam auto, viņu pārņem tāda nomāktība, tāds trulums, ka viņš sagumst pie stūres, nespēdams ne pakustēties.

Kļūda, liela kļūda. Šobrīd viņš skaidri to apzinās Melānija cenšas nomazgāt no sevis nupat notikušo, aizskalot viņu prom. Gara acīm viņš redz, kā Melānija laiž vannā ūdeni, kā viņa iekāpj vannā, acis aizmiegusi kā mēnessērdzīgā. Arī viņam gribētos ieslīdēt savā vannā.

Resnkājaina sieviete lietišķā kostīmā paiet garām un ieiet mājā. Vai tā būtu māsīca Polīna, tā, no kuras nosodījuma Melānija baidās? Viņš saņemas un brauc prom.

Nākamajā dienā Melānija neatnāk uz nodarbību. Nelaimīgā kārtā todien jāraksta semestra vidus kontroldarbs. Vēlāk, aizpildīdams sarakstu, viņš atzīmē, ka Melānija bijusi klāt un ieliek viņai septiņdesmit punktus. Lapas apakšā viņš ar zīmuli pieraksta: «pagaidu atzīme». Septiņdesmit: pa vidu, nc slikd, ne labi.

Visu nākamo nedeju viņa neparādās. Laiku pa laikam viņš zvana, bet neviens neatbild. Tad svētdien pusnaktī atskan zvans pie viņa durvīm. Tā ir Melānija, tērpusies viscaur melnā, ar melnu adītu cepurīti galvā. Viņas seja ir saspringta; viņš iekšēji nocietinās, domādams, ka atskanēs nikni vārdi, tiks sarīkots skandāls.

Skandāls nesākas. Melānija šķiet samulsusi.

-      Vai drīkstu šonakt pārgulēt pie tevis? meitene čukst, izvairīdamās no viņa skatiena.

-      Protams, protams.

Atvieglojums parpludina viņa sirdi. Viņš pastiepj rokas, apskauj Melāniju, pieglauž sev klāt, viņa ir stīva un auksta.

-      Nāc, uzvārīšu tev tēju.

-      Nē, nevajag tēju, neko nevajag. Esmu pārgurusi, man jāpaguļ.

Viņš saklāj Melānijai gultu istabā, kas agrak piederējusi viņa meitai,

novēl labu nakti, noskūpsta un atstāj viņu vienu. Kad viņš pēc pusstundas atgriežas, viņa neizģērbusies guļ smagā miegā. Viņš novelk meitenei kurpes un apsedz viņu.

Septiņos no rīta, kad sāk čivināt pirmie putni, viņš pieklauvē pie Melānijas istabas durvīm. Viņa ir pamodusies, uzvilkusi palagu līdz zodam, viņas seja šķiet sakritusies.

-      Kā tu jūties? viņš vaicā.

Viņa parausta plecus.

-      Kas noticis? V'ai negribi aprunāties?

Viņa mēmi purina galvu.

Viņš apsēžas uz gultas, pievelk Melāniju sev klāt. Viņa skavās meitene sāk žēlabaini šņukstēt. Visam par spīti viņš jūt iekāres dūrienu.

-               Būs jau labi, būs labi, viņš čukst, cenzdamies meiteni nomierināt.

-    Pastāsti man, kas slikts tev atgadījies.

Daudz netrūkst, lai viņš pateiktu: «Pastāsti tētim, kas nav labi.»

Viņa attopas un mēģina runāt, bet viņas deguns ir aizgājis ciet. Viņš sameklē kabatlakatiņu.

-      Vai drīkstu kādu laiciņu palikt šeit? viņa vaicā.

-      Palikt šeit? viņš piesardzīgi atkārto.

Viņa vairs neraud, bet viņas augums joprojām raustās žēlabainās elsās.

-      Vai tas būtu prātīgi?

Viņa neatbild, vai tas būtu prātīgi, bet piespiežas ciešāk viņam klāt, viņas siltā seja kļaujas pie viņa vēdera. Palags noslīd; viņa ģērbusies tikai krekliņā un biksītēs.

Vai viņa šajā mirkli apzinās, kas viņus sagaida?

Koledžas parkā izdarot pirmo gājienu, viņš iztēlojās, ka tā būs maza, aša dēka žigli uzsākta, žigli pabeigta. Bet tagad Melānija ir viņa māja, un līdzi viņai kā šlcpc velkas vesela sarežģījumu virkne. Kādu spēli viņa spēlē? Viņš nedrīkst zaudēt modrību, tas ir skaidrs. Bet viņam vajadzēja būt modram jau no paša sakuma.

Viņš izstiepjas gultā viņai blakus. Nepavisam nav nepieciešams, lai Melānija Aizeka apmestos viņa dzīvoklī. Bet pašlaik šī doma valdzina. Katru nakti Melānija būs šeit; katru nakti viņš varēs ieslīdēt Melānijas gultā kā tagad; ieslīdēt viņas augumā. Cilvēki to uzzinās, viņi uzzina vienmēr; viņi čukstēsies, varbūt pat izcelsies skandāls. Bet kas par to? Pēdējais jutekliskāsjiesmas uzzibsnījums pirms apdzišanas. Viņš saloka palagu, noliek to malā, pastiepj roku, glāsta viņas krūtis, viņas dibenu.

-      Protams, ka tu vari palikt, viņš murmina. Protams.

Divas durvis tālāk viņa guļamistabā iezvanās modinātājs. Viņa novēršas, uzvelk palagu pāri pleciem.

-      Man tagad jāiet, viņš saka. Man ir lekcijas. Mēģini vēl iemigt. Pusdienlaikā būšu mājās, tad varēsim parunāt.

Viņš noglāsta viņas matus, noskūpsta pieri. Mīļākā? Meita? Par ko viņa cenšas kļūt savos sirds dziļumos? Ko viņa piedāvā viņam?

Kad viņš pusdienlaikā atgriežas, viņa ir piecēlusies, sēž pie virtuves galda, ēd grauzdiņu ar medu un dzer tēju. Šķiet, ka viņa jūtas kā mājās.

-      Tā, viņš saka, tu izskaties jau daudz labāk.

-      Pēc tavas aiziešanas es vel pagulēju.

-      Vai tagad tu man izstāstīsi, ko tas viss nozīmē?

Viņas skatiens ir izvairīgs.

Nē, tagad ne, viņa saka. Man jāiet, es jau kavēju. Paskaidrošu nākamreiz.

-      Un kad būs ta nakamā reize?

-      Šovakar pēc mēģinājuma. Vai tā būs labi?

-Jā-

Viņa pieceļas, aiznes savu tasīti un šķīvi uz izlietni (bet nenomazgā), pagriežas, lai paskatītos uz viņu.

-      Vai tu esi pārliecināts, ka tā ir labi? viņa vaicā.

-    Jā, tā ir labi.

-      Es gribēju teikt, ka zinu esmu izlaidusi daudzas nodarbības, bet viss laiks aiziet mēģinājumos.

-      Es saprotu. Tu runā par to, ka tavām drāmas studijām ir priekšroka. Tu būtu varējusi to paskaidrot agrāk. Vai rīt atnāksi uz lekciju?

-    Jā, noteikti.

Viņa apsola atnākt, bet solījumu diez vai pildīs. Viņš jūtas saīdzis un aizkaitināts. Viņa uzvedas nejauki, iegūstot pārāk daudz; Melānija ir iemācījusies izmantot viņa labvēlību un droši vien izmantos viņu arī turpmāk. Un tomēr viņa ir ieguvusi daudz, bet viņš vēl vairāk; viņa uzvedas nejauki, bet viņš vēl sliktāk. Kamēr viņi paliek kopā ja viņi ir kopā viņš ir tas, kurš vada, un viņa ir tā, kas seko. To viņš nedrīkst aizmirst.

4.    nodaļa

VIŅI VĒLREIZ MĪLĒJĀS gultā, kas stāv viņa meitas istabā. Ir labi, tikpat labi kā pirmajā reizē; viņš sāk saprast viņas auguma kustības.

Viņa ir strauja un alkaini tver jaunu pieredzi. Viņas seksuālā apetīte vēl nav pilnīgi atmodusies, bet tas tāpēc, ka viņa vēl ir tik jauna. Viņam iespiežas atmiņā mirklis, kad viņa aizāķē kāju aiz viņa sēžamvietas, lai pievilktu viņu ciešāk klāt; jūtot, kā saspringst viņas gurna iekšpuses dzīslas, viņš iegrimst līksmē un iekārē. Kas zina, viņš domā: varbūt, visam par V spīti, mums tomēr ir nākotne.

-      Vai tu bieži mēdz tā darīt? viņa pēc tam vaicā.

-      Kā?

-      Gulēt ar savām studentēm. Vai esi pārgulējis ar Amandu?

Viņš neatbild. Amanda ir kārna gaišmate tajā pašā kursā. Viņam nav nekādas daļas gar Amandu.

-      Kāpēc tu izšķīries? viņa vaicā.

-      Esmu šķīries divreiz. Divreiz precējies, divreiz šķīries.

-      Kas notika ar tavu pirmo sievu?

-      Tas ir garš stāsts. Pastāstīšu citreiz.

-      Vai tev ir fotogrāfijas?

-      Es nekolekcionēju fotogrāfijas. Es nekolekcionēju sievietes.

-      Vai tad tu nepievienosi mani savai kolekcijai?

-      Nē, protams, ka ne.

Viņa pieceļas, staigā pa istabu, savāc savas drēbes, mazliet nekautri, it kā viņa būtu viena. Viņš ir pieradis, ka sievietes vairāk piedomā pie izģērbšanās un saģērbšanās. Bet sievietes, pie kuram viņš pieradis, nav tik jaunas, tik nevainojami veidotas.

Tajā pašā pēcpusdienā atskan klauvējiens pie viņa kabineta durvīm un ienāk jauns vīrietis, kuru viņš redz pirmoreiz. Negaidīdams uzaicinājumu, vīrietis apsēžas, pārlaiž skatu pāri telpai, atzinīgi paloka galvu, raudzīdamies uz grāmatplauktiem.

Viņš ir gara auguma un muskuļains, ar plānu kazbārdiņu un auskaru ausi, tērpies melnā ādas žaketē un melnās ādas bikses. Viņš izskatās vecāks nekā lielākā daļa studentu; viņš izskatās pēc nepatikšanām.

-      Tātad tu esi profesors, viņš saka. Profesors Dcivids. Melānija man stāstīja par tevi.

-      Tiešām? Un ko tad viņa jums teica?

-      Ka tu viņu pis.

Iestājas ilgs klusums. Nu tā, viņš domā, cālīši atgriezušies uz savas laktas. Man būtu vajadzējis noprast: tāda meitene nevar nevienam nepiederēt.

-      Kas jūs esat? viņš vaicā.

Apmeklētājs neliekas dzirdam viņa jautājumu.

-      Tev šķiet, ka esi izveicīgs vīrs, viņš saka. Dāmu mīlnieks. Nez, vai jutīsies vēl tikpat izveicīgs, kad tava sieva padzirdēs par tavām izklaidēm?

-      Nu gan pietiks. Ko jūs gribat?

-      Tu man te nestāstīsi, kas pietiek vai nepietiek.

Tagad viņš runā ātrāk, vārdos jūtami draudi.

-      Un neiedomājies, ka vari tāpat vien ienākt citu cilvēku dzīvē un iziet atkal laukā, kad vien tev iepatīkas.

Gaismas atspulgi dejo viņa melnajos redzokļos. Viņš paliecas uz priekšu, vicina rokas. Uz rakstāmgalda guļošie papīri uzlido gaisā.

Viņš pieceļas.

-      Diezgan! Jums laiks doties prom.

-     jums laiks doties prom! jaunietis mēdīdamies atkārto. Nu labi!

Viņš pieceļas un lēni virzās uz durvīm.

-      Uz redzēšanos, profesor Čips!* Bet pagaidi, gan tu vel redzēsi!

Tad jaunietis aiziet.

Bandīts, viņš domā. Viņa pinas ar bandītu un tagad ari es esmu sapinies ar viņas bandītu! Viņam sažņaudzas kuņģis.

Viņš paliek nomodā līdz vēlai naktij, gaidīdams Melāniju, bet viņa neatnāk. Toties tiek izdemolēts auto, ko viņš atstājis ielas malā. Riepas ir pārdurtas, slēdzenēs iešļircināta līme, uz logiem uzlīmētas avīzes, krāsojums saskrāpēts. Atslēgas nākas nomainīt, rēķins sniedzas pie sešiem simtiem randu.

-      Vai jums ir kāda nojausma, kas to izdarījis? atslēdznieks vaicā.

-      Ne mazākās, viņš strupi atbild.

Pēc šā coup de main** Melānija turas pa gabalu. Viņš nejūtas pārsteigts: ja viņš ir apkaunots, tad ir apkaunota arī viņa. Bet pirmdien viņa atkal pārādās auditorijā, un viņai blakus, atgāzies sēdekli, rokas kabatās sabāzis, ar lielīgu izteiksmi sejā sēž puisis melnā, viņas draugs.

Parasti auditorijā skan studentu balsu dūkoņa. Šodien iestājies klusums. Viņš gan netic, ka studenti varētu zināt, kas norisinās, bet viņi nepārprotami gaida, kā viņš izturēsies pret šo iebrucēju.

Patiesi, ko lai viņš iesāk? Ar sapostīto automašīnu acīmredzot vēl nav gana. Acīmredzot tiek plānoti vēl citi pasākumi. Ko viņš var darit? Sakost zobus un maksāt, ko gan citu?

-      Turpināsim ar Baironu, viņš saka, ielūkodamies savās piezīmēs. Kā noskaidrojām pagājušajā nedēļā, sliktā slava un skandāli ietekmēja gan Bairona dzīvi, gan to, kā publika uztvēra viņa dzeju. Cilvēks Bairons tika sapludināts ar saviem dzejas tēliem ar Haroldu, Manfrēdu, pat ar donu Zuanu.

* «Goodbye, Mr. Chips» (Uz redzēšanos, Čipsa kungs) ir angļu rakstnieka Džeimsa Hiltona (1900-1954) sentimentālā romāna nosaukums.

** Coup de. main (franču vai.) pēkšņs uzbrukums.

Skandāls. Nepatīkami, ka tieši tāda ir šīsdienas tēma, bet improvizēt viņš nav spējīgs.

Viņš slepus paraugās uz Melāniju. Parasti viņa steidzīgi pieraksta. Šodien viņa sēž sagumusi un raugās grāmatā. Viņa izskatās sakritusies un pārgurusi. Viņam pašam par spīti, viņa sirds ilgojas pēc šīs meitenes. Nabaga putnēns, viņš domā, putnēns, kuru es spiedu pie savām krūtīm.

Viņš licis studentiem lasīt «Laru». Viņa piezīmes attiecas uz «Laru». Nav nekādas iespējas no šīs poēmas izvairīties. Viņš lasa priekšā:

Šai elpojošai pasaulei viņš bija svešs,

Gars klīstošais, no citas pasaules

Šeit nosviests; tumsas tēlu darinājums,

No ļaunā glābies, ļaunumu pats krāja.

-      Kurš no jums vēlētos izskaidrot šīs vārsmas manā vietā? Kas ir šis «klīstošais gars»? Kāpēc viņš pats sevi dēvē par «darinājumu»? No kādas pasaules viņš nāk?

Viņš jau sen vairs nebrīnās par savu studentu zināšanu trūkumu. Postkristietības laikmeta bērni, postvēsturiski, postliterāri, viņi bieži šķiet tikai vakar izšķīlušies no olas. Tāpēc viņš nemaz negaida, ka viņi kaut ko zinās par kritušajiem eņģeļiem vai par to, kur Bairons būtu varējis par tiem izlasīt. Viņš gaida apzinīgu minējumu virkni, kuru veiksmes gadījumā izdotos novirzīt uz mērķi. Bet šodien viņa jautājumi uzduras klusumam, stūrgalvīgai klusēšanai, kas taustāmi izplatās ap svešinieku viņu vidū. Viņi nerunās, viņi nespēlēs šo spēlīti, kamēr šeit ir šis svešinieks, kurš klausītos, vērtētu un izņirgtu.

-      Lucifers, viņš saka. No debesīm nosviestais eņģelis. Mēs nezinām neko daudz par eņģeļu dzīvi, bet varam pieņemt, ka viņi iztiek bez skābekļa. Luciferam tumšajam eņģelim nav vajadzības elpot, kamēr viņš ir savās mājās. Un tad pēkšņi viņš tiek izraidīts trimdā uz mūsu dīvaino «elpojošo» pasauli. «Klīstošs»: radījums, kas izvēlējies pats savai ceļu, kura dzīve ir bīstama, kurš pats rada sev briesmas. Lasīsim tālāk.

Puisis ne reizes nav nolaidis skatu, lai ielūkotos gr&matas tekstā. Savilcis lūpas vieglā smaida, smaida, kurā varbūt jaušams ari nedaudz mulsuma, viņš klausās profesorā.

Viņi spēja bridi kādā

Par sevi aizmirst un par citiem gādāt,

Bet ne aiz žēluma, ne pienākuma,

Jo doma kroplīga un kļūma

Bij mudinājums paveikt to, ko vēl neviens

Nav darījis, ko spēj viņš vien.

Šī pati doma garu kārdināja,

Kad viņš uz noziegumu gāja.

-      Un tā, kāda radība tad ir šis Lucifers?

Nu jau studentiem noteikti jābūt sajutušiem strāvai, kas plūst starp viņiem abiem, starp viņu un šo puisi. Jautājums domāts puisim, un tikai viņam, un, gluži kā,atmodināts no miega, puisis atbild: Viņš dara to, kas viņam patīk. Viņam vienalga, vai tas ir labi, vai slikti. Viņš vienkārši to dara.

-      Tieši tā. Vienalga labi vai slikti, bet viņš to dara. Viņš neseko principiem, bet rīkojas impulsīvi, un pats neizprot savu impulsu rašanās cēloni. Palasiet dažas rindas tālāk: «Viņa neprāts dzima nevis galvā, bet gan sirdī.» Neprātīga sirds. Kāda ir šī neprātīgā sirds?

Viņš prasa par daudz. Puisim gribētos ar savai intuīciju aizkļūt tālāk, to var redzēt. Viņš gribētu pierādīt, ka viņa zināšanas neaprobežojas ar motocikliem un efektīgām lupatām. Un varbūt viņš tiešām zina vairāk. Varbūt viņam ir nojausma par to, kā tas ir dzīvot ar neprātīgu sirdi. Bet šeit, šajā auditorijā, svešinieku priekšā viņš nevar par to runāt. Viņš pakrata galvu.

-      Tas nekas. Iegaumējiet, ka mēs netiekam aicināti nosodīt šo būtni ar neprātīgo sirdi, būtni, ar kuru kaut kas nav pareizi pašos pamatos. Tieši pretēji mēs tiekam lūgti šo būtni izprast un just tai līdzi. Bet līdzjūtībai ir robežas. Kaut gan Lucifers mājo mūsu vidū, viņš tomēr nav viens no

jums. Viņš pats sevi nosauc par darinājumu, tas ir par monstru. Bairons visbeidzot cenšas likt mums saprast, ka Luciferu nav iespējams mīlēt, vismaz ne šā vārda dziļākajā, cilvēciskākajā nozīmē. Viņš ir notiesāts uz vientulību.

Galvas noliekuši, studenti pieraksta viņa teikto. Bairons, Lucifers, Kains, visi šie vārdi viņiem šķiet vienādi.

Poēmas apspriešana ir beigusies. Viņš uzdod uz nākamo reizi izlasīt pirmās Dona Žuaria strofas un atlaiž studentus agrak. Pāri viņu galvām viņš uzsauc: Melānij, vai varu pārmīt ar jums dažus vārdus?

Melānija stāv viņa priekšā ar sakritušos seju, pārgurusi. Viņa sirds atkal ilgojas pēc šīs meitenes. Ja viņi būtu divi vien, viņš Melāniju apskautu, mēģinātu uzmundrināt. Manu dūjiņ, viņš teiktu.

Bet tagad viņš vaicā: Vai aiziesim uz manu kabinetu?

Viņš ved Melāniju augšup pa kāpnēm uz savu kabinetu, viņas draugs seko viņiem pa pēdām.

-      Pagaidiet šeit, — viņš saka puisim un aizver durvis.

Galvu noliekusi, Melānija sēž viņa priekšā.

-      Mana mīļā, viņš saka, zinu, ka tev pašlaik ir grūti, un es nevēlos visu vēl vairāk sarežģīt. Bet man jārunā ar tevi kā pasniedzējam ar studenti. Man ir pienākumi pret saviem studentiem, pret visiem. 1ās, ko tavs draugs dara ārpus universitātes teritorijas, ir viņa privāta lieta. Bet es nevaru pieļaut, lai viņš izjauc manas lekcijas. Pasaki viņam to manā vārdā.

-      Kas attiecas uz tevi pašu, tev jāatrod vairāk laika darbam. Tev jānāk uz lekcijām regulārāk. Un tev vajadzēs izpildīt kontroldarbu, kuru tu nerakstīji.

Melānija paceļ uz viņu acis, viņas skatiens ir mulss, pat izbiedēts. Šķiet, ka viņa gribētu teikt: Tu nošķīri mani no visiem pārējiem. Tu liki man glabāt lavu noslēpumu. Es vairs neesmu tikai un vienīgi studente. Kā tu vari runāt ar mani šādā tonī?

Kad Melānija beidzot ierunājas, viņas balss ir tik klusa, ka viņš tikai ar pūlēm sptj to saklausīt.

-      Es nevaru izpildīt kontroldarbu. Neesmu izlasījusi uzdoto vielu.

Tas, ko viņš grib teikt, nav pasakāms, vismaz skaidros vārdos ne. Viņš var tikai dot mājienu un cerēt, ka viņa sapratis.

-      Melānij, tev tikai jāuzraksta kontroldarbs, tāpat ka visiem citiem. Nav tik svarīgi, ka neesi labi sagatavojusies, galvenais, lai tu būtu to izpildījusi. Vienosimies par laiku. Kā būtu ar pusdienas pārtraukumu nākampirmdien? Tad tu pa nedēļas nogali varētu izlasīt to vielu.

Viņa pastiepj zodu uz priekšu, izaicinoši ieskatās viņam acī». Vai nu viņa nav sapratusi, vai arī noraida piedāvājumu.

-      Pirmdien, šeit manā kabinetā, viņš atkārto.

Viņa pieceļas, uzmet somu plccā.

-      Melānij, man ir savi pienākumi. Vismaz paņem un izskati jautājumus. Necenties nevajadzīgi sarežģīt situāciju.

Pienākumi: dzirdot šo vārdu, Melānija pat nepagodina viņu ar atbildi.

Tovakar mājupceļā no koncerta viņš aptur mašīnu pie luksofora. Blakus piešvīkstina motocikls, sudrabots Ducati, uz kura sēž divas melnā tērptas figūras. Galvā abiem braucējiem ir ķiveres, bet viņš tomēr tos pazīst. Melānija uz aizmugures sēdekļa plati iepletusi ceļgalus, izliekusi iegurni. Viņam pārskrien baudas drebuļi. Es esmu tur bijis! viņš atceras. Tad motocikls šaujas uz priekšu, aizraujot Melāniju prom.

A'l

5.    nodaļa

uz KONTROLDARBU pirmdienā viņa neierodas. Bet savā pastkastītē viņš atrod oficiālu izstāšanās karti: studente ar reģistrācijas numuru 771010ISAM M. Aizekas jaunkundze izstājusies no kursa COM 312.

Nav pagājusi ne stunda, kad uz viņa kabinetu tiek pāradresēts telefona zvans.

-      Vai profesors Luri? Vai jums būtu brīvs brītiņš, lai aprunātos? Mans uzvārds ir Aizeks, zvanu jums no Džoržas. Pie jums mācās mana meita, Melānija, jūs jau zināt.

-    Jā -

-      Profesor, varbūt jūs varētu mums palīdzēt. Melānija tik labi mācījās, bet nu viņa grib mest visu pie malas. Tas mums ir smags trieciens.

-      īsti nesaprotu, par ko jūs runājat.

-       Viņa nolēmusi pamest mācības un iestāties darbā. Tas šķiet tik bezjēdzīgi trīs gadus pavadīt universitātē, tik sekmīgi studēt un tad aiziet tieši pirms pašām beigām. Profesor, varbūt es drīkstu lūgt, lai jūs parunājat ar viņu. Ja nu jums izdotos vest viņu pie prāta?

-      Vai jūs pats esat ar Melāniju runājis? Vai zināt, kas viņu pamudinājis pieņemt šādu lēmumu?

-      Visu nedēļas nogali mēs pavadījām, runājot ar viņu pa telefonu, viņas māte un es, bet netikām nekādā skaidrībā. Viņa tik ļoti aizrāvusies

ar to lugu, kurā pati tēlo, varbūt viņa ir pārstrādājusies, pārnervozējusies. Viņa vienmēr visu ņem tuvu pie sirds, profesor, tāds ir viņas raksturs, viņa pārlieku aizraujas. Bet, ja jūs ar viņu parunātu, varbūt jums izdotos panākt, lai viņa pārdomā. Viņa tik ļoti jūs ciena. Mēs negribam, lai viņa aizsviež prom šos mūža gadus.

Tātad Melānija Melanī ar savām rotaslietām no austrumnieku tirdziņa un aklumu pret Vērdsvcrtu daudz ko ņem pārāk tuvu pie sirds. Viņš nav to nojautis. Ko vēl viņš par Melāniju nezina?

-      Nezinu, Aizeka kungs, vai es esmu īstais cilvēks, kam vajadzētu runāt ar Melāniju.

-      Esat gan, profesor, tieši jūs tas esat. Kā jau teicu, Melānija jūs ļoti ciena.

Ciena?Jūs esat atpalicis no dzīves, Aizeka kungs. Jūsu meita zaudēja cieņu pret mani jau pirms vairākām nedēļām, un tam bija pamatots iemesls. Lūk, ko viņam vajadzētu teikt. Bet viņš saka: Paraudzīšos, ko tur var darīt.

Tev neizdosies tikt cauri sveikā, vēlāk viņš saka pats sev. Arī tētis Aizeks tālajā Džordžā neaizmirsīs šo ar meliem un izvairibu pilno sarunu. Paraudzīšos, ko tur var darīt. Kāpēc viņš nerunāja atklāti? Es esmu tas tārps, kas iegrauzies ābolā, viņam bija jāsaka. Kā es varu jums palīdzēt, ja pats esmu jūsu nelaimes cēlonis?

Viņš piezvana uz Melānijas dzīvokli. Pie telefona pienāk māsīca Polina. Viņa ledainā balsī paziņo, ka Melānija nav runājama.

-      Kā to saprast nav runājama?

-     Tas nozīmē, ka viņa negrib ar jums runāt.

-      Pasakiet Melānijai, viņš lūdz, lai viņa vēlreiz pārdomā savu lēmumu izstāties. Pasakiet viņai, ka tas ir pārsteidzīgs.

Trešdienas lekcija ir neizdevusies, piektdien vēl sliktāk. Ierodas maz studentu; vienīgi paklausīgie, padevīgie, pasīvie. Tam var būt tikai viens izskaidrojums. Notikušais ir nācis gaismā.

Katedras birojā viņš pēkšņi dzird balsi sev aiz muguras: Kur es varētu atrast profesoru Luri?

-      Tas esmu es, viņš neapdomādamies atsaucas.

Vīrietis, kurš viņu uzrunājis, ir maza auguma, kārns, ar nolaideniem pleciem. Viņš ģērbies zilā, pārāk lielā uzvalkā un ož pēc cigarešu dūmiem.

-      Profesor Lurī? Mēs jau runājām pa telefonu. Aizeks.

-    Jā. Kā jums klājas? Varbūt iesim uz manu kabinetu?

-     Tas nebūs nepieciešams.

Vīrietis ietur pauzi, sakopo domas, dziļi ievelk elpu.

-      Profesor, viņš iesāk, uzsvērdams šo uzrunu, jūs droši vien esat ļoti smalki izglītots un tā joprojām, bet jūsu rīcība nav pareiza.

Viņš atkal ietur pauzi, pakrata galvai.

-     Tas nav pareizi.

Divas sekretāres nemaz necenšas slēpt savu ziņkāri. Birojā ir arī studenti; svešinieka balsij pieņemoties spēkā, viņi apklust.

-      Mēs nododam savus bērnus jūsu rokās, jo domājam, ka varam jums uzticēties. Ja pat universitātei vairs nevar uzticēties, kam tad lai mēs ticam? Mums taču nenāca ne prātā, ka aizsūtām savu meitu uz odžu midzeni. Nē, profesor Lurī, lai cik dižs zinātnieks jūs an būtu, pat ja jums piešķirti visi iespējamie grādi, bet jūsu vietā es kaunētos par sevi, tik tiešām kā Dievs ir debesīs. Ja esmu sapratis nepareizi, tad jums tagad ir iespēja to pasacīt, bet es gan nedomāju, ka esmu kļūdījies, to var lasīt jusu sejā.

Tagad viņam patiešām ir iespēja: viņš taču prot izteikties, viņam jārunā. Bet viņš stāv kā uz mutes kritis, ausīs skan asins duna. Odze: kā lai viņš to noliedz?

-     Atvainojiet mani, viņš čukst. Man jāatgriežas pie darba.

Stīvi kā darināts no koka, viņš pagriežas un iet prom.

Aizeks seko viņam drūzmā gaitenī.

-      Profesor! Profesor Lurī! viņš sauc. Jūs nevarat tā vienkārši aizmukt! Jūs vēl neesat noklausījies visu līdz beigām, ņemiet to vērā!

Tā tas sākas. Pārsteidzoši drīz, jau nākamajā rītā, no Studentu lietu komitejas pienāk (studentu lietu) prorektora parakstīts paziņojums, kurā vēstīts, ka par viņu iesniegta sūdzība saskaņā ar universitātes Goda kodeksa 3. panta 1. sadaļu. Viņam pēc iespējas drīz jāsazinās ar prorektora biroju.

Paziņojums atsūtīts aploksne ar uzrakstu konfidenciāli, un tam pievienota kodeksa kopija. Trešais pants attiecas uz citas rases, etniskās grupas, dzimuma vai seksuālās minoritātes, vai arī fiziski nepilnvērtīgas personas vajāšanu vai uzmākšanos tai. Trešā panta pirmā sada|a vēršas pret gadījumiem, kad pasniedzēji vajā studentus vai uzmācas tiem.

Otrā dokumentā aprakstīta izmeklēšanas komisijas uzbūve un tiesības. Viņš lasa, viņa sirds sāpīgi dārdinās pa krūšu kurvi. Ticis līdz pusei, viņš vairs nespēj koncentrēties. Viņš pieceļas, aizslēdz sava kabineta durvis un sēž ar šiem dokumentiem rokās, pūlēdamies iztēloties, kas noticis.

Melānija nebūtu spērusi šadu soli pati pēc sava prāta, par to viņš nešaubās. Viņa ir pārāk nevainīga, lai ta rīkotos, viņa neapzinās savu varu. Aiz visa tā stāv tas mazais vīrelis slikti pieguļošajā uzvalkā, viņš un vēl māsīca Polina, tā taisnprātīgā duenja. Viņi ir Melāniju pārliecinājuši, salauzuši viņas pretestību un beigās aizveduši viņu līdz administrācijas ēkai.

«Mēs gribam iesniegt sūdzību,» viņi būs teikuši.

«Iesniegt sūdzīUu? Kādu sūdzību?»

«Tas ir personisks jautājums.»

«Sūdzību par uzmākšanos,» māsīca Polīna būs iejaukusies, Melānijai mulsi stāvot viņai blakus «par vienu no profesoriem.»

«Ejiet uz tādu un tādu kabinetu.»

Tādā un tādā kabinetā viņš, Aizeks, būs saņēmis dūšu. «Mēs gribam iesniegt sūdzību par vienu no jūsu profesoriem.»

«Vai esat visu labi apsvēruši? Vai apzināties, ko gribat darīt?» atbilstoši procedūrai viņiem būs jautājuši.

«Jā, mēs zinām, ko gribam darīt», Aizeks būs teicis, skatoties uz savu meitu, iedrošinot viņu sūdzēties.

Šādos gadījumos vajag aizpildīt anketu. Viņiem priekšā tiek nolikta anketa un pildspalva. Roka paņem pildspalvu, roka, kuru viņš skūpstījis, roka, kuru viņš iepazinis tik tuvu. Vispirms sūdzētāja vārds: Melānija Aizeka glītiem drukātiem burtiem. Roka neizlēmīgi slīd pāri ailēm, meklējot, kur jāievelk zīme. Šeit, norāda no nikotīna nodzeltējušais viņas tēva pirksts. Roka sāk kustēties lēnāk, piestāj, iezīmē savai X, savu taisnīguma krustu: J’accuse*. Tad vieta, kur jābūt apsūdzētā vārdam. Deivids LurI, raksta roka: profesors. Beidzot lapas apakšā datums un viņas paraksts: M arabeska, l ar pašapzinīgo cilpu augšā, A slīpne, nobeiguma vilciens kā zieds.

Darbs ir padarīts. Divi vārdi uz papīra lapas, viņa un viņas, viens otram blakus. Divi gultā, ne vairs mīlnieki, bet naidnieki.

Viņš piezvana uz prorektora biroju un tiek uzaicināts ierasties tur pulksten piecos, pēc oficiālā darba laika beigām.

Piecos viņš stāv gaitenī. Parādās Arams Hakims, jauneklīgs un slaids, un aicina viņu ienākt. Telpā jau gaida divas sievietes: viņa katedras vadītāja Eleina Vintere un Farodija Rasūla no Sociālo zinību katedras, kura vada universitātes diskriminācijas novēršanas komiteju.

-      Deivid, ir jau vēls un mēs visi zinām, kāda iemesla dēļ esam sapulcējušies, saka Hakims, tāpēc ķersimies uzreiz pie lietas. Kā mums vislabāk rīkoties?

-    Jūs varētu mani informēt par to sūdzību.

-       Labi. Mēs runājam par sūdzību, kuru iesniegusi Melānija Aizekas jaunkundze. Kā arī par, viņš pamet skatu uz Eleinas Vinteres pusi, dažām agrākām nelikumībām, kas, šķiet, saistītas ar Aizekas jaunkundzi. Jā, Eleina?

Vārdu ņem Eleina Vintere. Viņš nekad nav viņai paticis; viņasprāt, viņš ir pagātnes atlieka, ko vēlams aizslaucīt prom jo drīzāk, jo labāk.

-      Deivid, mums te ir neskaidrības sakarā ar Aizekas jaunkundzes klātbūtni lekcijās. Viņa pati apgalvo es runāju ar viņu pa telefonu ka pēdējā mēnesī bijusi tikai uz divām lekcijām. Ja tā ir taisnība, tad vajadzētu būt atzīmētam, ka viņa nav ieradusies. Viņa teica arī, ka neesot rakstījusi semestra kontroldarbu. Bet, Eleina ieskatās papīros sev priekšā, pēc taviem pierakstiem iznāk, ka viņa nav kavējusi nevienu lekciju un par kontroldarbu viņa ir saņēmusi septiņdesmit punktus.

* J’accuse (franču vai.) es apsūdzu.

Eleinas skatiens ir izsmējīgs: Tātad, ja vien nav divu Melāniju Aizeku…

-      Viņa ir tikai viena, viņš saka. Man nav attaisnojuma.

Hakims veikli viņu pārtrauc.

-      Mīļie draugi, šis nav ne īstais laiks, ne īstā vieta būtiskiem paziņojumiem. Mums vajadzētu, viņš palūkojas uz abām sievietēm, tikt skaidrībā par darba kārtību. Deivid, šķiet ir lieki piebilst, ka šo lietu izskatīsim visstingrākajā slepenībā, par to tu vari būt drošs. Tavs vārds netiks izpausts, Aizekas jaunkundzes vārds ari ne. Mēs izveidosim komisiju. Tās uzdevums būs noskaidrot, vai ir pamats piemērot disciplināru sodu. Tev vai tavam likumīgajam pārstāvim būs iespēja celt iebildumus pret šīs komisijas sastāvu. Sēdes notiks aiz slēgtām durvīm. Pagaidām, kamēr komisija vēl nav iesniegusi savus ieteikumus rektoram un rektors nav pieņēmis lēmumu, viss turpināsies kā līdz šim. Aizekas jaunkundze ir oficiāli izstājusies no tava kursa, un mēs sagaidām, ka tu atturēsies no jebkādiem kontaktiem ar viņu. Vai es pateicu visu, Farodij, Elein?

Lūpas sakniebusi, doktore Rasūla papurina galvai.

-      Tā vienmēr ir sarežģīta noņemšanās, Deivid, ar šim apsūdzībām par uzmākšanos, sarežģīta un nepatīkama, bet mēs paļaujamies uz to, ka mūsu izmeklēšanas gaita visos tās posmos ir labi pārdomāta un taisnīga, tāpēc mēs mierīgi virzīsimies uz priekšu soli pa solim, nospēlēsim visu atbilstoši scenārijam. Es jums iesaku iepazīties ar mūsu darba kārtību un varbūt konsultēties ar advokātu.

Viņš grasās atbildēt, bet Hakims brīdinot paceļ roku.

-     Apdomā mierīgi, Deivid. Rīts gudrāks par vakaru, saka Hakims.

Viņa mērs ir pilns.

-      Nestāsti, kas man jādara, es neesmu mazs bērns.

Viņš saniknots iziet pa durvīm. Bet ēka ir slēgta un šveicars aizgājis mājās. Arī pagalma durvis ir ciet. Hakimam nākas izlaist viņu laukā.

Līst lietus.

-       Nāc zem mana lietussarga, aicina Hakims, un vēlāk, jau stāvot pie viņa auto, piebilst: Tīri personīgi, Deivid, es gribu pateikt, ka patiesi jūtu tev līdzi. Tik tiešām. Šīs padarīšanas var būt īsta elle.

Viņš pazīst Hakimu jau ilgus gadus, tolaik, kad viņš vēl spēlēja tcnisu, viņi mēdza tikties kortos, bet šobrīd viņš nejūtas noskaņots izbaudīt vīriešu biedriskumu. īgni noskurinājies, viņš iekāpj savā auto.

Izmeklēšanai vajadzētu noritēt konfidenciāli, bet, protams, ka tā nenotiek, protams, ka klīst runas. Kāpēc gan citādi, tikko viņš ieiet kafetērija, čalas pieklust, kāpēc par viņu jaunākā kolēģe, ar kuru viņam līdz šim bijušas gluži sirsnīgas attiecības, noliek savu tējas tasi uz galda un dodas prom, garāmejot skatīdamās tieši viņam cauri? Kāpēc uz viņa pirmo lekciju par Bodlēru atnāk tikai divi studenti?

Baumu dzirnas, viņš domā, tās griežas dienu un nakti, samaldamas reputācijas smalkos miltos. Taisnīgo kopiena, kas notur savas sēdes istabu kaktos, pa telefonu, aiz slēgtām durvīm. Līksmi čuksti. Schadenfreude*. Vispirms spriedums, tiesas prāva pēc tam.

Ejot pa Komunikācijas zinību fakultātes gaiteņiem, viņš vienmēr atceras, ka galva jātur augstu pacelta.

Viņš aprunājas ar advokātu, kas nodarbojās ar viņa laulības šķiršanu.

-      Vispirms mums jānoskaidro, advokāts saka, cik patiesi ir šie apvainojumi.

-      Pietiekami patiesi. Man bija dēka ar šo meiteni.

-      Vai tas bija nopietni?

-      Vai nopietnība notikušo padara sliktāku, vai labāku? Kad pienācis zināms vecums, visas dēkas ir nopietnas. Tāpat kā sirdslēkmes. •

-      Nu labi, es ieteiktu izvēlēties šādu stratēģisku gājienu: nolīgstiet kādu sievieti, lai viņa jūs pārstāv.

Viņš nosauc divus uzvārdus.

-      Centieties lietu nokārtot privātā ceļā. Veiciet konkrētus pasākumus, varbūt uz laiku aizejiet no darba, un universitāte tad no savas puses varētu pierunāt meiteni vai viņas ģimeni atsaukt sūdzību. Tās ir jūsu vislabākās izredzes. Paņemiet dzelteno kartīti. Samaziniet iespējamo postu, pagaidiet, līdz skandāls būs pieklusis.

-      Par kādiem pasākumiem jūs runājat?

* Schadenfreude (vācu vai.) ļauns prieks, prieks par olra nelaimi.

-      Iesaistieties kāda psihiatra treniņgrupā. Veiciet sabiedriskos darbus. Ejiet pie advokāta uz konsultāciju. Piedāvājiet viņiem jebko.

-      Uz konsultāciju? Tātad man nepieciešamas konsultācijas?

-      Nepārprotiet mani. Es tikai teicu, ka viena no iespē jam, ko jūs varat izmantot, ir speciālista konsultācijas.

-      Lai mani salabotu? Lai mani izārstētu? Lai izdziedinātu mani no nepiedienīgas iekāres?

Advokāts parausta plecus: Jūsu darīšana.

Universitātē risinās Pretizvarošanas nedēļa. Organizācija «Sievietes pret izvarošanu» pasludinājusi divdesmit četru stundu modrību, solidarizējoties ar «nesenajiem upuriem». Viņam zem durvīm tiek iebāzta brošūra: «Sievietes neklusē». Uz aizmugures vāka ar zīmuli uzskricelēta vēsts: «Ar tevi ir cauri, Kazanova».

Viņš vakariņo kopā ar savai bijušo sievu Rozalindu. Jau astoņus gadus viņi dzīvo atsevišķi; lēnām, piesardzīgi viņi atkal atgūst kaut ko līdzīgu draudzībai. Divi kara veterāni. Tas, ka Rozalinda joprojām dzīvo turpat netālu, atstāj uz viņu mierinošu iespaidu: iespējams, ka viņa jūtas līdzīgi. Kāds, uz kuru var paļauties, kad notiek ļaunākais: kritiens vannasistabā, asinis izkārnījumos.

Viņi runā par Lūsiju*, vienīgo atvasi no viņa pirmās laulības, kas tagad mitinās kādā fermā valsts austrumdaļā.

-     Varbūt drīz viņu satikšu, viņš saka. Plānoju doties ceļojumā.

-      Semestra laikā?

-      Semestris jau tikpat kā beidzies. Vēl tikai jāiztur divas nedēļas, un tad būs viss.

-     Vai tam kāds sakars ar taviem sarežģījumiem? Dzirdēju, ka tev esot nepatikšanas.

-      Kur tad tu to dzirdēji.

-      Deivid, visi par to runā. Katram šeit zināms par tavu pēdējo mīlas dēku, līdz pat vispiparotākajiem sīkumiem. Nevienam nav vajadzības kaut

* Lūsija (Lūcija) brīnišķīga, jauna meitene, vairāku Viljama Vērdsverta dzejoļu

lēma.

ko noklusēt, nevienam, tikai tev pašam. Vai drīkstu tev pastāstīt, cik stulbi tas viss izskatās?

-      Nē, to tu nedrīksti.

-      Bet es tomēr pateikšu. Tas ir stulbi un neglīti. Nezinu, kāda vieta seksam ir tavā dzīvē un nemaz negribu to zināt, bet šis nav īstais veids, kā ar to nodarboties. Cik tev pašlaik ir vai piecdesmit divi? Vai tiešām tev šķiet, ka jaunai meitenei sagādā baudu likties gultā ar tik vecu vīrieti? Vai tu domā, ka viņai patīk skatīties uz tevi brīdī, kad jūs…? Vai esi kādreiz par to iedomājies?

Viņš cieš klusu.

-      Negaidi no manis līdzjūtību, Deivid, un negaidi to ari ne no viena cita. Nebūs ne līdzjūtības, ne žēlastības, ne jau nu šajā laikā un šajā vecumā. Visas rokas pacelsies, lai tev sistu, un kāpēc gan ne? Nudien, kā tu varēji?

Viņas balsī iezadzies senais tonis no viņu laulības dzīves pēdējiem gadiem: kaislīgu pretapvainojumu tonis. Ari pašai Rozalindai vajadzētu to apjēgt. Bet varbūt viņai ir sava taisnība. Varbūt jaunajiem ļaudīm ir tiesības būt pasargātiem no ainām ar veciem cilvēkiem kaisles mokās. Beigu beigās šai vajadzībai taču ir ielenes: lai paciestu neglīteņu ekstāzes.

-      Lai nu kā, Rozalinda turpina sarunu, tu teici, ka apciemošot Lūsiju.

-    Jā. Kad izmeklēšana būs galā, braukšu prom un pavadīšu kādu laiku pie viņas.

-      Izmeklēšana?

-      Nākamajā nedēļā notiks izmeklēšanas komisijas sēde.

-     Tas ir ļoti drīz. U11 pēc tam, kad būsi izciemojies pie Lūsijas?

-      Nezinu. Neesmu pārliecināts, ka man atļaus atgriezties universitātē. Neesmu pārliecināts, vai vēl gribēšu atgriezties.

Rozalinda šūpo galvu.

-      Vai tev nešķiet, ka tas ir ļoti necils karjeras noslēgums? Nevaicāšu, vai tas, ko tu ieguvi no šīs meitenes, ir tādas cenas vērts. Bet ko tu darīsi turpmāk? Kas būs ar tavu pensiju?

-      Gan jau izdodies ar viņiem vienoties. Viņi nevar mani atstāt bez penija kabatā.

-      Vai viņi tiešām to nevar? Tu veltīgi jūties tik drošs. Cik veca tad viņa ir tava iemīļotā?

-      Divdesmit. Pieaugusi. Pietiekami veca, lai zinātu, ko grib.

-      Stāsta, ka viņa sadzērusies miegazāles. Vai tā ir taisnība?

-      Neko nezinu par miegazālēm. Tas izklausās pēc mistifikācijas. Kas tev teica par miega zālēm?

Viņa neatbild uz jautājumu.

-     Vai viņa bija tevī iemīlējusies? Vai tu viņu pameti?

-      Nē un vēlreiz nē.

-      Kāpēc tad šī sūdzība?

-      Kā lai es zinu? Viņa man neuzticējās. Aizkulisēs norisinājās kaut kāds cīniņš, kurā es nepiedalījos. Tur bija greizsirdīgs puisis. Tur bija naidīgi vecāki. Beigās viņa droši vien vairs nespēja to izturēt. Es tiku pārsteigts negaidot.

-      Tev būtu vajadzējis to paredzēt, Deivid. Tu esi pārāk vecs, lai ielaistos ar citu cilvēku bērniem. Tev būtu vajadzējis sagatavoties uz nepatikšanām. Bet tik un Jā tas viss ir pazemojoši. Patiešām.

-      Tu nevaicāji, vai es viņu mīlēju. Vai tu nemaz negrasies to vaicāt?

-      Lai notiek. Vai tu biji iemīlējies tajā jaunajā sievietē, kas tagad vazā tavu vārdu pa dubļiem?

-     Viņa nav par to atbildīga. Nevaino viņu.

-      Nevaino viņu! Kurā pusē tad tu pats esi? Protams, ka es vainoju viņu! Es vainoju tevi un es vainoju viņu. Visa šī lieta ir apkaunojoša no sākuma līdz beigām. Apkaunojoša un vulgāra. Un es nelūgšu piedošanu par saviem vārdiem.

Senajos laikos viņš šajā brīdī sāktu trakot no niknuma. Bet šovakar tā nenotiek. Viņiem abiem uzaugusi bieza āda, viņam un Rozalindai, viņi ir biezādaini viens pret otru.

Nākamajā dienā Rozalinda viņam piezvana.

-      Deivid, vai esi lasījis šodienas «Argusu»?

-      Nē.

-      Nu tad saturies. Tur iekšā viens gabals par tevi.

-      Kas tur rakstīts?

-      Izlasi pats.

Rakstiņš trešajā lappusē: «Profesors apsūdzēts seksuālā uzmācībā», tāds ir virsraksts. Viņš izlaiž pirmās rindas. «.. būs jāstājas disciplinārās padomes priekšā, izskatīs sūdzību par seksuālu uzmācību. Keiptaunas TU joprojām nesniedz informāciju par šo pēdējo no garās skandālu sērijas, kas ietver gan krāpšanos ar stipendiju izmaksām, gan studentu dzīvoklī ierīkotu seksa telefoncentrāli. Lurī (53), kas sarakstījis grāmatu par ang|u dabas dziesminieku Viljamu Vērdsvertu, atsacījās sniegt komentārus.»

Viljams Vērdsverts (1770 1850), dabas dziesminieks. Deivids Luri (1945 ?), Vērdsverta komentētājs un apkaunotais māceklis. Lai svētīts jaundzimušais bērns. Nē, viņš nav izstumtais. Lai svētīts bērns.*

* Cilets Viljama Vērdsverta autobiogrāfiskas poēmas «Prelude» (Prelūdija) otras da|as sākums.

6.    nodaļa

izmeklēšanas komisijas sanAksme notiek Hakima biroja sēžu zālē. Viņu ieved telpā un apsēdina galda tālākajā galā pats Manass Methebens, reliģijas zinātnes profesors, kas vadīs šo izmeklēšanu. Pa kreisi no viņa sēž Hakims, komisijas sekretārs, un kāda jauna studente; pa labi vietas ieņēmuši trīs Methebena komisijas locekļi.

Viņš nenervozē. Gluži otrādi, viņš jūtas pietiekami pārliecināts par sevi. Sirdsdarbība ir vienmērīga, viņš ir labi izgulējies. Liekulība, viņš domā, bīstamā spēlmaņu liekulība; liekulība un paštaisnums. Tas nav pareizais noskaņojums, lai piedalītos šajā pasākumā. Bet viņam ir vienalga.

Viņš paloka galvu, sasveicinoties ar komisijas locekļiem. Divus no tiem viņš pazīst: Farodiju Rasūlu un Desmondu Svartsu, Inženierzinātņu fakultātes dekānu. Trešā, kā lasāms papīros, kas nolikti viņam priekšā, ir Biznesa augstskolas pasniedzēja.

-       Komisijai, kas šeit sapulcējusies, profesor Lurī, saka Methebens, atklādams sēdi, nav ricibspēka. Tā var vienīgi dot ieteikumus. Turklāt jums ir tiesības iebilst pret tās sastāvu. Tāpēc atļaujiet vaicāt: vai, jūsuprāt, kāds no komisijas locekļiem varētu izturēties pret jums neobjektīvi?

—   Man nav iebildumu no juridiskā viedokļa, viņš atbild. Tiesa, es izjūtu zināmas filozofiska rakstura šaubas, bet tās droši vien neder, lai pamatotu noraidījumu.

Vispārēja grozīšanās un kāju švīkāšana.

-    Ja jums nav iebildumu, labāk tomēr paliksim pie juridiskajām normām, — saka Methebens. Tātad jums nav iebildumu pret komisijas sastāvu. Vai jums ir iebildumi pret to, ka šeit kā novērotāja atrodas studente, kas pārstāv Pretdiskriminācijas apvienību?

-     Man nav bail no komisijas, man nav bail no novērotājas.

-      Ļoti labi. Pāriesim pie galvenā jautājuma. Pirmā sūdzība saņemta no Melānijas Aizckas jaunkundzes, drāmas studentes; jums visiem ir viņas iesnieguma kopijas. Vai man īsumā atgādināt šā iesnieguma saturu, profesor Luri?

-      Priekšsēdētāja kungs, vai esmu pareizi sapratis, ka Aizekas jaunkundze pati šeit neieradīsies?

-      Komisija uzklausīja Aizekas jaunkundzi vakar. Atļaujiet vēlreiz jums atgādināt, ka šī ir tikai izmeklēšana, bet ne tiesas prāva. Mūsu darba kārtība atšķiras no tiesas procedūrām. Vai tas rada jums problēmas?

-      Nē.

-      Otra, ar pirmo saistīta sūdzība, Methebens turpina, saņemta no kancelejas, no Studentu sekmju biroja, un tā attiecas uz Aizekas jaunkundzes sekmju novērtējumu. Sūdzībā apgalvots, ka Aizekas jaunkundze nav apmeklējusi visas lekcijas vai iesniegusi visus rakstiskos pārbaudes darbus, vai piedalījusies visos eksāmenos, par kuriem jūs esat izlicis viņai atzīmes.

-     Vai tas ir pilns uzskaitījums? Saņemtas šīs divas sūdzības?

-     Tieši tā.

Viņš dziļi ievelk elpu.

-      Nešaubos, ka šīs komisijas locekļiem ir daudz svarīgākas lietas, ko darīt, nevis tērēt laiku, vēlreiz apcerot notikumus, kurus neviens netaisās noliegt. Es atzīstu sevi par vainīgu abos apsūdzības punktos. Pieņemiet spriedumu, un dzīvosim tālāk katrs savu dzīvi.

Hakims paliecas tuvāk Methebenam. Abi apspriežas apslāpētās balsīs.

-      Profesor Luri, saka Hakims, atkārtoju: šī ir izmeklēšanas komisija. Tās uzdevums ir noklausīties abas puses un sagatavot ieteikumus. Komisijai nav dotas pilnvaras lēmumu pieņemšanai. Es vēlreiz vaicāju: vai nebūtu labāk, ja jūs pārstāvētu kāds, kas orientējas mūsu darba kārtībā?

-      Man nav vajadzīgs pārstāvis. Es pats lieliski varu sevi pārstāvēt. Vai es pareizi sapratu, ka mums jāturpina šī pratināšana, kaut gan esmu atzinies?

-      Mēs gribam dot jums iespēju izskaidrot jūsu nostāju.

-      Es jau izteicu savu nostāju. Esmu vainīgs.

-      Kādos punktos jūs atzīstat savu vainu?

-      Visā, par ko mani apsūdz.

-     Jūs vazājat mūs aiz deguna, profesor Luri.

-     Atzīstu sevi par vainīgu visā, ko liecinājusi Aizekas jaunkundze, ari atzīmju viltošanā.

Tagad iejaucas Farodija Rasūla.

-      Profesor Luri, jūs sakāt, ka atzīstat Aizekas jaunkundzes iesnieguma patiesumu, bet vai jūs šo iesniegumu vispār esat izlasījis?

-      Man nav vēlēšanās lasīt Aizekas jaunkundzes iesniegumu. Es atzīstu, ka tas ir pareizs. Manuprāt, Aizekas jaunkundzei nav nekādu iemeslu melot.

-      Un tomēr - vai nebūtu prātīgāk izlasīt apsūdzību, pirms atzīstat savu vainu?

-      Nē. Prātīgums nav pats galvenais mūsu dzīvē.

Farodija Rasūla atkal apsēžas.

-      Ļoti donkihotiska rīcība, profesor Luri, bet vai jūs varat to atļauties? Iespējams, ka mums šeit būs jāuzņemas pienākums aizstāvēt jūs no sevis paša.

Viņa dzedri uzsmaida Hakimam.

-     Jūs teicāt, ka nejūtat vajadzību pēc advokāta. Vai esat kādam lūdzis padomu piemēram, mācītājam vai advokātam? Vai jūs būtu ar mieru apmeklēt konsultācijas?

Jautājumu uzdod jaunā sieviete no Biznesa augstskolas. Viņš sadusmojas.

-      Nē, neesmu meklējis padomdevējus un netaisos tos meklēt. Esmu pieaudzis vīrietis. Es nepieņemu padomus. Padomdevēji nespēj mani ietekmēt.

Viņš pagriežas pret Methebenu.

-      Es savu esmu pateicis. Kāda jēga vēl turpināt šis debates.

Methebens un Hakims čukstus apspriežas.

-      Ienācis priekšlikums, saka Methebens, komisijai pārtraukt diskusiju par profesora Luri atzīšanos.

Visi māj ar galvām.

-       Profesor Luri, vai drīkstu palūgt jūs uz pāris minūtēm iziet laukā, jūs un van Vaikas jaunkundzi, lai mēs varam pieņemt lēmumu?

Kopā ar studenti novērotāju viņš dodas uz Hakima biroju. Abi nepārmij ne vārda; skaidri var manīt, ka meitene jūtas neveikli. «Ar tevi ir cauri, Kazanova.» Nez ko viņa domā par Kazanovu tagad, kad sastapusi viņu vaigu vaigā?

Viņus aicina atpakaļ uz sēžu zāli. Telpā ir nepatīkama gaisotne; viņam tā šķiet skāba.

-      Nu tā, saka Methebens, savelkot visu kopā: profesor Luri, jūs teicāt, ka atzīstat pret jums celto sūdzību patiesumu?

-      Es atzīstu visu, ko apgalvo Aizekas jaunkundze.

-      Doktore Rasūla, vai jūs vēlaties kaut ko teikt?

-     Jā, es gribu iebilst pret šīm profesora Luri atbildēm, kuras man šķiet izvairīgas savā dziļākajā būtībā. Profesors Lurī teica, ka atzīstot šo apsūdzību patiesumu. Bet kad mēs mēģinājām no viņa izdabūt, ko tad viņš īsti atzīst, dzirdējām tikai izsmalcinātu ņirgāšanos. Manuprāt, tas nozīmē, ka viņš savu vainu atzīst tikai vārdos. Šāda gadījumā, kad notikušais tik plaši atbalsojies, sabiedrībai ir tiesības zināt…

Viņš nevar pieļaut šādu pavērsienu.

-      Šis gadījums nekur nav atbalsojies, — viņš atcērt.

-      Sabiedrībai ir tiesības zināt, viņa turpina, paceļot balsi ietrenētā vieglumā, gūstot virsroku, kāda ir tā vaina, ko profesors Luri atzīst, un tātad par ko viņam tiek izteikts nopēlums.

Methebens: Ja viņam tiks izteikts nopēlums.

-    Ja viņam tiks izteikts nopēlums. Mēs nebūsim izpildījuši savu pienākumu, ja mūsu domas nebūs kristālskaidras un ja mēs savā ieteikumā nespēsim kristālskaidri formulēt, par ko profesoram Lurī jāizsaka nopēlums.

-       Manuprāt, domas mums visiem ir kristālskaidras, doktore Rasūla. Jautājums ir par to, cik kristālskaidras ir profesora Luri domas.

-     Tieši tā. Jūs pateicāt tieši to, ko es gribēju sacit.

Gudrākais būtu turēt muti ciet, bet viņš tā nedara.

-      Kas notiek manās domās, tā ir mana darīšana, nevis jūsējā, Farodij, viņš saka. Godīgi runājot, jūs pieprasāt no manis nevis atzīšanos, bet grēksūdzi. Bet es nesūdzēšu savus grēkus. Es izteicu savu paziņojumu tā, kā uzskatu par pareizu. Esmu vainīgs tajā, par ko mani apsūdz. Tas ir mans paziņojums. Iet tālāk es neesmu gatavs.

-      Priekšsēdētāja kungs, es protestēju. Mēs nedrīkstam aprobežoties ar formalitātēm. Profesors Luri teica, ka atzīstot sevi par vainīgu, bet es vaicāju pati sev, vai viņš tiešām uzskata sevi par vainīgu šajos nodarījumos, vai ari nolēmis vienkārši izpildīt visas formalitātes cerībā, ka notikušais tiks aprakts zem papīriem un aizmirsts? Ja viņa atzīšanās ir tikai formāla, tad mums jāvēršas pret viņu ar visbargāko sodu.

-      Doktore Rasūla, atļaujiet jums vēlreiz atgādināt, ka sodīšana neietilpst mūsu kompetencē.

-     Tad mums jāierosina viņu bargi sodīt. Lai profesors Luri tiek nekavējoties atlaists no darba, atņemot viņam visas līdz šim un turpmāk izmantojamās privilēģijas.

-      Deivid?

Šī balss pieder Desmondam Svartsam, kas līdz šim vēl neko nav teicis.

-     Deivid, vai jūs esat pārliecināts, ka rīkojaties atbilstoši šai situācijai?

Svartss pagriežas pret priekšēdētāja krēslu.

-      Priekšsēdētāja kungs, kā jau teicu, kad prolēsors Lurī bija izgājis no šīs telpas, es uzskatu, ka mums kā universitātes mācību spēkiem nevajadzētu izturēties pret savu kolēģi tik auksti un oficiāli. Deivid, vai jūs droši zināt, ka nevēlaties, lai mēs atliekam šo sēdi, tādējādi dodot jums laiku apdomāties un varbūt ari konsultēties?

-      Kāpēc? Ko tad man vajadzētu apdomāt?

-     Jūsu stāvokļa nopietnību, kuru jūs pats, iespējams, nemaz neapzināties. īsi un skaidri: jūs varat zaudēt darbu. Šais laikos tas nav nekāds joks.

-      Ko tad jūs ieteiktu man darīt? Aizvākt no manas balss intonācijas to, ko doktore Rasūla dēvē par izsmalcinātu ņirgāšanos? Liet nožēlas asaras? Ar ko būs pietiekami, lai es izglābtos?

-      Deivid, jums varbūt grūti tam noticēt, bet mēs, kas sēžam ap šo galdu, neesam jūsu ienaidnieki. Arī mums gadās savi vājuma brīži, katram no mums, mēs esam tikai cilvēki. Tas, kas noticis ar jums, nav nekas ārkārtējs. Mēs vēlamies atrast iespēju, lai jūs varētu turpināt savu karjeru.

Hakims nekavējoties pievienojas: Deivid, mēs gribētu palīdzēt tev izkļūt laukā no šā murga.

Tie ir viņa draugi. Tie vēlas viņu paglābt no paša vājuma, atmodināt viņu no viņa murgiem. Tie negrib, lai viņš ubagodams klīstu pa ielām. Tie vēlas, lai viņš atgrieztos auditorijā.

-      Šajā labas gribas kori, viņš saka, nav dzirdamas sieviešu balsis.

Iestājas klusums.

-      Nu labi, viņš saka, tad es sūdzēšu grēkus. Šis stāsts sākās kādā novakarē, datumu esmu aizmirsis, bet ne pārāk sen. Es gāju cauri vecajam koledžas parkam, un nejaušības pēc turpat gāja ari jaunā sieviete, par kuru šeit tiek runāts, Aizekas jaunkundze. Mūsu takas krustojās. Mēs pārmijām dažus vārdus, un tajā mirklī notika kaut kas tāds, ko es, nebūdams dzejnieks, pat nepūlēšos aprakstīt. Pietiekami būs pateikt, ka uz skatuves uznāca Erots. Kopš tā mirkļa es biju pārvērties.

-      Ko tas nozīmē jūs bijāt pārvērties? piesardzīgi vaicā biznesa pasniedzēja.

-      Es vairs nebiju es pats. Es vairs nebiju piecdesmit divus gadus vecs šķirtenis, kam tikpat kā nekas vairs nav atlicis. Es kļuvu par Erota kalpotāju.

-      Vai to jūs mums piedāvājat kā savu attaisnojumu? Runas par nesavaldāmiem impulsiem?

-     Tā nav taisnošanās. Jūs gribat grēksūdzi. Es izstāstu jums savai grēku. Kas attiecas uz impulsu, tas nepavisam nebija nevaldāms. Man kauns atzīties, bet pagātnē es daudzkārt tiku apspiedis šādus impulsus.

-      Vai jums nešķiet, saka Svartss, ka universitātes mācībspēku dzīve savā būtībā prasa nest zināmus upurus? Ka vispārības labā mums sev jāliedz baudīt zināmus priekus?

-    Jūs gribat teikt, ka jāuzliek veto intīmām attiecibam starp dažādu paaudžu pārstāvjiem?

-      Ne gluži. Bet mēs esam tie, kas māca citus, mēs atrodamies spēka pozīcijā. Varbūt vajadzētu uzlikt veto varas nosacīto attiecību sajaukšanai ar seksuālām attiecībām. Cik saprotu, tieši tas noticis šajā gadījuma. Katrā ziņā mums jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem.

Farodija Rasūla pārtrauc runātāju: Priekšsēdētāja kungs, mes atkal tiekam vazāti aiz deguna. Jā, viņš atzīst savu vainu, bet tikko mēs mēģinām noskaidrot kaut ko sīkāk, pēkšņi izrādās, ka viņš atzīstas nevis jaunas sievietes ļaunprātīgā izmantošanā, bet tikai nespējā pārvarēt savus impulsus, viņš neuzskata par vajadzīgu pieminēt ne ciešanas, kādas sagādājis, nc ilgo ekspluatāciju, no kuras šī ir tikai neliela daļa. Tāpēc es uzskatu, ka turpmākas pārrunas ar profesoru Lurī nav lietderīgas. Mums jāpieņeni viņa atzīšanās tāda, kāda tā ir, jāizvērtē un jādod atbilstoši ieteikumi.

Ļaunprātīga izmantošana: šos vārdus viņš jau gaidīja. Tos izrunā taisnīguma apziņā dreboša balss. Ko šī sieviete redz, raudzīdamās uz viņu, kāds priekšstats bano viņas kvēlojošās dusmas? Haizivs bezpalīdzīgu zivtiņu barā? Vai varbūt viņa redz citu ainu: liels, masīvs tēviņš gāžas virsū meitenītei, milzīga plauksta noslāpē bērna kliedzienus? Kāds absurds! Tad viņš atceras: vakar komisijas locekļi sēdēja šajā pašā telpā un pie galda stāvēja viņa, Melānija, kas tikko sniedzas viņam līdz plecam. Nevienlīdzīgi: kā lai viņš to noliedz?

-      Sliecos piekrist doktorei Rasūlai, saka biznesa pasniedzēja. Ja profesors Lurī vairs neko nevēlas piebilst, tad, manuprāt, mēs varētu pāriet pie lēmuma pieņemšanas.

-      Pirms mēs tā rīkojamies, priekšsēdētāja kungs, saka Svartss, es vēlētos vēl pēdējo reizi pievērsties profesora Lurī aizstāvībai. Varbūt ir kads paziņojums, kuru viņš būtu ar mieru parakstīt?

-      Kāpēc? Kāpēc man noteikti vajag parakstīt paziņojumu?

-      Tāpēc, ka tas palīdzēs atdzesēt nokaitušo atmosfēru. Vislabprātāk mēs visi nodarbotos ar šā jautājuma atrisināšanu ārpus plašsaziņas līdzekļu redzesloka. Diemžēl tas nebija iespējams. Notikušais izraisījis pārāk lielu ievērību, atbalsis aizskanējušas tik talu, ka mēs vairs nespējam to

kontrolēt. Visu skatieni pievērsti universitātei, visi grib redzēt, ko mēs darīsim. Deivid, uzklausot jūsu teikto, man radās iespaids, ka jūs uzskatāt sevi par netaisnīgas apiešanās upuri. Jūs kļūdāties. Mēs šajā komisijā kopīgiem spēkiem cenšamies atrast kompromisa risinājumu, kas ļautu jums turpināt savu darbu. Tāpēc es jautāju, vai tiešām neatradīsies tāds publiskais paziņojums, kurš jums pašam šķistu pieņemams un mums ļautu ieteikt kādu vieglāku soda sankciju, nevis pašu bargāko, proti, tūlītēju atlaišanu ar nopēlumu.

-    Jūs vēlaties, lai es pazemojos un lūdzos žēlastību?

Svartss nopūšas.

-      Deivid, nav vērts smīnēt par mūsu pūliņiem. Vismaz piekrītiet sēdes atlikšanai, lai varat pārdomāt savu nostāju.

-      Kādam vajadzētu būt šā paziņojuma saturam?

-    Jums jāatzīst, ka esat rīkojies nepareizi.

-      Bet es to jau atzinu. Neviena nespiests. Atzinu sevi par vainīgu visos pret mani izvirzīto apsūdzību punktos.

-      Metiet pie malas šo rotaļāšanos ar vārdiem, Deivid. Atzīšana, ka esat vainīgs tajā, par ko jūs apsūdz, un atzīšanās nepareizā rīcībā nav viens un tas pats, un jūs to zināt.

-      Vai jūs apmierinās atzīšanās, ka esmu rīkojies nepareizi?

-      Nē, saka Farodija Rasūla. Tas būtu ačgārni. Vispirms profesoram Luri jāsniedz šis paziņojums. Un pēc tam mēs izlemsim, vai tas uzskatāms par vainu mīkstinošu apstākli. Mēs nesāksim priekšlaicīgi apspriest, kādam jābūt paziņojuma saturam. Šis paziņojums viņam jāsniedz no brīvas gribas, tādos vārdos, kādi viņam šķiet piemēroti. Tad mēs varēsim saprast, vai viņš to saka no sirds.

-      Un jūs paļaujaties uz to, ka no vārdiem, kurus es lietošu, spēsiet izzīlēt, vai tie teikti no sirds?

-      Mēs izvērtēsim jūsu pausto attieksmi. Redzēsim, vai jūs izsakāt nožēlu.

-      Nu labi. Es izmantoju priekšrocības, kādas man bija attiecībā uz Aizekas jaunkundzi. Tas nebija pareizi, un es to nožēloju. Vai tas jums būs pietiekam labi?

-      Profesor Lurī, svarīgi nav tas, vai jūsu teiktai» Šķiet pietiekami labs man, ir svarīgi, vai jūs esat labi izteicis savas domas. Vai šie vārdi atspoguļo jūsu patiesās izjūtas?

Viņš pakrata galvu.

-       Es pateicu vārdus, kurus jūs gribējāt, tagad jūs piepasāt vel vairāk, jūs vēlaties, lai pierādu to patiesumu. Tas ir bezjēdzīgi. Tas iziet ārpus likuma rāmjiem. Man nu ir diezgan. Atgriezīsimies pie scenārija. Es atzinu sevi par vainīgu. Iet tālāk es neesmu gatavs.

-      Labi, saka Methebens no savas vielas. Ja vairāk jautājumu profesoram Lurī nav, es gribētu pateikties viņam par klātbūtni un atvadīties.

Pirmajā brīdī tie nesaprot, ka tas ir viņš. Viņš pagūst nokāpt pusceļu lejā pa kāpnēm, kad sadzird kliedzienu Lūk viņš! un daudzu soļu dipoņu.

Uz pēdējiem pakāpieniem tie viņu panāk; viens pat saķer viņu aiz žaketes, lai piespiestu iet lēnāk.

-      Profesor Luri, vai varam ar jums parunāt? Tikai vienu minūti, kāds saka.

Viņš nepievērš uzmanību šai balsij, virzīdamies uz priekšu ļaužu pilnajā vestibilā, kur cilvēki pagriežas, lai palūkotos uz liela auguma vīrieti, kuram uz papēžiem min vajātāji.

Kāda meitene aizšķērso viņam ceļu.

-      Knipsē! viņa saka.

Viņš novērš seju, aizsegdamies paceļ roku. Uzliesmo zibspuldze.

Meitene met lokus viņam apkārt. Viņas bizītēs ir iepītas dzintara pērlītes; taisnie mati nokarājas abpus sejai. Viņa smaida, atsedzot līdzenus, baltus zobus.

-      Vai mēs nevarētu apstaties un parunāt? viņa vaicā.

-      Par ko?

Viņa paceļ diktofonu. Viņš atbīda to nost.

-      Par to, kā tas bija, saka meitene.

-      Kas kā bija?

Atkal noplaiksni zibspuldzes gaisma.

-      Es vaicāju par izmeklēšanas komisijas sēdi.

-      Komentāru nebūs.

-     Nu labi, ko tad jūs esat ar mieru komentēt?

-      Nav nekā tāda, ko es gribētu komentēt.

Apkārt sāk pulcēties dīkdieņi un ziņkārīgie. Lai tiktu prom, viņam nāksies lauzt sev ceļu cauri ļaužu baram.

-      Vai jūtat nožēlu? vaicā meitene. Diktofons tiek piebīdīts tuvāk. Vai nožēlojat to, ko izdarījāt?

-      Nē, viņš saka, šī pieredze mani bagātināja.

Meitene turpina smaidīt: Tātad jūs atkal darīsiet to pašu?

-      Nedomāju, ka man vēlreiz būs tāda izdevība.

-      Bet ja izdevība radīsies?

-      Šis nav jautājums par reālo dzīvi.

Meitene grib vairāk, vairāk vārdu, ar ko piepildīt sava mazā mehānisma vēderu, bet šobrīd viņai trūkst padoma, kā ievilināt profesoru tālāk neapdomīgā atklātībā.

-      Ko ar viņu izdarījusi pieredze? viņš dzird kādu vaicājam soūo voce*.

-      Esot bagātinājusi.

Atskan ķiķināšana.

-      Pavaicā, vai viņš atvainojās, kāds meitenei uzsauc.

-    Jau vaicāju.

Atzīšanās, atvainošanās: kāpēc tādas alkas otru pazemot? Čaloņa pierimst. Tie riņķo viņam apkārt kā mednieki, kas iedzinuši strupceļā dīvainu zvēru un nezina, kā to piebeigt.

Nākamajā dienā studentu avīze publicē viņa fotogrāfiju ar parakstu «Kurš tagad ir nesekmīgs?» Attēlā viņš, pacēlis acis pret debesīm, stiepj roku, lai sagrābtu fotoaparātu. Poza pati par sevi ir pietiekami smieklīga, bet par īstu pērli šo bildi padara otrādi apgrieztais papīrkurvis, kuru kāds jauns vīrietis ar platu smaidu pacēlis viņam virs galvas. Perspektīva ir

* Sotto voce (itāliešu vai.) pusbalsī, čukstus.

izspēlējusi triku, un izskatās, ka viņam galvā uzmaukta augsta papīra cepure kā agrākos laikos nesekmīgiem skolniekiem. Kādas ir viņa izredzes uzveikt šo tēlu?

«Komisija neizpauž spriedumu», teikts virsrakstā. «Disciplināro pasākumu komisija, kas izmeklēja pret komunikācijas zinātņu profesoru Deividu Lurī celtās apsūdzības par uzmākšanos un pārkāpumiem darba, atteicās izpaust savu spriedumu. Priekšsēdētājs Manass Methcbens vienīgi paskaidroja, ka komisijas secinājumi paziņoti rektoram, lai viņš rīkotos tālāk.

Pēc komisijas sēdes notikušajā vārdu pārmaiņā ar organizācijas «Sievietes pret izvarošanu» dalībniecēm Lurī (53) sacīja, ka pieredze ar studentēm esot viņu «bagātinājusi».

Nepatīkamās lietas nāca gaismā, kad par Lurī, kas ir eksperts romantiskās dzejas jomā, sāka iesniegt sūdzības viņa studentes.»

Methebens piezvana viņam uz mājām.

-       Deivid, kom^ijas ieteikumi ir nogādāti adresātam, un rektors lūdza, lai es vēl pēdējo reizi vēršos pie tevis. Viņš teica, ka neķersies pie ārkārtējiem pasākumiem ar noteikumu, ka tu pats savā vārdā nāksi klajā ar paziņojumu, kas būs pieņemams gan mums, gan tev pašam.

-      Manas, mēs to jau izrunājām. Es…

-      Pagaidi. Noklausies līdz galam. Man priekšā guļ tāda paziņojuma uzmetums, kurš pilnīgi atbilstu mūsu prasībām. Tas ir pavisam īss. Vai varu tev to nolasīt?

Methebens lasa: «Bez kādām iebildēm atzīstu, ka esmu pieļāvis smagus sūdzību iesniegušās personas cilvēktiesību pārkāpumus, kā arī nepareizi izmantojis amata pilnvaras, kuras man piešķīrusi universitāte. No visas sirds atvainojos cietušajiem un esmu gatavs saņemt jebkuru atbilstošu sodu, kurš man tiktu piemērots.»

-      «Jebkuru atbilstošu sodu», ko tas nozīmē?

Lasi.

-      Es to sapratu tā, ka jūs netiksiet atlaists. Visdrīzāk jums ieteiks doties atvaļinājumā. Vai pēc tam jūs atgriezīsieties savā profesora postenī, būs

atkarīgs nojums paša, kā ari no jusu fakultātes dekāna un katedras vadītājas lēmuma.

-      Tāds ir viņu piedāvājums?

-      Vismaz es tā sapratu. Ja jūs parakstīsiet šo tekstu, būsiet parakstījis paziņojumu, un tas tiks uzskatīts par vainu mīkstinošu apstākli, rektors ir gatavs to uztvert kā vajadzīgo jūtu izpausmi.

-      Kādu jūtu izpausmi?

-      Nožēlas.

-      Manas, nožēlas tēmai mēs izbraucām cauri jau vakar. Es jums pateicu, ko domāju. Es to nedarīšu. Es stāvēju oficiāli ieceltas tiesas priekšā, likuma atzara priekšā. Šīs laicīgās tiesas priekšā es atzinu sevi par vainīgu, tā ir laicīga atzīšanās. Ar šo atzīšanos vajadzētu pietikt. Nožēla nepastāv ne šeit, ne kaut kur citur. Nožēla mīt citā pasaulē, citu lekciju kosmosā.

-     Jūs tagad sajaucat kopā dažādas lietas, Deivid. Jums neviens neliek nožēlot. Kas notiek jūsu dvēselē, mums ir tumša bilde varbūt ne tobrīd, kad esam tikai cilvēki, bet tobrīd, kad esam tie, ko jūs dēvējat par laicīgo tiesu. Nojums gaida tikai publisku paziņojumu.

-      Vai man jāizsaka nožēla, kas var ari nebūt patiesa?

-       Kritērijs nav jūsu jūtu patiesums vai nepatiesums, ar to lai nodarbojas jūsu sirdsapziņa. Kritērijs ir: vai jūs esat gatavs publiski atzīt savas kļūdas un rīkoties, lai tās izlabotu.

-      Tagad mēs tik tiešām noņemamies ar matu skaldīšanu. Jūs mani apsūdzējāt, un es atzinu, ka esmu vainīgs tajā, par ko mani apsūdz. Tas ir viss, kas jums no manis vajadzīgs.

-      Nē. Mēs gribam ko vairāk. Ne ļoti daudz vairāk, tomēr vairāk. Ceru, ka jums ir skaidrs, kas jādara, lai mēs saņemtu to, ko vēlamies.

-      Diemžēl es nevaru.

-      Deivid, es nespēju visu laiku censties pasargāt jūs pašu no sevis. Esmu no tā noguris, un arī visa komisija ir nogurusi. Vai gribat laiku pārdomām?

-      Nē.

-      Nu labi. Tad man atliek vienīgi teikt, ka drīz jūs saņemsiet ziņu no rektora.

7. nodaļa

kopš viņš nolēmis aizbraukt, viņu tikpat kā nekas vairs neattur. Viņš iztīra ledusskapi, aizslēdz māju un pusdienlaikā izbrauc uz bezmaksas autoceļa. Nakšņošana Aučhūrnā, došanās tālāk līdz ar rītausmu: diena vēl nav pusē, kad viņš jau tuvojas savam ceļamērķim, Salemas pilsētai pie Greiemstaunas Kentonas šosejas Dienvidāfrikas austrumos.

Nelielais zemes gabals, kas pieder viņa meitai, atrodas pāris jūdžu no pilsētas līkumaina lauku ceļa galā: pieci hektāri, galvenokārt aramzeme, ūdenssūknis, ko darbina vēja dzinējs, staļļi un šķūņi, un zema, plata, dzelteni krāsota dzīvojamā māja ar cinkotā skārda jumtu un segtu lieveni. Zemesgabala robežu pie ceļa iezīmē stiepļu žogs, krešu un ģerāniju dobes, pārējo platību klāj putekļi un grants.

Uz piebraucamā ceļa novietots vecs folksvāgens kombi; viņš apstādina savu auto tam aizmugurē. Lūsija iznāk no lieveņa krēslas spilgtajā saulesgaismā. Pirmajā mirklī viņš meitu nepazīst. Pa šo gadu, kopš viņi nav redzējušies, viņa pieņēmusies svarā. Tagad viņas gūžas un krūtis ir (viņš domās meklē piemērotāko vārdu) kuplas. Ar basajām pēdām droši sperot soļus, rokas iepletusi, Lūsija nāk sasveicināties, apkampj viņu, noskūpsta uz vaiga.

Cik jauka meitene, viņš domā, turēdams Lūsiju savās skavās; cik jauka sagaidīšana ilga ceļojuma beigās!

Māja ir plaša, tumša, dzestrums tajā turas pat dienas vidū; tā būvēta laikos, kad cilvēki dzīvoja lielās ģimenēs un ciemiņi brauca pilnos furgonos. Lūsija pārcēlās uz šejieni pirms sešiem gadiem, kad bija iestājusies komūnā, kuras biedri visi gados jauni cilvēki — Greiemstaunā tirgojās ar ādas izstrādājumiem un saulē kaltētu keramiku, un starp kukurūzas vagām audzēja kaņepes. Kad komūna izjuka, lielākā daļa jauniešu pārvācās uz Bethezdu, bet Lūsija kopā ar savai draudzeni Helēnu palika fermā. Viņa teica, ka esot iemīlējusi šo vietu; viņa gribēja pati šeit saimniekot. Viņš Lūsijai palīdzēja fermu nopirkt. Un tagad viņa ir šeit, puķainā kleitā, basām kājām, viss kā pienākas, un māja pilna ar tikko ceptas maizes smaržu; viņa vairs nav bērns, kas spēlē saimniekošanu, viņa ir kārtīgs lauku sievišķis, hoervrou*.

-      Apguldināšu tevi Helēnas istabā, viņa saka. Tur iespīd rīta saule. Tev nav ne jausmas, cik auksti šoziem bija rīti.

-      Kā klājas Helēnai? viņš vaicā. Helēna ir gara auguma sieviete ar skumīgu sejas izteiksmi, dobju balsi un neveselīgu ādu, vecāka par Lūsiju. Viņš nekad nav spējis saprast, ko Lūsija atradusi šajā sievietē; klusībā viņš vēlas, lai Lūsija sameklētu sev kaut ko labāku, vai ari, lai tas labākais sameklētu Lūsiju.

-      Helēna aprīlī atgriezāsJohannesburgā. Es tagad dzīvoju viena, tikai reizēm ierodas palīgi.

-      Tu netiki man stāstījusi. Vai vientulība nepadara tevi nervozu?

Lūsija parausta plecus.

-      Šeit taču ir suņi. Suņi tomēr kaut ko nozīmē. Jo vairāk suņu, jo vairāk iespēju kādu aizbiedēt. Bet tik un tā ja notiks ielaušanās, tad, manuprāt, divi cilvēki nevarēs neko vairāk kā viens.

-      Ļoti filozofiska doma.

-    Jā. Kad nekā cita vairs nav, jāsāk filozofēt.

-      Bet tev ir ierocis.

-      Man pieder bise. Es tev to parādīšu. Nopirku no kaimiņa. Nekad neesmu to lietojusi, bet man tā ir.

* Boervrou (afrikandu vai.) zemniece, laucinieie, būriete.

-      Vareni. Apbruņota filozofe. Visu cieņu.

Suņi un šaujamais; maize pavardā un graudi zeme. Dīvaini, ka viņš un viņa sieva, divi pilsētnieki, intelektuāļi, radījuši šo pie sākumiem atgriezušos būtni, šo spēcīgo, jauno kolonisti. Bet varbūt viņi nav lir, kas radījuši šo meiteni; varbūt vislielākā loma ir vēsturei.

Lūsija piedāvā viņam teju. Viņš ir izsalcis kā vilks un aprij divas biezas maizes rikas ar kaktusu augļu džemu, kurš arī ir gatavots tepat mājās. Ēzdams viņš jūt sev pievērsto Lūsijas skatienu. Viņam jāuzmanA*; nekas bērnam nešķiet tik neglīts kā vecāku ķermeņa kustības.

Lūsijas nagi nav pārāk tīri. Zeme aiz nagiem; viņš saprot, ka tie ir godājami melnumi.

Helēnas istabā viņš izkravā savu čemodānu. Atvilktnes ir tukšas; milzīgajā, vecajā drēbju skapī iekārts vienīgi zils uzsvārcis. Acīmredzot Helēna nav izgājusi tikai uz brītiņu.

Lūsija ved viņu ekskursijā pa saviem īpašumiem. Viņa piekodina lieki netērēt ūdeni, nepiesārņot komposta tvertni. Viņš to visu jau zina, tomēr apzinīgi noklausā* lekciju. Tad viņa izrāda suņus, kuri šeit mitinās. Iepriekšējā viņa viesošanās reizē bija tikai viens aizžogojums. Tagad to ir pieci, pamatīgi būvēti, ar betona grīdām, cinkotiem stabiem un resnu stiepļu tīkla pārsegumu, jaunu eikaliptu kociņu pavēnī. Ieraugot Lūsiju, suņi uztraucas: dobermaņi, vācu aitu suņi, ridžbeki, bulterjeri, rotvcileri.

-      Tic visi ir sargsuņi, saka Lūsija. Tie strādā, bet darba līgumus slēdzam uz īsu laiku: uz divām nedēļām, uz vienu, reizēm tikai uz nedēļas nogali. Mājas mīluļi parasti ierodas vasaras atvaļinājumu periodā.

-      Un kā ar kaķiem? Vai kaķus tu nepieņem?

-      Nemaz nesmejies. Es gatavojos uzsākt darbu ari ar kaķiem. Tikai neesmu vēl ierīkojusi tiem mītni.

-     Vai tev vēl ir stends tirgū?

-     Jā, es tirgojos svētdienu rītos. Aizvedīšu tevi paskatīties.

Tā viņa pelna sev iztiku: kopj suņus, pārdod puķes un pašas audzētos dārzeņus. Nekas nevar būt vēl vienkāršāk.

-      Vai suņiem nav garlaicīgi?

Viņš norāda uz vienu no buldogiem. Tā ir dzeltenbrūna kuce atsevišķā krātiņā; noguldījusi galvot uz priekšķepām, kuce drūmi viņus vēro, pat nepūlēdamās piecelties.

-      Ketija? Viņa ir pamesta. Saimnieki aiztinās prom. Jau vairākus mēnešus nav maksāts par kopšanu. Nezinu, ko ar viņu iesākt. Droši vien mēģināšu atrast viņai jaunas mājas. Viņa īgņojas, bet citādi ar viņu viss ir kārtībā. Katru dienu mēs vedam viņu izkustēties vai nu es, vai Petruss. Tas ietilpst pakalpojumu komplektā.

-      Petruss?

-      Tu viņu sastapsi. Petruss ir mans jaunais palīgs. Īstenībā kopš marta viņš ir arī līdzīpašnieks. Uz viņu var paļauties.

Kopā ar Lūsiju viņš paiet garām dīķim ar dūņainiem krastiem, kur svinīgi tup pīļu ģimene, garam bišu stropiem, iziet caur dārzu: puķu dobes un ziemas sezonas dārzeņi puķukāposti, kartupeļi, bietes, mangoldi, sīpoli. Viņi aplūko ūdenssūkni un rezervuāru zemes īpašuma tālākajā galā. Pēdējos divos gados daudz lijis, ūdens līmenis ir pacēlies.

Lūsijai patīk runāt par saimniecības lietām. Jaunas pasugas fermere pierobežas apgabalā. Vecajos laikos bija liellopi un kukurūza. Mūsdienās suņi un narcises. Jo vairāk pasaule mainās, jo vairāk tā paliek tāda pati. Vēsture atkārtojas, tikai pieticīgākā veidā. Varbūt vēsture ir kaut ko iemācījusies.

Atpakaļ viņi iet gar apūdeņošanas kanālu. Lūsijas baso kāju pirksti tver sarkano zemi, atstājot skaidrus nospiedumus. Pārliecināta sieviete, iesakņojusies savā jaunajā dzīvē. Jauki! Ja viņai lemts būt tam, ko viņš atstās aiz sevis šai meitai, šai sievietei tad viņam nevajadzēs kaunēties.

-               Nepūlies mani izklaidēt, kad viņi ir atgriezušies mājās, viņš saka.

-    Es atvedu līdzi savas grāmatas. Man vajag tikai galdu un krēslu.

-      Vai esi ķēries pie kāda jauna darba? Lūsija piesardzīgi apvaicājas. Viņi nemēdz sarunās bieži pieminēt viņa sacerējumus.

-      Pagaidām man ir iecere rakstīt par Bairona mūža pēdējiem gadiem. Bet ne grāmatu, vismaz ne tādu, kā esmu rakstījis līdz šim. Drīzāk kaut ko skatuvei. Vārdus un mūziku. Ar personām, kas sarunājas un dzied.

-      Nezināju, ka tu vēl ceri kaut ko sasniegt šajā jomā.

-      Man likās, ka rakstīšu tikai savam priekam. bet tagad saprotu, ka tas vēl nav viss. Cilvēks grib kaut ko atstāt aiz sevis. Vismaz vīrietis grib, lai kaut kas paliek pēc viņa. Sievietei tas ir vienkāršāk.

-      Kāpēc sievietei ir vienkāršāk?

-      Es gribēju teikt vienkāršāk radīt kaut ko, kas dzīvo» patstāvīgu dzīvi.

-     Vai tad būt tēvam tas neskaitās?

-      Būt tēvam… Man diemžēl ir tāda sajūta, ka salīdzinājumi ar to, kā ir būt mātei, būt par tēvu ir diezgan abstrakta nodarbošanās. Bel pagaidīsim un paskatīsimies, kas tur iznāks. Ja kaut kas radīsies, tu būsi pirmā klausītāja. Pirmā un varbūt ari pēdējā.

-      Vai tu taisies pats sacerēt mūziku?

-      Lielāko daļu mūzikas es aizņemšos. Man nav aizspriedumu pret aizņemšanos. Sākumā domāju, ka šim gabalam vajadzēs milzīgu orķestri. Apmēram kā Strausam. Un tas būtu pāri maniem spēkiem. Tagad es dodos pretējā virzienā, pavadījumam pietiks ar dažiem instrumentiem vijole, čells, obojawai varbūt fagots. Bet pagaidām tas viss vēl mājo ideju valstībā. Neesmu uzrakstījis ne noti nevarēju koncentrēties. Tu droši vien zini par manām nepatikšanām.

-      Roza kaut ko ieminējās pa telefonu.

-      Labi, šobrīd par to nerunāsim. Kādu citu reizi.

-      Vai tu pameti universitāti uz visiem laikiem?

-      Es aizgāju. Mani palūdza aiziet.

-      Vai tev tās pietrūks?

-      Vai man pietrūks universitātes? Nezinu. Nebiju nekāds izcilais pasniedzējs. Jutu, ka arvien vairāk zaudēju kontaktu ar studentiem. Viņiem nebija vēlēšanās klausīties to, ko es gribēju pateikt. Tātad varbūt man nemaz nepietrūks tā visa. Varbūt es priecāšos par to, ka esmu atlaists.

Durvju ailā stāv kāds vīrietis, gara auguma virs zilā kombinezonā un gumijas zābakos, ar adītu cepuri galvā.

-      Nāc iekšā, Petrus, iepazīsties ar manu tēvu, saka Lūsija.

Petruss noslauka kājas. Viņi sarokojas. Asu līniju izvagota, vēja appūsta seja, vērīgs skatiens. Četrdesmit gadus vecs? Četrdesmit piecus?

Petruss pagriežas pret Lūsiju.

-      Šķīdumu, viņš saka. Nācu paņemt šķīdumu.

-     Tas ir mašīnā. Pagaidi, es atnesīšu.

Viņš paliek divatā ar Petrusu.

-    Jūs rūpējaties par suņiem, viņš saka, lai pārtrauktu ieilgušo klusumu.

-      Es rūpējos par suņiem un strādāju dārzā. Jā. Petruss plati pasmaida. Es esmu dārznieks un suņuvīrs.

Mirkli viņš apsver nupat sacīto.

-      Suņuvīrs, viņš atkārto, izgaršodams šo vārdu.

-      Es šodien atbraucu no Keiptaunas. Reizēm es jūtos norūpējies par savu meitu, par to, ka viņa te ir viena pali. Tik nomaļa vieta.

-    Jā, saka Petruss, tas ir bīstami.

Viņš ietur pauzi.

-      Mūsdienās viss ir bīstami. Bet šeit viss ir kārtībā, es tā domāju.

Un viņš atkal pasmaida.

Atgriežas Lūsija ar mazu pudelīti rokā.

-      Tu zini devu, vienu tējkaroti uz desmit litriem ūdens.

-    Jā, es zinu.

Un Petruss pieliecies iziet pa zemajām durvīm.

-      Šķiet, ka Petruss ir prātīgs cilvēks, viņš saka.

-     Viņam ir galva uz pleciem.

-      Vai viņš dzīvo uz tavas zemes?

-      Viņš ar savai sievai iekārtojās vecajā stallī. Es ievilku tur elektrību. Tur ir diezgan ērti. Adelaīdā viņam ir vēl otra sieva, un bērni, daži jau pieauguši. Reizēm viņš brauc uz turieni viņus apciemot.

Viņš atstāj Lūsiju darīt, kas viņai darāms, un pats dodas pastaigā līdz Kentonas šosejai. Dzestra ziemas diena, saule jau grimst aiz sarkanajiem, ar izbalējušas, vārgas zāles pleķīšiem izraibinātajiem pakalniem. Nabadzīga zeme, nabadzīga augsne, viņš prāto. Pārmocīta. Derīga vienīgi kazu ganībām.

Vai Lūsija tiešām grib pavadīt šeit visu mūžu? Viņš cer, ka tas pāries.

Garām paiet bariņš bērnu, kas atgriežas mājās no skolas. Viņš tos pasveicina; bērni atbild uz viņa sveicienu. Laucinieciskas ieražas. Kciptauna jau atkāpjas pagātnē.

Pilnīgi negaidot atgriežas atmiņas par Melāniju: par viņas glītajām, mazajām krūtīm ar augšupvērstiem galiņiem, par viņas gludo, plakano vēderu. Viņa augumam pārslīd ņirboši iekāres vilnīši. Acīmredzot, lai kas ari nebūtu viņu saistījis pie šīs meitenes, tas vēl nav beidzies.

Viņš atgriežas māja un beidz izkravāt mantas. Ilgs laiks pagājis, kopš viņš dzīvoja kopa ar sievieti. Viņam būs jāpievērš vairāk uzmanības savam manierēm; viņam vajadzēs izturēties laipni.

Kupla, šis apzīmējums Lūsijai ir mazliet par maigu. Drīz viņa bus vārda tiešā nozīmē resna. Viņa vairs nerūpējas par sevi, tā mēdz nolikt pēc aiziešanas projām no mīlestības lauka. Qu’est devenu ce front poli, ces cheveux blonds, sourcils voыtйs?*

Vakariņas ir vienkāršas: zupa un maize, un pēc tam saldie kartupe|i. Vispār saldie kartupeļi viņam negaršo, bet Lūsija ar citrona miziņu, sviesta un smaržīgo piparu palīdzību izdara kaut ko tādu, ka tie kļūst garšīgi, pat vairāk nekā tikai garšīgi.

-     Vai tu kādu laiku paliksi šeit? viņa vaicā.

-      Varbūt nedēļu? Vai varam vienoties par nedēļu? Vai spēsi mani tik ilgi paciest?

-      Tu vari palikt, cik ilgi vien vēlies. Es tikai baidos, ka tev kļūs garlaicīgi.

-      Garlaicīgi man nebūs.

-      Un pēc nedēļas, uz kurieni tad tu brauksi?

-      Vēl nezinu. Varbūt došos klejojumā, garā klejojumā.

-      Es priecāšos, ja tu paliksi šeit.

-     Jauki, ka tu tā saki, mīļā, bet man gribētos saglabāt mūsu draudzību. Labi draugi nevar ilgi ciemoties.

*     Qu’est devenu ce front poli, ces cheveux blonds, sourcils voыtйs? (franču val.) Franču dzejnieka Fransuā Vijona (1431-14(53?) dzejas rindas, kas latviski atdzejotas šādi: «Kur mana baltā, lepnā piere? / Kur izdzisis mans matu zelts? j Un skatiens starojošs un mierīgs, / No maigām debess dzīlēm smelts?» Vijons /•'. Dzeja. R., Liesma, 1987. 51. Ipp.

-    Ja nu mčs to nesauktu par ciemošanos? Ja mēs to sauktu par patvērumu? Vai (u būtu ar mieru uzturēties patvērumā, kur tev netiek izvirzīti nekādi noteikumi?

-      Tu runā par patvērumu trimdiniekam? Tik ļauni nav, Lūsij. Es neesmu bēglis.

-      Roza teica, ka noskaņojums tur bijis naidigs.

-      Es pats viņus noskaņoju pret sevi. Man piedāvāja kompromisu, bet es to nepieņēmu.

-      Kādu kompromisu?

-      Vēlreizēju izglītošanos. Rakstura pārveidošanu. Atslēgas vārds bija konsultācijas.

-      Un tu esi tik pilnīgs savā garā, ka nevari samierināties ar to, ka tevi mazliet konsultē?

-      Tas viss man pārlieku atgādināja Mao Ķīnu. Atteikšanās no savām domām, paškritika, publiska atvainošanās. Es esmu vecmodīgs, es atzīstu par labāku, lai mani vienkārši pieliek pie sienas un nošauj. Un miers.

-      Nošaut? Par dēku ar studenti? Deivid, vai tev nešķiet, ka tas būtu pārāk ekstrēms pasākums? Tādi pāri taču veidojas nemitīgi. Vismaz tolaik, kad es studēju, bija tieši tā. Ja viņi sodītu katru nogrēkojušos profesoru, to skaits kļūtu desmitkārt mazāks.

Viņš parausta plecus.

-      Šis ir puritānisks laiks. Privātā dzīve kļuvusi publiska. Nervu kutināšana ir lielā cieņā, nervu kutināšana un jūtelība. Viņi gribēja redzēt izrādi: sišanu pie krūtīm, nožēlu, ja iespējams, tad asaras. īsi sakot, televīzijas šovu. Es nepaklausīju.

Viņš bija gribējis piebilst: «Patiesībā viņi gribēja mani kastrēt», bet viņš nespēj to pateikt, meitai ne. Būtībā tagad, kad viņš dzird savus vārdus ar otra cilvēka ausīm, visa ši tirāde izklausās melodramatiska, pārspīlēta.

-     Tātad tu neatkāpies no saviem principiem un viņi neatkāpās no savējiem. Vai tā tas bija?

-      Aptuveni tā.

-     Tev nevajadzēja būt tik nelokāmam, Deivid. Tā nav nekāda varonība būt nelokāmam. Vai vēl ir laiks pārdomām?

-      Nē, spriedums ir galīgs.

-      Bez iespējas iesniegt apelāciju?

-      Bez apelācijām. Es nežēlojos. Nevar atzīt sevi par vainīgu, kad esi apsūdzēts apkaunojošā rīcībā, un gaidīt, ka tev pretī plūdis līdzjūtības straume. Ne pēc tam, kad esi sasniedzis zināmu vecumu. Pēc zināma vecuma sasniegšanas cilvēks vairs nav pievilcīgs, un tas izsaka visu. Atliek vienīgi saliekt muguru un nodzīvot sava mūža pārpalikumu. Nokalpot savu laiku.

-      Slikti gan, ka tā iznācis. Paliec šeit, cik ilgi vien vēlies. Vienalga, kādu iemeslu dēļ.

Viņš agri aiziet gulēt. Nakts vidū viņu pamodina nerimstoša riešana. Kāds no suņiem rej neatlaidīgi, bez apstājas, vienmuļi kā robots; pārējie tam pievienojas, pēc brīža pieklust, tad, negribēdami nodot biedru, atkal pievieno viņa rējieniem savējos.

-     Vai tā ir katru nakti? no rīta viņš vaicā Lūsijai.

-      Pie tā pierod. Man tiešām žēl.

Viņš nošūpo galvu.

.

8.    nodaļa

viņam aizmirsies, cik auksti mēdz būt ziemas rīti Dienvidāfrikas austrumu kalnienēs. Viiļš nav atvedis līdz piemērotu apģērbu; viņam nākas aizņemties džemperi no Lūsijas.

Rokas kabatās sabāzis, viņš klejo starp puķu dobēm. Skatienam neaizsniedzams, pa Kentonas šoseju garām aizdārd kāds auto, rāmajā gaisā troksnis dzirdams vēl ilgi. Augstu pāri galvai aizlido zosu kāsis. Kā lai viņš izmanto savai laiku?

-     Vai tu gribētu iet pastaigā? vaicā Lusija viņam aiz muguras.

Viņi paņem līdz trīs suņus: divus jaunus dobermaņus, kurus Lūsija ved

pie pavadas, un buldogu kuci, to, kuru saimnieki pametuši.

Ausis atglaudusi, kuce pūlas izkārnīties. Nekas nesanāk.

-    Viņai ir problēmas ar veselību, saka Lūsija. Būtu jāārstē.

Kuce turpina spiest; mēli izkārusi, viņa met apkārt nedrošus skatienus,

it kā kaunēdamās, ka tiek novērota.

Viņi nogriežas no ceļa, iet pa krūmāju, pēc tam pa retu priežu mežu.

-     Tā meitene, ar kuru tu salaidi, saka Lūsija, vai tas bija nopietni?

-     Vai tad Rozalinda tev neizstāstīja?

-      Sīkumos ne.

-      Viņa ir dzimusi šajā pasaules daļā. Džordža. Viņa nāca uz vienu no maniem lekciju kursiem. Viduvēja studente, bet ļoti pievilcīga. Vai tas bija nopietni? Es nezinu. Bet tam neapšaubāmi bija nopietnas sekas.

-      Bet tagad tas ir bcidzies? Tu vairs neilgojies pēc viņas?

Vai tas ir beidzies? Vai viņš vairs neilgojas?

-      Mēs neuzturam sakarus, viņš saka.

-      Kāpēc viņa tevi nodeva?

-      Viņa man to nepateica; man nebija iespējas pavaicāt. Viņa nokļuva sarežģītā situācijā. tur bija jauns puisis, mīļākais vai bijušai» mīļākais, kas viņu tiranizēja, Auditorijā varēja just saspringtību. Beidzot ari viņa» vecāki bija kaut ko padzirdējuši un atbrauca uz Keiptaunu. Jādomā, ka viņa vairs nespēja izturēt visu šo spiedienu.

-      Un tur biji tu.

-    Jā, tur biju cs. Un diez vai ar mani kopa bija viegli.

Viņi pienāk pie vārtiem ar uzrakstu «SAPPI ražotne nepiederošiem ieeja aizliegta». Viņi nogriežas sāņus.

-      Nu labi, saka Lūsija, savai daļu tu esi samaksājis. Varbūt viņa, atceroties to visu, nedomās par tevi pārāk ļauni. Sievietes spēj piedot pārsteidzoši daudz.

Iestājas klusum». Vai Lūsija, viņa paša bērns, grasās viņam stāstīt par sievietēm?

-      Vai neesi domājis vēlreiz precēties? Lūsija jautā.

-      Tu gribi vaicāt, vai es netaisos apprecēt kādu savai vienaudzi? Lūsij, es nederu laulības dzīvei. Tu pali par to pārliecinājies.

-    Jā. Bet…

-      Kas par bet? Bet nebūs labi, ja ari turpmāk medīšu mazas meitenes?

-      Nē, tā es negribēju teikt. Gribēju teikt, ka tev nāksies pārliecināties ar laiku tā dzīvot kļūs arvien grūtāk, nevis vieglāk.

Vel nekad līdz šim viņi ar Lūsiju nav runājuši par viņa intīmo dzīvi. Izrādās, ka tas nav viegli. Taču ar ko gan vēl lai viņš sarunātos, ja ne ar Lūsiju?

-      Vai atceries Bleiku? viņš saka. Labāk nogalini zīdaini šūpuli, nevis lolo nepiepildāmas alkas.*

* Citētas angļu dzejnieka, gleznotājā un grafiķa Viljama lilcika (1757 1827) darbs «Proverbs jrom Hell» (Elles sakāmvārdi).

-      Kāpēc tu man to citē?

-      Nepiepildāmas alkas jauniešiem var būt tikpat derdzīgas kā večiem.

-      Un kas no tā izriet?

-      Katra sieviete, ar kuru esmu bijis tuvs, man atklāja kaut ko jaunu par mani pašu. Un šajā ziņā viņas padarīja mani labāku.

-      Ceru, ka tu vismaz neapgalvosi ari pretējo ka pazīšanās ar tevi padarījusi šīs sievietes labākas?

Viņš uzmet Lūsijai asu skatu. Viņa smaida.

-    Joks, viņa saka.

Viņi atgriežas pa asfaltēto ceļu. Pie pagrieziena uz Lūsijas zemes īpašumu ir krāsains uzraksts, ko viņš iepriekš nebija pamanījis: «Griezti ziedi. Cikadejas», ar bultu: «i km».

-      Cikadejas? viņš vaicā. Man likās, ka cikadejas nedrīkst pārdot.

-      Nedrīkst izrakt tās, kas aug savvaļā. Es audzēju no sēklām. Es tev parādīšu.

Viņi iet tālāk, suņi cenšas norauties no pavadām, kuce, smagi elsojot, soļo aizmugurē.

-      Un kā ir ar tevi? Vai tas ir tas, ko tu gribi no dzīves?

Viņš pamāj ar roku uz dārzu, uz māju, kuras jumtā atviz saule.

-     Ar to pietiks, rāmi atbild Lūsija.

Ir sestdiena, tirgus diena. Kā iepriekš norunāts, Lūsija ar kafiju uzmodina viņu piecos no rīta. Satuntuļojušies, lai paglābtos no aukstuma, viņi pievienojas Petrusam, kurš dārzā halogēnu lampas gaismā jau griež ziedus.

Viņš piesakās uzņemties Petrusa darbu, taču pavisam dnz viņa pirksti ir tā nosaluši, ka viņš nespēj sasiet pušķus. Viņš atdod auklu atpakaļ Petrusam, pats ķeras pie tīšanas un saiņošanas.

Ap septiņiem, kad saullēkts skaras pie pakalniem un suņi sāk nemierīgi grozīties, darbs ir paveikts. Lūsijas auto piekrauts ar ziedu kastēm, ar kartupeļu, sīpolu un kāpostu maisiem. Lūsija sēžas pie stūres, Petruss paliek mājās. Mašīnas apkure nedarbojas; cenzdamās kaut ko saskatīt pa

aizrasojušo priekšējo logu, Lūsija uzbrauc uz Greiemstaunas šosejas. Viņš sēž Lūsijai blakus, ēzdams viņas gatavotās sviestmaizes. Viņa deguns tek; viņš cer, ka Lūsija to nepamanīs.

Un tā: jauns piedzīvojums. Viņa meita, kuru viņš reiz veda uz skolu un baleta nodarbībām, uz cirku un slidotavu, šī meita tagad ved viņu ekskursijā, viņa nolēmusi parādīt viņam dzīvi, parādīt šo citu, svešo pasauli.

Donkina laukumā tirdzinieki jau uzstāda savus galdus un izliek preces. Gaiss ož pēc degošas gaļas. Pilsētu klāj drēgna migla; cilvēki berzē plaukstas, dauza kājas, lamājas. Uzsvērti tiek apliecināts čomiskums; viņš jūtas atvieglots, ka Lūsija turas no šis brāļošanās pa gabalu.

Šķiet, ka viņi atrodas tajā tirgus daļā, kur pārdod galvenokārt pārtiku. Pa kreisi trīs afrikāņu sievietes ar pienu, masa* un sviestu, un zupas kauliem toveri, kurš pārklāts ar mitru drānu. Ar afrikandu pāri pa kreisi Lūsija sasveicinās, saukdama viņus par krustmāti Mīmsu un krusttēvu Kūsu; viņu mazajam palīgam ar vilnas cepuri galvā nevar būt vairāk par desmit gadiem. Tāpat ka Lusija, viņi pārdod kartupeļus un sīpolus, bet viņiem ir ari burka» ar ievārījumiem un kompotiem, žāvēti augļi, buhu tējas paciņas, meduskrūma tēja un zālītes.

Lūsija atnesusi divus saliekamos ķebļus ar auduma sēdekļiem. Gaidīdami pirmo pircēju, viņi dzer kafiju no termosa.

Pirms divām nedēļām viņš garlaikotajiem šīs valsts jauniešiem auditorijā skaidroja atšķirību starp dzert un izdzert, starp dedzis un sadedzis. Pabeigtie darbības vārdi attiecas uz darbību, kas novesta līdz tās beigām. Cik talu tas viss šķiet šobrīd! Es dzīvoju, es tiku dzīvojis, es nodzīvoju.

Lusija savus milzu grozā sabērtos kartupeļus iepriekš ir nomazgājusi. Kūsa un Mimsas kartupeļi joprojām aplipuši ar zemi. Lūsija ietirgo gandrīz piecsimt randu. Viņas puķes pērk nepārtraukti; pulksten vienpadsmitos viņa pazemina cenas, un visa atlikusī prece tiek pārdota. Tirgošanās pie gaļas un piena letes ari rit diezgan raiti, bet abiem vecīšiem, kas sēž viens otram blakus stīvi kā no koka izgrebti un tikpat kā nesmaida, neveicas tik labi.

* Masa kukurūzas milti.

Daudzas no Lūsijas pastāvīgajām klientēm zina viņas vārdu: šo pusmūža sieviešu attieksmē pret Lūsiju jaušama īpašnieciska pieskaņa, it kā viņas panākumi vienlaikus būtu arī šo sieviešu panākumi. Ik reizes Lūsija stāda viņu priekšā: Iepazīstieties ar manu tēvu. Deivids Lurī, viņš atbraucis ciemos no Keiptaunas.

-    Jūs varat lepoties ar savu meitu, Luri kungs, viņas saka.

-     Jā, es ļoti lepojos, viņš atbild.

-      Beva ir dzīvnieku patversmes vadītāja, saka Lūsija pēc kārtējās iepazīstināšanas. Es reizēm sniedzu viņai palīdzīgu roku. Atpakaļceļā piebrauksim pie viņas mājas, ja tev nav nekas pretī.

Viņš nav īpaši sajūsmināts par Bevu Šovu; tā ir maza auguma sieviete, moža un resna, ar melniem plankumiem izraibinātu ādu, īsi apgrieztiem, rupjiem matiem, bez kakla. Viņam nepatīk sievietes, kuras ne drusciņ nepūlas kļūt pievilcīgākas. Tāpēc viņš agrāk izjuta nepatiku pret Lūsijas draudzenēm. Nav pamata ar to lepoties: tas ir aizspriedums, kas iemitinājies viņa prātā, apmeties tur uz dzīvi. Viņa prāts kļuvis par vecu domu patversmi, par patversmi dīkām, nabagām domām, kurām nav citas vietas, kurp doties. Viņam vajadzētu iztrenkt tās ārā, izslaucīt māju tīru. Bet viņam nav vēlēšanās to darīt, vai vismaz vēlēšanās nav pietiekami stipra.

Savulaik Greiemstaunā darbojusies Dzīvnieku aizsardzības līgai piederoša dzīvnieku patversme, bet to nācies slēgt. Pateicoties saujiņai brīvprātīgo Bevas Šovas vadībā, vecajā vietā vēl joprojām turpina strādāt veterinārā poliklīnika.

Viņam nav iebildumu pret dzīvnieku mīlētājiem; Lūsija vienmēr ar tiem pinusies, cik ilgi vien viņš spēj atcerēties. Pasaule bez šādiem cilvēkiem neapšaubāmi būtu kļuvusi par vēl sliktāku vietu. Tālab, kad Beva Šova atver ārdurvis, viņš savelk seju laipnības grimasē, kaut gan īstenībā viņam derdzas kaķu čuru, suņu izkārnījumu un dezinfekcijas līdzekļa smaka, kas plūst viņiem pretī.

Māja ir tieši tāda, kā viņš iztēlojies: sagrabējušas mēbeles, milzums visādu nieciņu (porcelāna aitu ganes, govju zvaniņi, putekļu slotiņa no

strausa spalvām), radio vaimanāšana, buros tupošo putnu čiepitoņa, visās malās kaķi, kas maisās pa kājām. Tur ir ne tikai Beva Šova, ir ari Bils Šovs; tikpat drukns kā sieva, Bils dzer tēju pie virtuves galda, seja viņam ir sarkana kā biete, sudraboti mati, mugurā džemperis ar izstaipītu apkakli.

-      Sēdi tik nost, Driv, sēdi nost, saka Bils. Iedzer tēju, jūties kā mājās.

Rīts ir bijis ilgs, viņi jūtas noguris, mazāk par visu pasaulē viņam tagad

gribas tērzēt ar šiem cilvēkiem. Viņš pašķielē uz Lūsiju.

-      Bil, mēs neuzkavēsimies, viņa saka. Es tikai paņemšu šo to no zālēm.

Pa logu viņš redz Šovu pagalmu: ābele, kas bārsta tārpu sagrauztus augļus, sakuplojušas nezāles, ar cinkotā skārda loksnēm iežogots laukumiņš, koka soli, vecas riepas, ap kurām knosās cāļi, un kaktā snauž kāds dzīvnieks, kas stipri līdzinās antilopei.

-      Nu, kā tev patika? Lūsija viņam jautā vēlāk, jau atgriezusies automašīnā.

-      Negribu būt rupjš. Nešaubos, ka tas ir īpašs vietējās kultūras slānis. Vai bērnu viņiem nav?

-      Nē, bērnu nav. Nenovērtē Bevu par zemu. Viņa nav muļķe. Viņa paveikusi ārkārtīgi daudz laba. Jau ilgus gadus viņa strādā D ciematā, sākumā kā Dzīvnieku aizsardzības ligas darbiniece, tagad vienkārši tāpat.

-     Man šķiet, ka viņa cīnās jau zaudētā kaujā.

-    Jā, tā tas ir. Dotācijas vairs nepiešķir. Valsts prioritāšu sarakstā dzīvnieki nav minēti.

-      Pietiekami daudz iemeslu, lai viņa kristu izmisumā. Un tu ari.

-JāNe. Vai tam kāda nozīme? Dzīvnieki, kam viņa palīdz, nekrīt

izmisumā. Tie gūst lielu atvieglojumu.

-     Tad jau brīnišķīgi. Atvaino, bērniņ, man tikai grūti aizrauties ar šo tēmu. Tas, ko tu dari, pelna visu cieņu, ari tas, ko dara viņa, bet man šie dzīvnieku aizsardzības aktīvisti atgādina kristiešu sektu. Visi ir tik līksmi, tik pārpilni ar labiem nodomiem, ka pēc kāda brīža sāk kāroties iet un kādu izvarot vai aplaupīt. Vai iespert kaķim ar kāju.

Viņš pats jūtas pārsteigts par šo emociju izvirdumu. Viņš nav sliktā omā, nepavisam ne.

-      Tev šķiet, ka man vajadzētu nodarboties ar svarīgākām lietām, saka Lūsija. Viņi ir izbraukuši uz šosejas; viņa stūrē un skatās taisni uz priekšu. Tavuprāt, tāpēc, ka esmu tava meita, es nedrīkstu tā izšķiest savu dzīvi.

Viņš jau purina galvu. Nē… nē… nē, viņš murmina.

-      Tev šķiet, ka man vajadzētu gleznot klusās dabas vai mācīties krievu valodu. Tu neatzīsti manu draudzību ar tādiem cilvēkiem kā Beva un Bils Šovi, jo viņi nemudina mani pievērsties augstākām sfērām.

-     Tā nav taisnība, Lūsij.

-      Tā ir taisnība. Viņi nekad nemudinās mani pievērsties augstākām sfērām tā iemesla dēļ, ka augstāko sfēru šeit nav. Šeit ir tikai šī viena dzīve. Un mums tajā jādalās ar dzīvniekiem. To cenšas pierādīt Beva un viņas domu biedri. Un es cenšos sekot viņas piemēram. Dalīties ar zveriem dažās no cilvēku privilēģijām. Negribu atgriezties nākamajā dzīvē kā suns vai cūka, lai man būtu ka sunim vai cūkai jāpakļaujas cilvēkiem.

-      Lūsij, mīļā, nevajag pārspīlēt. Jā, es piekrītu, ka šī ir vienīgā dzīve, kāda šeit ir. Kas attiecas uz dzīvniekiem izturēsimies pret tiem, cik labi vien iespējams. Bet nezaudēsim kopskatu. Mēs atšķiramies no dzīvniekiem. Neapgalvošu, ka esam augstāki radījumi, bet mēs esam citādi. Tāpēc, ja gribam būt labi, lai tas notiek vienkāršas cēlsirdibas dēļ, nevis tāpēc, ka jūtamies vainīgi vai baidāmies no soda.

Lūsija dziļi ievelk elpu. Šķiet, ka viņai uz mēles jau ir atbilde šim sprediķim, bet beigās viņa tomēr nepasaka neko. Mājās viņi atgriežas klusēdami.

9.    nodaļa

VIŅŠ SĒŽ PRIEKŠĒJA ISTABA un skatās televizoru. Rāda futbolu. Rezultāts ir nulle pret nulli; šķiet, ka nevienai no abām komandām nav vēlēšanās uzvarēt.

Komentētāji pārmaiņus runā sutu un kosu valodā; viņš nesaprot tajās nevienu vārdu. Viņš»nogriež skaņu lidz klusai murmināšanai. Sestdienas pēcpusdiena Dienvidāfrikā: bridis, kuru cilvēks velta sev pašam un savām izpriecām. Viņš iesnaužas.

Kad viņš atmostas, viņam blakus uz dīvāna ar alus pudeli rokā sēž Petruss. Petruss uzgriezis televizoru skaļāk.

-      Krūmu vīri, saka Petruss. Mana komanda. Krūmu viri pret Klaidoņiem.

Klaidoņiem piešķir stūra sitienu. Vārtu priekšā izceļas drūzmēšanās. Petruss novaidas un sit ar plaukstu sev pa galvai. Kad putekļi nosēžas, Krūmu viru vārtsargs guļ uz vēdera un bumba ir viņam zem krūtīm.

-      Viņš ir labs! Viņš ir labs! saka Petruss. Viņš ir labs vārtsargs. Viņam jāpaliek komandā.

Spēle beidzas sausā. Petruss pārslēdz kanālus. Bokss: divi sīki vīreļi, tik siki, ka tikko sniedzas tiesnesim lidz krūtīm, met lokus, lēkā, dauza viens otru.

Viņš pieceļas, iet cauri mājai uz Lūsijas istabu. Viņa guļ gultā un lasa.

-      Ko tu lasi? viņš vaicā.

Lūsija zobgalīgi palūkojas uz viņu un izvelk no ausīm aizbāžņus.

-      Ko tu lasi? viņš atkārto un tūlīt turpina: Nekas nesanāk, tā taču ir? Vai man doties prom?

Viņa pasmaida, noliek grāmatu malā. «Edvīna Drūda noslēpums»: viņš nebūtu iedomājies, ka Lūsija lasa Dikensu.

Apsēdies, viņa saka.

Viņš apsēžas uz gultas. Rokas meklē nodarbošanos, viņš glāsta Lūsijas baso pēdu. Jauka pēda, gracioza. Sejas vaibsti Lūsijai ir glīti, tāpat kā viņas mātei. Sieviete pašā plaukumā, pievilcīga par spīti savai smagnējībai, par spīti tam, ka tērpusies nepiemērotās drēbēs.

-      Deivid, manuprāt, viss sanāk lieliski. Es priecājos, ka tu esi šeit. Tev tikai vajadzīgs mazliet laika, lai pielāgotos laucinieku dzīves ritmam. Tiklīdz atradīsi sev nodarbošanos, tu vairs tā negarlaikosies.

Viņš izklaidīgi māj ar galvu. Pievilcīga, viņš prāto, bet vīriešiem neiegūstama. Vai viņam vajadzētu pārmest sev, ka tā noticis, vai arī jebkurā gadījumā Lūsija būtu izaugusi tāda kā tagad? Kopš dienas, kad meita piedzima, viņš nav jutis pret savu bērnu neko citu kā vien patvaļīgu un neierobežotu mīlestību. Nav iespējams, ka viņa nebūtu to apzinājusies. Vai šīs mīlestības bijis par daudz? Vai Lūsijai šī mīlestība kļuvusi par smagu nastu? Vai viņai bijis grūti to panest? Vai viņai radušās aizdomas, ka šim jūtām piejaukts kaut kas tumšāks, netīrāks?

Viņš gribētu zināt, kā tas ir Lūsijai ar viņas mīļākajām, kā viņas mīļākās jūtas kopā ar Lūsiju. Viņš nekad nav baidījies sekot kādai domai pa tās līkumaino taku, un viņš nebaidās arī šoreiz. Vai viņš ir tēvs kaislīgai sievietei? Kas viņai jutekliskuma valstībā ir pieejams, kas nav? Vai viņi abi spētu sarunāties ari par šo tēmu? Lūsija nav dzīvojusi drošā patvērumā. Kāpēc lai viņi nevarētu būt atklāti viens pret otru, kāpēc viņiem jānovelk robežas, ja šais laikos neviens cits tās neievēro?

-       Tiklīdz atradīšu sev nodarbošanos, atgriezies no tālā domu klejojuma, viņš saka. Ko tu vari piedāvāt?

-      Tu varētu palīdzēt pie suņiem. Tu varētu kapāt viņiem gaļu. Man tas vienmēr licies par grūtu. Un vēl jau ir Petruss. Viņam ļoti daudz darba savā zemes gabalā. Tu varētu sniegt viņam palīdzīgu roku.

-      Sniegt palīdzīgu roku Petrusam. Tas man patīk. Man patīk vēsturēs pikantums. Kā tev Šķiet, vai viņš maksās algu par manam pūlēm?

-      Pavaicā viņam pašam. Bet cs domāju, ka viņš maksas. Šāgadu sākumā viņš saņēma Lauksaimniecības ministrijas aizdevumu ar to pietika, lai nopirktu no manis vienu hektāru un vēl drusciņ. Vai cs tev nestāstīju? Robeža iet pāri dīķim. Mums katram ir puse dīķa. No turiene* lidz tam žogam viss pieder viņam. Viņam ir govs, kas pavasarī atnesīsies. Viņam ir divas sievas vai sieva un draudzene. Ja viņš pratīs gudri izspēlēt savas kārtis, viņš dabūs vēl vienu aizdevumu mājas celtniecībai; tad viņš varēs izvākties no staļļa. Pēc Dienvidāfrikas austrumdaļas standartiem viņš ir turīgs virs. Saki, lai viņš tev maksā. Viņš var to atļauties. Neesmu pārliecināta, vai es vairs varu atļauties viņu nodarbināt.

-      Lai notiek, es kapāšu gaļu suņiem, es piedāvāšos uzrakt Petrusa dārzu. Ko vēl?

-     Tu varētu palīdzēt poliklīnikā. Viņi izmisīgi meklē brīvprātīgos.

-     Tu gribi teikt palīdzēt Bevai Šo vai?

-Jā.

-      Diez vai mēs sapratīsimies.

-     Tev nevajag ar viņu saprasties. Tev vajag tikai viņai palīdzēt. Bet negaidi, ka tev par to maksās. Tev būs jāstrādā no labas sirds.

-      Man tas šķiet apšaubāmi, Lūsij. Rodas aizdomas, ka tas ir kaut kas līdzīgs sabiedriskajiem darbiem. Izklausās pēc mēģinājuma izpirkt pagātnē nodarīto ļaunumu.

-      Kas attiecas uz motīviem, kuru dēļ tu uzņemies šo darbu, Deivid vari man ticēt, ka dzīvnieki tur poliklīnikā tos nepētīs. Viņi nevaicās, viņiem būs vienalga.

-      Nu labi, es to darīšu. Bet vien tik ilgi, kamēr no manis neprasīs, lai kļūstu par labāku cilvēku, nekā esmu pašlaik. Neesmu gatavs pārveidoties. Gribu joprojām palikt es pats. Uz tādiem noteikumiem esmu ar mieru to darīt.

Viņa plauksta joprojām guļ uz Lūsijas kājas pēdas; viņš cieši satver viņas potīti.

-      Vai tev skaidrs?

Viņa uzsmaida un šo smaidu nevar nosaukt citādi kā par mīļu.

-      Tātad tu esi nolēmis joprojām būt slikts? Neprātīgs, slikts un tāds, ar kuru bīstami būt pazīstamam? Apsolu, ka neviens nelūgs tevi kļūt citādam.

Lūsija ķircina viņu, kā agrāk mēdza ķircināties viņas māte, tikai vēl asprātīgāk. Viņu vienmēr saistījušas asprātīgas sievietes. Asprātīgas un daiļas. Lai cik ļoti ari viņš tika nopūlējies, viņam neizdevās Melanī saskatīt aspratību. Toties milzum daudz daiļuma.

Atkal tās traucas cauri viņa miesai: baudkāres trīsas. Viņš apzinās, ka Lūsija viņu vēro. Šķiet, ka viņš nespēj noslēpt savas izjūtas. Interesanti.

Viņš pieceļas, iziet pagalmā. Jaunākos suņus sajūsmina viņa parādīšanās: gaidoši smilkstot, tie skraidelē savos krātiņos uz priekšu un atpakaļ. Bet vecā buldogu kuce tikpat kā nepakustas.

Viņš ieiet kuces krātiņā, aizver durvis aiz sevis. Kuce paceļ galvu, palūkojas uz viņu, tad atkal ļauj galvai noslīgt lejup; savecējušais tesmenis ļengani nokarājas.

Viņš notupstas, pakasa sunim aiz ausīm.

-      Vai mūs ir pametuši? viņš murmina.

Viņš atlaižas blakus sunim uz kailās betona grīdas. Virs galvas ir balganzilas debesis. Viņa locekļi atslābst.

Tā guļot viņu atrod Lūsija. Droši vien viņš uz bridi iemidzis: kad viņš attopas, Lūsija stāv krātiņā ar ūdenskannu rokā, kuce ir piecēlusies un ošņā viņas kājas.

-      Gribi sadraudzēties? vaicā Lūsija.

-      Ar viņu nav tik viegli sadraudzēties.

-      Nabaga vecā Ketija, viņa sēro. Neviens viņu negrib, un viņa to zina. Likteņa ironija: šī apkaime pilna ar viņas pēcnācējiem, kuri labprāt dalītos ar viņu savā mājoklī. Bet viņiem nav iespēju uzaicināt Ketiju pie sevis. Viņi ir tikai mēbeles, tikai signalizācijas ierīču sastāvdaļa. Viņi pagodina mūs, izturēdamies pret mums kā pret dieviem, un mēs atlīdzinām, apiedamies ar viņiem kā ar priekšmetiem.

Viņi iziet laukā no krātiņa. Kuce nogulstas, aizver acis.

-      Baznīctēvi ilgi strīdējās par dzīvniekiem un beigas izlēma, ka tiem nav prasībām atbilstošu dvēseļu, viņš bilst. To dvēseles piesaistītas pie ķermeņiem un mirst kopā ar miesu.

Lūsija parausta plecus.

-      Neesmu pārliecināta, ka man ir dvēsele. Ja man gadījies kādu dvēseli redzēt, tad neesmu to pazinusi.

-      Nav taisnība. Tu esi dvēsele. Visi mēs esam dvēseles. Mēs esam dvēseles pirms savas dzimšanas.

Lūsija noraugās viņā ar dīvainu skatienu.

-      Ko tu ar viņu iesāksi? viņš vaicā.

-      Ar Ketiju? Paturēšu viņu, ja tiktāl nonāks.

-     Vai tu nekad nelikvidē dzīvniekus?

-      Nē, es ne. To dara Beva. Tas ir darbs, kuru neviens cits negrib darīt, tāpēc viņa to uzņēmās. Tas viņu drausmīgi nomāc. Tu vērtē Bevu pārāk zemu. Viņa ir daudz interesantāks cilvēks nekā tev šķiet. Pat no tava viedokļa.

Viņa viedoklis: jiez kāds tas ir? Vai tāds, ka šī zemā, druknā sieviete ar nepatīkamo balsi pelnījusi tikt ignorēta? Viņu pārņem kaut kas līdzīgs sērām: par Ketiju, kura ir vientuļa savā krātiņā, par sevi pašu, par itin visiem. Viņš dziļi nopūšas, nemēģinādams nopūtu apslāpēt.

-      Piedod man, Lūsij, viņš saka.

-      Piedot tev? Par ko tad?

Viņas vieglais smaids ir mazliet zobgalīgs.

-      Par to, ka es esmu viens no tiem diviem mirstīgajiem, kas nolēma ievest tevi šajā pasaulē, un par to, ka es izrādījos slikts ceļvedis. Bet es iešu palīgā Bevai Sovai. Ar noteikumu, ka man nevajadzēs saukt viņu par Bevu. Tas ir muļķīgs vārds, lietošanai nepiemērots. Man tas izklausās pēc govs vārda. Kad varu sākt?

-      Es viņai piezvanīšu.

10.   nodaļa

uz plāksnītes pie poliklīnikas sienas rakstīts: Dzīvnieku aizsardzības Līga W. O. 1529. Apakšējā rindiņa ar darba laikiem ir aizlīmēta ar leikoplastu. Pie durvīm sastājusies rinda, dažiem gaidītājiem līdzi ir dzīvnieki. Tikko viņš izkāpj no mašīnas, viņu ielenc bērni; tie ubago naudu vai vienkārši lūkojas uz viņu. Viņš izlaužas cauri burzmai un cauri skaņu jūklim, kuru izraisījuši divi suņi, kas rūc un iež zobus viens uz otru, kamēr īpašnieki, velkot aiz kaklasiksnām, pūlas tos izšķirt.

Mazā uzgaidāmā istaba ar kailajām sienām ir cilvēku pilna. Lai tiktu iekšā, viņam nākas kāpt pāri citu kājām.

-      Kur ir Sovas kundze? viņš vaicā.

Kāda veca sieviete rāda uz durvju aiļu, kas aizklāta ar plastikāta aizkaru. Sieviete tur īsā saitē piesietu kazu; dzīvnieks satraukti skatās uz suņiem, tā nagi klakšķot sitas pret cicto klonu.

Iekštelpā, kas kodīgi dvako pec urīna, pie zema galda ar tērauda virsmu darbojas Beva Šova. Ar mazas lukturīša palīdzību viņa pēta rīkles iekšpusi jaunam sunim, kurš izskatās pēc ridžbeka un šakāļa krustojuma. Uz galda nometies ceļos baskājains puisēns, acīmredzot suņa saimnieks; puisēns iemiedzis suņa galvu sev padusē un pūlas neļaut tam aizvērt žokļus. No suņa rīkles plūst dobjas, burzguļojošas skaņas; spēcīgās pakaļkājas dreb no saspringuma. Viņš dodas palīgā, neprasmīgi iesaistās vispārējā jūklī, saspiezdams suņa pakaļkājas kopā, lai tas notuptos.

-      Paldies, saka Beva Šova. Viņas seja ir pietvīkusi.

-     Tur ir augonis, kas radies no iekaisuša zoba. Antibiotiku mums nav, tāpēc turi viņu stingrāk, boytjie*\ tāpēc mums atliek tikai to pārgriezt un cerēt, ka būs labi.

Viņa iebāž lanceti sunim mutē. Suns mežonīgi salecas, izraujas no viņa tvēriena, daudz netrūkst, lai tas būtu atbrīvojies ari no puisēna rokām. Viņš suni saķer, kad tas jau cenšas norāpties nost no galda; uz mirkli viņam acis ielūkojas niknuma un baiļu pilnās suņa acis.

-      Lieciet uz sāniem tā, saka Beva Šova. Kaut ko klusām dudinādama, viņa prasmīgi nogulda suni un pagriež uz sāniem.

-      Siksnu, viņa saka.

Viņš pārstiepj siksnu pāri suņa ķermenim, un viņa to piesprādzē.

-      Nu re, saka Beva Šova. Domā mierinošas domas, domā spēcinošas domas. Viņi var saost tavas domas.

Ar visu auguma svaru viņš atspiežas pret suni. Ietinis roku vecā lupatā, puisēns atkal neveikli atpleš vaļā suņa žokļus. Suņa acis izbolās pārbīlī. Viņi var saost tavas, domas, kādas muļķības!

-      Rāmi, rāmi! viņš murmina.

Beva Šova atkal iebāž lanceti suņa mutē. Suns rīstās, sastingst, tad viņa ķermenis atslābst.

-      Nu tā, saka Beva Šova, Par tālāko daba pati parūpēsies.

Viņa atsprādzē siksnu, kaut ko saka bērnam; izklausās, ka viņa runā

kosu valodā, bet ļoti stomīgi. Suns pieceļas kājās un paslēpjas zem galda. Galda virsma ir nošļakstīta ar asinīm un siekalām; Beva to noslauka. Puisēns izvilina suni laukā no galdapakšas.

-       Paldies, Luri kungs. Jūsu klātbūtne ietekmē labvēlīgi. Nojaušu, ka jums patīk dzīvnieki.

-     Vai man patīk dzīvnieki? Es tos ēdu, tātad protams, ka tie man patīk, dažas to daļas.

Viņas mati ir sīku cirtu klājiens. Nez, vai viņa pati tos cirto ar lokšķērēm? Diezin: tas prasītu vairākas stundas ik dienu. Viņš nekad nav

* liojtjie (afrikandu vai.) puisītis, zēns.

aplūkojis šādu tessilura* no tik maza attāluma. Var saskatīt vēnas viņas ausīs filigrānu sārtu un purpursarkanu līniju vijumu. Ari dzīsliņas uz viņas deguna ir labi saredzamas. Un zods, kas šķiet izaugam tieši no krūšukurvja kā guzainam balodim. Viss kopā izskatās ļoti nepievilcīgi.

Beva Šova apsver viņa vārdus; šķiet, ka viņa nav pamanījusi, kādā toni tie tika pasacīti.

-     Jā, mēs šajā zemē ēdam daudz dzīvnieku gaļas, viņa saka. Bet neliekas, ka tas mums nāktu par labu. Nezinu, kā mēs attaisnosimies viņu priekšā.

Tad viņa vaicā: Vai varam ķerties pie nākamā?

Attaisnoties? Kad? Pastarajā tiesā? Viņam gribētos dzirdēt ko vairāk, bet šis nav piemērots bridis.

Kaza — īstenībā tas ir prāvs azis ar pūlēm spej paiet. Viena puse pautiem, dzeltena un purpursarkana, ir uzpūtusies kā balons; otru pusi klāj sakaltušas asinis un dubļi. Vecā sieviete stāsta, ka āzim uzklupuši suņi. Bet dzīvnieks šķiet vēl diezgan možs, liksms un nepakļāvīgs. Kamēr Beva Šova aplūko savainojumus, āzis nobirdina uz grīdas spiru kaudzīti. Stāvot āzim pie galvas un turot tā ragus, vecā sieviete izliekas, ka izsaka tam pārmetumus.

Beva pieskaras pautiem ar vates tamponu. Azis sper.

-     Vai varat sasiet viņam kājas? viņa vaicā un parāda, kā tas darāms.

Viņš piesprādzē kreiso priekškāju pie kreisās pakaļkājas. Azis atkal

mēģina spert, grīļojas. Beva maigi attīra brūci. Azis dreb, ieblējas: nejauka skaņa, dobja un čerkstoša.

Kad dubļi ir noslaucīti, viņš ierauga, ka brūce ir dzīva: balti kāpuri snaiksta no tās laukā savas bezacu galvas. Viņš noskurinās.

-      Gaļas mušas, saka Beva Šova. Iedējušas oliņas vismaz pirms nedēļas.

Viņa sakniebj lūpas.

-      Tev vajadzēja viņu atvest jau sen, — viņa saka vecajai sievietei.

* Tessitura (itāliešu vai.) pavediens, audums, aušana.

-    Jā . — sieviete piekrit. — Suņi nāk katru nakti. Slikti, ai, c ik slikti. Tāds zellis kā viņš maksā piecsimt raudu.

Beva Šova izslējās.

-       Nezinu, ko lai iesākam. Man nav pieredzes kastrēšanā. Viņa varētu pagaidīt līdz ceturtdienai, kad būs doktors Osthuizens, bet vecais zēns šā vai tā tiks izkastrēts, un tas galīgi nav tas, ko viņa vēlas. Un tad vēl radīsies jautājums par antibiotikām. Vai viņa gribēs tērēt naudu zālēm?

Beva atkal notupstas blakus āzim, paberzē degunu gar viņa kaklu, viņas mati glāsta āža kaklu. Azis dreb, bet neizkustas no vietas. Viņa dod zīmi sievietei, lai tā palaiž vaļā ragus. Sieviete paklausa. Azis stāv rāmi.

Beva čukst: Ko tu teiksi, mans draugs?

Viņš dzird Bevas balsi: Ko tu teiksi? Vai ir diezgan?

Azis ir sastindzis, it kā būtu nohipnotizēts. Beva Šova turpina dzīvnieku glāstīt ar savu galvu. Šķiet, ka arī viņa pati ir iegrimusi transā.

Viņa atgūstas un pieceļas kājās.

-      Baidos, ka ir par vēlu, viņa saka sievietei. Nevaru viņu izdziedēt. Tu vari vai nu pagaidīt līdz ceturtdienai, kad būs ārsts, vai ari atstāt viņu pie manis. Es izdarīšu tā, lai viņš mierīgi aiziet. Viņš atļaus man to darīt. Vai tā? Vai man paturēt viņu šeit?

Sieviete noraidoši vicina rokas, purina galvu un sāk vilkt āzi uz durvīm.

-      Pēc tam tu dabūsi viņu atpakaļ, saka Beva Šova. Es tikai palīdzēšu viņam aiziet, un viss.

Kaut gan Beva pūlas savaldīties, viņš sadzird sakāves pieskaņu viņas balsī. Arī āzis to saklausa: viņš sper siksnai, lokās un svaidās, un aiz viņa dibena kratās nepiedienīgais uztūkums. Sieviete atsprādzē siksnu, nosviež to malā. Tad viņi ir prom.

-      Ko tas nozīmēja? viņš vaicā.

Beva Šova novērš seju, izšņauc degunu.

-      Nieki vien. Man ir pietiekami daudz letālā smagiem gadījumiem, bet mēs nevaram dzīvnieku īpašniekus piespiest ar varu. Tas ir viņu dzīvnieks, un viņiem patik to noslaktēt pa savai modei. Žēl gan! Vecais zēns ir tik jauks, tik drosmīgs un možs, un paļāvīgs.

Letālais: vai tas varētu būt kāda medikamenta nosaukums? Viņš tādu nemūžam neieteiktu lietošanai zāļu firmai. Pēkšņa tumsa no Lētes* ūdeņiem.

-      Varbūt viņš saprot vairāk nekā jums šķiet, viņš saka.

Sev pašam par pārsteigumu viņš mēģina Bevu mierināt.

-       Varbūt viņš jau ir to pārdzīvojis. Tā sakot: piedzimis ar priekšnojautu. Beigu beigās, šeit taču ir Āfrika. Kazas šeit dzivo kopš pasaules pirmsākumiem. Nav nepieciešams viņām skaidrot, kādai vajadzībai ir dzelzs, kādai uguns. Viņas zina, kā pie kazām atnāk nāve. Viņas piedzimst jau sagatavojušās.

-      Vai jums tā šķiet? vaicā Beva. Es gan neesmu par to tik droša. Neticu, ka mēs esam gatavi mirt, jebkurš no mums, mirt bez pavadoņa.

Mozaīkas gabaliņi sāk sakrist īstajās vietās. Viņam rodas pirmā nojausma par pienākumu, ko uzņēmusies šī neglītā sieviete. Šis drūmais namelis nav dziedinātava Bevas ārstniecības māka ir pārāk diletantiska šim mērķim; šī ir pēdējā patvēruma vieta. Viņš atceras stāstu par kā to viru sauca? Par svēto Hjūbertu? kurš deva patvērumu briedim, kas bija ieklumburojis viņa kapelā, smagi dvesdams un pārbijies, bēgdams no medību suņiem. Beva Šova ir nevis veterinārārste, bet Jaunā Laikmeta sektas aplamības apguvusi priesteriene, kas absurdā kārtā pūlas atvieglināt Āfrikas zvēru ciešanas. Lūsijai šķita, ka Beva viņam liksies interesanta. Bet Lūsija ir kļūdījusies. Interesanta tas šajā gadījumā nav pareizais apzīmējums.

Visu pēcpusdienu viņš pavada operāciju telpā, palīdzēdams, cik ir viņa spēkos. Kad aizgājis pēdējais no šīsdienas pacientiem, Beva Šova izvadā viņu pa pagalmu.

Putnu krātiņā ir tikai viens putns jauns ērglis ar salauztu spārnu. Pārējie pagalma iemītnieki ir suņi, kas nepavisam nelīdzinās Lūsijas labi koptajiem tīrasiņu dzīvniekiem: bars noplukušu jaukteņu divos pārpildītos nožogojumos. Tie uztraukti rej, gaudo, smilkst, lēkā.

* Lēte sengrieķu mitoloģijā: aizmirstības upe pazemes valstībā, kuras ūdens mirušo dvēselēm lika aizmirst virszemes dzīvi.

Viņš palīdz Bevai sabērt sauso barību un piepildīt ūdrus traukus. Viņi iztukšo divus desmitkilogramigus barības maisus.

-      Kur jūs ņemat naudu, lai samaksātu par šo te? viņi vaicā.

-      Mēs pērkam to vairumtirdzniecībā. Mēs rīkojam izstādes. Vācam ziedojumus. Piedāvājam iespēju sterilizēt mājdzīvniekus par brīvu šim nolūkam mēs dabūjām kredītu.

-      Kurš tad veic sterilizāciju?

-      Doktors Osthuizens, mūsu vetarsts. Bet viņš nāk uz šrjirni tikai vienu pēcpusdienu nedēļā.

Viņš vēro, kā suņi ēd. Viņu pārsteidz, ka tie tikpat kā nemaz neplūcas. Mazie un vārgie turas nostāk, samierinādamies ar likteni, gaidīdami savu kārtu.

-               Nelaime tā, ka viņu vienkārši ir pārāk daudz, saka Beva Šova.

-      Paši viņi, protams, to nesaprot, un mēs nekādi nevaram viņiem to pateikt. Pārāk daudz pēc mūsu mērauklas, nevis pēc viņējās. Ja notiktu pēc viņu prāta, viņi tikai vairotos un vairotos, kamēr piepildītu visu pasauli. Viņiem nešķiet, ka radīt daudz pēcnācēju ir slikti. Jo vairāk, jo līksmāk. Tāpat kā kaķiem.

-      Un žurkām.

-      Un žurkām. Labi, ka atcerējos: kad būsiet atgriezies mājās, pārbaudiet, vai neesat dabūjis blusas.

Viens no suņiem, pieēdies līdz kaklam, ar labpatikā vizošām acīm, cauri krātiņa stiepļu tīklam osta viņa pirkstus, nolaiza tos.

-      Pie viņiem valda vienlīdzība, visīstākā, viņš bilst. Nav šķiru. Neviens nav tik augstu stāvošs un varens, lai nevarētu paostīt otra sānus.

Viņš notupstas, ļauj sunim ostīt savu seju, sajust elpu. Viņam šķiet, ka dzīvniekam ir ļoti saprātīgs skatiens, bet droši vien tas ir maldīgs iespaids.

-      Vai viņiem visiem būs jāmirst?

-     Tiem, kurus neviens negribēs. Mēs viņus aizmidzināsim.

-      Un jūs esat tā, kas to dara.

-Jā-

-    Jums nav iebildumu?

-      Man ir iebildumi. Man ir ļoti nopietni iebildumi. Es negribētu, lai manā labā to izdara kāds, kuram pret to nav iebildumu. Un jūs?

Viņš bridi klusē. Tad vaicā: Vai zināt, kāpēc mana meita mani atsūtīja piejums?

-      Viņa sacīja, ka jūs esot iek|uvis nepatikšanās.

-      Tās nav vienkāršas nepatikšanas. Varētu teikt, ka esmu kritis negodā. Viņš neatlaidīgi vēro Bevu. Šķiet, ka viņa jūtas neveikli, bet varbūt viņš to tikai iztēlojas.

-      Vai, to zinot, jūs joprojām ļausiet man šeit strādāt? viņš vaicā.

-    Ja esat tam gatavs…

Viņa izpleš pirkstus, savelk tos dūrēs, atkal izpleš. Viņa nezina, ko teikt, un viņš nenāk viņai palīgā.

Līdz šim viņš pavadījis kopā ar savu meitu tikai īsus laika sprīžus. Tagad viņš dzīvo viņas mājā, piedalās viņas dzīvē. Viņš piesargājas, lai neatgrieztos pie vecajiem paradumiem, pie vecāku paradumiem: uzlikt tualetes papīra rulli uz turētāja, izslēgt gaismu, nodzīt kaķi no dīvāna. Labs treniņš vecumdienām, viņš uzmundrina pats sevi. Pielāgošanās treniņš. Gatavošanās dzīvei pansionātā.

Viņš izliekas noguris un pēc vakariņām aiziet uz savu istabu, līdz kurai aizskan klusināti trokšņi, vēstot, kā Lūsija dzīvo pati savu dzīvi: atvilktņu atvēršanās un aizbīdīšanās, radio, telefonsarunas murdoņa. Vai viņa zvana uzjohannesburgu, vai runā ar Helēnu? Vai viņa klātbūtne abas sievietes izšķīrusi? Vai viņas uzdrīkstētos gulēt vienā gultā, kamēr viņš atrodas šajā mājā? Ja gulta naktī iečīkstētos, vai viņas samulstu? Vai mulsums būtu tik spēcīgs, ka viņas aprimtu? Bet vai tad viņš vispār zina, ko sievietes dara, kad ir kopā? Varbūt viņām nav vajadzības čīkstināt gultu. Un ko viņš zina par viņām abām, par Lūsiju un Helēnu? Varbūt viņas guļ blakus kā divi bērni, pieglauzdamās, saskardamas, ķiķinādamas, vēlreiz pārdzīvodamas savu pusaudzību drīzāk māsas, nevis mīlnieccs. Gulēdamas vienā gultā, mazgādamās vienā vannasistabā, cepdamas piparkūkas, pielaikodamas viena otras drēbes. Sapfiska mīlestība: aptaukošanos attaisnojošs iemesls.

Patiesībā viņam nepatik iztēloties savu meitu kaislību vētra kopā ar otru sievieti, turklāt vēl ar neglitu. Bet vai viņš justos laimīgāk», ja viņas mīlnieks būtu vīrietis? Ko tad isti viņš vēlas no Lūsijas? ViņS nrgril), lai viņa uz visiem laikiem paliktu bērns, nevainīga uz visiem laikiem, mūžīgi piederoša tikai viņam, skaidrs, ka nekas tāds viņam nav vajadzīgs. Brl viņš ir tēvs, tas ir viņa liktenis, un tur nekā nevar līdzēt novecodams tēvs arvien vairāk un vairāk tuvinās savai meitai. Viņa kļūst par sava tēva otro dvēseles glābiņu, meitā atdzimst līgava no viņa jaunības laika. Nav nekāds brīnums, ka pasakās karalienes cenšas savas meitas norīdīt ar suņiem.

Viņš nopūšas. Nabaga Lusija! Nabadzītes, visas šīs meitas! Cik smaga nasta viņām tiek uzkrauta! Un deli: ari tiem tiek sava nelaimju tiesa, bet par to viņš zina mazāk.

Viņš vēlētos aizmigt. Bet viņam salst un miegs nenāk.

Viņš pieceļas, uzmet uz pleciem svārkus, atgriežas gultā. Viņš lasa Bairona 1820. gadā rakstītās vēstules. Resns, trīsdesmit divu gadu vecumā juzdamies kā pusmūžā, Bairons dzīvo Ravennā kopā ar Gvičoli: ar Terēzi, savu rāmo,»īskājaino mīlnicci, un viņas pieklājīgo, ļaunprātīgo vīru. Vasaras tveice, tējas dzeršana vēlīnās pēcpusdienās, provinces tenkas, pavirši slēptas žāvas. «Sievietes sēž pulciņā un vīrieši spēlē apnicīgo «Faraonu»», raksta Bairons. Šajos ārlaulības sakaros viņš no jauna atklāja visu laulības dzīves garlaicību. «Vienmēr esmu uzskatījis trīsdesmit gadu vecumu par nepārkāpjamu barjeru jebkurai īstai, jebkurai mežonīgai kaislību baudai.»

Viņš atkal nopūšas. Cik īsa ir vasara, kam seko rudens un pēc tam ziema! Viņš lasa, kamēr pusnakts jau pāri, bet pat tad viņam neizdodas iemigt.

11. nodaļa

IR trešdiena. Viņš pieceļas agri, bet Lūsija jau ir augšā. Viņš sastop Lūsiju pie dīķa, kur viņa vēro meža zosis.

-      Vai tās nav jaukas? viņa vaicā. Tās katru gadu atgriežas šurp. Vienmēr tās pašas trīs. Jūtos tik laimīga, ka tās mani apciemo. Ka viņas izvēlējušās mani.

Trīs. Tas varētu būt savdabīgs risinājums. Viņš un Lūsija, un Melānija. Vai varbūt viņš, Melānija un Soraija.

Viņi kopā pabrokasto un tad izved abus dobermaņus pastaigā.

-      Kā tev šķiet, vai tu varētu dzīvot šeit, šajā pasaules malā? ne no šā, ne no tā Lūsija pēkšņi vaicā.

-      Kāpēc tu prasi? Vai tev vajag jaunu suņuvīru?

-      Nē, tas man nebija prātā. Bet tu noteikti varētu dabūt darbu Rodesas universitātē gan jau tev tur ir kāds paziņa vai Portelizabetē.

-      Šaubos. Es vairs nekotējos darba tirgū. Skandāla smārds visur man sekos, lips man klāt. Nē, ja man atrastos darbs, tad tikai kaut kas nenozīmīgs, mani varētu pieņemt par rakstveža palīgu, ja vien tādi joprojām ir, vai suņupuisi.

-      Bet ja tu gribi, lai tā skandāla ķēpa reiz beidzas, vai tev nebūtu vajadzējis pašam sevi aizstāvēt? Vai tava aizmukšana nevairos baumas?

Cik vien viņš spēj atcerēties, Lūsija bērnībā vienmēr bijusi rātna un neuzbāzīga, viņa tēvu vēroja, bet neizteica savu vērtējumu. Šobrīd, kad

viņai jau tālu pāri divdesmit, viņa sākusi uzsvērt savu atšķirigumu. Suņi, dārza darbi, grāmatas par astroloģiju, tērpi kā bezdzimuma būtnei: visā viņš saskata neatkarības apliecinājumu, apsvērtu un mērķtiecīgu. Ari tajā, ka viņa novērsusies no vīriešiem. Dzīvo pati savai dzīvi. Iznākusi āra no viņa ēnas. Lieliski! Visu cieņu!

-      Tātad tev šķiet, ka es aizmuku? viņš vaicā. Aizbēgu no sava nozieguma vietas?

-      Lai nu kā, tu devies projām. Un neko nemaina tas, ka tu tā rīkojies praktisku apsvērumu dēļ.

-      Mīļā, tu nesaproti. Tu vēlies, lai es uzsāku tiesas prāvu, kura vairs nav iespējama, basla*. Mūsdienās vairs ne. Ja es mēģināšu, neviens mani nedzirdēs.

-      Nav taisnība. Pat ja tu būtu tas, par ko tu pats sevi dēvē tikumības dinozaurs, daudzi ziņkārīgie gribētu dzirdēt, ko dinozaurs saka. Es, piemēram, esmu no ziņkārīgajiem. Ko tad vajadzētu izskatīt tavā tiesas prāvā? Pastāsti!

Viņš vilcinās. Vai Lūsija tiešām grib, lai viņš būtu atklātāks?

-      Mans attaisnojums ir iekāres tiesības, viņš saka. Dievs, kurš liek drebēt pat vissīkākajam putniņam.

Iztēlē v'iņš redz pats sevi meitenes dzīvoklī, viņas guļamistabā, kur ārā aiz logiem gāžas lietus un no kaktā novietotā sildītāja kāpj parafina smarža; uz ceļiem virs meitenes auguma, viņš noloba tai drēbes, bet viņas rokas plivinās kā miroņa rokas. Es biju Erota kalpībā: lūk, ko viņš gribētu sacīt, bet diez vai viņam pietiks nekaunības. Es biju dieva rīks. Ir nu gan liekulība! Tomēr tie nav meli, vismaz ne pilnīgi meli. Visā tajā sasodītajā padarīšanā ir bijis kaut kas cildens, kaut kas tāds, kas visiem spēkiem centās saplaukt ziedos. Ja vien viņš būtu zinājis, ka atvēlēts tik maz laika!

Viņš mēģina paskaidrot vēlreiz, lēnāk.

-      Kad tu biji maziņa, kad mēs vēl dzīvojām Kenilvortā, mūsu turienes kaimiņiem bija suns, medību suns ar zeltainu spalvu. Nezinu, vai tu to atceries.

* Rasta (itāliešu vai.) diezgan, pietiek.

-      Diezgan miglaini.

-      Tas bija tēviņš. Tikko tuvumā uzradās kāda kuce, suns satraucās un kļuva nevaldāms, un saimnieki viņu sita regulāri kā Pavlova eksperimentos. Tā turpinājās tik ilgi, līdz nabaga dzīvnieks vairs nesaprata, ko iesākt. Saodis kuci, viņš šaudījās pa dārzu, ausis pieglaudis un asti kājstarpe iežmiedzis, smilkstēja, mēģināja noslēpties.

Viņš uz mirkli apklust. Nesaprotu, uz ko tu tēmē, saka Lūsija.

Patiesi uz ko viņš tēmē?

-      Šajā skatā bija kaut kas tik apkaunojošs, ka es, to redzēdams, kritu izmisumā. Man šķiet, ka suni drīkst sodīt par nedarbiem, piemēram, par sapluinītu čību. Tad suns atzīs soda taisnīgumu: sitieni par pluinīšanu. Bet iekāre ir kaut kas cits. Neviens dzīvnieks neatzīs, ka ticis sodīts taisnīgi, ja sods ir saņemts par pakļaušanos savam instinktam.

-      Tātad tēviņiem jāpiešķir tiesības klausīt saviem instinktiem un bez kādiem ierobežojumiem? Vai tā ir tava stāsta morāle?

-      Nē, tā nav morāle. Vai zini, kas bija tik apkaunojošs tajā ainā mūsu Kenilvortas kaimiņu dārzā? Tas, ka nabaga suns bija sācis ienīst pats savu dabu. Suni vairs nevajadzēja sist. Viņš bija gatavs sodīt pats sevi. Labāk būtu bijis viņu tobrīd nošaut.

-     Vai kastrēt.

-      Varbūt. Bet man šķiet, ka tas suns savas apziņas dziļumos dotu priekšroku nošaušanai. Tikt nošautam tas viņam patiktu labāk nekā pārējās piedāvātās iespējas: vai nu noliegt savu būtību, vai ari aizvadīt atlikušās mūža dienas, tipinot pa viesistabu, elšot, ošņājot kaķi un pieņemoties miesās.

-      Deivid, vai tev vienmēr bijusi tāda pārliecība?

-      Nē, ne vienmēr. Reizēm esmu juties pārliecināts par pretējo. Ka iekāre ir nasta, bez kuras mēs itin labi varētu iztikt.

-    Jāatzīst, saka Lūsija, ka šis viedoklis man ir tuvāks.

Viņš gaida, ka Lūsija turpinās runāt par sevi, bet viņa to nedara.

-       Atgriežoties pie mūsu tēmas, viņa saka, jāteic, ka visi ir drošībā, jo tu esi izraidīts. Grēkāzis klaiņo meža biežņā, un tavi kolēģi var atviegloti uzelpot.

Vai tas ir secinājums? Vai tomēr jautājums? Vai Lūsija tic, ka viņš ir tikai grēkāzis?

-               Diez vai grēkāzis ir pareizākais apzīmējums, viņš piesardzīgi saka.

-    Grēkāžu esamībai bija jēga tolaik, kad aiz visa vēl stāvēja dievišķie spēki. Tad varēja uzkraut pilsētas grēkus āzim uz muguras un iztrenkt āzi laukā, un pilsēta bija attīrījusies. Tas darbojās, jo visi tajā skaitā ari dievi apzinājās šā rituāla nozīmi. Bet pēc tam dievi nomira, un kādā mirkli izrādījās, ka pilsētu nāksies attīrīt bez dievu palīdzības. Simboliskās izrīcības vajadzēja nomainīt ar praktisku rīcību. Bija piedzimis cenzors tajā nozīmē, kādā šo vārdu lietoja senie romieši. Jaunā devīze bija modrība: visi modri pieskatīja cits citu. Šķīstīšanos aizstāja klizma.

Viņš ir aizrāvies; viņš lasa lekciju.

-      Un beigu beigās, viņš tuvojas runas noslēgumam, ar ko tad es, atvadījies no pilsētas, nodarbojos šajā mežonīgajā apvidū sev pašam par pārsteigumu? Ārstēju suņus. Tēloju labāko palīgu sievietei, kas specializējusies kastrēšanā un eitanāzijā.

Lūsija iesmejas*Bcva? Tev šķiet, ka Beva ir represīvā aparāta sastāvdaļa? Beva jūt dziļu cieņu pret tevi! Tu esi profesors. Viņa pirmoreiz sastapusies ar vecās skolas profesoru. Viņa baidās tavā klātbūtnē pateikt kādu teikumu ar gramatiskām kļūdām.

Pa taciņu viņiem pretī nāk trīs vīrieši, vai drīzāk divi vīrieši un puika. Viņi iet ātrā gaitā, ar laucinieku platajiem soļiem. Suns Lūsijai blakus piestāj, spalvas tam uz skausta sabožas.

-     Vai ir iemesls uztraukumam? viņš murmina.

-      Nezinu.

Lūsija savelk īsāku dobermaņa pavadu. Vīrieši jau ir klāt. Viņi sveicinot paloka galvu un paiet garām.

-      Kas tie tādi? viņš vaicā.

-     Pirmoreiz redzu.

Viņi ir nonākuši līdz zemesgabala robežai un griežas atpakaļ. Svešos nekur nemana.

Kad viņi jau tuvojas mājai, no suņu krātiņiem atskan daudzbalsīga riešana. Lūsija sāk iet steidzīgāk.

Visi trīs svešie ir tur un gaida viņus. Abi vīrieši stāv nostāk, bet puika pie krātiņiem šņāc uz suņiem un draudoši vicina rokas. Saniknotie suņi rej un iež zobus.'Suns, kuru ved Lūsija, pūlas norauties no pavadas. Pat vecā buldogu kuce, kuru viņš jau sācis uzskatīt par savējo, klusām rūc.

-      Pctrus! Lūsija sauc.

Taču no Petrusa nav ne vēsts.

-      Ej nost no suņiem! viņa kliedz. Hamba!*

Puika atraujas atpakaļ un aizčāpo pie saviem biedriem. Puikam ir plakana, neizteiksmīga seja un cūkas ačteles; viņš ģērbies puķainā kreklā un izstaipītās biksēs, ar mazu, dzeltenu sauļošanās cepurīti galvā. Abiem viņa biedriem mugurā kombinezoni. Garākais no viņiem ir glīts, pārsteidzoši glīts, ar augstu pieri, smalki veidotiem vaigu kauliem, platām, trīsošām nāsīm.

Lūsijai tuvojoties, suņi norimst. Viņa atver trešo krātiņu un ielaiž tajā abus dobermaņus. Drosmīgs žests, viņš domā, drosmīgs, bet vai arī prātīgs?

-      Ko jūs gribat? Lūsija vaicā vīriešiem.

Atbild jaunākais no viņiem: Mums vajadzīgs telefons.

-      Kāpēc jums vajag telefonu?

-     Viņa māsai, vīrietis pamāj ar roku, rādot kaut kur sev aiz muguras, ir nelaime.

-      Nelaime?

-     Jā, ļoti slikti.

-      Kāda nelaime?

-      Bērns.

-      Viņa māsai sākušās dzemdības?

-Jā-

-      No kurienes jūs esat?

-      No Erasma krāla.

Viņi ar Lūsiju saskatās. Erasma krāls ir mazs ciematiņš dziļi mežā, bez elektrības un telefona. Vīru teiktais izklausās ticami.

* Hamba (afrikandu vai.) ej prom, pazudi.

-      Kāpēc nezvanījāt no mežniecības?

-      Tur neviena nav.

-               Paliec tepat laukā, Lūsija iečukst viņam ausī un tad vaicā puikam:

-    Kurš no jums grib zvanīt?

Puika norāda uz garo, glīto vīrieti.

-      Nāc iekšā, saka Lūsija. I.

Viņa atslēdz sētaspuses durvis un ieiet mājā. Garais vīrietis viņai seko. Pēc mirkļa otrs vīrietis pastumj viņu malā un iet iekšā.

Viņš tūlīt saprot, ka te kaut kas nav labi.

-      Lūsij, nāc laukā! viņš kliedz, ātrumā nevarēdams izšķirties, vai doties pa pēdām abiem vīriešiem, vai palikt laukā, kur viņš var uzmanīt puiku.

Mājā viss ir klusu.

-      Lūsij! viņš iesaucas vēlreiz un jau grib iet uz durvīm, kad ar klikšķi aizkrīt ciet šleperis.

-      Petrus! viņš kliedz, cik skaļi vien spēdams.

Puika pagriežas un skrien uz priekšējām durvīm. Viņš palaiž vaļā buldogu.

-      Cui! viņš iesaucas.

Suns smagnēji rikšo puikam nopakaļ.

Mājas priekšā viņš tos panāk. Puika ir paķēris pupu maiksti un atgaiņājas ar to no suņa.

-      Šu… šu… šu! puika dveš, bikstīdams ar maiksti.

Klusi rūkdams, suns met lokus ap puiku.

Viņš skrien atpakaļ uz virtuves durvīm. Apakšējā bulta nav aizšauta: pāris pamatīgu spērienu, un durvis atsprāgts vaļā. Viņš četrrāpus ieklūp virtuvē.

Smags sitiens ķer viņa pakausi. Viņš vēl pagūst nodomāt: neesmu zaudējis samaņu, lātad viss ir kārtībā, tad viņa locekļi izplūst kā ūdens un viņš saļimst.

Viņš jūt, ka tiek vilkts pa virtuves grīdu. Tad viņš atslēdzas.

Viņš guļ uz vēdera, seja spiežas pie aukstajām flīzēm. Viņš cenšas piecelties, bet nevar pakustināt kājas. Viņš atkal aizver acis.

Viņš atrodas tualetē, tualetē Lūsijas mājā. Grīļodamies viņš pieceļas. Durvis ir aizslēgtas, atslēgas tajās nav.

Viņš apsēžas uz tualetes poda un mēģina atgūties. Mājā valda klusums; laukā rej suņi, bet izklausās, ka tie rej tikai pienākuma pēc, nevis no satraukuma.

-      Lūsij! viņš iestenas un tad atkārto skaļāk: Lūsij!

Viņš pūlas iespert pa durvīm, bet nav vēl īsti atjēdzies, turklāt telpa ir pārāk šaura, vecās durvis pārāk iztungas.

Tātad pārbaudījumu brīdis ir klāt. Tas pienācis bez iepriekšēja brīdinājuma, bez fanfarām, tas ir klāt, un viņš atrodas tā centrā. Viņa sirds spēcīgi dauzās krūšukurvī; droši vien arī sirds savā mēmumā apjautusi notiekošo. Kā viņi abi izturēs pārbaudījumu, viņš un viņa sirds?

Viņa bērns nokļuvis svešinieku rokās. Pēc minūtes, pēc stundas būs par vēlu; viss ar Lūsiju notikušais būs iecirsts akmenī, piederēs pagātnei. Bet pašlaik vēl nav par vēlu. Pašlaik viņam kaut kas jādara.

Viņš saspringti ieklausās, taču no mājas iekšienes neatplūst neviena skaņa. Ja viņa bērns kliegtu, vienalga cik apslāpēti, viņš noteikti to dzirdētu!

Viņš dauza durvis.

-      Lūsij! viņš kliedz. Lūsij! Saki kaut ko!

Durvis atsprāgst, gandrīz notriecot viņu zemē. Viņa priekšā stāv īsākais no abiem vīriešiem, turēdams pie kakla satvertu litra pudeli.

-     Atslēgas, vīrietis saka.

-      Nē.

Vīrietis viņu pagrūž. Viņš streipuļodams atkāpjas, atkrīt sēdus. Vīrietis paceļ pudeli gaisā. Vīrieša seja ir mierīga, ne zīmes no dusmām. Vīrietis tikai dara savu darbu: viņam jādabū no kāda cilvēka kāds priekšmets. Ja tāpēc nāksies iezvelt šim cilvēkam ar pudeli, vīrietis zvels, sitīs tik daudz reižu, cik būs nepieciešams; ja vajadzēs, vīrietis var pudeli arī saplēst.

-      Ņem tās, viņš saka. Ņemiet visu, ko vēlaties. Tikai neaiztieciet manu meitu.

Neteicis ne vārda, vīrietis paņem atslēgas; viņš atkal tiek ieslēgts.

Viņš dreb. Bīstama trijotne. Kāpēc viņš to neaptvēra jau laikus? Bet tie nedara viņam neko ļaunu, vēl ne. Vai pastāv iespēja, ka tiem pietiks ar to,

kas atrodams šajā mājā? Vai pastāv iespēja, ka tie nenodarīs neko ļaunu arī Lūsijai?

Pagalmā skan balsis. Suņu riešana atkal kļūst skaļāka, satrauktāka. Viņš uzkāpj uz tualetes poda un lūkojas laukā pa aizrestoto lodziņu.

Otrais vīrietis pašlaik pazūd aiz mājas stūra, nezdams Lūsijas bisi un piestūķētu polietilēna maisu. Aizcērtas mašīnas durvis. Viņš pazīst šo skaņu: viņa auto. Vīrietis parādās atkal, tagad viņa rokas ir tukšas. Mirkli viņi abi skatās taisni viens otram acīs.

-      Hei! vīrietis saka, drūmi pasmīn un izkliedz vēl dažus vārdus.

Atskan skaļi smiekli. Pēc mirkļa vīrietim pievienojas puika un abi stāv zem loga, pētīdami savu gūstekni, apspriezdamies par viņa likteni.

Viņš prot itāliski, viņš prot franciski, bet itāliešu un franču valoda viņu neglābs šeit, vistumšākajā Āfrikā. Viņš ir bezpalīdzīgs, viņš ir pajoliņš, karikatūru tēls, sutanā tērpies misionārs ar tropu cepuri galvā, kas, rokas saņēmis un acis nodūris, stāv un gaida, kamēr mežoņi sabļaujas savā valodā, gatavodamies iemest viņu verdošā katlā. Misionāru darbība: ko tad aiz sevis ir atstājis šis grandiozais augšupejas pasākums? Neko tādu, ko viņš spētu ieraudzīt.

Tagad garākais vīrietis parādās no mājas otras puses, nesot ieroci. Ar ievingrinātu roku ielādējis patronu, vīrietis iebāž stobra galu suņu krātiņā. Lielākais vācu aitu suns nikni metas tam kost. Nodārd šāviens; krātiņš piešķīst ar asinīm un smadzenēm. Uz mirkli riešana apklust. Vīrietis izšauj vēl divreiz. Viens no suņiem ar cauršautu krūšukurvi uz vietas ir beigts; otrs ar vaļēju šāviena brūci kaklā smagi atkrīt sēdus, kustina ausis, ar skatienu sekodams būtnei, kura pat nepapūlas veikt coup de grace*.

Iestājas klusums. Trīs atlikušie suņi, kuriem nav kur paslēpties, atkāpjas līdz krātiņa aizmugures sienai, skraidelē, klusām smilkst. Nesteidzīgi notēmēdams, vīrietis tos apšauj.

Gaitenī skan soļi; tualetes durvis atkal atveras. Viņa priekšā stāv otrs vīrietis; tam aiz muguras viņš ierauga puiku puķainajā kreklā, kurš ēd

* Coup de grāce (franču vai). burtiski «žēlsirdības dūriens (sitiens)» (ar ko nogalina

ievainotu dzivnieku vai cilvēku, lai tas nemocītos).

saldējumu no litrīga iepakojuma. Viņš mēģina izlauzties laukā, tiek vīrietim garām, tad smagi nogāžas zemē. Viņš saņēmis spērienu; droši vien vīrietis gājis už futbola treniņiem.

Gulēdams uz grīdas, viņš tiek no galvas līdz kājām apliets ar kaut kādu šķidrumu. Acis sūrst, viņš mēģina tas izslaucīt. Šo smārdu viņš pazīst: metilspirts. Kamēr viņš pūlas piecelties, viņu iegrūž atpakaļ tualetē. N0švirkst sērkociņš, un pēkšņi viņu ieskauj aukstas, zilas liesmas.

Tātad viņš ir kļūdījies! Beigu beigas viņš un viņa meita tomēr netiks cauri ar veselu ādu! Viņš var sadegt, viņš var nomirt; un ja viņš var nomirt, tad var ari Lūsija, visupirms Lūsija!

Kā vājprātīgais viņš sit sev pa seju; viņa mati sprakšķēdami uzliesmo; viņš svaidās pa grīdu, izgrūzdams saraustītus bļāvienus, bezvārdu skaņas, kuru vienīgais saturs ir bailes. Viņš mēģina piecelties, bet atkal tiek nogrūsts zemē. Uz mirkli viņa skatiens kļūst skaidraks un viņš turpat sev pie sejas ierauga zilu kombinezonu un kurpi. Kurpes purngals ir uzliecies uz augšu, šņorē ieķērušies zāles stiebri.

Pa viņa plaukstas mugurpusi bez skaņas dejo zila liesma. Viņš uzraušas uz ceļgaliem un iemērc roku tualetes podā. Viņam aiz muguras aizcērtas durvis, apgriežas atslēga.

Viņš pārliecas pār tualetes podu, šļakstina ūdeni sev sejā, iemērc tajā galvu. Pretīgi ož pēc sviluma. Viņš pieceļas, ar rokām noslāpē pēdējās liesmas uz savām drēbēm.

Ar slapja papīra kumšķiem viņš noslauka seju. Acis svilst, vienas plakstiņi vairs neveras vaļā. Viņš pārlaiž plaukstu pāri galvai, pirksti kļūst melni no sodrējiem. Šķiet, ka viņam vairs nav matu, palikusi tikai viena šķipsna virs auss; visa galvas āda ir gluda. Viss ir gluds, viss ir apdedzis. Dedzis, sadedzis.

-      Lūsij! viņš kliedz. Vai tu esi šeit?

Savā iztēlē viņš redz, kā Lūsija cīnās ar abiem vīriešiem zilajos kombinezonos, kā viņa pret tiem cīnās. Viņš noskurinās, pūlēdamies izdzēst šo ainu no apziņas.

Viņš dzird, kā tiek iedarbināts viņa auto, dzird riepu švirkstoņu pa granti. Vai viss ir cauri? Vai neticamā kārtā šie iebrucēji dodas prom?

-      Lusij!

Viņš kliedz vēl un vēlreiz, līdz pats savā balsī sāk saklausi! vājprāta tuvošanos.

Par laimi, beidzot durvīs pagriežas atslēga. Kad viņš atver durvis, Lūsija stāv ar muguru pret viņu. Lūsija ir ģērbusies peldmētelī, kājas viņai ir basas, mati slapji.

Lūsijai pa pēdām viņš iet cauri virtuvei, kur ledusskapis atstāts vaļā un produkti izmētāti pa visu grīdu. Lūsija apstājas pie virtuves durvīm, lūkodamās uz suņu krātiņos sarīkoto slaktiņu.

-      Mani mīlulīši, mani mīļie, viņš dzird Lūsiju murminām.

Viņa atver pirmo krātiņu un ieiet tajā. Suns ar cauršauto kaklu vēl elpo. Viņa noliecas pie dzīvnieka, kaut ko tam saka. Suns vārgi pavicina asti.

-      Lūsij! viņš atkal iesaucas, un beidzot meita palūkojas uz viņu.

Viņa sarauc pieri.

-      Sasodīts, ko viņi ar tevi izdarījuši? viņa vaicā.

-      Manu mīļo bērniņ! viņš saka.

Viņš ieiet krātiņā un mēģina Lūsiju apkampt. Lūsija atbrīvojas no viņa skavām, maigi, nelokāmi.

Dzīvojamā istabā viss savandīts, viņa istabā tāpat. Šis tas ir pazudis: viņa žakete, viņa labākās kurpes, vēlāk noteikti atklāsies, ka pazudis vēl kaut kas.

Viņš aplūko sevi spoguli. No viņa matiem palikuši pāri tikai brūni pelni; tie klāj viņa galvvirsu un pieri. Zem pelniem āda ir tumši sārta. Viņš pieskaras tai: pieskāriens sāp, no ādas sūcas mitrums. Viena acs ir aiztūkusi; uzacis nosvilušas, skropstas ari.

Viņš iet uz vannasistabu, bet tā ir ciet.

-      Nenāc iekšā, aiz durvīm saka Lūsija.

-      Vai viss ir kārtībā? Vai neesi savainota?

Stulbi jautājumi; viņa neatbild.

Viņš mēģina nomazgāt pelnus pie virtuves krāna. Pielaidis glāzi ar ūdeni, viņš izlej to sev uz galvas, vienu glāzi pēc otras. Ūdens pil lejup pa muguru; viņš sak drebēt no aukstuma.

Tā notiek ik dienas, ik stundu, ik minūti, viņš sev stāsta, visos šis zemes nostūros. Tev paveicies, ka esi palicis dzīvs. Tev paveicies, ka šobrīd neesi paņemts' par ķīlnieku un netiec vests prom pats savā mašīnā vai neguli grāvja dibenā ar lodi galvā. Un Lūsijai arī ir paveicies. Visupirms Lūsijai.

Ja tev kaut kas pieder, tu uzņemies risku. Riskanti būt mašīnas, kurpju pāra, cigarešu paciņas īpašniekam. Visiem neiznāk, mašīnu, kurpju, cigarešu visiem nepietiek. Pārāk daudz cilvēku, par maz mantu. Tāpēc mantām jāļauj cirkulēt, lai katram tiek iespēja vienu dienu justies laimīgam. Tāda ir teorija; turies pie teorijas un tās sniegtā mierinājuma. Nevis cilvēku Jaunums, bet milzīga cirkulācijas sistēma, kuras darbību neietekmē nožēla un draudi. Tā jāskatās uz dzīvi šajā valstī: tāda ir tās shēma. Citādi var sajukt prātā. Mašīnas, kurpes; arī sievietes. Šajā sistēmā sava vieta paredzēta arī sievietēm un tam, kas ar viņām notiek.

Lūsija nostājusies viņam aiz muguras. Tagad viņa ģērbusies garajās biksēs un lietusmētelī; mati ir atsukāti uz aizmuguri, seja tīra un bez jebkādas izteiksmes. Viņš ieskatās Lūsijai acīs.

-      Mana mīļā, mīļā… viņš saka; pēkšņi asaras aizžņaudz viņam balsi.

Lūsija nepakustas, nemēģina viņu mierināt.

-      Tava galva izskatās briesmīgi, viņa lietišķi secina. Vannasistabas skapītī ir zīdaiņu eļļa. Uzzied to. Vai tava mašīna ir prom?

-     Jā. Man šķiet, ka viņi aizbrauca Portelizabetes virzienā. Man jāpiezvana uz policiju.

-      To tu nevari. Telefons ir sadauzīts.

Lūsija aiziet. Viņš sēž uz gultas un gaida. Kaut gan viņš ietinies segā, drebuļi nepāriet. Vienas rokas locītava ir pietūkusi un sāpīgi pulsē. Viņš nevar atcerēties, kā to savainojis. Jau sāk tumst. Šķiet, ka pēcpusdiena ilgusi tikai vienu mirkli.

Lūsija atgriežas.

-      Viņi pārdūruši riepas manam auto, viņa saka. Aiziešu pie Etingeriem. Drīz būšu atpakaļ.

Viņa uz brīdi apklust.

-      Deivid, kad tevi izvaicās, vai tev nebūtu nekas pretī stāstīt tikai par sevi? Tikai par to, kas notika ar tevi.

Viņš nesaprot.

-     Tu pastāstīsi, kas notika ar tevi. Es pastāstīšu, kas notika ar mani, viņa atkārto.

-     Tas ir kļūdains lēmums, viņš saka dziestošā balsī.

-     Nav vis, Lūsija atbild.

-      Manu bērniņ, manu bērniņ, viņš saka, pastiepjot rokas pret Lūsiju.

Viņa nepienāk klāt, tāpēc viņš noliek segu malā, pieceļas un apskauj Lūsiju. Viņa stāv stīva kā stabs, neizrādot nekādas jūtas.

12.   nodaļa

ETINGEBS IR VECS, īgns vīrs; angliski viņš runā ar stipru vācu akcentu. Viņa sieva ir mirusi, bērni atgriezušies Vācijā, pametot viņu Āfrikā vienu pašu. Viņš atbrauc savā mazajā pikapā, Lūsija sēž viņam blakus. Motoru viņš neizslēdz.

-     Jā, es nekad nekur neeju bez savas bērētas, Etingers paziņo, kad viņi jau brauc pa Greiemstaunas šoseju. Viņš uzplakšķina pa maksti sev pie gūžas. Vislabāk ir glābt pašam sevi, jo policija tevi neglābs, vairs ne, par to tu vari būt drošs.

Vai Etingeram ir taisnība? Ja viņam būtu bijis šaujamais, vai viņš izglābtu Lūsiju? Viņš nav par to pārliecināts. Ja viņam būtu bijis šaujamais, viņš droši vien šobrīd jau gulētu miris, viņi abi ar Lūsiju būtu beigd.

Viņš ievēro, ka viņa rokas vieglītēm trīc. Lūsija sakrustojusi rokas uz krūtīm. Vai tāpēc, ka arī viņa trīc?

Viņš sapratis, ka Etingers viņus aizvedīs uz policijas iecirkni. Bet izrādās, ka Lūsija lūgusi braukt uz slimnīcu.

-      Manis vai tevis dēļ? viņš vaicā Lūsijai.

-      Tevis dēļ.

-      Vai tad policisti negribēs satikt arī mani?

-      Tu taču nezini neko tādu, ko es viņiem nevarētu pastāstīt, viņa atbild. Vai tā nav?

Kad viņi nokļūst lidz slimnīcai, Lūsija viņam pa priekšu ieiet pa durvīm ar uzrakstu Nelaimes gadIjumi, aizpilda anketu viņa vietā, nosēdina viņu uzgaidāmajā telpā. Lūsija ir pats spēka un mērķtiecības iemiesojums, bet viņš dreb pie visām miesām.

-     Ja viņi pēc apskates ļaus doties tev prom, gaidi šeit, Lūsija sniedz norādījumus. Es atbraukšu tev pakaļ.

-      Un kā ar tevi pašu?

Viņa parausta plecus. Ja viņa dreb, tad tie ir neredzami drebuļi.

Viņš atrod brivu krēslu starp divām braši noaugušām meitenēm tās izskatās līdzīgas kā māsas, vienai rokās ir vaidošs bērns un vīrieti ar asiņainu apsēju ap roku. Rindā viņš ir divpadsmitais. Sienas pulkstenis rāda 5.45. Viņš aizver redzīgo aci un ieslīgst nemaņā, kurā abas māsas turpina sarunāties, chuchotantes*. Kad viņš atkal atver aci, pulkstenis joprojām rāda 5.45. Vai tas būtu salauzts? Nē: minūšu rādītājs salecas un apstājas uz nākamās iedaļas: 5.46.

Paiet divas stundas, līdz māsiņa viņu pasauc, un ari pēc tam nākas vēl gaidīt savu kārtu, lai nokļūtu pie vienīgā ārsta, jaunas indietes.

Ārste paskaidro, ka viņa apdegumi nav smagi, tikai jāpiesargās no inficēšanās. Vairāk laika ārste veltī viņa acij. Augšējais un apakšējais plakstiņš ir salipuši kopā; to atdalīšana noris ļoti sāpīgi.

-      Jums ir paveicies, — pēc apskates secina ārste. — Acij nekas nekait. Ja viņi būtu izmantojuši petroleju, jūs tik viegli netiktu cauri.

Kad viņš iznāk no ārstes kabineta, viņa galva ir ieziesta ar dezinficējošu ziedi un pārsieta, aci sedz komprese, pie rokas locītavas ir piesiets ledus pūslis.

Sev par pārsteigumu viņš uzgaidāmajā telpā ierauga Bilu Šovu. Galvas tiesu par viņu īsākais Bils apskauj viņa plecus.

-      Baismīgi, nudien baismīgi, viņš saka. Lūsija ir pie mums. Viņa pati gribēja braukt tev pakaļ, bet Beva nebija ar mieru. Kā tu jūties?

-      Ar mani viss kārtībā. Viegli apdegumi, nekas nopietns. Žēl, ka esam izbojājuši jums vakaru.

* Chuchotantes (franču vai.) čukstošas.

-      Muļķības! saka Bils Šovs. Kādai vajadzībai tad draugi ir domāti? Tu taču arī darītu tāpat.

Izteikti bez jebkādas ironijas, šie vārdi vairs neatkāpjas no viņa. Bils Šovs nešaubās, ka tad, ja viņam, Bilam Šovam, kāds būtu iegāzis pa galvu un pielaidis viņam uguni, viņš, Deivids Luri, brauktu uz slimnīcu un sēdētu tur pat bez avīzes, ko palasīt gaidīdams, kad varēs vest viņu mājās. Bils Šovs domā tā: tāpēc, ka viņi ar Deividu Lurī reiz kopā dzēruši tēju, Deivids Lurī ir viņa draugs un viņiem abiem ir pienākumi vienam pret otru. Vai Bils Šovs domā pareizi vai nepareizi? Vai Bilam Šovam, kas dzimis Henkijā nepilnus divsimt kilometrus no šejienes un strādā saimniecības preču veikalā, pietrūcis iespēju iepazīt pasauli un viņš nemaz nezina, ka tajā mīt arī tādi cilvēki, kas netiecas uzreiz noslēgt draudzību, kuru attieksme pret vīriešu draudzību ir pārklājusies ar skepticisma rūsu? Mūsdienu angļu vārds draugs friend radies no senangļu freond, un tas savukārt no freon, mīlēt. Vai Bilam Šovam šķiet, ka kopīga tējas dzeršana sasien mīlas saites? Un tomēr ja nebūtu Bila un Bevas Šovu, ja nebūtu vecā Etingera, ja nebūtu šo saišu, kur viņš šobrīd atrastos? Izdemolētā fermā blakus saplēstam telefonam, starp beigtiem suņiem.

-      Baismīgs notikums, Bils Šovs atkārto, kad viņi jau sēž mašīnā. Tik zvēriska rīcība. Lasīt par tādām lietām avīzēs jau ir diezgan drūmi, bet kad tā atgadās ar kādu paziņu, viņš šūpo galvu, tas tiešām ķeras pie sirds. It kā atkal būtu karš.

Viņš nepūlas atbildēt. Šī diena vēl nav mirusi, diena turpina dzīvot. Karš, zvēriskums: katru vārdu, kurā cilvēki mēģina šo dienu ievīstīt, diena ierij savā melnajā rīklē.

Beva Šova sagaida viņus pie durvīm. Viņa paskaidro, ka Lūsija iedzērusi miega zāles un tagad guļot; vislabākais būtu tagad likt Lūsijai mieru.

-      Vai viņa bija policijā?

-    Jā, jūsu auto izsludināts meklēšanā.

-      Vai viņa bija arī pie ārsta?

-      Par visu ir gādāts. Un kā ar jums? Lūsija teica, ka jūs esot smagi apdedzis.

-      Ir pāris apdegumu, bet nav tik ļauni, kā izskatās.

-      Tad jums vajadzētu paēst un mazliet atpūsties.

-      Neesmu izsalcis.

Beva ielaiž ūdeni liela, vecmodīgā čuguna vannā. Viņš izstiepj savu bālo, garo augumu kūpošajā ūdenī un mēģina atslābināties. Bet, kāpdams ārā no vannas, viņš paslīd un gandrīz nogāžas: viņš ir nevarīgs kā mazs bērns, turklāt viņam reibst galva. Nākas pasaukt Bilu Šovu un samierināties ar apkaunojuma sajūtu, kad viņam palīdz izkāpt no vannas, palīdz noslaucīties, palīdz ieģērbties svešā pidžamā. Vēlāk viņš dzird, kā Bils ar Bevu klusām sarunājas, un zina, ka tie runā par viņu.

Slimnīcā viņš ticis apgādāts ar pretsāpju tablešu tūbiņu, ar pārsēju paciņu un mazu alumīnija režģi, pret kuru atbalstīt galvu. Beva Šova novieto viņu uz tahtas, kas ož pēc kaķiem; pārsteidzoši drīz viņš aizmieg. Nakts vidū viņš pamostas, ārkārtīgi skaidri visu apzinādamies. Viņš ir redzējis vīziju: Lūsija ir runājusi ar viņu; viņas vārdi «Nāc pie manis, glāb mani!» joprojām atbalsojas viņa smadzenēs. Vīzija: Lūsija, pastiepusi rokas uz viņa pusi, stāv baltas gaismas lokā, viņas miklie mati ir atsukāti uz aizmuguri.

Viņš pieceļas, paklūp pār krēslu, apgāž to. Iedegas gaisma un viņa priekšā stāv naktskreklā tērpusies Beva Šova.

-      Man jārunā ar Lūsiju, viņš murmina ar sausu muti, viņa mēle ir pietūkusi.

Atveras durvis uz Lūsijas istabu. Lūsija nepavisam neizskatās tāda kā vīzijā. Viņas seja ir pietūkusi no miega, viņa savelk ciešāk rītasvārku jostu, un skaidri var redzēt, ka tās nav viņas drēbes.

-      Atvaino, es redzēju sapni, viņš saka.

Vārds vīzija pēkšņi šķiet pārāk vecmodīgs, pārāk dīvains.

-      Man likās, ka tu mani sauc.

Lūsija pakrata galvu: Nē, es nesaucu. Ej vien gulēt.

Protams, ka viņai taisnība. Ir trīs no rīta. Bet viņš nevar nepamanīt, ka jau otro reizi vienas diennakts laikā Lūsija runā ar viņu kā ar mazu bērnu ar bērnu vai veci.

Viņš mēģina atkal aizmigt, bet tas viņam neizdodas. Viņš saka pats sev, ka tas bijis tablešu iedarbības rezultāts: ne vīzija, pat ne sapnis, tikai

ķīmisku vielu izraisīta halucinācija. Bet tik un tā viņa priekšā stāv sievietes tēls baltas gaismas lokā. «Glāb mani!» kliedz viņa meita, viņas vārdi skan skaidri, skaļi, mudinoši. Vai varētu būt, ka Lūsijas dvēsele pametusi viņas miesu, lai ierastos pie viņa? Vai cilvēkiem, kuri nedc dvēselēm, tādas tomēr ir, un vai šīs dvēseles spēj dzīvot pašas savu dzīvi?

Līdz saullēktam vēl vairākas stundas. Viņa rokas locītava smeldz, acis sūrst, galvas āda ir iekaisusi un kņud. Viņš piesardzīgi ieslēdz lampu un pieceļas. Ietinies segā, viņš atver Lūsijas istabas durvis un ieiet iekšā. Blakus gultai ir krēsls; viņš apsēžas. Viņš nojauš, ka Lūsija nav aizmigusi.

Ko viņš dara? Viņš ir nomodā par savu mazo meitenīd, sargā viņu no nelaimes, aizgaiņā ļaunos garus. Kad aizritējis jau ilgs laiks, viņš sajūt, ka Lūsijas saspringums sāk atslābt. Viņas lūpas paveras ar maigu plakšķienu un atskan Visklusākā šņākuļošana.

Ir rīts. Beva Šova pasniedz viņam brokastu pārslas un tēju, un tad nozūd Lūsijas istabā.

-      Kā viņa jūtas? viņš vaicā, kad Beva ir atgriezusies.

Beva Šova atbildot tikai noraidoši pakrata galvu. Šķiet, ka viņa grib teikt: tas neatdecas uz tevi. Mēnešreizes, dzemdības, varmācība un tās sekas: asiņainās padarīšanas; sievietes nasta, sieviešu valstība.

Šī nav pirmā reize, kad viņš prāto, vai sievietes nejustos laimīgākas, ja dzīvotu sieviešu kopienās, atļaudamas vīriešiem sevi apciemot vienīgi tad, kad pašas to vēlas. Varbūt viņš kļūdās, uzskatīdams, ka Lūsija ir homoseksuāla. Varbūt viņai vienkārši labāk patīk sieviešu sabiedrība. Vai varbūt tādas ir visas lesbietes: sievietes, kam vīrieši nav nepieciešami.

Nav nekāds brīnums, ka Lūsija un Helēna tik kaismīgi nīst izvarošanu. Izvarošana: haosa un krustošanās dievība, nošķirtības iznīdētāja. Izvarot lesbieti ir vēl ļaunāk nekā izvarot jaunavu: smagāks trieciens. Vai viņi, šie vīrieši, apzinājās, kādu upuri izvēlējušies? Vai apkārt paklīdušas baumas?

Ap deviņiem, kad Bils Šovs jau aizgājis uz darbu, viņš pieklauvē pie Lūsijas durvīm. Viņa guļ, pagriezusies ar seju pret sienu. Viņš apsēžas Lūsijai blakus, pieskaras viņas vaigam. Tas ir mitrs no asarām.

-      Nav viegli runāt par tādām lietām, viņš bilst, bet saki vai tu biji pie ārsta?

Viņa apsēžas un izšņauc degunu: Vakar vakarā aizgāju uz doktorātu.

-      Vai tavs ārsts pratis novērst visas varbūtējās sekas?

-      Ārste, nevis ārsts, viņa saka, terapeite. Nē, tagad Lūsijas balsī iešķindas niknums, ka lai viņa to spētu? Kā ārsts var novērst visas varbūtējās sekas? Vai tu pats apjēdz, ko runā?

Viņš pieceļas. Ja viņa nolēmusi būt viegli aizvainojama, arī viņš var apvainoties.

-      Piedod, ka pavaicāju, viņš saka. Kāds ir mūsu šīsdienas darbības plāns?

-      Mūsu plāns? Atgriezties fermā un to sakopt.

-      Un pēc tam?

-      Dzīvot tālāk tāpat kā līdz šim.

-     Turpat fermā?

-      Protams. Turpat fermā.

-      Esi taču prātīga, Lūsij. Viss ir mainījies. Mēs nevaram turpināt no tās pašas vietas.

-      Kāpēc ne?

-     Tāpēc, ka tā nav laba doma. Tāpēc, ka tur nav droši.

-      Tur nekad nav bijis droši, un tā nav nekāda doma, ne laba, ne slikta. Es netaisos atgriezties kaut kādu iedomu dēļ. Es vienkārši atgriezīšos.

Lūsija skatās viņam sejā, sēdēdama uz gultas Bevas aizdotajā naktskreklā, viņas kakls ir sasprindzis, acis zib. Viņa vairs nav tēta mazā meitiņa, vairs ne.

13.   nodaļa

PIRMS DOŠANAS prom viņam vajag apmainīt kompreses. Šaurajā, piekrāmētajā vannasistabā Beva Šova attin apsējus. Acs plaksti joprojām ir ciet un uz galvvirsas parādījušās tulznas, bet nodarītais posts nav tik liels kā varētu būt. Visvairāk sāp labās auss mala: kā izteicās jaunā ārste, tā ir vienīgā viņa miesas da|a, kas patiešām aizdegusies.

Beva apmazgā atsegto sārto galvas ādu ar dezinficējošu šķīdumu un pēc tam ar pinceti uzliek eļļainās, dzeltenās kompreses. Beva uzmanīgi ieziež viņa acs plakstiņu krokas un ausi. Darbodamās viņa nerunā ne vārda. Viņš atceras āzi, kurš bija atvests uz slimnīcu, un prāto, vai, ļaudamies Bevas rokām, dzīvnieks juties tikpat mierīgi.

-      Nu re, viņa beidzot saka, paiedama nostāk.

Viņš spogulī pēta savu atspulgu ar glīto, balto micīti un aizklāto aci.

-      Spīdoši, viņš priecājas, bet klusībā secina: īsta mūmija.

Viņš atkal mēģina ierunāties par izvarošanu.

-      Lūsija teica, ka vakar vakarā esot bijusi pie savas terapeites.

-                Pastāv risks, ka iestājusies grūtniecība, viņš neatlaidīgi turpina.

-    Pastāv risks, ka viņai pielaista kāda veneriskā slimība. Pastāv risks dabūt AIDS. Vai viņai tomēr nevajadzētu aiziet arī pie ginekologa?

Beva Šova neomulīgi sagrozās. Tas jums jāvaicā Lūsijai pašai.

-      Es jau vaicāju. Bet neko nevarēju no viņas saprast.

-      Vaicājiet vēlreiz.

Ir jau pāri vienpadsmitiem, bet Lūsija nerādās. Viņš bezmērķīgi klaiņo pa dārzu. Viņu pārņem pelčka nomāktība. Nelaime nav tikai tā vien, ka viņš nezina, ko ar sevi iesākt. Vakardienas notikumi viņu dziļi satriekuši. Drebuļi un vārgums ir tikai pirmās, virspusējākās šoka izpausmes. Sajūta ir tāda, it kā viņa iekšienē kāds no dzīvībai svarīgajiem orgāniem būtu sadauzīts, sakropļots varbūt pat sirds. Pirmo reizi mūžā viņš izgaršo, kā tas ir — būt vecam vīram ar kaulos sasūkušos nogurumu, bez cerībām, bez iekāres, vienaldzīgam pret nākotni. Sagumis plastmasas krēslā starp cāļu spalvu un pūstošu ābolu smārdu, viņš jūt, kā lāsi pa lāsei aizpil prom viņa saistība ar pasauli. Varbūt paies daudzas nedēļas, līdz viņš būs izasiņojis sauss, varbūt daudzi mēneši, bet viņš asiņo. Kad tas beigsies, viņš līdzināsies izsūktai mušai zirnekļa tīklā sadrūpošs no pieskāriena, vieglāks par sēnalu, gatavs aizplīvot prom vējā.

Viņš nevar prasīt palīdzību no Lūsijas. Viņai pašai pacietīgi un klusi jānostaigā ceļš no tumsas atpakaļ uz gaismu. Kamēr Lūsija nav atguvusies, tikt galā ar ikdienas dzīvi ir viņa pienākums. Bet tas nācis pārāk negaidīti. Viņš nejūtas gatavs uzņemties šo nastu: ferma, dārzs, suņi. Lūsijas nākotne, viņa nākotne, šīs zemes nākotne viņam gribas teikt, ka tas viss nav svarīgi; lai tas dodas līdzi beigtajiem suņiem, man vienalga. Kas attiecas uz tiem trim vīriem, kas bija ieradušies pie viņiem, tiem viņš vēl ļaunu, lai kur tie arī būtu, bet citādā ziņā par tiem domāt viņš negrib.

Tā ir tikai organisma reakcija uz iebrukumu, viņš mierina sevi. Pēc kāda laika organisms savedīs sevi kārtībā un es, rēgs tā iekšienē, atkal atgūšu savu agrāko «es». Bet viņš apzinās, ka tā nav taisnība. Viņa dzīvesprieks ir nogalināts. Kā straumē iekritusi lapa, kā vējabrāzmas satverts balons viņš slīd arvien tuvāk savam galam. Viņš saskata to pavisam skaidri, un šī apziņa (pasaule taču neaizies bojā) pilda viņu ar izmisumu. Dzīves asinis iztek no viņa miesas, to vietā ieplūst izmisums, izmisums, kurš līdzinās gāzei bez smaržas, bezgaršīgs, bez barības vielām. To ieelpojot, locekļi atslābst, viss kļūst vienaldzīgs pat tajā brīdī, kad tērauds jau skaras pie rīkles.

Pie durvīm zvana: divi jauniņi policisti jaunos formas tērpos, viņi grib izpētīt notikuma vietu. Lūsija iznāk no savas istabas, viņa izskatās sakritusies; mugurā Viņai tās pašas drēbes kas vakar. Viņa atsakās no brokastīm. Beva savā mašīnā ved viņus uz fermu, policijas furgons viņiem seko.

Suņu līķi guļ krātiņā tais vietās, kur nokrituši. Buldogu kuce Ketija joprojām ir tepat: viņi redz to slapstāmies pie staļļa, drošā attālumā. Petrusu nekur nemana.

Iegājuši mājā, policisti noņem cepures, pasit tās padusē. Viņš turas nostāk, ļaudams Lūsijai izvadīt policistus cauri notikušajam tā, kā viņa vēlas to atstāstīt. Policisti godbijīgi klausās, pieraksta katru Lūsijas vārdu, spalva nervozi šaudās pa piezīmju bloka lapām. Viņi ir Lūsijas vienaudži, bet jūtas neomulīgi Lūsijas klātbūtnē, it ka viņa būtu samaitāts radījums un viņas samaitātība varētu pārsviesties uz viņiem, aptraipīt viņus.

Tur bija trīs vīrieši, viņa klāsta, vai pareizāk divi vīrieši un puika. Izmantojot viltību, tie iekļuva mājā, paņēma (viņa uzskaita mantas) naudu, drēbes, televizoru, kompaktdisku atskaņotāju, bisi ar patronām. Kad viņas tēvs izrādīja pretestību, vīrieši viņu fiziski aizskāra, aplēja ar spirtu, mēģināja aizdedzināt. Tad tie nošāva suņus un aizbrauca prom viņas tēva automašīnā. Viņa pastāsta, kā vīrieši izskatījās un kas tiem bija mugurā; viņa pastāsta, kā izskatās auto.

Runādama Lūsija visu laiku lūkojas tieši viņam acīs un nenovērš skatienu, it kā smeldamās no viņa spēku vai arī izaicinādama iebilst viņas teiktajam. Kad viens no policistiem vaicā: Cik ilgu laiku viņi bija šeit? viņa atbild: Minūtes divdesmit, varbūt pusstundu. Tā nav taisnība, viņš to zina, arī viņa pati to zina. Pagāja daudz vairāk laika. Cik daudz vairak? Tik daudz vairāk, kamēr vīrieši pabeidza savas lietas ar mājas saimnieci.

Tomēr viņš Lūsiju nepārtrauc. Tas nav svarīgi; viņš tikai pa ausu galam klausas Lūsijas stāstījumu. Sāk iegūt skaidrākus apveidus vārdi, kuri kopš pagājušās nakts plivinājušies pie viņa atmiņas robežām. Divas vecas dāmas ieslēgtas ateja ļ No pirmdienas līdz sestdienai viņai tur sēdēja / Nezināja neviens, ka viņas tur ir. Ieslēgts atejā, kamēr viņa meita tika izmantota. Dziesmiņa no viņa bērnības atgriežas, lai pārmetoši pakratītu pirkstu. Ak dārgā, kas lēcies? Lūsijas noslēpums; viņa negods.

Policisti piesardzīgi izstaigā māju, visu nopētīdami. Ne asiņu, ne apgāztu mēbeļu. Virtuve ir sakopta (vai to paveikusi Lūsija? kad?). Aiz tualetes durvīm guļ divi izdeguši sērkociņi, bet tos policisti nemaz nepamana.

Lūsijas istabā no divguļamas gultas noņemti palagi. Nozieguma vieta, viņš domā, un policisti, it kā nolasījuši viņa domas, novērš skatienu un iet tālāk.

Mierīgs nams ziemas rītā, ne vairāk, ne mazāk.

-      Izmeklētājs atbrauks noņemt pirkstu nospiedumus, atvadoties saka policisti. Mēģiniet neko neaiztikt. Ja atceraties, ka viņi paņēmuši vēl kādu mantu, piezvaniet mums uz iecirkni.

I'ikko policisti ir prom, ierodas montieris, lai salabotu telefonu, pēc tam atbrauc vecais Etingers.

Tiek pieminēts promesošais Petruss, Etingers drūmi bilst: Nevienam no viņiem nedrīkst uzticēties.

Viņš apsola, ka atsūtīs puiku salabot Lūsijas auto.

Vēl nesen viņam gadījies redzēt, kā Lūsijai uznāk dusmu lēkme, dzirdot kādu dēvējam par puiku. Bet šoreiz viņa nereaģē.

Viņš pavada Etingeru līdz durvīm.

-      Nabaga Lūsija, saka Etingers. Viņai tagad nav viegli. Bet varēja būt vēl ļaunāk.

-      Patiešām? Kā jūs to domājat?

-      Viņi būtu varējuši aizvest Lūsiju sev līdzi.

Tas viņu apklusina. Etingers nav nekāds muļķis.

Beidzot viņi ar Lūsiju paliek divatā.

-      Aprakšu suņus, ja tu parādīsi, kur, viņš piedāvā. Ko tu taisies stāstīt suņu īpašniekiem?

-     Taisnību.

-      Vai tava apdrošināšanas firma segs zaudējumus?

-      Nezinu. Es nezinu, vai apdrošināšanas līgumā paredzēta masu slepkavība. Tas man jānoskaidro.

Klusuma bridis.

-      Lūsij, kāpēc tu viņiem neizstāstīji visu, kas notika?

-      Es viņiem izstāstīju visu. Bija tā, kā es stāstīju.

Viņš bažīgi šūpo galvu.

-      Tev noteikti ir savi iemesli, lai tā rīkotos, un tomēr ja paskatāmies uz visu šo lietu kopumā vai esi pārliecināta, ka izvēlējies pareizo taktiku?

Lūsija neatbild, un viņš neuzstāj, šobrīd ne. Bet viņa domas atgriežas pie tiem trim miera traucētājiem, trim iebrucējiem; varbūt viņš vairs nekad šos vīriešus nesastaps, bet tie uz visiem laikiem kļuvuši par daļu'no viņa dzīves, un no viņa meitas dzīves arī. Vīrieši pētīs avīzes, klausīsies baumās. Tic izlasīs, ka tiek apsūdzēti par laupīšanu un bruņotu uzbrukumu, un tikai. Viņi atskārtīs, ka pari sievietes augumam kā sega pārklāta klusuciešana. Nokaunējusies, viņi teiks viens otram, pārāk nokaunējusies, lai runātu, un viņi tīksmi ķiķinās, atceroties savu varoņdarbu. Vai Lūsija tiešām nolēmusi dāvāt tiem šādu uzvaru?

Viņš izrok bedri vietā, kuru Lusija norādījusi, tuvu zemesgabala robežai. Kaps sešiem lieliem suņiem; kaut gan zeme ir nesen uzarta, darbs prasa gandrīz stundu, un beigās viņam smeldz mugura, smeldz rokas, sadauzītā plaukstas locītava atkal sākusi sāpēt. Viņš samet līķus ķerrā. Suns ar cauršauto kaklu joprojām iež asiņainos zobus. Tas līdzinās zivju harpunēšanai ūdensmucā, viņš domā. Necienīgi, bet iespējams, ka ielīksmojoši zemē, kur suņiem māca, ka vajag sākt rūkt, ja tie saož tuvojamies melnādaino. Patīkama pēcpusdienas nodarbe, reibinoša kā jebkura atriebība. Vienu pēc otra viņš samet suņu ķermeņus bedrē, tad saber virsū zemi.

Atgriezies mājā, viņš ierauga, ka Lūsija uzstāda saliekamo gultu drēgnajā pieliekamajā kambarī.

-      Kam tā gulta? viņš vaicā.

-      Man.

-      Kāpēc ne tajā istabā, kas stāv tukša?

-      Tur griestiem satrupējušas sijas.

-      Un lielajā dibenistabā?

-      Saldētava darbojas pārāk skaļi.

Tā nav taisnība. Dibenistabā novietotā saldētava dūc tikko dzirdami. Lūsija negrib tur gulēt saldētavas satura dēļ: tajā glabājas iekšas, kauli, gaļas atgriezumi suņiem, kam šī pārtika vairs nebūs vajadzīga.

-      Pārcelies uz manu istabu, viņš saka. Es gulēšu šeit.

Un viņš nekavējoties sāk vāki kopa savas mantas.

Bet vai viņš patiešām grib iemitināties šajā cellē, kur kaktā sakrautas kastes ar tukšām burkām un ir tikai viens mazs lodziņš dienvidu sienā? Ja Lūsijas izvarotāju rēgi joprojām kavējas viņas guļamistabā, tad tos nepieciešams iztriekt laukā, nedrīkst ļaut tiem pārņemt istabu savā īpašuma. Tāpēc viņš pārnes savas mantas uz Lūsijas istabu.

Pienāk vakars. Viņi nejūtas izsalkuši, tomēr ēd vakariņas. Ēšana ir rituāls, un rituāli padara dzīvi vienkāršāku.

Cik saudzīgi vien spēdams, viņš atkal uzdod savu jautājumu.

-      Lūsij, mīlā, kāpēc tu negribi izstāstīt taisnību? Tas bija noziegums. Kļūt par nozieguma upuri tas nav nekāds kauns. Tu taču pati nepieteicies viņiem par upuri. Tu neesi vainīga.

Lūsija sēž viņam pretī pie galda. Viņa dziļi ievelk elpu, saņem spēkus, tad izelpo un pakrata galvai.

-      Vai drīkstu izteikt minējumu? viņš vaicā. Vai tu centies man kaut ko atgādināt?»

-      Vai tad es cenšos tev kaut ko atgādināt? Un ko?

-      To, ko vīrieši nodara sievietēm.

-      Nekas tāds man nebija ne prātā. Deivid, notikušajam nav nekāda sakara ar tevi. Tu gribi zināt, kāpēc es, nododot liecību policistiem, neminēju vienu konkrētu apsūdzību. Es tev to pateikšu ar noteikumu, ka tu piekritīsi vairs neatgriezties pie šīs tēmas. Iemesls ir tāds, ka ciktāl tas attiecas uz mani notikušais ir privāta lieta. Citā laikā, citā vietā tas varētu kļūt par publiski izskatāmu lietu. Bet šajā vietā, šajā laikā ne. Tā ir mana darīšana, tikai mana.

-      Kas ir šī vieta?

-      Sī vieta ir Dienvidāfrika.

-      Es tev nepiekrītu. Es nepiekritu tam, ko tu dari. Vai tev šķiet, ka, padevīgi samierinoties ar notikušo, tu varēsi norobežoties no tādiem fermeriem kā Etingers? Vai tev šķiet, ka šeit notikušais bija eksāmens, un, ja būsi to veiksmīgi nolikusi, tu saņemsi diplomu un caurlaidi uz nākotni, vai varbūt zīmi, ko uzkrāsot uz durvju stenderes, lai mēris ietu tavai mājai

garām? Ne, Lūsij, atriebība neņem vērā tādus smalkumus. Atriebība ir kā uguns. Jo vairāk tā aprij, jo badīgāka kļūst.

-      Izbeidz,'Deivid! Es negribu neko dzirdēt par mēri un uguni. Nav tā, ka es vienkārši censtos glābt savai ādu. Ja tev tā liekas, tad tu esi mani pārpratis.

-      Tad palīdzi man, paskaidro. Vai tā tu mēģini atrast atpestīšanu? Varbūt tu ceri ar tagadnes ciešanam izpirkt pagātnes grēkus?

-      Nē. Tu joprojām nesaproti. Vaina un pestīšana ir abstrakti jēdzieni. Mana rīcība nav abstrakta. Kamēr tu nepūlies to apjēgt, es nevaru tev palīdzēt.

Viņš grib atbildēt, bet Lūsija neļauj.

-     Deivid, mēs vienojāmies. Es nevēlos turpināt šo sarunu.

Vēl nekad viņi nav bijuši tik tālu viens no otra, tik rūgtā atšķirtībā. Viņš ir satriekts.

14.  nodaļa

jauna DIENA. Zvana Etingers, piedāvā aizdot viņiem šauteni «starplaikam».

-      Paldies, viņš atbild. Mēs padomāsim.

Viņš sameklē darba rīkus un salabo virtuves durvis, kā nu mācēdams. Viņiem vajadzētu ierīkot aizbīdņus, signalizācijai pieslēgtus vārtus, kārtīgu žogu apkārt visam zemes gabalam, kā to izdarījis Etingers. Viņiem vajadzētu pārvērst fermu cietoksnī. Lusijai vajadzētu nopirkt pistoli un rāciju, un trenēties šaušanā. Bet vai viņa piekritis? Viņa ir šeit tāpēc, ka mīl zemi un vecmodīgo, lдndliche* dzīvesveidu. Ja no šā dzīvesveida nāksies atteikties, ko viņa turpmāk mīlēs?

Ketija ir izvilināta laukā no paslēptuves un nometināta virtuvē. Viņa izturas bailīgi un padevīgi, un visur seko Lūsijai pa pēdām. Neviens dzīves mirklis vairs nav tāds kā agrāk. Māja šķiet sveša, izlaupīta; viņi nemitīgi ir modri, ieklausās katrā troksnī.

Tad atgriežas Petruss. Vecs kravas auto atdardina pa piebraucamā ceļa grubuļiem un apstājas pie staļļa. No kabīnes izkāpj Petruss, tērpies pārāk šaurā uzvalkā; seko viņa sieva un šoferis. No kravas kastes abi vīrieši stiepj laukā kastes, ar kreozotu piesūcinātus stabus, skārda loksnes, plastmasas caurules un visbeidzot, ar lielu troksni un kņadu, divas pusaugu

* Lдndlich (vācu vai.) lauku, lauciniecisks.

aitas, kuras Pctruss piesien pie žoga vārtiņiem. Kravas auto apmet plašu loku ap stalli un aizrībina projām pa piebraucamo ceļu. Petruss un viņa sieva ieiet stalli. No skursteņa azbesta caurules paceļas dūmu spalva.

Viņš turpina vērot. Pēc brītiņa paradās Petrusa sieva; veiklām, noteiktām kustībām viņa izlej traukūdens bļodu. Glīta sieviete, viņš secina, viņai piestāv garie svārki un augstā, laucinieciskā galvassega. Glīta sieviete un veiksmīgs vīrs. Bet kur viņi abi bijuši?

-      Petruss ir atgriezies, viņš paziņo Lūsijai. Ar kaudzi celtniecības materiālu.

-      Tas ir labi.

-      Kāpēc viņš tev nepateica, ka brauks prom? Vai tev nešķiet aizdomīgi, ka viņam ievajadzējās pagaist tieši šobrīd?

-      Es nevaru Petrusam neko pavēlēt. V'iņš pats ir noteicējs par sevi.

Neizklausās loģiski, bet viņš neiebilst. Viņš nolēmis pagaidām nerunāt

Lūsijai pretī.

Lūsija ierāvusies sevī, neizpauž savas jūtas, nepievērš uzmanību apkārt notiekošajam. Viņam, kas nezina itin neko par saimniekošanu fermā, nākas izlaist pīles no putnu kūts, savest kārtībā apūdeņošanas sistēmu un laistīt dārzu, lai tas neizkalstu. Lūsija stundām ilgi guļ gultā, lūkodamās tukšumā vai lasīdama vecus žurnālus, kuru krājums šķiet neizsmeļams. Viņa nepacietīgi pāršķirsta žurnālus, it kā meklēdama kaut ko tādu, kas tur nemaz nav atrodams. Ne miņas no «Edvīna Drūda».

Viņš ierauga Petrusu, tērpušos darba drēbēs, stāvam pie dīķa. Viņam šķiet dīvaini, ka šis vīrietis joprojām nav ticies ar Lūsiju. Viņš dodas pie Petrusa, sasveicinās.

-      Droši vien esat dzirdējis, ka mūs aplaupīja trešdien, kamēr jūs bijāt prom.

-     Jā, saka Petruss. Es dzirdēju. Tas ir ļoti slikti, ļoti slikta lieta. Bet nu jau viss ir kārtībā.

Vai tiešām viss ir kārtībā? Vai Lūsijai klājas labi? Vai Petruss uzdevis jautājumu? Petrusa teiktais gan neizklausījās pēc jautājuma, bet viņš nespēj to uztver citādi, pretējā gadījumā tas šķistu nepieklājīgi. Bet nav skaidrs, ko atbildēt.

-      Esmu pie dzīvības, viņš saka. Kamēr cilvēks ir dzīvs, viņam klājas labi, vismaz man tā šķiet. Tātad jā, man viss kārtībā.

Viņš ietur pauzi, nogaida, ļauj nobriest klusumam, klusumam, kuru Petrusam vajadzētu pārtraukt ar nākamo jautājumu: Un kā iet Lūsijai?

Viņš nav uzminējis.

-      Vai Lūsija rīt brauks uz tirgu? Petruss vaicā.

-      Es nezinu.

-    Ja viņa neaizbrauks, tad zaudēs savai vietu, -saka Petruss. Varbūt.

-               Petruss grib zināt, vai tu rit brauksi uz tirgu, viņš pavēsta Lūsijai.

-    Viņš baidās, ka tu varētu zaudēt savu tirdzniecības vietu.

-      Kāpēc nevarētu braukt jūs abi? saka Lūsija. Es nejūtos tik labi.

-     Tu skaidri zini, ka nebrauksi? Būtu žēl palaist garām šo nedēļu.

Viņa neatbild. Viņai gribas novērsties, noslēpt seju, un viņš zina, kāpēc. Negoda dēļ. Apkaunojuma dēļ. Lūk, ko panākuši viņu apmeklētāji; lūk, ko viņi izdarījuši ar šo pašpārliecināto, mūsdienīgo, jauno sievieti. Runas par notikušo izplūst pa apkaimi kā traips. Nevis par to, kas noticis ar Lūsiju, bet par to, kas noticis ar svešajiem vīriešiem; viņi ir šā notikuma īpašnieki. Viņi ir nolikuši Lūsiju pie vietas, viņi ir parādījuši Lūsijai, kādai vajadzībai sievietes domātas.

Viņam ar savu joprojām aiztūkušo aci un balto pārsēju micīti uz galvas arī šķiet diezgan mulsinoši rādīties cilvēkos. Bet Lūsijas dēļ viņš uzņemas tirgošanos; viņš sēž blakus Petrusam aiz letes, pārcieš ziņkāros skatienus, pieklājīgi atbild uz Lūsijas draugu līdzjūtības apliecinājumiem.

-    Jā, mēs zaudējām vienu auto, viņš saka. Un, protams, suņus; palicis tikai viens. Nē, ar manu meitu viss kārtībā, viņa tikai šodien nejutās labi. Nē, mēs ne uz ko īpašu neceram, jūs taču zināt, cik pārslogota ir policija. Jā, es viņai noteikti pasacīšu.

Viņš lasa, kā notikušais aprakstīts avīzē «Herald». Vīrieši tur tiek dēvēti par nepazīstamiem uzbrucējiem. «Trīs nepazīstami uzbrucēji aplaupījuši fermu netālu no Salcmas, kurā dzīvo Lūsija Lurī jaunkundze un viņas pavecais tēvs; viņi paņēmuši apģērba gabalus, elektroniskos aparātus un

šaujamieroci. Dīvainas kaprīzes vadīti, iebrucēji nošāva sešus sargsuņus un pēc tam aizbēga no nozieguma vietas ar automašīnu Toijota Korolla, reģistrācijas nr. CA 507644. Luri kungs uzbrukuma laikā guvis vieglus ievainojumus; pēc medicīniskās palīdzības sniegšanas Setleras hospitālī viņš atlaists uz mājām.»

Viņš priecājas, ka avīžraksta netiek norādīts uz saikni starp Luri jaunkundzes paveco tēvu un Deividu Lurī, dabas dziesminieka Viljama Vērdsverta petnieku, kurš vēl nesen bija Keipas Tehniskās universitātes profesors.

Kas attiecas uz tirgošanos, viņam nav daudz darāmā. Petruss žigli izvieto viņu preces tā, lai tās piesaistītu pircēju skatienus, Petruss zina cenas, ņem naudu, izdod atlikumu. Petruss būtībā ir tas, kurš strādā, kamēr viņš tikai sēž un silda rokas kabatās. Gluži kā vecos laikos: baas en Klaa.%*. Vienīgā atšķirība ir tā, ka no viņa netiek gaidīts, lai viņš dotu Petrusam pavēles. Petruss dara to, kas jādara, un tā viss notiek.

Tomēr viņu ienākumi ir noslīdējuši zemāk: nepilni trīssimt randi. Nav šaubu, ka iemesls ir Lūsijas prombūtne. Kastes ar ziediem, dārzeņu maisus nākas kraut atpakaļ pikapā. Petruss purina galvu.

-      Nav labi, viņš saka.

Petruss joprojām nav pat pamēģinājis izskaidrot savu prombūtni. Petrusam ir tiesības nākt un iet, kad viņš to vēlas; viņš izmantojis šīs tiesības; neviens nevar iebilst pret viņa klusuciešanu. Tomēr jautājumi paliek. Vai Petrusam zināms, kas ir šie vīrieši? Vai Petruss pateicis ko tādu, kas mudinājis šos svešiniekus izvēlēties par uzbrukuma mērķi Lūsiju, nevis, piemēram, Etingeru? Vai Petrusam jau iepriekš bijis zināms, kādi ir viņu plāni?

Vecajos laikos ar Pctrusu nebūtu grūti tikt galā. Vecajos laikos varētu zaudēt pacietību un aiztriekt Petrusu prom, un salīgt viņa vietā kādu citu. Bet, kaut arī Petruss saņem algu, viņu tomēr vairs īsti nevar uzskatīt par līgumstrādnieku. Grūti precīzi pateikt, kas Petruss tagad ir. Vispiemērotākais apzīmējums šķiet kaimiņš. Petruss ir kaimiņš, kurš šobrīd pārdod savu darbaspēku, jo tā viņam ir visērtāk. Viņš pārdod savu darbaspēku saskaņā

* Haas en Klaas (afrikandu vai.) kungs un kalps.

ar līgumu, ar nerakstītu kontraktu, un šajā kontraktā nav paredzēta atlaišana uz aizdomu pamata. Vipi tagad dzīvo jaunā pasaulē, gan viņš, gan Lūsija, gan Petruss. Petruss to zina un viņš ari to zina, un Petruss zina, ka viņš to zina.

Tomēr viņš jūtas omulīgi Petrusa sabiedrībā; viņš pat varētu gan ievērojot piesardzību Petrusu iemīlēt. Petruss ir viņa paaudzes cilvēks. Petruss neapšaubāmi daudz ko pieredzējis, Petrusam neapšaubāmi būtu ko pastastit. Viņam nebūtu iebildumu kādā jaukā diena noklausīties Petrusa stāstu. Tomēr labak viņam patiktu, ja šis stāsts nebūtu angliskots. Arvien vairāk un vairāk viņš pārliecinās par to, ka angļu valoda nav piemērota Dienvidāfrikas patiesības izpaušanai. No angļu koda izvilktie teikumi sabiezējuši, zaudējuši savu skaidro izrunu, savu skaidrību, savu agrāko skaidrumu. Valoda sastingusi ka mirstošs, purva dūņās grimstošs dinozaurs. Iespiests angļu valodas veidnē, Petrusa stāstījums izkristu laukā no veidnes sakropļots, slims ar artrītu.

Viņam patīk Petrusa seja, seja un rokas. Ja iespējams kaut kas tāds kā godīgs apmāns, tad Petruss izskatās pēc cilvēka, kurš to pieprot. Pacietīgs, enerģisks, elastīgs. Zemnieks, paysan*, īsts zemes cilvēks. Sazvērnieks un intrigants, un neapšaubāmi arī melis, kā jau zemnieki visās pasaules malās. Godīgs apmāns un godīgs viltus.

Viņam ir radušās aizdomas par Petrusa turpmākajiem nolūkiem. Petruss neapmierināsies ar iespēju līdz mūža galam apart tikai savu pusotru hektāru. Kaut arī Lūsija izturējusi šeit daudz ilgāk nekā viņas hipijiskie, čigāniskie draugi, no Petrusa viedokļa Lūsija tomēr nav nekas nopietni ņemams: tikai amatiere, jūsmotāja par laucinieku dzīvi, nevis īsta fermere. Petrusam gribēsies paņemt Lūsijas zemi sev. Un pēc tam viņam gribēsies paņemt arī Etingera zemi, vai vismaz tik lielu gabalu no tās, lai varētu turēt ganāmpulku. Elingers būs cietāks rieksts. Lūsija ir tikai pagaidu iemītniece, bet Etingers ir vēl viens zemnieks, zemes cilvēks, sīksts, eingewurzelt**. Taču Etingers kādu dienu nomirs un Etingera dēls ir aizmucis

* Paysan (franču vai.) laucinieks, zemnieks.

** Eingewurzelt (vācu vai.) iesakņojies.

no šejienes. Šajā ziņā Etingers rīkojies muļķīgi. Kārtīgs zemnieks parūpējas par to, lai viņam būtu daudz dēlu.

Petruss iztēlojas nākotni, kurā nav vietas tādiem cilvēkiem kā Lūsija. Bet tas nav iemesls ar Petrusu naidoties. Laucinieku dzīvē vienmēr bijuši kaimiņi, kas kaļ plānus cits pret citu, novēl cits citam sērgas, sliktu ražu, izputēšanu, bet krīzes brīžos gatavi sniegt palīdzīgu roku.

Visļaunākais, vistumšākais notikušā skaidrojums ir tāds, ka Petruss nolīdzis svešiniekus, lai tie pārmāca Lūsiju, par atlīdzību paņemot laupījumu. Bet tam viņš nespēj ticēt, tas būtu pārāk vienkārši. Viņam ir aizdomas, ka īstā patiesība ir kaut kas daudz viņš ilgi domās meklē piemērotu apzīmējumu daudz antropoloģiskāks, ka vajadzētu ilgus mēnešus, lai to izprastu pilnīgi, vajadzētu ilgus mēnešus aizvadīt pacietīgās, nesteidzīgās sarunās ar vairākiem desmitiem cilvēku, turklāt vēl pieaicinot palīgā tulkotāju biroju.

No otras puses, viņš ir pārliecināts, ka Petruss zinājis, kas tiek plānots: viņš ir pārliecināts, ka Petruss būtu varējis Lūsiju brīdināt. Tāpēc viņš neliekas mierā. Tāpēc viņš turpina uzmākties Petrusam ar sarunām.

Petruss ir izlaidis ūdeni no betonētās cisternas un tagad grib to iztīrīt no aļģēm. Tas nav nekāds patīkamais darbs. Tomēr viņš piedāvājas Petrusam palīdzēt. Iemaucis kājas Lūsijas gumijas zābakos, kas viņam ir par mazu, viņš ierāpjas cisternā, piesardzīgi soļodams pa tās slideno dibenu. Kādu brīdi viņi ar Petrusu strādā kopā, skrāpēdami, grābdami un lāpstodami laukā dūņas. Tad viņš darbu pārtrauc.

-      Zini, Petrus, viņš saka, man grūti noticēt, ka tie vīri, kas šeit ieradās, bija svešinieki. Man grūti noticēt, ka viņi atnāca no nekurienes, izdarīja savu darāmo un pēc tam pagaisa kā rēgi. Un man grūti noticēt, ka vienīgais iemesls, kāpēc viņi uzklupa mums, bija tas, ka mēs bijām pirmie baltie cilvēki, kas todien trāpījās viņiem ceļā. Kā tev šķiet? Vai es kļūdos?

Petruss smēķē pīpi, vecmodīgu pīpi ar līku kātu un mazu sudraba V'āciņu pāri galviņai. Tagad viņš izslienas taisni, izņem pīpi no kombinezona kabatas, atver vāciņu, iepilda galviņā tabaku, sūkā neaizdedzinātu pīpi. Viņš domīgi raugās pāri cisternas sienai, pāri pakalniem, pāri laukiem. Viņa sejas izteiksme ir pavisam mierīga.

-       Policijai viņi jāatrod, viņi beidzot saka. Policijai viņi jāatrod un jāieliek cietumā. Tas ir policijas darbs.

-      Bet policija nevares viņus atrast, ja neviens nepalīdzēs. Šie vīrieši zināja, kur ir mežniecība. Esmu pārliecināts, ka viņi zināja arī par Lūsiju. Kā viņi varētu zināt, ja nepazītu šo apkaimi?

Petruss izlemj nepievērst uzmanību jautājošajai pieskaņai viņa balsī. Petruss atliek pīpi atpakaļ kabatā un nomaina lāpstu pret slotu.

-      Tā nebija vienkārša zādzība, Petrus, viņš neatlaižas. Viņi neieradās mūs tikai aplaupīt. Viņi neatnāca tāpēc vien, lai nodarītu man šo te.

Viņš pieskaras savai apsaitētajai galvai, pieskaras plāksterim virs acs.

-      Viņi ieradās izdarīt arī vēl ko citu. Tu zini, par ko es runāju, un ja nezini, tad noteikti vari uzminēt. Viņi izdarīja to, ko viņi izdarīja, un tāpēc Lūsija vairs nespēs dzīvot kā līdz šim, it kā nekas nebūtu noticis. Es esmu Lūsijas tēvs. Es gribu, lai šie vīrieši tiklu notverti, lai viņi stājas tiesas priekšā un saņem sodu. Vai šī vēlēšanās ir nepareiza? Vai nepareizi ir tas, ka es gribu taisnīgumu?

Tagad viņam vairs nešķiet svarīgi, kādus līdzekļus nāksies lietot, lai piespiestu Petrusu runāt, viņš tikai vēlas dzirdēt, ko Petruss teiks.

-      Nē, tas nav nepareizi.

Pēkšņi viņā uzliesmo niknums; viņš pats jūtas pārsteigts par savu izjūtu spēku. Viņš paķer lāpstu, atcērt lielas sacietējušo dūņu un aļģu strēmeles no cisternas dibena un met tās laukā sev pār plecu, pāri cisternas malai. Tu pats sevi uzkūdi, viņš sev pārmet: rimsties! Bet šajā mirkli viņam gribas sagrābt Petrusu aiz rīkles. Ja tā būtu tava sieva, nevis mana meita, viņš gribētu Petrusam teikt, tu vis negrābstītos gar savu pīpi un neapsvērtu tik rūpīgi katru vārdu. Izvarošana: tas ir vārds, kuru viņam gribētos izdabūt no Petrusa. Viņš gribētu dzirdēt, kā Petruss saka: jā, tā bija izvarošana, jā, tas bija smags noziegums.

Klusēdami, plecu pie pleca viņi ar Petrusu pabeidz darbu.

Tā aizrit viņa dienas fermā. Viņš palīdz Petrusam iztīrīt apūdeņošanas kanālus. Viņš sargā dārzu no panīkšanas. Viņš iesaiņo uz tirgu vedamās

preces. Viņš palīdz Bevai Šovai poliklīnikā. Viņš slauka grīdas, gatavo ēdienu, dara visu, ko vairs nedara Lūsija. Viņš ir aizņemts no ausmas līdz tumsai.

Viņa acs dzīst pārsteidzoši strauji: jau pēc nedēļas redze atkal ir normāla. Apdegumi jāarstē ilgāk. Viņš joprojām valkā apsējus un nosedz ausi ar plāksteri. Bez plakstera auss izskatās pēc kaila, sārta gliemeža: viņš nezina, kad jutīsies pietiekami drosmīgs, lai vairs neslēptu ausi no citu skatieniem.

Viņš nopērk cepuri, lai paglābtos no saules, bet daļēji ari tāpēc, lai paslēptu seju. Viņš mēģina pierast pie tā, ka izskatās dīvains, vēl ļaunāk nekā dīvains, derdzīgs viens no tiem nelaimīgajiem radījumiem, kam bērni uz ielas blenž virsū. «Kāpēc tas vīrietis izskatās tik jocīgi?» bērni vaicā savām mammām un tiek kušināti.

Viņš dodas iepirkties uz Salemu, cik reti vien iespējams; uz Greiemstaunu viņš brauc vienīgi sestdienās. Pēkšņi viņš ir kļuvis par vientuļnieku, par vientuļnieku lauku apvidū. Beigusies klejošana. Kaut gan sirds vēl joprojām ir tikpat mīloša un mēness tikpat spožs. Kas to būtu domājis, ka beigas pienāks tik drīz un tik negaidīti: beigas klaiņošanai, beigas mīlēšanai.

Viņam nav iemesla domāt, ka baumas par viņu neveiksmēm varētu būt sasniegušas Keiptaunu. Tomēr viņš grib būt pārliecināts, ka Rozalindai nenāks ausis izkropļots notikumu atstāsts. Viņš divreiz mēģina Rozalindu sazvanīt, bet neveiksmīgi. Trešajā reizē viņš zvana uz ceļojumu biroju, kur viņa strādā. Viņam tiek paskaidrots, ka Rozalinda ir Madagaskarā, pēta turienes apstākļus; viņš dabū Antananarivo viesnīcas faksa numuru.

Viņš sacer ziņu: «Mums ar Lūsiju nepaveicās. Man nozaga mašīnu, un izcēlās kautiņš, kurā es dabūju pa galvu. Nav nekas nopietns mēs abi jūtamies labi, kaut gan izbīlis bija liels. Nolēmu, ka jāpaziņo tev gadījumam, ja paklīstu baumas. Esmu pārliecināts, ka tu labi pavadi laiku.» Viņš vispirms parāda aprakstīto papirlapu Lūsijai, lai dabūtu viņas piekrišanu, un pēc tam iedod to Bevai Sovai, lai viņa to nosūta. Rozalindai vistumšākajā Āfrika.

Lūsijai nekļūst labāk. Naktis viņa pavada nomodā, sūdzoties, ka nenāk miegs; pēc tam viņš priekšpusdiena atrod Lūsiju iemigušu U7. tahtas, viņa sūkā īkšķi kā mazs bērns. Ēdiens viņai ir vienaldzīgs: viņš cenšas Lūsiju iekārdināt, pierunāt ēst, gatavodams nepazīstamus ēdienus, jo viņa atsakās pieskarties gaļai.

Ne jau tāpēc viņš atkļuvis līdz šejienei lai iestrēgtu pasaules mala, gaiņātu prom dēmonus, auklētu savu meitu, rūpētos par iznīkstošu uzņēmumu. Viņš ieradies šeit tikai tāpēc, lai atgūtu pats sevi, atgūtu zaudēto spēku. Bet tagad viņš sevi zaudē, katru dienu pa gabaliņam.

Dēmoni neatstāj viņu bez ievērības. Viņam rādās murgi, tajos viņš vārtās asinīm pielietā gultā vai ari, smagi elsodams, mēmi kliegdams, bēg no vīrieša, kuram ir vanaga seja, Benīnas maskas seja, dieva Tota seja. Kādu nakti, pa pusei mēnessērdzīgs, pa pusei vājprātīgs, viņš norauj palagus no savas gultas un apgriež matraci, mekledams asins traipus.

Viņš vēl joprojām raksta par Baironu. No grāmatām, kuras viņš atveda līdz no Keiptaunas, saglabājušies tikai divi vēstuļu sējumi pārējās bija nozagtās mašīnas bagāžniekā. Greiemstaunas publiskajā bibliotēkā ir tikai dzejoļu izlase. Bet vai viņam jāizlasa vēl kaut kas? Ko vēl viņam vajadzētu zināt par to, kā Bairons ar saviem paziņām pavadīja laiku vecajā Ravennā? Vai tad viņš jau šobrīd nespēj atklāt Baironu, kurš ir vispatiesākais Bairons, un tādu pašu Terēzi?

Taisnību sakot, viņš jau vairākus mēnešus atliek bridi, kad vajadzēs ieraudzīt balto lapu, uzvilkt pirmo noti, redzēt, ko tas ir vērts. Viņa prātā jau iespiedušies fragmenti no mīlnieku dueta, kur abas balsis soprāns un tenors bez vārdiem met lokus viena apkārt otrai gluži kā čūskas. Melodija bez kāpinājuma; rāpuļu čuksti uz marmora kāpnēm un fonā drebošais piekrāptā vīra baritons. Vai tā būs vieta, kur beidzot drīkstēs uzplaukt tumšais trio: nevis Keiptauna, bet seno laiku Kafrārija?

15.  nodaļa

abas JAUNāS AITAS augu dienu paliek piesietas pie staļļa uz kaila zemes pleķa. Aitu nemitīgā un vienmuļā blēšana sāk viņu kaitināt. Viņš dodas pie Petrusa, kurš labo otrādi apgrieztu velosipēdu.

-      Šīs aitas, viņš saka, vai tev nešķiet, ka tās vajadzētu piesiet tādā vietā, kur ir kaut kas graužams?

-     Aitas ir ballei, saka Petruss. Sestdien es tās nokaušu ballei. Tev ar Lūsiju arī jānāk.

Viņš noslauka rokas.

-      Es ielūdzu tevi un Lūsiju uz balli.

-      Sestdien?

-    Jā, sestdien es rīkošu balli. Lielu balli.

-      Paldies par ielūgumu. Un tomēr kaut arī šīs aitas ir ballei, vai tev nešķiet, ka tām vajadzētu kaut ko ieēst?

Pēc stundas aitas joprojām ir piesietas, joprojām skumīgi blēj. Petruss nekur nav manāms. Savā izmisumā viņš aitas atsien un aizvelk līdz dīķim, kura krastos kuplo zāle.

Aitas ilgi dzer, pēc tam sāk slinki grauzt zāli. Tās ir melnsejainās angoras aitas, apmēram vienādas pēc svara, tām ir līdzīga āriene un kustības. Ļod iespējams, ka tās ir no viena metiena, jau kopš dzimšanas nolemtas miesnieka nazim. Nūjā, tur nav nekā neparasta. Kad gan aita būtu mirusi no vecuma? Aitas nepieder sev pašām, viņas nav savu dzīvju saimnieces.

Aitas pastāv, lai tiktu izmantotas līdz pat pēdējam gramam, to gaļa tiek apēsta, kauli tiek sadrupinati un izbaroti mājputniem. Itin nekas nepaliek pāri, ja nu varbūt vienīgi žultspūslis, kuru neviens negrib ēst. Dekartam būtu vajadzējis par to iedomāties. Dvēsele iegrimusi tumšajā, rūgtajā žultī, paslēpusies.

-      Petruss ielūdza mūs uz balli, viņš saka Lūsijai. Kam par godu viņš rīko to balli?

-      Manuprāt, tāpēc, ka viņš tūlīt saņems lauksaimnieku kredītu. Oficiāli tas notiks nākamā mēneša pirmajā datumā. Tā viņam ir liela diena. Mums vajadzētu vismaz uz brītiņu iegriezties, aiznest viņiem kādu dāvanu.

-      Viņš taisās nokaut tās abas aitas. Man gan nešķiet, ka ar divām aitām pietiek, lai sarīkotu dzīres.

-      Petruss ir skopulis. Vecos laikos tiktu nokauts vērsis.

-      Man diez ko nepatīk tāda rīcība atvest kaujamos lopus uz mājām, lai sapazīstinātu tos ar cilvēkiem, kuri pēc tam šos lopiņus apēdīs.

-      Un kā tev patiktu labāk? Ja dzīvniekus nogalina lopkautuvē, lai tev nav par to jādomā?

-Jā-

-      Attopies, Deivid. Mēs esam laukos. Šeit ir Āfrika.

Pēdējā laikā Lūsijas izturēšanās kļuvusi dzēlīga, un viņš neredz šīm dzēlībām attaisnojumu. Parasti viņš neatbild un klusēdams atkāpjas. Ir brīži, kad viņi izturas kā divi svešinieki vienā mājā.

Viņš saka sev, ka jābūt pacietīgam, ka Lūsija joprojām nav izkļuvusi no uzbrucēju mestās ēnas, ka jāpaiet ilgākam laikam, līdz viņa atkal būs viņa pati. Bet ko tad, ja viņš kļūdās? Ko tad, ja cilvēks, kurš kļuvis par šāda nozieguma upuri, vairs nespēj kļūt tāds pats kā agrāk? Ko tad, ja šāda nozieguma upuris kļūst par citu cilvēku, par cilvēku, kurā ir daudz vairāk tumsas?

Lūsijas noskaņojumam varētu būt arī vēl cits, daudz drūmāks izskaidrojums, un tas neiziet viņam no prāta.

-      Lūsij, viņš ne no šā, ne no tā apvaicājas tajā pašā dienā, cerams, ka tu neko neslēp no manis? Tie vīrieši taču nav tev kaut ko pielaiduši?

Ģērbusies pidžamā un rītakleitā, viņa sēž uz dīvāna un spēlējas ar kaķi. Ir jau pāri pusdienas laikam. Kaķis ir jauniņs, možs, draiskulīgs. Lūsija vicina Savas rītakleitas jostu. Kaķis žigli sit pa jostu ar savām vieglajām ķepiņām, viens divi trīs četri.

-     Vīrieši? Lūsija vaicā. Kādi vīrieši?

Viņa atsviež jostu malā; kaķis metas tai pakaļ.

Kādi vīrieši? Viņa sirds apstajas. Vai Lūsija zaudējusi prātu? Vai viņa atsakās atcerēties?

Bet izrādās, ka viņa tikai gribējusi paķircināties.

-      Deivid, es vairs neesmu bērns. Es biju pie ārsta, es nodevu analīzes, izdarīju visu, ko šādos gadījumos ieteicams darit. Tagad man atliek vienīgi gaidīt.

-      Es saprotu. Vai gaidit tas nozīmē gaidīt to, ko, manuprāt, tu gaidi?

-      Cik ilgu laiku tas prasīs?

Viņa parausta plecus.

-      Mēnesi. Trīs mēnešus. Vairāk. Zinātne vēl nav noteikusi robežas gaidīšanas ilgumam. Varbūt mūžīgi.

Kaķis lec virsū jostai, bet rotaļa ir beigusies.

Viņš apsēžas blakus savai meitai; kaķis nolec no dīvāna un lavās prom. Viņš satver Lūsijas roku. Tagad, būdams viņai tik tuvu, viņš saož vieglu sasmakuma, nemazgātas miesas dvaku.

-     Vismaz mūžīgi tas nevilksies, mīļā, — viņš saka. Vismaz tas tev tiks aiztaupīts.

Aitas pavada dienas atlikušo daļu pie dīķa, kur viņš tās piesējis. Nākamajā rītā tās atkal stāv kailajā pleķī pie staļļa.

Droši vien tām atlicis dzīvot līdz sestdienas ritam, vēl divas dienas. Tas šķiet nožēlojams veids, kā aizvadīt divas pēdējās mūža dienas. Laucinieku mode tā Lūsija dēvē šādas lietas. Viņš izvēlētos citus vārdus: vienaldzība, cietsirdība. Ja laucinieki drīkst izteikt savu nosodījumu pilsētniekiem, tad pilsētnieki arī drīkst tiesāt lauciniekus.

-Jā-

Viņš ir prātojis par iespēju atpirkt aitas no Petrusa. Bet ko tas dotu? Petruss tikai izmantotu saņemto naudu jaunu kaujamo lopu iegādei un peļņu iebāztu sev kabatā. Un ko viņš iesāktu ar aitām, ja būtu tās izpircis no verdzības? Palaistu tās brīvībā ceļa malā? Vai iemitinātu suņu krātiņos un barotu ar sienu?

Šķiet, ka starp viņu un abām angoras aitām izveidojusies kaut kāda saikne, viņš pats nesaprot, kā tas noticis. Tā nav pieķeršanās. Tā pat nav saikne tieši ar šiem diviem dzīvniekiem, kurus viņš ganāmpulkā lauka vidū nemaz nespētu atšķirt no pārējiem. Bet tik un tā, pēkšņi un neizskaidrojamā veidā šo aitu liktenis viņam šķiet svarīgs.

Viņš stāv saules svelmē aitām blakus, gaidīdams, kamēr norims juceklis viņa domās, gaidīdams, ka viņam tiks dota zīme.

Muša mēģina ielīst ausī vienai no aitām. Auss noraustās. Muša uzlido gaisā, apmet loku, atgriežas, vēlreiz nosēžas. Auss atkal noraustās.

Viņš pasper soli uz priekšu. Aita neveikli kāpjas atpakaļ, cik tālu atļauj ķēde.

Viņš atceras, kā-Beva Šova apmīļoja veco āzi ar saplosītajiem pautiem, kā viņa to glaudīja, mierināja, kā sapratās ar to. Nez kā Bevai izdodas piekļūt dzīvniekiem tik tuvu? Tur ir kāds triks, kuru viņš nav apguvis. Varbūt to spēj tikai īpaši cilvēki, tādi, kuri nav tik sarežģīti?

Saule pilnā pavasara spožumā svilina viņa seju. Vai man vajadzētu mainīties? viņš prāto. Vai man vajadzētu kļūt tādam, kāda ir Beva Šova?

Viņš runā ar Lūsiju.

• Es joprojām domāju par to Petrusa balli. Vispār man labāk patiktu turp neiet. Vai iespējams atteikties tā, lai to neuzskatītu par rupjību?

-      Vai tam kāds sakars ar kaušanai paredzētajām aitām?

-      Jā. Nē. Es neesmu mainījis savus uzskatus, ja tu runā par to. Joprojām jūtos pārliecināts, ka dzīvniekiem nav savas personības, savas individuālās dzīves. Tālab, pēc manām domām, nav nekādas vajadzības uztraukties par to, kuram no šiem radījumiem lemts dzīvot un kuram mirt. Bet tik un tā…

-      Tik un tā?

-     Tik un tā šajā gadījumā mans prāts nav mierīgs. Netieku skaidrībā, kāpēc.

-      Nūjā, tikai tādēļ, ka tu esi tik jūtīgs, Petruss un viņa viesi nebūs ar mieru atsacīties no jērgaļas karbonādes.

-      To es nemaz neprasu. Es tikai nevēlētos piedalīties šajā ballē, šoreiz ne. Man tiešām žēl. Agrāk es pat iedomāties nespētu, ka reiz teikšu ko tādu.

-      Mēs nevaram izdibināt Dieva gribu, Deivid.

-      Neņirgājies par mani.

Draudīgi tuvojas sestdiena, tirgus diena.

-      Vai mēs brauksim uz tirgu? viņš vaicā Lūsijai. Viņa parausta plecus. Viņš neaizbrauc tirgoties.

Viņš neapšauba Lūsijas lēmumu; būtībā viņš izjūt atvieglojumu.

ku, kad ierodas pusducis spēcīgu sieviešu, visas saposušās kā uz baznīcu, vismaz tā šķiet viņam. Aiz staļļa tiek sakurts ugunskurs. Drīz vējš atnes gruzduma smaku, un viņš noprot, ka darbs ir padarīts, divkāršais nāves darbs ir paveikts.

Vai viņam vajadzētu sērot? Vai piedienīgi sērot par tādu radību nāvi, kuras savā lokā nemēdz nodoties sērām? Ielūkodamies savā sirdī, viņš atrod tur tikai vieglas skumjas.

Pārāk tuvu, viņš domā; mēs dzīvojam par tuvu Petrusam. Tas līdzinās dzīvei vienā mājā ar svešiniekiem, dzirdot viņu trokšņus, saožot smārdus.

Viņš pieklauvē pie Lūsijas istabas durvīm.

—   Vai negribi iziet pastaigāties? viņš vaicā.

-      Paldies, nē. Paņem līdzi Ketiju.

Viņš ved buldogu sev līdzi, bet kuce kustas tik lēni un negribīgi, ka viņš noskaišas; viņš aiztrenc suni atpakaļ uz fermu un viens pats nostaigā astoņus kilometrus straujā gaitā, cenzdamies sevi nogurdināt.

Pulksten piecos sāk ierasties ciemiņi gan savos auto, gan ar taksometriem, gan kājām. Viņš skatās, paslēpies aiz virtuves loga aizkara. Lielākā

Gatavošanās Petrusa rīkotajām svinībām sākas sestdien ap pusdienlai-

daļa viesu ir vienos gados ar namatēvu, rāmi, solīdi. īpašu ievērību izpelnās kāda veca sieviete; Petruss, ietērpies savā zilajā uzvalkā un ākstīgā rozā kreklā, iznāk viešņai pretī.

Jaunākie ļaudis parādas tikai pēc tumsas iestāšanās. Vēja pūsma atnes balsu murdoņu, smieklus un mūziku, mūziku, kas viņam atgādinajohannesburgu viņa jaunības gados. Gluži ciešami, viņš secina, pat diezgan jautri.

-      Laiks, saka Lūsija. Vai tu nāksi?

Pretēji paradumam viņa uzvilkusi kleitu un augstpapēžu kurpes; kleitas apakšmala sniedzas līdz ceļgaliem, ap kaklu viņai ir krelles no izkrāsotām koka zīlītēm, tām pieskaņoti arī auskari. Viņš nav pārliecināts, ka viņam patīk šā apģērba radītais iespaids.

-      Nu labi, es nākšu. Esmu gatavs.

-      Vai tu neatvedi šurp uzvalku?

-      Nē.

-      Tad vismaz uzsien kaklasaiti.

-      Man šķita, ka šeit ir lauki.

-     Jo vairāk iemeslu apģērbties smalkāk. Šī ir liela diena Petrusa mūžā.

Lūsija paņēmusi mazu kabatas bateriju. Viņi iet uz Petrusa māju, tēvs

un meita, roku rokā, viņa apgaismo ceļu, viņš nes dāvanu.

Pie atvērtajām durvīm viņi apstājas, smaida. Petruss nekur nav manāms, bet maza, svētku drēbēs saposta meitenīte nāk un ieved viņus iekšā.

Vecajam stallim nav griestu un piedienīgas grīdas, toties vismaz netrūkst vietas un arī elektrība tur ir. Lampas ar abažūriem un pie sienām piekārtās bildes (Van Goga saulespuķes, dāma zilā tērpā no Tretjakova galerijas, Džeina Fonda Barbarellas lomā, Doktors Kumalo iesit vārtus) padara šo vietu mazliet omulīgāku.

Viņi ir vienīgie baltie. Skanot tam pašam vecmodīgajam afrikāņu džezam, kuru viņš jau dzirdējis, iet vaļā danči. Ziņkāri skatieni tiek raidīti uz abiem ienācējiem, vai varbūt tikai uz viņa galvas apsējiem.

Lūsija pazīst dažas sievietes. Viņa noņemas ar iepazīstināšanu. Tad viņiem blakus uzrodas Petruss. Viņš netēlo gādīgu namatēvu, nepiedāvā viņiem dzeramo, bet saka: Suņu vairs nav. Es vairs neesmu suņuvlrs.

Lūsija nolemj viņa vārdus uztvert kā joku; tāpēc šķiet, ka viss noris gludi.

-      Mēs kaut ko tev atnesām, saka Lūsija, bet varbūt labāk atdot to tavai sievai. Tas noderēs saimniecībā.

Petruss ataicina savu sievu no virtuves zonas tā vajadzētu dēvēt šo telpas daļu. Viņš pirmo reizi redz Petrusa sievu tik tuvu. Viņa ir jauna jaunāka par Lūsiju, bikla, ar nepārprotamām grūtniecības pazīmēm, seja ne pārāk glīta, bet patīkama. Viņa paspiež Lūsijas roku, bet viņa rokai nepieskaras, arī viņas skatienu viņam neizdodas notvert.

Lūsija pasaka pāris vārdu kosu valodā un pasniedz iesaiņoto dāvanu. Ap viņiem jau sapulcējies kāds pusducis skatītāju.

-      Viņai tas jāiztin, saka Petruss.

-    Jā, tev tas jāiztin, bilst Lūsija.

Piesardzīgi, ļoti cenzdamās neieplēst krāšņo ietinamo papīru ar mandolīnu un lauru zaru zīmējumu, jaunā sieva attaisa sainīti. Parādās ar efektīgu ornamentu rotāts audums.

-      Paldies, sieviete nočukst angliski.

-      Tas ir gultas pārklājs, Lūsija paskaidro Petrusam.

-      Lūsija ir mūsu labdare, saka Petruss; pavērsies pret Lūsiju, viņš atkārto: Tu esi mūsu labdare.

Viņam šis vārds šķiet derdzīgs, tāds kā abpusgriezīgs, tas sabojā mirkļa noskaņojumu. Bet vai pie tā vainojams Petruss? Valoda, ko Petruss ar tādu pašpārliecinātību lieto, ir pagurusi, drupena, it kā no iekšpuses termītu izgrauzta, bet Petruss to neapzinās. Tikai uz vienzilbīgajiem vārdiem vēl var paļauties, un ari ne uz visiem.

Ko lai tur iesāk? Neko tādu, kas varētu ienākt prātā viņam, kādreizējam komunikācijas prasmju pasniedzējam. Neko tādu kā sākšana no sākuma, atgriešanās pie ābeces. Ap to laiku, kad diženie vārdi, pārveidojušies, attīrīti, no jauna uzticības cienīgi atgriezīsies atpakaļ, viņš jau sen būs miris.

Viņš nodreb, it ka zoss būtu uzčāpojusi uz viņa kapa.

-      Mazulis pēc cik ilga laika jūsu mazulis nāks pasaulē? viņš vaicā Petrusa sievai.

Sieviete palūkojas uz viņu mēmā neizpratnē.

-      Oktobri, sievas vietā atbild Petruss. Bērns būs klāt oktobrī. Mēs ceram, ka būs zēns.

-      Ak tā. Kādi jums iebildumi pret meitenēm?

-      Mēs lūdzamies Dievam zēnu, saka Petruss. Vienmēr labak, ja pirmais ir zēns. Tad viņš var paradīt savām māsām parādīt, kā jāuzvedas. Jā.

Viņš ietur pauzi.

-      Meitene ir ļoti dārga.

Viņš paberzē īkšķi pret rādītājpirkstu.

-      Vienmēr vajag naudu, naudu, naudu.

Pagājis ilgs laiks, kopš viņš pēdējoreiz redzēja šo žestu. To senāk lietoja ebreji: naudu-naudu-naudu, tikpat zīmīgi piešķiebjot galvai. Bet Petruss varbūt nemaz neapzinās, ka piesavinājies eiropiešu paradumu.

-     Arī zēni var izmaksāt dārgi, viņš bilst, cenzdamies dot savu ieguldījumu sarunā.

-      Viņām vajag, lai tu nopērc to un nopērc šito, Petruss turpina; viņš uzkāpis uz sava iemīļotā jājamzirga un neklausās, ko saka citi. — Lūk, mūsdienās vīrietis vairs nemaksā par sievieti. Es gan maksāju.

Viņš pavicina plaukstu virs sievas galvas; viņa mulsi nodur skatienu.

-      Es maksāju. Bet tas ir vecmodīgi. Drēbes, smukas mantas, vienmēr tas pats: maksā, maksā, maksā, viņš atkal saberzē pirkstus. Nē, zēni ir labāki. Bet ar tavu meitu tā nav. Tava meita ir citāda. Tava meita ir tikpat laba kā zēns. Gandrīz!

Viņš smejas par savu asprātību: Hei, Lūsij!

Lūsija smaida, bet viņš nojauš, ka viņa ir samulsusi.

-      Iešu padejot, viņa nomurmina un dodas prom.

Uz deju grīdas viņa dejo bez partnera, tajā vientuļnieciskajā stilā, kas tagad šķiet nācis modē. Dnz viņai pievienojas kāds jauns vīrietis, gara auguma, lokans, eleganti tērpies. Viņš dejo Lūsijai iepretī, sit knipjus, žilbinoši uzsmaida viņai, koķetē.

Nesdamas šķīvjus ar grilētu gaļu, no āra sāk nākt sievietes. Gaisu pilda apetītlīgas smaržas. Ieplūst vēl viens viesu bars, visi jauni, skaļi, mundri, ne miņas no vecajām paražām. Līksmība sit augstu vilni.

Viņam rokās nokļūst šķīvis ar ēdamo. Viņš sniedz to Petrusam.

-     Nē, saka Petruss, paturi sev. Citādi mēs visu nakti dosim šķīvjus tālāk.

Petruss un Petrusa sieva pavada kopā ar viņu daudz laika, gribēdami, lai viņš jūtas kā mājās. Laipni cilvēki, viņš nospriež. Lauku cilvēki.

Viņš palūkojas uz Lūsiju. 'lagad jaunais vīrietis dejo tikai nedaudzu centimetru attālumā no viņas, augstu celdams kājas un sizdams tās pret zemi, savilkdams un atlaizdams dūres, tīksminādamies pats par sevi.

Uz šķīvja viņa rokās gozējas divas jērgaļas karbonādes, cepts kartupelis, ar mērci pārlieta risu kaudzīte, ķirbja šķēle. Viņš atrod krēslu, kur piemesties blakus kaulainam vecim ar asarojošām acīm. Esmu nolēmis to apēst, viņš saka pats sev. Es to apēdīšu un pēc tam lūgšu piedošanu.

Pēkšņi viņam blakus stāv Lūsija, viņas elpa ir strauja, seja saspringusi.

-      Vai varam iet prom? viņa vaicā. Viņi ir šeit.

-      Kas ir šeit?

-      Es redzēju vienu no viņiem tur ārā. Deivid, es negribu celt traci, bet vai mēs nevarētu iet prom tūlīt?

-      Paturi šo te.

Atdevis šķīvi Lūsijai, viņš dodas uz sētas durvīm.

Arā ir gandrīz tikpat daudz viesu kā iekšā; sadrūzmējušies ap ugunskuru, tie sarunājas, dzer, smejas. Kāds vērīgi skatā? uz viņu pāri ugunskuram. Pēkšņi viss kļūst skaidrs. Viņš pazīst šo seju, pazīst to ļoti labi. Viņš lauž sev ceļu starp cilvēku augumiem. Es sacelšu traci, viņš domā. Žēl gan, ka tieši šodien. Bet ir lietas, ko nevar atlikt.

Viņš nostājas puikas priekšā. Tas ir trešais no iebrucējiem, tas plakansejainis, skrejošais suns.

-      Es tevi pazīstu, — viņš drūmi saka.

Puika neizskatās pārsteigts. Gluži otrādi, šķiet, ka puika gaidījis šo mirkli, krājis tam spēkus. No puikas rīkles plūstošā balss ir piesūkusies ar niknumu.

-      Kas tu esi? puika vaicā, bet vārdu nozīme ir cita: kādas tev tiesības būt šeit? Viss puikas augums izstaro varmācību.

Tad Petruss nostājas blakus un žigli kaut ko runā kosu valodā.

Viņš uzliek roku uz Petrusa piedurknes. Petruss atraujas, uzmet viņam nepacietīgu skatienu.

-      Vai tu zini, kas viņš ir? viņš vaicā Petrusam.

-      Nē, es nezinu, kas, Petruss nikni atcērt. Es nezinu, kas te atgadījies. Kas te atgadījies?

-      Viņš šis slepkavnieks jau reiz bija šeit, kopā ar saviem drauģeļiem. Viņš ir viens no tiem. Lai viņš pats pastāsta tev, ko viņi izdarīja. Lai viņš tev pastāsta, kāpēc viņu meklē policija.

-      Tā nav taisnība! puika kliedz.

Puika atkal kaut ko saka Petrusam, plūst niknu vārdu straume. Mūzika turpina plīvot nakts gaisā, bet neviens vairs nedejo: Petrusa viesi sapulcējušies viņiem apkārt, grūstās, stumdās, bārsta starpsaucienus. Noskaņojums nav patīkams.

Vārdu ņem Petruss: Viņš stāsta, ka nezina, par ko tu runā.

-     Viņš melo. Viņš lieliski to zina. Lūsija var to apstiprināt.

Bet Lūsija, protams, neko neapstiprinās. Viņš taču nevar gribēt, lai Lūsija nostājas pretHSiem svešiniekiem, palūkojas uz puiku, izstiepj pirkstu, saka: jā, viņš ir viens no tiem. Viņš bija viens no tiem, kuri to pastrādāja.

-      Es zvanīšu policijai, viņš saka.

Skatītāji nosodoši murmina.

-      Es zvanīšu policijai, viņš vēlreiz atkārto, vērzdamies pie Petrusa. Petrusa seja izskatās kā izkalta akmenī.

Klusuciešanas mākonī ietīts, viņš atgriežas iekštelpā, kur viņu gaida Lūsija.

-      Iesim, — viņš saka.

Viesi pašķir viņiem ceļu. Pret viņiem vairs neizturas laipni. Lūsija ir aizmirsusi kabatas bateriju: tumsā viņi nomaldās no ceļa; Lūsijai nākas novilkt kurpes; klupdami pāri kartupeļu vagām, viņi beidzot nokļūst līdz dzīvojamai mājai.

Viņš jau ir paņēmis telefonu, kad Lūsija viņu aptur.

-      Nē, Deivid, nedari to. Petruss ne pie kā nav vainīgs. Ja tu piezvanīsi policijai, viņa viesības būs sabojātas. Esi jel prātīgs.

Viņš ir apstulbis, tik apstulbis, ka uzklūp Lūsijai.

-       Dieva dēļ, kā tu vari teikt, ka Petruss ne pie kā nav vainīgs? Tā vai citādi, bet viņš bija tas, kurš pirmoreiz atveda šos vīrus uz šejieni. Un tagad viņam pietiek nekaunibas uzaicināt viņus atkal. Kāpēc man jābūt prātīgam? Nudien, Lūsij, es nesaprotu galīgi neko. Vispirms es nespēju saprast, kāpēc tu neapsūdzeji viņus par izdarīto noziegumu, un tagad es nespēju saprast, kāpēc tu aizstāvi Petrusu. Petruss nav bez vainas, Petruss ir kopā ar viņiem.

-       Nekliedz uz mani, Deivid. Šī ir mana dzīve. Es esmu tā, kam šeit jādzīvo. Tas, kas notika ar mani, ir mana darīšana, tas attiecas tikai uz mani, bet uz tevi ne, un, ja man vispār ir kaut kādas tiesības, tad tās ir tiesības nepiedalīties šādā tiesas prāvā, lai nevajadzētu taisnoties ne tavā, ne citu cilvēku priekšā. Un Petruss viņš nav nekāds algādzis, kuru es drīkstētu patriekt tikai par to, ka viņš, manuprāt, pinas ar sliktiem puišiem. Tie laiki sen pagājuši, aiznesti vējiem līdzi. Ja gribi stāties pretī Petrusam, tev vispirms jāpārliecinās, ka tava apsūdzība ir patiesa. Tu nevari zvanīt policijai. Es to nepieļaušu. Pagaidi līdz ritam. Pagaidi, kamēr būsi noklausījies Petrusa viedokli.

-      Bet puika pa to laiku pagaisīs!

-      Viņš nepagaisīs. Petruss viņu pazīst. Un vispār valsts rietumdaļā neviens nepagaist. Šī nav tāda vieta.

-       Lūsij, Lūsij, es tevi lūdzu! Tu gribi nolīdzināt pagātnes pāridarījumus, bet neesi izvēlējusies īsto ceļu. Ja tev neizdosies sevi aizstāvēt šobrīd, tu vairs nekad nespēsi pacelt galvu. Tad tu tikpat labi varētu sakravāt somas un doties prom. Kas attiecas uz policiju ja tagad tev smalkjūtība neļauj zvanīt uz turieni, tad mums nebūtu vajadzējis vispār iejaukt policistus šajā lietā. Tad mums vajadzētu turēt mutes un rāmi gaidīt nākamo iebrukumu. Vai arī pašiem pārgriezt sev rīkles.

-      Izbeidz, Deivid! Man nav tev jātaisnojas. Tu nezini, kas notika.

-      Es nezinu?

-      Nē, tu pat nemēģini uzzināt. Aprimsti uz bridi un padomā par to. Kas attiecas uz policistiem, gribu tev atgādināt, kāpēc mēs viņus toreiz atsaucām: apdrošinašanas deļ. Mēs uzrakstījām iesniegumu, jo citādi apdrošināšanas firma man nemaksātu.

-      Lūsij, tu mani mulsini. Tas, ko tu saki, nav taisnība, un tu to zini. Bet, runājot par Petrusu, es atkārtošu vēlreiz: ja tu piekāpsies, ja tu šajā brīdi necīnīsies, tad vēlāk tu vairs nespēsi paciest pati sevi. Tev ir pienākums pret sevi pašu, pret nākotni, pret savu pašcieņu. Atļauj man piezvanīt uz policiju. Vai piezvani pati.

-      Nē.

Nē, tas ir pēdējais vārds, ko Lūsija viņam pasaka. Viņa aiziet uz savu istabu, aizslēdz durvis viņa priekšā, izslēdz viņu. Soli pa solim, tik neizbēgami, it kā viņi būtu vīrs un sieva, viņi abi attālinās viens no otra, un viņš tur neko nevar līdzēt. Viņu stndi kļuvuši līdzīgi laulāta pāra ķīviņiem, tādu laulāto, kas abi noķerti vienā slazdā un kuriem nav citas vietas, kurp doties. Skaidrs, ka Lūsija rūgti nožēlo to dienu, kad viņš šeit apmetās. Viņa noteikti vēlas, lai viņš dotos prom, jo ātrāk, jo labāk.

Bet arī viņai pēc kāda laika nāksies doties prom. Vientuļa sieviete fermā tas nevar turpināties ilgi, par to nav šaubu. Pat Etingera dienas ir skaitītas, par spīti viņa šautenēm, dzeloņdrātīm un signalizācijas sistēmām. Ja Lūsijai ir kaut mazliet veselā saprāta, viņa pametīs šo vietu, pirms viņu piemeklējis vēl ļaunāks liktenis liktenis, ļaunāks par nāvi. Bet viņa, protams, nebrauks prom. Viņa ir stūrgalvīga, turklāt dziļi iegrimusi šajā pašas izvēlētajā dzīvesveidā.

Viņš izslīd no mājas. Piesardzīgi sperdams soļus, viņš tumsā tuvojas stallim no aizmugures.

Lielais ugunskurs apdzisis, mūzika apklususi. Pie sētas durvīm drūzmējas ļaudis; durvis ir tik platas, lai pa tām varētu iebraukt traktors. Viņš paraugās pāri cilvēku galvām.

Telpas vidū stāv viens no viesiem, vīrietis pusmūžā. Viņam ir skūta galva un kakls kā vērsim; viņš ģērbies tumšā uzvalkā, ap kaklu viņam viz zelta ķēde un pie tās piekārta medaļa dūres lielumā, līdzīga tam, kādas cilšu virsaiši mēdza valkāt kā savas varas simbolu. Šie simboli veselām kaudzēm pagatavoti kādā Koventrī vai Birmingemas metāllietuvē: vienā pusē ieštancēta drūmās Viktorijas regina et imperatrix* galva, otrā

* Regina et imperatrix (latiņu vai.) karaliene un valdniece.

pusē izplūduši antilopes gnu vai ibisa apveidi. Medaļas virsaišu lietošanai. Kuģos aizvestas uz visām vecās impērijas malām: uz Nagpuru, Fidži, Zelta krastu, Kafariju.

Vīrietis saka runu pēc visiem oratoru mākslas likumiem, balsī, kas periodiski pieņemas spēkā un atkal pieklust. Viņam nav ne jausmas, ko vīrietis saka, bet ik pa brīdim tiek ieturēta pauze un no klausītāju puses atskan piekrītoša murmināšana; gan gados jaunākos, gan vecākos klausītājus šķiet pārņēmusi rāma apmierinātība.

Viņš lūkojas apkārt. Puika stāv turpat netālu, viņpus durvju ailas. Puikas skatiens satraukti šaudās viņam apkārt. An pārējo skatieni pievēršas viņam: svešiniekam, savādniekam tur ārpusē. Vīrietis ar medaļu sarauc pieri, mirkli vilcinās, sāk runāt skaļāk.

Kas attiecas uz viņu pašu, viņam nav iebildumu pret pievērsto uzmanību. Lai viņi zina, ka es joprojām esmu šeit, viņš domā, lai zina, ka es neglūnu uz viņiem no lielās mājas. Un ja tas sabojā viņu saietu, tad lai tā arī notiek. Viņš paceļ roku pie baltās apsēju micītes. Pirmo reizi viņš jūtas priecīgs, ka tā ir viņam uz galvas, ka viņš to valkā.

16.  nodaļa

VISU NĀKAMO RīTU Lūsija izvairās no viņa. Tikšanās ar Petrusu, kuru Lūsija viņam apsolījusi, nenotiek. Bet pēcpusdienā Petruss pats klauvē pie sētas durvīm, lietišķs kā parasti, zābakos un kombinezonā. Pienācis laiks likt caurules, viņš saka. Petruss grib ierīkot PVC cauruļvadu divsimt metru garumā no ūdens cisternas līdz savas jaunās mājas vietai. Vai var aizņemties no viņiem darbarīkus, un vai Deivids varētu nākt palīgā pievienot regulatorus?

-      Es neko nesaprotu no regulatoriem. Es neko nesaprotu no santehnikas.

Viņš nav noskaņots Petrusam palīdzēt.

-      Tā nav santehnika, saka Petruss. Tā ir cauruļu savienošana. Tikai jāsaliek caurules.

Pa ceļam uz cisternu Petruss runā par dažādiem regulatoriem, par spiediena ventiļiem, par savienojumiem; Petruss tīksmi izrunā šos vārdus, demonstrēdams savu prasmi. Jaunais cauruļvads šķērsos Lūsijas zemi, saka Petruss; labi, ka viņa atļāvusi. Viņa «ir tālredzīga».

-      Viņa ir tālredzīga kundze, nevis tuvredzīga.

Par viesībām, par puiku ar šaudīgajām acīm Petruss nesaka ne vārda. It kā nekas tāds nebūtu noticis.

Drīz kļūst skaidrs, kāda loma viņam atvēlēta pie cisternas. Petrusam nevajag viņa padomus par cauruļu likšanu vai savienošanu, Petrusam vajag, lai viņš pasniegtu instrumentus, lai turētu tos īsi sakot, lai viņš būtu Petrusa hanglanger*. Viņam nav iebildumu pret šo lomu. Petruss ir labs amatnieks, vērot viņa darbu ir pamācoši. Tas, pret ko viņš izjūt nepaliku, ir pats Petruss. Kamēr Petruss klāsta savus plānus, viņa attieksme kļūst arvien dzedrāka. Viņš negribētu kopā ar Petrusu atrasties uz vientuļas salas. Viņš noteikti negribētu būt precējies ar Petrusu. Petruss ir valdonīgs. Jaunā sieva šķiet laimīga, bet viņš labprāt paklausītos, ko stāsta Petrusa vecā sieva.

Beidzot, vairs nespēdams klausīties, viņš pārtrauc Petrusa vārdu plūdus.

-      Petrus, viņš saka, šis jaunais vīrietis, kurš vakar vakarā bija pie tevis mājās kā viņu sauc un kur viņš ir tagad?

Petruss noņem cepuri, noslauka pieri. Šodien viņam galvā cepurīte ar smailu virsu, ar sudrabainu Dienvidāfrikas Dzelzceļu un ostu emblēmu. Šķiet, ka viņam ir liela galvassegu kolekcija.

-      Redzi, Deivid, pieri raukdams, saka Petruss, tā ir smaga padarīšana, jo tu saki, ka šis puika ir zaglis. Viņš ļoti dusmojas, ka tu viņu sauc par zagli. To viņš visiem stāsta. Un es, es esmu tas, kam jāgādā par mieru. Tāpēc arī man tas ir smagi.

-      Petrus, es nevēlos iejaukt tevi šajā notikumā. Pasaki man puikas vārdu un kur viņu meklēt, un es nodošu šo informāciju policijai. Tad varēsim atstāt policijas ziņā nozieguma izmeklēšanu un puikas saukšanu pie atbildības kopā ar viņa draugiem. Tu nekur nebūsi iejaukts, es nebūšu iejaukts, visu izšķirs likums.

Petruss izstaipās, atsegdams seju saules kvēlei.

-      Bet apdrošināšana tev iedos jaunu auto.

Vai tas ir jautājums? Apgalvojums? Kādu spēli Petruss spēle?

-      Apdrošināšana man neiedos jaunu auto, viņš skaidro, cenzdamies nezaudēt pacietību. Ja firma šobrīd vēl nav bankrotējusi tādēļ vien, ka šajā valstī notiek tik daudz auto zādzību, tad man izmaksās procentus no tās summas, kādu pēc apdrošināšanas firmas domām, bijis vērts mans

* Hanglanger (vācu vai.) palīgstrādnieks.

vecais vāģis. Ar to nepietiks, lai nopirktu jaunu auto. Turklāt tā ir principa lieta. Mēs nevaram prasīt no apdrošināšanas firmām, lai tās atjauno taisnīgumu. Tas nav apdrošināšanas uzdevums.

-      Bet no šā puikas tu nedabūsi atpakaļ savu auto. Viņš nevar tev atdot tavu auto. Viņš nezina, kur ir tavs auto. Labāk nopērc citu auto par apdrošināšanas naudu, tad tev atkal būs auto.

Kā viņš iekļuvis šajā strupceļā? Viņš mēģina citādi.

-      Petrus, atļauj man pavaicāt: vai šis puika ir tavs radinieks?

-               Un kāpēc, Petruss turpina runāt, nelikdamies zinis par jautājumu,

-    kāpēc tu gribi vest to puiku uz policiju? Viņš ir pārāk jauns, tu nevari ielikt viņu cietumā.

-     Ja viņam ir astoņpadsmit, viņu var tiesāt. Ja viņam ir sešpadsmit, viņu var tiesāt.

-      Nē, nē, viņam nav astoņpadsmit.

-      Kā tu to zini? Manuprāt, viņš izskatās astoņpadsmitgadīgs, viņš izskatās pat vecāks par astoņpadsmit.

-      Es zinu, es zinu! Viņš ir jaunietis, viņš nevar iet cietumā, tāds ir likums, tu nevari likt cietumā jaunieti, tev jālaiž viņš vaļā.

Petrusam šķiet, ka diskusija ir beigusies. Smagnēji notupies uz viena ceļgala, Petruss sāk pielāgot cauruli uzmavai.

-      Petrus, mana meita grib labi sadzīvot ar saviem kaimiņiem, būt laba pilsone un laba kaimiņiene. Viņa mīl šo vietu. Viņa grib šeit palikt, viņa grib ar visiem saprasties. Bet kā tas iespējams, ja jebkurā mirklī slepkavnieki var viņai uzbrukt un pēc tam aizbēgt ar veselu ādu? Tu taču saproti, kā tas ir!

Petruss noņemas ar uzmavu. Viņa plaukstu ādā redzamas dziļas skrambas; strādādams viņš klusām kremšļojas; nekas neliecina, ka viņš vispār klausītos.

-      Lūsija šeit ir drošībā, viņš pēkšņi paziņo. Viss ir kārtībā. Tu vari Lūsiju atstāt, viņa ir drošībā.

-      Bet tā nav tiesa, Petrus, drošības nav! Lūsijai nav droši te palikt! Tu taču zini, kas šeit notika divdesmit pirmajā datumā.

-    Jā, es zinu, kas notika. Bet tagad viss ir kārtībā.

-      Kurš var apgalvot, ka viss ir kārtībā?

-      Es.

-     Tu? Vai'tu sargāsi Lūsiju?

-      Es viņu sargāšu.

-      Bet pagājušoreiz tu viņu neaizsargāji.

Petruss uzlej uz caurules smēreļļu.

-      Tu teici, ka zinot, kas notika, bet toreiz tu Lūsiju neaizsargāji, viņš atkārto. Tu aizbrauci prom, un tad uzradās tie trīs slepkavnieki, un tagad šķiet, ka tu draudzējies ar vienu no viņiem. Ko lai es no tā secinu?

Pirmo reizi viņš tik nepārprotami apsūdz Petrusu. Bet kāpēc gan ne?

-      Puika nav vainīgs, saka Petruss. Viņš nav noziedznieks. Viņš nav zaglis.

-      Es nerunāju par zādzību vien. Tika pastrādāts vēl cits noziegums, daudz smagāks noziegums. Tu teici, ka zini, kas notika. Tad tev jāzina, par ko es runāju.

-     Viņš nav vainīgs. Viņš ir par jaunu. Tas ir liels pārpratums.

-      Un tu to zini?

-      Es zinu.

Caurule ir iestiprināta. Petruss pieceļas, iztaisno muguru.

-      Es zinu, es tev jau teicu. Es zinu.

-      Tu zini. Tu zini, kas būs tālāk. Ko es tur varu piebilst? Tu savu esi pateicis. Vai tev vēl vajag manu palīdzību?

-      Nē, tagad būs viegli, tagad man tikai jāierok caurule.

Lai arī Petruss tik nesatricināmi paļaujas uz apdrošināšanas firmu, viņa prasība pagaidām nav apmierināta. Bez mašīnas viņš jūtas kā ieslodzīts fermā.

Vienā no savām poliklīnikas pēcpusdienām viņš izkrata sirdi Bevai

-      Mēs ar Lūsiju nesaprotamies, viņš saka. Man šķiet, ka tas nav nekas neparasts. Vecāki un bērni nav radīti kopdzīvei. Normālos apstākļos es tagad jau būtu aizbraucis, būtu atgriezies Keiptaunā. Bet es nevaru

Šovai.

pamest Lūsiju vienu fermā. Tas nav droši. Mēģinu pierunāt viņu atstāt fermu Petrusa ziņā un pašai kādu bridi atpūsties. Bet viņa manī neklausās.

-      Deivid, bērnus vajag atstāt mierā. Jūs nevarat pieskatīt Lūsiju visu mūžu.

-      Es jau sen biju atstājis Lūsiju mierā. Esmu bijis visnevērīgākais no tēviem. Bet tagad apstākļi ir mainījušies. Lūsija ir briesmās, šīs briesmas ir reālas. Par to mēs jau dabūjām pārliecināties.

-      Viss būs labi. Petruss ņems Lūsiju savā aizsardzībā.

-      Petruss? Kāpēc lai Petruss ņemtu viņu savā aizsardzībā?

-    Jūs novērtējat Petrusu par zemu. Petruss rāvās melnās miesās, lai iekoptu Lūsijai dārzu, kura ražu var pārdot. Bez Petrusa Lūsija nekad nebūtu tikusi tik tālu. Es nesaku, ka viņai par visu jāpateicas vienīgi Petrusam, bet viņa var pateikties Petrusam par ļoti daudz ko.

-      Tas tā varētu būt. Bet ir otrs jautājums: par ko Petruss ir pateicību parādā Lūsijai?

-      Petruss ir labs puisis. Uz viņu var paļauties.

-      Paļauties uz Petrusu? Tāpēc, ka viņam ir bārda, ka viņš smēķē pīpi un staigā ar spieķi, jums šķiet, ka Petruss ir veco laiku kafirs*. Bet tā tas nepavisam nav. Petruss nav veco laiku kafīrs un labs puisis vēl mazāk. Manuprāt, Petruss cenšas panākt, lai Lūsija aizvācas. Ja jums vajadzīgi pierādījumi, tie tālu nav jāmeklē. Pietiks, ja padomāsiet par to, kas notika ar Lūsiju un mani. Iespējams, ka šo plānu nebija sagudrojis Petruss pats, bet nevar noliegt, ka viņš nelikās zinis, nevar noliegt, ka viņš mūs nebrīdināja, nevar noliegt, ka viņš pacentās neatrasties nozieguma vietā.

Viņa kaislīgā apsūdzība ir pārsteigusi Bevu Šovu.

-      Nabaga Lūsija, viņa čukst, viņai tik daudz nācies pārciest!

-      Es zinu, ko Lūsijai nācās pārciest. Es tur biju.

Beva lūkojas viņā ar plaši ieplestām acīm.

-      Bet jūs taču tur nebijāt, Deivid. Lūsija man tā teica. Jūs tur nebijāt.

Jūs tur nebijāt. Tu nezini, kas notika. Viņš apstulbst. Kur tad viņš nav

bijis? Par ko runā Beva Šova, par ko runā Lūsija? Vai par istabu, kurā

* Kafirs nicinošs melnādainas personas apzīmējums Dienvidāfrikā.

iebrucēji veica savu varoņdarbu? Vai viņām šķiet, ka viņš nezina, kas ir izvarošana? Vai viņām šķiet, ka viņš nav cietis kopā ar savu meitu? Kas gan ir tāds, kam viņš būtu varējis kļūt par aculiecinieku un ko viņš pats nespētu iztēloties? Vai viņas uzskata, ka visā, kas attiecas uz izvarošanu, vīrietis nekad nespēj iedomāties sevi sievietes vietā? Lai kāda ari būtu atbilde, viņš jūtas saniknots, viņš niknojas tāpēc, ka pret viņu izturas ka pret nepiederošu personu.

Viņš nopērk mazu televizoru nozagtā vietā. Pēc vakariņām viņi ar Lūsiju sēž viens otram blakus uz dīvāna un skatās ziņas, un pēc tam ari izklaidējošās pārraides, ja tās ir daudzmaz ciešamas.

Viņa apciemojums patiešām ir ievilcies, tā domā gan viņš, gan Lūsija. Viņš ir noguris glabāt savas mantas čemodānā, noguris visu laiku klausīties, vai neiečirkstēsies taciņas grants. Viņš grili atgūt iespēju sēdēt pašam pie sava rakstāmgalda, gulēt pašam savā gultā. Bet Keiptauna atrodas tālu, gandrīz vai citā valstī. Par spīti Bevas izteiktajiem mierinājumiem, par spīti Petrusa apgalvojumiem, par spīti Lūsijas spītībai viņš tomēr nav gatavs pamest savu meitu. Tāpēc šobrīd viņš dzīvo šeit: šajā laikā, šajā vietā.

Savainotā acs pilnīgi atguvusi redzi. Galvas āda dzist; vairs nav vajadzības pēc eļļainajām kompresēm. Tikai ausij joprojām ik dienas jāmaina pārsēji. Tātad laiks patiešām dziedē visas brūces. Droši vien ari Lūsijas brūces dzist un ja nedzīst, tad aizmirstas, atmiņas par to dienu pāraug ar rētaudiem, aizsedzas, aizzīmogojas. Tā, lai viņa reiz spētu pateikt: «Todien, kad mūs aplaupīja», un domāt par to dienu patiešām tikai kā par dienu, kad viņus aplaupīja.

Viņš mēģina dienas pavadīt laukā, lai Lūsija iekšā mājā varētu brīvāk elpot. Viņš strādā dārzā; kad nogurst, viņš sēž pie dīķa., vēro piļu ģimenes dzīvi, prāto par Baironu.

Darbs pie operas nevirzās uz priekšu. Viņš spēj uztvert tikai dažus fragmentus. Pirmā cēliena pirmie vārdi joprojām nedodas rokā; pirmās notis ir izvairīgas kā dūmu mākuliši. Reizēm viņu pārņem bailes, ka sāk izbālēt personāži, kuri jau vairāk nekā gadu bijuši viņa rēgainie pavadoņi.

Aizslīd projām pat visefektīgākā no tiem, Margarita Kogni, kuras kaismīgo, Bairona maucīgajai draudzenei Tcrēzai Gvičoli uzbrūkošo kontraltu viņš sāpīgi ilgojas atkal dzirdēt. Šis zaudējums pilda viņu ar izmisumu, liet šis izmisums ir tikpat pelēks, vienmuļš un lielos vilcienos ņemot nenozīmīgs kā galvassāpes.

Viņš dodas uz Dzīvnieku aizsardzības līgas poliklīniku, cik bieži vien iespējams, pieteikdamies uz jebkuru darbu, kur nav nepieciešamas īpašas iemaņas: barot, tīrīt, mazgāt grīdas.

Poliklīnikā tiek aprūpēti galvenokārt suņi, retāk kaķi: šķiet, ka mājlopiem D ciematā ir pašiem sava veterinārā prakse, sava aptieka, savi dziednieki. Daži no atvestajiem suņiem slimo ar suņu mēri, dažiem ir kaulu lūzumi, dažiem iekaisušas brūces, dažiem kašķis, daži cietuši no saimnieku nevērības gan labdabīgas, gan ļaundabīgas, daži ir pārāk veci, daži ir pārāk slikti baroti, dažus moka zarnu parazīti, bet lielākā daļa cieš paši savas auglības dēļ. To vienkārši ir par daudz. Kad cilvēki atved suni, uzreiz netiek skaidri pasacīts «Es atvedu šo suni nonāvēšanai», bet tieši to šie cilvēki gaida: ka tiks no šā dzīvnieka vaļā, liks tam pazust, atdos aizmirstībai. Būtībā tiek pieprasīts Lцsung* (vācu valodā vienmēr pie rokas atbilstoša neizteiksmīga abstrakcija): izgaišana kā spirts iztvaiko no degvīna, neatstājot nogulsnes un pēcgaršu.

Tā nu svētdienas pēcpusdienās poliklīnikas durvis tiek aizvērtas un aizslēgtas, un viņš aiz tām palīdz Bevai Šovai lцsen** šīsnedēļas liekos suņus. Gitu pēc cita viņš tos notver pagalma krātiņā un ieved vai ienes operāciju zālē. Beva katram no dzīvniekiem šajās viņu mūža pēdējas minūtēs velta visu savai uzmanību, viņa to glāsta, sarunājas ar tiem, atvieglina aiziešanu. Bet biežāk gadās tā, ka suns nepakļaujas Bevas burvestībām, un pie tā vainīga viņa klātbūtne: viņš nesmaržo tā, ka vajadzētu (Viņi var saost jūsu domas), viņš ož pēc kaunēšanās. Tomēr tieši viņš ir tas, kurš pietur suni, kamēr šļirces adata atrod vēnu un nāveszāles trāpa sirdi un ķepas saraujas un acis aptumšojas.

* Lцsung (vācu vai.) atraisīšana, šķīšana, atrisināšana, atminēšana, šķīdums.

** Lьsen (vācu vai.) atsvabināt, atraisil, aldalit, šķīdināt, atrisināt.

Viņš ir cerējis pie tā pierast. Bet nekas tamlīdzīgs nenotiek. Ar katru nonāvēšanu, kurā viņš piedalās, viņš kļūst arvien nervozāks. Kādā svētdienas pēcpusdienā, braukdams mājup Lūsijas pikapā, viņš jūtas spiests apstāties ceļmalā, lai atgūtos. Pa seju neapturami plūst asaras; rokas dreb.

Viņš nesaprot, kas ar viņu notiek. Līdz šim viņam dzīvnieki bijuši samērā vienaldzīgi. Teorētiski viņš neatzīst nežēlību, bet vienmēr domājis par to kā par abstraktu jēdzienu; viņš nezina, vai pats pēc savas dabas ir nežēlīgs, vai maigs. Viņš gluži vienkārši ir nekāds. Viņš pieņem, ka cilvēki, kuru darba pienākumos ietilpst nežēlība, piemēram, lopkautuvju strādnieki, uzaudzē bruņas pār savām dvēselēm. Pieradums nocietina: parasti tā tiešām ir, bet viņa gadījumā ne. Šķiet, ka viņš nav apveltīts ar nocietināšanās spēju.

Operāciju zālē notiekošais pilnīgi sagrābj viņu savā varā. Viņš ir pārliecināts, ka suņi zina: viņu stunda ir situsi. Kaut gan procedūra noris klusu un bez sāpēm, kaut gan Beva Šova domā labas domas un arī viņš mēģina tā domāt, kaut gan tikko saražotie līķi tiek ievietoti gaisa necaurlaidīgos maisos, suņi pagalmā tomēr saož, kas tur iekšā notiek. Suņi pieglauž ausis, iežmiedz asti kājstarpē, it kā arī viņi sajustu miršanas negodu; suņi velk ķepas pa zemi un tos vajag pārvilkt, pārstumt vai pārnest pāri slieksnim. Uz galda daži mežonīgi iež zobus un svaida galvu no vienas puses uz otru, citi žēlabaini smilkst; visi izvairās skatīties uz šļirci Bevas rokā, neizprotamā veidā apjauzdami, ka šis rīks nodarīs tiem lielu ļaunumu.

Visgrūtāk ir ar tiem, kas viņu aposta un mēģina nolaizīt viņa roku. Viņam nekad nav paticis tikt laizītam, un pirmais impulss liek viņam roku atraut. Kāpēc izlikties par savējo, ja būtībā tu esi slepkava? Bet tad viņš atmaigst. Kāpēc radījumam, pār kuru krīt nāves ēna, likt sajust, ka viņš atraujas, it kā viņam dergtos šis pieskāriens? Tā nu viņš atļauj suņiem sevi laizīt, ja viņi to vēlas, gluži tapat, kā Beva Šova tos glauda un skūpsta, ja suņi viņai to atļauj.

Viņš nav vismaz viņš cer, ka nav sentimentāls. Viņš cenšas neuztvert sentimentāli ne dzīvniekus, kurus viņš nogalina, ne Bevu Šovu. Viņš izvairās teikt Bevai: «Nesaprotu, kā jūs to spējat», lai nebūtu jādzird atbilde: «Kādam tas ir jādara.»

Viņš neizslēdz iespēju, ka Beva Šova savas būtības dzīlēs ir nevis eņģelis, kurš atbrīvo būtnes no ciešanām, bet velns, ka viņas līdzjūtība ir tēlota un aiz tās slēpjas tikpat cieta sirds kā miesniekam. Viņi cenšas nekļūt lētticīgs.

Tā kā Beva Šova ir tā, kas iedur adatu, viņam jārūpējas par mirstīgo atlieku aizgādāšanu prom. Nākamajā rītā pēc katras slepkavību sērijas viņš stūrē pilnu pielādēto pikapu uz Setlera slimnīcu, kuras teritorijā atrodas krematorija, un atdod melnajos maisos saliktos ķermeņus liesmām.

Vienkāršāk būtu aizvest maisus uz krematoriju tūdaļ pēc nogalināšanas un atstāt tur, lai krematorijas darbinieki tos sadedzina. Bet tas nozīmētu nomest līķus kaudzē pie visa pārējā, kas sakrājies pa nedēļas nogali: pie slimnīcas atkritumiem, ceļmalā uzlasītām maitām, pretīgi smirdošām driskām, ko nosviedis kāds ādminis šajā ikdienišķajā un tomēr baisajā jūklī. Viņš nejūtas spējīgs sagādāt mirušajiem dzīvniekiem tādu apkaunojumu.

Un tā viņš svētdienu pēcpusdienās ved Lūsijas pikapā sakrautos maisus uz fermu, pa nakti atstāj tos mašīnā un pirmdienas rītā brauc uz slimnīcu. Tur viņš pats tos vienu pēc otra uzliek uz platformas, iedarbina mehānismu, kas atver tērauda vārtus un ievelk platformu liesmās, nospiež sviru, lai atbrīvotu platformu no tā, kas uz tās uzkrauts, un raida to atpakaļ, bet strādnieki, kuri parasti veic šo darbu, stāv blakus un skatās.

Savā pirmajā pirmdienā viņš ļāva visu darīt strādniekiem. Pa nakti līķi bija sastinguši. Mirušās ķepas iestrēga platformas stieņos, un, platformai atgriežoties virspusē, kopā ar to visbiežāk atgriezās arī suns, nomelnējis, atieztiem zobiem, smirdēdams pēc sviluma; plastikāta maiss jau bija sadedzis. Pēc brīža strādnieki sāka pirms uzkraušanas uz platformas dauzīt maisus gar lāpstām, lai salauztu stīvos locekļus. Tad viņš iejaucās un pats uzņēmās šo darbu.

Krematorijas krāsni kurina ar oglēm; elektriskais ventilators iesūc tajā gaisu; viņam šķiet, ka krematorija uzbūvēts vienlaikus ar slimnīcu, jau piecdesmitajos gados. Tā darbojas sešas dienas nedēļā, no pirmdienas līdz sestdienai. Septītā ir atpūtas diena. No rītiem strādnieki vispirms izšķipelē

laukā iepriekšējā dienā uzkrājušos pelnus, tad iededz uguni. Ap deviņiem rītā iekšējā kamerā temperatūra paceļas līdz tūkstoš grādiem pčc Celsija, ar to pietiek, lai kauli pārkarotos. Uguni uztur līdz vēlai rīta pusei, bet krāsns pilnīgi atdziest tikai pievakarē.

Viņš nezina strādnieku vārdus, un tic nezina viņējo. Krematorijā viņš vienkārši ir tas vīrs, kurš reiz pirmdienā ieradās ar maisiem no Dzīvnieku Aizsardzības līgas un kopš tā laika ik pirmdienu uzrodas arvien agrāk un agrāk. Viņš atnāk, viņš padara savu darbu, viņš aiziet; viņš nav daļa no sabiedrības, kuras viduspunkts ir šī krematorijas krāsns par spīti drāšu žogam, vārtiem ar priekškaramo atslēgu un uzrakstam trīs valodās.

Žoga drātis jau sen ir pārgrieztas; par vārtiem un uzrakstu neviens neliekas zinis. Ap to laiku, kad no rīta ierodas slimnīcas apkopēji ar pirmajiem atkritumu maisiem, viņus jau sagaida daudzas sievietes un bērni, kas maisus izrakņā, meklējot šļirces, spraužamadatas, auduma pārsējus un jo īpaši tabletes, kuras pēc tam tiek pārdotas bodniekiem vai iztirgotas tāpat uz ielas. Tur ir ari bezpajumtnieki, kas dienās klejo pa slimnīcas teritoriju un naktis pārlaiž pie krematorijas sienas vai varbūt pat siltajā tunelī krāsns priekšā.

Viņš nemēģina pievienoties šīm padibenēm. Bet ikreiz, kad viņš tur ierodas, ari viņi ir tur; un viņa atvestais nepiesaista šo ļaužu uzmanību vienīgi tāpēc, ka miruša suņa gabalus nevar ne pārdot, ne apēst.

Kāpēc viņš uzņēmies šo darbu? Lai atvieglotu Bevas Šovas smago pienākumu nastu? Bet šim nolūkam pietiktu vienkārši nosviest maisus pie citiem atkritumiem un braukt prom. Suņu dēļ? Bet suņi ir beigti; un jebkurā gadījumā ko suņi sajēdz no goda un negoda?

Tātad sevis paša dēļ. Pasaules dēļ tās pasaules, kura pastāv viņa priekšstatos: pasaule, kur cilvēki nedauza līķus ar lāpstām, lai tie iegūtu kremēšanai piemērotāku formu.

Suņi tiek atvesti uz slimnīcu tāpēc, ka tos neviens negrib: tāpēc, ka mūsu ir par daudz* Sajā brīdi viņš ienāk suņu dzīvēs. Varbūt viņš an nav nekāds dzīvnieku pestītājs, nav tas, kam nešķiet, ka suņu ir pārāk daudz,

* Hārdijs T. Džūda neievērojamais. R., LVI, 196a. 347. lpp.

bet viņš ir gatavs uzņemties par tiem gādību, reiz nu tie nespēj, absolūti nespēj gādāt paši par sevi, reiz nu pat Beva Šova to priekšā mazgā savas rokas nevainībā. Suņuvīrs, tā Petruss agrāk sevi dēvēja. Labi, tagad par suņuvīru k|uvis viņš: suņu apbedītājs; suņu dvēseļu pārcēlājs, haridiam*.

Jocīgi, ka tik patmīlīgs cilvēks kā viņš pieteicies izdarīt pakalpojumu beigtiem suņiem. Jābūt taču citiem, produktīvākiem veidiem, kā sevi dāvāt pasaulei vai savam priekšstatam par pasauli. Piemēram, varētu strādāt poliklīnikā ilgākas stundas. Varētu censties panākt, lai bērni pie atkritumu kaudzēm mitējas piepildīt savu miesu ar indēm. Pat mazliet mērķtiecīgāku noņemšanos ar libretu par Baironu nepieciešamības gadījumā varētu iztulkot kā kalpošanu cilvēcei.

Bet lieta ir tāda, ka netrūkst citu cilvēku, kas var nodarboties ar to visu ar dzīvnieku aizsardzību, ar sociālo rehabilitāciju, pat ar Baironu. Viņš glābj līķu godu, jo neviens cits nav tik stulbs, lai to darītu. Lūk, kads viņš ir kļuvis: stulbs, plānprātīgs, nejēga.

* Haridžans Indija: piederīgs zemākajai sabiedrības kastai, neaizskaramais.

17. nodaļa

LlDZ svētdienai viņi poliklīnikā ir tikuši galā ar savu darbu. Pikaps ir piepildīts ar mirušo kravu. Viņš vēl mazgā operāciju zāles grīdu.

-      Izdarīšu to pati, ienākusi no pagalma, saka Beva Šova. Jādomā, ka jūs gribat atgriezties.

-      Es nesteidzos.

-      Tomēr jums jābūt pieradušam pie cita veida dzīves.

-      Cita veida dzīve? Nezināju, ka dzīvi iedala veidos.

-       Gribēju teikt, ka jums šejienes dzīve noteikti šķiet ļoti garlaicīga. Jums noteikti pietrūkst agrākās sabiedrības. Jums pietrūkst draudzības ar sievietēm.

-     Jūs sakāt draudzība ar sievietēm. Lūsija būs jums izstāstījusi, kāpēc es aizbraucu no Keiptaunas. Nekādu laimi draudzība ar sievietēm man tur neatnesa.

-    Jums nevajadzētu būt skarbam pret viņu.

-      Skarbam pret Lūsiju? Es nespēju būt skarbs pret Lūsiju.

-      Ne jau pret Lūsiju, pret to jauno sievieti Keiptaunā. Lūsija teica, ka tur esot bijusi jauna sieviete, kas sagādājusi jums lielas nepatikšanas.

-     Jā, jauna sieviete tur bija. Bet nepatikšanu cēlonis biju es. Es sagādāju tai jaunajai sievietei vismaz tikpat daudz nepatikšanu kā viņa man.

-      Lūsija teica, ka jums nācies atteikties no savas vietas universitātē. Tas noteikti nebija viegli. Vai jūs to nožēlojat?

Kas par aplamībām! Savādi, ka skandāla dvaka tā uzbudina sievietes. Vai šī neglītā sīkaļa iedomājusies, ka viņš nav spējīgs pateikt viņai neko šokējošu? Vai varbūt nokļūt šokējošās situācijās tas ir vēl viens no pienākumiem, ko viņa uzņēmusies, līdzīgi kā mūķene, kas pati gulstas, lai tiktu izvarota, tādējādi samazinot pārējo izvarošanu skaitu pasaulē.

-      Vai nožēloju? Es nezinu. Tas, kas notika Keiptaunā, atveda mani šurp. Šeit es neesmu nelaimīgs.

-      Bet tolaik vai tolaik jūs nožēlojāt?

-      Tolaik? Jūs vaicājat par dzimumakta brīdi? Protams, ka ne. Kaislīgas mīlēšanās laikā nekādas šaubas par savas rīcības pareizību nerodas. To taču jūs pati zināt.

Viņa pietvīkst. Ilgs laiks pagājis, kopš iepriekšējās reizes, kad viņš redzēja pusmūža sievieti tik pamatīgi piesarkstam. Līdz pat matu saknēm.

-      Un tomēr jums Greiemstauna noteikti šķiet ļoti klusa, viņa murmina. -Jums ir, ar ko salīdzināt.

-      Man nav nekādu iebildumu pret Greiemstaunu. Šeit man vismaz neuzmācas kārdinīyumi. Turklāt es jau nedzīvoju Greiemstaunā. Es dzīvoju fermā, kopā ar savu meitu.

Neuzmācas kārdinājumi: diezgan nejauki tā sacīt sievietei, pat ja viņa ir neglīta. Turklāt ne jau katram Beva šķiet neglītene. Savulaik Bils Šovs taču Bevā kaut ko ieraudzījis. Iespējams, ka citi vīrieši ari.

Viņš mēģina iztēloties Bevu par divdesmit gadiem jaunāku kad viņas ačgārnā seja virs īsā kakla izskatījās svaiga un plankumainā āda bija tvirta, veselīga. Pakļaudamies pēkšņai iedomai, viņš pastiepj roku un pārlaiž pirkstu pār Bevas lūpām.

Viņa nodur acis, bet neatraujas. Gluži otrādi, viņa pat atsaucas, piekļaudama lūpas pie viņa pirksta, varētu pat teikt, ka viņa skūpsta šo pirkstu, un viņas seja joprojām ir tumši pietvīkusi.

Vairāk nekas nenotiek. Tik tālu viņi atļaujas nonākt. Nebildis vairs ne vārda, viņš iziet no slimnīcas. Viņš dzird, kā Beva viņam aiz muguras izslēdz lampas.

Nākamajā pēcpusdienā Beva piezvana.

-      Mēs varam četros satikties slimnīcā, — viņa saka.

Tas nav jautājums, bet augstā, saspringtā balsī izteikts paziņojums. Pirmajā mirklī viņš grasās pavaicāt «Kāpēc?», bet tad attopas, ka labāk to nedarīt. Tomēr Viņš jūtas izbrīnīts. Viņš būtu ar mieru derēt, ka Beva kaut ko tādu atļaujas pirmoreiz. Sava nevainīgumā viņa droši vien iztēlojas, ka mīlas dēkas iesākas tieši tā: sieviete zvana savam vajātājam un paziņo par savu gatavību.

Pirmdienās poliklīnika ir slēgta. Viņš atver durvis, ieiet un pēc tam aizslēdz durvis ar iekšpusē atstāto atslēgu. Beva Šova stāv operāciju zāle, uzgriezusi viņam muguru. Viņš Bevu apskauj; viņa berzē ausi pret viņa krūtīm; viņa lūpas skaras pie Bevas sīkajām, cietajām sprodziņām.

-     Tur ir segas, viņa bilst. Skapī. Apakšējā plauktā.

Divas segas, viena sārta, otra pelēka; tās no savas mājas slepus atvedusi sieviete, kura droši vien pēdējās stundas laikā nomazgājusies vannā, nopūderējusies un sasmaržojusies līdz gatavībai; spriežot pēc tā, kas viņam zināms, šī sieviete pūderējas un iesmaržojas katru svētdienu un glabā segas skapī katram gadījumam. Tāpēc, ka viņš ieradies no lielpilsētas, tāpēc, ka ar viņa vārdu saistās skandāls, šai sievietei šķiet, ka viņš mīlējās ar daudzām sievietēm un uzskata, ka varēs pamīlēties ar katru sievieti, kas gadās viņam ceļā.

Jāizvēlas starp operāciju galdu un grīdu. Viņš izklāj segas uz grīdas, pelēko apakšā, sārto pa virsu. Viņš ieslēdz gaismu, iziet gaitenī, pārbauda, vai sētas durvis ir aizslēgtas, gaida. Viņš dzird, kā švīkst drēbes, Bevai izģērbjoties. Viņam pat sapnī nav rādījies, ka viņš varētu gulēt ar Bevu.

Viņa guļ zem segas, laukā rēgojas tikai galva. Pat mijkrēslī viņas ārienē nav nekā valdzinoša. Viņš novelk apakšbikses, nogulstas Bevai blakus, pārslidina rokas pār viņas augumu. Viņai tikpat kā nav krūšu. Drukna, gandrīz bez vidukļa, kā zema, resna mučele.

Beva satver viņa plaukstu, kaut ko tajā ieliek. Prezervatīvs. Par visu padomāts jau iepriekš, no sākuma līdz beigām.

Par šo dzimumaktu viņš vismaz var teikt, ka pildījis savu pienākumu. Bez kaislības, bet arī bez pretīguma. Tā, lai beigās Beva Šova būtu apmierināta pati ar sevi. Viņš izpilda visas viņas vēlmes. Viņš, Deivids Luri, ir

saņēmis visu to palīdzību, kādu sieviete vīrietim var sniegt; Bevas draudzenei Lūsijai Lurī tika izpalīdzēts ar smagu apciemojumu.

Man jācenšas neaizmirst šo dienu, viņš sev saka, gulēdams blakus Bevai, kad viņi abi ir paguruši. Lūk, pie kā es esmu nonācis pēc Melānijas Aizekas saldās, jaunās miesas. Lūk, pie kā man jāmācās pierast, un jāsamierinās, ka saņemšu pat vēl mazāk nekā šo te.

-     Jau vēls, saka Beva Šova. Man jāiet.

Viņš atsviež segu un pieceļas, nemaz nemēģinādams slēpt savu kailumu. Lai viņa skatās uz savai Romeo, cik tīk, viņš domā, lai skatās uz sagumušajiem pleciem un kārnajiem ikriem. Patiešam ir vēls. Pie apvāršņa izbāl pēdējais sārtenums; virs galvas karājas mēness; no pirmās būdeļu rindas viņpus neapbūvētajai zemes strēlei atplūst balsu murdoņa. Pie durvīm Beva pēdējo reizi viņam piekļaujas, piespiež galvu pie viņa krūtīm. Viņš ļauj Bevai to darīt, kā ļāvis viņai darīt visu, ko viņa jutusi nepieciešamību darīt. Viņa domas aizklīst līdz Emmai Bovari bridi, kad viņa pēc savas pirmās lielās pēcpusdienas dīžājas spoguļa priekšā. Man ir mīļākais! Man ir mīļākais! Emma dzied pati sev. Nu labi, lai jau nabaga Beva Šova ari dodas mājup dziedādama. Un viņam jāpārstāj dēvēt Bevu Šovu par nabadzīti. Ja viņa ir nabaga, tad viņš ir bankrotējis.

18 . nodaļa

PETrUsS ir aizņēmies TRAKTORU dievs vien zina, kur un piekabinājis tam veco augsnes frēzi, kas rūsēdama gulējusi aiz staļļa kopš laikiem, kad Lūsija vēl nemaz nedzīvoja šajā fermā. Pāris stundās Petruss uzar visu savu zemes gabalu. Viss tiek izdarīts ļoti žigli un lietišķi; nepavisam ne kā Āfrikā. Senajos laikos par senu var uzskatīt laiku pirms gadiem desmit ar vēršu vilktu spīļarklu šis darbs būtu prasījis vairākas dienas.

Kādas gan ir Lūsijas izredzes turēties pretī šim jaunmodīgajam Petrusam? Petruss ieradās fermā kā grāvracis, krāvējs, ūdensnesējs. Tagad viņš ir pārāk aizņemts, lai pildītu šos pienākumus. Kur lai Lūsija atrod kādu, kas rok zemi, nes nastas, laista dobes? Ja šī būtu šaha partija, viņš varētu teikt, ka Lūsijas pretinieks ieguvis redzamu pārsvaru. Ja Lūsijai būtu cik necik veselā saprāta, viņai vajadzētu padoties: vērsties Zemes bankā, sastādīt līgumu, atdot fermu Petrusam, atgriezties civilizācijā. Viņa varētu atvērt suņu mītni kaut kur priekšpilsētā; viņa varētu pārorientēties uz kaķiem. Viņa pat varētu atsākt kādu no savām agrākajām hipijiskajām nodarbēm: etnogrāfisko audumu aušanu, etnogrāfisko trauku apgleznošanu, etnogrāfisko grozu pīšanu, kreļļu pārdošanu tūristiem.

Piedzīvojusi sakāvi. Nav grūti iztēloties, kāda būs Lūsija pēc gadiem desmit: smagnēja sieviete ar sarūgtinājuma rievām sejā, tērpusies drēbēs, kas sen izgājušas no modes, sarunādamās ar saviem mājdzīvniekiem,

ieturēdama maltītes vienatnē. Ne pārāk aizraujoša dzīve. Tomēr labāk nekā aizvadīt mūžu bailēs no nākamā uzbrukuma, no dienas, kad suņi nespēs saimnieci aizstāvēt un neviens neatsauksies uz telefona zvaniem.

Viņš dodas pie Petrusa uz vietu, kuru Petruss izvēlējies savai jaunajai rezidencei lēzenā nogāzē, mazliet augstāk par fermas dzīvojamo māju. Mērnieks šeit jau pabijis, mietiņi sadurti savās vietās.

-      Tu taču netaisies pats būvēt māju? viņš vaicā.

Petruss īsi nosmejas.

-       Nē, tas ir pratēja darbs, būvēt, viņš saka. Mūrēt, likt grīdas, tur jābūt pratējam. Nē, es taisos izrakt grāvjus. To es varu pats. Tas nav tāds pratēja darbs, tas ir darbs puikam. Lai raktu, jābūt tikai puikam.

Petruss izrunā šo vārdu ar klaju tīksmi. Reiz viņš ir bijis puika, bet nu vairs nav. Tagad viņš var izklaidēties, tēlodams puiku, tāpat kā Marija Antuanete varēja tēlot slaucēju.

Viņš ķeras pie lietas.

-     Ja mēs ar Lūsiju atgrieztos Keiptaunā, vai tu būtu gatavs pārraudzīt viņai piederošo fermas daļu? Mēs maksātu tev algu, vai varbūt tu varētu saņemt procentus. Procentus no ienākumiem.

-       Man jāpārrauga Lūsijas ferma, saka Petruss. Man jābūt fermas pārvaldniekam.

Šos vārdus viņš izrunā tā, it kā nekad agrāk nebūtu tos dzirdējis, it kā tie būtu pēkšņi uzradušies viņa priekšā kā no cepures izvilkts trusītis.

-     Jā, ja vēlies, mēs varam saukt tevi par fermas pārvaldnieku.

-      Un Lūsija kādu dienu atgriezīsies.

-      Esmu pārliecināts, ka viņa atgriezīsies. Viņa ir ļoti pieķērusies šai fermai. Viņa negrasās no tās atteikties. Bet pēdējā laikā Lūsijai gājis smagi. Viņai nepieciešams aizbraukt atvaļinājumā. Brīvdienās.

-      Pie jūras, saka Petruss un pasmaida, rādīdams no smēķēšanas nodzeltējušus zobus.

-    Jā, pie jūras, ja viņa tā vēlēsies.

Viņu kaitina Petrusa paradums atstāt vārdus karājamies gaisā. Bija laiks, kad viņam šķita, ka viņi ar Petrusu varētu sadraudzēties. Tagad viņš Petrusu ienīst. Runāt ar Petrusu ir kā dauzīt smilšu maisu.

Nedomāju, ka mums būtu tiesības apšaubīt Lūsijas lēmumu, ja viņa grib atpūsties, viņš saka. Tādu tiesību nav ne tev, ne man.

-      Cik ilgi man jābūt fermas pārvaldniekam?

-     Pašlaik es to vēl nezinu, Petrus. Neesmu apspriedies ar Lūsiju. Es tikai pētu iespējas, gribu zināt, vai tu piekritīsi.

-     Un man tas viss jādara jābaro suņi, jāstāda dārzeņi, jābrauc uz tirgu…

-     Petrus, nav nekādas vajadzības visu uzskaitīt. Suņu nebūs. Es tikai vaicāju, vai principā, ja Lūsija dosies brīvdienās, tu būsi ar mieru pieskatīt fermu?

-      Kā man jābrauc uz tirgu, ja man nav pikapa?

-     Tas ir sīkums. Par detaļām varēsim izrunāties vēlāk. Pašlaik es gribu dzirdēt tikai tavu jā vai nē.

Petruss krata galvu. Tas ir par daudz, par daudz, viņš saka.

Negaidīti piezvana no policijas, zvanītājs ir detektīvs no Portelizabetes, seržants Esterheize. Ir atrasts viņa auto. Tas esot Ņubraitonas policijas iecirkni, tur viņš varot to identificēt un pieteikt savas īpašumtiesības. Esot apcietināti divi vīrieši.

-      Tas ir brīnišķīgi, viņš saka. Gandrīz jau biju zaudējis cerības.

-      Nē, ser, meklēšana tiek pārtraukta tikai pēc diviem gadiem.

-      Kādā stāvoklī ir mana mašīna? Vai braucama?

-    Jā, ar to var braukt.

Neierasti pacilātā garastāvoklī viņš kopā ar Lūsiju brauc uz Portelizabeti un tad uz iļJubraitonu; kā viņam paskaidrots, viņš aizbrauc uz Van Deventera ielu, kur zemā, cietoksnim līdzīgā ēkā atrodas policijas iecirknis. Ēku apjož divus metrus augsts žogs ar dzelkšņiem augšpusē. Labi saredzami uzraksti aizliedz novietot mašīnu pie iecirkņa. Viņi apstājas krietnu gabalu tālāk.

-      Es gaidīšu mašīnā, saka Lūsija.

-      Tev šķiet, ka tā bus labi?

-      Ma,i nepatīk šī vieta. Es pagaidīšu te.

Viņš nosauc dežurantam savu vārdu un pa gaiteņu labirintu tiek aizvests uz Automašīnu zādzību nodaļu. Seržants Esterheize, drukns, gaišmatains maza auguma vīrietis, ielūkojas savos papīros un tad aizved viņu uz pagalmu, kur sānu pie sāna stāv daudzi auto. Viņi nostaigā gar vairākām auto rindām.

-      Kur jūs to atradāt? viņš vaicā Esterheizem.

-      Tepat Ņubraitonā. Jums paveicies. Parasti vecās Korollas zagļi izjauc rezerves daļās.

-    Jūs teicāt, ka esot kāds apcietinātais.

-     Jā, divi puiši. Mums šos uzrādīja. Atradām māju, pilnu ar zagtām mantām. Televizorus, videomaģus, ledusskapjus, visu ne uzskaitīt.

-      Un kur tie puiši ir tagad?

-     Viņus izlaida pret drošības naudu.

-      Vai nebūtu bijis prātīgāk piezvanīt man, pirms izlaidāt viņus laukā? Es būtu varējis viņus identificēt. Tagad, būdami uz brīvām kājām, viņi vienkārši pagaisīs. Jūs taču to zināt.

Detektīvs stīvi klusē.

Viņi apstājas pie baltas Korollas.

-     Tas nav mans auto, viņš saka. Manam auto bija Keiptaunas numurs. Tas minēts aprakstā.

Viņš rāda uz dokumentā ierakstīto numuru: CA 507644.

-      Viņi pārkrāso numurus. Viņi uzliek viltotus numurus. Viņi apmaina numurus.

-      Kaut arī tā, bet tas tomēr nav mans auto. Vai varat to atvērt?

Detektīvs atver mašīnas durvis. Salons ož pēc miklam avīzēm un ceptiem cāļiem.

-      Man nav stereosistēmas, viņš saka. Tas nav mans auto. Vai esat pārliecināts, ka mans auto nav novietots kādā citā vietā tepat pagalmā?

Viņi izstaigā visu stāvvietu. Viņa auto tur nav. Esterheize kasa pakausi.

-      Es to pārbaudīšu, viņš saka. Kaut kas ir sajaukts. Atstājiet man sav'u telefona numuru, es jums piezvanīšu.

Lūsija aizvērtām acīm sēž pie pikapa stūres. Viņš piegrabina pie loga un viņa atslēdz durvis.

Pārpratums, kāpdams mašīnā, viņš saka. Korolla viņiem ir, bet tā nav manējā.

-      Vai tu redzēji vīriešus?

-     Vīriešus?

-      Tu teici, ka divi vīrieši esot apcietināti.

-     Viņi izlaisti laukā pret drošības naudu. Jebkurā gadījumā, tā kā tas nav mans auto, apcietinātie, lai kas viņi ari ir, nevar būt tie paši, kas nozaga manu auto.

Ilgi valda klusums.

-      Vai to tā loģiski var secināt? Lūsija vaicā.

Viņa iedarbina motoru, nikni rausta stūri.

-      Es neaptvēru, ka tu vēlies, lai viņus noķer, viņš saka.

Viņš dzird aizkaitinājumu savā balsī, bet necenšas apvaldīties.

-    Ja viņi ir noķerti, tas nozīmē, ka būs tiesas prāva un viss, kas ar to saistās. Tev nāksies dot liecību. Vai esi tam gatava?

Lūsija izslēdz motoru. Viņas seja ir tik stinga, it kā viņa pūlētos aizturēt asaras.

-      Lai nu kā, pēdas ir izgaisušas. Mūsu draugus nenotvers, ne jau nu šī policija, viņus noteikti nenotvers. Tāpēc mēs varam izmest to visu no prāta.

Viņš saņem spēkus, lai runātu tālāk. Viņš uzbāžas, viņš kļuvis par garlaicīgu īgņu, bet tur neko vairs nevar līdzēt.

-      Lūsij, tik tiešām ir pēdējais laiks tev izdarīt izvēli. Vai nu tu paliksi ar nejaukām atmiņām pilnā mājā un turpināsi bēdāties par to, kas ar tevi noticis, vai ari tu atstāsi to visu sev aiz muguras un sāksi jaunu mūža nodaļu ka,jt kur citur. Manuprāt, ir tikai šīs divas iespējas. Zinu, ka tev patiktu palikt, bet vai tu nevarētu vismaz apsvērt arī to otru variantu? Vai mēs abi nevarētu par to prātīgi parunāties?

Viņa pakrata galvu.

-      Es vairs nespēju runāt, Deivid, vienkārši nespēju, viņa saka klusi un steidzīgi, kā baidīdamās, ka vārdi izkaltīs. Es zinu, ka neesmu tīra. Vēlos, kaut spētu to izskaidrot. Bet es nevaru. Tāpēc, ka tu esi tas, kas esi, un es esmu tā, kas esmu, es nevaru to izskaidrot. Man žēl, ka tā. Un man žēl, ka tā iznācis ar tavu auto. Žēl, ka tev nācās vilties.

Viņa atspiež galvu rokās; viņas pleci sagumst.

Viņu atkal pārpludina tās pašas izjūtas: apātija, vienaldzība un ari vieglums, it kā viņš no iekšienes būtu izēsts tukšs un no viņa sirds palikusi tikai drupana čaula. Kā gan, viņš prāto, kā tāda stāvoklī nok|uvis vīrietis lai varētu atrast vārdus, atrast mūziku, kas atsauks mirušos atpakaļ?

Pāris metru attālumā ceļmalā sēž sieviete rītakurpēs un skrandainā kleitā, un nikni uz viņiem blenž. Viņš apliek sargājošu roku Lūsijai ap pleciem. Mana meita, viņš domā, mana vismīļā meita. Kuru man bijis lemts ievadīt dzīvē. Kurai reiz nāksies vadīt mani.

Vai Lūsija var saost viņa domas?

Beigās pie stūres sēžas viņš. Pusceļā līdz mājām Lūsija, viņam par pārsteigumu, sāk runāt.

-      Tas bija tik personiski, viņa saka. Tas tika darīts ar dziļi personisku naidu. Lūk, kas mani apstulbināja visvairāk. Pārējo… varēja paredzēt. Bet kāpēc viņi mani tik ļoti ienīda? Es nekad viņus nebiju sastapusi.

Viņš gaida, ka Lūsija teiks vēl kaut ko, bet viņa klusē.

-      Tā ir bijusi vēsture, kas runāja caur šiem vīriešiem, beidzot viņš piedāvā skaidrojumu. Netaisnību vēsture. Domā par to šādi, ja tas palīdz. Kaut gan tev šķila, ka tas ir personisks naids, tas tomēr tāds nebija. Šis ienaids ir mantots no senčiem.

-      Tas neko nepadara vieglāku. Šoks nepāriet. Tik šokējoši just, ka tevi ienīst. Tajā brīdī.

Tajā brīdī. Vai viņa runā par to, par ko viņam šķiet, ka viņa runā?

-     Vai tev vēl joprojām bail? viņš vaicā.

-J ā-

-      Bail, ka viņi atgriezīsies?

-J ā-

-      Vai tu domāji, ka viņi neatgriezīsies, ja tu neiesniegsi sūdzību policijā? Vai to tu sev iestāstīji?

-      Nē.

-      Ko tad?

Viņa klusē.

Lūsij, tas varētu būt tik vienkārši. Slēdz savu suņu patversmi. Dari to tūlīt. Aizslēdz māju, samaksā Pctrusam, lai viņš to sargā. Paņem atvaļinājumu, atpūtiēs pusgadu vai gadu, pagaidi, lai situācija šajā valstī uzlabojas. Dodies uz Eiropu. Aizbrauc uz Holandi. Es apmaksāšu braucienu. Kad atgriezīsies, varēsi taisīt inventarizāciju un sākt no jauna.

-      Deivid, ja es tagad aizbraukšu, tad vairs neatgriezīšos. Paldies par piedāvājumu, bet tas neder. Tu nevari ieteikt neko tādu, ko es pati nebūtu pārcilājusi prātā jau simtiem reižu.

-      Kāds tad ir tavs rīcības plāns?

-      Nezinu. Taču, lai ko arī es izlemtu, gribu izlemt pati, bez stumdīšanas. Ir lietas, ko tu gluži vienkārši nesaproti.

-      Ko es nesaprotu?

-      Pirmkārt, tu nesaproti, kas todien ar mani notika. Tu esi norūpējies par mani, es protu to novērtēt, tev šķiet, ka tu saproti, bet būtībā tomēr nesaproti. Jo nespēj saprast.

Viņš samazina ātrumu un stūrē uz ceļa malu.

-     Nevajag, saka Lūsija. Šeit ne. Šis ir bīstams posms, apstāties būtu riskanti.

Viņš piedod gāzi.

-     Tieši pretēji, es saprotu pārlieku labi, viņš saka. Es tagad izteikšu to vārdu, no kura mēs līdz šim vairījāmies. Tevi izvaroja. Tā bija grupveida izvarošana. Vīrieši bija trīs.

-      Un?

-     Tu baidījies par savu dzīvību. Tu baidījies, ka viņi tevi nogalinās, kad būs apmierinājuši savas seksuālās tieksmes. Ka viņi no tevis atbrīvosies. Jo tu viņiem neko nenozīmēji.

-      Un? Lūsijas balss pārvērtusies čukstā.

-      Un es nedarīju neko. Es tevi neglābu.

Tā ir viņa atzīšanās.

Lūsija nepacietīgi savicina roku.

-     Nevaino sevi, Deivid. Tu nevarēji mani glābt. Ja viņi būtu atnākuši nedēļu agrāk, es mājā būtu viena. Bet tev taisnība, es viņiem neko nenozīmēju, pilnīgi neko. Es to sajutu.

Bridi viņi klusē.

-      Man šķiet, ka viņi to darījuši jau agrāk, Lūsija atsāk, tagad viņas balss vairs tā nedreb. Vismaz abi vecākie. Man šķiet, ka viņi pirmkārt un galvenokārt ir izvarotāji. Mantas viņi nozaga tikai tā starp citu. Tāds blakus bizness. Manuprāt, viņu darbs ir izvarošana.

-      Tu domā, ka viņi atgriezīsies?

-      Man šķiet, ka es atrodos viņu teritorijā. Viņi mani iezīmēja. Viņi atgriezīsies manis dēļ.

-      Tad tu nekādā gadījumā nevari palikt.

-      Kāpēc ne?

-      Tāpēc, ka tas būtu aicinājums viņiem atgriezties.

Lūsija ilgi apsver savu atbildi.

-      Deivid, bet vai tad uz to nevar raudzīties arī no cita viedokļa? Ja nu… ja nu tas ir maksa par palikšanu šeit? Varbūt tā viņi uz to skatās; varbūt tā vajadzētu skatīties arī man. Viņi uzskata, ka es esmu kaut ko parādā. Paši sevi viņi uzskata par parādu iekasētājiem, par nodokļu inspektoriem. Kāpēc lai man atļautu dzīvot šeit bez maksas? Varbūt tieši to viņi saka sev.

-      Nešaubos, ka viņi sev saka ļoti daudz ko. Viņi ir ieinteresēti sagudrot visādus stāstus, lai attaisnotos. Bet tev jāuzticas savām jūtām. Tu teici, ka juti tikai naidu no viņu puses.

-      Naids… Deivid, kad nonāk līdz vīriešiem un seksam, mani nekas vairs nespēj pārsteigt. Varbūt naids pret sievietēm vīriešus seksuāli uzbudina. Tu esi vīrietis, tev jāzina. Kad tev ir sekss ar kādu svešu sievieti kad tu notver viņu, nospied zemē, dabū viņu sev apakšā, uzgulies viņai virsū ar visu savu svaru vai tas mazliet nelīdzinās nonāvēšanai? Iegrūst nazi iekšā; pēc tam aiziet, atstājot sev aiz muguras asinīm nošķiestu ķermeni vai tā nav tāda pati sajūta kā noslepkavojot, kā aizbēgot pēc pastrādātas slepkavības?

Tu esi vīrietis, tev jāzina: vai tā sarunājas ar tēvu? Vai Lūsija un viņš ir abi vienā frontes pusē?

-      Iespējams, viņš saka. Dažreiz. Dažiem vīriešiem.

Un tad steidzīgi, bez apdomāšanās vaicā: Vai ar tiem abiem bija tāpat? Kā cīnoties ar nāvi?

Viņi uzkurina viens otru. Droši vien tāpēc viņi to dara kopā. Kā suņi barā.

-      Un trešais, tas puika?

-     Viņš tur bija, lai mācītos.

Viņi jau pabraukuši garām fermas ceļa zīmei. Laika tikpat ka vairs nav.

-              Ja viņi būtu bijuši baltie, tu runātu par viņiem citādi, viņš saka.

-    Piemēram, ja tie būtu baltie slepkavnieki, kurus meklē policija.

-     Vai tiešām citādi?

-    Jā, tu runātu citādi. Negribu tevi ne pie kā vainot, ne jau tur tā lieta. Bet tu minēji kaut ko tādu, ko līdz šim nebiji teikusi. Par verdzību. Viņi grib tevi sev par verdzeni.

-      Nē, verdzība ne. Atkarība. Pakļaušana.

Viņš šūpo galvu.

-     Tas ir par daudz, Lūsij. Pārdod visu. Pārdod fermu Petrusam un brauc prom.

-      Nē.

Ar to saruna beidzas. Bet Lūsijas teiktais turpina atbalsoties viņa domās. Asinīm noškiests. Ka tas jāsaprot? Vai beigu beigās viņam bijusi taisnība, kad viņš sapni redzēja asins gultu, asinīm pilnu vannu?

Viņu darbs ir izvarošana. Viņš domā par šiem trim ciemiņiem, kā tie brauca prom ne pārāk vecajā toijola, piekrāvuši aizmugures sēdekli ar saimniecības priekšmetiem, savus dzimumlocekļus, savus ieročus noguldījuši tīkamā siltumā sev starp kājām, murrājoši ir vārds, kas ienāk viņam prātā. Viņiem netrūka iemeslu justies apmierinātiem ar pēcpusdienā paveikto; viņi izvēlējušies nodarbošanos, kas dara viņus laimīgus.

Viņš atceras, kā bērnībā, avīžu ziņās uzdūries vārdam izvarošana, pūlējās uzminēt, ko īsti tas varētu nozīmēt, brīnoties, ko parasti tik maigais burts «p»* dara šā vārda vidū, kurš, izrunāts skaļi, iedveš tādas šausmas kā neviens cits. Kādā mākslas albumā bibliotēkā bija glezna «Sabīniešu izvarošana»**: vīri zirgos, tērpti trūcīgās romiešu bruņās, sievietes caur

* Rape (angļu vai.) izvarošana, nolaupīšana, ļaunprātīga izmantošana.

** Sabiniešu nolaupīšana Romas dibināšanas leģendas epizode, kas bieži izmantota mākslas darbos, piemēram, franču gleznotāja Nikolā Pusēna (1594 1665) gleznā.

spīdīgās drānās mētā rokas pa gaisu un vaimanā. Kāds gan šim pozām sakars ar viņa toreizējo priekšstatu, kas ir izvarošana: vīrietis uzguļas sievietei virsū un grūžas viņā iekšā.*

Viņš doma par Baironu. Vesels leģions grāfieņu un virtuveņu, kurās Bairons grūdies iekšā, un neapšaubāmi starp viņām ari dažas tādas, kas to sauca par izvarošanu. Bet skaidrs, ka nevienai no viņām nebija iemesla baidīties, ka dzimumakta beigas viņai pārgriezīs nkli. No viņa skatpunkta, no Lūsijas skatpunkta Bairons patiešām rādās ļoti vecmodīgs.

Lūsija bija pārbijusies, pārbijusies gandrīz līdz nāvei. Viņas balss aizžņaudzās, viņa nespēja ievilkt elpu, locekļi notirpa. Tas nenotiek īstenībā, viņa sev teica, kad vīrieši nogrūda viņu zeme, tas ir tikai sapnis, ļauns murgs. Bet vīrieši savukārt kari dzēra viņas bailes, izbaudīja tās, darīja visu iespējamo, lai Lūsiju sāpinātu, lai viņa justos vēl apdraudētāka, lai pieņemtos spēkā viņas šausmas. Pasauc savus suņus! viņi teica Lūsijai. Turpini, pasauc savus suņus. Nav suņu? Tad mēs paradīsim tev suņus!

Jūs nesaprotat, jūs tur nebijāt, saka Beva Šova. Bet Beva tomēr kļūdas. Lūsija intuitīvi nojauta: viņš ir sapratis; ja viņš koncentrē domas, ja viņš izšķīdina pats sevi, viņš spēj nokļūt tajā vietā, kļūt par šiem vīriešiem, iemājot viņos, piepildīt tos ar savu regaino klātbūtni. Vēl tikai nav skaidrs, vai viņam pietiek iztēles spēka, lai šajā ainā kļūtu par sievieti.

Savas istabas vientulībā viņš raksta meitai vēstuli:

«Lūsij, mana dārgā. Mīlot tevi ar visu mīlestību, cik vien tās pasaulē ir, man tomēr tev jāsaka lūk, kas. Tu gatavojies pieļaut bīstamu kļūdu. Tu vēlies pazemoties vēstures priekšā. Bet ceļš, pa kuru tu dodies, nav īstais. Tā tu zaudēsi visu godu; tu nespēsi paciest pati sevi. Lūdzama, uzklausi mani.

Tavs tēvs.»

Pēc pusstundas zem viņa durvīm tiek pabāzta aploksne. «Mīļo Deivid, tu neesi manī klausījies. Es vairs neesmu tas cilvēks, kuru tu pazīsti. Es

* Šai rindkopai, kurā izmantoti vaida «rape» skaņojums un daudznozimība, lulkolāja piedāvāja latvisko variantu boz netulkojamās vardu spēles: «Viņš atceras, kā bērnībā, avīžu ziņas uzdūries vārdam izvarošana, pulējās uzminēt, ko īsti las varētu nozīmēt. Viņam radās aizdomas, ka tad vīrietis uzguļas sievietei virsu un grūžas viņā iekšā.»

esmu mirusi un pagaidām nezinu, kas spētu atgriezt mani dzīvē. Zinu vienīgi to, ka nevaru no šejienes aizbraukt.

Tu to neatzīsti, un es nezinu, ko vēl varētu teikt, lai panāktu, ka tu to atzīsti. It kā tu būtu brīvprātīgi izvēlējies sēdēt kaktā, kur neiespīd saules stari. Domāju par tevi kā par vienu no trim šimpanzēm, par to, kurš tur ķepas acīm priekšā.

Jā, iespējams, ka ceļš, pa kuru es eju, nav īstais. Bet, ja tagad pametīšu fermu, es būšu cietusi sakāvi, un visu atlikušo mūžu jutīšu šīs sakāves rūgtumu.

Es nevaru mūžīgi palikt bērns. Tu nevari mūžīgi palikt tēvs. Zinu, ka tev ir labi nodomi, bet tu neesi tas ceļvedis, kāds man nepieciešams, ne šoreiz.

Tava Lūsija.»

Tāda ir viņu sarakste; tāds ir Lūsijas pēdējais vārds.

Suņu galināšana ir paveikta, melnie maisi sakrauti pie durvīm, katrā iekšā ķermenis un dvēsele. Viņš un Beva Šova apskāvušies guļ uz operāciju zāles grīdas. Pēc pusstundas Beva dosies atpakaļ pie sava Bila un viņš sāks kraut maisus mašīnā.

-               Tu neko neesi man stāstījis par savu pirmo sievu, saka Beva Šova.

-    Ari Lūsija par viņu nerunā.

-      Lūsijas māte ir holandiete. To Lūsija tev noteikti ir teikusi. Evelīna. Evija. Pēc šķiršanās viņa atgriezās Holandē. Vēlāk viņa apprecējās otrreiz. Lūsija nevarēja satikt ar patēvu. Viņa vēlējās atgriezties Dienvidāfrikā.

-     Tātad viņa izvēlējās tevi.

-      Savā ziņā. Lūsija izvēlējās arī konkrēto vidi, konkrēto apvārsni. Tagad es mēģinu panākt, lai viņa atkal brauc prom, kaut vai uz laiku. Viņai Holandē ir ģimene, draugi. Var jau būt, ka Holande kā viela, kur dzīvot, nav tā visjautrākā, bet tur vismaz nedzimst murgi.

-      Un?

Viņš parausta plecus.

-      Šobrīd Lūsija nav noskaņota uzklausīt manus padomus. Viņa paziņoja, ka es neesot piemērots ceļvedis.

-      Bet tu taču biji skolotājs.

-       Tas gadījās pavisam nejauši. Mācīšana nekad nav bijis mans aicinājums. Un pilnīgi noteikti es nekad neesmu tiecies mācīt citiem, kā jādzīvo. Es biju viens no tā sauktajiem filologiem. Rakstīju grāmatas par mirušiem cilvēkiem. Tas bija tas, ko es darīju no sirds. Bet studentus mācīju, lai nopelnītu iztiku.

Beva gaida, ka viņš turpinās, bet viņam nav atbilstoša noskaņojuma.

Riet saule, kļūst auksts. Viņi nav mīlējušies; būtībā viņi pārstājuši izlikties, ka satiekas tāpēc, lai pamīlētos.

Viņa domās Bairons, stāvēdams uz skatuves, ievelk elpu, lai dziedātu. Bairons tūlīt dosies uz Grieķiju. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš sācis saprast, ka dzīve ir skaista.

Sunt lacrimae rerum, et mentem mortalia tangunt:* tādi būs Bairona dziedātie vārdi, par to viņš nešaubās. Bet mūzika vēl lidinās kaut kur pie apvāršņa, nav vēl atnākusi.

-       Tev nevajag bažīties, saka Beva Šova. Beva piespiedusi galvu viņam pie krūtīm: iespējams, ka Beva dzird, kā viņa sirdspuksti pieskaņojas heksametru ritmam. Mēs ar Bilu rūpēsimies par Lūsiju. Mēs bieži iesim uz fermu. Un tur taču ir Petruss. Petruss būs modrs.

-      Tēvišķīgais Petruss.

-Jā.

-      Lūsija teica, ka es nevarot mūžīgi palikt tēvs. Nespēju iztēloties, kā šajā dzīvē es varētu nebūt Lūsijas tēvs.

Beva laiž pirkstus caur viņa ataugušo matu rugājiem.

-     Viss būs labi, viņa čukst. Gan tu redzēsi.

* Sunt lacrimae rerum, el mentem mortalia tangunt (latiņu vai.) «.. asaras lej šeit par likstām, un mirstīgo bēdas skar sirdis». Vergilij.t. Eneīda. R., Liesma, 1970. 39*PP-

19. nodaļa

māja atrodas RAJONA, kurš pirms gadiem piecpadsmit vai divdesmit, tūlīt pēc namu uzcelšanas, droši vien bijis diezgan neomulīgs, bet kopš tā laika mainījies uz labo pusi: gar taciņu malām saaugusi zāle, sakuplojuši koki, mūrus noseguši vīteņaugi. Mājai Rustholmas lokā Nr. 8 ir krāsoti dārza vārtiņi un sarunu ierīce.

Viņš piespiež pogu. Atsaucas meitenīga balss.

-      Hallo?

-      Es meklēju Aizeka kungu. Mani sauc Luri.

-     Viņš vēl nav pārnācis.

-      Kad viņš varētu būt?

-      Acumirkli.

Mehānisms iedūcās, slēdzene noklakšķ; viņš atver vārtiņus.

Taciņa aizved līdz mājas durvīm; tur stāv un viņu vēro slaida meitene. Viņa ģērbusies skolas formā: gaišzils sarafāns, baltas pusgarās zeķes, blūzīte. Viņai ir Melānijas acis, Melānijas platie vaigu kauli, Melānijas tumšie mati; tikai viņa ir vēl skaistāka nekā Melānija. Jaunākā māsa, par kuru Melānija tika stāstījusi, bet šobrīd viņš nespēj atcerēties meitenes vārdu.

-      Labdien. Ap cikiem jūsu tēvs varētu būt mājās?

-      Stundas beidzas trijos, bet viņš parasti paliek ilgāk. Bet tas nekas, nāciet droši iekšā.

Viņa pietur durvis, pieplakdama stenderei, kad viņš iet garām. Viņa ēd kūkas šķēli, graciozi turēdama to divos pirkstos. Pie apakšlūpas viņai pielipušas drupačas. Viņš jūt vēlēšanos pastiept roku, lai drupačas noslaucītu; tajā pašā mirklī atmiņas par šīs meitenes māsu karstā vilnī plūst viņam pāri. Dievs, sargi mani, viņš domā ko es šeit daru?

-      Varat apsēsties, ja vēlaties.

Viņš apsēžas. Mēbeles viz, (elpa nomāc ar savu kārtīgumu.

-      Kā jūs sauc? viņš vaicā.

-      Dezirē.

Dezirē: jā, tagad viņš atceras. Melānija, pirmdzimtā, ar vārdu no latiņu tumsas, pēc tam Dezirē ar francisko vardu, iekārotā. Vecāki nu gan izaicinājuši dievus, dodot viņai tādu vārdu!

-      Mani sauc Deivids Lurī.

Viņš vērīgi lūkojas meitenē, bet nešķiet, ka šis vārds viņai būtu pazīstams.

-      Esmu no Keiptaunas.

-      Mana māsa studē Keiptaunā.

Viņš paloka galvu. Viņš nesaka: es pazīstu tavu māsu, labi pazīstu. Bet viņš domā: auglis no tā paša koka, droši vien abas vienādas līdz pat visintīmākajiem sīkumiem. Un tomēr atšķirīgas: citāda asins pulsācija, citāds kaislību mudinājums. Vienā gultā ar viņām abām: karalisks piedzīvojums.

Viņš viegli noskurinās, ieskatās pulkstenī.

-       Ziniet ko, Dezirē? Es labāk mēģināšu notvert jūsu tēvu viņa skolā, ja jūs man pastāstīsiet, kā tur nokļūt.

Skola atrodas dzīvojamo namu kvartāla vidū: zema ķieģeļu ēka ar tērauda logu rāmjiem un azbesta jumtu, putekļains pagalma kvadrāts un tam apkārt dzeloņstiepļu žogs. Pie viena no vārtu stabiem piestiprināts uzraksts F. S. Marajs, pie otra Vidusskola.

Apkārt nc dzīvas dvēseles. Viņš klejo ap skolu, līdz ierauga plāksnīti, uz kuras rakstīts Kanceleja. Viņpus durvīm sēž tukla sekretāre vidējos gados un taisa sev manikīru.

-      Es meklēju Aizeka kungu, viņš saka.

-      Aizeka kungs! sekretāre iesaucas. Piejums apmeklētājs!

Tad viņa saka: Ejiet vien iekšā.

Aizeks aiz sava rakstāmgalda paslejas, vilcinās, raugās viņā ar neizpratnes pilnu skatienu.

-      Vai atceraties mani? Deivids Luri no Keiptaunas.

-      Nu jā, saka Aizeks un apsēžas.

Viņam mugurā tas pats pārmērīgi lielais uzvalks: kakls iegrimis žaketes apkaklē un no turienes viņš veras āra kā maisā ieslodzīts putns ar asu knābi. Logi ir aizvērti, telpā jūtama sastāvējusies smēķu smaka.

-    Ja negribat mani redzēt, es tūlīt aiziešu, viņš saka.

-      Nē, saka Aizeks. Apsēdieties. Pašlaik pārbaudu kavējumu sarakstus. Vai neiebilstat, ja es vispirms pabeigtu?

-      Lūdzu.

Uz rakstāmgalda ir ierāmēta fotogrāfija. No vietas, kur viņš sēž, nav redzams, kas tajā attēlots, bet viņš zina, kas tur ir: Melānija un Dezirē, sava tēva acuraugi, kopā ar garlaicīgo māti.

-      Nu tā, saka Aizeks, aizvērdams pēdējo sarakstu. Ar ko esmu izpelnījies šo godu?

Viņš domājis, ka jutīsies saspringts, bet patiesībā ir pavisam mierīgs.

-      Pēc tam, kad Melānija iesniedza savu sūdzību, viņš saka, universitāte sarīkoja oficiālu izmeklēšanu. Rezultātā es atteicos no savas vietas. Tāda ir notikuma vēsture; jūs noteikti to zināt.

Aizeks zobgalīgi lūkojas viņā, nebilstot ne vārda.

-      Kopš tā laika esmu cilvēks bez noteiktas nodarbošanās. Šodien braucu cauri Džordžai un man ienāca prātā, ka es varētu piestāt šeit un aprunāties ar jums. Atceros, ka iepriekšējā tikšanās reizē mēs bijām… iekaisuši. Bet es nolēmu tik un tā iegriezties un pateikt, kas man uz sirds.

Tik tālu viņš saka patiesību. Viņš grib izteikt, kas viņam uz sirds. Bet jautājums jau ir par to, kas tad īsti nospiež viņa sirdi.

Aizekam rokā ir lēta Bic pildspalva. Viņš slidina pirkstus lejup pa pildspalvas korpusu, apgriež to otrādi, slidina pirkstus lejup, atkal un atkal, bet kustība nepauž nepacietību, tā ir tīri mehāniska.

Viņš turpina.

-      Jūs esat dzirdējis Melānijas versiju. Es gribētu jums izstāsti! savcjo, ja esat gatavs to noklausīties.

Es to uzsāku, ilgi nedomājot. Tas sākās kā piedzīvojums, kā viena no tām pēkšņajām, mazajām dēkām, kas atgadās zināmas kategorijas vīriešiem, kas atgadās man, kas uztur mani pie dzīvības. Atvainojiet, ka tā izsakos. Es cenšos būt godīgs.

Bet kopā ar Melāniju ar mani notika kaut kas negaidīts. Es to iztēlojos kā uguni. Viņa iešķīla manī uguni.

Viņš brīdi klusē. Pildspalva turpina savu deju. Pēkšņa, maza dēka. Zināmas kategorijas vīrieši. Vai šim vīrietim aiz rakstāmgalda ir mīlas dēkas? Jo ilgāk viņš skatās uz Aizeku, jo tas šķiet apšaubāmāk. Viņš nejustos pārsteigts, ja izrādītos, ka Aizeks ir baznīcas kalpotājs diakons vai varbūt ministrants, lai ko tas arī nozīmētu.

-       Uguns: kas tajā tik īpašs? Ja uguns izdziest, jāiededz sērkociņš un jāiekurina jauna. Tā es mēdzu domāt. Bet senajos laikos cilvēki pielūdza uguni. Viņi tik viegli neļāva liesmai apdzist, liesmai dievībai. Un tādu liesmu manī iededza jūsu meita. Tā nebija tik stipra, lai mani sadedzinātu, tomēr īsta: īsta uguns.

Dedzis apdedzis sadedzis.

Pildspalva vairs nekustas.

-      Luri kungs, saka meiteņu tēvs; viņa sejā parādījies šķībs, sāpīgs smaids, es sev vaicāju, ko jūs īsti iedomājaties, ierazdamies manā skolā un stāstot man…

-      Piedodiet, tas ir pretīgi, es zinu. Tādas ir beigas. Tas ir viss, ko es gribēju teikt, lai sevi aizstāvētu. Kā klājas Melānijai?

-      Varu jums teikt, ka Melānijai klājas labi. Viņa zvana katru nedēļu. Viņa atsākusi studijas, viņa saņēma speciālu atļauju to dant, jūs jau noteikti saprotat, ņemot vērā šos apstākļus. Brīvajā laikā viņa turpina savu darbu teātri un gūst panākumus. Tā ka ar Melāniju viss ir kārtībā. Un kā ar jums? Ko plānojat iesāki tagad, kad esal aizgājis no darba?

-      Man ir meita, jums būs interesanti to uzzināt. Viņai pieder ferma; plānoju kādu laiku pavadīt kopā ar meitu, palīdzēt saimniecībā. Turklāt

man jāpabeidz rakstīt grāmatu, kaut ko līdzīgu grāmatai. Šā vai tā, bet ko darīt man netrūks.

Viņš ietur pauzi. Viņš ievero, ka Aizeks urbjas viņā ar ļoti uzmanīgu skatienu.

-     Tā, saka Aizeks, vārdiem atraujoties no lūpām līdzīgi nopūtai, tā varenie krīt no saviem augstumiem!

Krīt? Jā, protams, tas bija kritiens. Bet vai varenā kritiens? Vai vārds varenais varētu attiekties uz viņu? Viņa priekšstats par sevi ir kā par neievērojamu cilvēku, kas kļūst arvien neievērojamāks. Tēls no vēstures nomalēm.

-      Varbūt tas nāk mums par labu, viņš saka, reizi pa reizei nokrist no augstumiem. Kamēr mēs nesašķīstam.

-      Labi. Labi. Labi, saka Aizeks, joprojām vērdamies viņā ar neatlaidīgu skatienu.

Pirmoreiz viņš saskata Aizekā līdzību ar Melāniju: mutes un lūpu līnijās. Ļaujoties pēkšņam impulsam, viņš pastiepj roku pāri galdam, mēģina paspiest Aizeka roku, beidzot tikai noglāsta tās plaukstas virspusi. Dzestra, bezspalvaina āda.

-      I ,urī kungs, saka Aizeks, vai jūs gribējāt man pastāstīt vēl kaut ko, kas neattiecas uz jūsu un Melānijas attiecībam?Jūs teicāt, ka jums kaut kas nospiežot sirdi.

-      Manu sirdi? Nē. Nē, es tikai iegriezos, lai uzzinātu, kā iet Melānijai.

Viņš pieceļas.

-      Paldies, ka neatteicāties ar mani tikties, es to augstu vērtēju.

Viņš pastiepj roku, šoreiz taisni uz priekšu.

-      Uz redzēšanos.

-      Uz redzēšanos.

Viņš jau ir pie durvīm pareizāk, viņš jau ir kancelejas priekštelpā, kura šobrīd ir tukša kad Aizeks sauc: •Luri kungs! Uz vienu mirklīti!

Viņš atgriežas kabinetā.

-      Ko esat iecerējis darīt šovakar?

-      Šovakar? Pasūtīju istabu viesnīcā. Nekādu ieceru man nav.

-      Atnāciet ieturēt maltīti kopā ar mums. Atnāciet uz vakariņām.

-      Nedomāju, ka jūsu sievai tas patiktu.

-      Varbūt. Bet varbūt nc. Lai nu kā, atnāciet. Dalieties ar mums maizes riecienā. Mēs vakariņojam septiņos. Uzrakstīšu jums adresi.

-      Nav vajadzības to darīt. Es jau biju piejums mājās un sastapu jūsu meitu. Viņa pateica, kur jūs meklēt.

Aizeks nepamirkšķina ne acu.

-      Labi, viņš saka.

Durvis atver pats Aizeks.

-      Nāciet iekšā, nāciet iekšā, viņš saka un vedina uz viesistabu.

Aizeka sieva nekur nav manāma, jaunāka meita ari ne.

-      Atnesu kaut ko ari no savas puses, viņš saka, pasniegdams viņa pudeli.

Aizeks pateicas, bet šķiet, ka mājas saimniekam nav īsti skaidrs, ko lai ar vīnu iesāk.

-      Vai vēlaties mazliet iedzert? Es tūlīt to atvēršu.

Aizeks iziet no istabas, virtuvē atskan sačukstēšanās. Aizeks atgriežas.

-      Šķiet, ka esam pazaudējuši korķu viļķi. Bet Dezija aizņemsies no kaimiņiem.

Skaidrs, ka viņi ir absolūti atturībnieki. Viņam būtu vajadzējis to iedomāties. Šaura, sīkburžuāziska mājsaimniecība, taupīga, klīrīga. Mašīna nomazgāta, mauriņš nopļauts, ietaupījumi noguldīti bankā. Visi spēki ziedoti, lai virzītu uz spožu nākotni abas meitas, abus dārgakmeņus: gudro Melāniju ar viņas teātra karjeru; skaistuli Dezirē.

Viņš atceras Melāniju viņu tuvās pazīšanās pirmajā vakarā sēžot viņam blakus uz dīvāna, dzerot kafiju, kurai viņš pielējis uzpirksteņa tiesu viskija, lai meiteni šis vārds negribīgi uznirst domās iee((otu. Viņas vingrais, mazais augums; viņas seksīgie tērpi; viņas satraukumā vizošās acis. Iegājusi mežā, kur klejo mežonīgais vilks.

Skaistule Dezirē ienāk ar pudeli un korķu viļķi. Nostājusies iepretī abiem vīriešiem, Dezire mirkli vilcinās, acīmredzot apzinādamās, ka vajadzētu sasveicināties.

-      Tēt? viņa murmina ar vieglu mulsumu balsī, turēdama pudeli pastieptā rokā.

Tā: Dezirē ir uzzinājusi, kas viņš ir. Aizeki ir runājuši par viņu, varbūt pat ķildojušies: nevēlams viesis, vīrietis, kura vārds ir tumsa.

Viņas tēvs satvēris viņas roku savējā.

-      Dezirē, viņš saka, tas ir Luri kungs.

-      Sveika, Dezirē.

Mati, kas iekļāva viņas seju, tagad saņemti uz muguras. Dezirē nevairās no viņa skatiena; viņa joprojām ir samulsusi, bet zem tēva spārna jūtas drošāk.

-      Sveicināti, viņa murmina; un viņš dotnā: ak Dievs, ak Dievs!

Dezirē nespēj noslēpt no viņa domas, kas šobrīd šaudās viņas galvā:

Tatad šis ir tas vīrietis, ar kuru kopā mana māsa bija kaila! Tātad šis ir vīrietis, ar kuru viņa darīja to! Sis vecis!

Aizekiem ir atsevišķa, maza ēdamistaba ar lūku uz virtuvi. Četriem ēdājiem nolikti vissmalkākie galda piederumi; deg sveces.

-      Sēdiet, sēdiet! saka Aizeks.

Viņa sieva joprojām nerādās.

-      Atvainojiet mani uz mirklīti, Aizeks nozūd virtuvē.

Viņš paliek divatā ar Dezirē, kas sēž viņam pretī. Viņa noliec galvu, vairs neizskatās tik drosmīga.

Tad atnāk abi vecāki. Viņš pieceļas.

-     Jūs vēl neesat sastapis manu sievu. Dorīn, tas ir mūsu viesis Luri kungs.

-      Esmu tiešām pateicīgs par to, ka jūs uzņēmāt mani savā mājā, Aizekas kundze.

Aizekas kundze ir maza auguma sieviete, ar gadiem kļuvusi drukna, ielīko kāju dēļ viņas gaita ir nedaudz gāzelīga. Bet viņš redz, no kurienes abas māsas ieguvušas savu ārieni. Aizekas kundze senās dienās bijusi īsta skaistule.

Viņas sejas vaibsti ir sastinguši, viņa novērš acis un paloka galvai, cik viegli vien iespējams. Paklausīga laba sieva un dzīvesbiedre. Un jūs būsiet kā viena miesa. Vai meitas sekos mātes piemēram?

-      Dezirē, viņa sauc, nac palīga atnest ēdienu.

Bērns veikli uzlec no krēsla.

-      Aizeka kungs, es tikai ienesu jūsu mājā nemieru, viņš saka. Bija ļoti laipni mani ielūgt, es protu to novērtēt, bet tagad būs labāk, ja došos prom.

Aizeks pasmaida; viņam par pārsteigumu, šajā smaidā pavīd neviltota jautrība.

-      Sēdiet, sēdiet! Ar mums viss būs kārtībā! Mēs tiksim galā! Viņš paliecas tuvāk. -Jumsjābūt stipram!

Tad atgriežas Dezirē un viņas māte ar traukiem: cālis burbuļojošā tomātu sautējumā, kas izplata ap sevi ingvera un ķimeņu smaržu, risi, paplāte ar salātiem un marinētiem dārzeņiem. Tieši tāds ēdamais, kāda viņam, dzīvojot pie Lūsijas, pietrūkst visvairāk.

Viņam priekšā tiek nolikta vīna pudele un vientuļa vīna glāze.

-      Vai neviens cits nedzers? viņš vaicā.

-      Lūdzu, saka Aizeks, ķerieties tik klāt.

Viņš pielej glāzi. Saldie vīni viņam negaršo, viņš nopircis vēlīnās ražas vīnu, iedomādamies, ka tas atbilst Aizeku gaumei. Nu ko, jo ļaunāk viņam.

Vēl jānoklausās galda lūgšana. Aizeki sadodas rokās, viņam neatliek nekas cits, kā vien tieši tāpat pastiept savējās, kreiso roku meiteņu tēvam, labo viņu mātei.

-      Lai tas Kungs ļauj mums izjust sirsnīgu pateicību par visu, ko saņemsim, saka Aizeks.

-      Amen, bilst Aizeka sieva un meita; un viņš, Deivids Luri, ari nomurmina «āmen» un palaiž vaļā abas rokas, tēva vēso kā zīds, mātes mazo, gaļīgo, vēl silto no darbošanā-s pa virtuvi.

Aizeka kundze piepilda šķīvjus.

-      Uzmanīgi, vēl karsts, viņa bilst, kad viņš pasniedz savu šķīvi.

Tie ir vienīgie viņam adresētie vārdi.

Maltites laikā viņš pūlas būt labs viesis, izklaidēt saimniekus ar sarunām, aizpildīt klusuma brīžus. Viņš stāsta par Lūsiju, par viņas suņu mītni, par viņas bišu dravu un dārzkopības projektiem, par savām sestdienas rīta dežūrām tirgū. Iebrukumu viņš nepiemin, tikai starp citu ierunājas par nozagto mašīnu. Viņš stāsta par Dzīvnieku aizsardzības līgu, bet nebilst ne vārda par slimnīcas krematoriju vai zagtajām pēcpusdienām kopā ar Bevu Šovu.

Šādi sadiegtais stāstījums ritinās uz priekšu bez ēnām. Lauku dzīve visā savā idiotiskajā vienkāršībā. Cik ļoti viņš vēlas, lai tā būtu patiesība! Viņš ir noguris no ēnām, no sarežģījumiem, no sarežģītiem cilvēkiem. Viņš mīl savu meitu, bet reizēm viņam tā gribas, lai Lūsija būtu vienkāršāka būtne: vienkāršāka, izprotamāka. Vīrietis, kurš Lūsiju izvaroja, bandas vadonis bija tāds. Kā asmens, kas pārcērt vēju.

Viņš ierauga pats sevi noguldītu uz operāciju galda. Nozibsnī skalpelis; viņš ir uzšķērsts no rīkles līdz cirkšņiem; viņš to visu redz, bet sāpes nejūt. Bārdains ķirurgs, pieri raukdams, liecas viņam pāri. Kas tas viss ir? ķirurgs ņurd. Ķirurgs pabiksta žultspūsli. Kas tas tāds? Ķirurgs izgriež žultspūsli, atsviež malā, tad pabiksta sirdi. Kas tas tāds?

-     Jūsu meita vai viņa viena pati rūpējas par savu fermu? vaicā Aizeks.

-      Ir kāds vīrs, kas viņai dažreiz palīdz. Petruss. Afrikānis.

Un viņš stāsta par Petrusu, par solīdo, uzticamo Petrusu ar viņa divām sievām un pieticīgajām vēlmēm.

Izrādās, ka viņš nav tik izsalcis, kā pašam šķitis. Sarunas atslābst, tomēr viņiem izdodas maltīti veiksmīgi pabeigt. Dezirē atvainojas un dodas pildīt mājas darbus. Aizeka kundze nokopj galdu.

-      Man laiks iet, viņš saka. Rīt gribu agri doties ceļā.

-      Pakavējieties vēl brītiņu, saka Aizeks.

Viņi ir palikuši divatā. Ilgāk izvairīdes vairs nevar.

-      Vēl par Melāniju, viņš saka.

-Jā?

-     Vēl tikai pāris vārdu, tad būšu visu pateicis. Es ticu, ka ar mums abiem būtu varējis notikt citādi, par spīti vecumu atšķirībai. Bet bija kas tāds, ko es nespēju viņai sniegt, kaut kas, viņš meklē vārdu, dzejisks. Man pietrūkst dzejiskuma. Es pārāk labi protu apieties ar mīlestību. Pat degdams es nesākšu dziedāt, ja saprotat, ko gribu teikt. Un to es nožēloju. Es nožēloju visu, ko jūsu meitai nācās manis dēļ pārciest. Jums ir brīniš

ķīga ģimene. Es lūdzu piedošanu par sāpēm, ko sagādāju jums un Aizekas kundzei. Lūdzu, piedodiet man.

Brīnišķīga nav īstais vārds. Pareizāk būtu teikt priekšzīmīga.

-     Tā, saka Aizeks, beidzot jūs atvainojaties. Es jau gaidīju, ka tas nāks.

Aizeks kaut ko apsver. Pēc vakariņām Aizeks vairs nav apsēdies; tagad viņš sāk soļot uz priekšu un atpakaļ.

-     Jūs nožēlojat. Jūs sakāt, ka jums trūkst dzejiskuma. Ja jums būtu dzejiskums, mēs nenonāktu tur, kur esam tagad. Bet es sev saku, ka mēs visi nožēlojam, kad mūs pieķer. Tad mums ir ļoti žēl. Jautājums jau nav par to, vai mums ir žēl. Jautājums ir par to, kādu mācību esam no ta guvuši. Jautājums ir par to, ko mēs darīsim tagad, kad mums ir žēl.

Viņš jau grasās atbildēt, bet Aizeks paceļ roku.

-      Vai drīkstu jūsu klātbūtnē izrunāt vārdu Dievs? Vai jūs neesat viens no tiem cilvēkiem, kuri saīgst, dzirdot piesaucam Dieva vārdu? Jautājums ir tāds: ko Dievs vēl grib nojums, ko vēl bez šīs nožēlas? Vai jums ir kāda nojausma par to, Lun kungs?

Kaut gan Aizeka soļošana uz priekšu un atpakaļ traucē sakopot domas, viņš mēģina rūpīgi izvēlēties vārdus.

-       Parastos apstākļos es teiktu, viņš skaidro, ka pēc noteikta vecuma sasniegšanas cilvēks ir par vecu, lai gūtu vēl kādu mācību. Tad viņu var vien tikai sodīt un sodīt. Bet varbūt ta nav taisnība, vismaz ne visos gadījumos. Es pagaidīšu, līdz būšu pārliecinājies. Kas attiecas uz Dievu, es neesmu ticīgais, tāpēc man jāpārtulko sev pieņemamos apzīmējumos tas, ko jūs saucat par Dievu un Dieva gribu. Un, lietojot man pieņemamus vārdus, var teikt, ka es tieku sodīts par to, kas notika starp mani un jūsu meitu. Esmu kritis dziļā negodā, un man nenāksies viegli pašam no turienes izkļūt. Es necentos izvairīties no šā soda. Es neiebilstu pret to. Gluži otrādi, es dzīvoju šajā sodā, dienu pēc dienas es cenšos sarast ar negodu kā ar savu esības veidu. Kā jums šķiet, vai Dievam būs diezgan ar to, ka es dzīvoju beztermiņa negodā?

-      Nezinu, Lurī kungs. Parastos apstākļos es teiktu: nevaicājiet man, vaicājiet Dievam. Bet tā kā jūs Dievu nelūdzat, jums nav iespēju viņam

kaut ko vaicāt. Tālab Dievam jāatrod veids, kā jums to pavēstīt. Kā jums šķiet, Lurī kungs, kāpēc jūs esat šeit?

Viņš cieš klusu.

-        Es jums pateikšu. Jūs braucāt cauri Džordžai, un jums ienāca prātā, ka Džordžā dzivo jūsu studentes ģimene, un jūs nospriedāt: kāpēc gan ne? Jūs netikāt to plānojis, un tomēr jūs nokļuvāt mūsu namā. Tas nāca kā pārsteigums jums pašam. Vai tā nav?

-      Ne gluži. Es jums neteicu taisnību. Uz Džordžu es atbraucu tikai viena iemesla dēļ: lai parunātu ar jums. Es jau labu laiku biju par to domājis.

-     Jā, jūs ieradāties parunāt ar mani, tā jūs sakāt, bet kāpēc ar mani? Ar mani sarunāties ir viegli, pārāk viegli. To zina visi mūsu skolas skolēni. Ar Aizeku viegli tikt galā tā viņi saka.

Aizeks atkal smaida to pašu šķībo smaidu.

-      Un tātad ar ko tad jūs īstenībā atnācāt aprunāties?

Tagad viņš zina skaidri: viņam nepatīk šis virs, nepatīk viņa viltības.

Viņš pieceļas, klunkurē cauri tukšajai ēdamistabai un tālāk pa gaiteni. Aiz puspievērtām durvīm skan klusas balsis. Viņš atgrūž durvis vaļā. Dezirē un viņas māte sēž uz gultas, darbodamās ar dzijas šķeteri. Ieraugot ienācēju, viņas pārsteigtas apklust.

Viņš ceremoniāli nometas ceļos un pieskaras ar pieri pie grīdas.

Vai ar to pietiek? viņš domā. Vai ar to būs gana? Ja ne, ko vēl lai viņš izdara?

Viņš paceļ galvu. Dezirē un viņas māte sēž kā sastingušas. Viņš notver vispirms mātes, tad meitas skatienu, un straume atkal mutuļo, iekāres straume.

Viņš pieceļas kājās kauliem nokrakšķot mazliet skaļāk, nekā viņam būtu gribējies.

-      Ar labu nakti, viņš saka. Paldies jums par jūsu laipnību. Paldies par vakariņām.

Vienpadsmitos vakarā viņa viesnīcas istabā zvana telefons. Zvanītājs ir Aizeks.

-      Piezvanīju, lai novēlētu jums izturību turpmākajā dzīvē.

Bridis klusuma.

-      Luri kungs, ir viens jautājums, kuru man neizdevās jums uzdot. Jūs taču nelolojat cerības izmantot mūs kā starpniekus savās attiecībās ar universitāti?

-      Kā starpniekus?

-    Jā. Piemēram, lai atjaunotu jūs amatā?

-     Tāda doma man nekad nav nākusi prātā. Ar universitāti man viss cauri.

-      Es to vaicāju tālab, ka taka, uz kuras jūs stāvat, ir tā, kuru jums lēmis Dievs. Un nav mūsu ziņā tur kaut ko mainīt.

-      Saprotu.

20.     nodaļa

VIŅŠ atgriežas keiptaunā pa otro šoseju. Viņš bijis prom mazāk nekā trīs mēnešus, bet pa šo laiku barakas un būdiņas parādījušās ari otrpus šosejai un ieņēmušas platibu uz austrumiem no lidostas. Mašīnu straumei nākas nobremzēt, jo bērns ar žagariņu ceļa vidū gana no salmiem pītu govi. Neatvairāmi, viņš domā, lauki neatvairāmi ienāk pilsētā. Drīz Rondebošas laukumā atkal staigās mājlopi; drīz vēsture būs apmetusi pilnu loku.

Tā nu viņš atkal ir mājās. Bet viņš nejūtas kā atgriezies mājup. Viņš nespēj iztēloties, ka varētu vēlreiz apmesties namā pie Toransa ceļa, universitātes ēnā, lavāties apkārt kā noziedznieks, izvairoties no bijušajiem kolēģiem. Viņš grib māju pārdot, pārvākties citur, uz kādu lētāku dzīvokli.

Viņa finansēs valda haoss. Kopš aizbraukšanas viņš nav maksājis nevienu rēķinu. Viņš dzīvo uz kredīta; ar katru nākamo dienu viņa kredīts rūk mazumā.

Klejojumi beigušies. Kas nāk pēc klejojumu beigām? Viņš redz pats sevi, sirmu, salikušu, čāpojam uz stūra veikaliņu nopirkt savu piena puslitru un pusklaipu maizes; viņš redz pats sevi truli sēžam pie rakstāmgalda dzeltējošiem papīriem pilnā istabā, gaidām pēcpusdienas beigas, lai varētu pagatavot vakariņas un likties gultā. Pensionēta filologa dzīve, bez cerībām, bez nākotnes izredzēm: vai viņš ir gatavs kam tādam?

Viņš atslēdz vārtus. Dārzs ir »izaudzis; pastkastīte piestūķēta pilna ar reklāmām un sludinājumu lapām. Kaut arī māja visā visumā ir pietiekami labi nocietināta, tomēr maz cerību, ka neviens nebūs taja iegriezies, kamēr tā vairākus mēnešus stāvēja tukša. Un patiesi, kopš mirkļa, kad viņš atver parādes durvis un paosta gaisu, viņš jau zina: kaut kas nav labi. Slimīgā satraukumā sirds sāk sisties straujāk.

Neviena troksnīša. Iebrucēji, lai kas viņi arī būtu, jau ir prom. Bet kā viņi iekļuvuši namā? Uz pirkstu galiem tipinādams no vienas telpas uz otru, viņš drīz tiek skaidrībā. Restes, kas sargā vienu no logiem pagalma pusē, ir izrautas no sienas un salocītas, rūtis sasistas, caurums ir pietiekami liels, lai pa to varētu ielīst bērns vai pat maza auguma vīrietis. Pie grīdas piekaltis paklājs no vēja iepūstām lapām un smiltīm.

Viņš klīst pa māju, uzskaitīdams savus zaudējumus. Guļamistaba ir izlaupīta, kumodes rāda tukšas atvilktnes. Viņa skaņu tehnika ir prom, arī magnetofona kasetes un skaņuplates, un dators. Viņa kabinetā atlauzts rakstāmgalds un dokumentu skapis; papīri izsvaidīti pa visām malām. Virtuve iztukšota: .aizvākti galda piederumi, trauki, elektriskās ierīces. Viņa dzērienu krājuma vairs nav. Iztukšots pat skapis, kur glabājās konservi.

Tā nav parasta laupīšana. Specvienība iekļuvusi mājā, iztīrījusi to un atkāpusies, aiznesot smagi piekrautas somas, čemodānus, kastes. Kara laupījums; kompensācija; vēl viena epizode lielajā īpašumu pārdales kampaņā.

Kas šobrīd valkā viņa kurpes? Vai Bethovens unjanāčeks atraduši sev jaunas mājas vai arī izmesti atkritumu kaudzē?

No vannasistabas plūst nejauka smaka. Balodim šī māja kļuvusi par slazdu, putns nomiris izlietnē. Viņš neveikli saliek kaulu un spalvu jūkli plastmasas maisā un aizsien to ciet.

Elektrības nav, telefons nedarbojas. Ja viņš tūlīt kaut ko nepasāks, nāksies nakti aizvadīt tumsā. Bet viņš ir pārāk nomākts, lai darbotos. Pie velna to visu, viņš nospriež, ieslīgst krēslā un aizver acis.

Kad sāk krēslot, viņš piece|as un iziet laukā no mājas. Jau uzausušas pirmās zvaigznes. Pa tukšajām ielām, cauri parkiem, kas piesūkušies ar vībotņu un dzelteno narcišu smaržu, viņš aizsoļo līdz universitātei.

Viņam joprojām ir Komunikācijas zinību fakultātes atslēgas. Piemērots laiks, kad nākt spokoties: gaiteņi ir tukši. Viņš uzbrauc ar liftu uz piekto stāvu, kur atrodas viņa kabinets. Plāksnīte ar viņa uzvārdu pazudusi no durvīm. Uz jaunās plāksnītes rakstīts: Dr. S. Oto. Pa durvju apakšu spiežas blāva gaismas strēle.

Viņš pieklauvē. Atbildes nav. Viņš atslēdz durvis un iet iekšā.

Telpa ir pārvērtusies. Viņa grāmatu un gleznu vairs nav, sienas tagad ir kailas, tikai pie vienas pielīmēts līdz plakāta izmēriem palielināts komiksa zīmējums: Supermens, galvu noliecis, uzklausa Luija Lanē pamācības.

Pustumsā pie datora sēž kāds jauns vīrietis, kuru viņš redz pirmoreiz. Jaunais vīrietis sarauc pieri.

-      Kas jūs esat? viņš vaicā.

-      Es esmu Deivids Luri.

-      Ak tā? Un?

-      Atnācu paņemt savu korespondenci. Šis bija mans kabinets.

Tālā pagātnē, viņam gribas piebilst.

-      Nu kā tad, Deivids Lun. Atvainojiet, es uzreiz neaptvēru. Jūsu vēstules es saliku kastē. Un pāris jūsu mantas, kas bija te palikušas. Vīrietis pamāj ar roku. Tur.

-      Un manas grāmatas?

-     Tās ir apakšstāvā, noliktavā.

Viņš paņem kasti.

-      Paldies, viņš saka.

-      Nekādu problēmu, saka jaunais Dr. Oto. Vai varēsiet aiznest?

Viņš stiepj smago kasti uz bibliotēku, domādams tur izšķirot vēstules.

Bet pie bibliotēkas ieejas kontroles mehānisms vairs nepieņem viņa karti. Viņš paliek viņpus barjeras, un viņam nākas šķirot vēstules vestibilā uz sola.

Viņš ir pārāk satraukts, lai varētu aizmigt. Gaismai austot, viņš dodas garā pastaigā uz kalnaini. Nesen nolijis lietus, strauti ir pārplūduši. Viņš ievelk plaušās priežu uzmundrinošo smaržu. Šobrīd viņš ir brīvs cilvēks, kam nav pienākumu ne pret vienu citu, tikai pret sevi. Laiks guļ viņa priekšā, un viņš var to izmantot, kā pats vēlas. Tā ir satraucoša sajūta, bet viņš cer pie tās pieraut.

Ar Lūsiju kopā pavadītais laiks nav pārvērtis viņu par īstu laucinieku. Tomēr laukos palicis šis tas, ka viņam pietrūkst piemēram, pīļu ģimene: mamma Pīle, kas met lokus pa ūdens virsmu, lepni piepūtusi krūtis, kamēr Inija, Mīnija, Minnija un Mo centīgi plunčājas mammai nopakaļ, pārliecinātas, ka ar viņām nevar notikt nekas ļauns, kamēr mamma ir tepat tuvumā.

Kas attiecas uz suņiem, viņš negrib par tiem domāt. Kopš nākamās pirmdienas no dzīves atbrīvotos suņus iemetīs ugunī bez ievērības, bez sērām. Vai viņam jebkad tiks piedota šī nodevība?

Viņš aiziet uz banku, aizgādā veļas kravu uz mazgātavu. Mazajā bodītē, kur viņš gadiem ilgi pērk kafiju, pārdevējs izliekas viņu nepazīstam. Kaimiņš, kurš laista dārzu, centīgi griež viņam muguru.

Viņš domā par Viljamu Vērdsvertu, kas, pirmo reizi ieradies Londonā, noskatījās pantomīmu, kur Džeks Milžu kāvējs līksmi staigāja pa skatuvi, zobenu vicinādams, uz savām krūtīm uzrakstītā vārda Neredzamais pasargāts.

Vakarā viņš no telefona kabīnes piezvana Lūsijai.

-      Domāju, ka jāpiezvana ja nu gadījumā tu par mani uztraucies, viņš saka. Man viss ir labi. Bet šķiet, ka paies kāds laiciņš, līdz es atradīšu sev mājvietu. Pa šo māju es dārdinos ka zirnis pudelē. Man pietrūkst mežapīļu.

Laupītāju iebrukumu viņš nepiemin. Kāda gan jēga uzmākties Lūsijai ar savām nepatikšanām?

-      Un kā ar Petrusu? viņš vaicā. Vai Petruss rūpējas par tevi, vai arī viņš vēl joprojām aizņemts ar savas mājas celtniecību?

-      Petruss man palīdzēja. Visi ir ļoti izpalīdzīgi.

-      Nu labi, bet es varu atgriezties, tikko tev mani ievajadzesies. Tu tikai pasauc.

-      Paldies, Deivid. Varbūt ne pašlaik, bet visā drizumā.

Kad piedzima šī mazulīte, kam gan būtu varējis ienākt prātā, ka viņš reiz rāpos uz ceļiem, lūgdamies, lai viņa aicina tēvu pie sevis?

Iepirkdamies lielveikalā, viņš pēkšņi pamana, ka iestājies rindā aiz Eleinas Vinteres, kādreizējās savas katedras vadītājas. Viņai ir pilni ratiņi ar pirkumiem, viņam likai grozs. Viņa nervozi atbild sveicienam.

-      Un kā tad katedra iztiek bez manis? viņš vaicā, cik līksmi vien spēdams.

Tik tiešām /oti labi tāda būtu visgodīgākā atbilde. Bez jums mēs iztiekam /oti labi. Bet Elcina ir pārāk pieklājīga, lai to pateiktu.

-      Nūjā, turpinām cīnīties, viņa mīklaini atbild.

-      Vai esat pieņēmuši vēl kādu mācību spēku?

-      Noslēdzām līgumu ar vienu jaunu vīrieti.

Es to vīrieti satiku, viņš tagad varētu teikt. Kārtīgs jauns pimpis, viņš varētu piebilst. Bet viņš ir pārāk labi audzinats, tāpēc vaicā: Kāda ir viņa specialitāte?

-      Praktiskais valodu izmantojums. Viņš māca valodas.

Tātad cauri ar dzejniekiem, cauri ar mirušajiem meistariem. Viņam ganjāatzīst, ka tie nav bijuši pārāk labi ceļveži. Aliter*, viņš nav pietiekami vērīgi tajos ieklausījies.

Sieviete, kas stāv rindā pirms viņiem, nesteidzas ar maksāšanu. Joprojām pietiek laika, lai Eleina uzdotu nākamo jautājumu, kuram vajadzētu būt: Un kā klājas jums, Deivid?, un viņam nāktos atbildēt: Ļoti labi, Elein, ļoti labi.

Bet Elcina šā jautājuma vieta pavaicā pavisam ko citu: Vai negribat iet man priekšā? un, norādot uz viņa grozu, piebilst: Jums tik maz pirkumu.

* Aliter (latīņu vai.) citādi, otrādi.

-      Kaut kas tāds man nemūžam nevarētu ienākt prāta, Elein, viņš atbild un pēc tam nedaudz izklaidējas, nolūkodamies, ka viņa izliek uz letes savus pirkumus: ne jau tikai maizi un sviestu vien, ari mazus gardumiņus, ar kādiem sevi mēdz palutināt sievietes, kas dzīvo vienas plombīru (ar istām mandelēm, tolam rozinēm), no Itālijas importētus cepumus, šokolādi un higiēniska» paketes.

Viņa samaksā ar kredītkarti. Stāvot otrpus barjerai, viņa uz atvadām pamāj ar roku. Viņa» atvieglojums šķiet gluži vai taustāms.

-      Uz redzēšanos! viņš sauc pāri kasieres galvai. Pasveiciniet visus no manis!

Viņa neatskatās.

Kā jau sākotnēji iecerēts, operas centrā ir lords Bairons un viņa mīļākā grāfiene Gvičoli. Notverti kā slazdā Gvičoli villā Ravennas vasaras spiedīgajā tveicē, Terēzes greizsirdīga vira izspiegoti, šie abi klejo pa krēslainajiem saloniem,, dziedot par savu kaislību, kurai jāpārvar tik daudz šķēršļu. Terēze jutās kā gūstekne; sašutumā kvēlodama, viņa mudina Baironu, lai tas aizved viņu uz citu dzīvi. Kas attiecas uz Baironu, viņš ir pilns šaubu, bet pārāk piesardzīgs, lai izteiktu tās vārdos. Baironam ir aizdomas, ka abu agrīnās ekstāzes brīži vairs neatkārtosies. Viņa dzīve ir kļuvusi rāmāka; viņš neapzināti sācis ilgoties pēc mierīgām vecumdienām; un ja šis sapnis izrādītos nesasniedzams, tad pēc ideālu piepildījuma, pēc nāves. Augstumos traucošās Terēzes ārijas neuzšķiļ Baironā nevienu dzirksteli; viņa balss tumšā, raustīgā līnija virzās Terēzei garām, cauri un pāri.

Tā viņš to iecerējis: kamerspēli par mīlestību un nāvi, ar kaislīgu jaunu sievieti un gados vecāku vīrieti, kas savulaik bijis kaislīgs, bet nu vairs tāds nav; kā darbību ar sarežģītu, nemierīgu mūziku fonā, izdziedātu angļu valodā, kas pakapeniski pieslīd arvien tuvāk iztēlotai itāliešu valodai.

No formālā viedokļa šī koncepcija nebūt nav slikta. Teli veiksmīgi līdzsvaro cits citu: slazdā notvertais mīlas pāris, pamestā mīlniece, kas dauzās pie logiem, greizsirdīgais virs. Arī savrupmāja, kur pie kroņlukturiem garlaikodamies šūpojas pērtiķi Bairona iemīļotie mājdzīvnieki

un starp neapoliešu greznajām mebelēm pastaigājas pāvi, ir pareizais mūžības un pagrimuma maisījums.

Un tomēr, vispirms Lūsijas fermā un tagad šeit, viņam neizdodas iekļaut šajā operas uzmetumā savu būtību. Tajā kaut kas ir izplānots nepareizi, kaut kas nenāk no sirds. Sieviete žēlojas zvaigznēm, ka viņu izspiego kalpotāji un tādēļ viņa un viņas mīļākais spiesti apmierināt savai iekāri skapi, kur glabājas slotas bet kuru tas uztrauc? Viņš var atrast vārdus, kas jādzied Baironam, bet Terēze, kuras liktenis viņu tā saviļņojis -jauna, varaskāra, spītīga, aizkaitināta nesaderas ar to mūziku, par kuru viņš sapņo, mūziku, kuras krāšņi rudenīgās, tomēr ironijas iekrāsotās harmonijas viņš neskaidri saklausa savā iekšienē.

Viņš izmēģina citu ceļu. Atteicies no jau pierakstītajām nošu lapām, atteicies no untumainās, pārgudrās jaunlaulātās ar viņas gūstekni angļu milordu, viņš mēģina attēlot Terēzi pusmūža gados. Šī jaunā Terēze ir drukna, maza auguma atraitne, kas apmetusies Gambu villa kopā ar savu veco tēvu, vada saimniecību, tur naudas maka saites cieši savilktas, pieskata, lai kalpi nezog cukuru. Jaunajā variantā Bairons jau sen ir miris; vienīgā Terēzei atlikusī cerība uz nemirstību un viņas vientuļo nakšu mierinājums ir lādīte ar vēstulēm un piemiņas lietiņām, ko viņa glabā zem savas gultas; viņa dēvē šo lādīti par savu reliquie* un pēc Terēzes nāves viņas mazmeitām vajadzēs to atvērt un bijīgi izskatīt.

Vai šī ir tā varone, kuru viņš visu laiku meklējis? Vai pavecā Terēze iekaros viņa sirdi tādu, kāda šī sirds pašlaik ir?

Laiks Terēzi nav saudzējis. Ar savām smagajām krūtīm, kuplo augumu un īsajām kājām viņa vairāk izskatās pēc zemnieces, contadina,** nevis pēc aristokrātes. Adas rožainums, kuru Bairons reiz tā apbrīnoja, tagad vairāk izskatās pēc drudža sārtuma; vasarā viņu nomoka astmas lēkmes, liekot cīnīties pēc elpas.

Viņai rakstītajās vēstulēs Bairons vispirms viņu uzrunā Mana draudzene, tad Mana milestiba, tad Mana mūžīga mīlestība. Bet šīm vēstulēm

* Relir/uie (itāliešu vai.) relikvija: priekšmets, ko pielūdz, piemiņas lieta.

** Contadina (itāliešu vai.) zemnieks, lauķis.

ir sāncenses vēstules, kura» Terēze nevar paņemt un iemest ugunī. Šais vēstules, kas adresētas viņa franču draugiem, Bairons Terēzi nevērīgi ierindo starp citiem saviem ItAlijas iekarojumiem, dzen jokus par viņas vīru, piemin sievietes no viņas paziņu loka, ar kurām viņš pārgulējis. Gados, kas aizritējuši kopš Bairona nāves, viņa draugi sarakstījuši daudzus memuāru sējumus, vienmēr atsaucoties uz viņa vēstulēm. Viņu sacerētai» stāsts vēsta, ka pēc tam, kad Bairons atņēmis jauno Terēzi viņas vīram, Terēze drīz sākusi viņu garlaikot; viņš secinājis, ka viņa ir tukšgalve; viņš palicis kopā ar Terēzi tikai pienākuma dēļ; viņš aizkuģojis uz Grieķiju un nāvē, lai glābtos no Terēzes.

Šīs grāmatelc» Terēzi aizvaino līdz sirds dziļumiem. Ar Baironu kopā pavadītie gadi ir viņas dzīves virsotne. Bairona mīlestība ir vienīgais, kas padara Terēzi atšķirīgu no pārējiem. Bez viņa Terēze nav nekas: sieviete, kuras ziedu gadi jau pāri, bez nākotnes izredzēm, sieviete, kas aizvada savu mūžu gurdā nomales pilsētiņā, iedama ciemos pie draudzenēm un uzņemdama tās pie sevis, masēdama tēvam sāpošās kājas, gulēdama viena. .»

Vai viņš savā sirdī spēj atrast mīlestību pret šo neglīto, parasto sievieti? Vai viņš spēj iemīlēt šo sievieti tik stipri, lai sacerētu viņai mūziku? Ja viņš to nespēj, kas tad viņam vēl atliek?

Viņš atgriežas pie ainas, ar kuru operai tagad vajadzētu sākties. Vēl vienas tveicīgas dienas novakare. Terēze stāv pie loga sava tēva mājas otrajā stāvā, lūkodamās pāri Romanjas tīreļiem un priežu skupsnām uz sauli, kas viz virs Adrijas jūras. Prelūdijas beigas; mirklis klusuma; Terēze ievelk elpu. Mio Byron, viņa dzied no skumjām drebošā balsī. Viņai atbild vientuļa klarnete, aizslīd prom, apklust. Mio Byron, Terēze sauc atkal, skaļāk.

Kur tad viņš ir, viņas Bairons. Bairons ir zudis, tā skan atbilde. Bairons klīst starp ēnām. Un viņa arī ir zudusi, tā Terēze, kuru viņš mīlēja, deviņpadsmitgadīgā meitene ar gaišajām matu cirtām, kura tik līksmi atdevās valdonīgajam anglim un vēlāk glāstīja viņa pieri, kamēr viņš gulēja pie viņas kailajām krūtīm, dziļi elpodams, aizsnaudies pēc varenās kaisles brīža.

Mio Byron, viņa dzied trešoreiz; un nez no kurienes, no viņpasaules alām, kāda balss dzied viņai pretī, viļņojoša un bezmiesīga, rēga balss, Bairona balss. Kur tu esi? viņš dzied; un tad alskan vārds, kuru viņai negribas dzirdēt: secca*, izžuvusi. Visu baudu avots ir izžuvis sauss.

Bairona balss ir tik klusa, tik dziestoša, ka Terēzei nākas atdziedāt viņa vārdus viņam atpakaļ, palīdzēt viņam elpot, ievilkt viņu dzīvē: viņas bērnu, viņas puisēnu. Esmu šeit, viņa dzied, atbalstīdama Baironu, glābdama viņu no grimšanas dziļumos. Es esmu tavs avots. Vai atceries, kā mēs gājām uz Arkvas avotu? Abi kopā, tu un es. Es biju tava Laura. Vai tu atceries?

Tā tam jāturpinās no šīs vietas: Terēze dos savu balsi mīļākajam, un viņš, vīrietis izlaupītajā namā, dos savu balsi Terēzei. Ja nav nekā labāka, pie tā vismaz var pieturēties.

Strādādams, cik ātri vien spēj, cieši turēdamies pie Terēzes, viņš mēģina uzmest pirmās libreta lappuses. Dabū vārdus virsū uz papīra, viņš sev saka. Tiklīdz tas būs padarīts, tālāk ies gludāk. Tad būs laiks pārskatīt vecmeistarus piemēram, Gluku** un paņemt viņa melodijas, varbūt kas zina? paņemt ari kādu ideju.

Bet, turpinot darbu, kad viņš sāk gandrīz pilnīgi pavadīt savas dienas kopā ar Terēzi un mirušo Baironu, kļūsi skaidrs, ka aizlienētas dziesmas nebūs pietiekami labas, ka šiem abiem vajag pašiem savu mūziku. Un pārsteidzošā kārtā mūzika patiešām ierodas. Reizēm muzikālās frāzes apveidi ienāk viņam prātā vēl pirms nojausmas par vārdiem; reizem vārdi rada savu kadenci; reizēm melodija, kuras ēna dienām ilgi plivinājusies kaut kur pie dzirdes robežām, pati attinas un iemirdzas. Virzoties tālāk, operas darbība sāk pati veidot akordu modulācijas un pārejas, un viņš jūt tās plūstam savās asinīs pat tad, ja viņam nepietiek muzikālās prasmes, lai to visu ierakstītu notīs.

Viņš sēžas pie klavierēm, lai saliktu kopā un uzrakstītu pavadījuma sākumu. Bet klavieru skanējumā ir kaut kas traucējošs: pārāk noapaļoti, pārāk reāli, pārāk krāšņi. Bēniņos, kastē, kur sakrautas vecas grāmatas un

* Secca (itāliešu vai.) sausa.

** Kristofs Vilibalds Gluks (17141787) austriešu komponists, ievērojams klasicisma pārstāvis mūzika, operas žanra reformators.

Lūsijas rotaļlietas, viņš atrod savadu septiņstigu bandžo, kuru reiz nopircis mazajai Lūsijai no Kvamašu ielu tirgoņa. Ar bandžo palīdzību viņš sāk pierakstīt mūziku, kuru Terēze brīžam sērīgi, brīžam nikni dziedās savam mirušajam mīlniekam, un Bairons no ēnu valstības dziedās viņai to atpakaļ ar savu blāvo balsi.

Jo dziļāk viņš seko grāfienei viņas apakšzemē, dziedādams viņas vārdus viņas vietā vai dungojot viņas ārijas, jo nešķiramāk viņam par pārsteigumu saaug ar grāfieni muļķīgā rotaļu bandžo plinkšķēšana. No krāšņajām ārijām, kuras viņš sapņojis Terēzei piešķirt, viņš rāmi atsakās; nu vairs nav tālu līdz brīdim, kad mūzikas instruments tiek ielikts viņai rokās. Terēze nu vairs nestaigā pa skatuvi, viņa sēž, lūkodamās pāri tīreļiem uz elles vārtiem, auklēdama klēpi mandolīnu un pati spēlēdama pavadījumu saviem dzejiskajiem lidojumiem; vienā skatuves malā neuzbāzīgs bridža biksēs tērptu mūziķu trio (čells, flauta, fagots) aizpilda pauzes starp pantiem vai iestarpina lakoniskus paskaidrojumus.

Sēdēdams pie sava rakstāmgalda, lūkodamies uz aizaugušo dārzu, viņš apcer mazā bandžo-sniegto mācību. Pirms sešiem mēnešiem, domājot par «Baironu Itālijā», viņš tika paredzējis savam rēgam vietu kaut kur starp Terēzi un Baironu: starp vēlēšanos paildzināt kaislīgā auguma vasaru un negribīgu atsaukšanos no ilgā nebūtības miega. Bet viņš ir kļūdījies. Beigu beigās izrādās, ka viņu saista nevis erotiskais vai elēģiskais, bet komiskais.

Operā viņš nav ne Terēze, ne Bairons, pat ne šo abu sajaukums: viņš ir mūzikā pašā, plakanajā, džinkstošajā bandžo stīgu piesitienā, balsī, kas pūlas aiztraukties projām no šā smieklīgā instrumenta, bet nemitīgi tiek atrauta atpakaļ, kā zivs pie makšķerauklas.

Tātad tāda ir māksla, viņš domā, un tādā veidā tā veic savu darbu! Cik dīvaini! Cik valdzinoši!

Viņš pavada augas dienas Terēzes un Bairona apskāvienā, pārtikdams no melnas kafijas un brokastu pārslām. Ledusskapis ir tukšs, gulta stāv neklāta; uz grīdas mētājas pa izsisto logu iepūstās lapas. Nav svarīgi, viņš domā: lai miroņi aprok savus miroņus*.

* Mateja evaņģēlija 8. nodaļas aa. pants; izsaka koncentrēšanos uz visbūtiskāko.

No dzejniekiem es mīlēt mācījos, skandē Bairons savā vienmuļajā balsī, deviņi balsieni dabīgajā do minora gammā; bet tad es atklāju, ka dzīve (hromatiski lejup līdz fa) ir citāda. Plinkš-plankš-plonkš trinkšķ bandžo stīgas. Kāpēc, ak kāpēc tu tā runā? Terēze izloka balsi gari stieptā pārmetumā. Plunkš-plinkšplonkš džinkst stigas.

Viņa, Terēze, grib būt mīlēta, but nemirstīgi mīlēta; viņa grib tikt iecelta senlaiku Lauru un Floru sabiedrībā. Un Bairons? Bairons būs uzticīgs līdz nāvei, bet tas ir viss, ko viņš apsola. Mēs būsim divatā, līdz vienam nāksies mirt.

Mana mīla, dzied Terēze, jūtu pārpilnībā viņa izdveš šo apjomīgo, īso vārdu, ko iemācījusies dzejnieka gultā. Plinkš, atbalso bandžo. Iemīlējusies sieviete, gozēdamās mīlestībā, ņaudošs kaķis uz jumta; saliktās olbaltumvielas virmuļo asinīs, briedina dzimumorgānus, liek svīst plaukstām un piesmakt balsij, kad dvēsele sviež savas ilgas pret debesim. Tāpēc jau bija vajadzīga Soraija un tās pārējās: lai izsūktu saliktās olbaltumvielas kā čūskas indi laukā no viņa asinīm, atstājot viņu sausu, ar skaidru galvu. Terēzei viņas tēva mājās Ravennā diemžēl nav neviena, kas izsūktu no viņas indi. Nāc pie manis, mio Byron, viņa sauc, nāc pie manis, mīli mani! Un Bairons, izstumts no dzīves, bāls kā rēgs, noraidoši atbalso: atstāj, atstāj mani, atstāj mani mierā!

Pirms ilgiem gadiem, dzīvodams Itālijā, viņš aizbrauca uz to pašu mežu starp Ravennu un Adrijas jūras krastu, kur pirms pusotra gadsimta Bairons ar Terēzi mēdza doties izjādēs.

Tur kādā laukumiņā starp kokiem anglis pirmoreiz pacēla astoņpadsmitgadīgās koķetes cita vīrieša līgavas svārkus. Viņš varētu rīt aizlidot uz Venēciju, iekāpt Ravennas vilcienā, soļot gar vecajām jātnieku takām, paiet garām tieši tai vietai. Viņš sacer mūziku (vai varbūt mūzika sacer viņu), bet vēsturi viņš nesacer. Uz šīm priežu skujām Bairons ieguva savu Terēzi «tramīgu kā gazele», viņš teica sagumzot viņas drēbes, šabirdinot smiltis viņas veļā (zirgi visu laiku vienaldzīgi stāvēja turpat blakus), un no šā atgadījuma dzima kaislība, kas lika Terēzei visu viņas atlikušo dzīvi gaudot uz mēnesi tajā pašā drudzī, kurā pa savai modei gaudo arī viņš.

Terēze viņu ved; viņš seko, lappusi pēc lappuses. Tad kādu dienu no tumsas iznirst vēl kāda balss, līdz šim nedzirdēta balss, kuru viņš nemaz nav gaidījis. No vārdiem viņš noprot, ka tā ir Bairona meitas Alegras balss; bet kur viņa iekšienē tā radusies? Kāpēc tu mani pameti? Nāc, aizved mani prom! Alegra aicina. Tik karsts, tik karsts, tik karsts! viņa žēlojas pati savā ritmā, kas neatlaidīgi sacērtas ar mīlnieku balsīm.

Nelaimīgās piecgadīgas meitenes aicinājums paliek bez atbildes. Neglītu, nemīlētu, sava slavenā tēva pamestu, viņu ved no viena radinieka pie otra un beigās uztic mūķenēm. Tik karsts, tik karsts! viņa vaimanā klostera gultā, mirdama no la rnaVaria*. Kāpēc tu mani aizmirsi?

Kāpēc viņas tēvs neatbild? Tāpēc, ka viņam apnikusi dzīve, tāpēc, ka viņš drīz atgriezīsies savā īstajā vietā, nāves pretējā krastā, atkal iegrims miegā. Manu nabaga mazulīt! drebelīgi dzied Bairons, negribīgi, pārāk klusu, lai viņa varētu sadzirdēt. Sēžot ēnā vienā skatuves malā, mūziķu trio spēlē krabisku motīvu, viens akords augšup, otrs lejup, tas ir Bairons.

* La mal’aria (itāliešu vai.) malarija.

21.   nodaļa

PIEZVANA ROZALINDA.

-      Lūsija teica, ka tu esi atgriezies pilsētā. Kāpēc nepadevi ziņu?

-      Nejūtos piemērots saviesīgai dzīvei, viņš atbild.

-      Vai tad kādreiz ir bijis citādi? — Rozalinda ir lietišķa.

Viņi sastopas kādā kafejnīcā Klērmontā.

-     Tu esi nokrities svarā, viņa secina. Kas noticis ar tavu ausi?

-      Tas ir sīkums, viņš atbild un atsakās ielaisties paskaidrojumos. Kamēr viņi sarunājas, Rozalindas skatiens nemitīgi atgriežas pie

sakropļotās auss. Viņš ir pārliecināts, ka Rozalinda sarautos riebumā, ja viņai vajadzētu šai ausij pieskarties. Viņa nav no žēlsirdīgajām māsām. Vislabākās atmiņas viņam joprojām ir par pirmajiem ar Rozalindu kopā pavadītajiem mēnešiem: tvanīgās vasaras naktis Durbanā, sviedru miklums palagos, Rozalindas garais, bālais augums svaidās uz visām pusēm baudas uzplūdos, kurus grūti atšķirt no sāpēm.

Divi jutekliski cilvēki: jutekliskums turēja viņus kopā, kamēr tā valdzinājums nesāka gaist.

Viņi runā par Lusiju, par fermu.

-                Man šķita, ka pie viņas dzīvo draudzene, saka Rozalinda.

-    Greisa.

-      Helena. Helēna ir atgriezusies Johannesburgā. Man radās aizdomas, ka viņas ir šķīrušās uz visiem laikiem.

-      Vai tas ir droši dzīvot vienai lik vientuļā vietā?

-      Nē, tas nav droši, tikai vājprātīgais tur varētu justies droši. Bet Lūsija tik un tā grib tur palikt. Viņai tas kļuvis par goda jautājumu.

-      Tu teici, ka tev nozaga mašīnu.

-      Pats biju vainīgs. Vajadzēja būt piesardzīgākam.

-      Aizmirsu pateikt: dzirdēju stāstu par tavu tiesāšanu. To, ko stāsta savējiem.

-      Manu tiesāšanu?

-      Par izmeklēšanu, nopratināšanu sauc, kā vēlies. Dzirdēju, ka tu neesot labi tēlojis savu lomu.

-     Ak tā? Kas tev to teica? Man solīja, ka nekas netikšot izpausts.

-      Nav svarīgi. Dzirdēju, ka tu neesot atstājis labu iespaidu. Tu esot izturējies pārāk stīvi un naidīgi.

-      Es necentos atstat iespaidu. Es aizstāvēju savus principus.

-      Var jau būt, Deivid, bet tu taču noteikti zini, ka tiesā nav svarīgi principi, bet tas, cik veikli tu proti izlocīties. Mani informēja, ka tu neesot pratis izlocīties. Kasētie par principiem, kurus tu aizstāvēji?

-iRunas brīvība. Klusēšanas brīvība.

-      Izklausās vareni. Bet tu vienmēr esi pamatīgi sevī mānījis, Deivid. Tu esi dižs krāpnieks, un arī tavs pašapmāns ir dižens. Vai esi pārliecināts, ka šajā gadījumā tevi nepieķēra ar novilktām biksēm?

Viņš neuzķeras uz pasviestās ēsmas.

-      Labi, lai kādi arī būtu tavi principi, taviem klausītājiem tie palika neskaidri. Publika nolēma, ka tu vienkārši gribi viņiem sajaukt galvu. No kā tu taisies pārdkt? Vai viņi tev atņēma pensiju?

-      Es dabūšu atpakaļ savas iemaksas. Es gribu pārdot māju. Tā man ir par lielu.

-      Ko tu iesāksi ar savu laiku? Vai meklēsi kādu darbu?

-      Diez vai. Brīva laika man nav. Es kaut ko rakstu.

-      Grāmatu?

-      Īstenībā tā ir opera.

-      Opera! Pavisam jauna darbības joma. Ceru, ka tā ienesīs tev kaudzi naudas. Vai tu dzīvosi kopā ar Lūsiju?

-      Opera ir tikai vaļasprieks, kaut kas, ap ko knibināties. Naudu tā neienesīs. Un nē, es nedzīvoju kopā ar Lūsiju. Tur nekas labs neiznāktu.

-      Kāpēc riePJūs taču vienmēr sapratāties. Vai kaut kas atgadījies?

Viņas jautājumi ir uzbāzīgi, bet Rozalinda nekad nav vairījusies būt

uzmācīga.

-      Tu desmit gadus gulēji ar mani vienā gultā, viņa reiz teica. Kāpēc lai tagad tu kaut ko slēptu no manis?

-      Mēs ar Lūsiju joprojām saprotamies, viņš atbild. Bet ne tik labi, lai dzīvotu kopā.

-      Vai vainīgs tavs dzīves stāsts?

-Jā-

Kādu brīdi valda klusums; viņi abi, katrs no sava viedokļa, apcer viņa dzīves stāstu.

-      Redzēju tavu draudzeni, Rozalinda maina tēmu.

-      Manu draudzeni?

-       Tavu iemīļoto. Melāniju Aizeku tā taču viņu sauc, vai ne? Viņa piedalās lugā, ko izrāda Doku teātri. Vai tu nezināji? Saprotu, kāpēc tu viņā ieķēries. Lielas, tumšas acis. Mazs, lokans augums kā sermuliņam. Tieši tavs tips. Tu droši vien domāji, ka tas būs vēl viens no taviem žiglajiem izgājieniem, vēl viens grēciņš. Un nu paskaties vien uz sevi. Tu esi aizsviedis prom savai dzīvi un kādēļ?

-      Rozalinda, mana dzīve nav aizmesta prom. Nevajag runāt blēņas.

-      Nē, tā ir aizsviesta prom! Tu esi zaudējis darbu, tavs vārds iemīts dubļos, draugi izvairās no tevis, tu slēpies savā mājā pie Toransa ceļa kā bruņurupucis, kurš baidās izbāzt galvu laukā no bruņām. Cilvēki, kas nebūtu cienīgi pat aizsiet tev kurpju auklas, tagad plēš jokus par tevi. Tavs krekls nav izgludināts. Dievs vien zina, kur tu esi tā apgriezis matus, tev ir… viņa aprauj uzskaitījumu.

-      Beigās tu kļūsi par vienu no tiem nelaimīgajiem večiem, kas rakājas pa atkritumu konteineriem.

-      Beigās es gulēšu zemē izraktā bedrē, viņš saka. Un tu tāpat. Tas sagaida mūs visus.

-      Man pietiek, Deivid. Jūtos apbēdināta un negribu uzsākt strīdu.

Viņa savāc savas mantas.

-      Kad tev apniks pārtikt no maizes un marmelādes, piezvani man, un es pagatavošu tev pusdienas.

Melānijas Aizekas pieminēšana padarījusi viņu nemierīgu. Viņš nekad nav tiecies pēc ilgstošas pieķeršanās. Kad mīlas dēka ir beigusies, viņš to izmet no galvas. Bet viņa attiecībās ar Melāniju kaut kas palicis nepabeigts. Dziļi viņa iekšiene glabājas Melānijās smarža, pārošanās smarža. Vai Melānija ari atceras viņa smaržu? Tieši tavs tips, teica Rozalinda, un viņai jau nu to vajadzētu zināt. Kas notiks, ja viņa un Melānijas takas atkal krustosies? Vai uzzibsnīs jūtas, signalizējot, ka viņu mīlas sakars vēl nav galā?

Tomēr doma par došanos pie Melānijas ir neprātīga. Kāpēc lai viņa sarunātos ar vīrieti, kas ticis notiesāts par viņas vajāšanu? Un jebkurā gadījumā kā viņa skatīsies uz šādu stulbeni ar jocīgu ausi, neapgrieztiem matiem, sagumzītu apkaklīti?

Krona* un Harmonijas laulība: nedabiska. Lūk, par ko viņš tika sodīts, tas paliek pāri, ja noloba visas tiesas prāvā teiktās skaistās runas. Tika tiesāts viņa dzīvesveids. Viņu sodīja par nedabisku rīcību: par vecas sēklas, nogurušas sēklas, veiklību zaudējušas sēklas izplatīšanu, contra naturam**. Ja veci vīri apaugļos jaunas sievietes, kāda tad būs sugas nākotne? Lūk, kāds būtībā bija pret viņu ierosinātās prāvas iemesls. Puse no visas literatūras sarakstīta par šo tēmu: jaunas sievietes pūlas izrauties, nogrūst no sevis veco vīriešu smagumu sugas nākotnes dēļ.

Viņš nopūšas. Jauna ir cita rokās, nevaldāma, seksuālas mūzikas aizrauta. Šī zeme nav piemērota veciem vīriešiem. Šķiet, ka viņš daudz laika pavada nopūzdamies. Nožēla: nožēlas nots piemērota noiešanai no skatuves.

* Krons titāns sengrieķu mitoloģija.

** Contra naluram (latīņu vai.) pret dabu.

Vēl pirms diviem gadiem Doka teātris bija saldētava, kur karājās cūku un vēršu liemeņi, gaidot, kad tos vedis pāri jūrai. Tagad tas kļuvis par modernu izklaides vietu. Viņš ierodas vēlu, apsēžas savā krēslā, kad zālē jau dziest gaismas. «Pēc publika» pieprasījuma atjaunota veiksmīga izrāde», tā «Saulrietu Globusa salonā» reklamē jaunie producenti. Dekorācijas ir stilīgākas, režija profesionālāka, galveno lomu spēlē cits aktieris. Tomēr viņam luga ar tās rupjo humoru un neslēptajām politiskajām norādēm šķiet tikpat neizturama ka pirmoreiz.

Melānijai ir tā pati friziera mācekle» Glorijas loma. Tērpusies sārtā halātā un zeltainās, pieguļošās biksē», ar spilgti nogrimētu seju un sacirtotiem matiem, viņa augstpapēžu kurpē» uzlipina uz skatuves. Viņas replikas ir iepriekš paredzamas, bet viņa tā» norunā precīzi īstajos brīžos, stieptā keiptauniešu izrunā. Viņa ir pašpārliecinātāka nekā agrāk; neapšaubāmi laba šai lomā, patiesi talantīga. Vai varētu būt, ka viņa prombūtnes mēnešos Melānija ir pieaugusi, atradusi pali sevi? Kas mani nenogalina, dara mani stiprāku.* Varbūt tiesas prāva ir bijusi arī viņas tiesāšana; varbūt arī viņa ir cietusi, bet pratusi izlocītie».

Viņš vēlas, lai viņam tiktu dota zīme. Ja būtu zīme, viņš zinātu, ko darīt. Piemēram, ja šīs absurdās drēbes sadegtu uz viņas auguma aukstā, citiem neredzamā liesmā, un meitene nostātos viņa priekšā, slepenā, viņam vien domātā atklāsmē, tikpat kaila un nevainojami veidota kā tajā pēdējā nakti vecajā Lūsijas istabā.

Viņš sēž starp atvaļinājumā atbraukušiem lauciniekiem; sārtām sejām, juzdamies omulīgi savās smagajās miesās, tie bauda lugu. Melānija Glorija iekarojusi viņu simpātijas; tie ķiķina par viņas drošajiem jokiem, dārdoši smejas, kad aktieri kaulējas un lamājas.

Kaut ari tie ir viņa tautieši, nebūtu iespējams justies vēl vientuļākam, kā viņš jūtas to vidū, vēl lielākam krāpniekam. Un tomēr, kad tie smejas

* «Aus der Kriegsschule des Lebens. Was mich nicht umbringt, macht mich stдrker.» (vācu vai.) (No dzīves karaskolas: kas mani nenogalina, dara mani stiprāku), 8. aforisms no vācu filozofa Fridriha Vilhelma Nīcšes (1844 -igoo) darba «Cцtzendдmmerungn (Elku riets) 1. nodaļas.

par Melānijas replikām, viņi nespēj apslāpēt lepnuma izjūtu. Mana! viņš labprāt tiem pavēstītu, it kā Melānija būtu viņa meita.

Negaidot pie viņa atgriežas daudzus, gadus vecas atmiņas: par sievieti, kuru viņš paņēma savā mašīna uz pirmās Ziemeļu šosejas netālu no Trompsburgas; viņai bija mazliet pāri divdesmit gadiem, viņa ceļoja viena, tūriste no Vācijas, iedegusi saulē un noputējusi. Viņi aizbrauca līdz Touvas upei un apmetas viesnīcā; viņš sievieti pabaroja, pārgulējā ar viņu. Viņš atceras viņas garus, stingrās kājas; viņš atceras, ka laida caur pirkstiem viņas matus • maigus, vieglus kā pūkas.

Pēkšņā bezskaņas izvirdumā, it kā viņš būtu iegrimis nomoda sapnī, viņam pāri gāžas atmiņu straume, viņš redz sievietes, kuras iepazinis divos kontinentos, dažas no tik senas pagātnes, ka sejas šķiet gandrīz nepazīstamas. Kā vēja nestas lapas vienā jūklī tās slīd viņam garam. Paliels pagalms ļaužu pilns*: simtiem dzīvju savijušās kopā ar viņa dzīvi. Viņš aiztur elpu, ilgodamies, lai redzējums neizgaist.

Kas ar viņām noticis, ar visām šim sievietēm, ar visām šīm dzīvēm? Vai ir tādi brīži, kad arī viņas, vai vismaz dažas no viņām, bez iepriekšēja brīdinājuma tiek iemestas atmiņu okeānā? Vācu meitene: vai varētu būt, ka tieši šajā mirklī viņa atceras vīrieti, kurš paņēma viņu savā auto uz kāda Āfrikas ceļa un pavadīja ar viņu kopā vienu nakti?

Bagātinājies: šo vārdu pārķēra avīzes, lai paņirgātos. Tajā situācijā bija muļķīgi laist to pār lūpām, bet šobrīd viņš būtu gatavs aizstāvēt šo vārdu. Melānija, meitene pie Touvas upes, Rozalinda, Beva Šova, Soraija: katra no viņām ir padarījusi viņu bagātāku, un pārējās ari, pat visnetīkamākā no viņām, pat neveiksmes. Viņa sirds kā krūtīs ziedoša puķe pildās ar pateicību.

No kurienes nāk šādi mirkļi? Protams, no zemapziņas, bet tas neko neizskaidro. Ja viņš tiek vests, tad kas ir tā dievība, kas viņu ved?

Luga ripo tālāk. Viņi nonākuši līdz epizodei, kur Melānijas slota iepinas elektrības vadā. Magnēzija uzliesmojums, un skatuve pēkšņi iegrimst tumsā.

-    Jēzu Kristu, cik dum ’ skuķ ’! spiedz frizieris.

* Citāts no angļu dzejnieka Viljama I>eng!cnda (ap 1330 ap 1400) darba «The Vision Conceming Piers Plmvman» (Pīrsa Arāja sapnis).

Starp viņu un Melāniju ir divdesmit krēslu rindas, bet viņš cer, ka Melānija šajā brīdī pāri telpai var viņu saost, saost viņa domas.

Kaut kas vieglītēm atsitas pret viņa galvu, atsaucot viņu atpakaļ realitātē. Pēc mirkļa kaut kas palido garām un atsitas pret krēslu viņam priekšā: bumbiņa no sakošļāta papīra. Trešā trāpa viņam pa kaklu. Viņš izvēlēts par mērķi, par to nav šaubu.

Tiek gaidīts, ka viņš pagriezties un skatīsies atpakaļ. Tiek gaidīts, ka viņš ierēksies: kurš to izdarījaī vai ari turpinās stīvi lūkoties uz priekšu, izlikdamies, ka neko nemana.

Ceturtā lodīte noslīd gar viņa plecu un lido tālāk. Vīrietis priekšējā rindā uzmet viņam izbrīnītu skatienu.

Uz skatuves turpinās darbība. Frizieris Sidnijs atplēš liktenīgo aploksni un skaļi nolasa zemes īpašnieka ultimātu. Līdz meneša beigām viņiem jānomaksā noma, citādi salonu nāksies slēgt.

-      Ko mēs iesāksim? vaimanā Mirjama, kuras uzdevums ir mazgāt klientiem matus.

-      Ššš, aizmugure atskan šņāciens, pietiekami kluss, lai to nevaretu dzirdēt priekšējās rindās. Ššš.

Viņš pagriežas, un kārtējā lodīte atsitas viņam pret deniņiem. Atspiedies pret zāles aizmugures sienu, tur stāv Raiens, Melānijas draugs ar auskaru un kazbārdiņu. Viņu skatieni sastopas.

-      Profesor Lurī! čukst Raiens aizsmakušā balsī.

Kaut gan viņa uzvedība ir izaicinoša, šķiet, ka viņš jūtas ērti. Viņa lūpas savilktas vieglā smaidā.

Luga turpinās, bet viņam apkārt tagad virmo nemiers.

-      Ššš, atkal čukst Raiens.

-      Klusu! uzsauc sieviete divus sēdekļus tālāk, vērsdamās tieši pie viņa, kaut gan viņš nav izdvesis ne skaņas.

Viņam nākas tikt garām pieciem pāriem ceļgalu («Atvainojiet… Atvainojiet…»), nīgriem skatieniem, niknai murmināšanai, tad viņš nokļūst līdz ejai, iziet laukā, ienirst vējainajā bezmēness naktī.

Viņam aiz muguras atskan troksnis. Viņš pagriežas. Iekvēlojas cigaretes gals: Raiens ir sekojis viņam uz mašīnu stāvvietu.

-      Vai negribat man kaut ko paskaidrot? viņš nikni vaicā. Ka saprast jūsu bērnišķīgo uzvedību?

Raiens ievelk dūmu.

-       Es tikai rūpējos par tevi, profit. Vai vēl neesi iemācījies to, kas tev jāzina?

-      Kas tad man jāzina?

-      Turies pie savas sugas.

Tava suga: kāpēc šis zēns iedomājies, ka var viņam pateikt, kāda ir viņa suga? Ko zēns zina par spēku, kas iedzen svešiniekus vienu otra apskāvienā, padarot viņus par saviešiem, par vienas sugas pārstāvjiem, prāta apsvērumiem par spīti? Omnis gens quaecum<ļui‘ se in se perficere vult.* Paaudzes sēkla, dzīdamās sevi pilnveidot, iedzīta dziļi sievietes miesā, dzenas iemiesot nākotni. Dzīt, dzīties.

Raiens ierunājas atkal.

-      Vecais, liec viņu mierā! Ja Melānija tevi sastaps, viņa iespļaus tev acīs!

Raiens nomet cigareti, pasper soli uz viņa pusi. Zem zvaigznēm, kas kvēlo tik spoži, it kā būtu aizdegušās, viņi lūkojas viens otram sejā.

-      Sāc jaunu dzīvi, profit. Tici man, tā būs labāk.

Viņš lēni brauc pa Grīnpointas galveno ielu. Iespļaus tev acis: kaut ko tādu viņš nav gaidījis. Viņa roka uz stūres rata dreb. Realitātes sagādātie pārsteigumi: viņam jāiemācās neuztvert tos tik nopietni.

Ielās ir daudz gājēju; luksofora gaismā viņš ievēro gara auguma meiteni melnos ādas minisvārkos. Kāpēc ne, viņš domā, šajā atmaskojumu nakti?

Viņš aptur mašīnu aklajā ieliņā pie Signālkalna nogāzes. Meitene ir piedzērusies vai varbūt sanarkojusies: viņš nevar izdabūt no viņas nevienu sakarīgu vārdu. Bet savu darbu viņa paveic gluži labi, kā tas arī bija sagai

* Omnis gēns quaec.umque se in se perficere indi (latīņu vai.) ikkatra tauta vēlas pati sevi pilnveidot.

dāms. Pcc tam viņa guļ, ielikusi galvu viņam klēpī, atpūzdamās. Viņa ir jaunāka, nekā šķitis ielas uguņu gaismā, pat jaunāka par Melāniju. Viņš uzliek plaukstu meitenei uz galvas. Drebuļi ir pārgājuši. Viņš jūtas miegains, apmierināts; dīvainā kārtā ari pasargāts.

Tātad tas ir viss, kas vajadzīgs! viņš domā. Kā es varēju to aizmirst? Viņš nav slikts cilvēks, bet labs ari ne. Ne auksts, ne ari karsts, pat ne viskarstākajos brīžos. Ne pēc Terēzes mērauklas; pat pēc Bairona mērauklas ne. Trūkst uguns. Vai tāds būs spriedums, ko viņam pasludinās, kosmosa un tā visuredzošās acs spriedums?

Meitene sakustas, pieceļas.

-      Kurp tu mani ved? viņa murmina.

-     Vedu tevi atpakaļ uz to vietu, kur atradu.

22.     nodaļa

VIŅŠ AR LOBIJU turpina sazināties pa telefonu. Sarunās Lūsija mokoši cenšas viņu pārliecināt, ka fermā viss ir labi, un viņš pūlas radīt iespaidu, ka neapšauba viņas vārdus.

Viņa stāsta, ka esot liela noņemšanās ar dobēm, kur pašlaik zied pavasara puķes. Sirņu mītne atsākusi darboties. Divi suņi atstāti pilnā pansijā, un Lūsija cer, ka atvedīs vēl kādu. Petruss ir aizņemts ar savas mājas celtniecību, bet ne tik aizņemts, lai nenāktu palīgā. Bieži iegriežas Šovi. Nē, naudu viņai nevajagot.

Bet kaut kas Lūsijas balss tonī neliek viņam mieru. Viņš piezvana Bevai Šovai.

-     Tu esi vienīgais cilvēks, kam es to varu jautāt, viņš saka. Kā Lūsijai patiesībā iet?

Beva Šova nezaudē modrību.

-      Ko viņa tev teica?

-     Viņa man stāsta, ka viss ir labi. Bet viņa runā kā zombijs. Izklausās, ka viņa sadzērusies trankvilizatorus. Vai tā ir?

Beva Šova izvairās no tiešas atbildes. Tomēr, viņa saka un šķiet, ka viņa ļoti rūpīgi izvēlas vārdus esot «attīstība».

-      Kas par attīstību?

-      Deivid, es tev nevaru to pateikt. Neuzstāj. Tas Lūsijai jāpasaka pašai.

aoi

Viņš zvana Lūsijai.

-      Man jābrauc uz Durbanu, viņš melo. Iespējams, ka dabūšu tur darbu. Vai varu pa ceļam apmesties pie tevis uz dienu vai divām?

-     Vai Beva runāja ar tevi?

-     Tam nav nekāda sakara ar Bcvu. Vai drīkstu atbraukt?

Viņš aizlido uz Portelizabeti un noīrimašīnu. Pēc divām stundām viņš nogriežas no šosejas uz ceļa, kas ved uz fermu, uz Lūsijas fermu, Lūsijas zemes stūrīti.

Vai tā ir arī viņa zeme? Nerodas sajūtu, ka tā būtu viņa zeme. Par spīti šeit pavadītajam laikam, viņš jūtas ka ārzemēs.

Šis tas ir pārvērties. Ne sevišķi meistarīgi uzstādīts stiepļu žogs tagad iezīmē robežu starp Lūsijas un Petrusa īpašumiem. Petrusa pusē ganās pāris kārnu teļu. Petrusa māja kļuvusi par īstenību. Pelēka un bezveidīga, tā izslējusies uz paugura, austrumos no vecās dzīvojamās mājas; viņš nojauš, ka rītos tā met garu ēnu.

Lūsija atver durvis, tērpusies maisveidigā paltrakā, kas tikpat labi varētu būt naktskrekls. Viņa zaudējusi agrāko možo un veselīgo izskatu. Sejas krāsa ir blāva, mati nemazgāti. Sasveicinoties viņi apskaujas, bet no Lūsijas puses apskāvienam trūkst sirsnības.

-      Nāc iekšā, viņa saka. Nupat uzlēju tēju.

Viņi sēž viens otram pretī pie virtuves galda. Viņa ielej tēju, piebīda viņam paciņu ar ingvera cepumiem.

-      Pastāsti man, ko tev tur Durbanā piedāvā, viņa saka.

-      Tas var pagaidīt. Lūsij, es atbraucu tāpēc, ka raizējos par tevi. Vai tu jūties labi?

-      Es esmu stāvoklī.

-      Esi kas?

-      Es esmu stāvoklī.

-      Kopš kura laika? Kopš tās dienas?

-      Kopš tās dienas.

-      Es nesaprotu. Man šķita, ka tu par to parūpējies, tu un tava ārste.

-      Nē.

-      Ko tas nozīmē: nē? Vai tu gribi teikt, ka neparūpējies par to?

-      Es parūpējos. Es izdarīju gandrīz visu no tā, par ko tu pašlaik domā. Bet abortu es netaisīšu. Es neesmu gatava vēlreiz iet tam cauri.

-      Nezināju, ka tu to uztver tā. Tu neesi man teikusi, ka neuzticies abortiem. Bet kāpēc vispār radies jautājums par abortu? Man šķita, ka tu lieto pretapaugļošanās tabletes.

-     Tam nav nekāda sakara ar uzticēšanos. Un es neko neteicu par tabletēm.

-     Tev būtu vajadzējis pateikt man agrāk? Kāpēc tu to slēpi no manis?

-      Tāpēc, ka negribēju piedzīvot vēl vienu tavu emociju izvirdumu. Deivid, es nevaru iekārtot savu dzīvi, vadoties pēc tā, vai tev patīk tas, ko es daru, vai nepatīk. Nu vairs ne. Tu uzvedies tā, it kā viss, ko es daru, būtu daļa no tavas dzīves. Tev ir galvenā loma, man ir mazāka loma, es parādos uz skatuves tikai tad, kad luga jau pusē. Redzi, pretēji taviem uzskatiem cilvēki tomēr netiek iedalīti lielos un mazos. Es neesmu maza. Man ir pašai sava dzīve, un man tā ir tieši tikpat svarīga kā tev tavējā, un savā dzīvē es esmu tā, kura pieņem lēmumus.

Izvirdums? Vai tad šis arī nav savdabīgs izvirdums?

-      Nu jau pietiks, Lūsij, viņš saka, pāri galdam satverdams viņas roku. Vai tu gribi teikt, ka tev būs bērns?

-Jā-

-      Bērns, kura tēvs ir viens no šiem vīriešiem?

-Jā-

-      Kāpēc?

-      Kāpēc? Es esmu sieviete, Deivid. Vai tev varbūt šķiet, ka es ienīstu bērnus? Vai man nevajadzētu ļaut bērnam piedzimt tāpēc, ka viņam ir tāds tēvs?

-      Kad bērns nāks pasaulē?

-      Maijā. Maija beigās.

-      Un tu esi cieši nolēmusi?

-Jā-

-      Nu labi. Atzīstu, ka tas man bija šoks, bet es tevi atbalstīšu, lai ko tu arī izlemtu. Par to vari būt droša. Tagad iešu pastaigāties. Vēlāk varēsim vēl parunāties.

Kāpēc viņi nevar runāt tagad? Tāpēc, ka viņš jūtas satriekts. Tāpēc, ka viņš baidās zaudēt savaldīšanos.

Viņa teica, ka nejūtas gatava vēlreiz iet tam cauri. Tātad iepriekš viņai bijis aborts. Viņš nekad nav to nojautis. Kad tas varētu būt noticis? Kamēr Lūsija vēl dzīvoja mājās? Vai Rozalinda to zinājusi, un tikai viņš atstāts neziņā?

Trīs cilvēku banda. Trīs tēvi vienam. Lūsija teica, ka viņi bijuši drīzāk izvarotāji, nekā laupītāji; izvarotāji kopā ar nodokļu ievācējiem klejo pa apkaimi, uzbrūk sievietēm, izbauda savus mežonīgos priekus. Nē, Lūsija kļūdījusies. Viņi neizvaro, viņi pārojas. Viņu rīcību vada nevis baudas princips, bet sēklinieki, pauti, pārpilni ar seklu, kas alkst sevi pilnveidot. Un tagad skaties un priecājies! Bims! Viņš jau dēvē to par bērnu, kaut gan pagaidām tas ir tikai tārps viņa meita» dzemdē. Kāds bērns var rasties no tādas sēklas, no sēklas, kas ietriekta sievietē nevis ar mīlestību, bet ar naidu, haotiskā jūklī, nolūkā sievieti aptraipīt, iezīmēt kā ar suņa urīnu?

Tēvs, kuram nav vēlēšanās iegūt dēlu: vai t& tas viss beigsies, vai tā iznīks viņa dzimtas atzars, kā ūdens iesūcoties zemē? Kas to būtu domājis! Gluži parasta diena, dzidras debesis, silta saule, bet pēkšņi viss ir mainījies, viss ir pilnīgi pārvērties!

Atbalstījies pret virtuves ārsienu, paslēpis seju rokās, viņš rij un rij asaras, un beidzot sāk raudāt.

Viņš apmetas Lūsijas vecajā istabā, jo viņa nav tur atgriezusies. Atlikušo pēcpusdienas daļu viņš vairās no Lūsijas, baidīdamies pateikt kaut ko pārsteidzīgu.

Pie vakariņu galda viņu gaida jauns atklājums.

—   Starp citu, Lūsija saka, puika ir atgriezies.

-      Puika?

-Jā, tas puika, ar kuru tu saķīvējies Petrusa ballē. Viņš dzīvo pie Petrusa, šo to piepalīdz. Viņu sauc Pollūks.*

* Pollūks sengrieķu mitoloģijā viens no dioskūriem, Zeva un Ledas dēls.

-      Nevis Mknedisi? Un ne Nkvabajakhe? Nekas neizrunājams, vienkārši Pollūks?

-      P-O-L-L-Ū-K-S. Deivid, vai nevarētu tevi palūgt uz bridi atteikties no tavas šaušalīgās ironijai?

-      Nesaprotu, par ko tu runā.

-      Saproti gan. Manft bērnībā tu gadiem ilgi izmantoji šo ironiju, lai mani pazemotu. Tu nevari but to aizmirsis. Lai ntj kā, izrādījās, ka Polluks ir Petrusa sievas brālis. Nezinu, vai īstais brālis. Bet Petrusam kā ģimenes loceklim ir pret viņu savi pienākumi.

-      Tātad viss sāk nākt gaismā. Un jaunais Pollūks tagad atgriežas notikuma vietā, un mums jāizliekas, ka nekas nav noticis.

-      Neiekaisti, Deivid, no tā nebūs nekāda labuma. Kā stāsta Petruss, Pollūks esot izmests no skolas un nevarot atrast darbu. Es tikai gribēju tevi brīdināt, ka viņš ir tepat tuvumā. Ja es būtu tavā vietā, es turētos no viņa pa gabalu. Man ir aizdomas, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Bet es nevaru viņu aizraidīt prom no zemes gabala, man nav tādu tiesību. %

-    Jo īpaši… viņš atstāj teikumu nepabeigtu.

-      īpaši kas? Saki vien laukā.

-      īpaši tāpēc, ka viņš varbūt ir tēvs tam bērnam, kuru tu gaidi. Lūsij, tava situācija kļūst smieklīga, nē, vēl ļaunāk nekā smieklīga, bīstama. Nesaprotu, kā tu to neapjēdz. Lūdzama, brauc prom no fermas, kamēr nav par vēlu. Tā ir vienīgā saprātīgā rīcība, kāda vēl iespējama.

-      Izbeidz saukt to par fermu, Deivid. ŠI nav nekāda ferma, šis ir tikai zemes gabals, kurā es audzēju dārzeņus un puķes mēs abi to zinām. Bet nē, es no tā neatteikšos.

Gulēt viņš aiziet ar smagu sirdi. Starp viņu un Lūsiju nekas nav mainījies, nekas nav sadzijis. Viņi brūk viens otram virsū, it kā viņš nemaz nebūtu bijis prom.

Ir rīts. Viņš pārkāpj pāri jaunajam žogam. Petrusa sieva aiz vecā staļļa karina veļu.

-     Molo*, viņš saka. Es meklēju Petrusu.

Viņa neskatās acis, bet gausi pastiepj roku, norādot uz jauno māju. Viņas kustības ir lēnas, smagnējas. Viņai vairs nebūs ilgi jāstaigā uz grūtām kājām: tas redzams pat viņam.

Petruss iestiklo logus.

Vispirms vajadzētu apmainīties ar veselu virkni ceremoniālu sveicienu, bet viņam nav tāda noskaņojuma.

-      Lūsija teica, ka puika esot atgriezies, viņš saka. Pollūks. Puika, kurš viņai uzbruka.

Petruss notīra nazi, noliek to zemē.

-       Tas ir mans radinieks, Petruss saka, veļot «r» skaņu. Vai man jāsaka, lai viņš iet prom tāpēc, ka toreiz notika tā lieta?

-      Tu man teici, ka nepazīsti viņu. TU man meloji.

Petruss iestumj pīpi starp saviem plankumainajiem zobiem un sāk spēcīgi sūkt. Tad viņš izņem pīpi no mutes un uzsmaida platu smaidu.

-      Es meloju, viņš saka. Es tev meloju.

Viņš atkal sūc pīpi.

-      Kāpēc man vajadzēja tev melot?

-      Nevaicā man, vaicā sev pašam, Petrus. Kāpēc tu meloji?

Smaids ir pagaisis.

-      Tu brauc prom, tu brauc atpakaļ kāpēc? Petrusa skatiens ir izaicinošs. Tev te nav darba. Tu brauc gādāt par savu bērnu. Es ari gādāju par savu bērnu.

-      Savu bērnu? Tad tagad šis Pollūks jau kļuvis par tavu bērnu?

-     Jā. Viņš ir bērns. Viņš ir mana ģimene, mani ļaudis.

Tātad tā tas ir. Melots vairs netiek. Mani ļaudis. Kailāku atbildi viņš nemaz nevarētu vēlēties. Nu labi, un Lūsija ir viņa ļaudis.

-      Tu saki, ka tas, kas notika, ir slikti, Petruss turpina. Es ari saku, ka tas ir slikti. Tas ir slikti. Bet tas ir beidzies.

Viņš izņem pīpi no mutes, nikni dursta gaisu ar tās kātu./

-      Tas ir beidzies. 'j

* Molo (kosu vai.) labdien.

-      Nē, tas nav beidzies. Neizliecies, ka nezini, par ko es runāju. Nekas nav beidzies. Gluži pretēji, viss tikai sākas. Tas turpināsies vēl ilgi pēc tam, kad es būšu miris un tu būsi miris.

Petruss domīgi skatās tāluma, neizlikdamies, ka nav sapratis.

-      Viņš grib viņu precēt, Petruss beidzot saka. Viņš grib Lūsiju precēt, bet viņš ir par jaunu, par jaunu, lai būtu precēts. Viņš vēl ir bērns.

-      Bīstams bērns. Jauns slepkavnieks. Šakāļu kucēns.

Petruss nepievērš uzmanību apvainojumiem.

-     Jā, viņš ir par jaunu, par jaunu. Varbūt kādu dienu viņš varēs precēties, bet tagad ne. Es precēšos.

-      Ar ko tu precēsies?

-      Es precēšu Lūsiju.

Viņš netic savām ausīm. Tātad, lūk, ko tas viss nozīmē, kāpēc visa šī boksēšanās ar ēnu, šie māņu sitieni. Un te nu stāv Petruss visā savā godībā, smēķē tukšu pīpi, gaida atbildi.

-     Tu precēsi Lūsiju^^viņš piesardzīgi saka. Paskaidro man, ko tu ar to gribi teikt. Nē, pagaidi, labāk nevajag paskaidrot. Es negribu to dzirdēt. Mēs tā nerīkojamies.

Mēs: daudz netrūkst, lai viņš pateiktu: mēs, rietumnieki.

-    Jā, es varu saprast, es varu saprast, saka Petruss. Viņš omulīgi krekšķina. Bet es pasaku tev, tu tad pasaki Lūsijai. Tad viss ir pāri, viss sliktums.

-      Lūsija negrib precēties. Viņa negrib precēties ar vīrieti. Šādu iespēju viņa nepieļauj. Es nevaru izteikties skaidrāk. Viņa grib dzīvot pati savu dzīvi.

-    Jā, es zinu, saka Petruss.

Iespējams, ka viņš patiešām zina. Būtu muļķīgi novērtēt Petrusu par zemu.

-       Bet šeit, saka Petruss, tas ir bīstami, pārāk bīstami. Sievietei jābūt precētai.

-      Es mēģināju to nokārtot bez liekiem sarežģījumiem, viņš vēlāk stāsta Lūsijai. Bet es gandrīz nespēju noticēt tam, ko dzirdēju. Tā bija šantāža, vistīrākā šantāža.

-     Tā nebija šantāža. 'tu kļūdies. Ceru, ka tu nezaudēji pašsavaldīšanos?

-      Nē, es savaldījos. Teicu, ka pavēstīšu tev par viņa piedāvājumu, un viss. Teicu, ka šaubos, vai tevi tas intereses.

-      Vai tu juties aizvainota?

-      Vai mani aizvaino izredzes kļūt par Petrusa sievastēvu? Nē. Es biju apstulbis, apdullināts, pārsteigts, bet ne aizvainots, tam tu vari ticēt.

-      Redzi, varu tev pateikt, ka tā nav pirmā reize, Petruss jau labu laiciņu izsaka mājienus. Ka man būšot daudz drošāk, ja es kļūšu par daļu no viņa īpašuma. Tas nav joks, tie nav draudi. Savā ziņā viņš runā nopietni.

-      Es nemaz nešaubos, ka savā ziņā viņi runā nopietni. Jautājums tikai kādā ziņā? Vai viņš apzinās, ka tu esi..,

-     Tu domā vai viņš zina par manu grūtniecību? Neesmu viņam teikusi. Bet viņa sievai un viņam pašam ir acis pierē.

-      Un tas nav iemesls, lai viņš atteiktos no sava plāna?

-      Kāpēc lai viņš to darītu? Tad es vēl lielākā mērā būšu viņa ģimenes locekle. Lai nu kā viņam vajag nevis mani, bet fermu. Ferma ir mans pūrs.

-      Bet tas taču ir riebīgi, Lūsij! Viņš jau ir precējies! Tu pati man teici, ka viņam ir divas sievas. Kā tu vari tik mierīgi par to runāt?

-      Man šķiet, ka tu nesaproti lietas būtību, Deivid. Petruss nepiedāvā man kāzas baznīcā un medusmēnesi pie jūras. Viņš piedāvā apvienošanos, darījumu. Es atdodu savu zemi, un par to man tiek atļauts paslēpties zem Petrusa spārna. Ja ne, viņš grib to atgādināt man vēlreiz, es palieku bez aizsardzības, es esmu neaizsargāts medījums.

-      Un tā nav šantāža? Kā ar privāto jomu? Vai šis piedāvājums neskar arī privāto dzīvi?

-      Tu vaicā, vai Petruss gribēs, lai es ar viņu guļu? Neesmu pārliecināta, ka Petruss gribēs gulēt ar mani, izņemot gadījumus, kad man jāuzklausa viņa vēstījums. Bet godīgi sakot, nē, cs negribu gulēt ar Petrusu.

-      Tad nav vajadzības vairs par to runāt. Vai man paziņot tavu lēmumu Petrusam ka viņa piedāvājums tiek noraidīts un es nepaskaidrošu, kāpēc?

-      Nē. Pagaidi. Pirms tu izsauc Petrusu uz dueli, pamēģini kaut uz mirkli objektīvi izvērtēt manu stāvokli. Esmu vientuļa sieviete. Brāļu man nav. Man ir tēvs, bet viņš dzīvo tālu no šejienes, turklāt šejienes apstākļos viņš ir bezspēcīgs. Kam lai es lūdzu palīdzību, aizsardzību? Etingeram? Nepaies ilgs laiks, līdz Etingeru atradīs ar lodi mugurā. Ja raugāmies uz to praktiski, atliek vienīgi Petruss. Iespējams, ka Petruss nav nekāds lielais virs, bet salīdzinājumā ar mani viņš ir pietiekami liels. Un Petrusu es vismaz pazīstu. Es neloloju par viņu nekādas ilūzijas. Zinu, kādā pasākumā ielaižos.

-      Lūsij, es pārdodu savu Keiptaunas māju. Esmu gatavs samaksāt par tavu ceļojumu uz Holandi. Ja ne, tad esmu gatavs dot tev visu, kas nepieciešams, lai tu varētu apmesties kādā drošākā vietā nekā šī. Padomā par to.

Šķiet, ka Lūsija nemaz nav viņā klausījusies.

-      Ej atpakaļ pie Petrusa, viņa saka. Un izstāsti viņam, ko es piedāvāju. Saki, ka es pieņemu viņa aizsardzību. Saki, ka viņš var stāstīt par mūsu radniecību, ko pats vēlas, un es neiebildīšu. Ja viņš grib, lai mani uzskata par viņa trešo sievu, lai tā notiek. Ja par mīļāko labi. Bet tādā gadījumā ari bērns būs viņa. Bērns kļūs par ģimenes locekli. Kas attiecas uz zemi, pasaki, ka es nodošu zemi viņa rīcībā, ja man paliks māja. Es kļūšu par viņa īrnieci.

-      Par bywoner*.

-      Par bywoner. Bet es atkārtoju: māja paliek man. Neviens nedrīkst ienākt šajā mājā bez manas atļaujas. Ari viņš ne. Un es paturēšu suņu mītni.

-      Tā to nevar nokārtot, Lūsij. likumīgā ceļā ne. Tu pati to zini.

* Bywoner (afrikandu vai.) pušelnieks, pusgraudnieks.

-      Un ko tu iesaki?

Viņa sēž pie galda ritasvārkos un čībās, ar vakardienas avīzi klēpī. Mati lēkšķēm nokarājas gar seju, viņas aptaukošanās kļūst jau slimīga. Arvien vairāk un vairāk viņa sāk līdzināties vienai no tām sievietēm, kas, kājas šļūkājot, klīst pa pansionātu gaiteņiem, čukstus sarunādamās pašas ar sevi. Kāpēc Petruss nopūlas ar saviem piedāvājumiem? Ilgi viņa neizturēs: palikusi viena, viņa nokritis kā sapuvis auglis.

-      Tu jau dzirdēji, ko es iesaku. Man ir divi priekšlikumi.

-      Nē, es nebraukšu prom. Ej pie Petrusa un pastāsti viņam, ko es teicu. Pasaki viņam, ka es atdodu zemi. Pasaki viņam, ka viņš var dabūt zemi, īpašuma tiesības un visu pārējo. Viņam tas patiks.

Viņi abi klusē.

-      Cik pazemojoši, viņš beidzot »aka. Tik lielas cerības, un tādas beigas.

-     Jā, es tev piekrītu, tas ir pazemojoši. Bet varbūt tas ir labs iemesls, lai sāktu no jauna. Varbūt man jāiemācās pierast pie šīs domas. Sākt no paša sākuma. No nekā. Bez kārtīm, bez ieročiem, bez īpašuma, bez tiesībām, bez cieņas.

-      Kā sunim.

-     Jā, kā sunim.

23.     nodaļa

VĒLĪNS RlTS. Viņš ir izvedis laukā buldogu Ketiju. Pārsteidzošā kārtā Ketija vairs neatpaliek, vai nu tāpēc, ka viņš sācis iet lēnāk nekā senāk, vai ari viņa kļuvusi žiglāka. Viņa elš un osta gaisu tikpat daudz kā agrāk, bet tas viņu vairs nekaitina.

Kad viņi tuvojas mājai, viņš pamana puiku, to, par kuru Petruss saka mani ļaudis, stāvam ar seju pret mājas aizmugures sienu. Sākumā viņš domā, ka puika čurā, bet tad viņš aptver, ka puika lūr pa vannasistabas logu, lūr uz Lūsiju.

Ketija sāk rūkt, bet puika ir pārāk aizrāvies, lai to sadzirdētu. Kad puika pagriežas, viņi ar suni jau ir turpat blakus. Viņa plauksta atsitas pret puikas seju.

-      Cūka\ viņš kliedz un zveļ puikam otrreiz, tā ka tas sagrīļojas.

-    Neķītrā cūka!

Puika mēģina skriet prom, bet pārbīlī sapinas pats savās kājās. Suns tūdaļ metas viņam virsū. Suņa zobi saslēdzas ap puikas elkoni; suns iepleš priekšķepas un rūkdams rausta saķerto roku. Kliegdams no sāpēm, puika cenšas izraut roku no suņa zobiem. Puikas dūre triecas virsū sunim, bet sitieniem trūkst spēka, un dzīvnieks nepievērš tiem uzmanību.

Vārds turpina vibrēt gaisā: cūka! Nekad mūžā viņš nav izjutis tik primitīvai niknumu. Viņš labprāt dotu puikam to, ko tas pelnījis: pamatīgu kāvienu. Frāzes, no kurām viņš visu mūžu vairījies, pēkšņi šķiet

piemērotas un taisnīgas: Pārmāci viņu! Paradi viņam viņa īsto vietu. Tātad lūk, kā tas ir, viņš domā. Lūk, kā tas ir būt mežonim!

Viņš kārtīgi iesper puikam, un tas nozveļas uz sāniem. Pollūks! Ir nu gan vārds!

Suns maina pozu, uzrāpjas uz puikas auguma, nīgri rausta roku, skrāpē kreklu. Puika mēģina suni nokratīt, bet nekas neiznāk.

-      Ū-ū-ū-ū! puika sāpēs kliedz.

-      Es tevi nogalināšu! puiku bļauj.

Tad parādās Lūsija.

-      Ketij! viņa sauc.

Suns pašķielē uz Lūsiju, bet neklausa.

Nometusies ceļos, Lūsija satver suņa kakla siksnu, runādama ar dzīvnieku maigi un mudinoši. Suns negribīgi atlaiž tvērienu.

-     Vai ar tevi viss kārtībā? vaicā Lūsija.

Puika kunkst. No viņa nāsīm pil puņķi.

-      Es tevi nogalināšu! viņš šņukst.

Šķiet, ka viņš tūlīt sāks raudāt.

Lūsija uzrota puikas piedurkni. Suņa ilkņi atstājuši pēdas; kamēr Lūsija skatās, uz tumšās ādas parādās asins pērlītes.

-      Nāc, nomazgāsim to, saka Lūsija.

Puika, puņķus un asaras rīdams, purina galvu.

Lūsijai mugurā ir tikai halātiņš. Kad viņa ceļas kājās, josta atsprāgst un parādās kailas krūtis.

Iepriekšējo reizi, kad viņš redzēja savas meitas krūtis, tie bija pieticīgi sešgadīga bērna rožpumpuri. Tagad tās ir smagas, noapaļotas, gandrīz pienaini baltas. Iestājas klusums. Viņš skatās, ari puika nekautri skatās. Viņā atkal uzbango niknums, aizmiglojot acis.

Lūsija novēršas no viņiem, sakārto halātu. Ar vienu vienīgu strauju kustību puika pielec kājās un metas prom.

-      Mēs nogalināsim jūs visus! puika kliedz; tīšuprāt izmīdot kartupeļu vagu, viņš palien zem virves un dodas uz Petrusa māju.

Puikas gaita atkal ir plātīga, kaut gan viņš vēl joprojām auklē sāpīgo roku.

Lusijai taisnība. Ar puiku kaut kas nav kārtībā, kaut kas nav labi ar viņa galvu. Varmācīgs bērns jauna sīrieša ķermenī. Bet visā šajā lietā slēpjas vēl kas vairāk, kaut kas, ko viņš nesaprot. Ko Lūsija grib panākt, puiku aizstāvēdama?

Lūsija sāk runāt.

-      Tā nevar turpināties, Deivid. Es varu tikt galā ar Petrusu un viņa aanhangers*. Es varu tikt galā ar tevi, bet es nevaru tikt galā ar jums visiem vienlaikus.

-     Viņš lūrēja uz tevi pa logu. Vai tu to zini?

-      Viņš ir slims. Slims bērns.

-      Vai tas ir attaisnojums? Attaisnojums tam, ko viņš tev nodarīja?

Lūsijas lūpas kustas, bet viņš nedzird, ko viņa saka.

-      Es viņam neuzticos, viņš turpina. Viņš ir blēdīgs. Viņš ir kā šakālis, ošņājas riņķī, meklē, kur pastrādāt nelietības. Agrāk mēs tādus saucām par atpalikušiem. Garīgi atpalicis. Morāli atpalicis. Viņam vajadzētu atrasties ārstniecības iestādē.

-      Tā ir vieglprātīga izrunāšanās, Deivid. Ja tev patīk tā domāt, tad, lūdzu, paturi savas domas pie sevis. Jebkurā gadījumā tas, ko tu par viņu domā, neattiecas uz lietu. Viņš ir šeit, viņš neizkūpēs kā dūmi, viņš ir dzīves fakts.

Miegdama acis spilgtajā saulē, Lūsija iešķībi viņā noraugās. Ketija guļ pie viņas kājām, klusītēm elsodama, apmierināta ar sevi, ar savu veikumu.

-      Deivid, mēs nevaram tā turpināt. Viss jau bija norimis, viss bija nokārtojies, bet tad atgriezies tu. Man vajag, lai ap mani ir miers. Miera dēļ esmu gatava darīt jebko, nest jebkuru upuri.

-      Vai es esmu daļa no tā, ko tu esi gatava upurēt?

Viņa parausta plecus: Es to neteicu, to teici tu.

-      Tad es iešu kārtot somas.

* Aanhangers (afrikandu vai.) sekotājs, atbalstitajs.

Vairākas stundas pēc notikušā viņa plauksta joprojām tirpst no sitieniem. Atcerēdamies puiku un tā draudus, viņi kūsā no niknuma. Tajā pašā laikā viņam ir kauns par sevi. Viņš sevi smagi nosoda. Viņš nevienam neko nav iemācījis, un puikam nepavisam ne. Viņš tikai vēl vairāk atsvešinājis no sevis Lūsiju. Viņš ļāvis Lūsijai paskatīties uz sevi kaisles uzplūdos, un skaidri var manīt, ka redzētais viņai nepatīk.

Viņam vajadzētu atvainoties. Bet viņš nespēj. Šķiet, ka viņš vairs nevalda pār sevi. Pollūkā ir kaut kas tāda, kas viņu sanikno: neglītās, blāvās acis, nekautrība, bet varbūt ari doma par to, ka šim puikam kā nezālei atļauts ar savām saknēm ievities Lūsija un Lūsijas esībā.

Ja Pollūks atkal apvainos viņa meitu, viņš atkal sitīs. Du musst dein Leben дndern! Pārvērt savu dzīvi ari!* Nu labi, viņš ir par vecu, lai paklausītu, par vecu, lai mainītos. Lūsija ir spējīga saliekties, lai pārlaistu negaisu; viņš to nevar, nezaudējot pašcieņu ne.

Tāpēc viņam jāieklausās Terēzē. Varbūt Terēze ir vienīgā, kas vēl spēj viņu glābt. Terēzei nerūp pašcieņa. Viņa atsedz krūtis saulei; viņa spēlē bandžo kalpotājiem un neuztraucas par viņu smīniem. Viņai ir nemirstīgas ilgas un viņa izdzied savas ilgas. Viņa nemirs.

Viņš ierodas poliklīnikā bridi, kad Beva Šova dodas prom. Viņi apkampjas, atturīgi kā divi svešinieki. Grūti ticēt, ka reiz viņi kaili gulēja viens otra skavās.

-      Vai atbrauci tikai paciemoties, vai uz ilgāku laiku? viņa vaicā.

-      Palikšu tik ilgi, cik vajadzēs. Bet es nevaru dzīvot pie Lūsijas. Mēs nevaram sadzīvot. Gribu atrast sev istabu pilsētā.

-      Žēl gan. Kas jums par sarežģījumiem?

-      Mums ar Lūsiju? Cerams, ka nekādi. Nekas tads, ko nevarētu nokārtot. Sarežģījumus rada cilvēki, starp kuriem viņa dzīvo. Kopā ar

* Austriešu dzejnieka Rainera Marijas Rilkes (1875-1926) dzejoļa «Senais Apollona

torss» nobeigums. Rilke R. M. Maltas Laurida Briges piezīmes. Proza un dzeja. -

R.,Jumava, 1998. 192. Ipp.

mani mūsu ir pārāk daudz. Pārāk daudz pārāk mazā platībā. Kā zirnekli burkā.

Viņš atceras ainu no Dantes «Elles»: lielais Stiksas purvājs, kur kā sēnes vārās dvēseles. Vedi l’anime di color cui vinse l’ira.* Dusmu pārņemtas dvēseles, kas kož cita citai. Noziegumam atbilstošs sods.

-       Tu runā par to puiku, kurš ievācās pie Petrusa. Atzīšos, man arī nepatīk viņa skatiens. Bet kamēr šeit ir Petruss, Lūsijai nekas nenotiks. Deivid, varbūt pienācis brīdis, kad tev jānoiet malā un jāļauj Lūsijai pašai rast risinājumu. Sievietes viegli pielāgojas. Lūsija viegli pielāgojas. Un viņa ir jauna. Viņa dzīvo lielākā tuvībā ar zemi nekā tu. Nekā jebkurš no mums.

Lūsija viegli pielāgojas? Viņš gan nav to novērojis.

-      Tu visu laiku iesaki man paiet malā, viņš saka. Ja es būtu pagājis malā no paša sākuma, kur tad Lūsija būtu tagad?

Beva Šova klusē. Vai viņa būtībā ir kaut kas tāds, ko Beva Šova var saskatīt, bet viņš pats ne? Vai tāpēc, ka dzīvnieki viņai uzticas, ari viņam vajadzētu uzticēties Bevai un ļaut sevi pamācīt? Dzīvnieki viņai uzticas, un viņa izmanto šo uzticēšanos, lai tos likvidētu. Kāda tad ir viņas mācība?

-    Ja es stāvēšu malā, viņš stomīgi turpina, un fermā notiks vēl kāda nelaime, kā tad es turpmāk spēšu dzīvot?

Viņa parausta plecus.

-      Vai tad to tu gribēji jautāt, Deivid? viņa rāmi vaicā.

-      Nezinu. Es vairs nezinu, ko gribēju jautāt. Šķiet, ka starp manu un Lūsijas paaudzi nokritis priekškars. Un es pat nepamanīju, kad tas krita.

Viņi ilgi klusē.

-      Lai nu kā, viņš turpina, palikt kopā ar Lūsiju es nevaru, tāpēc meklēšu istabu. Ja gadās dzirdēt, ka Greiemstaunā kādu izīrē, dod man ziņu. Galvenokārt es atnācu tāpēc, lai pateiktu, ka varu palīdzēt poliklīnikā.

-      Tas noderēs, saka Beva Šova.

* Vedi l'anime di color cui vinse l’ira (itāliešu vai.) itāliešu dzejnieka Dantes Aligjēri (1265-1321) dzejas rindas, kas latviski atdzejotas šādi: «.. Redz, cik briesmīgi / Ir tādiem, kas nav dusmas valdījuši.» Dante. Dievišķā komēdija. R., Valtera un Rapas akciju sabiedrības apgāds, 1936. 44. lpp.

No kāda Bila Šova drauga viņš nopērk pikapu ar pustonnas tilpuma kravas kasti, samaksādams ar vienu čeku par 1000 randiem un otru čeku par 7000 randiem, kas datēts ar mēneša beigām.

-      Ko jūs pārvadāsiet? vaicā pārdevējs.

-      Dzīvniekus. Suņus.

-     Jums vajadzēs aizmugurē piestiprināt restes, lai tie nelec laukā. Es pazīstu kādu, kurš varētu tās pielikt.

-      Mani suņi nelec.

Dokumentos rakstīts, ka pikaps ir divpadsmit gadus vecs, bet motors darbojas bez liekiem trokšņiem. Un jebkurā gadījumā, viņš saka sev pašam, tam taču navjābūt mūžīgam. Nekas nav mūžīgs.

Atradis sludinājumu «Grokotas Pasta», viņš noīrē istabu netālu no slimnīcas. Viņš nosauc sevi par Lori, samaksa par mēnesi uz priekšu, pastāsta saimniecei, ka viņš ieradies Greimstaunā, lai ārstētos ambulatori. Viņš nepaskaidro, kas tā par slimību, bet saimniece nospriež, ka viņam ir vēzis.

Viņš šķaidās ar naudu kā ar ūdeni. Bet tas nav svarīgi.

Tūrisma preču veikalā viņš nopērk elektrisko spirāli ūdens vārīšanai, mazu gāzes krāsniņu, alumīnija katlu. Nesot tos uz savu istabu, viņš kāpnēs sastop saimnieci.

- Lorī kungs, mūsu istabās nav atļauts gatavot ēst, viņa saka.

-    Ugunsdrošības noteikumi, jūs taču zināt.

Istaba ir tumša, smacīga, piebāzta ar mēbelēm, matracis ir sadriskāts. Bet viņš pie tā pieradīs, tāpat kā pieradis pie daudz kā cita.

Pansijā ir vēl viens īrnieks, pensionēts skolotājs. Pie brokastu galda viņi apmainās ar sveicieniem, bet pārējā laikā nesarunājas. Pēc brokastīm viņš dodas uz poliklīniku un dienu pavada tur, visas dienas, arī svētdienas.

Poliklīnikā viņš jūtas vairāk mājās nekā pansijā. Tukšajā nožogojumā ēkas aizmugurē viņš ierīko kaut ko līdzīgu ligzdai, novieto tur galdu un vecu klubkrēslu, ko dabūjis no Šoviem, un pludmales saulessargu, lai neapsvilinātos saulē. Viņš aiznes uz turieni gāzes krāsiņu, lai varētu uzvārīt tēju vai sasildīt konservus: spageti ar frikadelēm, desu ar sīpoliem.

Divreiz dienā viņš baro dzīvniekus; viņš iztīra krātiņus un reizumis aprunājas ar to iemītniekiem, pārējā laikā viņš snauž vai, būdams atbilstošā noskaņojumā, uz Lūsijas bandžo spēlē mūziku, kuru atdos Terēzei Gvičoli.

Tā ritēs viņa dzīve līdz bērna piedzimšanai.

Kādu rītu viņš palūkojas augšup un ierauga, ka pāri betona žogam viņu pēta trīs mazi zēni. Viņš pieceļas no krēsla; suņi sak riet; zēni norāpjas no žoga un drāžas prom, aurojot no satraukuma. Nu gan viņiem mājās būs ko stāstīt: vājprātīgs vecis, kas sēž starp suņiem un pats sev dzied dziesmas.

Tik tiešām vājprātīgs. Viņš taču nemūžam nespētu izskaidrot šiem zēniem, viņu vecākiem, D ciematam, ko Terēze un viņas mīlnieks tādu paveikuši, lai izpelnītos atgriešanos šajā pasaulē.

24.     nodaļa

TERĒZE BALTA NAKTsKreKLA stāv pie guļamistabas loga. Acis viņai ir ciet. Vistumšākā nakts stunda: Terēze ievelk elpu dziļi krūtīs, ieelpojot vēja čaboņu, milzu varžu kvarkstoņu.

«Che vuol dir,» viņa dzied balsī, kas tikai nedaudz skaļāka par čukstu, «che vuol dir questa solitudine immensaī Ed io,» viņa dzied «che sono?»*

Klusums. Solitudine immensa nesniedz atbildi, Put mūziķu trio skatuves stūri klusē kā aizmiguši.

«Nāc!» viņa čukst, «Lūdzu nāc pie manis, manu Bairon!» Viņa plaši atver rokas apskāvienam, apskauj tumsu, apskauj visu, ķo tumsa nes sev līdz.

Viņa grib, lai Barons atnāk līdz ar vējiem, lai apvijas viņai apkārt, iespiež seju ielejā starp viņas krūtīm. Vai citā variantā viņa grib, lai Bairons ierodas rītausmā, lai parādās pie apvāršņa kā saules dievs, raidot pār Terēzi sava siltuma zaigu. Vienalga kā, bet Terēze grib dabūt Baironu atpakaļ.

Sēžot pie sava galda suņu pagalmā, viņš ieklausās Terēzes skumīgajos, plūstošajos balss locījumos, kad viņa ielūkojas tumsā. Šis nav Terēzei tīkamais mēneša periods, viņa ir nīgra, viņa nav aizvērusi ne acu, viņa ir izkāmējusi no ilgošanās. Viņa vēlas, lai kāds viņu paglābj no mokām, no

* Che vuol dir, che vuol dir quesla solitudine immensaī Ed io, che sono? (itāliešu vai.) «Ko nozīmē, ko nozīmē šī bezgalīgā vientulība? Un es, kas cs esmu?», rindas no itāliešu dzejnieka Džakomo Leopardi (1798-1837) darba «Canto Nollumo di un 1‘astore Errante Dell’Asia» (Klejojošā Āzijas gana noktirne).

vasaras tveices, no Gambu savrupmājas, no viņas tēva sliktā garastāvokļa, no itin visa.

Viņa paņem mandolīnu no krēsla, kur pati to nolikusi. Šūpodama mandolīnu kā bērnu, viņa atgriežas pie loga. Plinkš-plankš strinkšķ mandolīna Terēzes rokā, klusītēm, lai neatmodinātu viņas tēvu. Plinkš-plankš džinkst bandžo tuksnešainā pagalmā Āfrikā.

Kaut kas, ap ko knibināties, viņš teica Rozalindai. Viņš ir samelojies. Opera nav vaļasprieks, vairs ne. Opera paņem viņu pilnīgi, visas viņa dienas un naktis.

Un tomēr, kaut gan gadās ari veiksmīgi brīži, būtībā «Bairons Itālijā» nekustas ne no vietas. Nav darbības, nav attīstības, ir tikai gari stiepts, tukšam gaisam adresēts Terēzes dziedājums, ko vietumis iekrāso promesošā Bairona vaidi un nopūtas. Terēzes vārs, Bairona otra mīļākā tie abi ir aizmirsti, it kā viņu nekad nebūtu bijis. Dzejiskais impulss viņā varbūt ari nav pavisam beigts, bet pēc pārdesmit gadu ilgas badošanās šis impulss spēj izlīst laukā no savas alas tikai ar stumšanu un grūšanu, tikai sakropļots. Viņam nepietiekjnuzikālo spēju, nepietiek enerģijas uzkrājumu, lai paceltu «Baironu Itālijā» virs vienmuļajām sliedēm, pa kurām opera ripo kopš paša sākuma. Opera tagad kļuvusi par kaut ko līdzīgu mēnessērdzīgā sacerējumam.

Viņš nopūšas. Būtu jau jauki, ja viņš varētu triumfējot atgriezties sabiedrībā kā ekscentriskas, nelielas kameroperas autors. Bet tā nenotiks. Viņš var cerēt tikai uz kaut ko daudz piezemētāku: ka pa vidu skaņu juceklim nez kur gluži kā putns uzšausies augšup vientuļa un īsta nemirstīgas ilgošanās nots. Tās pazīšanu viņš uzticēs nākamības filologiem ja tad vairs būs filologi. Viņš pats nesadzirdēs šo noti, kad tā atskanēs, ja šī nots vispār atskanēs par mākslu un tās izpausmes veidiem viņš zina pietiekami daudz, lai vairs necerētu uz šo noti. Kaut gan būtu jauki, ja Lūsija savā mūžā vēl dzirdētu šo pierādījumu un mainītu uz labo pusi savas domas par viņu.

Nabaga Terēze! Nabaga meitene, kā viņai sāp! Viņš ir izvedis Terēzi laukā no kapa, apsolījis viņai otru dzīvi, un tagad viņš netur solījumu. Viņš cer, ka Terēze savā sirdī atradīs spēku, lai viņam piedotu.

Starp suņiem poliklīnikas krātiņos ir viens, pret kuru viņš sācis izjust maigumu. Šis suns ir jauns tēviņš ar sažuvušu kreiso pakaļkāju, kuru tas velk sev līdz. Viņš nezina, vai suns jau piedzimis ar šo kroplību. Neviens no apmeklētājiem nav izteicis vēlēšanos šo suni paņemt. Sunim piešķirtais žēlsirdības laiks jau ir tikpat kā pagājis, drīz tam nāksies padoties šļircei.

Reizumis, lasot vai rakstot, viņi izlaiž šo suni no krātiņa un ļauj tam groteski streipuļot apkārt vai ostīt viņu kāju. Suns nekādā ziņā nav viņa «īpašums», viņš piesardzīgi izvairoties dot sunim vārdu (kaut gan Beva Šova to dēvē par Sauso Ķepu); bet tik un tā viņš jūt, ka suns ir viņam pieķēries. Viņš ir pieņemts bez noteikumu uzstādīšanas, bez prasībām; viņš zina, ka suns ir gatavs mirt viņa dēļ.

Suni apbur bandžo skaņas. Kad viņi strinkšķina stīgas, suns apsēžas, pieliec galvai, klausās. Kad viņš dungo Terēzes ārijas un dungošana sāk pildīties ar jūtām (tādos brīžos viņam šķiet, ka balsenc pietūkst: viņš sajūt asins pulsāciju sev rīklē), suns šmakstina lūpas, kā grasidamies dziedāt vai gaudot.

Vai viņš varētu uzdrīkstēties ari to: ievest suni operā, atļaut tam izgaudot pret debesīm suniskās žēlabas starp Terēzes sāpīgās mīlestības pantiem?

Kālab ne? Vai tad operā, kas nekad netiks uzvesti», nav atļauts itin viss?

Kā iepriekš norunāts, viņš sestdienas rītā dodas uz Donkina laukumu palīdzēt Lūsijai tirgoties. Pēc tam viņi kopīgi pusdieno.

Lūsijas kustības kļuvušas gausākas. Viņa izskatās iegrimusi sevī, rāma.

Klajas grūtniecības pazīmes vēl nav vērojamas; tomēr, ja viņš to pamana, tad droši vien drīzumā arī Greiemstaunas meitu ērgļa acis to ievēros.

—    Kā klājas Petrusam? viņš vaicā.

—   Māja gandrīz pabeigta, vēl jāieliek griesti un jāievelk kanalizācija.

Viņi pašlaik ievācas.

—   Un viņu bērns? Kad tam jānāk pasaulē?

—   Nākamnedēļ. Ļoti veiksmīgi pieskaņots.

—   Vai Petruss turpina dot mājienus?

—   Mājienus?

—   Par tevi. Par tavu vietu šajā plānā.

-      Nē.

-      Varbūt viss mainīsies, kad bērns, viņš pavisam neuzkrītoši pavicina plaukstu, norādot uz savu mēitu, uz viņas augumu, kad bērns būs piedzimis. Beigu beigās tas būs šīs zemes bērns. To viņi nevarēs noliegt.

Ilgu laiku viņi abi cieš klusu.

-      Vai tu viņu jau mīli?

Kaut gan tie ir viņa vārdi, atskanējuši no viņa mutes, tomēr Ue viņu pārsteidz.

-      Bērnu? Nē. Kā lai es to varētu? Bet es viņu mīlēšu. Gan jau mīlestība radīsies šajā ziņā mēs varam paļauties uz Māti Dabu. Deivid, es vēlos būt laba māte. Laba māte un labs cilvēks. Tev arī vajadzētu mēģināt būt labam cilvēkam.

-      Baidos, ka ir jau par vēlu. Es esmu tikai vecs cietumnieks, kas gaida piespriestā soda beigas. Bet tev jādodas uz priekšu. Tu esi atradusi pareizo ceļu.

Labs cilvēks. Tumšos laikos tas nemaz nav slikts lēmums.

Starp viņiem pastāv mēma vienošanās, ka viņš vairs neieradīsies savas meitas fermā. Tomēr kādā nedēļas nogalē viņš brauc pa Kentonas šoseju, atstāj savu pikapu pie pagrieziena un atlikušo ceļa gabalu iet kājām, nogriezdamies no iebrauktajām sliedēm un iedams taisni pāri laukam.

No pēdējā paugura viņa skatienam paveras ferma: vecais nams visā savā stabilitātē, stallis, Petrusa jaunā māja, vecais dīķis plankumi uz tā virsmas droši vien ir mežapīles, un lielākie plankumi ir meža zosis, Lūsijas viesi no tālienes.

No šejienes skatoties, puķu dobju krāsas saplūst kopā: purpursarkans, bāli sārts, tumši zils. Ziedēšanas sezona. Bites šobrīd droši vien jūtas kā septītajās debesīs.

Nekur nemana ne Petrusu, ne Petrusa sievai, ne jauno šakāļpuiku, kas skraida tiem līdzi. Bet Lūsija darbojas puķu dobēs; iedams lejup pa nogāzi, viņš redz arī buldogu Ketiju faunisku plankumu Lūsijai blakus.

Viņš aiziet līdz žogam un apstājas. Lūsija viņu joprojām nav pamanījusi. Viņai mugurā ir gaiša vasaras kleita, kājās zābaki, galvā salmu platmale. Kad viņa pieliecas, griežot vai atsienot kādu no stādiem, viņš var saskatīt viņas ceļgalu locītavu pienaini baltās, zilgani dzīslotās un maigās iekšpuses, visneglītāko sievietes auguma daļu, visneizteiksmīgāko, un tāpēc varbūt visiekārojamāko.

Lūsija izslienas, izstaipās, atkal noliecas. Lauku darbs: zemnieciska, atmiņā nepaliekoša nodarbe. Viņa meita kļūst par zemnieci.

Lūsija viņu joprojām nemana. Un viņas sargsuns ir aizsnaudies.

Tā: savulaik Lūsija bija tikai sīks kurkulis savas mātes miesā, bet tagad viņa ir šeit, stabila savā esībā, stabilAka nekā viņš juties jebkad savā dzīvē. Ja paveiksies, Lūsija dzīvos ilgi, daudz ilgāk nekā viņš. Kad viņš jau būs miris, viņa joprojām turpinās kopt puķu dobes. Un no Lūsijas miesas sāksies jauna dzīvība, un ja paveiksies, ari ši dzīvība būs tikpat stabila, tikpat ilga. Un tā tas turpināsies, turpiniUieg esības, kurās viņa dalība neatvairāmi rauksies mazumā, līdz beidzot šo viņa klātesības daļu vairs nebūs vērts atcerēties.

Vectēvs. Bībeles Jāzeps. Kas to būtu domājis? Neviena no glītajām meitenītēm taču nebūs pielaužama gulēt ar vectētiņu?

Viņš klusītēm sauc: Lūsij!

Viņa nedzird.

Ko tas nozīmē būt vectētiņam? Būdams tēvs, viņš nav paveicis neko dižu, kaut gan pūlējies. Arī kā vectētiņš viņš droši vien būs zem vidusmēra. Viņam trūkst seno tikumu: sevis pielīdzināšanas citiem, laipnības, pacietības. Bet varbūt šie tikumi uzradīsies līdz ar citu tikumu izzušanu: piemēram, ar kaislības tikuma izzušanu. Viņam vajadzētu atcerēdes par Viktoru Igo: par vectēva esības apdziedātāju. Viņš daudz ko varētu mācīties.

Vējš pierimst. Iestājas pilnīga miera mirklis, kuru viņš vēlētos paildzināt uz mūžiem: rāma saule, vēlīnas pēcpusdienas klusums, puķu dobju apburtas bites, un jauna sieviete gleznas vidū, mūžīgi sievišķais, tikko manāmām grūtniecības pazīmēm, salmu cepurē. Bonāram piemērota ainava. Tādiem pilsētas puikām kā viņš: bet pat pilsētas puikas var pamanīt skaistumu, var sajust, kā aizraujas elpa.

Patiesību sakot, viņš nekad nav sajūsminājies par lauku dzīvi, par spīti visam Vērdsvertam. Viņš nekad nav īpaši sajūsminājies ne par ko citu, izņemot skaistas meitenes; un kur tas viņu ir novedis? Droši vien ir jau par vēlu apgūt jaunu skatījumu?

Viņš nokrekšķas.

-      Lūsij? viņš bilst skaļāk.

Burvība ir izjaukta. Lūsija izslienas, pa pusei pagriežas, pasmaida.

-      Sveiks! viņa saka. Nemaz tevi nedzirdēju.

Ketija paceļ galvu un tuvredzīgi lūkojas uz viņa pusi.

Viņš pārkāpj pāri žogam. Ketija pieklumburo viņam klāt, aposta viņa kurpes.

-      Kur ir mašīna? vaicā Lūsija.

Viņa ir sakarsusi no darba un varbūt ari mazliet iedegusi. Pēkšņi viņa atkal izskatās ļoti veselīga.

-      Es atstāju mašīnu pie ceļa un nācu kājām.

-      Vai ienāksi padzert tēju?

Lūsija izsaka šo piedāvājumu, it kā viņš būtu viesis. Labi. Ciemošanās, apciemojums: jaunas attiecības, jauns sākums.

Atkal pienākusi svētdiena. Abi ar Bevu Šovu viņi darbojas ar kārtējo Losung. Vienu pēc otra viņi ienes operāciju zālē vispirms kaķus, tad suņus: vecos, aklos, paralizētos, kroplos, sakropļotos, bet ari tos, kas ir jauni un veseli - visus, kuru laiks ir j)ienācis. Vienu pēc otra Beva tos apglāsta, aprunājas ar tiem, nomierina un noliek tos malā, un pēc tam stāv un nolūkojas, kā viņš iesaiņo mirstīgās atliekas melnā plastikāta maisā.

Viņi ar Bevu nesarunājas. Tagad viņš no Bevas ir iemācījies visu uzmanību pievērst dzīvniekam, kuru viņi nogalina, atdot šim dzīvniekam to, ko viņam vairs nav grūti nosaukt pareizajā vārdā: mīlestību.

Viņš aiztaisa pēdējo maisu un nes to uz durvīm. Divdesmit tris. Atlicis tikai tas jaunais suns, tas, kam patīk mūzika, tas, kurš, ja vien būtu vismaz puse no iespējām, šobrīd kopā ar saviem likteņa biedriem jau lēkātu pa poliklīniku ar tās operāciju galdu, kur pāri cinkotajai virsmai joprojām plīvo smagās, daudzveidīgās smaržas, un starp tām arī tā, kuru šis suns savā mūžā vēl nav sastapis: nāves smarža klusa īslaicīga brivībā atlaistas dvēseles smarža ko suns nav spējis apjēgt (viena mēneša svētdienās, viņš secina), ko suņa deguns nav spējis pavēstīt, tas ir: kā ieiet šķietami parastā istabā un nekad vairs no tās neizkļūt. Kaut kas notiek šajā telpā, kaut kas vārdā nenosaucams: šeit dvēsele tiek iztrenkta laukā no miesas: īsu brīdi dvēsele plivinās gaisā, raustīdamās un raukdamās; tad to aizsūc projām un tās vairs nav. Dvēsele plīvo kaut kur augstu virs viņa, šajā telpā, kas nav vairs telpa, tikai caurums, kur nonīkt līdz savas esības beigām.

Kļūst arvien griitāk, tā reiz teica Beva Šova. Grūtāk, bet vienlaikus ari vieglāk. Mēs pierodam pie tā, ka kļūst griitāk, mēs vairs nebrīnāmies, ka dzīve, kas jau bijusi grūta, var kļūt vēl smagāka. Viņš varētu izglābt to jauno suni, ja viņam tā gribētos,pasargāt vēl uz vienu nedēļu. Bet viņš nevar paglābties no brīža, kad viņam vajadzēs vest suni uz operāciju zāli pie Bevas Šovas (varbūt viņš suni turp aiznesīs, varbūt viņš izdarīs to suņa labad), un glāstīs suni un atglaudīs spalvu, lai adata varētu trāpīt vēnā, un čukstēs, un mierinās brīdī, kad suņa kājas mežonīgi spārdīsies; un pēc tam, kad dvēsele būs šķīrusies no miesas, paņems to un iesaiņos maisā, un nākamajā dienā aizvedīs maisu līdz liesmām un noskatīties, kā tas deg, sadeg. Viņš visu to izdarīs suņa dēļ, kad būs pienācis laiks. Tas nebūs nekas daudz, gandrīz nekas; nekas.

Viņš iet cauri operāciju zālei.

-      Vai tas bija pēdējais? vaicā Beva Šova.

-      Nē, būs vēl viens.

Viņš atver krātiņa durvis.

-      Nāc, viņš saka, noliecas, papleš rokas.

Suns velk nopakaļ savu kroplo pēcpusi, aposta viņa seju, nolaiza vaigus, lūpas, ausis. Viņš necenšas suni atturēt.

-      Nāc. •

Nezdams suni rokās kā jēru, viņš ieiet operāciju zālē.

-      Man šķita, ka tu gribi viņu atstāt vēl uz vienu nedēļu, saka Beva Šova. Vai tu atsakies no viņa?

-    Jā, es atsakos no viņa.

Saturs

1. nodaļa 7

2.      nodaļa 17

3.      nodaļa 2-4

•4. nodaļa 35

5.      nodaļa 42

6.      nodaļa 53

7.      nodaļa 66 S. nodaļa 75 9. nodaļa 62

10. nodaļa 87

11. nodaļa 95

12. nodaļa 107

13.     nodaļa 113

14.     nodaļa 120

15.     nodaļa 129

16.     nodaļa 142

17.     nodaļa 153 16. nodaļa 157 19. nodaļa 169

20. nodaļa 161

21. nodaļa 193

22.       nodaļa 201

23.       nodaļa 211

24.       nodaļa 218

Content

Kutzē Džons Maksvels Negods

atsauksmes

1.  nodaļa

2.    nodaļa

3.    nodaļa

4.    nodaļa

5.    nodaļa

6.    nodaļa

7. nodaļa

8.    nodaļa

9.    nodaļa

10.   nodaļa

11. nodaļa

12.   nodaļa

13.   nodaļa

14.  nodaļa

15.  nodaļa

16.  nodaļa

17. nodaļa

18 . nodaļa

19. nodaļa

20.     nodaļa

21.   nodaļa

22.     nodaļa

23.     nodaļa

24.     nodaļa

Saturs