Voiniča Etele Liliana

Noauj savas kurpes

Etele Liliana Voiniča

Noauj savas kurpes

/ ' ' * /

PRIEKŠVĀRDS

«Noauj savas kurpes» ir pilnīgi patstāvīgs romāns, taču patiesībā tam būtu vajadzējis aizsākt ģimeņu hroniku, kas aptvertu četras paaudzes. Tomēr darbi, kas kļuva man par mūža ceļabiedriem, netapa hronoloģiskā kārtībā.

«Dundurs», kura darbība risinās Itālijā politisko un reliģisko konfliktu periodā, kas sasniedza kulmināciju 1848. gada revolūcijā, tika publicēts 1897. gadā, kad ēs vēl maz zināju par sava daļējas itāliešu izcelsmes varoņa priekštečiem. «Pārtrauktā draudzība» (1910) attēlo nelielu daļu no šī paša cilvēka dzīves. 1911. gadā es atmetu rakstīšanu, lai pievērstos mūzikas sacerēšanai. Neuzrakstīti palika divi romāni, kas varētu būt starpposmi un stāstītu par puisi un meiteni, kuru bērnība un agrīnā jaunība attēlota šajā grāmatā, un par viņu meitu, kas aizbrauca uz Itāliju un kļuva Dundura māte. Par viņu likteņiem stāsta šīs grāmatas nelielais pēcvārds.

Tātad pēc divkārša mēģinājuma atainot izdomāta tēla prāta norises un jūtu dzīvi apmēram divdesmit piecus gadus nodevos tikai mūzikai, taču vēlāk manas domas atkal pievērsās šai neesošajai personībai, lai uztaustītu pagātnes dzīlēs dažu tās priekšteču dzīves gājumus. Diezin vai kādam citam šis bumeranga loks vēl liksies tik neizprotams kā man pašai. Ja kāds vaicātu, kādēļ man, jau uz mūža nogali ejot, radusies dziņa veltīt laiku šiem "sen mirušajiem angļu cilmes vecvecākiem, kuri manam itāliešu sazvērniekam nozīmēja tikai vārdus no senas, tālas pagātnes, es varētu atbildēt vienīgi to, ka šāda dziņa man gluži vienkārši ir radusies un par tās cēloni zinu tikpat maz kā par jebkuru citu aspektu tajās norisēs, kad fantāzijas bērni piesaka sevi cilvēku dzimuma vecākiem. Zinu tikai, ka garu gadu gaitā, manu piekrišanu neprasīdami, nākuši un gājuši gan šie, gan citi mani garabērni — dažs cilvēka izskatā, dažs mūzikas izteiksmē — un es tiem kā prazdama esmu centusies līdzi izstaigāt.

Daudzi lasītāji dažādos laikos un dažādās zemēs ir vēlējušies zināt, kāpēc Dundurs tajā vai citā situācijā domāja, juta vai rīkojās tieši tā un nevis citādi. Tagad, atskatoties atpakaļ, es varu saprast, ka dažas pretrunas, kas šos lasītājus mulsinājušas vai — gluži pamatoti — kaitinājušas, nav nekas cits kā manas pagātnes kļūdas, jaunas autores grūtības pie pirmās grāmatas: trūkumi vai neskaidrības, ko radījis nepietiekams domas briedums, kļūmīgs skatījums vai neizkopta tehnika. Citas pretrunas turpretī man arī šodien šķiet sakņojamies manis iecerētā un veidotā cilvēka pašā dvēseles būtībā. Šis pretrunas daļēji izskaidrojamas ar iedzimtību, ko mans varonis mantojis no mātes atzarojuma senčiem, un tās novēlotais un nepilnīgais attēlojums ir nācis gaismā ar tādu aizkavēšanos, ka vairums toreizējo jautātāju laikam jau miruši vai arī šo tematu aizmirsuši. Ikvienam, kas vēl dzīvs un ko šie jautājumi vēl interesē, gribu sacīt, ka esmu mēģinājusi, kaut ar novēlošanos, daļēji kliedēt viņu neizpratni.

Gribu lūgt lasītāju iecietīgi izturēties pret maniem, kā atzīts, ne vienmēr sekmīgajiem mēģinājumiem atveidot izmirstošo Kornvolas dialektu. Manas jaunības gadu atmiņas par brīvdienu klejojumiem gar Kornvolas pirmatnīgo piekrasti un par sarunām ar trūcīgajiem zvejniekiem smilšainās virtuvēs starp jūras vēzīšu pilnajiem katliem, sarunas ar cilvēkiem, kas bija veci, kad es biju jauna, sniedzas pārāk tālu pagātnē, lai uz tām varētu droši paļauties. Vienu paaudzi vēlāk, kad trīs ziemas pavadīju Sentaivzā, īstenais dialekts šķita saglabājies galvenokārt paveco ļaužu vidū tīrelī izkaisītās viensētās. Tie speciālisti, ar kuru darbiem esmu iepazinusies, nav gluži vienisprātis par to, kā vislabāk atveidot maigos, dziedošos, nenoteiktos Kornvolas dialekta patskaņus, kā arī par to, cik tālu pa kalnāju granīta kori aizceļojušas atsevišķas Devonšīras runas formas. Iespējams, ka esmu pieļāvusi kļūdas, taču šis risks bija neizbēgams. Bez savas raksturīgās valodas mani zvejnieki nepiederētu tai Kornvolai, kuru es mīlēju.

E. L. V.

Ņujorka, 1944. gada novembrī

… Ituriels ar savu šķēpu

Pieskārās viegli, jo viltum un māņiem nav varas Pār debesu tēraudu dzidro: tā pieskāriens atklāj Ikkatra īsteno dabu.

I DAĻA

1. nodaļa

Kādu vakaru 1763. gada vasaras sākumā Henrijs Telfords, Vorikšīras grāfistes Bārtonas muižas jaunais skvairs, stāvēja savā Londonas dzīvoklī pie spoguļa, pielaikodams labāko volāniem rotāto kreklu. Viņš ģērbās rūpīgi, taču bez sevišķas pacilātības.

Izsmalcinātās sarunas un neierasti vēlās vakara stundas bija viņu mazliet nogurdinājušas, un viņš šoreiz labprāt būtu palicis mājās un laikus licies gulēt, ja vien vecā lēdija Meriama savā uzaicinājuma vēstulē nebūtu ieminējusies, ka viesu vidū būšot kāda cienījamas izcelsmes jaunava, ar ko viņa labprāt vēlētos Telfordu iepazīstināt. Viņam jāiet uz šo balli kaut vai tāpēc, lai apliecinātu pienācīgo cieņu vecās kundzes rūpēm, kaut gan pats viņš daudz necerēja, ka tām būs kādi panākumi.

Tā nebija lēdijas Meriamas vaina, ka viņai nesekmējās atrast Henrijam sievu. Gan aiz savas iedzimtās labsirdības, gan patikas būt saprecinātājas lomā, gan arī laukos dzīvojošās māsas sirsnīgā pamudinājuma rosināta, vecā lēdija bija daudz pūlējusies Henrija labā; tomēr neviena no līdz šim iepazītajām jaunajām dāmām viņam nebija likusies piemērota saimniece E>ārtonai. Gandrīz visām viņām manieres bija tikpat pievilcīgas kā drānas, dažām bija pievilcīgas arī sejas; un Henrijam sievišķīgais daiļums patika ne mazāk kā jebkuram citam — gluži "tāpat, kā viņam patika vīteņrozes ap Bārtonas logiem. Taču izvēlēties māti saviem dēliem ir nopietns uzdevums, nopietnāks nekā atrast bulli savas fermas govīm, un šo izvēli nedrīkst izšķirt vieglprātīga aizraušanās ar kādu glītāku radījumu. Šīs izlutinātās Londonas jaunkundzes ir par vārgām, lai dzemdētu un zīdītu veselīgus mazuļus, un par nesaprātīgām, lai tos prasmīgi audzinātu dievbijīgā garā.

Savā svaru kausā Henrijs varēja likt itin daudz, nemaz nerunājot par Bārtonu. No spoguļa pretī raudzījās visai pievilcīgs jauns cilvēks, mazliet zemniecisku sārtumu vaigos, toties stalti noaudzis; veselības pārpilns, platiem pleciem, atlētisks un pietiekami garš, lai izskatītos iespaidīgi jāšus uz zirga. Tumši zeltainie mati, kuru krāsa atgādināja nobriedušu kviešu druvu, meta uz pieres biezu vilni gluži kā klasiskam cīkstonim; godīgās, pelēkās acis, labi atstatu viena no otras, līdzsvaroja itin kā ķildīgās mutes līnijas. Pilnīgi iespējams, ka sešdesmit gadu vecumā pārtikušas dzīves un nostāvējuša portvīna iespaidā viņš būs tikpat izplūdis miesās un nesavaldīgs dabā kā citi turīgie vidienes grāfistu skvairi. Varēja pat sagaidīt, ka nosliece uz aptaukošanos parādīsies jau pusmūžā, ja viņš saprātīgi nerūpēsies par sevi. Bet šobrīd tādas briesmas vēl bija aiz kalniem; divdesmit sešu gadu vecumā Henrija veselīgais anglosakšu skaistums bija pašā plaukumā.

Lai gan Londonas apmeklējuma galvenais mērķis nebija īstenojies, viņš tomēr nespēja nožēlot, ka padevies savai iegribai. Tiesa, tas bija prasījis krietni daudz naudas, un otru šādu braucienu viņš vairs nevarētu atļauties, jo, lai gan Bārtona deva visu, ko prātīgs cilvēks var vēlēties, zelta bedre jau tomēr tā nebija. Taču pat tad, ja vajadzēs atgriezties mājās neapmierinātam un, nekā labāka neatradušam, apprecēt mācītāja meitu, viņš būs kaut reizi izrāvies un izbaudījis dzīvi, kā vīrietim pieklājas, pirms tas pievēršas nopietnajam ģimenes dibināšanas pienākumam. Nekad otrreiz mūžā viņš vairs nebūs jauns, skaists, neprecējies vīrietis ar žūksni brīvas naudas kabatā.

Henrijs bija godam aizvadījis nolikto laiku patiesās sērās par mirušo tēvu, izpildījis testamenta novēlējumu un pārliecinājies, ka visas taisnīgās prasības apmierinātas un muižas dzīvē valda kārtība. Tad viņš bija izmantojis izdevību un deviņas nedēļas drusku papriecājies. Tā kā Henrijs piederēja pie labi audzinātu cilvēku aprindām, viņš to bija darījis galvenokārt labākās sabiedrības cienījamu namamāšu aizbildniecībā; tomēr divreiz — nē, trīsreiz — arī šur tur citur, tiesa, neaizmirscl.mis savu veselību un labo slavu. Nu šī izklaidēšanās H.ika viņu nogurdināt, un Henrijā modās ilgas pēc mā].im, pēc Bārtonas un govīm.

2ēl gan… Viņš labi zināja, kāda sieva viņam vajadzīga, un zināja arī, cik maz iespēju tādu atrast, ja aizbrauks no Londonas bez panākumiem. Vorikšīrā, pat ja gadītos sastapt tādu sievieti, viņš nemūžam to neiegūtu.

Rūpēdamās par ielūgumiem Londonas augstāko aprindu namos, visa grāfiste viņa labā bija darījusi, ko spējusi. Tā kā pret Henriju pašu nevienam iebildumu nebija, ievērojamākās vietējās ģimenes labprāt uzturēja draudzīgas attiecības ar kārtīgo jauno cilvēku, kam piederēja pieklājīgs īpašums un kas devīgi ziedoja vēlēšanu fondiem un cienījamiem labdarības mērķiem, prasmīgi medīja un savulaik bija gājis skolā kopā ar viņu dēliem; tomēr tiktāl šī draudzība nesniedzās, lai tās būtu ar mieru izprecināt viņam kādu no savām meitām. Henrijam taktiski lika saprast, ka labākus panākumus viņš varētu gūt Londonā, kur neviens neatceras viņa tēvu.

Klusībā viņu allaž bija aizvainojusi vietējās muižniecības aizbildnieciskā nostāja. Kad vien Henrijs, domādams par savu ģimeni, atsauca atmiņā pagātnes notikumus, sirds dziļumos viņš arvien bija pārliecināts, ka tieši viņam, parvenu[1] dēlam, ir lielākas tiesības uz zemi, ciešākas saites ar to nekā jebkuram Meriamam vai Monktonam. Tiesa, Henrija tēvs bija nācis no «salašņu jaunbagātniekiem», tiem svešajiem ieklīdeņiem, kuru klātbūtni laukos pacieta kā zobu sāpes. Bet tiklab tiesa arī tā, ka viņš bija labāks cilvēks — jā, turklāt labāks muižnieks nekā vairums to skvairu, kuri ar nicinājumu no viņa novērsās. Zirga mugurā viņš gan lāgā neturējās un baidījās pats no savas bises — tādam nav grūti kļūt citiem par apsmieklu; taču Bārtonas rentniekiem vienmēr pietika dzeramā ūdens un jumti nelaida cauri lietu, ko vis nevarēja sacīt par daudzām citām muižām. Un tēvs mīlēja ik koku, ik akmeni uz savas zemes. '

Turklāt cilvēks jau nav nācis tikai no tēva, bet arī no mātes; un Henrija māte bija nesusi Bārtonas uzvārdu. Tiesa, arī no šīs puses viņš nevarēja pārlieku lepoties: 'mātes priekšteči bija ņēmuši nost cepures hercoga priekšā. Taču viņiem sava zeme bija piederējusi ilgāk nekā hercogam viņējā; uz tās viņi bija strādājuši, dzīvojuši un miruši, paši kļūdami par tās daļu.

Par tās daļu kļuva arī Henrijs. To nevarēja izskaidrot, to varēja tikai saprast vai nesaprast. Fermas ainavas un skaņas, nopļautas zāles, uzartu vagu un putojošu piena slauceņu smarža, kūtsmēslu un zirgu sviedru dvaka — tas viss bija daļa no Henrija, gluži kā viņa miesa un asinis. Bārtona bija viņa dzīves centrs; Henrijs nezināja, ka tā bijusi arī viņa rašanās cēlonis.

Telfordu manta bija iegūta tirdzniecības ceļā, turklāt ne vienmēr tās labākajos veidos. Pat Henrija tēvs, jaunāks būdams, vairākus gadus bija darbojies Liverpūlē kā vergu tirgotājs, tiesa, ne jau pēc paša gribas. Rietumindijas jūras ceļu tirdzniecība bija ģimenes amats, vienīgais, ko viņš prata. Jau pusmūža gados viņu tajā ierāva tēvs, kura smagā roka un rupjās lamas bija salauzušas zēna pretestību vēl bērnībā. Kamēr Henrija tēvs sasniedza jaunības un agrīnā brieduma gadus, tirgošanos ar precēm pakāpeniski bija nomainījusi tirgošanās ar cilvēkiem, kas viņu pašu kā bezpalīdzīgu vergu aizrāva sev līdzi. Kad vecais tirāns, neviena neapraudāts, šķīrās no šīs pasaules, Henrija tēvs beidzot tika brīvs no ienīstā jūga, ko bija nesis divdesmit gadus, un tā biklais vecpuisis, jau pusmūžā, uz visiem laikiem uzgrieza muguru Liverpūlei un visam, kas ar to saistījās. Un viņš dzīrās steigšus izlietot savu naudu, lai nopirktu caurlaidi uz pasaku valstību, par kuru bija sapņojis visus izpostītos, necienīgi pavadītos jaunības gadus. Tajā pasaulē, kur valdīs svētdienas miers, lēkās ņipri jēriņi un ziedēs pašaudzētas rozes, skaistums ies roku rokā ar labdarību, augstdzimtība — ar augstsirdību.

Viņam piedāvāja citu pēc citas «lieliskas muižas», un visas viņš skumīgi noraidīja. Beidzot, braukdams cauri klusam Vorikšīras nostūrim, viņš ieraudzīja savu ilgoto mājvietu: veclaicīgu, pazemu un iegarenu sarkanu ķieģeļu namu ar ābeļdārzu, zilo pulkstenīšu klājienu un Jēkaba laika klēti. Cauri dārza lapotnei vīdēja ciemata normāņu baznīcas pelēkais četrstūrveida tornis; muižas priekšā leknas pļavas pletās lejup līdz līkumotai upītei. Redzējis Bārtonas muižu tikai reizi, viņš saprata, ka neviena cita vieta nespēs remdēt ilgas pēc šejienes. Sapņainu domu pārņemts, viņš sāka ievākt ziņas.

Nē, šī vieta vēl neesot pārdodama, taču visiem diemžēl zināms, ka drīz to pārdošot. Bārtoni allaž baudījuši apkarlnes ]aužu cieņu, kaut arī tā īsti nepiederējuši pie muižnieku kārtas. Taču uzbrukušas dažādas nelaimes… T.igad visa ģimene mirusi un namā palikusi tikai viena neprecēta lēdija, kas nespējot šķirties no savas mājvietas, k.ml. arī uzturēt fermu tikpat neesot viņas spēkos. Nabadzi l.e jau dzīvojot gluži pusbadā un tikpat vairs nevarot nomaksāt procentus hipotēku bankai. Būtu jel labāk muižu izdevīgā gadījumā pārdevusi, tagad drīz vien to izdarīšot kreditori. Ja rastos labs piedāvājums, viņi to pārdotu kaut tūliņ. Te nebūtu peļama vietiņa cilvēkam, kuram cik necik naudas kabatā, lai nolīgtu sev rnežšargu.

Henrija tēvs bija sapratis mājienu. Taču, kacl viņš ieraudzījis mis Bārtonu — piemīlīga izskata sievieti, kas runāja maigā balsī un smaržoja pēc lavandas, bijušā vergu tirgotāja jūtīgā sirdsapziņa ierunājās pret iespēju laupīt viņai īpašumu. Sievietei bija ap trīsdesmit gadu; kaut arī viņa'jau mazliet atgādināja paziedējušu vecmeitu, tomēr priekšlaicīgās sirmuma šautras deniņos piešķīra viņai tādu kā traģisku pievilcību. Kā gan lai izdzen nabaga sievieti no mājas, kurā tā dzimusi un kurā miruši lās tuvinieki? Viss beidzās ar to, ka Henrija tēvs viņu apprecēja. Mis Bārtona no savas puses būtu pieņēmusi kaut paša nelabā bildinājumu, lai tikai varētu paturēt savu namu.

Viņi abi drīzāk apprecēja Bārtonu nekā viens otru; tomēr šo laulību, salīdzinot ar daudzām citām, varēja uzskatīt par laimīgu. Pēc septiņiem mierā un saticībā pavadītiem gadiem sieva nomira, atstādama Henrija tēvu par mūžam sērojošu atraitni.

Mīļais, vecais lāga tētis ļoti centās būt džentlmeni. Turklāt viņš vairāk centās Henrija nekā pats sevis dēļ. Diez vai kāds zēns būtu varējis vēlēties sirsnīgāku tēvu; un tagad, kad atmiņas par viņu piederēja pagātnei un viņš vairs nevarēja likt dēla atklātajai sejai mulsumā sarkt, Henrijam nekas netraucēja domās pieminēt tēvu vienīgi ar sirsnību un pateicību. Nepatīkamākos pārdzīvojumus, ko tēvs dēlam bija. sagādājis, izraisīja daži robi runas kultūrā un ēšanas manierēs, vesela neveiksmju virkne medībās un nervozi vainīgā izturēšanās, kāda raksturīga cilvēkam, kas allaž jūtas mazliet nokaunējies.

Zēna gados Henrijam šie sīkie trūkumi bieži bija likušies neizturami; tagad viņš nožēloja, ka reizēm izrādījis savu neiecietību. Henrijs kā šo plašo īpašumu mantinieks bija dzimis tad, kad parādi hipotēku bankai jau bija nomaksāti un meži aprūpēti, uzaudzis starp iemīļotiem zirgiem un suņiem, un viņam nebija jāpūlas tikt vaļā no Lankašīras akcenta, nedz arī jābēg no nepatīkamām atmiņām. Henrijs nekad mūžā nebija redzējis Liverpūli vai vergu kuģi, un viņa paša darījumiem nebija nekā kopēja ar vergu tirdzniecību. Pat Henrija brālēni jau pirms vairākiem gadiem bija pārcēlušies uz Londonu un tagad tirgojās vienīgi ar cukuru. Baismīgais vectēvs, kurš lika pamatus dzimtas kapitālam, jau sen bija miris, un varēja cerēt, ka drīz taps laimīgi aizmirsts. Vajadzīga vēl tikai viena paaudze. Ja Henrija dēliem būs piemērota māte un piemērota izglītība, nekas viņiem netraucēs ieņemt drošu stāvokli sabiedrībā. Taču piemērota māte viņiem noteikti vajadzīga: Telfordu aristokrātija vēl bija pārāk jauna, lai uzdrīkstētos riskēt ar zemāk stāvošu partiju. Henrija dēliem vajadzīga māte, kas prastu grāfistē iemantot noteiktu stāvokli, sieviete, ko viņa bijušo skolasbiedru sievas nevarētu paļāt vai uzlūkot no augšas. Kur gan viņš tādu lai atrod?

Kā Henrijs jau bija paskaidrojis draudzīgi noskaņotajai augstas kārtas atraitnei, viņš nedomāja piešķirt lielu lomu tādiem sīkumiem kā līgavas pūrs. Pat izredzētās skaistums — lai gan glīta āriene būtu vēlama — nav jāuzskata par negrozāmu prasību. Henrijam patiesi rūpēja tikai labas asinis (gan tiešā, gan pārnestā nozīmē), labi tikumi un labs raksturs; ar šiem dotumiem viņš bija gatavs ņemt pretī gandrīz jebkuru meiteni — protams, viņai nedrīkst būt nekā kopēja ar katoļiem, sektantiem vai kādiem skandaloziem notikumiem, — meiteni, kurai pietiktu gudrības iemīlēt lauku dzīvi un kura prastu novērtēt labu vīru un godājamu stāvokli sabiedrībā. Galu galā — būt Bārtonas saimniecei…

Pie šiem vārdiem viņa sejā bija ielijis mulss sārtums. Par Bārtonu bija grūti runāt: šī vieta neizcēlās ar īpašu krāšņumu, tomēr tā bija tik jauka, tik patiesa, tik īsteni angliska ar savām lielajām gobām, kovārņu klaigām virs vecajiem, brūnajiem jumtiem, ar savu trekno, melno zemi un košajām pļavām, augļu kokiem un vīteņaugu balstiem, un vareno, rūsgano bulli — Vorikšīras ganāmpulku karalisko ciltstēvu.

Neveiksmes sekoja cita citai, un Londonas sezona jau tuvojās beigām. Klīzdams pa lēdijas Meriamas plašajām istabām un palaikam neuzkrītoši painteresēdamies par viesu pulka sieviešu kārtas pārstāvēm, Henrijs prātoja, kura no viņām varētu būt vēstulē pieminētā. Izdodamu meitu viesu vidū, protams, netrūka. Dažas no tām viņš jau bija atzinis par nepiemērotām; citas vajadzēja atzīt par neaizsniedzamām — vienkāršam muižniekam nav nozīmes mest acis uz hercogu vai ministru meitām. Pārējās — precētas sievietes, padzīvojušas vecmeitas, smaragdiem apkārusies naboba atraitne, viņas kalsnās, slimīgi bālās meitas …

Kad aizņemta namamāte beidzot varēja veltīt brīdi Henrijam, viņa iepazīstināja to ar žirgtu maza auguma lēdiju zibošām acīm un spalgu balsi, un jaunā paziņa tūdaļ steidzās pavēstīt, ka viņai līdzi esot meita, jauna meitene, kura nupat kā ievesta sabiedrībā.

Henrija apakšlūpa brīdi tiepīgi savilkās un apēnoja viņa glīto ārieni. Vai tāpēc vajadzēja gaidīt visas šīs nedēļas, lai visbeidzot saņemtu tādu piedāvājumu — šīs izkrāsotās Izebeles[2] meitu? tā jaunkundze noteikti jau kopš sezonas sākuma izrādīta visās iespējamās Londonas ballēs, kā gan citādi lai saprot šādu uzmācību? Un tagad cer šo neveiksminieci iesmērēt viņam!

Lai kāda izrādītos meita, māte bija pamācošs bezgaumības iemiesojums. Kad Henrijs mācījās staigāt, viņa noteikti bijusi piemīlīga kā kaķēns, taču ķiķināšana un bērnišķīgas manieres zaudē pievilcību, kad sieviete kļūst vecāka. Un kā var viņas gados tā ģērbties!

Visnepatīkamāk Henriju pārsteidza tas, ka šo sievieti sauca Kārstērza. Pirms pusstundas kāršu istabā viņam bija vajadzējis atvairīt kāda mistera Kārstērza uzmācību, kad tas nekaunīgi pūlējās uztiept viņam acīm redzami riskantas derības. Tam tipam noteikti ir kāds sakars ar šo sievieti, lai gan viņš šķiet pārāk jauns, lai būtu tās vīrs, un pārāk vecs, lai būtu dēls, — vispār izskatās pēc uzdzīvotāja. Par spīti neglītajai rētai uz plakstiņa, itin skaists, taču šis skaistums drīzāk šķiet nepatīkams. Var jau būt, ka viņš, Henrijs, te ir tikai lauku lempis, tomēr lēdijai Meriamai vajadzētu saprast, ka viņam pietiks prāta vairīties no šādas sabiedrības. Viņas māsas namā Vorikšīrā šiem diviem būtu visai pagrūti ietikt. Kā redzams, Londonas sabiedrība nav pārāk izvēlīga.

Viņš pacentās pieklājīgi atbrīvoties no enerģiskās lēdijjas, samelodamies, ka tiekot gaidīts vēl citā vietā, un sāka raudzīties pēc namamātes, lai varētu atvadīties.

Istabas stūrī, tieši turpat, kur jau stundu iepriekš, vientuļi sēdēja kāda meitene. Viņas stāvs jau vairākkārt bija piesaistījis Henrija pavirši līdzjūtīgo skatienu. Tiesa, tik vāra, nekustīga un bezkrāsaina būtne nevarēja radīt viņā nopietnu interesi; tomēr likās dīvaini, ka neviens ar viņu nedejo. Nabadzītei acīmredzot galīgi nav piekrišanas.

Šoreiz Henrijs pieķēra sevi raugāmies meitenē ar pārsteigumu. Ne jau skaistums bija saistījis viņa uzmanību. Meitene izskatījās itin piemīlīga: smuidra, smalkiem sejas pantiem un viegli iezīmētām uzacīm. Labi ieskatoties, bija jāatzīst, ka viņai piemīt pat savdabīgs, klusināts skaistums. Pēc tam kad skatīts tik daudz krāšņi mirdzošu sprogu, Henrijam dažādības dēļ it labi patika šie mīkstie, nespīdīgie mati, kas ietvēra seju kā viegla ēna. Tomēr jaunai meitenei nepiederas tāds vājums un iekritušas acis.

Nenoliedzami, viņai bija ļoti maz līdzības ar to dzīvespriecīgo sārtvaidzi, ko Henrijs bija iecerējis par sugas turpinātāju un ko viņš meklēja Londonā. Viņa uzmanību saistīja meitenes pārsteidzošais nekustīgums. Viņš nekad nebija redzējis dzīvu būtni sēžam tik nekustīgi. Gluži kā kaķis pie peļu alas, Henrijs pie sevis nodomāja un vērīgi ieskatījās meitenē, prātodams, kā gan viņa spēj būt tāda — gluži kā neredzama. Viņš ieskatījās vēlreiz. Tik tiešām: neredzama. Gluži kā bikls zvērēns, kas pašaizsardzības nolūkā nekustīgi sastindzis, lai netiktu pamanīts. Ja baltais tērps neizceltos uz tumšā fona, viņa saplūstu ar apkārtni kā zemei pieplacis zaķis ar brūno smilti.

Tīrās ziņkāres mudināts, Henrijs turpināja vērot meiteni, līdz beidzot redzēja viņu pakustamies. Kāda neparasta grācija, viņš nodomāja. Ieraudzījis namamāti, viņš izteica vēlēšanos iepazīties ar savādo viešņu.

Mis Beatrise Riversa pēc Henrija aicinājuma tūlīt paklausīgi piecēlās. Varēja just, ka viņa izgājusi labu dejas skolu un ir teicama partnere, taču kāds prieks dejot ar meiteni, kura nekad pat nepasmaida? Kad Henrijs ierosināja apsēsties un parunāties, viņa piekrita ar tādu pašu atturīgu paklausību. Sākumā saruna neparko negribēja Taisīties. Viņa vēl mazāk zināja par Londonu un augstāko aprindu dzīvi nekā Henrijs un, cik viņš spēja nojaust, vispār neko lielu nezināja. Lauzīdams galvu, kā izkausēt klusuma ledu, viņš jokodams pieminēja teātra publiku, kas «tarkšķ kā kovārņi apspriedē». Meitene izskatījās apmulsusi.

—   Apspriedē?

—   Vai tad jūs nezināt, kā kovārņi pavasarī sapulcējas un apspriežas, kas pa vasaru darāms?

—   Patiesi? Es par to esmu lasījusi, bet vai jūs ticat, ka tā ir īstenība?

—   Kā tā — vai ticu? Es taču katru gadu to redzu pats no sava pagalma.

Meitenes sejā pavīdēja pirmā intereses dzirksts. Henrijs sāka stāstīt viņai par spārnotā parlamenta sēdēm gobu zaros un ar patiku secināja, ka viņa vismaz ir lieliska klausītāja.

Viņš uzlūdza meiteni uz nākamo deju, tad vēlreiz uz nākamo un nosēdēja tās kopā ar viņu oranžērijā, kur drīz vien attapās klāstām viņai savas lolotās ieceres par lopbarības zālāju uzlabošanu. Stāstīdams par savu iemīļoto un neatsveramo dārgumu — vecajām ganībām, kurās auga vislabākā zāle visā Vorikšīrā, viņš pirmoreiz ieraudzīja meiteni pasmaidām. Tobrīd viņa arī pirmo reizi pateica kaut ko labprātīgi, bez pamudinājuma — tikai trīs vārdus:

■— Man patīk zāle.

Pie viņiem piepeldēja neciešamā misis Kārstērza savā pārlieku košajā un meitenīgajā tērpā un nočivināja:

—Beatrise, mīļā, mums laiks doties projām!

Henrijs pārsteigts lūkojās viņām nopakaļ. Viņas māte! Un tas vīrietis? Kas viņš varētu būt šādai meitenei? Tēvocis? Pusbrālis? Nav nekāds brīnums, ka viņa izskatās tik nomākta.

Tovakar Henrijs aizmiga, joprojām lauzīdams galvu par šiem jautājumiem, un, nākamajā rītā pamodies, centās atsaukt atmiņā blāvo mirdzumu pelnu krāsas matos, kas tikko jaušami iezaigojās, meitenei pagriežot galvu, stingro vaiga līniju no uzacs līdz zodam un skumjo smaidu, kad viņš bija ierunājies par zāli. Viņa pati, Henrijs nodomāja, ir līdzīga zāles stiebram — tādam smalki veidotam, gludam un tik trauslam, ka pat pamanīt grūti. Te negaidot to apmirdz kāds nejaušs saules stars, un tad lielās, sārtās rozes, ko vēl nupat esi apbrīnojis — kā, piemēram, lēdiju Tompkinsu vai to jauno aktrisi, — piepeši izskatās tik nožēlojamas un spurainas kā visparastākās kāpostgalviņas.

2. nodaļa

Pēcpusdienā, ieradies ciemos pie namamātes, Henrijs padevās ziņkārei un pajautāja, vai tiešām misis Kārstērza un mis Riversa esot māte un meita; viņas taču nepavisam neesot līdzīgas.

Atbildei viņš saņēma veselu straumi paskaidrojumu. Diemžēl tā esot vistīrākā patiesība. Lēdija Meriama izteiksmīgi apklusa, tad piebilda, ka labprāt uzticētu viesim kādu skumju stāstu. Viņa paļaujoties uz Henrija godaprātu.

Dārgais misters Riverss, ievērojama tiesneša dēls un viens no viņas senākajiem un tuvākajiem ģimenes draugiem, miris pirms četrpadsmit mēnešiem pēc vairāku gadu sirgšanas un vīrišķīgi paciestām mokām; un. viņa atraitne pavisam nepiedienīgā steigā apprecējusi Džeku Kārstērzu, vīrieti no labām aprindām, bet ar sliktu slavu, turklāt veselus vienpadsmit gadus jaunāku par sevi pašu. Pagaidām vēl neesot: bijis atklāta skandāla, kas liktu sabiedrībai aizvērt durvis viņu priekšā. Vismaz dažas durvis joprojām esot vaļā mirušā vīra dēļ: visiem žēl viņa triju bērnu. Nelaimīgā sieviete esot vienīgā, kas nezinot, kālab Kārstērzs viņu apprecējis. Tiesu izpildītāji minuši viņam uz papēžiem, un radinieki atteikušies arī vēl turpmāk maksāt viņa parādus. Atlicis izvēlēties starp sievu ar skaidru naudu un cietumu. Pēc visa spriežot, no cietuma viņš tikpat diez vai izbēgšot. Par laimi, prāvākā daļa no nelielās muižas, ko atraitnei atstājis pirmais vīrs, esot likuma aizgādībā un nevarot tikt aizskarta bez dēla piekrišanas.

Jā, viens no bērniem esot dēls. Piecus gadus vecāks par Beatrisi un pašlaik strādājot Lisabonas sūtniecībā. Studiju gados izcēlies ar teicamām sekmēm un, beidzot Oksfordas universitāti, saņēmis pārliecinošu ieteikumu darbam diplomātiskajā dienestā savu izcilo valodu zināšanu dēļ. — Ikviena krustmāte, — lepni noteica vecā lēdija, — varētu tencināt dievu par tādu krustdēlu.

'Arī misters Riverss jaunībā strādājis diplomātiskajā dienestā. Viņš būtu piedzīvojis žilbinošu karjeru, taču kāda kaite iedragājusi redzi un veselība kļuvusi arvien sliktākā. Viņam jau agri vajadzējis aiziet no amata un pārlikt no neliela personiskā ienākuma, un visus turpmākos dzīves gadus vins pavadījis laukos Londonas tuvumā, tulkodams senos klasiķus. Viņu dzimta bijusi skolota jau

kopš Stjuartu laikiem. Mistera Riversa vieglprātīgā sieva steigusies tvert vienus priekus pēc otriem; Volters studiju dēļ lielāko daļu laika pavadījis projām no mājas, un Elsija, jaunākā māsa, vēl tikai gājusi skolā. Aklais invalīds būtu pavisam pamests likteņa varā, ja nebijis uzticamās Beatrises. Kopš divpadsmit gadu vecuma viņa savas dienas pavadījusi bibliotēkā un slimnieka istabā un bijusi tēvam sarunu biedrene, sekretāre un kopēja. Viņi dievinājuši viens otru, un tēvs, laiku kavēdams, mācījis meitai latīņu valodu un citus priekšmetus, kas neietilpst sievietei lemto zinību lokā.

Protams, tik nedabisks dzīves veids padarījis nabaga meiteni noslēgtu un sevī ierāvušos. Viņa esot briesmīgi kautrīga un, tiesa kas tiesa, kļuvusi arī tāda kā zilzeķe. Tomēr tik jauka un vienkārša meitene noteikti drīz tikšot tam pāri. Saprotams taču, cik grūti viņai paciest sev uzspiesto jaunā patēva un viņa draugu bēdīgi slaveno sabiedrību. Atliekot cerēt, ka atradīsies kāds krietns cilvēks, kas izpestīs viņu no šīs neciešamās vides un darīs laimīgu.

Henrijs pilnīgi pievienojās šai cerībai, tomēr domās iebilda, ka viņš gan šis cilvēks nebūs. Viņš no sirds juta līdzi nabaga meitenei, kura acīmredzot nebija pelnījusi šādu bēdīgu likteni. Taču līdzjūtība un pat zināms valdzinājums ir viens, bet iespēja izpostīt savu nākotni, saradojoties ar tādiem ļaudīm kā Kārstērzi, kad pašam jau dzimtas rakstos nāk līdzi Vecais Jūras Vilks, — pavisam kas cits. Telfordu vergu kuģi un baismīgais vectēvs, kurš kā zirneklis iedzīvojās uz citu moku rēķina, ir pietiekama nasta viena nevainīga cilvēkbērna mūžam. Atliek tikai taisnā ceļā doties atpakaļ uz Bārtonu.

Henrijs uzsāka atvadu apciemojumus un, ieradies otrajā namā, priekšā sastapa misis Kārstērzu, kas, saulaini smaidīdama, veda pavadā savu gurdo, nerunīgo meitu.

Ak, tas taču misters Telfords! Viņa nupat tieši interesējusies, kur viņu varētu sastapt. Rītvakar pie viņiem būšot viesības — ak, pavisam neliela sanākšana, — un vīrs nekad viņai nepiedošot, ja viņa nepierunāšot ierasties arī misteru Telfordu; viņam radušās sevišķas simpāf tijas … Viņi dzīvojot ārpus pilsētas Keiteremas tuvumā, pavisam netālu no Londonas. Varbūt misteram Telfordam labpatiktos kādu dienu uzkavēties pie viņiem un pajādelēt pa Nortdaunas klajumiem — tāds burvīgs apvidus! Viņi varot piedāvāt brīnišķīgu zirgu. Tīrasiņu zirgi esot

vienīgā greznība, ko viņi sev atļaujoties. Varbūt, misters Telfords uz kādu nedēļu pagodinātu viņus ar savu klātbūtni?

Daudz mīļāk viņš tos pasūtītu pie velna, nodomāja Henrijs. Tas laikam taisni viņu dabā — nekautrīgi bāzties virsū pēc tam, kad viņš abus tik strupi atvairījis. Pēkšņi viņš izdzirda savu balsi — it kā tā piederētu kādam citam — nomurminām, ka ar prieku pieņemšot uzaicinājumu.

Henrijs devās projām, lādēdams sevi, ka ļāvis šai tarkšķei ievilkt sevi tik nejēdzīgā situācijā, un gudrodams, ar kādu ieganstu no tās lai izkuļas. Un tomēr nākamo dienu viņš jau pavadīja Nortdaunas līdzenumā, dziļas nepatikas un mulsuma pārņemts, īgni ciezdams savu saimnieku glaimus un vēlēdamies atrasties pēc iespējas tālāk no šejienes.

Kāds nolāpīts aptumsums trieca viņu braukt šurp? Šie neciešamie cilvēki ar savām bezjēdzīgajām izdarībām, dīko, žultaino tenkošanu, nekaunīgajiem mājieniem, izšķērdīgo un nolaidīgo saimniekošanu! Ņem un izposta labu augļu dārzu, ķēmodamies ar visvisādiem dārgiem «uzlabojumiem» pēc itāliešu parauga, no kuriem, cik manāms, neviens netiks novests līdz galam. Bet žogi tikmēr sagāzušies šķībi greizi un nezālēm aizaugusi liesā zeme brēktin brēc pēc kārtīga racēja. Un kur vēl šī Kārstērza nekaunība — gvelzt viņam par lauku dzīvi un gudru saimniekošanu, kad pats nejēdz ne saviem suņiem cērmes izdzīt! Viss, kas vien pieder šim pārim, smird pēc ārišķības un liekulības; pat zirgus viņi izvēlas pēc vārda, par dzīvnieka veselību pat neinteresēdamies. Viegli iedomāties, ka savu naudu — drīzāk jau gan kāda cita naudu — viņi labprātāk izsviestu par nodzītu kleperi, kura priekštecis reiz pabijis hercoga stallī, nekā par veselīgu zirgu, kas neaizkrācies spēj uznest jātnieku kalnā.

Un kas par bezkaunīgu valodu tam izlaistajam sešpadsmitgadu skuķim! Kaut gan bērnam pašam jau daudz nevar pārmest. Kādas labās manieres tad viņa šādā mājā ir varējusi mācīties? Turklāt meitēns ļoti glīts un pārlieku labi to apzinās. Izmet kādu bezkaunību un smiedamās nozibina caur skropstām actiņas, un, gribi vai negribi, jāsmejas līdzi, kaut arī pašam tīri vai dusmas. Tad garām paslīd Beatrise gluži kā traģiska parādība, un viņas acis liek sirdij sažņaugties, kaut gan tevi tās pat neredz; un, no jauna paveroties Elsijā, ieraugi izlaidīgu irgotāju. Būtu

tā knīpa viņa meita, viņš to kārtīgi nopērtu par to, ka tā apceļ savu nabaga veco, kurlo guvernanti un sauc patēvu par Džeko. Džeko!

Un šie viesi! Skaļais dzīrotāju pūlis bija atstājis namu pēc pusnakts, visi līdz pretīgumam apdzērušies. Palikuši bija tikai iekšēju protestu mocītais Henrijs un vēl trīs cilvēki. Viens no tiem bija parupja izskata kāršu spēlmanis, vārdā Trigs, pārējās divas — pārlieku koši ģērbušās sieviešu kārtas personas, nekas vairāk kā nekaunīgas palaistuves: atklāti ņirgājas par muļķa sievieti, kuras maizi pašlaik ēd, zibinādamas met actiņas uz tās Vīru viņas pašas acu priekšā un nabadzītei aiz muguras ņirdz par tās greizsirdību. Tfū! Ko gan viņš meklē starp šādiem cilvēkiem? Jādodas projām.

Tomēr Henrijs palika. Viņam vismaz nav sev jāpārmet, ka ēd maizi, nicinādams tās devējus: no viņa naudas samaksāta alga kalpotājiem. Jau otrajā dienā pēc Henrija ierašanās namatēvs bija aizņēmies no viņa naudu «tikai līdz sestdienai», un viegli varēja nojaust, kur nauda izlietota. Kopš tās dienas kalpotāju nekaunība likās drusku pieplakusi. Nav šaubu, tie piedraudējuši ar skandālu viesu priekšā, ja nesaņems algu. Ja viņš tagad aizbrauks, naudu atpakaļ nedabūjis, tad nav ne mazāko šaubu, ka to vairs neredzēs. Tomēr labāk, lai šādi cilvēki ir parādā tev nekā tu viņiem. Desmit ginejas ir dāsna maksa par nedēļas uzturu un pussprāguša zirga jādelēšanu, un lai viņi pievāc to veseli. Vienīgi kam gan patīk, ka viņu apkrāpj? Viņš tomēr paliks līdz sestdienai, kaut vai tādēļ, lai pārmācītu šo nelieti.

Turklāt, ja reiz viņš ir samierinājies ar visām šīm nejēdzībām un dārgā laika un naudas tērēšanu, kāpēc gan neuzkavēties vēl dienu vai divas, kad jau viņi tā uzstāj? Varbūt vēlreiz laimējas redzēt Beatrisi pasmaidām — kaut vai kaķēnam. Kad viņa smaida, bālā seja neviļus liek iedomāt vāru saules atblāzmu lietainā dienā. Taču smaida šī meitene ļoti reti un viņam nekad.

Kas viņai kaiš? Varbūt joprojām skumst pēc tēva? Bet varbūt meiteni nomāc ģimenes negods — tas pilnīgi iespējams. Vakar Henrijs bija uzgājis Beatrisi vienu sēžam tlapenē un tuvojies viņai, cerēdams dažas minūtes parunāties. Tad viņš bija ievērojis krampjaini sažņaugto delnu uz meitenes ceļgala, viņas sastingušo skatienu un pagājis garām, viņu netraucēdams. Viņa vis nepriecātos, ja svešinieks gribētu ielauzties viņas bēdās.

Patiesībā Henrijs sāka pat baiļoties, ka meitene viņu neieredz. Viņam ar grūtībām izdevās izvilkt no Beatrises kādu vārdu; tomēr par to meiteni vainot nevarēja, redzot, kā māte un patēvs pūlas uztiept viņu Henrijam. Kārstērzu dedzīgie centieni saķert viņu par znotu un nabaga meitenes nožēlojamais mulsums un kauns lika Henrijam justies gauži neveikli — it kā viņam ar varu spiestu rokās mazu, aukstu zivtiņu, kas nevarīgi pūlas izsisties laukā. Nav šaubu, labākais, ko viņš var iesākt, ir doties projām bez vilcināšanās. Nu, sestdien viņš to arī darīs.

Pagāja sestdiena, pagāja svētdiena, tomēr nedz saimnieki ieminējās par naudu, nedz viesis par prombraukšanu, un Beatrise tā arī nebija redzēta smaidām.

Pirmdienas rītā, kad viņi, tāpat kā ik dienas, dzīrās izjāt ar zirgu, Henrijs izstiepa roku, lai palīdzētu meitenei iekāpt seglos, un ieraudzīja viņu nodrebam un.'atraudamies.

— Beatrise! — iekliedzās māte.

A! Tā nu beidzot bija viņas īstā balss. Ķildīgais tonis lika Henrijam aši pavērties apkārt. Kārstērzs, kas stāvēja līdzās sievai, pasteidzās uzplāt sejai tēvišķi iecietīgu pārmetuma izteiksmi, bet Henrijs bija viņu redzējis jau mirkli agrāk.

Beatrise tūlīt pieņēma pasniegto roku. Viņas pašas roka drebēja.

Tas izšķīra visu. Ja meiteni tiešām tramda un iebiedē viņa dēļ, atliek tikai viens ceļš. Minējis pirmo ieganstu, ko izdevās sagudrot, Henrijs devās projām tajā pašā pēcpusdienā, kurls pret saimnieku dedzīgajiem iebildumiem un akls pret vilšanās niknumu viņu acīs. Cerams, ka viņi nemetīsies sist nabaga meiteni, tiklīdz viņš būs pagriezis muguru, taču jebkurā gadījumā viņa turpmākā klātbūtne var viņai vienīgi kaitēt. Jo drīzāk viņš būs atpakaļ mājās un apprecējies vai vismaz saderinājies, jo labāk viņiem abiem.

Mācītāja meita būs viņam saprātīga un apzinīga sieva, un nav šaubu, ka labprāt nāks uz Bārtonu; tādu izdevību viņa garām nelaidīs. Žēl, ka viņai tādi reti zobi un vēl tas kaitinošais ieradums izsūkāt zobstarpas. Bet visus labumus kopā jau nevar gribēt. Pēc tam kad nedēļu ēsts pie viena galda ar nekaunīgām prostitūtām, gribas tencināt Radītāju par jebkuru kārtīgu kristīgo sievieti. Un viņa vismaz nerausies projām no godīga cilvēka pieskāriena, it kā tam būtu. mēris.

Tātad viss beidzies. Nekas, vismaz dabūta mācība. Otrreiz mūžā no necienīgiem ļaudīm viņš vairs ielūgumu nepieņems. Labi, ka vēl izdevās sveikā izkļūt no slazda. Vēl pāris dienu — un gan jau tie ar pieglaimošanos vai viltībām būtu piedabūjuši viņu uz kādu sīku neapdomību, ko vēlāk sagrozītu un izmantotu, lai kompromitētu viņu un Beatrisi. Un tad iegrūstu viņu nožēlojamā laulībā ar meiteni, kura varētu nest viņam vienīgi nelaimi un kurai viņš ir pretīgs.

Ieradies Londonā, Henrijs aizrakstīja īsas atvadu vēstules lēdijai Meriamai un citām laipnajām namamātēm, paskaidrodams, ka tiekot piepeši aizsaukts no pilsētas. Drīz pēc vakariņām viņš devās gulēt, pabrīdinājis sulaini, ka agri no rīta jābūt gatavam doties ceļā. Kā vienmēr, viņš aizmiga uzreiz; taču pamodās jau ar pirmajiem ausmas stariem un, piepeša impulsa dzīts, piecēlās un saģērbās; pamodinājis sulaini, lika tam apseglot zirgu, atlika mājupbraucienu uz nākamo dienu un jāšus devās uz Keiteremu. Viņš bija atcerējies, ka Beatrise mēdz celties agri un jaukos rītos parasti izved suņus pastaigā pa tuvējo piekalni, kamēr māte un patēvs vēl nav piecēlušies. Bez šaubām, mājas tuvumā viņš nerādīsies, bet tur jau ir vēl viena taka, kalnam no otras puses. Viņš uzjās kalnā, dosies lejup caur nelielo mežiņu un satiks Beatrisi turpceļā — tāpat vien, lai pārliecinātos, vai viņai nav darīts pāri.

Tomēr, kas zina, varbūt nemaz labāk nerunāt ar viņu. Palīdzēt meitenei taču viņš nekādi nespēj, un viņai var nepatikt tāda uzbāzība. Viņš palūkosies uz Beatrisi pa gabalu, tikai šo vienu reizi. Kas gan tur ļauns — viņa taču nekad to neuzzinās. Pēc tam viņš dosies projām, apprecēsies un aizmirsīs viņu.

Meža zemākajā nostūrī Henrijs piesēja zirgu pie žoga, tad apsēdās uz baļķa un sērīgi pārlūkoja jauko, pauguraino ainavu, taku, kas vijās lejup no kalna, māju, kas pacēlās uz nelielas atradzes ceturtdaļjūdzi zemāk. Viņš gaidīja ilgi, taču Beatrise nenāca. Ir jau arī bezcerīga iedoma! Viņš noteikti ieradies pārāk vēlu un pastaiga jau nokavēta. Turklāt visi drīz celsies, un šai skaidrajā rītā Xyiņa jaunais, koši zilais jātnieka kamzolis, kas tikko vakar, saņemts no drēbnieka, piesaistīs skatienu jau pa gabalu.

A, lūk, kur viņa nāk ārā no mājas ar diviem suņiem pie saites. Henrijs atkāpās koku aizsegā. Gabaliņu vijusies pa mežu, taka šķērsoja saulainu klajumiņu. Cieši līdzās tam auga liels koks, kura stumbru lejasdaļā bija ieskāvusi bieza aslapaino palmu audze. Henrijs nostājās aiz stumbra un raudzījās cauri palmu biezokņa tumšajai lapotnei. Te meitene nekad viņu neieraudzīs.

Viņš nebija iedomājies par suņiem. Kad Beatrise, Henrija klātbūtni nenojauzdama, pagāja garām, viens no suņiem apstājās, paošņāja gaisu un riedams metās viņam klāt. Nekaunīgais radījums!

Troksni izdzirdusi, meitene pagriezās atpakaļ, un viņas seja tūlīt pārakmeņojās šausmās. Ak dievs, viņa tak laikam noturējusi to par …

—   Beatrise! Mis Riversa! Nebīstieties, tas esmu es, es — Henrijs Telfords.

Kad viņš iznāca no savas paslēptuves, meitene spēji sarāvās, tad pasvilpa suņiem un palika nekustīgi stāvam, piespiedusi dūrē savilkto delnu pie krūtīm. Šausmu izteiksme viņas sejā bija zudusi, tagad meitene raudzījās saspringti un ļoti vērīgi. Henrijs tuvojās, stomīgi atvainodamies.

—   Ak, mīļā mis Riversa, lūdzu, lūdzu, piedodiet! Man patiesi ļoti žēl, es nepavisam negribēju jūs uztraukt. Es atnācu vienīgi tādēļ…

—    Kādēļ?

—    Ak, nu tādēļ, lai. .. Gluži vienkārši, lai vēlreiz uz jums paskatītos; nemaz nebiju domājis jūs traucēt. Nebūtu gadījies tas suns. .. Saprotiet, es taču nekad jūs vairs neredzēšu, it nekad … ja vien . .. Vai jūs būtu ar mieru kļūt mana sieva?

Viņš aprāvās, nebūdams īsti skaidrībā, no kā bīstas vairāk — no viņas atraidījuma vai jāvārda. Cik viņa bāla un cik klusa — cik baisminoši klusa!

Sažņaugtā plauksta uz krūtīm lēni atlaidās un noslīdēja gar sāniem. Meitene reizi vai divas drudžaini norija siekalas, tad vēlreiz atkārtoja:

—    Kādēļ?

—    Kādēļ… ko tad?

—    Kādēļ jūs gribat, lai es kļūstu jūsu sieva?

—   Ak, nu … tāpēc, ka es jūs mīlu.

Visas šīs dienas Henrijs bija gaidījis, kad Beatrise pasmaidīs. Tagad viņa beidzot pasmaidīja, un viņš vēlējās, kaut tas nebūtu noticis. Tas nebija īsts smaids, un jaunavīgo seju tas darīja vecu kā mūžību. Piepešā skaidrības

uzliesmojumā, kas brīdinoši atplaiksnījās smadzenēs un likpat zibenīgi pazuda, Henrijs uz mirkli apjauta, ka baidās no Beatrises.

—    Jā, es kļūšu jūsu sieva.

Un viss. It kā viņš būtu aicinājis meiteni pastaigāties pa kalniem. Pagāja vēl bridis, iekams apmulsušais jaunais cilvēks aptvēra, ka tagad ir kļuvis par laimīgu līgavaini.

—    Kļūsit? Es būšu jums labs vīrs. Es apsolu …

Viņš saņēma meitenes tagad jau gluži ļengano roku. Šodien tā nedrebēja, taču bija ļoti auksta. Dīvaina doma pazibēja Henrija prātā: kad zivtiņa mirst, tā pārstāj locīties.

—           Es saprotu, — viņš nomurmināja, atlaizdams Beatrises roku, — tas ir pārāk negaidīti.

—           Jā. Es domāju, ka vajadzētu iet mājās un pasacīt viņiem. Vai tas ir jūsu zirgs tur pie žoga? Rover, šurp! Petsij! Laiks doties mājās.

Henrijs gāja viņai līdzās gluži kā ar ūdeni apliets kucēns. Vai tad tā vajadzētu justies saderinātam līgavainim?

Izgājuši no meža, viņi iztālēm ieraudzīja misis Kārstērzu, kas mauriņā sarunājās ar dārznieka palīgu. Viņa bija pamanījusi nācējus, pirms vēl Henrijs paspēja atraisīt zirgu. Pārsteigta pamājusi sveicienu, viņa izsteidzās no dārza un devās pa taku nācējiem pretī.

Nu ir cauri, nodomāja Henrijs. Tagad atliek tikai paciest visu līdz galam.

Ko Beatrise viņam tur vaicā?

—    Vai jūs esat ēdis brokastis?

—    Es … Ak, nē, es agri izjāju.

—          Jājāt šurp no Londonas? Tad jūs noteikti esat ļoti izsalcis. Es domāju, ka brokastis drīz būs gatavas; kad Iznācu no mājas, virtuvē jau kūra uguni.

Viņa runā par brokastīm., kad tā sieviete tepat piecdesmit jardu no viņiem! Vēl mirklis — un viņam vajadzēs tai pateikt jauno vēsti, ietērpt to pienācīgos vārdos: darījusi mani par vislaimīgāko no visiem… Nē, tas skan fkā no grāmatas. Devusi piekrišanu kļūt… Ek, pie velna, kas īsti šādā reizē jāsaka?

Bet jāsaka nebija nekas. Beatrise devās tieši mātei klāt un ielūkojās viņai acīs.

—    Māt, es izeju par sievu pie mistera Telforda.

Atlikusi dienas daļa bija viens vienīgs murgs, muļķīgs, juceklīgs murgs, kad neiespējami notikumi seko cits citam un tos uztver kā pašus par sevi saprotamus. Visskaidrāk Henrijs apjauta to, ka viņam laupītas likumīgās tiesības. Kad bildinājums pieņemts, līgavainis noskūpsta iecerēto — tā taču dara visi •—, bet viņam netika dota pat iespēja noskūpstīt Beatrisi.

Toties misis Kārstērza ar skūpstiem neskopojās. Viņa skūpstīja tos abus dāsni un dedzīgi, pa starpām spiezdama pie acīm mežģīņotu mutautu. Tfū! Ja viņa vismaz nelietotu šīs pretīgās smaržas! Ir nu gan draņķis — paga, kā tās saucās? Kāds viņam noteikti ir teicis to nosaukumu, kaut kad pavisam sen …

Ak jā, tā rudmatainā meiča, ar kuru kopā viņš reiz vizinājās pa upi…

Tas viss pieder pagātnei. Vesela mūžība pagājusi kopš tās dienas — patiesībā nepilnas trīs nedēļas, taču tolaik viņš vēl nebija pat dzirdējis par Beatrisi. Un tagad viņš jau ir tikpat kā precējies . ..

Kad viņi iegāja mājā, lejup pa kāpnēm noskrēja Elsija, jautra un valodīga kā žagata. Uzzinājusi jaunumus, arī viņa katrā ziņā gribēja Henriju noskūpstīt. Nu, viņas skūpstus vismaz varēja paciest — dzīvespriecīgs, veselīgs bērns, un, par spīti vaļīgajām manierēm, šķiet itin sirsnīga meitene. Tik tiešām, pavisam jauks skuķēns, kad ieskatās tuvāk. Vismaz smaržo pēc kārtīgām ziepēm, nevis kaut kādiem draņķiem.

Drīz ēdamistabā parādījās brokastis, un reizē ar tām uzradās abas staigules. Triga, par laimi, nebija mājās, viņš bija nakšņojis Londonā. Taču abas sievietes uzņēma jauno vēsti ar tādiem sajūsmas spiedzieniem, ka no augšstāva par atbildi lejup nodārdēja pikta balss, lai viņi tur, pie visiem velniem, paskaidrojot, ko tā ķērkšana nozīmējot. Elsija iespurdzās.

— Džeko šorīt mokās ar paģirām, es vakarnakt dzirdēju, kā viņš augšā rīstījās. Lai nu nesaka, ka es nebrīdināju — dzērienus nedrīkst jaukt. Ja viņš tādā garā turpinās, ātri vien dabūs pliku pauri.

Sešpadsmit gadu vecumā!

Augšā aizcirtās durvis; lejup pa kāpnēm nodimdēja soļi, tad gaitenī atskanēja nikna lamāšanās. Kārstērzs jau atkal ķildojās ar kādu no sulaiņiem. Tūlīt vajadzēs viņam visu pateikt, un ka lai pasaka šādu vēsti cilvēkam tādā stāvoklī? Pie labākās gribas Henrijs nespēja izdomāt neko labāku kā «lai nu paliek tās desmit ginejas». Viņš pameta skatienu uz Beatrisi. Tur palīdzību nebija ko gaidīt — meitene sēdēja kā akmens statuja.

Šoreiz stāvokli izglāba Elsija. Kad Kārstērzs atgrūda vaļā durvis un šķendēdamies, dzelteniem acu āboliem zibot, iezvārojās ēdamistabā, mazā nekauņa gorīdamās devās viņam pretī.

—    Džeko, tu man esi parādā puskronļj! Misters Telford s tomēr precēs Bī. Ko es tev teicu?

Kārstērzs brīdi blenza uz neticami dumjo mušu, kas izlauzusies no zirnekļa tīkla un atkal no laba prāta atgriezusies tajā, tad viņš vienā rāvienā iztukšoja sievas pasniegto tīra spirta glāzīti un saņēma sevi rokās.

—    Lieliski jaunumi! Priecājos, puis, priecājos! Sirsnīgi apsveicu!

Viņš ilgi kratīja Henrija roku.

—    Bet, Džeko, — spiedza Elsija, satraukumā palēkdamās, — tu neesi apsveicis Bī! Tev viņa jānoskūpsta un .. .

Viņas māsa atkāpās, atbalstīdamās pret galdu.

—    Māt, brokastis atdziest, un misters Telfords noteikti ir ļoti izsalcis, viņš izjājis jau četros no rīta.

—   Ak vai, mīļais draugs, tā nu gan nevar, — steidzīgi bilda Kārstērzs. — Vai papriekš iedzersit glāzīti veca brendija, Telford? Nē? Tad sēstieties. Ak mūžs, Dora, atkal jau tikai olas ar speķi! Vai tev nav kāda siļķe?

Kad brokastis bija paēstas, vīrs un sieva saskatījās un piecēlās no galda.

—    Nu, — sacīja Kārstērzs, — ieiesim bibliotēkā un drusku aprunāsimies. Nē, tu, Elsij, nē; tu skrien pie mis Smizersas. Beatrisei arī nav jānāk. Ejam, draugs Telford.

Bibliotēkā Henrijam vajadzēja atvairīt apņēmīgu mēģinājumu izdibināt viņa materiālo stāvokli. Kad spiediens pastiprinājās, viņš kļuva stūrgalvīgs. Apspriest laulību kontraktu vēl par agru, viņš apgalvoja. Par Beatrisi viņiem nav jāraizējas, viņš ir pietiekami pārticis un savu ; sievu un bērnus var un grib labi nodrošināt, taču sīku%ios iedziļināties varēs tikai pēc tam, kad viņš būs atradis laiku aizbraukt uz Vorikšīru un apspriesties ar savu bankas pārzini un advokātu.

Redzēdams brīdinājuma signālu — spītīgi savilkto apakšlūpu, Kārstērzs atteicās no mēģinājuma pieveikt

Henriju un apmierinājās ar to, ka vēlreiz aizņēmās no viņa naudu. Neesot joprojām vēl atsūtīta, nudien, kavējoties pavisam nesaprotamā kārtā; viņš atdošot abus parādus uzreiz. Par laimi, Henrijam daudz skaidras naudas nebija klāt, tomēr viņš, gluži kā izpirkdamies, nolika galdā vēl divas ginejas un devās ārā no bibliotēkas. Pēc tam nākamā sievasmāte aizvilka viņu uz pusiesāktu dažnedažādu bezjēdzību mistrojumu, ko pati dēvēja par itāliešu dārzu, lai «sirsnīgi, bez steigas aprunātos». Viņa gribēja runāt par kāzu rīkošanu, kuras iecerēja tādā mērogā, ka vajadzētu ieķīlāt Bārtonu. Pagāja labs brīdis, līdz Henrijs no viņas atbrīvojās. Pēc tam viņam pielipa Elsija. Henrijam esot jāatnāk uz pagalmu un jāpasaka viņai, ko iesākt ar kucēnu, kurš saķēris iesnas. Likās, ka viņa sabiedrību meklē visi, izņemot Beatrisi, kas nekur nebija redzama.

Paskaidrojis, ko darīt ar kucēnu, Henrijs ieteica Elsijai doties atpakaļ pie mis Smizersas un turpināt mācības. To dzirdēdama, meitene novaikstījās, tad, saklausījusi troksni, kas vēstīja Triga ierašanos, metās prom, lai vēlreiz pavēstītu ievērojamos jaunumus. Beidzot Henrijs bija brīvs un varēja palūkoties pēc izvairīgās Beatrises. Meiteni neatradis, viņš sadrūmis atgriezās pagalmā un izmantoja izdevību ielūkoties zirgu stallī, lai pārliecinātos, vai viņa zirgs ir padzirdīts un pabarots. Šādā namā ne par ko nevar justies drošs.

Stallis bija vāji apgaismots. Kad Henrijs atvēra durvis, ielaizdams tajā saules gaismu, kāda roka uzsita viņam pa plecu.

— Nu, Džeko, veco zēn, tad tu šo tomēr nogrābi gan! Es jau domāju, ka vējā ir. Atceries, ka pirmais aizdevums pieder man; es kā nekā biju tas, kas .tev ieteica viņu ielūgt… O, velns parāvis!

Kad Henrijs paceltu dūri apcirtās otrādi, Trigs izgrūda: — Piedošanu… kļūdījos! — un ņēma kājas pār pleciem. Henrijs ar drūmu smīnu noraudzījās viņam pakaļ; gudri darīja šis ķēms, ka aizbēga, kamēr žoklis vesels. Bet kāpēc tas sajauca viņu ar Kārstērzu? Viņi taču nav līdzīgi. Abi gara auguma, tomēr . ..

Ak tā, Kārstērzam arī mugurā bija tāds pats moderns, zils jātnieka kamzolis. Un Trigu droši vien apžilbināja spilgtā gaisma. Nu, brīdinājums nekad nekaitē.

Visas šīs neciešamās dienas laikā Henrijam tā arī neradās izdevība parunāt ar Beatrisi divatā; viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka meitene ar nolūku vairās no viņa. Pat gredzenam mēru vajadzēja noņemt, ģimenes locekļu neciešamo piezīmju un ieteikumu pavadītam. Henrijs gribēja zināt, kādu akmeni Beatrise vislabāk vēlētos. Viņai esot vienalga, lai izvēloties viņš pats. Elsija gan nebija tik atturīga.

—    O, pagādājiet briljantu, Henrij!

—    Es gan domāju, ka pats romantiskākais akmens ir safīrs, — teica māte. — Kad es saderinājos ar pirmo vīru, viņš izvēlējās safīru — tas esot līdzīgs mānām acīm, viņš teica.

—    Tirgū visaugstāk vērtē smaragdu, — teica Kārstērzs. — Uzklausi labu padomu, puis. Ja gribi ieguldīt naudu akmenī, kārtīgu smaragdu nekas nesitīs pušu. Es gan zinu, kā taisīt labu veikalu.

Pie velna tos visus, viņš taču neprasa tiem padomu! Viņš jautāja tikai, ko vēlas Beatrise, un viņa, pēc visa spriežot, nevēlas neko.

Vēlu pēcpusdienā, izvezdams no staļļa zirgu, Henrijs notvēra mirkli, kad izdevās čukstus pajautāt meitenei, vai viņa nevēlas vēl kādu dāvanu, kaut ko tikai sev pašai.

—    Nē, neko, es jums ļoti pateicos.

Henrijs jāja atpakaļ uz Londonu, drūmas neizpratnes pārņemts. Ja kabatā neatrastos pirkstam noņemtais gredzena mērs, viņš laikam vispār neaptvertu, ka tagad ir saderināts līgavainis.

3. nodaļa

Lēdija Meriama iededza pirmo mierinājuma dzirksti. Kad Henrijs nākamajā dienā viņu apciemoja, lai pavēstītu par savu saderināšanos, vecās lēdijas neviltotais prieks viņu mazliet uzmundrināja. Lēdija Meriama atklāti atzinās, ka ļoti gribējusi to piedzīvot, un apgalvoja, ka jūtot dziļu atvieglojumu un pateicību, zinādama, ka Beatrise drīz būs drošās rokās. Arī par Henriju viņa priecājoties: jaunava, kas bijusi tik uzticama meita, neapšautbāmi būšot arī uzticama sieva.

Par to viņš nešauboties, apliecināja Henrijs, taču cits jautājums, vai viņa būšot laimīga. Viņš esot sācis baiļoties, ka bildinājums pieņemts tikai piespiedu kārtā.

Kā gan viņš kaut ko tādu varot iedomāties?

Henrijs mēģināja paskaidrot. Taču viņam trūka spēju, lai pārliecinoši skaidrotu, un vecajai kundzei to trūka jo vairāk, lai saprastu. Viņa aptvēra vienīgi to, ka jaunais cilvēks ļūtas aizvainots, tāpēc ka meitene nav bijusi pietiekami. pretimnākoša. Viņas balsī ieskanējās mazliet aizbildniecisks tonis, ko Henrijs jau ļoti labi bija iepazinis Vorikšīrā.

—    Jums jāatceras, ka Beatrisi audzināja tēvs, kurš jau sen būtu sūtnis, ja viņam negadījušās tādas likstas. Meitenes no viņas aprindām nav radušas pārāk klaji paust savas jūtas pēc tik īsa pazīšanās laika.

Viņa veltīja Henrijam mazliet, augstprātīgu skatienu un piebilda: — Jūs taču neiebildīsit, ka deviņpadsmit gadus vecai jaunavai mazliet pārliecīga atturības deva ir gluži piedodama?

Citkārt Henrijs gan nebūtu tik pazemīgi pacietis šādas nievas. Taču šobrīd viņš bija pārāk noraizējies, lai ņemtu to pie sirds. Viņš pūlējās skaidrot vēlreiz, un vecās kundzes neilgo dižmanību nomainīja omulīga labvēlība, kas viņas sejai piederējās daudz labāk. Klausīdamās stāstījumu par sastapšanos mežā, lēdija Meriama izmisusi pacēla tuklās, gredzenotās rokas.

—    Bet, mīļais cilvēk, vai jums prāts — tā pārbiedēt meiteni līdz nāvei! Slēpties vientuļā vietā aiz koka! Nabaga bērns, viņa jūs noteikti noturēja par klaidoni ar rungu rokā. Kāds tad brīnums, ja piecas minūtes vēlāk viņa nebija sevišķi runīga?

Henrijs bija pati pazemība. Jā, tagad viņš saprotot, cik aplami rīkojies, viņam esot ļoti žēl. Bet tas taču nevarot būt iemesls viņas vienaldzībai pret gredzena izvēli. Henrijs turpināja atstāstu. Kad viņš nokļuva pie uzjautrinošās piezīmes par safīru, vecā lēdija guldzoši nosmējās.

—   Ak, šī Dora ar savām acīm! Un cik tas raksturīgi Beatrisei — neko negribēt; viņa ir īsta sava tēva meita.

Viņa paplikšķināja Henrijam pa roku.

—    Abi gluži kā tādi bērni! Skrejiet nu un nopērciet viņai tādu gredzenu, kāds jums pašam vislabāk patīk. Viņai jūsu dāvana būs mīļa tāpēc, ka nākusi no jums, nevis akmens vērtības dēļ.

Henrijs aizgāja no lēdijas Meriamas krietni mierīgāku sirdi un pēc ilgas, rūpīgas meklēšanas izraudzījās gredzenu ar daudz smalkāku briljantu, nekā viņa līdzekļi tobrīd atfāva. Šis īslaicīgais robs bankas rēķinā nebūtu nekas sevišķs, ja vien priekšā nestāvētu citi pamatīgi izdevumi. Jāsaved kārtībā māja, lai varētu Beatrisi tajā godam uzņemt; jāmaksā advokātam; Kārstērzs ar sievu jau droši vien izlocīsies no savas tiesas kāzu izdevumu segšanā; turklāt viņam jau bija paspējuši likt manīt, ka derētu vismaz uz mēnesi aizvest Beatrisi uz Parīzi. Varbūt prātīgāk būtu bijis pirkt gredzenu par piecdesmit ginejām?

Nē, tik skaistai rokai tāds būtu par sīku. Sejā viņai pievilcība te atmirdz, te pazūd, bet rokas4 * paliek skaistas vienmēr — tik skaistas kā tai staltajai lēdijai, kādai no viņu priekštecēm, kuras portrets karājas Kārstērzu nama viesistabā. 'Un vispār — var jau kāzas rīkot nelielas un varbūt arī medusmēnesi pavadīt pieticīgāk. Beatrise sapratīs, viņa nekad nevēlēsies, lai viņš ķertos pie vecajiem būvkokiem vai arī lauztu tēvam pirms nāves doto solījumu — dzīvot savu iespēju robežās un neielaisties parādos. Gadu vai divus viņi var padzīvot taupīgāk. Bet, tā kā par gredzenu tik daudz samaksāts, jāgūst vismaz gandarījums, to pasniedzot. Viņš atradīs iespēju pabūt ar Beatrisi divatā vien. Alkatīgas acis neskatīsies viņos, gredzena vērtību mērodamas, — par to nu viņš parūpēsies!

Šoreiz Henrijam laimējās — meitene bija dārzā viena pati.

—    Ienāciet bibliotēkā, — viņš teica. — Man jums kas jāparāda.

Viņa atvēra mazo kārbiņu klusēdama un raudzījās uz gredzenu tik ilgi un nopietni, ka Henriju pārņēma bažas.

—    Vai jums nepatīk?

—    Ļoti patīk, tas ir tik skaists. Bet…

Beatrise pavērās viņā.

—    Henrij … lūdzu, nedomājiet, ka jums jāpērk man dārgas dāvanas. Es .. . tās negribu „,. patiešām ne.

Pirmo reizi Henrijs redzēja meitenei tādu izteiksmi, it kā viņa būtu tuvu raudām.

—       Bet, mīļā, katra meitene taču grib skaistu saderināšanās gredzenu. Tas ir tikai vienreiz mūžā.

—    Jā, bet… Henrij, vai viņi jums teica? Man nebūs daudz naudas.

—    Nu, un kas par to? Es varu jūs pieklājīgi uzturēt. Jums taču ar mērenu kabatas naudu pietiks?

—          Ak, par to es nerunāju! Kad kļūšu pilngadīga, man varbūt pietiks — vai vismaz gandrīz pietiks — savas naudas arī tērpiem. Taču pūra nekāda nebūs. Ja jūs saprotat . ..

Vai tiešām meitene uzskata viņu par pūra mednieku? Tik tiešām, vienīgais, ko te var darīt, ir uzņemt visu kā joku. Viņš pasmējās.

—    Neraizējieties, es vēlos tikai jūs pašu.

Nu, ko tad viņš tādu pateica, ka viņas sejai vajadzēja tā pārvērsties? Uz mirkli tā kļuva gandrīz neglīta.

Beatrise izstiepa kreiso roku, lai Henrijs varētu uzvilkt viņai pirkstā gredzenu. Taču, kad viņš gribēja meiteni noskūpstīt, viņa saraudamās atkāpās, izstiepusi abas rokas, lai viņu atvairītu.

—    Nē, nē!

Tad viņa saņēma sevi rokās.

—          Piedodiet, Henrij. Es tā negribēju. Protams, jūs varat mani noskūpstīt.

Šobrīd viņš to vēlējās mazāk nekā jebkad. Mulsi raukdams pieri, viņš pavērās meitenē.

—          Paklausieties, Beatrise. Vai jūs esat droša, ka mīlat mani? Es negribu, lai meitene nāktu pie manis pret savu gribu. Ja kāds jūs spiež uz to …

—    Nē, Henrij, neviens mani nespiež.

—          Vai jūs to droši varat sacīt? Ja jūsu māte vai… kāds cits cenšas jūs pierunāt…

—          Ak jā, to viņi dara gan, taču tam nav nozīmes. Ja es pati negribētu, neviens mani nepiespiestu.

Viņa pacēla acis un pavērās Henrijā.

—          Es … priecājos, ka jūs vēlaties mani. Es centīšos, lai jums to nevajadzētu nožēlot. Gluži vienkārši tas ir.., pārāk pēkšņi. Drīz es pieradīšu.

Sekoja pirmais skūpsts, ja to varēja saukt par skūpstu, tad abi izgāja no bibliotēkas un sastapa pārējos ģimenes locekļus viņus jau gaidām. Elsija nepacietībā lēkāja, nevarēdama vien sagaidīt, kad ieraudzīs gredzenu.

—          Vai atnesāt? Parādiet! O-o, cik burvīgs! Nu, tagad, Bī, tev gan jāmet projām tās vecās puķes, ko tu glabā no kāda cita, tagad tev Henrijs nopircis šo te!

—   Kādas puķes? — skarbi noprasīja misis Kārstērza.

—          Nu, puķes vai vēstules, vai diezin kas vēl.Es tikpat zinu, ka Bī nēsā kaut ko sev klāt, korsetē noslēptu. Un pa nakti liek to zem spilvena, es pati esmu redzējusi. Jār Bī, redzēju gan, tu domāji, ka es guļu …

—   Pievaldi mēli, Elsij! — dusmīgi noskaldīja Kārstērzs, Beatrise pagriezās un klusēdama izgāja no istabas.

Pēcpusdienā misis Kārstērza uzmeklēja Henriju.

—   Man ļoti žēl, mīļais draugs, ja tā mazā palaidne Elsija jums šorīt sagādāja raizes. Viņa mums allaž tādā jautrā omā — nevar nociesties nepajokojusi. Jums nav pamata būt greizsirdīgam, Beatrisei nekad nav rūpējis neviens cits kā tikai jūs. Es nojaušu, ko viņa tur glabā: medaljonu ar tēva ģīmetni. Tas jau kopš viņa nāves nekur nav atrodams, un man negribējās Beatrisei jautāt, lai gan es visu laiku biju pārliecināta, ka tas ir pie viņas. Bet jus varbūt nodomājāt…

Henrijs aizsvilās.

—    Nekā tamlīdzīga es nedomāju! Es ļoti labi zinu, ka Beatrise nav tāda meitene, kas varētu nēsāt viena vīrieša dotu gredzenu un gultā slēpt vēstules no cita vīrieša. Un, ja jūs gribat zināt, ko es domāju, tad pateikšu arī: Elsij ai derētu kārtīgs pēriens, un es labprāt pats ur savu roku viņai uzskaitītu. Ja šādas izdarības no skolas meitenes puses kādam šķiet nevainīgs jociņš, tad man tā vis neliekas.

Viņš aizgāja, dusmās zvērodams. Vēl viens mirklis, un viņš būtu pateicis šai sievietei, ko domā par viņu. Atradusies īstā, kas ņemsies viņu pārliecināt, it kā viņš pats nezinātu …

Bet vai zina? Henrijs jutās pilnīgi drošs, ka Beatrise nav darījusi nekā tāda, par ko būtu jākaunas, taču kā lai zina, vai viņa nesēro par kādu agrīnu mīlestību, kas aizlauzta jau pumpurā? Tas izskaidrotu daudz ko …

Ak, blēņas! Tas ir tikai medaljons ar tēva ģīmetni.

Kad Henrijam nākamreiz izdevās sastapt Beatrisi vienu, viņš uzsāka sarunu par kāzu ceļojumu. Tā izdevumus būtu vēlams segt no pastāvīgā ienākuma, viņš paskaidroja, jo negribētos aizskart papildu ietaupījumus, ko tēvs arvien glabājis neparedzētiem fermas ēku remontdarbiem vai laukstrādnieku saslimšanas gadījumiem, — kur labs saimnieks, tur labi rentnieki. Ja viņi ,dotos nevis uz Parīzi, bet tepat uz kādu tuvēju kūrvietu, Ietaupītos ievērojama summa. Viņš esot dzirdējis, ka piejūras pilsētiņā Braithelmstonā esot ļoti laba viesnīca un arī pati vieta esot jauka un veselībai ieteicama. Vai Beatrisei nebūtu iebildumu, ja Parīzes apmeklējumu pārceltu uz vēlāku laiku?

Nepavisam; turklāt viņai patiktu, ja kāzas nerīkotu pārāk plašas.

Tad Henrijs pārgāja pie nākamā jautājuma. Ja Beatrise neuzskatītu to par uzmanības trūkumu, viņam tūlīt vajadzētu atgriezties Bārtonā un dažas nedēļas veltīt saimnieciskām rūpēm. Viņš tik ilgi jau esot bijis projām no mājas, ka tagad noteikti sakrājies daudz darāmā. Beatrise varot gaidīt viņu atgriežamies pirmajā septembrī. Tad arī varētu iekārtot uzsaukšanu baznīcā, kolīdz būs kārtībā līgavas pūrs.

Beatrise tikai piebilda, ka vēloties, lai Henrijs darītu tā, kā pašam šķiet vislabāk, taču nevarēja nepamanīt, cik atvieglota viņa jūtas, izdzirdusi par Henrija gaidāmo prombūtni. Tas gan skumdināja Henriju, tomēr arī viņš izjuta manāmu atvieglojumu. Tagad, kad viņa dotais gredzens ir Beatrises pirkstā, tie bestijas kāclu brīdi pierims un netramdīs meiteni; un, jo ilgāk viņš būs projām no Londonas, jo mazāk iespēju radīsies Kārstērzam diedelēt jaunus aizdevumus. Turklāt šai savādajai, kautrajai meitenei būs zināms laiks aprast ar domu par laulībām.

Bārtonā Henriju gaidīja tik daudz pienākumu, ka viņam tikpat kā neatlika laika lauzīt galvu par noslēpumaino sainīti zem Beatrises spilvena, turklāt bija pilnīgi iespējams, ka tāds eksistē vienīgi viņas māsas nekrietnajā iztēlē. Arī par līgavas neredzēto kautrības pakāpi viņš daudz vairs nebažījās. Galu galā kas tur ko brīnīties: kurai meitenei gan patīk, ja viņu ar varu grūž vīrietim rokās, pat tad, ja viņa šo vīrieti mīl. Viss būs citādi, kad Beatrise kļūs viņa sieva un tiks prom no tā derdzīgā nama.

No Bārtonas Henrijs palaikam aizsūtīja Beatrisei kādu nelielu dāvanu, kas viņam šķita pieļaujama. Meitene atbildēja ar skopiem pateicības vārdiem, piebilzdama, ka esot sveika un vesela un viņai nekas neesot vajadzīgs.

Atkal atgriezies Londonā, Henrijs pievakarē izjāja uz Keiteremu ar laulības kontraktu kabatā. Par laimi, nekādus apšaubāmus viesus viņš šoreiz tur nesastapa, vienīgais svešinieks bija jauns, neparasti pievilcīgs vīrietis ar samtainu balsi, izskatā ļoti līdzīgs Beatrisei.

Misis Kārstērza un viņas vīrs likās neparasti nervozi.

— Mans dēls Volters Riverss, — iepazīstināja misis Kārstērza. — Viņš vakar pavisam negaidīti ieradās no Portugāles īsā atvaļinājumā. Kāds prieks, ka viņš ir kopā ar mums.

Nu, šķiet, ka te beidzot būs viens radinieks no sievas puses, ko bez sarkšanas varēs stādīt priekšā savai grālistei. Drusku tā kā par sievišķīgu — laikam jau tāds pats grāmatu tārps kā tēvs. Vīrišķīgāks tips būtu patīkamāks; taču šis cilvēks vismaz ir džentlmenis. Henrijs sajuta atvieglojumu.

—    Ceru, ka jus varēsit palikt uz kāzām, — viņš teica.

—    Ceturtdien man jādodas atpakaļ.

—   Taču ne šo ceturtdien?

—          Tomēr jā. Diemžēl es varu uzkavēties Anglijā tikai vienu nedēļu.

Henrijs pārsteigts raudzījās viņā. Braukt šurp no Portugāles tikai uz vienu nedēļu?

—          Briesmīgi maz, vai ne? — sacīja misis Kārstērza. — Bet diplomātiskajā dienestā jau tā ir — nekad neko nevar zināt uz priekšu.

Drīz viņa paziņoja, ka Elsijai laiks iet gulēt, un pēc parastās ķīvēšanās aizdabūja meiteni projām. Tad viņa pievērsās Henrijam.

—          Mēs te gudrojam, vai jums būtu lielas neērtības, ja ar kāzām drusku pasteigtos — tā, lai Volters varētu būt par mīļās Beatrises vedējtēvu? Redziet, viņš tagad ir Riversu ģimenes galva . ..

—    Bet viņš taču ceturtdien brauc projām.

—          Jā, es saprotu, ka tas iznāk visai pēkšņi. Taču Volters ļoti vēlas piedalīties laulību ceremonijā. Beatrise neiebildīs, ja pūrs vēl nebūs gluži kārtībā. Vai tiesa, mīļā?

—          Jā, — atbildēja Beatrise. Viņa visu laiku sēdēja nodurtu galvu un sarunā nepiedalījās.

Māte steidzīgi turpināja:

—          Mēs paspēsim laikus pašūt vienkāršu kāzu tērpu … un jūs jau teicāt, ka labprāt gribētu klusas kāzas.

—          Bet tas taču nav iespējams! Laulības uzsaukšanai vien vajadzīgas trīs nedēļas.

—    Ja dabūtu īpašu atļauju . ..

Henrijs sarauca pieri. Viņi taču nebēg uz Gretnagrīnu. Vorikšīrā cienījami cilvēki tā nemēdz rīkoties.

—           Daļēji tas ir Elsijas dēļ, — misis Kārstērza turpināja. — Viņa kopā ar Volteru brauc projām no Anglijas, un mēs bijām apsolījuši, ka viņa būs līgavas māsa. 2ēl būtu apbēdināt nabaga bērnu.

Henrija seja apmācās arvien vairāk. Te kaut kur slēpās meli, un melus viņš necieta ne acu galā.

—    Elsija man nesen sacīja, ka aiznākamnedēļ braukšot ciemos pie draugiem uz Epsomu, — viņš teica.

—   Jā, viņa vēl nemaz nezina — tas tika nolemts nupat pirms stundas. Mēs viņai visu paziņosim rīt.

—    Ko īsti?

—   Mēs sūtīsim viņu uz skolu Francijā. Volters domā, ka viņa jau par lielu, lai turpinātu mācības pie mis Srnizersas un . .. un ka viņai derētu labāk apgūt franču valodu. Laimīgā kārtā Volteram atpakaļ jābrauc caur Parīzi — viņš varēs Elsiju pavadīt un atstāt tur …

—    Parīzē — šo bērnu? Pie kā?

—   Volters viņai atradis lielisku skolu; viņš to sameklēja caur Anglijas sūtniecību. Sūtņa kundze bijusi tik laipna, ka piedāvājusi savu palīdzību. Viss tik labi nokārtojas.

Henrijs palūkojās uz Volteru. Kas īsti par cilvēku ir šis maigā izskata jauneklis, kurš tik negaidot atdrāzies no Portugāles, lai izlemtu, kas katram darāms? Spriežot pēc ārienes, liekas, viņš nevar mušu no deguna nodzīt, tomēr, skaties, vienā rāvienā jau pamanījies izkārtot gan vecākās māsas kāzas, gan jaunākās skološanu un pa ceļam vēl sarunāt visādus darījumus ar nezināmām sūtņu sievām, iepriekš pat nepaziņojis mātei par saviem labajiem nodomiem.

Volters piecēlās.

—    Varbūt jūs iznāktu man līdzi drusku pastaigāties?

Kad abi bija ārā, viņš pagriezās pret Henriju.

—    Vai varu ar jums runāt atklāti?

Henrijs, kuram šobrīd jau viss šķita sagriezies neizprotamā virpulī, piesardzīgi atbildēja, ka viņš par to ļoti priecātos. Tomēr izskatījās, ka neko vairāk Volters tā arī nespēs pateikt.

—   Man liekas, — viņš beidzot iesāka, — ka jūs jau daudzmaz esat iepazinis manas mātes vīru.

—    Pietiekami, lai negribētu iepazīt vēl vairāk. — Ja jau atklātība, tad atklātība.

—    Un pietiekami, lai saprastu, ka šis nams vairs nav droša mājvieta divām jaunām meitenēm?

Henrijs piekrītoši noņurdēja. Tā vismaz ir skaidra valoda.

—   Vai saprotat, kā es kopš tēva nāves esmu bažījies par māsām? Portugāle atrodas tālu. Un tad vēl pienāca ziņa par mātes laulībām. Es lūdzu atvaļinājumu, taču

in.iri atteica. Es nespēju viņiem visu paskaidrot. Viņa taču ir … mana māte, pats saprotat.

—    Saprotu, — noteica Henrijs.

—   Tad es aizrakstīju mūsu advokātam misteram Vintropam un lūdzu, lai viņš ievāc pēc iespējas sīkākas ziņas par Kārstērzu. Tas prasīja daudz laika. Un, kad es tās saņēmu .. . nekā iepriecinoša tur nebija.

Izskatās, ka šī vīra radinieki pagājušajā ziemā beidzot pagriezuši viņam muguru. Tad kreditori devuši viņam četrdesmit astoņas stundas laika parādu nomaksai. Tas bija drošs ceļš uz Maršalsī. Tajā pašā dienā viņš bildināja manu māti. Viņai bija kaut cik savas naudas — ne sevišķi daudz, bet pietiekami, lai tobrīd Kārstērzu izpestītu.

Misters Vintrops rakstīja, ka neesot nekā par visu to zinājis līdz tam brīdim, kad abi ienākuši viņa kantorī ar laulības apliecību rokā un gribējuši atkal saņemt naudu. Acīmredzot viņi domājuši, ka māte var pārdot kādu daļu Riversu īpašuma. Kad misters Vintrops paskaidrojis, ka testamenta noteikumi aizsargā visu, izņemot vienīgi mana vectēva mākslas retumu kolekciju, māte kritusi histērijā un Kārstērzs sācis lamāties. Viņš brēcis, ka esot ar viltu piedabūts «apprecēt veceni». Un vēl šo to, ko misters Vintrops nevēlējās atkārtot. Visbeidzot misters Vintrops palūdzis viņus atstāt kantori. Vēlāk māte atgriezusies viena, lai atvainotos. Viņa rūgti raudājusi.

Es tikmēr biju aizrakstījis lēdijai Meriamai — viņa ir mana krustmāte — un lūdzis, lai viņa parūpējas par abām meitenēm.

Un tāpēc es tagad esmu šeit, nodomāja Henrijs.

—   Tad es saņēmu vēl vairākas vēstules, kas visas pauda nemieru par to, kas notiek mājās. Vēlāk pienāca dažas rindas no Beatrises, kas rakstīja, ka esot nobažījusies par Elsiju, un lūdza mani pēc iespējas ātrāk braukt mājās. Jūs to viegli saprastu, ja būtu pazinuši Elsiju pirms gada; tolaik, kad nomira tēvs, viņa bija pavisam kārtīga meitene. Par sevi Beatrise nerakstīja neko, tjļču viegli varēja nojaust, ka viņa jūtas ļoti nelaimīga. Tad pienāca priekpilna vēstule no mātes, kas pavēstīja man, ka Bī izejot par sievu pie kāda džentlmeņa, kuru pazinusi mazāk nekā divas nedēļas. Vispirms es nodomāju, ka jūs varbūt esat viens no Kārstērza paziņām. Ko jūs būtu darījis manā vietā?

—      Aizbēdzis, — teica Henrijs, — ja nevarētu dabūt atvaļinājumu.

—      Pareizi. Par laimi sūtnis man piešķīra ārkārtēju atvaļinājumu un iedeva vēstules ietekmīgām personām Parīzē un Londonā — gadījumam, ja vajadzētu izmantot sevišķus līdzekļus.

—    Jūs neesat veltīgi zaudējis laiku.

—      To es gluži vienkārši nedrīkstēju, man taču nebija ne jausmas, kas notiek ar Beatrisi. Varat iedomāties, cik atvieglots es jutos, kad vakar no savas krustmātes uzzināju, ka Beatrisi ar jums iepazīstinājusi viņa pati.

—    Tātad jūs esat ticies ar viņu?

—      Jā, un ar misteru Vintropu arī. Lēdija Meriama man pastāstīja, ka viņas māsa jūs pazīstot kopš bērnu dienām un esot par jums visai labās domās.

—    Es gāju skolā kopā ar Denversu zēniem.

—      Arī to viņa man stāstīja. Nu, tad sakiet — vai palīdzēsit man? Es .. . baidos, ka mātei neko daudz palīdzēt nevar — vismaz pagaidām ne. Esmu jau runājis ar viņu … Sīkāk netaujājiet. Viņa … šo cilvēku neatstās, un pats viņš neies prom, iekams nebūs izšķērdējis visu, kas viņai pieder.

—    Vai nevarat viņu pabiedēt?

—      Esmu to mēģinājis. Meiteņu dzīvē viņš nejauksies. Mums jādabū viņas abas projām no mājas, pirms es aizbraucu no Anglijas. Ja jūs izgādātu īpašu atļauju, varētu aizvest Beatrisi jau tad, kad es vedīšu projām Elsiju. Vai esat ar mieru?

—    Jā.

—      Tādā gadījumā brauksim rīt uz Londonu un visu nokārtosim. Paldies jums, Telford.

Viņi paspieda viens otram roku un pagriezās uz mājas pusi.

—      Un vēl kas, — sacīja Volters, apstādamies zem lampas priekštelpā. — Māsa baidās, ka jūs varbūt esot aizdevis naudu tam… Lūdzu, to vairs nedariet. Māte jau nebūt nevēlas, lai jūs apkrāptu, taču …

Viņš bija nosarcis līdz ausu galiem.

—      Neraizējieties, — teica Henrijs. — Es aizdevu ne vairāk, kā varu atļauties zaudēt, turklāt aizdevu Kārstērzam, ne jau viņai.

—      Beatrise ir ļoti noraizējusies. Viņa cer, ka jūs ļausit man atdot jums šo parādu.

—  Nē, nē, sakiet, lai viņa uzskata, ka esmu samaksā|r. par savu uzturēšanos šeit.

Viņi iegāja istabā. Kārstērzs, pikti saraucis pieri, laHija garu sarakstu un kaut ko tajā atzīmēja, kamēr sieva palaikam ar nervozu smiekliņu šo to piemetināja. Beatrise, pievērsusi skatienu klēpī sažņaugtajām rokām, pat nepacēla acis, kad abi jaunie vīrieši ienāca istabā. Viņi apsēdās un ieklausījās.

—   Acumirklīti, Volter, — sacīja misis Kārstērza.

Mēs te skatām cauri mākslas retumus un citas sīkākas lietiņas, lai noskaidrotu, ko Beatrise ņems līdzi un kas pieder man. Divi ķīniešu grebumi ziloņkaulā, Beatrise, — vai atceries? Man šķiet, tie ir mani, vai nav tā?

—    Jā, māt.

—    Kas tur ir tālāk, Džek?

—    Liela nefrīta vāze.

—    Ak jā, arī tā bija no Ķīnas.

—    Protams, paturiet to, māt.

Uzskaitījums turpinājās: zelts, kristāls, ziloņkauls, malahīts, berils; grebumi, mozaīkas, izšuvumi… Kādreiz te, pēc visa spriežot, bijis ne mazums retu priekšmetu, taču namā Henrijs bija redzējis tikai nedaudzus. Laikam šobrīd laba tiesa kolekcijas eksistēja vienīgi uz papīra, puse vērtslietu droši vien jau pirms vairākiem mēnešiem aizceļojušas uz ūtrupēm vai lombardiem, un itin drīz tām sekos arī atlikušais. Cik var spriest, Beatrise pie viņa atnāks gandrīz tikai ar to, kas mugurā. Nu, tas nav svarīgi, greznus nieciņus viņš var tai sagādāt pats. Volters sēdēja, nodūris skatienu, viņa ausu gali kvēloja.

—    Creznumlietas ir cauri, — teica Kārstērzs. — Tagad nāk gleznas. «Augstdzimušās Doras Ponsefotas portrets». Tas paliek šeit.

Henrijs ar acīm sekoja misis Kārstērzas skatienam, kas pievērsās gleznai zelta ietvarā — viņas portretam astoņpadsmit gadu vecumā. Neskaitot to, istabā bija vēl tikai viena glezna, lai gan uz sienas palikušās pēdas liecināja, >ķa nesen te bijusi arī trešā.

Balts muslīns, zilas lentītes, bērnišķš smaids; un, lūk, ari saderināšanās gredzens ar safīru, kura tagad vairs nebija namamātes pirkstā. Nudien, nevar pārmest, ja misis Kārstērza mazliet dižojas ar savu kādreizējo skaistumu, viņa nenoliedzami bijusi ļoti glīta. Tomēr Henrijs priecājās, ka Beatrise nav mantojusi šo baltsārto skaistumu. Tas slikti saglabājas.

—    «Marķīzes de Felo portrets». Lelija glezna. Tā, protams, arī paliek.

—   Protams, — noteica Beatrise.

Glezna ar slaveno parakstu karājās pie pretējās sienas. Henrijs to bija ievērojis, jau pirmoreiz ienākdams mājā, un kopš tās reizes nereti pie sevis brīnījies, kāpēc tā viņam atgādina Beatrisi, kaut gan nemaz nav viņai līdzīga. Gleznā bija attēlota svešzemnieciska izskata sieviete ar lielām, tumšām acīm. Viņa bija ļoti grezni tērpusies, pūderēto frizūru rotāja dārgakmeņi, un baltā roka turēja rozi. Jā, rokas gan līdzīgas, tikpat slaikas, tomēr vingras un spēcīgas, taču seja pavisam citāda. Beatrisei — paldies dievam — nepiemīt nekā no šī mulsinošā, valdonīgā skaistuma, šī efektīgā kontrasta starp ogļmelnajām skropstām un alabastra b'alto ādu. Viņa ir bezkrāsaina kā ūdens lāse. Turklāt arī sejas forma portretā attēlotajai ir gluži citāda: acis tuvāk viena otrai, arī mutes līnijas pavisam savādākas. Un tomēr — tas smaids toreiz mežā …

—    Kas tā ir? — Henrijs čukstus pavaicāja Volteram.

—   Mana tēva vecmāmiņa, francūziete — briesmīga sieviete. Šis portrets gleznots, kad viņa pirmoreiz ieradās Anglijā, vēl pirms tam, kad mans vecvectēvs viņu apprecēja.

Henrijs sastinga. Francūziete! Nav brīnums, ka viņam jau no pirmā skatiena šī sieviete nepatika, par spīti visam skaistumam. Nē, līdzības tur nav nemaz — it nekādas. Un, kad ieskatās uzmanīgāk, nav viņa nemaz arī tik skaista. Tomēr viņai ir kaut kas tāds .. . Pat Henrija netrenētā acs, atgriezdamās pie mis Ponsefotas portreta porcelāna figūriņas skaistuma, nevarēja nepamanīt, cik tas pēkšņi liekas bāls un neizteiksmīgs.

—   Tas, šķiet, ir viss, — teica misis Kārstērza ar atvieglojuma izteiksmi sejā. — Ja ir kaut kas, ko tu sev īpaši gribētu, mīļā .. .

—    Nē, māt, paldies.

Misis Kārstērza dzīrās salocīt lapu ar sarakstu.

—    Dora, — iebilda viņas vīrs.

Misis Kārstērza uzmeta viņam ātru, paslepenu skatienu un pārvilka lūpām ar mutautiņu.

—   Jā … Ir vēl kas. Vai tu atceries medaljonu ar tēva ģīmetni — zelta medaljonu ar briljantu? Man … šķiet, ka tas ir pie tevis. Es neko neiebildu, kamēr tu dzīvnji šeit, bet tagad, es domāju, tev vajadzētu to man atdot.

—         Tas nav iespējams, — noteica Volters. — Medaljons atrodas Lisabonā. — Viņš joprojām raudzījās grīdā.

—   Ak, vai patiesi? Es … nezināju.

—         Tēvs viņam to atdeva, — teica Beatrise. — Es sev Izvēlējos ogles zīmējumu. Tas notika īsi pirms viņa nāves. Tēvs gribēja, lai abi viņa portreti paliktu pie mums; es domāju, ka jūs zināt.

—         Nē, es nezināju… Protams, Volter, ja tu droši zini, ka tēvs tev tiešām to atdeva …

—          Man te kaut kas nav skaidrs, — iebilda Kārstērzs. — Es sapratu, ka tas pieder tev, Dora.

Misis Kārstērza aplaizīja sausās lūpas.

—          Nu jā. .. man tā likās. Bet tas jau bija tik sen. Es… es skaidri atceros, ka pati izvēlējos to briljantu.

Volters pacēla galvu un palūkojās uz māti. Kad viņš ierunājās, viņa balss skanēja vēsi un mierīgi, gluži tāpat kā māsai.

—          Ja jūs gribat to briljantu, māt, es labprāt likšu to izņemt no medaljona un nogādāšu jums. Bet ceru, ka neiebildīsit, ja portretu paturēšu es pats. Tam nav nekādas vērtības.

Viņš piecēlās.

—          Ceru, ka neņemsiet ļaunā, ja es tagad došos pie miera, — man priekšā gara diena. Ar labu nakti. Līdz rītam, Telford.

Tātad šim jaunajam cilvēkam ir raksturs. Nez vai kādreiz izdosies redzēt arī Beatrisi tā iedegamies, nodomāja Henrijs. Un šis ārējais miers — tas iztrūcina vēl jo vairāk.

Nu, nav arī nekāds brīnums — jebkuram būtu. sagriezies iekšā no visa, kas te notika. Beatrise joprojām klusēja. Acīmredzot bīstas no jaunas ķildas, kas varētu izcelties par tēva zelta pulksteņķēdi vai pērļu aproču pogām, vai kādu citu piemiņas lietu — kas zina, ko īsti šis nabaga bērns naktī glauž sev pie vaiga.

4. nodaļa

Nākamās piecas dienas pagāja tādā drudžainā rosībā, ka Henrijs Beatrisi nemaz neredzēja. Viņa steidzās savest kārtībā uz ātru roku gādāto līgavas pūru, bet Henrijs savas nomoda stundas pavadīja, skraidot no viena kantora uz otru un aši skrīvējot nepieciešamās vēstules. Advokāts, mācītājs, bankas pārzinis, drēbnieks, kurpnieks, juvelieris; rīkojumi Bārtonas saimniecības vadītājai un vēstules draugiem; darījumi īpašas atļaujas saņemšanai un gatavošanās kāzu ceļojumam — visi šie pienākumi dzina cits citu mulsinošā steigā. Bez Voltera rāmi lietpratīgās palīdzības Henrijs nebūtu laikus ticis ar visu galā.

Kad viņš apspriedās ar Volteru, ko izvēlēties kāzu dāvanai, nākamais svainis nervozi sastomījās.

—   Henrij, — viņš sacīja, — Beatrise lūdza mani parunāt ar jums. Viņa vēlas, lai jūs darītu viņai to prieku un nepirktu neko. Dāvana ir lieka, un tā viņu tikai pazemotu — un mani tāpat.

—    Kā vēlaties, — atbildēja Henrijs. Nez vai šie nelaimīgie tik pārlieku jūtīgi tās neglītās scēnas dēļ, kad mātei ievajadzējās medaljona briljanta, vai arī joprojām raizējas par tiem nieka neatmaksātajiem aizdevumiem? Bet, lai kā arī biitu, viņu jūtas jāsaudzē. No juvelieru veikala Henrijs izgāja, nopircis tikai vienkāršu laulības gredzenu.

Henrijam arvien pieauga simpātijas pret savu nākamo svaini, šo vienkāršo un mazrunīgo jaunekli, jo īpaši pēc tam, kad viņš savām acīm bija pārliecinājies, kādu cieņu un apbrīnu pret Volteru jūt lēdija Meriama un godājamais ģimenes advokāts. Tomēr, par spīti visam, Henrijs joprojām juta zināmu piesardzību.

—    Kā tas gadījies, ka jums ir vecmāmiņa — francūziete? — viņš kādu dienu pēkšņi pajautāja, kad abi ar Volteru sēdēja kādā lētā pilsētas restorānā.

Henrijs bija juties gluži satriekts, uzzinājis, ka viņa iemīļotā mantojusi kaut vai niecīgu devu franču asiņu. Viņa izpratnē Francija bija zeme, kur valda izlaidīgas sievietes un švītīgi nejēgas balti cirtainās parūkās un visi tie nododas netikumīgām izpriecām un katoliskām nejēdzībām, turklāt vēl ēd pretīgas vardes un čūskas.

Volters pasmaidīja, paskatījies uz Henrija sapīkušo seju.

—   Tikai vecvecmāmiņa, Henrij; vai tiešām jūs nevarat pieciest vienu astotdaļu? Nu, gadījies tas, manuprāt, ir tā, kā jau parasti tādās reizēs: mans vecvectēvs Nortfīlds iemīlējās viņā.

Henrijs laikam veltīgi apspieda vārdus «kāds muļķis», jo Volters acīmredzot bija tādās pašās domās.

—   Kārļa II galmā viņa bija izcila skaistule un asprāte un, protams, sagrozīja galvu šim nabaga vīram. Pēc tam

viņš to varēja nožēlot līdz mūža galam. Beigu beigās viņš nodzērās līdz nāvei. Viņa bija cietsirdīga sieviete.

—   Tāda viņa arī izskatās, — sacīja Henrijs, — un vēl kārtīga palaidne piedevām, ja gribat dzirdēt.

—    Šķiet, ka jūs nemaldāties. Bet varbūt tā nav tikai viņas vaina.

Henrija augstie morāles principi tūdaļ sacēlās pret šādu iecietību.

—    Slikta sieva — un nav viņas vaina? Kā to lai saprot?

—   Vispirms bija slikts vīrs. Neko daudz par viņas jaunību es nezinu, taču zinu, ka piecpadsmit gadu vecu viņu izņēma no klostera, lai izprecinātu — kā trešo sievu — kādam izvirtulim, kas bija trīsreiz vecāks par viņu. Ko gan pēc tā var gaidīt? Viņai tikko bija apritējis astoņpadsmitais gads, kad vīru viņas dēļ nogalināja divkaujā.

—    Un tad viņa apprecēja jūsu priekšteci?

—    Tikai divpadsmit gadus vēlāk. Pirms viņa kļuva lēdija Nortfīlda, gandrīz visos Eiropas galmos bija notikušas divkaujas viņas dēļ, un, kā stāsta, vienu laiku viņa bijusi skaistās Auroras fon Kēnigsmarkas veiksmīga sāncense. Vēlākos gados šī dāma pievērsās apšaubāma rakstura politiskiem darījumiem: saistījās ar jezuītiem un j'akobīņiem, un pastāv aizdomas, ka vēlāk viņa tos nodeva naudas dēļ. Cik var spriest, viņa vienmēr nicinājusi savu vīru un neieredzējusi vienīgo meitu. Nabadzīte stostījās, un māte mēdza ļaužu priekšā izsmiet šo meitenes nelaimi. Otrreiz kļuvusi atraitne, šī sieviete Londonā nodevās azartspēlēm un meitu atstāja laukos tādā trūkumā un novārtā, ka nelaimīgā pat kautrējās iziet no mājas. Beidzot mans vectēvs Riverss iežēlojās par meiteni un apprecēja viņu.

—    Hm, — novilka Henrijs, — jaukas lietiņas.

—        Tiesa. Diemžēl ar šo ģimenes vēstures posmu mēs daudz lepoties nevaram. Toties nākamā paaudze ir krietni vien labāka. Mana tēva vecāki bija ļoti uzticami un mīloši laulātie, un tēvs svēti glabāja viņu, it īpaši savas mātes, piemiņu. Šķiet, viņa bijusi ļoti jauka sieviete, kad bija j vesela. Taču glābšana nāca pārāk vēlu. Visu tēva bērnību H jun jaunību līdz pat viņa mātes nāves dienai — viņam rtolaik bija pāri trīsdesmitiem — aptumšoja viņas grūtsirdības lēkmes. Nabadzīti vajāja slimīga iedoma, ka viņas māte stāv tepat līdzās un čukstus mudina meitu pakārties. Reiz, kad tēvs bijis vēl zēns, vecmāmiņa negaidot ieradusies pie viņiem, un viņš man stāstīja, ka nekad neesot

varējis aizmirst, kāda mātei tobrīd bijusi sejas izteiksme. Ap šo portretu izveidojusies tāda kā dzimtas leģenda. Kad Beatrise vēl bija maziņa, tas viņai palaikam mēdza rādīties sapņos, un tādās reizēs māšele pārbiedēta pamodās. Atceros, kā viņa raudāja, kad reiz kāds ieminējās, ka Beatrise esot mantojusi šīs izcilās rokas. Citas līdzības, manuprāt, tur nav, varbūt vienīgi poza, galvas atmetiens. Elsija gan ir pavisam citāda, viņa atsitusies mātē.

Nekas, mazliet atviegloti nodomāja Henrijs, kas bijis pirms trim paaudzēm, to vēl var pieciest. Katrā ģimenē, bez šaubām, ir sava melnā avs. Viņam pašam savukārt nav iemesla daudz lepoties ar vectēvu Telfordu.

Trešdien visa ģimene aizbrauca uz Londonu un apmetās viesnīcā. Kāzām vajadzēja notikt agri nākamās dienas rītā. No viesiem bija ielūgti tikai lēdija Meriama, guvernante un viens no Henrija Londonas brālēniem. Pēc nelielām brokastīm ģimenes lokā braucējiem vajadzēja doties ceļā: jaunlaulātajiem uz Braithelmstonu, Volteram un Elsij ai uz Parīzi.

Trešdienas vakarā Henrijs iegriezās viesnīcā, lai nokārtotu atlikušos sīkumus. Beatrise izskatījās bālāka un mazrunīgāka nekā jebkad agrāk, taču viņš nosprieda, ka tur nav ko brīnīties — viņa noteikti ir ļoti nogurusi.

—   Es gribētu parunāt ar jums divatā, — pirms promiešanas viņš teica Beatrisei.

Viņa ieveda Henriju blakusistabā.

—   Jā, Henrij?

—   Nekā īpaša nav, mīļā, tikai… es tevi tik ļoti mīlu! Mana sieva…

Viņš pirmoreiz spēji apskāva Beatrisi un noskūpstīja uz lūpām, tad atkāpās un sastindzis noraudzījās viņā. Beatrise nebija atrāvusies, taču viņas acīs Henrijs atkal ieraudzīja to pašu skatienu, kas viņu izbiedēja todien mežā.

—   Beatrise! — viņš izsaucās. — Ko es esmu nodarījis? Kāpēc jūs tā baidāties no manis?

—   Jūs nekā neesat nodarījis. Es tikai… Lūdzu, pagaidiet līdz rītam. .. Esmu nogurusi. Ar labu nakti.

Un viņas vairs nebija.

Henrijs atgriezās savā dzīvoklī, vairāk satraukts nekā jebkad agrāk šai neparastajā saderināšanās posmā. Lēdijai Meriamai jau viegli runāt! Tā nu vairs nav vienkārša atturība vai jaunavas kautrība, tās ir izbailes, īstas šaušalīgas izbailes — gluži kā nezvēru ieraugot. Bet gaidāmas taču visparastākās laulības — kāpēc gan tam būtu jāiedveš tādas šausmas? Visi taču precas! Pēc Dieva ģīmja viņš tos radīja un radīja tos vīrieti un sievieti. ..

Ak, nav taču nozīmes sēdēt visu nakti augšā un lauzīt par to galvu! Jāliekas gultā, citādi rīt būs grūti saglabāt možumu.

Drīz pēc pusnakts Henriju pamodināja paša skaļi izteiktie vārdi: — Ko viņi slēpj no manis? — Viņš piecēlās gultā sēdus un piepeši juta, ka mati saceļas stāvus, —smadzenēs kā negaidīts zibens spēriens uzzibsnīja atbilde. Jā, protams, viņai ir par ko bīties!

Nožēlojamais vientiesis! Tad, lūk, kāpēc viņas brālis kā sasvilis drāzās šurp no Portugāles, sagudroja ticamu pasaciņu un lūdza laulāties ar īpašu atļauju. Cits aiz cita atmiņā iznira savulaik dzirdētie vai lasītie biedu stāsti par jauniem, naiviem līgavaiņiem, kas ievilināti slazdā un piespiesti uzņemties tēva lomu svešu vīriešu bērniem.

Henrijs izlēca no gultas un trīcošām rokām taustīja pēc šķiltavām. Cik pulkstenis? Tikko ceturksnis pāri trim — laika vēl diezgan.

Viņš aizdedza sveci un sāka ģērbties. Vēl paies vairākas stundas, iekams kāds sāks celties; jāpamodina sulainis, lai apseglo zirgu, jāatstāj saimniekiem nauda, jāpaziņo, lai tie nosūta viņa mantas uz Bārtonu, un jāpazūd no Londonas, pirms vēl kāds viņu pamanījis. Vienalga, kurp; svarīgi tikai pazust no šejienes, turklāt ātri.

Pa pusei saģērbies, Henrijs apsēdās pie galda un sāka rakstīt Beatrisei vēstuli.

«Es mīlēju Jūs un uzticējos Jums. Domāju, ka esat pati šķīstākā, pati kautrākā …»

Viņš elsodams noslīga pār uzrakstītajām rindām. Nē, tas nav iespējams.

Henrijs saplēsa lapu un uzsāka jaunu vēstuli Volteram.

«Jūsu triks bija gudri izplānots, tomēr drusku gudrības vēl pietrūka. Ja es nebūtu ievērojis, ka Jūsu māsa baidās skatīties man acīs, varbūt es tiešām būtu ļāvies ievilināt sevi šai…»

Tad viņš saplēsa arī šo lapu. Labāk aizbraukt tāpat, aizbraukt — un viss, lai viņi paši tiek skaidrībā.

Bet tā taču nedrīkst! Nedrīkst pamest līgavu turpat vai pie altāra un neatstāt nekādu paskaidrojumu. Krietns vīrs fi nerīkojas! Dievs augstais, ko gan lai iesāk? RakstīČ laisteram Vintropam? Mācītājam? Nē, vēlreiz tikties ar Beatrisi nav viņa spēkos.

Un vai tad viņš kaut ko droši zina? Ja nu Beatrise tomēr nav vainīga? Tad atliktu tikai nošauties. Vīrietis, kas tā nodarījis pāri meitenei, taču nevar mierīgi dzīvot tālāk. Vai tad viņš vispār ko zina? Vai nav visu to izdomājis?

Henrijs uzsāka vēstuli pēc vēstules, nevienu no tām nepabeidza un pēdīgi nolaida sāpīgi dunošo galvu uz rokām sev priekšā uz galda …

Pie durvīm klauvēja sulainis.

— Pulkstenis jau pāri astoņiem, ser, un atnācis kāds džentlmenis: misters Roberts Telfords.

Henrijs satrūkās. Kas ar viņu noticis? Kāpēc viņš aizmidzis sēdus pie galda? Vai viņu mocījuši ļauni sapņi?

Tad viņš pamanīja izdegušo sveci un nepabeigtās vēstules. Ak dievs, viņš taču bijis galīgi bez prāta!

Steigšus sarausis saplēstās papīra lapas vienkop, Henrijs iesvieda tās kamīnā un aizdedzināja. Kādas trakas iedomas gan var apsēst cilvēku pusnakts stundās!

Šobrīd vairs nebija laika nekādām domām. Klāt viņa kāzu diena, un viņš ir aizgulējies. Jāsteidz, cik var, citādi nepaspēs laikā uz baznīcu. Henrijs nodeva brālēnam ziņu, lūgdams sevi atvainot un sēsties pie brokastīm bez viņa, un pats sāka drudžainā steigā ģērbties.

Brīdi vēlāk nervozais līgavainis ar mazliet sašķiebušos žabo zibenīgi iztukšoja pustasīti atdzisušas šokolādes un ielēca karietē līdzās brālēnam — līgavaiņa vedējam, kura sejā jautās gan uzjautrinājums, gan nosodījums. Tad viņš izmisīgi tvēra kabatā, pārbijies, ka varbūt aizmirsis gredzenu. Ceļā uz baznīcu Henrijs domāja vienīgi par to, vai paspēs nokļūt tur laikā. Kāpēc gan viņš nepieteica Džerijam, lai tas viņu pamodina! Bet viņš bija paļāvies uz to, ka pats agri būs augšā, — mājās taču viņš vienmēr modās līdz ar saullēktu.

Kad Henrijs bija nometies ceļos pie altāra margām, viņu sāka tirdīt jautājums, vai patiesi naktī viņu mocījuši tikai murgi, taču šo domu drīz gaisināja svarīgākas rūpes — kas darāms tālāk?

Kaut kā pagāja ceremonijas brīdis un nomācošās brokastis viesnīcā. Tad klāt bija laiks atvadu skūpstiem, rokasspiedieniem un dzeramnaudām. Beidzot kariete sakustējās, un viņi palika divatā ar Beatrisi. Nu vairs, paldies dievam, nekad nebūs jāredz šis Kārstērzu pāris, tas paliks pagātnē kā ļauns sapnis.

Tad Henrijs atcerējās otru ļauno sapni.

Viņš paraudzījās uz savu līgavu. Viņa sēdēja karietes stūrī, taisni izslējusies un stingi vērdamās sev priekšā. Gluži kā trusītis, kas ieraudzījis čūsku …

Un ja nu tas nav bijis tikai sapnis?

Brauciena laikā Henrijs pāris reižu raudzīja uzsākt sarunu, taču nevarīgie mēģinājumi ikreiz bezcerīgi "izdzisa. Tad klāt bija Braithelmstona, iztālēm nozaigoja tumšs, sabangots ūdens; un tad viņi ēda vakariņas.

—   Vai tu nevēlies pastaigāties gar jūru? — Henrijs jautāja Beatrisei.

—    Jā, pastaigāsim, lūdzu.

Viņi staigāja gar krastmalu — turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Vienubrīd Henrijs iesāka ko sacīt, tad abi nokļuva laternas gaismas lokā, un viņš aprāvās — vārdi sasala uz lūpām, kad viņš ieraudzīja savas jaunās sievas sejas izteiksmi. Tā patiesi var izskatīties sieviete, kas grasās iekāpt godīga vīra laulības gultā ar cita vīrieša bērnu. Henrija sirds lēni sažņaudzās. Viņš taču bija redzējis slazdu — redzējis to, aizvēris acis un devies taisni iekšā.

Pēc stundas viss būs skaidrs. Ja tā izrādīsies taisnība —• vai nogalināt viņu? Nē, lai ko šī meitene būtu darījusi, to viņš nespēj. Bet viņš atteiksies no tās, nosūtīs to atpakaļ pie zagļiem un palaistuvēm, no kuru vidus tā nākusi. Bārtonā — viņa Bārtonā, viņa bezgala dārgais Anglijas zemes stūris — nekad nepiederēs kāda zema pavedēja bandubērnam.

Nē, tas vairs ilgāk nav izturams!

—    Nāc, Beatrise.

Viņš juta, ka balss skan skarbi.

—   Henrij … Ja tev nav iebildumu, man vispirms gribētos aiziet līdz piestātnes galam. Vai drīkstu?

Nu, protams, viņa cenšas attālināt šo brīdi. Nekas, lai jau vēl pakavējas.

— Labi, iesim.

Abi aizstaigāja līdz kuģu piestātnes galam. Tuvumā nebija neviena cilvēka, kaut gan laternas vēl dega. Beatrise atspiedās ar roku pret tauvas stabu un pavērās lejup nemierīgajos viļņos. Bija pilns paisums. Henrijs stāvēja, vērodams meiteni, un galvā viņam smagi dunēja asinis.

Nekad iepriekš viņš nebija tik skaidri apjautis, cik ļoti mīl Beatrisi.

—   Tagad nāc, iesim, — viņš atkal sacīja.

Beatrise pagriezās pret viņu.

—   Vai tu nevarētu mani uz desmit minūtēm atstāt vienu pašu? Es brīdi gribētu pabūt pilnīgi viena.

Henrijs pavērās pulkstenī un devās projām, juzdams, kf ikko valda pār sevi. Tagad viņš gandrīz vairs nešaubi] as. Pēc desmit minūtēm viņš atgriezīsies. Un tad, ja viņa atkal gudros citu ieganstu, lai aizkavētos, viņš to gluži vienkārši nožņaugs.

Bet viņa taču var ielēkt ūdenī! Henrijs skriešus metās atpakaļ, tad apstājās un sajuta acīs iesūrstamies karstas Asaras. Vai šai nabaga nelaimīgajai tāda izeja nav pati labākā? Tad, ieraudzījis Beatrisi pēkšņi pieejam pie pašas piestātnes malas, Henrijs atkal metās skriet un pēc brīža atkal apstājās. Viņa negrasījās lēkt ūdenī; viņa, tāpat kā iepriekš, stāvēja līdzās tauvas stabam un raudzījās lejup jūrā.

Viņa nelēca. Viņa tikai izvilka no ņiebura nazi un iesvieda to ūdenī. Nazis nebija garš, taču izturīgs un ļoti ass, ar šauru, nosmailinātu galu.

Tas viņai vairs nebūs vajadzīgs. Turpmāk Henrijs droši pasargās viņu no jebkura dzīvnieciska tēviņa, izņemot vienīgi sevi; un kā algu par šo patvērumu viņa tam pārdevusi savu miesu. Tagad viņai jāpilda sava līguma daļa. Ja viņš grib viņas jaunavību, viņš to dabūs, jo ir to nopircis. Viņai tā zaudējusi jebkādu svētumu, jebkādu nozīmi. Tā kļuvusi prece.

Viena vāra prasība pašcieņas saglabāšanai vēl gailēja virs viņas sadegušās jaunības pelniem: godīgi cilvēki maksā savus parādus nevairīdamies un bez izmisuma.

Bargu izteiksmi nobālušajā sejā Henrijs tuvojās viņai.

—    Vai tagad tu esi gatava nākt, Beatrise?

Viņa lēni pagriezās un pavērās viņā skumji nopietnām, vērīgām acīm.

—    Jā, Henrij, es esmu gatava.

5. nodaļa

Pats pazemīgākais no visiem jaunajiem vīriem lēnām devās lejup pa kāpnēm.

Stundu iepriekš viņu bija pamodinājusi durvju iečīkstēšanās, un viņš bija redzējis savu jauno sievu klusi izslīdam no istabas. Tik mokošu kaunu Henrijs nebija jutis kopš tās senās dienas, kad viņš, aiz pazemojuma raudādams, bija atskrējis mājās no svētdienas skolas.

Kāda apsēstība gan bija viņu pārņēmusi, ka viņš varēja izdomāt kaut ko tādu — kaut ko tik atbaidošu — par meiteni, kas šķīstāka par sniegpārsliņu? Un vēl briesmīgāks par šīm iedomām bija tas, ko viņš tik tikko nebija izdarījis. Volters būtu mani nošāvis, viņš nodomāja, un viņam uz to būtu tiesības; arī es pats ķertos pie ieroča, ja man būtu māsa un kāds vīrietis viņu tā apvainotu.

Labi, ka palaimējās aizmigt pie tām idiotiskajām vēstulēm. Un, likteņa žēlastībai pateicoties, viņš nenodeva sevi vakar vakarā pie kuģu piestātnes. Neviens nekad to neuzzinās. Ne viņa, ne arī kāds cits nedrīkst jebkad nojaust, kādas pretīgas iedomas uzvirmojušas viņa prātā, un visu turpmāko dzīvi viņš centīsies izpirkt savu vainu. Lai dievs svētī šo meiteni, viņai būs labākais vīrs, kādu sieva var vēlēties.

Henrijs atrada Beatrisi ārā, viņa vēroja kaijas. Nopietnais, neizprotamais skatiens asi kontrastēja ar meitenes deviņpadsmit gadiem. Henrijs neattapās pateikt nekā cita kā vienīgi: — Vai tu nenāksi iekšā brokastot?

Pēc nedēļas Henrijam jau bija izdevies itin veiksmīgi atkratīties no atmiņām. Viņš joprojām mazliet samulsa un nosarka līdz ausu galiem, ja kaut kas uz īsu brīdi atsauca atmiņā neseno kļūdu. Taču Henrija dabā nebija ilgi mocīties pašpārmetumos. Galu galā, ja arī viss kļūtu zināms, diez vai viņš būtu vienīgais līgavainis, kas pastrādājis kādu muļķību: precības sajauc prātu ne pa jokam. Un viss taču pagāja godam; nu viņam ir laba sieva un viņš ir ļoti laimīgs — vai vismaz drīz tāds kļūs. Ja vien viņa nebūtu tāds pakļāvīgs ledus gabaliņš. .. Bet gan jau ar laiku viss būs labi, viņai taču ari daudz bija jāpārdzīvo. Henrijs atcerējās kādreiz dzirdēto — pirmās laulības nedēļas bieži sagādājot zināmu vilšanos, ja līgava esot ļoti jauna un nevainīga. Kad abi apmetīsies savās mājās, gan viņa kļūs tāda pati kā visas citas.

Tad iestājās lietains laiks, un līdzi tam nāca garlaicība.

Bārtonā Henriju lietus netraucēja: mundrs un darbīgs viņš jāja apkārt pa muižas īpašumiem jebkuros laika apstākļos; citkārt sēdēja pie rūcoša kamīna, iegrimis tēva iecienītajā grāmatā «Laika kavēkļi kungiem», un suņi gulēja viņam pie kājām; citkārt pārskatīja rēķinus, pārsprieda ar kaimiņu skvairiem politiku, ražas un medību

izredzes vai arī uzaicināja pie sevis mācītāju uz robera partiju. Bet ko gan lai pasāk svešā vietā, kur nav neviena, ar ko parunāt, tikai meitene, kas stundām ilgi sēž pie dīvainām grāmatām svešās valodās? Kad Henrijs viņu iztraucēja, viņa vienmēr izturējās laipni, taču saruna arvien ātri apsīka, un atkal viņa pievērsās saviem frančiem vai itāliešiem.

Pēc divām nedēļām Henrijs apvaicājās, vai Beatrisei būtu iebildumi, ja viņi aizbrauktu no kūrorta drusku ātrāk. Viņiem vēl esot jāuzkavējas Vinčesterā, lai apskatītu katedrāli, turklāt Bārtonā gaidot daudz darba. Un varbūt Beatrise gribētu drīzāk redzēt savu jauno māju?

—    Ļoti gribētu. Vai brauksim projām jau rīt?

Beatrise ķērās pie kravāšanās, un Henrijs sāka iztukšot

plauktus, pasniegdams lejup apģērba gabalus, ko viņa salocīja. Ūz grīdas nokrita neliela grāmatiņa un palika atvērta guļam. Henrijs pacēla to un iesmējās.

—   Latīniski! Mīļais bērns, esi gan tu atradusi, kad noņemties ar skološanos! Kāds nepiemērots lasāmais medusmēnesim!

Viņa palika nekustīgi stāvam, un šis gandrīz vai draudīgais klusums Henriju uz brīdi samulsināja. Tad viņš etcerējās nelaiķa zinātnieku un maigi apņēma Beatrises plecus.

—    Piedod, mīļā, es aizmirsu, ka tu mēdzi lasīt latīņu grāmatas savam tēvam. Saprotams, ka tu tās mīli viņa dēļ.

—    Šīs ne, Henrij. Es paņēmu līdzi grāmatas, ko agrāk nebiju lasījusi. Tās ir ļoti interesantas — un pilnīgi piemērotas.

Henrijs uzmeta skatienu atšķirtajai lapai. Kaut gan zēna gados viņš bija daudz mācījies latīņu valodu, tā viņam bija nozīmējusi vienīgi dienišķo pienākumu un dažu labu sodu. Šur tur pavīdēja pa atsevišķam pazīstamam vārdam, taču kopējā jēga palika nesaprotama. Viņš atšķīra titullapu: T. Pe troni i Arbitri Saiyricon

Kaut kādi blēņu stāsti par satīriem: ja viņš pareizi atceras, tie laikam bija tādi radījumi, kas pūta stabulītes, un kājas tiem bija kā kazām. Nu kurnēt viņam nav nekādu tiesību. Viņu jau iepriekš brīdināja, ka meitene esot drusku pēc zilzeķes. Bet viņa vismaz ir lādzīgas dabas — ne jau katra būtu tik padevīgi uzklausījusi visas viņa vēlēšanās. Tomēr dīvaini, ka jauna sieva izvēlas šādu lasāmvielu.

Beatrise iestūma grāmatu somā, kur jau gulēja citas: «Culivera ceļojumi», «Pantagriels», «II Decamerone», Juvenāls. Visas tās nāca no viena un tā paša skapja tēva bibliotēkā, no tā, kuru tēvs turēja aizslēgtu. Pavisam īsu mirkli meitenes skaisto mutes līniju izšķobīja cinisks smīns. Tā Beatrise, kuru pazina tēvs, viņa nodomāja pie sevis, nekad pat iedomājusies nebūtu atvērt grāmatu, ko tēvs atzinis par viņai nepiemērotu. Taču tā sentimentālā muļķīte ir aizgājusi un pazudusi uz visiem laikiem.

* * *

Pēc atklājuma mistera Vintropa kantorī Kārstērzs ar sievu pirmos trīs laulības mēnešus bija pavadījuši, apbērdami viens otru te apvainojumiem, te mīlas 'apliecinājumiem.

Šobrīd Kārstērzam bija izdevies izvairīties no parādu cietuma, taču tā vietā viņš bija nokļuvis gandrīz tikpat nomācošā gūstībā. Nu viņš bija šķirts no Londonas un tās spēļu namiem un nometināts garlaicīgā lauku mājā kopā ar greizsirdīgu sievu, kas pēc gadiem varēja būt viņa krustmāte, un divām nepilngadīgām skuķēm. Pat šeit viņu vēl vajāja kreditori, un lielākā daļa no strauji izsīkstošās retlietu kolekcijas aizgāja, apmierinot viņu prasības.

Marta sākumā viņš pierunāja sievu ieķīlāt viņas gredzenu ar safīru. Akmens bija skaists; ja to pārdotu par skaidru naudu un iestāstītu sievai, ka tas ieķīlāts par pusi cenas, un starpību paturētu kabatā, varētu iegūt pietiekamu summu, lai kaut cik atpūstos no viņas sabiedrības. Ar nevienam nezināmajām piecdesmit ginejām makā un kādu ieganstu, kas liktu pavadīt pāris nakšu Londonā, viņš brīvi varētu izmēģināt laimi kārtīs. Bet tad izrādījās, ka sieva grib braukt viņam līdzi uz lombardu un nekā citādi šķirties no gredzena nav piedabūjama.

Gandrīz nedēļu viņš stiepa laiku, atlikdams braucienu te tāda, te citāda iegansta dēļ. Beidzot viņš piekrita, ka vajadzētu pieņemt savu Londonas draugu ielūgumu uz kāršu spēles pēcpusdienu, palikt pie tiem pa nakti un nākamajā rītā aiziet ieķīlāt gredzenu. Tikko bija nosūtīta vēstule ar solījumu ierasties, viņš sāka žēloties par zobu sāpēm. Kad pienāca noliktā diena, Kārstērzs uzstāja, lai sieva braucot bez viņa.

Tovakar Beatrise savā nomaļajā istabā gaiteņa galā vēlu kavējās nomodā, lasīdama tēva nepabeigto darbu. Nebija apritējis pat gads, kopš tēva ieilgusi slimība smagi saasinājās un beidzās ar nāvi, taču meitenei šķita, ka viņš pats savā namā tik pilnīgi un galīgi aizmirsts, it kā būtu miris jau pirms simt gadiem. Bija jau pāri pusnaktij, kad Beatrise šņukstēdama iemiga.

Viņa pamodās, krampjaini rīstīdamās pēc elpas: mātes vīrs ar vienu roku žņaudza viņas kaklu, ar otru pūlējās iebāzt viņai mutē vīkšķi.

Kārstērzam jau sen bija apnikušas pakļāvīgas sievietes un pēdējā laikā jo vairāk apnikusi neapmierināmā un novītusi sieva. Varbūt nepadevīga jaunavība dotu gandarījumu pēc sāta radītās šķērmes.

Skaidrs, nepadevīgai tai jābūt, taču arī izbiedētai un bezpalīdzīgai — plēsīga meža kaķe viņam neder. Meitenes izmisīgā pretošanās Kārstērzu samulsināja. Viņš bija juties tik drošs par uzvaru, ka vīkšķi paķēris tikai katram gadījumam, lai kāds kliedziens nesasniegtu Elsijas dzirdīgās ausis trīs istabas attālāk. Piepešas pamošanās apjukums, aizžņaugta rīkle, roku izgriešanas paņēmiens, ko viņš bija apguvis jau skolā, — ar to noteikti būs diezgan, lai viegli tiktu galā. Tas paņēmiens bija varen iedarbīgs, reti kurš zēns skolā gribēja izbaudīt to vēlreiz, un tāds pretinieks vispār negadījās, kurš būtu mēģinājis pretoties pēc trim vai četrām reizēm. Nav šaubu, ka skuķis padosies pirmajā minūtē, un pēc tam var droši paļauties, ka bailes un kauns padarīs to par mēmu un padevīgu verdzeni, kas vienmēr būs viņa varā.

Kārstērzu daudz vairāk vilināja pati uzvara nekā šī bālā, bezkrāsainā skuķe. Visupirmām kārtām viņš kāroja Beatrisi kā saldu un slepenu atriebību nīstajai sievietei, kurai viņš bija piesaistīts. Viņas pašas meitu!

Izskatā gan Elsija no abām meitenēm bija glītākā, taču viņa bija pārāk līdzīga mātei, lai valdzinātu Kārstērzu. Turklāt tas nozīmētu zināmu risku — tāda gaisīga svilpaste var sacelt brēku un visu izpļāpāt. Zilzeķe ir drošāks upuris: tā mācēs turēt mēli aiz zobiem. Turklāt tai klīrīgajai .grāfienei atmaksāt būs divkāršs gandarījums: ko šī mūžīgi raujas čokurā kā gliemezis, tiklīdz viņš pienāk pāris soļu tuvāk. Viņš tai parādīs, kā tēlot cēlo nevainību, velns lai parauj. Un, kad skuķis būs pienācīgi pakļauts, varēs to izmantot arī citiem nolūkiem. Varbūt vēlāk, ja skrūve būs kārtīgi piegriezta, varēs piespiest viņu izvilkt no sava godājama bralīša atļauju ieķīlāt māju. Tad viņš tos visus atstās ar garu degunu.

Pēc ilgas cīņas Beatrise ar nagu ieķēra Kārstērzam dziļi acī, un uzbrucējs gaudodams iztenterēja no istabas, tad viņa ar pūlēm atbrīvojās no vīkšķa, kaut kā aizkļuva līdz durvīm un vēl paspēja tās aizslēgt, pirms apkārt viss satumsa.

Kad nākamajā pēcpusdienā atgriezās misis Kārstērza, viņai jau pie durvīm paziņoja: «Kundz, kungam negadījums; dakteris nupat kā aizgāja, un mis Beatrise guļ gultā ar sāpošu kaklu.» Viņa atrada vīru vaidam un šķendējamies, saskrāpētu seju un pārsietu aci. Kārstērza stāsts par to, kā negants kaķis stallī meties viņam sejā, sievu nepārliecināja, taču neko ļaunāku viņa nevarēja iedomāties kā to, ka vīru pelnīti pārmācījis kāds saniknots vietējais vīrs vai tēvs.

Arī ārsts, kuram gan profesionālā etiķete lika glabāt noslēpumu, tik acīm redzami dalījās ar viņu šai neticībā, ka misis Kārstērzas niknums uzversmoja augstākajā pakāpē. Atsevišķi teikumi no asas vārdu pārmaiņas kāpnēs sasniedza Beatrises ausis.

—   Un tu gaidi, ka es ticēšu šai pasakai? — brēca spalga balss. — Es domāju, ka tev ir vairāk saprašanas, lai…

—   Es tev saku, Dora, tā kaķene ieķērās man sejā, pirms es paspēju . . .

Beatrise pārvilka segu pāri galvai un turpmāko nedzirdēja.

Divdesmit minūtes vēlāk aptumšotajā istabā ienāca misis Kārstērza, lai veltītu mirkli paviršas, steidzīgas uzmanības meitai, kuru nekad nebija lāgā ieredzējusi.

Kāpēc gan viņa neesot parādījusi savu kaklu ārstam, kamēr tas bijis šeit? Tagad viņš esot jau aizgājis.

Beatrise gulēja, uzvilkusi segu līdz zodam un ar samērcētu mutautu pārklājusi lielu zilumu uz pieres. Aizsmakušā čukstā viņa atbildēja, ka nekas neesot vajadzīgs, drīz viss būšot labi.

—     Vai tu esi saaukstējusies? Vai tev krūtīs nesāp? tTikai kakls apsaldēts? Vai tev kaut ko nevajag, varbūt atnest pienu vai pielikt pie kājām karstu ķieģeli?

—    Nē, neko, es gribu tikai mieru. Man sāp galva.

—   Nu tad guli mierīgi un centies aizmigt. Vēlāk es tev atsūtīšu tēju un kādu grauzdiņu.

Saskrāpētais acs ābols bīstami iekaisa, un gandrīz trīs nedēļas misis Kārstērza spēja domāt vienīgi p,ar savām raizēm. Vīra nemitīgie vaidi un šķendēšanās, un piedevām vēl neveiklie meli, ar kuriem tas centās atvairīt viņas jautājumus, te satracināja misis Kārstērzu līdz histēriskām raudām, te iesvēla viņā neg.antu greizsirdību. Beidzot, bezmiega nogurdināta un baiļodamās par drūmajām nākotnes izredzēm, kādas vēstīja vīra satūkusī vaska krāsas seja, misis Kārstērza ieslīga bezpalīdzīgā žēlumā pret sevi pašu.

Vai tiešām viņa izpostījusi savu labo slavu un atsvešinājusies no draugiem, lai iemantotu šo te? Un ja nu iekaisums pāriet uz otru aci, kas zina, vai viņš vispār nekļūs akls? Vai tiešām viņai, kas tapusi pievilta, noniecināta un pazemota pati savā namā pēc visa, ko upurējusi, — vai tiešām viņai būs otrreiz lemts akla invalīda sievas nožēlojamais liktenis?

Pirms ārsts varēja droši apgalvot misis Kārstērzai, ka nav vairs jābīstas ne no akluma, ne paliekošām neglītām rētām, viņa jau bija gandrīz aizmirsusi, ka slimības pirmajās, briesmīgajās dienās tā nejēgas skuķe tik neapdomīgi pamanījusies apsaldēties un palikusi gultā.

Kamēr no kakla un pieres nebija pazuduši zilumi, Beatrise pēc iespējas centās nevienam nerādīties acīs. Tikko meitene varēja celties no gultas, viņa patvērās tukšajā bibliotēkā un lūdza nest viņai ēdienu uz turieni. Pirmajās nedēļās viņa tina galvu šallē, dzēra karstu pienu ar vīnu un upeņu tēju, ārstēdama neesošu saaukstēšanos, un drebēja ik reizes, kad aiz durvīm izdzirda Kārstērza soļus. Meitene nezināja, ka briesmas viņai vairs nedraud: pats Kārstērzs no Beatrises baidījās gandrīz tāpat kā viņa no tā. Uzbrucējs bija dabūjis smagu mācību, turklāt viņš nezināja, ko Beatrise domā darīt tālāk.

īstenotas vardarbības upuri iebiedēt nebūtu grūti, bet vai var cerēt, ka meitene, kas pratusi sevi aizstāvēt pret tik enerģisku un rūpīgi izplānotu uzbrukumu, cietīs klusu? Kas zina, ko viņa aizrakstījusi savam brālim un kādā noskaņojumā šis jaunais cilvēks var kuru katru brīdi ierasties no Portugāles. Pats drošākais tagad būtu aizdabūt skuķi projām no mājas, jācenšas viņu pēc iespējas ātrāk izprecināt — vienalga, kam.

Lai gan Kārstērza sievai par notikušo nebija ne jausmas, arī viņa dedzīgāk nekā jebkad agrāk vēlējās tikt vaļā no vecākās meitas. Dora vēl aizvien izmisīgi centās saglabāt sava gaistošā skaistuma pēdas un sen jau apzinājās, ka nespēj stāties līdzās jaunības neapzinātajam valdzinājumam. Tagad misis Kārstērzai šķita, ka liktenis nepelnīti nodarījis viņai pārestību, likdams pirmajam vīram nomirt tieši pagājušās Londonas sezonas laikā. Ja tā nebūtu noticis, šī apgrūtinošā meitene būtu ievesta sabiedrībā jau veselu gadu ātrāk, kacl daudz vieglāk būtu bijis viņu izprecināt, — kopš tā laika daudz izdevīgu un vēlamu draugu bija no viņiem novērsušies* Laimīgā kārtā lēdija Meriama, kura gan kategoriski atteicās spert kāju viņu namā, kopš tur saimnieko Kārstērzs, tomēr tik augsti turēja sava mīļā drauga piemiņu, ka joprojām vēlējās rūpēties par tā meitu un viņas dēļ bija ar mieru pat uzņemt savā namā Kārstērzu. Taču viņa bija pietiekami skaidri likusi manīt, ka arī viņas iecietībai ir robežas.

Ja Beatrisei grib atrast piemērotu vīru, nedrīkst ilgāk zaudēt laiku. Nākamā sezona ir vienīgā cerība, un meita jāsapoš tai, kā pieklājas, kaut arī nabaga mātei nebūt nav viegli staigāt apkārt un lūgties aizdevumus. Bet skuķis pats, lūk, dienu no dienas tup viens tajā bibliotēkā un neliekas ne zinis par visām mājas likstām un jaunajiem tērpiem, kas maksājuši tik daudz klapatu un pazemojumu. Laiks iet uz priekšu, nevar saprast, kā visu lai paspēj dabūt gatavu, taču viņa tikai sēž un lasa no rīta līdz vakaram un citu pēc cita atliek gājienus pie šuvējām un cepurniecēm, mūžīgi aizbildinādamās, ka sāpot galva, tomēr rādīties ārstam neparko nav ar mieru. Ja tā uzvestos jebkura cita meitene, varētu domāt, ka tai kas slēpjams. Bet par Beatrisi nav ko brīnīties, tāda ir viņas daba. Viņai arvien bijis smags raksturs. Reizēm paskatās uz tevi kā uz pēdējo rāpuli. Un toreiz, tai naktī, kad nomira tēvs…

Misis Kārstērza steigšus atvairīja neciešamās atmiņas par nakti, kad meita, durvīs stāvēdama, niknā čukstā bija izgrūdusi: «Nenāciet te. Atstājiet viņu mums ar Volteru. Jums taču viņš neko nenozīmē!» Un aizcirtusi durvis mātes acu priekšā!

Mis Smizersa mūžīgi žēlojas, ka Elsija esot savtīga un bezkaunīga. Protams, Elsij ai ir savi niķi, kā jau visiem 'bērniem. Taču paldies dievam, ka vismaz viņa nav tāda!

Tikmēr Beatrise darbarīku noliktavā sameklēja sev piemērotu nazi, atrada ieganstu, lai pārnestu savu gultu uz Elsijas istabu, un aizrakstīja brālim, lūgdama to braukt mājās jaunākās māsas dēļ. Par sevi viņa nerakstīja neko. To, kas ar viņu bija noticis, vārdos aprakstīt nevarēja, un nekam citam nebija nozīmes.

Dienu no dienas viņa viena sēdēja bibliotēkā, un domas kā trakojošs atvars mutuļodamas griezās ap vienu asi — tās nakts šausmām, allaž atgriezdamās pie viena un tā paša jautājuma bez atbildes: ko darīt tālāk?

Nogalināties? Ja varētu ātri un viegli. .. Tēvs tik ļoti mocījās pirms nāves. Turklāt tas nozīmētu pamest Elsiju, kas ir tik glīta un tikko sešpadsmit gadu veca, — Elsiju, ko viņa tēvam solīja sargāt. Un tomēr palikt šai narnā …

Nav kurp iet. Nav naudas, nav draugu . . . Protams, ir jau lēdija Meriama. Viņa ir ļoti laipna . .. bet dumja. Vēl ļaunāk nekā dumja: ziņkārīga. Labāk mirt nekā sīki stāstīt kādam par notikušo.

Beatrise mēģināja lasīt. Citu pēc citas viņa ņēma no plauktiem tēva iemīļotās grāmatas, kuras arī pati tik ilgi bija mīlējusi — gan tēva, gan pašu grāmatu dēļ. Ņēma un atkal lika atpakaļ.

Nedzīvas, vienmuļas un bezjēdzīgas. Gleznās Horācija jaunavas, Lisīds un Titīrs ar savām auzāju stabulēm, Astrofels un Stella, Okasēns un Nikoleta — tukšas blēņas, caur un cauri tukšas blēņas.

Bet kaut kas jālasa — tāpēc vien, lai nezaudētu prātu. Beatrises skatiens atdūrās pret aizslēgto skapi. Tēvs vienmēr bija viņai uzticējis atslēgas, taču reiz — jau pirms vairākiem gadiem — lūdza meitu nelasīt grāmatas no tā skapja. «Tie ir klasiķu darbi un savā veidā nozīmīgi, bet tu tos nesapratīsi, turklāt tur ir daudz kā neglīta, un tas tev neko labu neiemācīs.»

Viņš vēl centās pasargāt meitu no «daudz kā neglīta»! Nu, ja pasaulē vēl ir kas neglīts, ko viņa nav iepazinusi, tad tas jāiepazīst pēc iespējas drīzāk.

Atvērusi skapi un pārlaidusi skatienu nepazīstamajiem virsrakstiem, Beatrise starp tiem pamanīja vienu, kas viņai sagādāja pārsteigumu.

«Gulivera ceļojumi»! Kā šeit nokļuvusi šī bērnu grāmata? Būdama vēl maziņa, viņa nereti bija sēdējusi tēvam klēpī un klausījusies neparastos stāstiņus par Liliputiju un Brobdingnegu. Bet šeit, liekas, ir vēl turpinājums. Kas tā par Laputu? Viņa sāka lasīt. Sākumā grūti bija sakopot domas, taču drīz vien jau meitene rūgti smējās par Laputas filozofiem un viņu plīkšķinātājiem. Arī viņai bija vajadzējis kārtīgi uzplīkšķināt, lai viņa pamostos no miega. Nu viņa ir nomodā.

Tad Beatrise nokļuva līdz nodaļai par jehūziem, un viņā uzbangoja spējš triumfs.

Te beidzot ir patiesība — kaila, derdzīga, atbaidoša, tomēr patiesība. Un viņa domāja, ka jau iepazinusi ļaunumu. Vai tiešām visi cilvēki ir tādi paši kā māte?

Un viņa pati — kāda tad īsti ir viņa? Pat viņas tēvā reiz ir mājojis kaut kas no jehūza — kā gan citādi viņa būtu radusies pasaulē? Jehūzs uzmeklē jehūzu, un uzrodas jauns jehūzs. Cik daudz mātes necienīgo asiņu tek tā dzīslās?

Kas slēpās tais vārdos, ko viņa todien dzirdēja, kad, iedama gar logu, noklausījās, kā iekšā divas sievietes uzjautrinās par mātes greizsirdību?

«Dora viņu ilgi nenoturēs.»

«Nē, — ja nu vienīgi uzodīs kaut ko tādu, kas šim nozīmētu katorgu. Tad viņa, bez šaubām, var piedraudēt…»

Piedraudēt?

Beatrise sāka šķirstīt vectēva tieslietu grāmatas. Kriminālprocesu apraksti, no kuriem viņa sākumā nesaprata nekā, mazpamazām ieguva jēgu. Vairākas nedēļas pacietīgi darbinājusi smadzenes un prasmīgi virknējusi pierādījumus, viņa ietērpa māti laputiešu ģērbā, kas gan bija ļoti loģiski izveidots, taču mātei pilnīgi nepiemērots. Beatrise izdarīja tikai vienu kļūdu, kuras cēlonis slēpās daļēji viņas jaunībā un pieredzes trūkumā, daļēji — ilgajās latīņu gramatikas smalko nianšu studijās, taču liktenīgu kļūdu: viņa piedēvēja Doras Kārstērzas īsajam prātiņam pati savas nežēlīgi skaidrās spriešanas spējas.

Nepilngadīgās izvarošana. Jā, vēl jo vairāk, ja šī nepilngadīgā ir virgo intacla[4] un turklāt vēl paša izvarotāja sievas meita. To uzskatītu arī par asinsgrēku. Ja pēc šāda notikuma grieztos tiesā, vainīgajam noteikti draudētu katorga.

«Es domāja, ka tev ir vairāk saprašanas, lai…»

«Tā kaķene ieķērās man sejā …» * Tātad māte bija tik saniknota tādēļ, ka viņš cietis neveiksmi. Viņa, protams, ar nolūku aizbrauca uz Londonu: gribēja sagādāt viņam izdevību, lai vēlāk varētu piedraudēt ar nodošanu tiesai. Tad viņš tūlīt būtu melns un maziņš.

Jehūzu mātīte izlikusi slazdu tēviņam un par ēsmu izraudzījusies pati savu mazuli.

Beatrisei vēl nebija nozuduši pēdējie zilumi, kad sākās Londonas sezona. Beatrises ievešana sabiedrībā bija neveiksmīga jau no paša sākuma. Viņas lēto, noplukušo sēru ģērbu steigšus nomainīja pret baltu ietērpu, kāds piederas tirgū izliktai aristokrātu ģimenes jaunavai, un sāka vadāt meiteni no balles uz balli, ik reizi aizvien vairāk irstot cerībām, ka izdosies atrast viņai precinieku, pirms vēl Kārstērzu ģimenes augošā neslava nav pilnīgi nošķīrusi meiteni no godājamas sabiedrības.

Beatrise zināja, ka lēdija Meriama cenšas atrast viņai vīru. Ja tiešām gadīsies bildinājums, vajadzēs to pieņemt, lai kāds būtu līgavainis; vajadzēs noslēgt veikalu: viņas miesa viņa izpriecai, viņa māja — viņas un, ja iespējams, arī Elsijas patvērumam. Laulība ir riebīgs darījums, taču riebīga ir visa dzīve. Un kādas viņai tiesības gausties par apgānīšanu, ja apgānīts ir viss, kas uz zemes? Skaidrs ir tikai viens — tas, kas radījis pasauli, tieši tādu to arī ir gribējis. Arī tas bijis jehūzs, tikai lielāks.

Taču vīrieši par viņu neizrādīja interesi. U11 kālab lai viņi to darītu? Bagāta viņa nav, nekāda izcilā skaistule arī ne; visapkārt gana tikpat jaunu un pievilcīgāku meiteņu, ko var iegūt, neriskējot ar iespēju nākotnē maksāt Kārstērza azartspēļu parādus. Cilvēki vairās no meitenēm, kam tādi radinieki.

Pēdējā brīdī viņu iepazīstināja ar Henriju. Salīdzinot ar citiem jehūziem, viņš nelikās pārlieku pretīgs. Viņš neglūnēja neķītri kā tas vīrietis, kas lēdijas Meriamas oranžērijā bija mēģinājis viņu noskūpstīt, un nebārstīja muļķīgus komplimentus, bet stāstīja viņai par govīm un par zāli.

Tad viņš piepeši aizbrauca — droši vien riebuma pārņemts. Kāds tur brīnums? Māte todien cauru vakaru plosījās, raudāja, šķendējās. Un tad, nākamajā rītā — aiz koka paslēpies stāvs zilā jātnieka kamzolī.. . Tomēr izrādījās, ka tas nav vēl viens uzbrucējs, bet tikai jaunais nelga skvairs, kam patīk govis. Tur nu viņš stāvēja sarkdams un stomīdamies un visā nopietnībā lūdza viņas roku.

Protams, jāuzskata, ka viņai laimējies. Ja vien tāpēc nebūtu jāpacieš viņa pieskārieni… Varbūt ar laiku izdosies pierast.

Vorikšīrā viņa būs drošībā — par zināmu samaksu. Par visu ir jāmaksā. Toties turpmāk nekad vairs nebūs jāredz māte un tas cilvēks.

Un, lūk, tagad viņa ir precēta sieva. Lai nu kā, bet tas drausmīgais medusmēnesis ir galā. Bārtonā Henrijam vajadzēs domāt par daudz ko citu, tur vismaz būs kāda atelpa. Varbūt pienāks diena, kad viņš beidzot būs apmierinājis savas vēlmes vai arī viņa tam apniks un viņš sameklēs sev citas sievietes, kā jau vīri mēdz darīt, un tad viņai būs miers.

Taču vispirms droši vien vajadzēs dzemdēt viņam bērnus. Šķiet, ka sievietes dzīvē zem māņu un viltus kārtas īsta ir tikai laulības gulta un bērnu dzemdēšana. Abas ir briesmīgas, un abas neizbēgamas. Bet ja jau citas sievietes spēj to izturēt. ..

6. nodaļa

— Šī ir Bārtonā, — sacīja Henrijs.

Beatrise palūkojās pa karietes logu un aizturēja elpu. Ai, kāda brīnišķa vieta!

Henrijs bija stāstījis viņai par tēva veiktajiem uzlabojumiem, un pēdējo ceļa posmu viņa bija klusībā prātojusi, kādu mistrojumu gan agrākais Liverpūles tirgonis ar savu naudu būs izveidojis no vienkārša veclaiku nama un dārza. Vai viņai vajadzēs apjūsmot tikko garām paslīdējušās varenās Monktonu muižas neveiklu atdarinājumu miniatūrā? Varbūt īpašnieks mēģinājis kopēt tās cienīgos greifus vai dīvaini apcirptos kokus, kas pat uz Denversu Čeizas krāšņo ēku un plašo terašu fona izskatījās neciešami?

Viņš neko nebija sabojājis. Tā gluži vienkārši bija brīnišķīga lauku māja: aicinoša un rāma, augļu koku lapotnēs iegrimusi, līdz pat rievotajam jumtam vīteņrožu, jasmīnu, sausseržu un mežvīteņu ieskauta, briedīga un krāšņa.

Uz mirkli Beatrises acis aizmiglojās. Tēvam šī māja būtu ļoti patikusi. Arī viņa pati to iemīlētu, ja vien viņas spēkos vispār vairs būtu jebko mīlēt.

Šī ir Henrija māja. Viņai tā var būt vienīgi cietums. Beatrises sirds no jauna nocietinājās.

Viņi iegāja mājā. Viņš kaut ko runā — jāklausās, jāatrod piemērota atbilde.

—   Ja vien tu kaut ko šeit gribēsi mainīt, mana mīļā, tev tikai jāpasaka. Te viss pieder tev.

Viss, izņemot pašas miesu. Un tomēr viņš dara jauki, tā sacīdams. Atbilde padevās bez pūlēm.

—   Nedomāju vis, ka gribēšu kaut ko mainīt, vismaz ne to, ko līdz šim esmu redzējusi. Te viss ir ļoti skaisti — tieši tā, kā tas ir pašlaik.

Ak, kādēļ gan viņa to pateica? Varēja taču paredzēt, ka atkal sāksies skūpsti un apskāvieni.

Beatrise uzvilka savus stiprākos, vienkāršākos apavus un apmeta ap pleciem šalli. Viņu gaidīja Henrijs, lai izrādītu jaunajai sievai muižas saimniecību. Viņš to bija gribējis jau nākamajā rītā pēc ierašanās, taču Beatrise bija lūgusi, lai ļauj viņai pirmo dienu pavadīt mājā. «Man tik daudz kas jāiepazīst,» viņa bija sacījusi. «Es labāk gribētu darīt to pamazām.»

Iepriekšējā dienā viņa bija piecēlusies agri un visu dienu pavadījusi, aplūkodama māju, tās saimniecību un aprunādamās ar kalpotājiem. Pēc vakariņām viņa bija sameklējusi piezīmju grāmatiņu un zīmuli un rūpīgi pierakstījusi kalpotāju algas, pirkumu cenas un mājā esošās pārtikas rezerves, kā arī visas Henrija vēlēšanās attiecībā uz mājsaimniecības izdevumiem. Sievas apzinīgā attieksme pret saviem jaunajiem pienākumiem bija sajūsminājusi Henriju, taču tagad laiks izrādīt viņai savas bagātības.

Bija brīnišķs oktobra rīts, un, kad Beatrise pirmo reizi ieraudzīja ganības, kas pēc ilgajiem lietiem mirdzēja zaļas kā smaragds, un aiz tām augļu dārzu ar košās krāsās zaigojošiem āboliem, viņas lūpās atvizēja smaids, kurā nebija rūgtuma. Pirmo reizi viņa pati pagriezās pret vīru.

No ganībām viņi caur līču pļavām devās lejup pie upītes, tās krasti bija apauguši veciem vītoliem un vareniem kazenāju un sārtu mežrozīšu paaugļu nosētiem krūmājiem. Par ūdensrozēm upē vēstīja vairs tikai platās lapas, taču spirejas vēl ziedēja un grīslī vietvietām vīdēja neaizmirstuļu zilums.

Atpakaļceļā cauri biezai audzei Henrijs aizveda sievu līdz milzīgajām gobām, kurās mājoja skaļie kovārņu bari. Tad viņš veda Beatrisi uz saimniecības pagalmu, iepazīstināja ar muižas pārvaldnieku un smaidošajiem strādniekiem un izrādīja viņai klēti, stalli un govju kūti. Viņš ļoti priecājās, redzēdams, ka Beatrises pieķeršanās dzīvniekiem neaprobežojas ar šķirnes jājamzirgiem un privileģētajiem mājas lutekļiem. Izskatījās, ka viņai patīk visi četrkājainie, pat Vecmāmuļa — neiedomājami resna, veca sivēnmāte, kas urkšķēdama vāļājās izlaistītajā dzirā un vērās pasaulē šaurām, gudrām ačtelēm, ko pa pusei aizsedza tauku vaļņi.

—    Droši vien grūti būt tik resnai, — ieminējās Beatrise, — taču viņa nepavisam neizskatās tik dumja, kā es biju iedomājusies.

—    Dumja! — smiedamies atkārtoja Henrijs. — Pamēģini tu piedabūt viņu uz ko tādu, kas šai nav pa prātam! Var tikai pabrīnīties, cik stiķu un niķu tādai galvā. Vecā kundze, vai es nerunāju taisnību?

Viņš noliecās un mīlīgi pakasīja ērmīgo radījumu aiz auss.

Patiešām viņš mīl dzīvniekus, nodomāja Beatrise.

Nepagāja ne stunda, un viņa pieaugošā izbrīnā secināja, ka arī dzīvnieki mīl Henriju.

—    Vai nu es visus esmu redzējusi? — Beatrise pavaicāja, kad ikkatrs zirgs, govs, suns un kaķis bija iepazīts vārdā, noglāstīts un apjūsmots.

Henrijs pasmaidīja. Pašu labāko viņš bija pataupījis beigām.

—    Tikai vienu vēl ne. Tas ir šeit iekšā.

Viņa balsī skanēja mīloša tēva apvaldītā sajūsma.

—    Ar šo mums jāapietas prātīgi, viņš reizēm ir īsts nelabais.

Henrijs atvēra nelielas, atsevišķi nodalīta staļļa durvis, iekšpusē bija gaišs un nevainojami tīrs. Tur stāvēja milzīgs rūsgans bullis ar gredzenu nāsīs un ķēdi ap kaklu.

—    īsts tīsdeilietis. Tēvs atveda viņu no Nortamberlendas vēl kā teliņu. Otra tāda nav visā grāfistē.

—    Bet.. . vai viņš vienmēr jātur pieķēdēts?

—    Vienmēr ne. Mēs ik dienas vedam viņu piesietu pastaigā un reizēm, ja kāds var uzraudzīt, palaižam vaļā, lai ganās rietumu aplokā. Bet bieži to nevar.

—    Kāpēc?

—    Šie lielie, rudie Nortamberlendas buļļi ir ļoti viegli

satracināmi. Turklāt tiem ir milzu spēks. Tos nedrīkst ne mirkli izlaist no acīm.

—    Bet kāpēc vajag tos turēt, ja tie ir tik bīstami?

—          Mīļā, tie ir vislabākie vaislinieki visā Anglijā. Paskaties, kāda mugura! Un labāk atej solīti attālāk, viņš tevi vēl nepazīst. Sveiks, vecīt, vai mušas nedod mieru? Nu, nu, bus jau labi.

Henrijs iegāja šaurajā ejā starp rūsgano buļļa sānu un sienu un saka maigi plikšķināt pa milzīgo kaklu. Beatrise juta, ka sirds sāk sisties straujāk.

—    Henrij, vai tas nav bīstami?

—          Man nē. Nevienam citam gan viņš to neļauj. Bet mēs taču esam draugi, vai ne, ko?

Viņš vilka ar roku pa dzīvnieka muguru turp un atpakaļ. Bullis lēnām pagrieza galvu, grozīdams un mirkšķinādams lielās, apaļās acis un dīvaini, paklusi šņākuļodams.

—          Paklausies! Viņam patīk, ka paberzē muguru. Jā, zinu jau, zinu, ka tev patīk. Es … Ak tu velns tāds, kas tad nu!

Tikko jūtama pārmaiņa šņākuļojošajās skaņās un buļļa plecu paslepena kustība lika viņam strauji atlēkt atpakaļ.

—          Vai redzēji? Šiem nekad nevar uzticēties. Viņš jau vienreiz mēģināja izspēlēt ar mani tādu joku.

Beatrise trīcēja.

—    Kas tur bija?

—          Viņš mēģināja mani pastumt uz priekšu. Pēc tam būtu iešūpojis galvu un vienā rāvienā izdurtu ragu man caur ribām. Laikam viņu uztrauca sveša cilvēka klātbūtne. Jā, šie mežoņi ir neuzticami. Stāsta, ka ziloņu tēviņi esot tādi paši. Ak dievs, dārgā, kas tev notika? Mīlulīt, tu taču esi balta kā drēbe!

Viņš pieskrēja pie Beatrises, lai satvertu viņu rokās, taču jaunā sieviete atrāvās un atbalstījās pret sienu.

—          Nevajag … Viss ir labi. Lūdzu, iesim ārā. Šeit… nav gaisa.

Henrijs bija pati gādība un nebeidza vien pazemīgi atvainoties. Tas viss esot viņa vainas dēļ, kā gan viņš neiedomājies, ka tāds briesmonis sievu izbiedēs. Turklāt viņa droši vien esot gluži pārguruši — viņš tik ilgi viņu vadājis apkārt.

Beatrise klusēdama gāja vīram līdzās. Laimīgā kārtā viņš nevar pat iedomāties, kas viņu tik ļoti izbiedēja.

Kad bullis pagrieza galvu, Beatrise piepeši bija ieraudzījusi, cik ļoti viņš līdzīgs Henrijam. Nevis šim Henrijam, kas pašreiz gāja viņai blakām, bet tam, kāds viņš izskatījās tovakar Braithelmstonā pie kuģu piestātnes. Rūsgani mati, zema piere, acis ar platu atstarpi; un šī mute — dzīvnieka mute, nejūtīga un alkatīga. Kā divi brāļi.

Bullis tuvojas, gluži kā ļaunā sapnī… Un aizbēgt nevar …

— Es laikam esmu drusku nogurusi, — viņa teica.

Svētdienas rītā Beatrise devās vīram līdzi uz Bārtonas draudzes baznīcu. Lepnuma pārņemts un vienlaikus samulsis, Henrijs veda sievu uz Telfordu solu līdzās akmens plāksnei, kurā bija iegravēti viņa vecāku vārdi. Uz brīdi viņš nometās ceļos, kā piedienas, aizsedzis seju, tad, rūpīgi izlīdzinādams jauno svārku apakšmalu, apsēdās un sāka vērot ienācējus. Vairums skatienu bija pievērsti jaunajam pārim; Henrija acis neuzkrītoši uzmeklēja iespaidīgo, virvēm nožogoto Denversu dzimtas solu. Daži mazāk ievērojami spīdekļi no šīs vietējās dinastijas pašlaik ieņēma savas vietas, bet lorda Monktona nebija, un arī patvaldnieces lielais polsterētais brokāta sēdeklis palika tukšs. Viņas augstdzimtība, pačukstēja ķesteris, nejūtoties īsti labi un šorīt nevarot ierasties dievkalpojumā. Henrijs pievērsās lūgsnām ar dīvainu atvieglojuma izjūtu: grāfistes sabiedrībai vēl dažas dienas vajadzēs nogaidīt ar savu spriedumu. Neviens neiedrīkstēsies pasludināt savas domas par viņa izvēli, iekams visu varenā vecā kundze, pēc kuras pavēles rietumu Vorikšīrā līst lietus un spīd saule, nebūs izteikusi savējās.

Henrijs uzmundrinoši paraudzījās uz Beatrisi, bet sievas domas šķita klīstam tālumā. Viņa biklā godbijībā raudzījās augšup uz lielo normāņu arku virs kādreizējās klostera kapelas un likās nemanām, kas notiek līdzās uz zemes. Henrijam vajadzēja viņai visu izskaidrot mājupceļā, un arī tad likās, ka viņa nespēj teikto uzreiz saprast.

Trīs dienas vēlāk visu Bārtonu pārņēma drudžains sa, traukums — piebraucamajā ceļā ieripoja masīvā MonkX tonu kariete. Augstdzimusī atraitne bija atkopusies pēc sa;vas pēdējās, godam pelnītās žults lēkmes un tagad jutās gatava pildīt māsai doto solījumu — parādīt laipnību sava vecā drauga meitai, kas kļuvusi bārene un vēl vairāk nekā bārene.

Henrija nebija mājās, toties pārējiem šis brīdis sagādāja ne mazumu uztraukuma. Ikviens, sākot ar saimniecības pārzini misis Džonsu un beidzot ar jaunāko staļļa puisi, saprata, ka Bārtonas jaunās saimnieces panākumi sabiedrībā visupirmām kārtām atkarīgi no lorda Monktona mātes.

Beatrise vēl joprojām lauzīja galvu ap rēķiniem, kad pie durvīm pieklauvēja saimniecības pārzine.

—    Ienāciet.

Misis Džonsa ienāca istabā, un pat katra viņas stīvinātā, melnā zīda tērpa ieloce pauda svinīgu nopietnību.

—   Viņas augstdzimtība no Čeizas gaida viesistabā, kundze.

—    Ai! — pārsteigta atsaucās Beatrise. — Es nevienu negaidīju.

Viņa pārlaida nemierīgu skatienu savam tumši zilajam mājas tērpam, vienīgajam no visiem jaunajiem apģērbiem, ko bija varējusi izvēlēties sev pati. Tas izteica viņas, nevis mātes gaumi, un tērps bija ieturēts izteikti stingrās un vienkāršās līnijās.

—    Viņas augstdzimtībai nepatiksies ilgi gaidīt, kundze, bet jums šis te apģērbs … Varbūt es aši atnesīšu ko citu? Zaļo zīda tērpu vai varbūt to no tafta, vīna krāsā?

—    Paldies, misis Džonsa, bet es negribu likt cienījamai vecai lēdijai gaidīt. Iešu lejā šai pašā tērpā.

Nosodoša skatiena pavadīta, Beatrise devās lejup pa kāpnēm, sirdij krūtīs neprātīgi dauzoties. Slikts sākums. Laikam vajadzēja uzklausīt misis Džonsas padomu; Henrijs būs smagi vīlies, varbūt pat dusmīgs uz viņu, ja šis sieviešu kārtas turku pašā uzdomāsies apvainoties.

Misis Džonsa devās atpakaļ pie saviem pienākumiem. Nu kā var jauna sieva rādīties viesiem tādā izskatā! Ko gan viņas augstdzimtība domās?

Viņas augstdzimtība pirmajā brīdī nodomāja, ka ienācēja ir kāda zemākas kārtas pavadone — laika kavētāja, kas nosūtīta pie viņas ar ziņu no saimnieces. Henrijs taču nevar būt tik skops vai nenovēlīgs, lai viņa jaunajai sievai vajadzētu rādīties cilvēkos vilnas ģērbā kā tādai guvernantei, turklāt vēl bez vienas vienīgas brošas, bez auskariem — un ar tādām izbiedētām acīm. Tad viešņa ievēroja vāri slaido roku ar zaigojošo briljantu un atcerējās vārdus no māsas pēdējās vēstules: «… sākumā vajadzēs drusku iedrošināt… ārkārtīgi bikla un mazrunīga .. . Bet es nešaubos, mīļā Amēlij, ka drīz viņa pārliecināsies, cik laba sirds pukst manas māsas krūtīs.»

Lēdija Monktone piecēlās un panācās uz priekšu, tuklās rokas pastiepusi sveicienam, un viņas seja starot staroja labsirdībā.

—   Ak, kas par kautru, klusu pelīti! Nebaidieties no manis, mīļā, es jūsu vīru pazinu jau tad, kad viņš gulēja autiņos.

Beatrise iekšēji sastinga. Vai tiešām šī resnule grasās viņu noskūpstīt? Nu, ir paciesti arī nepatīkamāki skūpsti. Ja Henrijs grib, lai viņa būtu pakļāvīga, arī tas ietilpst darījumā. Beatrises lūpās parādījās lēnīgs smaids, un viņa padevīgi paliecās uz priekšu, pasniegdama samtaino vaigu.

Atgriezies mājās pēc sarunas ar muižas pārvaldnieku, Henrijs ieraudzīja durvju priekšā iespaidīgo ekipāžu un steigšus devās iekšā. Priekštelpā viņu sagaidīja saimniecības pārzine, kas ar grūtībām slēpa uzbudinājumu.

—    Viņas augstdzimtība ir viesistabā. Un kundze nav piedienīgi ģērbusies. Es lūdzu, lai ļauj man palīdzēt viņai pārģērbties, bet viņa izgāja pretī tajā pašā kleitā. Kaut nu viņas augstdzimtība neuzskatītu to par necieņu, pasarg dievs, ser.

Henrijam saplaka dūša. Ja šī pirmā tikšanās izrādīsies neveiksmīga .. .. Lēdija Monktone varēja but ļoti laipna, kad vēlējās, reizēm pat pārsteidzoši laipna. Bet viņai bija asa mēle un nesaudzīgs skatiens, kas allaž pamanīja katru kļūmi un nogrēkošanos pret labo toni. Henrijam uzvēdīja senas skolas gadu atmiņas — ar notiekošo nesaistītas, bet tāpēc ne mazāk sāpīgas: kādreizējās valodas par svinīgajām vēlēšanu pusdienām, vienīgo publisko sarīkojumu pilī, uz kuru tika uzaicināts viņa tēvs.

Henrijam varēja būt gadu divpadsmit, kad viens no Denversu zēniem atnesa šo ziņu uz Sentkatbertas koledžu. Nožēlojamais joks apceļoja guļamtelpas un spēļu laukumus, atkārtošanas dēļ neko nezaudēdams, un, kamēr vien Henrijs tur mācījās, tas visu laiku kā skabarga dūrās viņam sirdī. Čukstot un ķiķinot, un palaikam pametot piesardzīgu skatienu uz Henrija prāvajām dūrēm, katram jaunpienācējam pēc kārtas tika pārstāstīts, kā «vecais melno tirgonis» — skaļi šo palamu kāds bija uzdrīkstējies izrunāt tikai vienu reizi — sācis ēst fazāna cepeti ar pirkstiem un pēc tam, panikas pārņemts, nometis putna stilbu atpakaļ šķīvī ar tādu steigu, ka tas atlēcis atpakaļ un līdz ar mērci ielidojis tieši klēpī bīskapa kundzei.

Henrijs apņēmīgi pastiepa zodu uz priekšu un atvēra viesistabas durvis.

—    .,. Šai auglīgajā zemē vienīgās raizes jums var sagādāt gliemeži. Bet Makfersons prot tikt ar tiem galā. Tā ka atcerieties, mīļā, ja vien rodas vajadzība, nāciet tikai pie manis, un viņš jums izstāstīs, kas darāms. A, lūk, kur jūsu vīrs!

Henrijs noliecās, lai noskūpstītu pastiepto tuklo roku.

. Viņš negribēja ticēt savām acīm un ausīm: lēdijas Monktones sveiciens bija ne tikai laipns, bet neviltoti sirsnīgs.

—   Apsveicu, dārgais Henrij; mums visiem liels prieks, ka mūsu vidū tagad ir Stenlija Riversa meita. Patiesi, Beatrise, es labi pazinu jūsu tēvu, kad viņš vēl bija jauneklis. Viņš Oksfordā bija draugos ar manu jaunāko brāli, un māsas kāzās es ar viņu dejoju menuetu. Nu, man laiks posties projām. Tātad aiznākamo pirmdien! Mana vedekla lūdz sevi atvainot, viņa vēl nav atspirgusi pēc dzemdībām. Un noteikti atgādiniet man par dālijām.

Vēl aizvien neticības pārņemts, Henrijs pavadīja lēdiju Monktoni līdz karietei. Viešņa saņēma viņa roku.

—    Ak jūs, jaunais palaidniek, vai saprotat, kā jums laimējies? Viņa ir burvīga meitene. Nav gan tik skaista kā jaunībā viņas māte, taču tāpēc es viņu par sliktāku nesaukšu. Taisnību sakot, es biju drusku nobažījusies, kad uzzināju par jūsu izvēli, — baidījos, ka viņa izrādīsies līdzīga mātei. Nekad neesmu varējusi ciest to dumjo Doru Ponsefotu. Protams, viņa bija skaista kā bilde, to nevar noliegt. Lellīte — tā mēs viņu saucām. Taču skaistums vēl nav viss; man būtu ļoti žēl ieraudzīt jūsu māmiņas vietā vaska lelli ar tukšu galviņu. Man patika Hanna Bārtonā: laba, prātīga sieviete bez kādiem niķiem. Bet šī ir caurcauri Stenlija Riversa meita, tas redzams jau pēc stājas — īsts tīrasiņu zirgs. Tomēr jums jāpagādā viņai kaut kas no tērpiem. Es biju gluži mēma, pirmajā brīdī noturēju viņu par demoiselle de compagnie[ . Vai tā muļķe tiešām nevarēja sagatavot viņai pūru?

—    Nepietika laika, •— Henrijs sastomījās. — Kāzas vajadzēja sarīkot lielā steigā, lai viņas brālis varētu būt

Biedrene, laika kavētāja (iranc.).

vedējs. Volters steidzās atpakaļ uz Portugāli. Viņš tur strādā diplomātiskajā dienestā.

—   Zinu, zinu. Kurš gan cits viņu tur iekārtoja, ja ne Monktons? Starp citu, kas no tā zēna ir iznācis? Viņš jums patīk, vai ne? Priecājos dzirdēt. Kad es pēdējo reizi viņu redzēju, viņš bija jauks, mazs puisītis, ietērpts zilā samtā, un sēdēja uz spilventiņa Parīzes sūtniecībā, lasīdams pasaku grāmatiņu, — īsts paraugbērns. Nu, jums vajadzētu pēc iespējas drīzāk aizvest Beatrisi uz Londonu vai Bātu un sagādāt viņai kārtīgas drēbes. Aiznākamo pirmdien nāksiet pie mums uz pusdienām … Vai viņai ir kāda piemērota kleita? Jādomā, ka vismaz līgavas tērpu Dora viņai būs varējusi pagādāt; interesanti, kas to šuva… A, dāvana no manas māsas. Lieliski. Tomēr vispirms lai kāds lietpratējs to apskata. Pēdējā jaunā sieva, ar kuru es iepazīstināju grāfisti, bija aizmirsusi, ka viņas kāzu diena jau aiz muguras. Toreiz gan tam sevišķas nozīmes nebija; vīram daudz netrūka no septiņdesmit, un viņš staigāja ar spieķīti. Cita lieta — tāds jauns ērzelēns kā jūs, vai ne, ko?

Viņa iebuksnīja Henrijam sānos, draudzīgi uzsmaidīdama, un Henrijs juta, ka saraujas. Viņš nebija klīrīgāks par citiem savu aprindu un savas paaudzes jaunajiem vīriešiem, taču viņam nepavisam nepatika dzirdēt veco dāmu šādi jokojam par Beatrisi.

Lēdija Monktone izliecās pa karietes logu un pakratīja pret Henriju savu resno pirkstu.

—   Un tā ka jūs būtu viņai labs vīrs, māster Henrij, citādi jums būs darīšana ar mani!

Kad Henrijs bija atguvies, viņš metās atpakaļ viesistabā, satvēra savu jauno sievu rokās un apbēra skūpstiem.

—   Mīļā, mīļā mana! Vai tu maz saproti, kādu uzvaru esi izcīnījusi? Es nekad neesmu redzējis, ka viņa pret kādu tā izturētos, nudien ne! Visa grāfiste būs pie tavām kājām. Ai, mana dārgā, mana skaistā un labā! Kā iai es tev pateicos?

Beatrise iekoda apakšlūpā. Ir jau labi, ja iecerētais ^izdodas. Bet par šādu cenu? v Viņa atvirzījās no vīra.

—   Lūdzu, Henrij, nevajag, tu saburzīsi manu tērpu.

Viņš skaļi iesmējās un atlaida sievu.

—   Tavu tērpu! Viņa mani par to krietni nostrostēja. Mums visdrīzākajā laikā jāpapūlas papildināt tavu pūru.

—    Bet man taču ir viss, kas vajadzīgs, es gluži vienkārši aizmirsu pārģērbties. Vai lēdija Monktone visiem norāda, ko vilkt mugurā?

—    Visiem, kas viņai pa prātam, protams. Taču vairums cilvēku diemžēl neizpelnās viņas ievērību. Es biju vai mēms aiz pārsteiguma, kad redzēju, cik sirsnīgi viņa tevi atvadīdamās skūpstīja, gluži kā savu mazmeitu.

Laikam gan viņam ne prātā nav ienācis pajautāt sev, vai arī viņai patīk, ka pilnīgi sveša sieviete ar šaurām, zibošām cūkas ačtelēm skūpsta viņu, sauc mīlīgos vārdiņos un plikšķina viņai pa vaigu. Beatrise ātri nolaida plakstus. Nu, ja jau viņš ir apmierināts …

Joprojām starodams, Henrijs devās pabeigt sava augļu dārza rudens apskati.

7. nodaļa

Nākamajā rītā muižas pārvaldniekam ilgi vajadzēja nīkt uz piebraucamā ceļa. Uzzinājis, ka pēc brokastīm tiks uzlaikots līgavas tērps, kas pārveidojams atbilstoši jaunajiem apstākļiem, Henrijs nevarēja atteikties no izdevības patīksmināties par savu iemīļoto šķīsti sniegbaltajā ietērpā. Kāzu dienā viņa domas bija klīdušas citur.

Misis Džonsa, saņēmusi mutē kniepadatas un nometusies ceļos, kārtoja trēna krokas. Beatrise, tieviņa un smuidra, nekustēdamās stāvēja spoguļa priekšā, rokas nolaidusi gar sāniem, kamēr misis Džonsa atsprauda un nomērīja visas garās, mirdzošās ieloces. Henrijam ienākot, viņa nepakustējās un joprojām bargu skatienu vērās savā spoguļattēlā. Galvā viņai skanēja kādā tēva grāmatā lasīta rinda no Elizabetes laika drāmas: «Nes lepni viņas plīvuru, bet dvēsli dubļos min.»

Kad Henrijs pienāca tuvāk, saimniecības vadītāja pagrieza galvu un pāri plecam viņu uzrunāja. Šorīt sieviete bija labākā omā. Vecās grāfienes pārsteidzošā atzinība uz viņu bija atstājusi lielu iespaidu, un viņa sāka cerēt, ka dārgā māstera Henrija izvēle nemaz nav tik nepārdomāta, kā viņa bija baiļojusies.

— Tērps sēž lieliski, bet ko lai kundze pie tā nēsā? Sārtas rozes? Pie dienvidu sienas ir daudz jauku pumpuru, kas nākamnedēļ izplauks; un, ja naktī draudētu salna, es no loga tos viegli varētu piesegt — ziema jau

kā nekā tepat pie durvīm. Varētu arī sameklēt kādu glītāku jasmīna zariņu, ja jums tā liktos labāk.

Pie durvīm pieklauvēja virtuves palīdze.

—          Piedošanu, kundze, ķēkša prasa, vai misis Džonsa nenākšot paraudzīt, vai plūmju biezenis gatavs. Viņai mūžam aizmirstas, cik ilgi tas jāvāra.

Misis Džonsa piecēlās, nosodoši kratīdama galvu.

—          Ak tu mūžs, es taču viņai jau trīs reizes visu izstāstīju. Atvainojiet, kundze, es uz pāris minūtēm izskriešu. Tūlīt būšu atpakaļ un palīdzēšu jums novilkt tērpu.

—          Paldies, misis Džonsa, nemaz nepūlieties kāpt atkal augšā. Es viegli tikšu galā pati.

—          Vai tiešām, kundze? Man žēl būtu sabojāt to biezeni. Pārlieciet tik tērpu pār krēslu, es vēlāk to savākšu.

Kad viņa izgāja, Henrijs atsāka sarunu par ziediem.

—    Manuprāt, jasmīns ir labāks, rozes nēsā visas.

—    Kā vien tu vēlies.

—          Tātad jasmīnu. Bet tev vajadzīga kāda dārglieta, kaklarota vai… Ak tā, es piemirsu …

Viņš samulsis pavērās sievā, pēkšņi atcerējies vērtslietu sarakstu Keiteremā. •

—          Bet kaut kas savs taču tev ir? Nu, vismaz kāds auskaru pāris?

—          Man ausīs nemaz nav caurumiņu. Tēvs neļāva izdurt, viņš ļoti necieta šo paražu.

—          Un nevienas brošas vai rokassprādzes? Pilnīgi nekā? Tad man steigšus par to jāparūpējas. Tikai nelaime, ka laika atlicis maz.

Beatrise satraukumā pietvīka.

—          Lūdzu, nepērc man vairāk neko, Henrij. Man dārglietas nekad nav sevišķi patikušas. Un izdevumu jau tāpat bijis vairāk, nekā vajadzīgs. Tu pats teici, ka gribot dzīvot taupīgāk.

Tur viņai taisnība, nauda bankā krietni izsīkusi. Gudrāk jau būtu jaunus pirkumus atlikt līdz marta ienākumiem. Bet kā lai ļauj savai jaunajai sievai pirmo reizi parādīties grāfistes sabiedrībā ar vienu vienīgu jasmīna žfriņu pie tērpa .. .

—          Varbūt tev derētu kāda no manas mātes rotām? — viņš ieminējās. — Daudz gan to nav. Tu jau zini, ka Bārtoni nekad nav bijuši ietekmīgas personas. Turklāt pēc mana vectēva nāves māte nonāca lielā trūkumā. Pat veco porcelāna servīzi vajadzēja pārdot. Taču, kad viņi apprecējās, mans tēvs viņai šo to nopirka. Paskatīsimies, varbūt kas atrodas.

Viņš izgāja un atkal atgriezās, nesdams šķirstiņu, uz kura bija uzlīmēta zīmīte ar rūpīgā rokrakstā uzvilktiem vārdiem: «Manas mīļotās sievas rotaslietas. Dēlam Henrijam pēc manas nāves.» Henrijs apsēdās, atvēra šķirstiņu un sāka izlikt tā saturu uz galda. Vairums rotu bija vērtīgas tikai kā piemiņas lietas — no matiem savītas ķēdītes, sēru piespraudes no oniksa un ahāta, veci, apnēsāti laulību gredzeni, bērnu koraļļu rota un zvārgulīši. Bija tur arī dažas citādas rotas — smagas, dārgas un bezgaumīgas, acīmredzot nākušas no kāda provinciāla juveliera krājumiem. Henrijs papurināja galvu, bet tad vina seja atplauka.

—   Lūk!

Viņš pacēla rokā plakanu, pērlēm rotātu medaljonu un glāstoši pārvilka roku garajai zelta ķēdītei.

—   Vai šo tu vēlies? Manuprāt, nav slikts. Tēvs to nopirka mātei nākamajā dienā pēc manas piedzimšanas. Šo stikliņu ielika vēlāk. Redzi …

Viņš apgrieza medaljonu delnā otrādi. Tā aizmugurē bija stikla sieniņa, aiz kuras vīdēja divas bērnu matu cirtas.

—   Tās ir no mana brāļa un māsas — dvīnīšiem. Viņi nomira no dizentērijas, kad es vēl biju mazs. Tikai trīs mēnešus nodzīvoja. Es atceros — tās ir vienas no manām pirmajām bērnības atmiņām —, kā sēdēju mātei klēpī un gribēju spēlēties ar šo medaljonu. Viņa man to atņēma, teikdama: «Nē, nē.» Tad noskūpstīja medaljonu un apraudājās. Man toreiz varēja būt gadi trīs vai četri; kad māte nomira, es biju tikai sešus gadus vecs. Daudzus gadus vēlāk tēvs man pastāstīja, cik ļoti viņa sērojusi pēc mirušajiem bērniem.

Beatrise vēroja Henrija seju. Tā taču kļuvusi pavisam citāda un nemaz vairs neliekas derdzīga.

Henrijs joprojām vilcinājās.

—   Baidos, ka tas ir mazliet vecmodīgs, bet ja nu to-, mēr derētu . . . r

—   Es labprāt to uzlikšu, ja vien tev nekas nav pretī,— Beatrise maigi atbildēja un bikli nolieca galvu, ļaudama viņam uzlikt sev kaklā ķēdīti. — Paldies. Šo nēsāt man būs daudz patīkamāk nekā jebkādu jaunu rotu.

Viņa palūkojās uz sīkajām, blondajām cirtām aiz stikliņa. Tās kaut kā dīvaini nomierināja, gluži kā burvju amulets.

—          Līdz viesību dienai labāk noliec to šķirstiņā, — viņa teica un pacēla ķēdīti, lai noņemtu medaljonu. Bet tas bija aizķēries aiz kaut kā asa pie paša kakla, un Beatrise sadūra pirkstu.

—    Te laikam ir kniepadata, — viņa teica.

Henrijs pienāca tuvāk.

—          Ļauj, es paskatīšos. Jā gan, te mežģīnē ir kaut kāda saliekta stieplīte.

—           A, tagad es atceros. Ar to bija piespraustas lēdijas Meriamas lilijas. Tās citādi krita nost.

Beatrises vaibsti atkal nocietinājās, atceroties, kā mātes netiklie pirksti rotāja šķīstības simboliem augumu, kuru pati bija lēmusi apgānīšanai. Droši vien kādreiz atklāsies, ka Jūdass Iskariots arī patiesībā bijis sieviete, turklāt vēl māte.

Viņas rokas drebēja, taustoties gar mežģīni.

—    Ļauj, es tev palīdzēšu, — piedāvājās Henrijs.

Viņš uzmanīgi izvilka stieplīti. Pēkšņi asinis saskrēja viņam galvā. Viņš pašķīra atlasa krokas un pieplaka ar seju pie viņas krūtīm.

—    Kāda brīnišķa āda!

Beatrise atrāvās ar tādu sparu, ka stieplīte izspruka Henrijam no rokas.

—    Mīļā, vai es tev ieskrāpēju?

Viņš pacēla stieplīti no grīdas un izslējies ieraudzīja, ka Beatrise nobālusi stingri veras viņā un drudžaini tver kopā tērpa krokas.

—          Ai, mīļotā, mīļotā, piedod man! Es nepavisam negribēju būt rupjš pret tevi. Es tikai.. .

Kad viņš nožēlas pilns tuvojās sievai, viņa ar apslāpētu kliedzienu apsviedās apkārt un izmetās no istabas.

Elsdama kā vajāts dzīvnieks, Beatrise aizslēdza aiz sevis guļamistabas durvis, norāva reizē tērpu un ķēdīti, tad, joprojām vēl drebēdama no alkaino lūpu pieskāfriena, ielēja bļodā ūdeni un sāka berzt apgānīto vietu, līdz baltā āda kļuva koši sarkana. Ja varētu izdedzināt to ar kvēlošu dzelzi…

Dzīvnieks, dzīvnieks tāds! Iemidzina tavu modrību, melsdams pasakas par māti un tās mirušajiem bērniem, un pēc tam …

Naktī vismaz tu zini, kas sagaidāms. Vari sakost zobus un saņemties, un kaut kā to pārciest. Bet ja nevienu mirkli nevari justies droši, pat dienā ne, ja tev pastāvīgi jādzīvo vienās bailēs no lamatām un slepeniem tīko jumiem …

Un viņa vēl centās sev iegalvot, ka viņš ir labs, tikai tāpēc, ka mīl suņus. Cik labs viņš bija tovakar pie kuģu piestātnes? Vai tu esi gatava nākt? Nekādas daļas gar viņas mokām un šausmām, ka tikai pašam tiek sava izprieca.

Viņa sastinga kā pārakmeņojusies, redzēdama, ka durvju rokturis piesardzīgi nolaižas lejup.

—    Beatrise, mīļā, lūdzu, lūdzu, ielaid mani.

Istaba pieder viņam. Ja viņam iegribēsies uzlauzt durvis — arī tās pieder viņam. Beatrise aplaizīja sausās lūpas un papvilējās atbildēt.

—    Lūdzu, mirkli pagaidi, Henrij.

Viņa pacēla līgavas tērpu un nolika to uz gultas, tad atbrīvoja ķēdīti. Viens posmiņš bija pārrauts.

Viss velti. Jebkuram ķēdes posmam, ko viņa pārrautu, vietā uzrastos divi jauni. Nekur viņai neizbēgt.

Beatrise nomazgāja seju, uzvilka mājas tērpu, apmeta āp kaklu lakatiņu, cieši sasprauzdama to līdz pat zodam, ūn atslēdza durvis. Henrijs pārkāpa slieksni ar nopērta suņa izteiksmi sejā.

— Piedod, mīļā mana, piedod.

Beatrise stāvēja, raudzīdamās uz vīru. Tad viņa aizstreipuļoja līdz krēslam un apsēdās; uz pieres izspiedās sviedru lāses. Viņa sakoda zobus, iekšēji lādēdama sevi.

Celies augšā, muļķe, celies augšā! Tā tu viņu neatturēsi. Celies augšā un izdomā kaut ko. Ģībonis nelīdzēs. Viņš nāk arvien tuvāk.

Bet galva reiba, un apkārt viss šūpojās. Kas noticis?

Tagad viņš nometies ceļos viņai līdzās, apskāvis viņu un iespiedis galvu viņai klēpī.

—   Mīļotā, es patiesi negribēju aizskart tavu kautrību, tu visdārgākā no visa, kas man pieder. Man kauns, es nedrīkstēju tā aizmirsties. Es jūtos tā, it kā būtu saminis vijolīti.

—   Henrij, — Beatrise izdabūja, — esi tik labs… ej projām! Ļauj man drusku pabūt vienai. Nē, slima es neesmu, tomēr gribētu atgulties .,. Nē, nē, man neko nevajag. Ak, lūdzams, ej ātrāk! Es … man ir nelabi.

Henrijs bija piecēlies un lūkojās sievā. Viņa sejā mijās cerības, šaubas un svinīga godbijība. Tad viņš uz pirkstgaliem izslīdēja no istabas, un Beatrise atkal aizslēdza durvis.

Kad nelabums beidzot pārgāja, viņa kaut kā aizvilkās līdz gultai un atgūlās. Pēc brīža viņa izdzirda sevi smejamies.

It kā būtu saminis vijolīti! Un kam tad vēl citam vijolītes domātas?

Tēvs reiz bija sacījis dīvainus vārdus par puķēm. Kāds bija apbrīnojis viņa vecmāmiņas portretu. «Jā,» tēvs vēlāk bija teicis, «laikam jau viņa bija skaista, taču viņa iznīcināja skaistumu visā, kam pieskārās. Pat savvaļas puķe viņas klātbūtnē kļuva par visparastāko nezāli.»

Cik daudzām puķēm vēl lemts kļūt par visparastākajām nezālēm? Vienubrīd tai drausmīgajā naktī Braithelmstona Henrijs bija teicis: «Mana lilija, mana baltā lilija.» Un tad sācis raudāt, raudāt par liliju — ja tā vispār bija lilija —, kuru nupat kā pats ieminis dubļos.

Un arī visās dzejas grāmatās lasāms tas pats. Pat puķēm jākalpo šim mērķim. Visa dzīve no bērnu dienām līdz vecumam ir gluži kā «Ganiņa kalendārs», un katrai puķei savs apzīmētājs: nevainīgā margrietiņa, šķīstā lilija, kautrā vijolīte, tvīkstošā roze. Un tālāk?

«Un tālāk — auglīga ābele.»

Viņa piecēlās sēdus. Nē, tikai ne to. Kaut arī sievietes ir verdzenes, šo ļaunāko no visiem pazemojumiem neviens viņām nevar uzspiest. Deviņi mēneši ir pietiekami ilgs laiks, lai atrastu kādu izeju.

Bet varbūt trauksme ir veltīga? Nelabums varēja uznākt arī tāpat vien. Bet, ja tā ir tiesa, katrai sievietei paliek brīva izvēle; pietiek ieņemt indi, un viss ir galā.

Nemāni sevi. To vajadzēja darīt pirms piecām nedēļām. Pie kuģu piestātnes ūdens bija dziļš, turklāt tev rokā bija ass nazis, un ko tu ar to izdarīji?

Vai tad man nevajadzēja turēt vārdu? Man daudz labāk būtu paticis …

Melot tu vari citiem. Tu aizsviedi nazi tāpēc, ka baidījies no nāves. Tu esi gļēvule, mīļā, gļēvule.

Ko tas nozīmē? Istabā taču neviena cita nav. Vai viņa strīdas pati ar sevi kā prātu zaudējuši nelaimīgie? Jeb vai…

Tā sieviete gleznā! Briesmone māte, kas pierunājusi pati savu bērnu pakārties … Vai tiešām viņa pēc piecdesmit gadiem atgriezusies, lai atkārtotu to vēlreiz?

Kā tēvs raksturoja gļēvuli… kā viņš teica? «Cilvēks, kas iegalvo sev, ka nākamreiz nepadosies.» Cik baigs viņš izskatījās toreiz, kad teica šos vārdus.

Un tagad tu zini, kāpēc. Jā, tevī rit verga asinis, viņa asinis. Viņš zināja, kādu sievieti ir apprecējis, taču palika viņas vergs līdz pat nāves stundai, un tu esi veidota no tā paša māla.

Tu mani neiebiedēsi. Es nekad nepakļaušos.

Vai esi pārliecināta? Nu, bez šaubām, sākumā tu kādu laiku gaudosi. Gaudo vesela, kam tas rūp? Kad būsi diezgan izgaudojusies, gan pārstāsi. Un bīisi tik auglīga ābele, cik vēlēsies tavs saimnieks.

Un kas nāks pēc ābeles? Sūra, aizkaltusi, nevērtīga mežene. Un visbeidzot, protams, veca, trūdoša suņusēne,

Viņa atkal sāka smieties — šaušalīgiem smiekliem.

Muļķības, viņa visu ir saputrojusi! Tā gan visdrīzāk ir viņa emblēma, katra uzvarējuša vīrieša emblēma: zemestaucene, ko viņa nesen uzgāja lazdājā. Viņa bija nodomājusi, ka tuvumā ir kāds beigts dzīvnieks, kamēr gandrīz uzkāpa smirdīgajai sēnei tieši virsū.

Beatrise saņēmās. Gana, gana! Cik pretīgi!

Tik tālu nu viņa ir nonākusi. Mierinājusi sevi ar domu, ka tam otram nav izdevies viņu aptraipīt — un tikai tāpēc, ka viņa tam gandrīz izskrāpējusi aci. Taču abi tie ir viņu aptraipījuši: viens miesu, otrs garu, ja jau iztēlē laužas šādi murgi.

Un pagaidām mantojums no tiem diviem knēveļiem, kas nomira no dizentērijas, būs pietiekami cēls un atturīgs, lai patiktu lēdijai Monktonei, turklāt tas aiztaupīs liekus izdevumus.

8. nodaļa

Pusdienas pie lēdijas Monktones Henrijam sagādāja ne vienu vien pārsteigumu.

Sākumā viņš mazliet uztraucās — gan sevis, gan Beatrises dēļ. Henrijam vairākkārt bija gadījies ierasties Čeizā uz vēlēšanu komitejas sanāksmēm un līdzīgiem pasākumiem, taču kā viesis uz pusdienām viņš šeit bija pirmo reizi.

Iegājis plašajā viesistabā, viņš pārlaida skatienu pazīstamajām sejām, kas savulaik bija viņu mulsinājušas. Tomass Denverss — lords Monktons, viņa kādreizējais skolasbiedrs un fegmāsters[5], tagad bija mazrunīgs jauns vīrietis spēcīgiem žokļa kauliem un tām pašām mazajām, bet asi vērīgajām acīm, kas jau Sentkatbertas koledžas gados tik bieži mēdza ielauzties Henrija domu slēptākajos nostūros. Līdz šim vakaram Henrijs ne reizi nebija spējis sastapt šo acu skatienu bez neizprotamas neveiklības un mazvērtības sajūtas. Šovakar viņš pirmo reizi jutās kā šīs izmeklētās sabiedrības loceklis. Cienījamā atraitne, kas smagajā samta tērpā ar mirdzošajiem dārgakmeņiem izskatījās gandrīz pēc masīva austrumnieku elka, aicinoši pamāja Henrijam ar roku, pārtraukdama viņa sarunu ar savu dēlu.

—   Henrij, ejiet un pasakiet Beatrisei, ka man viņa vajadzīga.

Pusdienu laikā Henrijs ar acs kaktiņu vēroja slaiko, balto stāvu līdzās doktoram Pārkinsonam, cienījama un labsirdīga izskata bīskapam ar sniegbaltiem matiem. Paša Henrija galda biedrene bija kaimiņu baroneta jaunā sieva, kas izgājusi pie vīra pirms gada. Viņa grima sārtos volānos un bija izrotājusies pārlieku daudziem briljantiem. Šo sievieti uzskatīja par asprātīgu, un viņa itin interesanti pārstāstīja Henrijam vietējās tenkas, taču balss skanēja spalgi un tarkšķīgi, ko viņš vēl pirms dažām nedēļām nebija ievērojis. Bet tagad, pieradis pie Beatrises rāmās, sudrabainās balss, viņš nobrīnījās, kā šīs sievietes vīrs var izturēt šo žadzināšanu.

Lēdijai Kripsai patika gan ievākt, gan izplatīt privāta rakstura tenkas.

—   Lūdzu, lūdzu, pastāstiet man, — viņa ievidžinājās, — vai patiešām misis Telforda ir tik briesmīgi skolota, kā stāsta? Jūs esot rakstījis lēdijai Meriamai, ka viņa caurām dienām sēžot pie latīņu un grieķu grāmatām.

Doktora Pārkinsona tēvišķais smaids apdzisa. Viņš veltīja Beatrisei drūmu skatienu. Namamāte pārtrauca cīf tīgo ēšanu un rotaļīgi noteica:

—   Uzmanieties, milord. Jūs sēžat blakām augsti mācītai lēdijai.

—    Redziet nu! — iesaucās lēdija Kripsa. — Man būs bail no viņas.

Henrijs staroja. Kopš viņš bija paspējis pierast pie savas iemīļotās neparasti plašajām zināšanām, viņam tās šķita tikpat apbrīnas vērtas kā visas pārējās viņas īpašības.

—   Par grieķu valodu es nemāku teikt, — viņš atturīgā lepnumā atbildēja, — bet latīņu valodu viņa, liekas, pārvalda pavisam brīvi.

—   Tiešām? Kādas grāmatas viņa lasa?

—   Nu, man tās drusku par gudru. Latīņu valoda man nekad nav gājusi pie sirds. Pārāk daudz žagaru tās dēļ tika skolas gados, vai ne, Monkton? No zirgiem es saprotu krietni vairāk. Tomēr Braithelmstonā man vienreiz gadījās pacilāt vienu no viņas grāmatām. Tur laikam bija kaut kas par satīriem un tādā garā. Viens no tiem senajiem autoriem, vārdu neatceros. Kaut kāds Petro vai tamlīdzīgi.

Tad Henrijs pamanīja, ka visi uzmanīgi klausās un bīskaps pietvīcis gluži sarkans. Pie joda, ko tad viņš tādu…

Ak tā, Pārkinsons! Tas taču ir tas pats bīskaps, kura pret sieviešu izglītību vērstais sprediķis pagājušajā pavasarī izraisīja tādu skandālu. Kāda hercogiene bija piecēlusies un izgājusi no Vindzoras baznīcas, protestēdama pret izteikumiem, ar kādiem viņš apveltīja izglītotās sievietes, nosaukdams tās par «dresētām pērtiķienēm» un «bezdievīgām franču hiēnām» un apgalvodams, ka tām vajagot vienīgi krietnas pātagas. Un lēdija Monktone tieši Beatrisi sadomājusi apsēdināt viņam blakus pie pusdienu galda!

Satriekts viņš pāri galdam pavērās sievā. Beatrise sēdēja rāma un uzmanības pilna, tikai gandrīz nemanāms smaids rotājās viņas lūpās.

Tagad nu būs sprādziens, viņa pie sevis nodomāja. Es paredzēju, ka agri vai vēlu tam jānotiek. Henrijs var nepazīt Petroniju Arbitru, taču doktors Pārkinsons viņu noteikti pazīst.

Viņu pārņēma neganta pārgalvība. Caur nolaistajām skropstām viņa pameta skatienu uz saniknoto vīriešu monopola aizstāvi.

Klusībā tu pats par to ķiķini, viņa nodomāja, un slēp to starp biezām dievvārdu grāmatām. Un tagad parādīsi mums, cik augsti tikumīgs tu esi, jehūz.

Par laimi, bīskaps nebija uztvēris nepabeigto vārdu. Viņš bija ticis uz sava jājamzirdziņa un laida to pilnos auļos. Spēcīgā, skaņā sprediķotāja balss dobji vērsās pret Henriju.

—          Man ļoti žēl to dzirdēt, ser. Jaunai sievai vairāk pieklātos apgūt savus namamātes pienākumus nekā lauzties jautājumos, kas tikpat ir ārpus viņas saprāta spējām.

Viņš nikni pievērsās Beatrisei.

—          Ticiet man, kundze, sievietes iemanto daudz lielāku cildināšanu, ja nepārkāpj sev paredzētās sfēras robežas.

Henrijs pietvīka koši sarkans. Ja lēdija Monktone domā, ka viņš mierīgi sēdēs un klausīsies, kā apvaino viņa sievu .. .

—          Milord, — viņš iesāka. Taču viņa protestu tūlīt pārtrauca lēdija Monktone.

—          Nu, milord, milord! Godbijīga meitas mīlestība jau nu gan nebūs liegta mūsu dzimumam. Misis Telforda mācījās latīņu valodu tikai tādēļ, lai varētu lasīt priekšā savam aklajam tēvam— tāpat kā Miltona meitas.

īsu brīdi bīskaps, pavisam apmulsis, vērās viņā klusēdams, tad, neveikli pasmiedamies, papurināja galvu.

-— Touchē/' Es redzu, ka viņas augstdzimtībai, tāpat kā agrāk, tīk izlikt lamatas.

Viņš atkal pievērsās Beatrisei, savilcis labsirdīgo seju gluži kā bērns uz raudāšanu.

—          Es izlūdzos jūsu piedošanu, mīļā jaunā kundze. Man vajadzēja saprast, ka tik apburoša āriene nespēj slēpt aiz sevis kaut ko tik atbaidošu kā sievieti, kas iedomājas sevi skolotu.

Visi gaidīja Beatrises atbildi.

—          Nudien, ser, man nav pamata iedomāties sevi skolotu. Tiesa, tēvs man mazliet iemācīja latīņu valodu, taču pašlaik es nodarbojos ar pavāru grāmatas studēšanu.

Viņa pasmējās atbruņojošus smieklus.

—          Nezinu pat, vai drīkstu atzīties tik pārgalvīgā rīcībā, bet šorīt es iesviedu ugunī vairākas latīņu grāmatas. Biju pārāk nomocījusies, cenzdamās tās saprast, un daudz interesantāk man likās mācīties gatavot pīrāgu ar medīX jumu.

Bīskapa seja atplauka vissirsnīgākajā smaidā.

—          Tas ir visnotaļ slavējami. Kas nekaitētu, ja daža vecāka galva būtu tikpat saprātīga.

Viņš paklanījās pret Henriju.

—    No visas sirds jūs apsveicu. Šajos samaitātajos laikos skaistums, pieticība un saprāts reti sastopami apvienoti vienā personā.

Piepeši Beatrise sajuta, ka viņai cieši pievērstas lorda Monktona mazās, caururbjoši vērīgās actiņas, kas bija ļoti līdzīgas viņa mātes acīm.

Viņš saprot, Beatrise nodomāja.

Viesistabā vecā grāfiene paplikšķināja viņai pa plecu.

Gudriniece! Nedusmojiet uz nabaga Pārkinsonu. Viņam zelta sirds, vienīgi audzināšanā ir pa robam. Un saniknojās viņš uz mani, nevis uz jums. Viņa māte kalpoja vienai no manām tantēm, kas bija pa druskai zilzeķe un turklāt vēl diezgan liela ragana. Viņa ļāva manām māsīcām ķircināt Pārkinsonu, kad viņš vēl bija lempīgs puišelis, un to viņš nav spējis aizmirst. Tagad viņa paša meitas dara ar nabaga tēvu, ko grib.

—    Vai man piedots? — jautāja bīskaps, atvadu brīdī noliekdamies pār Beatrises roku. — Un vai jūs neatteiksities pieņemt manus sirsnīgākos vēlējumus, lai jūsu pīrāgs ar medījumu izdotos lielisks? Esmu pārliecināts, ka laimīgie pusdienotāji par to jūsmos ne mazāk kā par jauko cepēju.

Beatrise atbildēja ar reveransu.

—    Kad būšu labāk iemanījusies, varbūt jūsu gaišība parādīs man godu un ieradīsies to nogaršot? Tad es zināšu, ka arī man ir piedots.

Tikko kariete bija sakustējusies, Henrijs ļāva vaļu līdz šim aizturētajām jūtām.

—    Mīļā, tu biji lieliska — vienkārši lieliska! Jā tu zinātu, kā es ar tevi lepojos! Visi par to vien runāja, cik tu brīnišķīgi turējies, kad doktors Pārkinsons bija tik rupjš. Kā gan lēdija Monktone varēja sagādāt tev kaut ko tādu… Varu tev atzīties — daudz netrūka, lai es viņam būtu vilcis, kaut arī viņš ir bīskaps.

—    Viņš to nedomāja ļauni, — Beatrise atbildēja. — Viņš gluži vienkārši pārprata. Vai dzirdēji, kā viņš vēlāk atvainojās? Starp citu, esmu ielūgusi viņu uz pusdienām. Ceru, ka tev nav iebildumu.

—   Man iebildumi? Bet, mīļā, viņš nekad nebrauks pie mums!

—   Lēdija Monktone grasās atvest viņu uz Bārtonu nākamajā nedēļā. Doktors Pārkinsons viesojas pie viņas un grib apskatīt veco baznīcu. Mums jāpacienā viņi ar lieliskām pusdienām un jāpagatavo pīrāgs ar medījumu, viņiem abiem tīk garšīgi paēst. Esmu pārliecināta, ka misis Džonsa darīs, ko spēs. Un tu parūpēsies par vīnu, vai ne?

Henrijs brīdi sēdēja, izbrīnā pavēris muti, tad vēlreiz nomurmināja: — Tu esi lieliska, — un iesnaudās, atbalstījis galvu pret sievas plecu. Viņš mazliet smaržoja pēc vīna. Beatrise ļoti piesardzīgi atvirzījās, nepamodinādama viņu.

Nu tā, viņa pie sevis nodomāja, platām acīm vērdamās karietes puskrēslā un klausīdamās Henrija miermīlīgajā krākšanā, šobrīd vētra laimīgi aizgāja garām. Kādudien Henrijs, bez šaubām, uzzinās, ko es lasu vai ko domāju… nē, ko es domāju, tas pieder vienīgi man. Visu pārējo viņš var arī zināt, tad viņam pārsteigumu nebūs.

Viņas dubultniece, draudīgā ēna, no kuras Beatrise bija sākusi bīties, atkal ņēmās čukstēt savas ļaunās piezīmes un brīdinājumus.

Neesi tik pašpārliecināta. Lords Monktons zina, ko no^ zīmē Petro. Viņš var rīt atjāt uz muižu un pastāstīt to Henrijam. Un, ja viņš to nedarīs, varbūt gribēs maksu par klusuciešanu? Vai tu domā, ka citu noslēpumus kāds glabā par velti?

Kādas muļķības! Viņam apkārt sieviešu, cik uziet. Un es neesmu nekāda skaistule.

Skaistule neesi, tomēr itin izskatīga. Šovakar viesu vidū tu biji visizskatīgākā sieviete un pati to labi zini. Arī viņš zina.

Nu, tas vēl nav nekas sevišķs.

Jaunība un maiga āda ir pietiekami daudz. Ja viņš tev piedraudēs, ko tu darīsi?

Droši vien cīnīšos — kā jebkurš kaktā iedzīts radījums. Bet tas taču viss ir blēņas, yiņš man neko nevar padarīt. Ja arī viņš izstāstītu visu Henrijam, vīrs taču nevar šķirties no sievas tāpēc vien, ka viņa lasa nepiedienīgas grāmatas. Citu neko man nevar pārmest. Turklāt grāmatas jau ir pārvērtušās pelnos. Atliek tikai sacerēt kādus melus. Melot nav grūti, kad pie tā pierod. Šovakar man tas „padevās pavisam nevainojami.

Tiešām, tu juties kā zivs ūdenī. Bezkaunīgā liekule, padomā, cik sašutuši būtu tavs tēvs un Volters, to dzirdēdami.

Viņi nekad nav bijuši sievietes ādā. Par savu patvērumu es esmu pietiekami dārgi samaksājusi un gribu to sev paturēt. Un tagad ir vēl citas raizes, ap ko man jālauza galva.

Viņa atkal sāka skaitīt: septembris, oktobris; un nelaba dūša katru rītu …

Nu, un kas tur ko gaudot? Ja gribi, jebkurā laikā vari pati darīt sev galu. Bet tu jau to nedarīsi, nē! Tu dzemdēsi mazuli — mīļu, nevainīgu jehūzēnu ar jauki zilām actiņām kā — pati zini — kam un ar Henrija mutīti. Un visi tevi apsveiks.

Henrija mute bija miegā pavērusies. Beatrise pameta skatienu uz to un paraustīja plecus. Varēja būt arī ļaunāk. Šis milzis, tāpat kā Polifēms, ir diezgan neaptēsts.

Lords Monktons sēdēja mātes buduārā un smēķēja, kamēr viņa malkoja ierasto vakara glāzīti — viskiju ar karstu ūdeni. Dēlam ar māti bija draudzīgas attiecības, un viņš nereti ienāca pasēdēt šeit, lai patvertos no sievas tukšās pļāpāšanas. Reizēm viņi nosēdēja veselu stundu, neko nerunādami.

—   Vai jūs šovakar drusku par stipru neraustījāt lauvu aiz ūsām? — viņš iejautājās. — Vienu mirkli man likās, ka vecais Pārkinsons aprīs to nabaga meiteni dzīvu. Un tad, cik es pazīstu Telfordu, bīskapa kungam uz vietas būtu deguns pušu.

Lēdija Monktone malkoja tālāk savu groka glāzīti.

—    Es gribēju meiteni pārbaudīt. Jāatzīst, ka viņa to izturēja godam.

—   Jā, lieliski. Un Pārkinsons ir teicams ieguvums. Tomēr tas bija drusku nežēlīgi pret meiteni — kā nekā viņas pirmās viesības.

—    Es visu laiku viņu paturēju acīs, — lēdija Monktone mierīgi atteica. — Bet es jau zināju, ka viņa pati tiks galā. Tomēr neaizmirsti parūpēties par šo meitēnu, Tom; nevar noliegt, ka viņa vēl ir bērns, turklāt pašlaik vēl krietni iebaidīts bērns. Taču viņas dzīslās rit vairāk tiesneša Riversa asinis, nekā tu un laikam ari viņa pati domā. Un man tā vien liekas, ka tur piejaukta arī kāda tiesa asās mērces no tās velnišķīgās francūzietes. Viņai gadus trīs četrus vēl jāpaaugas, jādabū sev mazulis, lai būtu stingrāks pamats zem kājām, un tad — ja vien es ļoti nemaldos — viņa tīs ap mazo pirkstiņu pašu velnu un tā vecomāti.

Lords Monktons izdauzīja pelnus no pīpes.

—    Katrā ziņā es nešaubos, ka līdz tam laikam jūs, mana cienījamā māt, viņai daudz ko būsit iemācījusi.

—   Arī es tā ceru. Tava krustmāte Kerolaina sākumā drusku bažījās par šīm laulībām, jo jaunais Telfords nav īsti līdzvērtīgs pāris Beatrisei. Taču, ņemot vērā, ka viņai nedeva pūru, ka māte grūda negodā visu ģimeni un tas nelietis māju pārvērta par prieka namu, meitenei atlika priecāties par jebkuru daudzmaz cienījamu jaunu cilvēku. Kad uzzināju, ka neviens viņu pat dejot nelūdz, es ieteicu tavai krustmātei neprātot un iepazīstināt viņus pēc iespējas drīzāk. Telfords tomēr ir vīrs, no kā nav jākaunas, un gan jau sieva ar laiku viņu izskolos.

—    Bet pagaidām to var saukt par veiksmi, ka viņš ir tik neaptēsts.

—    Un kā vēl.

—   Hm. Starp citu, interesanti zināt, kas tās bija par grāmatām, ko viņa iemeta ugunī.

Lēdija Monktone iztukšoja savu glāzīti un nolika to uz galdiņa. Šobrīd viņa vairāk nekā citkārt atgādināja pašapmierināta Būdas statuju.

—    Sieviešu noslēpumi, mīļais dēls. Ar laiku tas viss pāries.

Viņš piecēlās.

—    Nu, lai tas paliek jūsu ziņā. Ar labu nakti, māt.

Pie durvīm viņš apstājās.

—   Man būtu žēl, ja Telfordām vajadzētu ciest. Prāta viņam nav vairāk kā sētas mietam, tomēr tam vīram ir lāga sirds, turklāt viņš bija mans fegs. Ja kādu esi tik daudz reižu kaustījis …

Viņa pamāja ar galvu.

—   Neraizējies, es meitēnu pieskatīšu. Man patika Stenlijs Riverss. Bet visam savs laiks. Vispirms vajadzēja dabūt viņu projām no Doras mājas.

9. nodaļa

^ Kādā novembra rītā Beatrise pasniedza vīram iknedēļas \sarakstu, kurā bija atzīmēti saimniecības izdevumi, vajadzības un ierosinājumi. Saraksts, kā arvien, bija sastādīts izcili rūpīgi.

— Daži izdevumi man te šķiet gluži lieki, — viņa piebilda. — Ar laiku varbūt iemanīšos drusku ietaupīt, it īpaši piena fermā, taču pagaidām, vismaz līdz ziemsvētkiem, labāk nesteigšos ar jaunievedumiem. Es pati vēl zinu pārāk maz, lai mācītu citus.

—     Dari, kā vien vēlies, — atsaucās Henrijs. — Tev veicas lieliski; es nekad nebūtu domājis, ka tik ātri iespējams apgūt visu mājas kārtību. Kalpotāji rāda sevi no vislabākās puses. Tikai tu pārāk daudz nostrādājies — cauru dienu rosies bez apstājas.

—    Tas tikai pagaidām, kamēr mācos, — viņa atbildēja un domīgi aizvēra saimniecības grāmatu. Pēc brīža tādā pašā lietišķā tonī viņa piebilda:

—Henrij, man laikam būs bērns.

Pēc pirmajām prieka un pateicības brāzmām Henrijs atcerējās, ka jaunas sievas, gluži dabiski un saprotami* baidās no pirmajām dzemdībām un ka vīru pienākums ir gaisināt šādas bailes. Taču viņa mēģinājums iedrošināt sievu tika uzklausīts ar tādu iecietību, ar kādu mēdz uzklausīt mazu puišeli, kas nobijies no tumsas.

—    Esi mierīgs. Par mani nav jāraizējas, esmu pilnīgi vesela.

Tiesa, ir jau patīkami, ka sieva tik saprātīga, tomēr šāda necerēti vēsa lietišķība Henriju mazliet samulsināja.

Beatrise sāka klāstīt turpmāko mēnešu praktiskās vajadzības. Henrijs pajautāja, vai viņai nevajadzētu pieņemt īpašu kalponi.

—    Manuprāt, nav nekādas vajadzības radīt liekus izdevumus. Misis Džonsa parūpēsies, lai istabmeitas padara visu, kas nepieciešams. Viņa ir ļoti jauka.

—: Vai patiesi? Es biju drusku noraizējies. Man viņa likās diezgan ērcīga.

—     Tas bija tikai pašā sākumā, kamēr mēs tā īsti iepazināmies. Gluži dabiski — viņa taču šeit tik ilgi dzīvojusi. Toties tagad mēs ļoti labi saprotamies.

Kaut ar pūlēm, tomēr Beatrise patiesi bija gandrīz pilnībā iekarojusi pavecās saimniecības pārzines simpātijas. Misis Džonsa, godīga, krietna un itin prasmīga sieviete, pazina Henriju jau kopš zīdaiņa vecuma un bija pārvaldījusi Bārtonas saimniecību visus garos gadus, kopš Henrija tēvs kļuva atraitnis. Sākumā viņai gauži nepatika jaunās saimnieces ierašanās — nav šaubu, ka tā visu apgriezīs ar kājām gaisā un ievedīs te savas jaunmodīgās Londonas paražas. Taču biklā jaunā kundze ar lēnīgo balsi un dedzīgo vēlēšanos uzklausīt viņas — vecākas un gudrākas sievietes padomu saimniecības pārzinei sagādāja patīkamu pārsteigumu, un tāpēc viņa allaž mēdza sacīt virtuves kalpotājiem, ka jauno kundzi noteikti esot audzinājusi laba māte.

Nākamā gada laikā vajadzēs neuzkrītoši ierosināt misis Džonsai dažādus iespējamus uzlabojumus un ietaupījumus, kas domās jau gūst konkrētu apveidu. Un, tiklīdz misis Džonsa būs paspējusi aizmirst, ka tā nav bijusi viņas pašas izdoma, varēs tos pakāpeniski ieviest saimniecības pārzines vārdā. Tā būs visvienkāršāk panākt visu, kas vajadzīgs.

Pēcpusdienā Henrijs sastapa kādu no saviem paziņām un nespēja nociesties, nepavēstījis tam priecīgos jaunumus. Kad viņš starodams uzklausīja apsveikumus, kā auksta ūdens šalts viņu piepeši pārsteidza jautājums, vai drīz ieradīšoties viņa sievasmāte.

Henrija seja izstiepās.

—    Sievasmāte?

—    Parasti jaunās sievas grib, lai tuvumā būtu māte, sevišķi pirmajā reizē.

Henrijs devās mājup, iegrimis skumīgās pārdomās. Par visu vairāk pasaulē viņam negribējās pieļaut, lai Bārtonā ielauztos šī neciešamā sieviete; bet ko lai dara, ja Beatrise vēlēsies viņas klātbūtni? Kā gan šobrīd lai mīļajai kaut ko liedz? Jācenšas būt ļoti smalkjūtīgam.

Beatrise gulēja viesistabā uz dīvāna, raudzīdamās šaudīgajās kamīna liesmās. Henrijs apsēdās līdzās un maigi noglāstīja sievu, pirms sāka runāt par nepatīkamo jautājumu. '

—   Ak jā, — pēc brīža viņš ieteicās, — vai savai mātei, tu jau esi aizrakstījusi? Mums laikam viņai tas jāpaziņo pēc iespējas drīzāk.

Beatrise joprojām raudzījās liesmās.

—   Vai viņai tas vispār jāzina?

—    Ko tu, Beatrise! — Henrija balss skanēja gandrīz bargi. Viņš sevī ļoti priecājās, ka Beatrise, pēc visa spriežot, nevēlas aicināt šurpu to nejauko sievieti, tomēr pieklājība jāievēro. —• Protams, tu jau zini, mīļā, ka es nē sevišķi… Tas ir, es gribēju teikt, ka mums ar tavu māti visai maz kopēja. Taču jārīkojas, kā pieklājas. Viņa tomēr ir tava māte.

—    Jā. Tieši to es cenšos aizmirst.

Beatrise iekoda lūpā. Kāpēc vajadzēja tā izrunāties!

Jā gan, mīļā, nekāda labuma nebūs, ja grūdīsi ārā visu, kas uz sirds, it kā runātu ar Volteru. Paskaties vien uz

to satriekto ģīmi! Tūlīt viņš sāks iegalvot, ka aicināt māti šurp ir mūsu svēts pienākums.

Es negribu viņu šeit redzēt. Labāk tad darīt sev galu.

Nu, tad apturi viņu, rīkojies ar apdomu.

Beatrisei pazibēja atmiņā rindas no Bēkona esejas, ko viņa bija lasījusi tēvam priekšā īsi pirms liktenīgās lēkmes:

«Ja gribat valdīt pār kādu cilvēku, jums jāpazīst vai nu viņa daba un ieražas un caur to viņš jāpakļauj … vai arī viņa vājības …»

Viņa rāmu skatienu pavērās vīrā.

—    Protams, tev taisnība. Es tikai domāju, vai gudrāk nebūtu atlikt to uz vēlāku laiku. Redzi, ja mēs viņiem to pastāstītu, pieklātos viņus aicināt šurpu tūlīt; un ja viņi te uzturēsies ilgāku laiku … Es drusku nobijos, ka viņš varbūt mēģinās izmantot tavu sabiedrisko stāvokli. Ja nu viņš, piemēram, iedomājas aizņemties naudu no lorda Monktona… Bet, ja tu domā, ka jāraksta tūlīt, tad es, protams, tā darīšu.

Henrijs noskurinājās.

—    Nē, nē, mīļā, tev taisnība. Pagaidīsim, kamēr viss būs laimīgi galā. Arī mātei tā būs labāk: atliks vienīgi priecāties, un uztraukumi paies secen.

—    Paldies. Tu vienmēr esi tik uzmanīgs pret citiem.

Pirms vēl Bārtonas mantinieks bez īpašas panikas un

uztraukumiem, visai moža noskaņojuma pavadīts, bija nācis šai pasaulē, Henrijs, tāpat kā misis Džonsa, bija aizvadīts tālāk pa aizmirstības tīkamo taku; un, ja ari misis Kārstērza jebkad uzzināja, ka kļuvusi vecmāmiņa, tad vienīgi netiešā ceļā.

Beatrise gulēja, lūkodamās uz savu jaunpiedzimušo. Tik sīciņš, tik bezpalīdzīgs — un nokļuvis tādā pasaulē. Nabaga radībiņa, būtu labāk nomirusi. Tas jau būtu labāk ikvienam; un tomēr ikviens vēlas dzīvot. Arī viņa pati. Kāpēc? Dzīve nozīmē vienīgi zemiskumu un bailes, kaunu un sāpes, un naidu. Un tomēr, pat zinādama, ka par to būs no jauna jāmaksā ar tādām pašām mokām kā tikko pārciestās, viņa izmisīgi turas pie dzīves, turklāt bez īpaša iemesla, vienīgi tāpēc, ka pati dzīve spēcīgi iemājojusi viņā. Viņa ir gatava atkal labprātīgi kalpot Henrija vēlmēm, pārciest jaunas un jaunas dzemdības, audzināt jaunas un jaunas nožēlojamas, nevarīgas būtnes — būtnes, kas ir tikpat pretīgas kā to vecāki, — tikai tādēļ, lai tās atkal savukārt radītu un audzinātu citus. Bezgalīga virkne, kas nešķīstību sēj un nešķīstību pļauj.

Mazulis atspieda rociņu pret viņas krūti un no šī pieskāriena Beatrise sarāvās un paslēpa seju spilvenā.

Ak, nabaga, nabaga mazulītis, kas gan viņu gaida? Riebumā ieņemts, ciešanās dzemdēts, dzimis mātei, kura nekad, nekad nespēs to mīlēt.

Viņa sažņaudza dūres un piespieda sevi saņemties. Raudulīgā muļķe, gatava pinkšķēt tālab vien, ka, lūk, arī viņas pēcnācējam gaidāms tāds pats liktenis kā visai pasaulei! It kā viņa nezinātu, ka visas šīs pļāpas par mātes mīlestību ir tikai liekulība un meli! Varbūt kaķenes mīl savus kaķēnus, kamēr tie vēl mazi, un dažas sievietes — sevišķi pašas dumjākās — jūt kaut kādu dzīvniecisku pieķeršanos miesai, kas nākusi no viņu grēcīgās miesas. Taču bērns pēc būtības ir savas mātes ienaidnieks: tas rodas uz viņas moku rēķina, izkropļo viņu un sagādā viņai ciešanas, izsūc viņas ķermeni kā parazīts, nīstams un naidīgs. Ja viņa būtu citāda nekā viņas derdzīgā māte, viņa labāk būtu padarījusi sev galu nekā laidusi bezpalīdzīgu radījumu šai ļaunajā pasaulē. Taču viņa to ir izdarījusi; viņa iemeta ūdenī nazi, kas varēja izpestīt abus, un tagad tīrā pienākuma labad viņai jāgādā par šo mazuli, līdz tas izaugs un savukārt lādēs un nīdīs viņu, tāpat kā viņa nīst…

Kāda dīvaina, ļauna komēdija ir šī dzīve un dzīvības radīšana.

Misis Džonsa, ienesusi Beatrisei tēju, noskatījās, kā jaunā māte raugās mazulītī, un pie sevis nodomāja:.

«Ak tu mīļā dvēselīte.»

10. nodaļa

Harijs bija jau sācis tipināt un Beatrise gaidīja otru bērnu, kad dzimtenē atkal pārradās Volters. Vēsts par viņa pārsteidzošajām dotībām valodās bija sasniegusi ārlietu ministriju, un, tiklīdz Volters tur parādījās, viņu notvēra kāds norūpējies ierēdnis.

— Misters Riverss no Lisabonas? Esmu dzirdējis, ka jūs esot lielisks valodnieks. Vai kaut cik zināt arī persiešu valodu?

—    Mazliet zinu.

—   Tiešām? Tad jūs esat tieši tas cilvēks, kurš man vajadzīgs. Esiet tik laipni, ienāciet šeit.

Viņš nolika Voltera priekšā papīru tīstokli.

—    Starp citu, kā jūs uzsākāt mācīties tādu austrumu valodu? Ja pareizi atminos, austrumu zemēs jūs taču nekad neesat dienējis?

—    Neesmu gan, bet persiešu valodu es iemācījos vēl Oksfordā, pēdējā kursā. Valodas mani vienmēr ir interesējušas.

—    Apskaužamas dāvanas. Cik valodās jūs lasāt? Ko, vai patiesi tik daudzās — un bez pūlēm? Hm, kopā ar angļu valodu un mirušajām valodām sanāk četrpadsmit. Lisabonā jūs velti izšķiežat savas spējas. Mēs labprāt paturētu jūs dažas nedēļas tepat: mums te guļ vairāki dokumenti, kurus negribētos uzticēt nepazīstamiem tulkiem.

Volters palika ārlietu ministrijā gandrīz četrus mēnešus. Svētdienas viņš visbiežāk pavadīja pie mātes, bet neilgo atvaļinājumu nodzīvoja Bārtonā. Henrijs un Beatrise aizbrauca uz Londonu, lai pavadītu Volteru, kad viņš devās uz Portugāli.

Kādu laiku pēc viņa aizbraukšanas Henrijs jutās gluži vientuļš. Viņš bija allaž ilgojies pēc brāļa un priecājās, redzēdams, ka patīk Volteram. Bārtonā viņi nereti bija devušies garās pastaigās, vērodami putnus un vienlīdz patiesi, kaut arī katrs savā veidā, jūsmodami par ap-., kārtnes ainavām. Taču, palicis divatā ar māsu, Volters bija kļuvis mazrunīgs, dažbrīd pat izskatījās, ka viņš jūtas neveikli.

Tas bija kaut kas jauns. Radās iespaids, it kā Volters justos kaut kur vainīgs. Beatrise neuzdrīkstējās pati sev atzīties, ka brāļa aizbraukšanu izjutusi kā atvieglojumu.

Jau kopš bērnības viņus bija saistījusi neparasti cieša draudzība, un pēc Beatrises apprecēšanās jau pati doma vien, ka Volters ir pasaulē, bija devusi viņai mierinājumu izmisuma brīžos, kas laiku pa laikam ņēma virsroku. Brāļa vēstules, ko viņš sūtīja ik mēnesi, tāpat kā viņas vēstules Volteram, neatklāja nekā personiska un vēstīja par ikdienas sīkumiem, tomēr Beatrisei tās bija dārgas, jo atgādināja, ka pasaulē dzīvo vismaz viens cilvēks, kura mīlestībā var remdēt sirdi, kurš nestāsta melus uu neuzstāda prasības un kura sejā pat savos ļaunākajos sapņos viņa nav redzējusi jehūza nolādēti neķītro glūnu.

Ilgi gaidītais apciemojums nu bija pienācis un pagājis, un viņi nebija atraduši ne vārda, ko sacīt viens otram. Un ko viņi patiesībā būtu varējuši teikt kā vienīgi to, par ko labāk klusēt?

Tas, ko viņš redzējis Keiteremā, bija skaidrs bez teikšanas, un to, cik vienmuļa viņa tagadējā dzīve, Beatrise saprata pati. Lisabonā Volteram nebija iespējas strādāt iemīļotu darbu, un viņa dienas pagāja vienmuļi un bezsaturīgi, starp cilvēkiem, ar kuriem viņam nebija nekā kopīga.

Beatrise nešaubījās, ka brālis ir dziļi nelaimīgs. Taču, pēc viņas domām, šādas jūtas bija pastāvīgs un neizbēgams cilvēka dzīves pavadonis, un, jo mazāk par to domāja, jo labāk. No tā bija pasargāti vienīgi tādi veselīgi mazuļi kā Harijs — un, protams, tādi cilvēki kā Henrijs.

Un tomēr — tiklīdz viņa atcerējās, kāds Volters bija skolas gados — dzīvespriecīgs, pilns kūsājošas zinātkāres par visu pasauli, — pašreizējais stāvoklis šķita traģisks.

Beatrise vienmēr bija bijusi brāļa uzticamā līdzzinātāja. Jau tolaik, kad viņa vēl bija maza meitene, Volters mēdza tulkot viņai fragmentus no Vergilija un Homēra, stāstīt par svešām zemēm un mežonīgām tautām. Kad viņa paaugās, brālis nerimtīgi stāstīja viņai savus sapņus, kas bija pārāk dziļi sirdī loloti, lai tos uzticētu svešām ausīm. Kad izaugšot liels, viņš būšot pētnieks — braukšot uz Peru, uz Ēģipti, uz Mezopotāmiju, meklēšot mirušu pilsētu drupās māla plāksnītes un atšifrēšot sen aizmirstu valodu rakstus.

Tad mazpamazām viņš bija kļuvis arvien nerunīgāks. Tomēr visus studiju gadus viņš bija ar lielu aizrautību mācījies valodas — gan dzīvās, gan mirušās, un Beatrise bija nešaubīgi ticējusi, ka brāļa nākamās profesijas izvēle būs kaut kādi saistīta ar šiem zēna gadu sapņiem. Viņa bija jutusies gluži satriekta, kad dažas nedēļas pēc tēva nāves uzzināja, ka Volters iestājies diplomātiskajā dienestā. Šī vēsts viņu sasniedza tikai tad, kad viss jau bija iMlemts.

— Lords Monktons bija ļoti laipns, ka to izkārtoja, — Volters vienīgi piebilda un vairāk neko nepaskaidroja.

Neapzinātu bažu mākta, viņa bija uzdrīkstējusies pavaicāt:

— Bet vai tu domā, ka varēsi kādreiz justies laimīgs starp tiem izsmalcinātajiem cilvēkiem? Tēvs mēdza teikt, ka sūtniecības un tiesas esot visdrausmīgākās …

Viņš bija tik,ai palūkojies uz māsu un viņa sarāvusies un apklususi. Čar šo tematu viņi nekad vairs nerunāja.

Septiņpadsmit gadu vecumā Volters bija beidzis skolu un, pārbraukdams mājās, atradis tuviniekus sarežģītos apstākļos. Mājas saimniecībā bija radušās lielas naudas grūtības. Kāda modes preču tirgotāja nebija laikā saņēmusi atlīdzību un sacēlusi traci, kas bija rosinājis pārskatīt naudas darījumus, un tā atklājies tik daudz nenomaksātu rēķinu, ka Stenlijs Riverss pieprasījis nekavējoties krasi samazināt izdevumus. Viņš bija sācis ar to, ka atteicies no sekretāra, kuru bija pieņēmis pirms četriem gadiem, kad kļuva pilnīgi akls.

Mis Smizersa bija apņēmusies rūpēties par mistera Riversa saraksti un lasīt viņam priekšā. Nabaga sieviete gribēja labu, taču viņa galīgi nezināja latīņu valodu un pat angļu valodā kūlās kā pa celmiem. Turklāt Stenlija sievai no mis Smizersas arvien tik daudz ko vajadzēja, ka pat šī trūcīgā palīdzība izrādījās visai reti iespējama.

Nedēļu pavadījis drūmās pārdomās, Volters bija griezies pie māsas.

—    Paklau, Bī, tā nevar turpināties. Tēvam nav neviena, kas lasītu priekšā vai rakstītu atbildes uz vēstulēm, kamēr manis nav mājās. Viņš cauru dienu sēž viens pats un neko nedara, tikai domā un domā, turēdams grāmatas rokās. Viņš . . . tās glāsta.

Jauneklis tikko valdīja asaras.

—    Un tagad viņi grib mani sūtīt uz Oksfordu! Vai tu vari iedomāties, ko tas maksās? Es nekur nebraukšu; labāk kļūšu par lauku skolotāju nekā pieļaušu to, kas te notiek.

—   Vai tu viņam esi to teicis?

—    Mēģināju. Bet viņš atbild tikai vienu: «Varbūt kaut kad vēlāk es atkal varēšu pieņemt sekretāru.» Viņš nomirs, gaidīdams šo «vēlāk»!

—   Es nesen uzrakstīju viņa diktētu vēstuli, kad mis Smizersai vajadzēja palīdzēt mammai, un viņš teica, ka man esot izdevies itin labi.

—    Jā, viņš man stāstīja. Taču vairums zinātnieku, ar kuriem viņš mēdza sarakstīties, slikti zina angļu valodu. Kāpēc gan meitenēm nemāca latīņu valodu? Kā tev liekas, Bī, vai tu varētu to iemācīties? Tas nemaz nav tik grūti, kā izrunāts,

—    Kāpēc gan ne?

Divas dienas vēlāk Beatrise bija pārsteigusi mājiniekus, klaji atteikdamās doties mācību istabā uz kārtējām rīta nodarbībām.

—    Nē, māt, es nedomāju apvainot mis Smizersu. Es viņai visu paskaidroju, un viņa pilnīgi saprot. Mani mācīs tēvs, vakar mēs tā norunājām. Šorīt es sākšu mācīties latīņu valodu.

Pēc īsas, bet asas vārdu pārmaiņas misis Riversa bija samierinājusies ar kompromisu. Katru darbdienu Beatrisei trīs stundas jāpavada, apgūstot to, kas nepieciešams īstai lēdijai. Vienu no šīm stundām viņa lietpratēja uzraudzībā mācīsies jāt uz zirga. Atlikušās divas (kas drīzumā saruka par vienu) jāpavada kopā ar mis Smizersu, kas, tāpat kā līdz šim, mācīs viņai dejošanu, smalku uzvešanos un rokdarbus. Pārējais laiks turpmāk būs viņas pašas ziņā.

Atbraucis mājās ziemsvētku brīvlaikā, Volters bija atradis tēvu atkal strādājam. Tēvs diktēja vēstules Eiropas zinātniekiem, tulkoja Horācija odas, ko meitene tagad jau lēni un stomīgi spēja lasīt latīņu valodā. Misis Riversa bija ne vien samierinājusies ar šo jaunumu, bet pat priecīga par to. Viņa nebija gluži tik cietsirdīga, kā Beatrise iedomājās, un aklā vīra nožēlojamais stāvoklis izraisīja viņā patiesu līdzjūtību, kad gadījās to atcerēties. Viņa pat bija gribējusi meklēt kādu atrisinājumu bēdīgajai situācijai, tikai gluži vienkārši nebija atradusi tam laika.

Pirmo gadu studēdams Oksfordā, Volters bija nejauši uzzinājis, ka māte Londonā slepeni satiekas ar kādu vīrieti. Sekoja vētraina izskaidrošanās; sākumā viņa bija izturējusies visai izaicinoši, taču drīz meklējusi glābiņu asarās, aizbildinājumos un maigumā, žēlabaini lūgdama dēlu nestāstīt neko Beatrisei.

—    Augstais dievs, māt, — viņš bija izsaucies, — tu taču nedomā, ka es gribu, lai viņa to uzzinātu?

Gandrīz trīs gadus viņš nēsāja sevī mokošo, smago noslēpumu. Tad kādu dienu, kad viņš bija pūlējies steigšus novērst savas nu jau sešpadsmit gadus vecās māsas uzmanību no kāda aizdomīga apstākļa, viņa savādi palūkojās brālī no skropstu apakšas.

—    Ko tu niekojies, mīļais, — viņa bija maigi noteikusi. — Vai tad tu domā, ka es vēl tagad nezinu, kāda ir māte?

—    Bī! — viņš bija ar pūlēm izgrūdis. — Ai, Bī, vai tiešām tu domā, ka arī tēvs zina?

—    Kāpēc ne? Domāju, ka zina gan. Taču viņš to nekad mums nesacīs. Esmu pārliecināta, ka viņš klusētu pat tad, ja skaidri zinātu, ka arī mēs zinām.

Divus gadus vēlāk tēvs mira, nevienam neļaudams nojaust, ka zina — ja viņš tiešām zināja — par sievas nemitīgajiem laulības pārkāpumiem.

—    Parūpējies par meitenēm manā vietā, Volter, viņām tas būs vajadzīgs, — bija paši atklātākie vārdi, ko viņš atļāvās pateikt divatnes sarunā ar dēlu, kurš dievināja savu tēvu. Viņi bija tik tuvi viens otram, ka vārdi patiesi būtu bijuši lieki.

Dzīve Bārtonā turpināja raitu ritumu kā labi smērēti rati. Kad Elsija deviņpadsmit gadu vecumā pabeidza skolu, arī viņai Bārtonā piedāvāja mājvietu. Lēdijas Meriamas paspārnē veiksmīgi pavadījusi savu pirmo sezonu Londonas sabiedrībā, Elsija ieradās Bārtonā kā pieaugusi jauna dāma ar nevainojamām manierēm. Te viņa atkal satikās ar māsu, kas tagad bija prasmīga namamāte, grāfistes sabiedrībā iecienīta sieviete un jau divu spriganu zēnu māte.

Šķita, ka sievas un mātes stāvoklis Beatrisei nācis par labu. Viņas vārā pievilcība tagad varēja mēroties ar jaunākās māsas spilgto skaistumu. Viņa, tāpat kā agrāk, bija ļoti slaida un joprojām diezgan mazrunīga, taču uzkrītošie atslēgas kauli, kuru dēļ viņa agrāk bija izskatījusies pārlieku kalsnēja, bija nozuduši reizē ar meitenes gadu nedabiski sasaistīto valodu un kustībām. Kādreiz tik vērīgās *cis tagad bieži raudzījās gurdi, un dažbrīd tajās pavīdēja tikko jaušams smīns.

Laiks pamazām dziedēja pārciestā trieciena sekas. Beatrise bija jau tiktāl atguvusi garīgo līdzsvaru, ka spēja uzlūkot dzīvi drīzāk kā drūmu joku, nevis kā elles katlu. Viņas uzskati par cilvēku dzimumu un tā radītāju pamatos palika nemainīgi, taču drūmais cinisms, kas joprojām kropļoja jaunās sievietes domas, bija zaudējis varu pār viņu. Viņa nemanot pārstāja meklēt zemiskus nolūkus ikkatrā līdzcilvēku skatienā un rīcībā. Viņa tos nemīlēja un nicināja, taču neuzskatīja vairs par briesmoņiem. M

Šo uzlabošanos lielā mērā bija sekmējis miegs — Beatrise tagad daudz labāk gulēja. Baigie sapņi, no kuriem viņa bija elsodama trūkusies augšā, un pusnomoda murgi, kuros visas sejas glūnīgi ņirdza un nedzīvi priekšmeti pārvērtās faila simbolos, tagad viņu mocīja reti. Beatrise bija tiktāl pārvarējusi savu jaunlaulātās uzskatu šaurību, lai saprastu, ka Henrijs allaž, kad vien viņu nav pārņēmusi joprojām nīstamā iekāre, ir ļoti lādzīgs cilvēks, kas rūpējas par viņas labklājību, augstsirdīgi izturas pret padotajiem un no sirds mīl savus bērnus.

Palēnām mainījās arī Beatrises attieksme pret bērniem. Diemžēl to fiziskā līdzība tēvam arī turpmāk palika zināms šķērslis starp bērniem un māti. Taču, pat būdami viņas negoda un pazemojuma augļi, tie tomēr bija bērni. Arvien biežāk to bērnišķā bezpalīdzība un naivitāte, ziņkārē ieplestās acis, neapzinātais dzīvotprieks piepeši lika viņas sirdij aizkustinājumā ietrīsēties.

Tikai reizēm dziļās nakts stundās viņa vēl atsāka negantos strīdus ar ienīsto rēgu — dubultnieci, kas viņas pirmās grūtniecības laikā bija padarījusi ļaunu un netīru visu, ko vien viņa uzlūkoja. Taču pat visdrūmākajos brīžos viņa arvien zināja, ka šis ļaunais gars ir tikai viņas pašas iztēles auglis un tas atkāpjas pagātnē, tāpat kā atkāpušās ņirdzīgās sejas no meitenes gadu nakts murgiem. Tomēr gluži iznīdēts tas vēl nebija. Ja kādreiz, nomodā guļot, atmiņā pazibēja kāda uzslava viņas mātes mīlestībai un gādībai, velnišķās balss nedzirdamie smiekli piepeši satracināja viņu līdz izmisumam.

«Re, re, tu jau kļūsti pavisam uzticamā māte, īsts ģimenes sievietes cildenais paraugs, no kā vajadzētu mācīties visām jaunajām sievām. Notiek taču brīnumi pasaulē. Drīz vien tu vēl ņemsi un iemīlēsies Henrijā, viņš taču ir tavu dārgumiņu tēvs.»

«Meli! Vai tad man nav par viņiem jārūpējas? Kas viņus laida pasaulē? Es — lai glābtu pati savu ādu. Es gribēju dzīvot, un viņi grib to pašu. Protams, es nevaru viņus mīlēt. Kā lai es to varētu? Taču es viņus arī neienīstu — viņi ne pie kā nav vainīgi. Es vispār neienīstu nevienu, izņemot māti, — pat Henriju ne. Mūsu varā nav bijis neko grozīt: viņš nācis pasaulē dumjš, bet es —gļēva. Bērni droši vien būs mantojuši kaut ko no abiem. Protams, viņiem vispār nevajadzēja nākt pasaulē. Bet vai tas ir iemesls, lai viņus pamestu novārtā vai darītu viņiem pāri, ja reiz viņi ir šeit?»

«Ak, protams, nē! Visa grāfiste ir sajūsmā par tevi, un Henrija acīs tu esi eņģelis. Brīnišķīgi!»

«Beidz! Beidz! Vai tiešām tu nevari man atstāt kaut kripatu cieņas pret sevi?»

«Un kas tad, ja atļauts, tevī būtu šīs cieņas vērts? Laulības gredzens? Jā, tu esi noslēgusi labu veikalu.»

«Man nav laika noņemties ar tādām domām, pārāk daudz darba visapkārt. Vai es godīgi nenopelnu sev maizi? Es audzinu bērnus, uzmanu, lai kalpotāji neķildotos, pārraugu piena fermu un vadu visu mājas saimniecību. Es Henrijam ietaupu vairāk, nekā pati apēdu. Ja es būtu viņa saimniecības vadītāja, nevis sieva, viņam vajadzētu maksāt man algu.»

Taču šādas iedomātas sarunas kļuva arvien retākas. Beatrisei bija darba pilnas rokas, un pēc nogurdinošas darba dienas, ko no rīta līdz vakaram aizpildīja dažnedažādi praktiski pienākumi, viņa arvien biežāk likās gultā, veselīga noguruma pārņemta, un aizmiga ciešā miegā. Dzīve paliek dzīve, un viņa centās tai piemēroties, cik labi vien spēja, un pat atklāja, ka dažbrīd tā var būt arī patīkama un interesanta. Viņa nāca pie slēdziena: ja cilvēks ir pietiekami prātīgs, lai neko pārlieku nevēlētos un, pats galvenais, neko un nevienu pārlieku nemīlētu — ne bērnu, ne pieaugušo, ne savas mājas, tad ne no kā nav jābaidās. Viņa ir tiktāl drošībā, cik tas šai nodevīgajā pasaulē vispār kādam iespējams. Nekad viņa nevienu vairs nemīlēs — pat Volteru ne — tā, kā reiz mīlēja savu nelaimīgo tēvu; bet viņš, pateicoties likteņa žēlsirdībai, ir miris, un tas, kas notiek ar viņa bērniem, vairs nevar viņu sāpināt.

Laika gaitā pienākumi mājās un sabiedrībā, kas sākumā bija prasījuši tādu piepūli un tagad padevās tik viegli, pamazām kļuva par Beatrises pašmērķi. Vajadzēja ne mazuma prasmes, gādājot, lai muižas kalpotāji būtu apmierināti un centīgi, bērni veseli, lai rentnieki nesistu sievas, lai mācītāja meita nejustos apvainota, lai budžets noturētos robežās, neatraujot līdzekļus labdarīgiem mērķiem, lai viņa pati ģērbtos tik eleganti, cik piederas Henrija sabiedriskajam stāvoklim, un tomēr neizraisītu skaudību. Viņa bija kā prasmīgs žonglieris, kas notur gaisā veselu rindu bumbiņu bez acīm redzamas piepūles.1 Sākums latiņu sakāmvārdam «Par gaumi nestrīdas».

5 Aijā, žūžū (/rcmc.).

2   Viesuļa jaunkundze (fianc.).

3   Sev līdzīgie (Iranc.).

Laba kā maize (/ranc.).

11. nodaļa

Elsija ātri iejutās Bārtonas dzīvē. Viņa mēdza viegli piemēroties apstākļiem.

Viņa bija apsolījusi Volteram, ka ik dienas stundu vai divas veltīs tālākām mācībām, turklāt centīsies palīdzēt māsai vieglākajos mājas darbos un bērnu audzināšanā, taču drīz kā viens, tā otrs tika darīti vienīgi skata pēc. Ne mazuma pūļu vajadzēja, lai piedabūtu viņu kaut vai uzturēt kārtībā savu istabu. Tomēr kalpotājiem patika viņas allaž jautrā oma, un tie nežēlojās, ka jāuzņemas papildu darba nasta. Elsija daudz laika veltīja savām tualetēm un nodarbojās ar izšūšanu, darinādama gan tērpus pati sev, gan ziemsvētku un dzimšanas dienu dāvanas tiem paziņām, kuru draudzību bija ieinteresēta saglabāt. Pārējo laiku viņa pavadīja galvenokārt sabiedriskās izpriecās. Dejas un dārza svētki, jāšana un pikniki mijās ar baznīcas pušķošanu un tādām nodarbībām kā labdarības grozu kravāšana Čeizā un dalība kormēģinājumos, ko mācītāja namā noturēja jaunā lēdija Monktone.

Elsiju no visām pusēm apbēra ar ielūgumiem. Viņai piemita pāri. plūstošs dzīvesprieks un optimisms, turklāt vēl iedzimtas spējas visiem iepatikties. Šie dabas dotumi līdz ar pievilcīgo ārieni nodrošināja Elsij ai panākumus gan jaunu, gan vecu cilvēku vidū.

Tikai misis Džonsa vienīgā no Bārtonas saimes palika salta un vienaldzīga.

—    Varen jautra jaunkundze, — viņa kādu dienu kodīgi izmeta kučiera sievai.

Elsija nupat kā bija paskrējusi viņām garām viegla kā stirna, vējā plandošām cirtām.

—    Henrij! — viņa sauca nopakaļ svainim. — Henrij, pagaidi!

Uzrunātais smaidīdams pagriezās atpakaļ.

—     Vai gribi nākt man līdzi apstaigāt fermu? Ceru, ka tev ir kārtīgi apavi: aitu aploks ir dubļains.

—    Vai tu šodien iesi apskatīt aitas?

—    Jā. Būšu aizņemts visu rītu. Bet tu vari nākt man līdzi, ja vēlies.

—    Vai Vilkinss nevar izdarīt, kas tur vajadzīgs? Es cerēju, ka mēs šodien izlaidīsim kādu riksi jāšus. Tik jauks rīts, un man tā gribējās izmēģināt Vizbuli!

Henrijs vilcinādamies pārlaida skatienu saules pielietajai ainavai.

— Rīts tiešām skaists … Vilkinss no aitām daudz nekā nezina, bet varbūt Džorems tiks galā, ja es parādīšu, kas darāms. Labs ir, mazuli, saki lai Robertss apseglo Vizbuli. Es jāšu ar Princi. Skrien un'uzvelc savu jājamģērbu.

—    Ai, milzīgs paldies! Tu esi tik labs pret mani, Henrij, es vienmēr to atcerēšos.

Viņa ieķeras Henrijam elkonī, pieglauzdamās kā kaķēns, un nomurrāja:

—    Es tā priecājos, ka dzīvoju šeit.

—   Tiešām? Nu, mēs arī priecājamies, ka tu dzīvo pie mums.

Henrijs mazliet sērīgi palūkojās lejup uz sev pievērsto starojošo sejiņu. Viņš joprojām ar nožēlu izjuta to, ka Beatrise nekad tā nepieglaužas un nesaka mīļus vārdus.

Tiesa, viņš nevarēja teikt nekā slikta par savu dievināto un nepārspējamo sievu. Visus šos trīs gadus viņa bijusi tik laba, cik vien vīrs var vēlēties, un pat vēl labāka. Viņš neatcerējās redzējis Beatrisi sadusmotu vai īgnu. Arī viņa glāstus tā ne reizi nebija atraidījusi. Taču maiguma izpausmes acīmredzot nebija viņas dabā.

—    Būt' labāk palīdzējusi māsai, — noteica misis Džonsa, •— tā, nabadzīte, vai cauru nakti nav gulēt dabūjusi, jo bērnam zobiņi nāk, bet šī, rau, bizo apkārt un atrauj vēl citus no darba.

Viņa pameta sirdīgu skatienu uz meitenes smuidro stāvu.

—   Būt' kaut pati savu gultu saklājusi, bet gaidi vien! Kad tev, cilvēkam, veļas diena un ogas jāvāra, un vēl viss kas! Sliņķe, nekas vairāk, un tikai par sevi domā, vējagrābsle.

Misis Robertsa, resna, labsirdīga sieviete, protestēdama papurināja galvu.

—   Eita nu, mīļā, viņa tak neko ļaunu, tikai jauna un dumiņa vēl, un ak tavu smuku ģīmīti. Paaugsies — visu ko iemācīsies.

Misis Džonsa nicīgi nopukojās.

— Un kā vēl! Itin drīz iemācīsies, pagaidi vien! Un daudz kas vairs i jāmācās nav.

Bez misis Džonsas grāfistē bija vēl tikai viens cilvēks, ko neaizkustināja Elsijas pievilcība, — tā bija vecā grāfiene. Jaunā lēdija Monktone, kas sākumā juta zināmu neuzticību pret tik bīstami skaistu ārieni, tagad, tāpat kā viņas necilās draudzenes no mācītājmuižas, jūsmoja par skaistās meitenes jautro un atsaucīgo dabu un dziedafā viņai slavas dziesmas katrā izdevīgā brīdī. Saplaka pat lēdijas Kripsas izaicinošā attieksme. Taču augstdzimusī atraitne palika pie savām domām tikpat stūrgalvīgi kā misis Džonsa.

—    Māte kas māte, — viņa nopukojās, kad kādu dienu Elsija, jādama uz Vizbules, Henrija pavadībā bija jautri aizrikšojusi garām viņas karietei.

—    Es gan tā neteiktu, — atteica viņas dēls. — Spriežot pēc manām pēdējām ziņām par misis Kārstērzu, viņai klājas bēdīgi. Džonijs Geilors man nesen pastāstīja, ko dzirdējis no viņu ārsta, — kad tas pēdējo reizi izsaukts pie Kārstērziem, kundzei bijusi nozilināta acs. Viņa mēģinājusi iestāstīt, ka esot kritusi, bet viņš saka — visa apkaime zinot, ka tas Kārstērzs viņu dauzot, cik nu viņš vispār ir mājās. Tiklīdz viņam kabatā ir kaut cik naudas, viņš, protams, laižas uz Londonu pie savām paļaistuvēm. Acīmredzot misis Kārstērza joprojām dievina šo mežoni. De gustibus1 . .. Taču es nevaru iedomāties, ka Elsijas jaunkundze ļautu kādam vīrietim mīt sevi kājām — pat tad, ja tas būtu mans dārgais aizbilstamais.

—    Vai Fils atkal ko pastrādājis? Kas tad nu šoreiz?

—   Kā parasti — dzer, uzdzīvo, piekauj naktssargus. Lūk, viņam gan derētu nozilināt aci. Kaut gan tas diez vai līdzētu, citādi es pats būtu ar mieru to izdarīt. Viņš gluži vienkārši ir draņķis. Nu, nav jau tāds kā šis Kārstērzs, tomēr pietiekami riebīgs. Starp citu, es ceru, ka viņš neuzmācas Elsijai ar mīlestību; precēt jau nu viņš to netaisās,

Lēdija Monktone paraustīja plecus.

—Visi vīrieši uzmācas Elsijai ar mīlestību, un viņā tos atvaira, uzkūdīdama citu citam, tieši tāpat kā savā laikā Lellīte, tikai šī ir pietiekami slīpēta, lai pamanītos neizraisīt citu sieviešu greizsirdību. Nu izskatās, ka sākusi lenkt savu māsasvīru. Man galīgi nerūp, cik daudziem jauniem nejēgām Elsija sagroza galvas, taču Beatrisei pāri darīt es neļaušu — tad šī jaunkundze dabūs dzirdēt dažu stiprāku vārdu.

—    Nedomāju vis, māt, ka viņai būtu kas ļauns padomā. Un, ja arī būtu, nekas tur nesanāktu. Telfords dievina savu sievu.

—    Lai nu tā būtu, — vecā grāfiene nomurmināja. :(ž? Dažas nedēļas vēlāk, kad lēdiju Monktoni jau bija sasniegušas baumas no dažādām pusēm, viņa noraizējusies aizsūtīja uz Bārtonu sulaini ar vēstuli, kurā lūdza Beatrisi atbraukt viesos uz tasi tējas. Sulainis atgriezās ar lūgumu atvainot: Dikam atkal nākot zobiņš un sacēlusies neliela temperatūra.

Nākamajā pēcpusdienā augstdzimusī atraitne pati bez pieteikšanās ieradās Bārtonā. Misis Džonsa, mazliet satraukta, izsteidzās viņu sagaidīt.

—   Man tiešām ļoti žēl, jūsu augstdzimtība, bet kundze ir bērnistabā pie maziņā. Viņš visu dienu ir pagalam nemierīgs.

No augšstāva atskanēja nikna brēkšana.

—    Droši vien arī visu nakti. Nu, bet nekas nopietns nevar būt, ja viņš spēj taisīt tādu troksni. Nē, neaiciniet viņu šurp, es pati uziešu augšā. Ak tu mūžs, vai tad jūs domājat, ka es neesmu redzējusi bērnu, kam nāk zobiņi?

Misis Džonsa, joprojām atvainodamās, uzveda viešņu bērnistabā.

—   Viņas augstdzimtība ieradusies, kundze. Vai dosit man paturēt bērniņu?

Beatrise staigāja pa istabu, nēsādama Diku uz rokām. Mazuļa raudas sāka palēnām pierimt. Viņa pagriezās pret ienācēju bez redzama pārsteiguma.

—    Labdien, lēdij Monktone, — viņa klusi sacīja. — Vai jūs varētu dažas minūtes pagaidīt, kamēr Diks iemieg? Misis Džonsa noliks jums atpūtas krēslu pie kamīna.

—    Neliecieties traucēties, — sacīja viešņa. — Es iegriezos tikai uz pāris vārdiem. Tik tuvu ugunij gan, lūdzu, ne. Un padodiet man kādu no tām grāmatām.

Lēdija Monktone sāka lasīt. Pēc brīža viņa nolika grāmatu un pievērsa skatienu Beatrisei. Tā joprojām staigāja pa istabu, aijādama bērnu. Kad mazais apklusa, viņa noguldīja to šūpulī un kopā ar lēdiju Monktoni devās uz citu istabu, durvīs vēl apstādamās un ieklausīdamās. Bērnistabā valdīja klusums.

—    Cieti aizmidzis, — noteica lēdija Monktone. — Tagad nāciet, parunāsimies. Es jūs nemaz vairs neredzu, jūs vienmēr esat tik aizņemta.

Beatrise apsēdās. Viņa izskatījās nogurusi.

—   Jūs jau zināt, kā ir ar bērniem, — vienmēr pietiek ko noņemties, pat tad, ja viņi veseli.

—    Šis mazulis jau izskatās pati veselība. Un Harijs tāpat. Doktors Džeimss man nesen teica, ka jūsu puišeļi esot paši dūšīgākie un skaistākie no visiem viņa pacientiem. Starp citu, es aizvakar redzēju Hariju.

—    Patiesi? Kur tad?

—     Uz Abotsmāršas ceļa, ponija pajūgā kopā ar vēl vienu puišeli un pusduci suņu. Grožus turēja kāda resna sieva.

—     Misis Robertsa, mūsu kučiera sieva. Viņa ir ļoti laba māte, un bērni viņai vienmēr spodri un tīri, tāpēc es ļauju Harijam ar tiem spēlēties. Viņi ar mazo Benniju ir lieli draugi.

—    Ceru, ka viņa neaizveda bērnus uz Abotsvudu.

—     Aizveda gan, viņai tur bija darīšanas. Vai kas noticis? Viņa man teica, ka maiznieka meitiņa bijusi slima. Ceru, ka nav nekas lipīgs.

—     Diemžēl masalas. Šodien satiku doktoru Džeimsu, kas nupat atgriezās no turienes. Ciematā esot jau trīs slimnieki. Bet neraizējieties. Nekur nav teikts, ka jūsu puikam noteikti kas pielipis. Un, ja tomēr ir, priecājieties, ka tās nav bakas. Masalas jebkurš veselīgs bērns var pārciest. Manējie izslimoja visi septiņi un neviens nenomira. Un, jo agrāk bērns tās pārlaiž, jo labāk.

Lēdija Monktone atlaida vaļīgāk cepures lentītes un saslējās krēslā taisnāk.

—     Nu, jūs jau būsit sapratusi, ka es nebraucu šurp, lai apspriestos par bērniem. Vai esat dzirdējusi, ka Elsija nokļuvusi valodās?

Beatrise paņēma no galda kādu sīku apģērba gabalu, izlīdzināja to, salocīja un nolika atpakaļ.

—   Nē.

Viņa pagrieza galvu un paskatījās uz grāfieni. Ciešais skatiens bija gandrīz draudīgs.

—     Tomēr es nebrīnos, — viņa vēsi piebilda. — Ja meitene ir tik skaista kā Elsija, noteikti atradīsies kāds, kam patiks patrīt mēli, lai cik nevainojami viņa uzvestos. Vai jūs domājat, ka tam ir vērts pievērst uzmanību?

Lēdija Monktone saņēma cirtienu godam.

—     Labi trāpīts. Apsveicu, mīļā. Man tas nebūtu izdevies labāk.

Viņa pasmīnēja.

—     Līdz šim es domāju, ka jūsu tēvs ir bijis vienīgais cilvēks manu paziņu vidū, kas spēj skatīties otram acīs un sacīt pārmetumus, tomēr viņu neapvainodams.

Viņas seja kļuva svinīgi nopietna.

—     Un tomēr es izmantošu vecas sievietes priekšrocības — tādas sievietes, kura jūs mīl un kādreiz ir mīlējusi jūsu tēvu, un runāšu atklātu valodu. Varbūt šo vienu reizi jus man to atļausit? Varat būt droša, ka otrreiz es vairs nebūšu tik uzbāzīga.

Beatrise atbildēja tikai pēc neilga klusuma brīža.

-— Ja ir kas tāds, ko jūs man tiešām gribat pateikt, lēdij Monktone, es, protams, jūs uzklausīšu. Taču nevaru solīt, ka jums atbildēšu.

—   Nevajag arī. Nu tātad es jums gribēju pateikt, ka jūsu māsa ir bīstams putns. Var jau būt, ka viņa ir jūsu tēva meita, par ko es gan reizēm šaubos, taču neiestāstiet sev, ka viņa ir tam līdzīga.

Visa Beatrises būtne pauda to dīvaino mieru, kas savulaik biedēja Henriju un ko viņš nu jau bija pārstājis pamanīt. Gluži kā neredzams aizkars aizvilkās un nošķīra visu viņas esību no tīri fiziskās klātbūtnes. Klēpī guļošā roka bija pilnīgi nekustīga, gluži kā statujas roka.

—    Cik nojaušu, — pēc brīža viņa ierunājās, — jūs gribat mani brīdināt, ka Elsija mīlinās ap Henriju. Jā, tā ir tiesa, taču tas neko nenozīmē. Viņa tikai asina nadziņus. Tāpat kā visi kaķēni.

—   Jā. Bet no kaķēniem izaug kaķenes, un tās prot skrāpēt.

Beatrise atbalstīja zodu delnā un pievērsa domīgu skatienu ugunij. Viņas atmiņā atausa Svifta derdzīgā epizode ar jauno, kaisles pārņemto jehūzu mātīti, kas slēpās krūmos.

—   Redziet, Elsijai pašlaik nav citas vietas, kur apmesties. Volteram nav savu māju, kur piedāvāt viņai pajumti. Es nedomāju, ka viņa apzināti censtos savaldzināt manu vīru. Viņai Henrijs nemaz nav vajadzīgs. Viņai tikai vajag ar kādu pakoķetēt. Tāda ir viņas daba. Un Henrijs šādam nolūkam ir mazāk bīstams nekā jebkurš cits — viņš vismaz nenodarīs Elsijai pāri. Viņš nav jaunu meiteņu pavedējs.

Lēdija Monktone savilka augšup kuplās uzacis.

—   Man gribētos tam ticēt. Henrijam ir augsti morāles principi. Bet jums laikam nav ienācis prātā, ka Elsija varētu nodarīt pāri viņam?

—    Elsija viņam? Kādā veidā?

Vecā kundze pārsteigta raudzījās Beatrisē. Vai šī meitene ir gluži bez sirds? Nē, bez sirds laikam ne, tikai apbrīnojami akla. #

Ak dievs, kada zostiņa, viņa nodomaja. Nav lielākā muļķa par gudru muļķi.

Dažus mirkļus viņa vēroja neizdibināmo seju, tad sausi noteica:

—    Jūs esat apbrīnojama sieviete, un tomēr par vienu otru dzīves jautājumu jūs zināt gauži maz. Nu, es esmu pateikusi visu, ko gribēju. Jūs spēlējaties ar uguni, vai nu pati to apzināties vai ne. Es gan neņemos apgalvot, ka jūs noteikti apdedzināsities, un nepavisam man neklātos otrreiz jums uzbāzties ar palīdzību. Varbūt es kļūdījos, kad mana māsa …

Atbildes nebija. Lēdija Monktone piecēlās.

—   Jā, es vēl ko gribēju pasacīt. Ja jums dārgs savs miers un laime, nekad neuzskatiet otra uzticību par mūžīgu un neapšaubāmu. Mēs visi zinām, ka Henrijs pielūdz pat zemi, pa kuru jūs staigājat, tomēr vīrietis paliek vīrietis un sieviete paliek sieviete, un pienāks diena, kad jūs to sapratīsit.

Arī Beatrise bija piecēlusies. Vecā lēdija nodomāja, ka viņa izskatās tik lepna un vientuļa, kā atļauts izskatīties vienīgi kritušam eņģelim.

—   Es neesmu uzraugs savai māsai, — viņa lēni teica. — Un savam vīram arī ne. Ne jau es viņus laidu šai pasaulē.

Viņa uzlika roku mazbērna uzvalciņam.

—    Es laidu pasaulē savus bērnus. Par viņu mieru un laimi arī man jārūpējas.

—    Nu, lai dievs jums palīdz, — noteica lēdija Monktone. Viņa atsveicinājās no Beatrises un devās uz durvīm, tad pāri plecam nevērīgā tonī izmeta: — Ja jums jebkad ievajadzētos pajumti sev un saviem bērniem, Čeizā jūs vienmēr tādu atradīsit. Turklāt bez jebkādiem paskaidrojumiem.

Beatrises lūpas pēkšņi iedrebējās. Būtu šāds piedāvājums nācis pirms trīsarpus gadiem . ..

—   Paldies, — viņa neskanīgi sacīja. — Jūs esat ļoti laipna.

12. nodaļa

Harijs ne vien pats saslima ar masalām, bet aplipināja arī Diku. Abi bērni pirmo reizi mūžā nopietni saslima. Lai gan Beatrise klusībā baiļojās par savu pieredzes trūkumu, viņa tomēr uzņēmās lielāko daļu rūpju slimnieku kopšanā. Kā arvien, viņa nomāca izbailes, slēpdama tās aiz pašpaļāvības maskas, kas gan apmānīja citus, bet ne viņu pašu.

Epidēmija izrādījās smaga, un no tās stipri cieta daudzi apkārtnes nabadzīgie un netīrie ciematiņi. Sevišķi stipri slimība plosījās Litlabotsvudā, kas bija satriecošs netīrības un nabadzības perēklis Henrija bagātā kaimiņa sera Džeralda Kripsa muižas teritorijā. Sers Džeralds Kripss uzskatīja, ka nabagiem nekāda greznība nav vajadzīga. Bārtonas ciemā un tam blakusesošajās rentnieku fermās slimības norisa galvenokārt vieglā formā un tikai viens gadījums beidzās ar nāvi — laba saimnieka gādība par rentniekiem triumfējoši apliecināja savu lielo nozīmi.

Ne Henrijam, ne Elsijai nebija gadījies nonākt saskarē ar masalām. Viņiem aizliedza tuvoties bērnistabai, un vairāk nekā mēnesi abiem piespiedu kārtā vajadzēja pavadīt vienam otra sabiedrībā.

Arī Beatrise ifernībā nebija slimojusi ar masalām. Tās pieveica viņu, kad abiem puisēniem grūtākais slimības posms jau bija aiz muguras, un izvērtās smagā formā. Misis Džonsa, kas savā mūžā bija piedzīvojusi ne vienu vien epidēmiju, un jaunā istabene, kas arī bija masalas jau izslimojusi, kopa Beatrisi ar lielu sirsnību, un pēc zināma laika visi trīs slimnieki atveseļojās bez paliekošām sekām.

Slimības grūtākajās dienās Beatrisi gan nemocīja bezsamaņas murgi, tomēr spēcīgais drudzis neļāva sakarīgi domāt, un viņa, gulēdama viena savā aptumšotajā -istabā, piepūlēja sāpēs dunošo galvu ar domām, kur rast atrisinājumu no jauna uzpeldējušai problēmai. Kur meklēt pajumti sev un bērniem, ja viņas stāvoklis Bārtonā sāks šķobīties? Trīs ceļus viņa neizvēlēsies nekad un neparko: neies atpakaļ uz Keiteremu, nepieņems naudu no Henrija, ja aizies no viņa mājas, un neatstās bērnus.

Cik drīz vien iespējams, viņa iekārtosies tā, lai tos uzturētu pati. Bet ko lai izvēlas līdz tam laikam: dzīvot no lēdijas Monktones žēlastības vai sēdēt uz kakla Volteram?

Protams, Monktoni vai Meriami ar saviem sakariem pratīs sameklēt viņai kādu pastāvīgu darbu — varbūt sekretāres vai pārrakstītājas vietu, ja vien kāds vēlēsies dot šādu darbu sievietei. Ja ne, viņa var strādāt

arī citus darbus: pārzināt piena fermu, vest rēķinus, atbrīvot kādu laisku bagātnieci no mājas rūpēm, veikt guvernantes pienākumus. Pretīga dzīve … taču nebūt ne pretīgāka par laulības dzīvi, ko viņa pacietuši vairāk nekā trīs gadus. Lai uzturētu bērnus un izvairītos no žēlastības dāvanām, viņai nekas nebūs par grūtu.

Ir taču naivi dusmoties uz Elsiju: viņa ir tāda, kāda ir. īsta savas mātes meita. Nē, ne gluži: Elsija gan bijusi neapdomīga, taču viņa ir pārāk slīpēta, lai liktu uz spēles visu savu nākotni, kā to darīja māte; viņa vienmēr pratīs atkāpties, pirms noticis kas nelabojams. Viņa Henriju tikai izmanto, gribēdama vai nu apmierināt savu patmīlību, vai arī pakaitināt Filipu Denversu cerībā, ka tas izlems viņu bildināt. Filips jau labu brīdi viņu aplido, un Elsija varbūt cenšas uzkurināt puisī greizsirdību. Viņš ir tikai jaunākā dēla dēls un noteikti nemantos lielos Monktonu muižas īpašumus — lords Monktons pats jau ir tēvs. Taču ar laiku viņš saņems kaut vai nelielu mantojuma daļu, kā arī titulu, un meitenei Elsijas situācijā jebkura tik varenas dzimtas atvase uzskatāma par lielisku partiju.

Tiesa, viņa ir jauna un nepieredzējusi un var nokļūt nelaimē, nepaguvusi ne attapties, jo vīrietis paliek vīrietis un sieviete paliek sieviete, kā gudri izteicās lēdija Monktone. Bet, ja kādam patīk spēlēties ar uguni, lai vaino pats sevi, kad apdedzināsies. Kas attiecas uz Henriju, viņš var izvēlēties pats. Ja viņš tīko Elsiju un var to iegūt, lai tad tā notiek. Taču abus — gan Elsiju, gan bērnus — viņš nedabūs.

Drudzim atslābstot, Beatrise sāka apjaust, ka pagaidām nav nekāda iemesla domāt, ka Henrijs tiešām tīko pēc Elsijas. Līdz šim visi tuvināšanās centieni nākuši no viņas puses, un Henrijs, nebūdams sevišķi attapīgs, varbūt nav tos pat ievērojis. Agri vai vēlu viņš, protams, būs spiests tos ievērot, taču ar viņa stingrās audzināšanas principiem drīzāk var sagaidīt, ka viņš jutīsies satriekts, nevis padosies kārdinājumam.

Henrijs Džozefa Endrjūsa Tikumīgā lomā likās visai uz jautrinošs. Beatrise apvaldīja sevi un nepatikā saviebās/Šādi joki, ko viņa pa reizei vēl atļāvās, atstāja mutē nelāgu" garšu. Tā mēdza jokot viņas slepenā dubultniece, no kuras Beatrise bija sākusi kaunēties.

Kad doktors Džeimss pavēstīja, ka slimība vairs neesot bīstama, Beatrise nokāpa lejā, aizvien vēl juzdama kājās nespēku. Pie durvīm viņu gaidīja kariete — Henrijs vēlējās sievu izvizināt. Pat ciniskā nosliece, kas Beatrisei allaž lika raudzīties uz vīru ar izsmieklu, šoreiz nespēja viņai noslēpt, cik patiess ir Henrija prieks. Viņš ilgi neizlaida sievu no apkampieniem.

—   Beidzot tu atkal esi pie manis! Nabadzīte, kāda tu bāla. Kā tu esi izmocījusies!

—   Nē taču, nebija nemaz tik ļauni. Bet es, protams, raizējos, kas pa to laiku notiek mājās. Tev droši vien gāja pagrūti — viss bija juku jukām. Vai tevi vismaz kārtīgi ēdināja?

—   Droši vien, tikai es jutos pārāk nelaimīgs, lai to ievērotu. Man likās, ka šīm dienām nekad nebūs gala.

—   Nabaga Henrijs! Tu noteikti biji pavisam vientuļš — neviens neuzdrīkstējās braukt uz šejieni. Par laimi, tev droši vien pietika rūpju ar muižas saimniecību. Kā padevušies ziemāji?

—   Diezgan labi. Mēs brauksim uz to pusi, un es tev parādīšu. Vai tu esi pietiekami silti saģērbusies? Šodien gan nav auksts, tomēr tev jāuzmanās. Apņem lāčādu ap ceļiem. Misis Džonsa te nolika karstu ķieģeli, lai tu vari pasildīt kājas. Vai gribi spilvenu? Tprū, Vizbule, mierā!

Skaistā sugas ķēve ilksīs nemierīgi dīdījās. Sākusi rikšot, tā uzņēma tik ātru gaitu, cik vien groži tai ļāva.

—    Varbūt mēs braucam pārāk ātri?

-— Nē, man patīk. Bet viņa liekas ļoti enerģiska. Neatceros, ka Vizbule kādreiz būtu tā rāvusi pavadu.

—   Viņa grib izlocīt kājas. Veselu mēnesi dabūjusi nīkt pa stalli.

—   Vai tad Elsija nav jājusi?

—    Nē, viņai, nabadzītei, nebija iespējas.

Viņš steidzīgi runāja tālāk, vairīdamies no sievas skatiena.

—   2ēl jau bija, bet es negribēju, ka viņa jāj viena, visādi čigāni te klīda pa ceļiem. Starp citu, doktors Džeimss domā, ka tieši viņi ievazāja masalas. Labi, ka vēl nebija izsitumu tīfs. Nu, par laimi, ir aizvākušies. Es būtu sūtījis viņai līdzi Vilkinsu, taču viņš bija aizņemts: palīdzēja rentniekiem, kamēr tur plosījās slimība. Viņš paveica steidzamākos darbus fermās, lai vīri varētu palikt mājās un palīdzēt sievām. Cilvēki par to bija ļoti pateicīgi.

—    Bet kā tad ir ar Elsijas jāšanas nodarbībām?

Henrijs atkal novērsa skatienu.

—    Redzi… es biju ļoti aizņemts.

Beatrise redzēja, ka viņa sejā sakāpj sārtums. Viņš uzsauca ķēvei:

—    Rāmi, vecenīt! . .. Turklāt Elsijai vairs nodarbības nav vajadzīgas. Viņa jau prot jāt gandrīz tikpat labi kā tu. Un es redzēju, ka šī jāšana prasa vairāk laika, nekā es varu atļauties. Viņa to saprot. Bet Vilkinss jau drīz varēs viņu pavadīt; es parūpēšos, lai viņam jaukā laikā vienmēr būtu kāda stunda brīva . . . Skaties! Vai redzēji lazdu spurdzes? Drīz jau ziedēs prīmulas.

Par Elsijas izjādēm viņi vairs nerunāja. Tagad meiteni uz zirga ik dienas pavadīja Vilkinss, un sākotnējās skandalozās tenkas, kurām vairs nebija no kā baroties, izgaisa pašas no sevis.

Henrijs pret sievasmāsu izturējās tikpat draudzīgi kā iepriekš, taču vairījās palikt ar viņu divatnē, un neviens vairs netika dzirdējis, ka viņš sauktu meiteni par «mazuli». Elsija no savas puses likās mazliet pieklususi un kādu laiku cītīgi pievērsās mājas darbiem. Citādi viņa nelika manīt, ka būtu kas noticis. Itin drīz meitene atkal kļuva tāda pati bezbēdīga egoiste kā iepriekš, tomēr pret Henriju joprojām izturējās ar pievilcīgu bijību. Nebija grūti uzminēt, ka viņa savā rotaļīgajā koķetērijā aizgājusi soli par tālu un viņai norādīta sava vieta ar tādu stingrību, kas otrreizēju mācību neprasa.

«Viņa ir gudra,» nodomāja Beatrise. «Vienreiz kļūdījusies, otrreiz vairs nekļūdīsies. Arī es kļūdījos. Cik muļķīgi no manis …»

Muļķīgi. . . Varbūt viņa pārāk virspusīgi spriedusi par Henriju? Tas bija aplam.

Gandrīz trīs mēnešus viņa gatavojās sastapt vai nu slepenu neuzticību, vai aizskartas tikumības skaļu sašutumu. Tikai vismelnākajos brīžos viņai bija ienākusi prātā abu vienlaicīga iespēja. Taču Henrijs bija izturējies tāpat, kā būtu izturējušies viņas tēvs vai brālis, — =f palicis draudzīgs, noklusējis notikušo un saglabājis uzticību, un tas Beatrisi satricināja līdz sirds dziļumiem un iešķēla pirmo īsto plaisu blīvajā nicinošās vienaldzības sienā, ko viņa pašaizsardzības labad bija pamazām uzcēlusi ap sevi. Beatrise jau sen vairs neuzskatīja viņu par briesmoni un bija pat sākusi piedēvēt viņam tās labās

īpašības, ko lēdija Monktone sauca par «augstiem morāles principiem». Taču viņai nekad nebija ienācis prātā, ka viņam varētu būt arī smalkjūtīga dvēsele.

Kadu dienu ta paša gada vasara Beatrise sastapa māsu dārzā raudam, rokā viņa turēja vēstuli.

—    Elsij, kas noticis? — viņa maigi vaicāja.

Elsija iegrūda vēstuli kabatā.

—           Nekas tāds, par ko tev būtu jāuztraucas. Nešaubos, ka tu priecāsies.

Viņas seja bija pikta un nelaimīga. Beatrise apsēdās viņai līdzās.

—           Vai negribi pastāstīt man? Varbūt mēs varam kaut kā palīdzēt?

—           Neko tur nevar palīdzēt. Varu jau arī tev pateikt, tikpat tu drīz dabūsi zināt. Pie visa vainīgi tie nejaukie Monktoni. Viņi sūta Filu projām.. . Nu labi, misteru Denversu, ja tev tā labāk patīk.

—           Vai tas jau izlemts? Es zināju, ka viņiem ir tāds nodoms.

—          Viņam tūlīt jādodas lielajā ceļojumā pa Eiropu audzinātāja pavadībā. Viņš raksta, ka paiešot vismaz clivi gadi, iekams drīkstēšot atgriezties.

—           Redzi, — Beatrise sacīja, — viņu izslēguši no Oksfordas.

—           Nu, un kas tur vainīgs? Viņš nekad nav gribējis braukt uz Oksfordu. Indijā tā viņam nebūs vajadzīga. Kāpēc tie viņam pēc skolas beigšanas neļāva stāties armijā?

—          Tuvinieki uzskatīja, ka viņš vēl nav pietiekami nobriedis, lai Indijā būtu drošībā. Tur iedzeršanas tieksme ir sevišķi bīstama. Lords Monktons cer, ka gads vai divi stingra audzinātāja uzraudzībā palīdzēs atturēt viņu no dzeršanas. Var jau gadīties, ka viņi maldās, taču cenšas darīt viņa labā, ko spēj.

—           Bez šaubām! Bet par mani viņiem, protams, ne prātā nav ienācis.

Beatrises sirds piepeši sāka strauji sisties. Filips Denverss bija labi pazīstams palaidnis, un daba ar glītumu viņam nebija skopojusies. Ne vienai vien meitenei viņa pievilcība bija pārlieku sagrozījusi galvu. Beatrise mirkli klusēja, lai satraukums neizpaustos balsī.

—    Elsij, — pēc brīža viņa ļoti maigi sacīja, — kāpēc tu to tā pārdzīvo? Ja jūs tiešām gribat apprecēties, vai tad nevarat divus gadus nogaidīt? Jūs abi esat ļoti jauni, un mēs centīsimies darīt visu iespējamo, lai tu justos labi viņa prombūtnes laikā. Pat tad, ja . ..

Elsija zibošām acīm apsviedās pret māsu.

—    Ja! Domā, es nezinu, par ko tu uztraucies? Tad, ļūk, tu maldies. Man patīk Fils, man viņš patīk labāk par visiem vīriešiem, ko pazīstu. Arī tad, ja viņš nevarētu kļūt pērs, es labāk gribētu viņu par vīru nekā tādu tikumības paraugu kā Henriju. Bet es neesmu tāda muļķe, lai dotu viņam vaļu, iekams man pirkstā nav gredzena. To es pietiekami skaidri esmu likusi saprast.

Beatrise neuzkrītoši pagrieza galvu sānis. Elsijai nav jāredz riebums viņas sejā.

—    Vai tu gribi sacīt, — viņa lēni vaicāja, — ka tev vajadzēja likt viņam to saprast?

—    Protams. Fils jau nav Henrijs — viņš mani neprecēs, ja varēs dabūt tāpat. Kāpēc lai viņš to darītu? Meitene, kas ļauj tam notikt, ir pelnījusi savu likteni, — to man pateica Džeko jau pirms daudziem gadiem. Bet Fils ir kā traks pēc manis. Vēl kāds mēnesis — un mēs būtu saderināti. Tagad viņam tas ātri pāries. Viņš nav no tiem, kas spētu palikt uzticīgs meitenei, ko divus gadus nav redzējis.

Viņa pikti piecirta kāju.

—    Ak, Bī, netaisi tik svētu ģīmi! Vai tad tu nu vēl nezini, ka es esmu citāda nekā tu? Neesmu arī tāda kā mamma un Džeko; esmu parasta meitene kā visas un gribu būt laimīga, kamēr esmu jauna. Man uz to ir tiesības: es esmu skaista, daudz skaistāka par tevi, un es to zinu.

—    Mēs visi to zinām, mīļā, un neviens tev to neņem ļaunā.

—    Taisnība, — Elsija sacīja, drusku nomierinājusies. — Tu nekad neesi bijusi greizsirdīga vai ļauna, tas man jāatzīst. Bet es negribu būt tāda staigājoša tikumība kā tu vai Volters. Ja arī tēvs bija tāds, es nebrīnos, ka māte nogāja no ceļa!

X. Beatrises sejā iezagās skarbāka izteiksme. Arī viņa vēl bija jauna.

—    Elsij, — viņa teica, — par mani tu vari runāt un domāt, ko gribi, taču es nevēlos dzirdēt, ka tu nopulgo tēvu.

Elsija atguva labo omu tikpat ātri, kā bija to zaudējusi, un, jautri pasmiedamās, apņēma māsas plecus.

—    Nu, nu, es jau negribēju aizskart tavas labākās jūtas. Es zinu, ka tu esi caur un cauri zelts un man vajadzētu būt tādai pašai. Bet nevajag mani nicināt, ja reiz es tāda neesmu.

—    Vai es jebkad esmu teikusi vai darījusi ko tādu, kas tev liktu domāt, ka nicinu tevi?

—    Ak dievs, protams, nē! Tu jau izturies nevainojami. Un es nerunāju tieši par sevi, drīzāk par to, ka tu savā ziņā nicini visus. Tas ir, visus, izņemot Volteru un bērnus. Ai, Bī, to jau pa gabalu var redzēt!

Māsa apjukumā spēja vienīgi nomurmināt: — Piedod. Es negribēju …

—    Protams, negribēji. Nu, beigsim strīdēties. Nudien, Bī, es taču zinu, ka jūs ar Henriju darāt manis dēļ, ko varat, un es jums no sirds esmu pateicīgā, tici man. Tikai tu reizēm tiešām izved mani no pacietības. Bet neņem to par pilnu. Vai palīdzēt tev nogriezt rozes?

Neskaidru bažu mākta un juzdamās pilnīgi pārliecināta, ka ietekmēt māsu nav viņas spēkos, Beatrise aizrakstīja Volteram, cerēdama uz viņa padomu. Par atbildi pienāca steigā uzskrīvēta zīmīte, sūtīta no Vīnes.

«Esmu pārcelts no Lisabonas uz šejieni. Tur gadījās kas tāds, ka es vairs nespēju palikt. Kādreiz es tev visu pastāstīšu, tikai ne tagad. Esmu sveiks un vesels, vienīgi ļoti aizņemts, jo jaunais darbs vēl neierasts.»

Nākamajā vēstulē, kas bija tikpat īsa un atturīga, brālis rakstīja, ka Elsija, pēc viņa domām, esot pietiekami liela un saprātīga, lai pati tiktu galā ar savām likstām, un droši vien pārcietīšot savu vilšanos bez sevišķiem pārdzīvojumiem.

13. nodaļa

Henrija panākumi lopkopībā un piensaimniecībā neatpalika no sievas panākumiem mājsaimniecībā. Cik liela daļa nerimtīgu rūpju, vērīga skatiena, pārdomātas izdevumu un ienākumu līdzsvarošanas, kas Bārtonu vērta par visu muižu paraugu, bija paša Henrija nopelns un cik liela loma tur piederēja Beatrises ieteikumiem un padomam, nezināja ne viņš pats, ne arī kāds cits.

Viņam vairs nebija jābīstas no grāfistes sabiedrības aizbildnieciskas vai augstprātīgas izturēšanās. Četrus gadus pēc apprecēšanās atbrīvojās godpilnā grāfistes miertiesneša vieta, un pēc lorda Monktona ieteikuma to piedāvāja viņam. Henrijs parādīja vēstuli Beatrisei, tēlodams sašutumu, kuram būtu varējis noticēt tikai ļoti lētticīgs cilvēks.

— Viņš laikam domā, ka man nav ko darīt! Lai pārvaldītu tik lielu muižu kā šī, vienam cilvēkam darba pilnīgi pietiek, un nav nekādas vajadzības uzvelt plecos veselu rūpju kalnu, par ko neviens pat paldies neteiks.

Beatrise divas reizes izlasīja vēstuli, lēni pārskatīdama rindiņas un ātri sakopodama domas. Viņa centās iegūt laiku, lai apsvērtu visus faktus, pirms vajadzēs izteikt spriedumu. Pirmajā brīdī viņai bija gribējies skaļi smieties, iztēlojoties, kā Henrijs maldās pa sarežģītajiem kriminālkodeksa un civiltiesību džungļiem, taču pēc brīža viņas augstprātība saplaka. Atmiņas dziļumos pazibēja citāts no vectēva ievērojamās grāmatas. Vārdus viņa tieši neatcerējās, tikai pašu būtību:

«Labi, ja miertiesnesis ir izglītots vīrs, taču vispirms ir svarīgi, lai viņš būtu neuzpērkams un žēlsirdīgs. Lai viņš vienmēr patur prātā, ka ir iecelts par aizstāvi nabadzīgajiem, neizglītotajiem un nelaimīgajiem.»

Iespējams, ka vectēvam Riversam, šāda izvēle nemaz tik nesaprātīga neliktos. Ar kukuli Henrijam tuvoties otrreiz neviens nemēģinās. Un viņš ir labsirdīgs. Ja pret saviem sodāmajiem viņš būtu tikpat saudzīgs kā pret zirgiem .. . bet vai būs? Pret malu medniekiem — nē.

Par to nav ko lauzīt galvu; malu medniekiem žēlastības nebūs, vienalga, kas ieņemtu miertiesneša vietu. Volters reiz ar rūgtumu sacīja, ka medību likumi, pēc vairākuma domām, laikam radušies Sinaja kalnā reizē ar desmit baušļiem, un Vorikšīrā tas noteikti atbilst patiesībai. Tomēr daudzējādā ziņā Henrijs nemaz nebūtu peļams miertiesnesis. Ja viņš atteiksies, vietu ieņems cits, kas droši vien nebūs vairāk izglītots, taču, iespējams, cietsirdīgāks.

X. Viņa piesardzīgi sacīja:

;— Tas droši vien prasīs daudz laika. Tomēr no otras puses …

Viņš smaidīdams pamāja ar galvu, kad sieva vilcinādamās apklusa.

—    Jā, nevar noliegt — ir patīkami lasīt tik glaimojošas atsauksmes no tāda vīra kā Monktons. īpaši tad, ja neviens tās nav lūdzis.

Pēc brīža viņš piebilda: — Un es vienmēr esmu uzskatījis, ka cilvēkam, ko liktenis aplaimojis ar bagātību, ir zināms pienākums pret savu apkaimi.

Beatrise iesānis pameta skatienu uz vīru.

Viņš jūtas kā sers Rodžers de Koverlijs, viņa nodomāja. Lauku valdnieks un labdaris. Cik ātri! Nu, tāda iedomība vismaz nevienam nekaitē.

—   Vai tu zini, — viņa pavaicāja, — kam piedāvās šo vietu, ja tu atteiksies?

—    Puslīdz droši, ka majoram Drū, un es zinu, ka viņš to pieņems. Brīnos, kāpēc viņam to nepiedāvāja pirmajam; viņš Indijā ir darbojies kādos pārvaldes amatos, turklāt viņam ir gan bagātība, gan brīvs laiks.

Un mute kā haizivij. Viņai ausis gribējās aizspiest, kad šis majors reiz sāka lielīties, kā izrēķinājies ar nabaga indusiem. Nav grūti iedomāties, kāds no viņa iznāktu miertiesnesis. Viņam visu izšķirtu sieksta un pēršanas stabs.

Lai Henrijs piekrīt! Viņš vismaz nekad nebūs cietsirdīgs pret izbiedētiem bērniem, nevarīgām vecenītēm un invalīdiem kareivjiem, kas klīst pa ceļiem ubagodami. Un šī spēlīte viņam sagādās prieku.

Viņa pacēla galvu.

—   Vai es nevarētu tev kaut kā palīdzēt muižas pienākumos? Piemēram, vest rēķinus? Es to kādreiz darīju tēvam. Ja tu man tos uzticētu — protams, tavā vadībā …

Tikpat viņai vienmēr jāpārbauda Henrija rēķini. Veikt tos no paša sākuma nebūs grūtāk kā labot viņa aritmētiskās kļūdas.

Henrijs sajūsmināts apskāva sievu.

—   Mana mīļā! Vai esi droša, ka tev tas nebūs par grūtu? Cītīgam vezuma vilcējam dažkārt mēdz uzkraut par daudz.

Beatrise vēlreiz paņēma vēstuli.

—   Tavs tēvs būtu lepojies ar tevi.

Henrijs koši notvīka līdz pat matu galiem. Viņa bija nezinot pieskārusies smeldzīgām atmiņām, par kurām viņš nekad nebija tai stāstījis. Kļūt par apgabala miertiesnesi savā laikā bija viņa tēva nepiepildītais mūža sapnis. Kādas ilgpilnas cerības pārņēma mīļo večuku ik reizes, kad šī vieta atbrīvojās, un ar kādu aizkustinošu padevību viņš pacieta nicīgo klusēšanu — vienīgo atbildi uz saviem biklajiem mājieniem. Divas reizes viņš tika atstumts un tā arī nomira, nepievienojis savam uzvārdam tīkoto nosaukumu. Taču dēlam tāds būs. Henrijs Telfords, eskvairs, miertiesnesis. Tētis būtu apmierināts.

Lorda Monktona izvēle nebija no sliktākajām. Par spīti zināmai lepnībai, kas drīz sāka izpausties Henrija uzvedībā, viņš izrādījās labāks miertiesnesis, nekā Beatrise bija domājusi. Darba nebija pārlieku daudz, un vairums vietējo civillietu nekādus sarežģījumus neradīja. Tik rāmā lauku nostūrī kā rietumu Vorikšīra ķildas izraisījās galvenokārt ap tādiem ikdienas sīkumiem kā tārpaini aug|i, noklīduši lopi un novilcināti maksājumi. Henrijs rūpīgi iedziļinājās ikvienā gadījumā un risināja tos visumā prasmīgi, uzklausīdams abas strīdīgās puses ar lielāku pacietību un izšķirdams to ķīviņus ar asāku prātu, nekā Beatrise bija uzskatījusi par iespējamu.

Krimināllietu ētiskā puse palika viņa prātam neaizsniedzama. Taču arī pieredzējis jurists nespētu atrast jēgu nežēlīgo soda likumu jūklī. Praktiskajā darbībā viņam it labi kalpoja neapzinātā vēlēšanās pēc iespējas mīkstināt šo likumu bardzību. Vairums sīko likumpārkāpēju, kas stājās viņa priekšā, bija nožēlojami nabagi, kurus tiktāl nomocījis trūkums un tumsība, ka tie savu vainu nespēja saprast labāk par viņu. Henrijs parasti iesāka ar niknuma izvirdumu: cirta dūri galdā, kliedza uz vainīgajiem un draudēja tiem ar visbargākajiem sodiem, kas pēc tam — nereti spītējot likumam — saruka līdz niecīgām soda naudām, un tās pašas it bieži nāca no viņa paša kabatas. Šādās reizēs viņš, mājās pārnācis, gluži kā nedrošs, bet lielīgs puišelis atzinās notikušajā Beatrisei, klusībā lepodamies ar savu rīcību, tomēr nejuzdamies īsti pašpārliecināts, iekams viņa ar smaidu nebija izpaudusi savu atzinību. Beatrise priecājās, ka vīrs ir aizņemts un apmierināts; un, tā kā Henrijs acīmredzot v fbija iecēlis viņu par savu otro sirdsapziņu, viņa centās ^godam attaisnot uz sevi liktās cerības, tomēr māja un bērni prasīja pietiekami daudz pūliņu, un šīs neatliekamās rūpes paņēma lielāko daļu laika un domu. Un, lai gan viņa joprojām jutās nelaimīga, šīs izjūtas bija atkāpušās kaut kur patālu aizmugurē

Toties dažādi sīkumi viņu kaitināja arvien biežāk. Henrija augošais ieradums izpušķot savu valodu ar tieslietu terminiem zinošajai tiesneša Riversa mazmeitai nepatīkami griezās ausīs, taču viņa centās sev atgādināt: kaut arī Henrijs jauc leģislāciju ar legalizāciju, viņš tomēr ir savas mazās pasaulītes derīgs loceklis. Henrijs savukārt nebeidza cildināt sievas čaklumu, prasmi un pienākuma apziņu. Kā šķietami nevainīgā dzēlībā izteicās Elsija, viņš lepojās ar savu sievu ne mazāk kā ar savu labāko Tīsdeilas govi.

Tikai vienā ziņā viņš nejutās apmierināts ar sievu, un šis jautājums bija pārāk intīms, lai tajā dalītos ar kādu citu. Pat vienatnē ar savām domām viņš vairījās gari prātot, kāpēc gan vīrietim, kas aplaimots ar skaistu, tikumīgu un laipnu sievu, kuru viņš no sirds mīl, vajadzētu justies tik neapmierinātam ar laulības dzīves svētāko tuvību. Tikai vienreiz privātā sarunā ar ģimenes ārstu viņš bija kautrīgi licis noprast, ka viņa laulības dzīve, kas visādā citā ziņā ir ļoti izdevusies, nedod īstu piepildījumu pašā intīmākajā jomā. Grūti iedomāties sievu, kas vēl vairāk rūpētos par vīra ērtībām, godu un interesēm, kas būtu vēl drosmīgāka un pacietīgāka slimības laikā, vēl mierīgāka un nosvērtāka jebkurā situācijā, taču …

Tālāki paskaidrojumi nebija vajadzīgi, ārsts saprotoši pamāja ar galvu.

— Jā, jā, misis Telforda ir apbrīnojama paciente un izcili saprātīga un rūpīga māte, taču šīs gudrās sievietes dažkārt mēdz būt pavēsas.

Tātad ar to gluži vienkārši jāsamierinās. Tomēr tas bija viņas vienīgais trūkums. Turklāt tagad tas vairs nespēlēja tādu lomu kā sākumā. Pēc četriem vai pieciem laulības gadiem pat visuzticamākais vīrs vairs nemēdz būt dedzīgs mīlētājs.

Beatrises trešā grūtniecība jau tuvojās beigām, kad notika neizbēgamais. Kādā ziemas dienā, kad Henrijs diezgan nomāktā un saīgušā omā jāja pa muižas ganībām, viņš sastapa sārtvaidzi meiteni, kas zemu pakniksēja, viņam pajājot garām, un pēc tam pāri plecam atskatījās uz viņu spriganām, šķelmīgām acīm. Tā bija jaunā govju kopēja, ko grāfistes gadatirgū nesen bija nolīdzis viens no apkaimes fermeriem.

Henrija principi dzimumu attiecībās bija veselīgi un stingri, un tiem viņš bija nekļūdīgi sekojis jau kopš pusaudža gadiem. Godavīrs izturas ar cieņu pret savu draugu, kaimiņu un rentnieku radiniecēm, lai kāda būtu to slava, un pret visām kārtīgām sievietēm, lai kāds būtu to stāvoklis; pret pārējām viņam jābūt nevainojami korektam, devīgam un, ja vajadzīgs, jāprot klusēt. Ciktāl iespējams, viņam, protams, jācenšas būt uzticīgam laulības dzīvē. Henrijs nekad neapdraudētu neviena vīra godu un nevienas meitenes nevainību; pavedējus viņš nīda tikpat neganti kā malu medniekus vai katoļus. Taču Marta, svešiniece no citas draudzes, nebija rada nevienam no Bārtonas ļaudīm un arī nevienam citam, par kura aizskarto godu būtu jāuztraucas, viņas tikumība bija visai apšaubāma. Ciema krodziņā zināja stāstīt, ka šai meitai jau esot bērns no kāda fermera, kas dzīvojot jūdzes trīsdesmit attālāk, un visi zināja, ka savu pēdējo vietu viņa zaudējusi pēc kāda skandāla, kurā bija iesaistīti divi citi vīrieši. Viņa bija tik bezbēdīga un neaprēķināma kā žirgta, jauna kaķene, un skūpstīt viņai patika gan tāpat vien, gan maksājot par jaunu svētdienas tērpu.

Vairāk nekā gadu Henrijs nēsāja sevī grēcīgo noslēpumu, ko vērīgai acij tomēr bija itin viegli izlasīt viņa sejā, kas reizēm izskatījās apmierināta, reizēm nokaunējusies un vainīga. Trešajam bērnam jau bija apritējis gads un sevi pieteicis ceturtais, kad Beatrise, vienatnē pastaigādamās pa līkumotu, klusu taku un priecādamās par prīmulām, desmit soļu attālumā piepeši ieraudzīja savu vīru un jauno slaucēju apskāvušos atvadu skūpstā. Joprojām raudzīdamās uz prīmulu paklāju, viņa pagāja abiem garām tik vienaldzīgi, it kā būtu redzējusi pāri trusīšu. Marta, apjukumā klusi iespiegusies, nozuda brikšņu aizsegā. Henrijs, sarkans kā vārīts vēzis, steidzās panākt sievu.

—    Beatrise! Beatrise, mīļā, piedod, lūdzu. Mana dārgā, es zinu, ka esmu ļoti vainīgs, es neparko nebūtu gribējis tevi tā sāpināt. Es . .. Beatrise, vai tiešām tu pat skatīties uz mani vairs negribi?

Viņa pagriezās pret vīru.

—  Bet, Henrij, es jau sen to zinu. ^ Viņš apstulbis vērās sievā.

— Tu zināji! Bet.. . kas tev pateica?

—    Neviens, tas tāpat bija acīm redzams. Tev nav jābīstas no manis, Henrij, — es visu saprotu. Kad sievietēm bieži dzimst bērni, viņas nav. .. Jā, es saprotu. Bet uzmanies, lai viņa neievelk tevi slazdā. Šai meitai nav laba slava. Ja viņa mēģina ko pasākt, vislabāk atsūti viņu pie manis.

Lieliska sieva! Ideāla sieva… bet vai nav mazliet par daudz ideāla? Būtu viņa raudājusi vai kaut drusku niknojusies, vai…

Tomēr tas daudz ko atviegloja.

Henrijs būtu juties pavisam citādi, ja varētu kaut mirkli ieskatīties Beatrises dvēselē.

Trešais dēls bija grūti nācis pasaulē. Beatrise bija ļoti nomocījusies gan dzemdībās, gan pēc tām. Joprojām vēl juzdamās vārga un nomākta, viņa bija sapratusi, kas noticis, un tūlīt pēc tam atklājusi, ka atkal ir stāvoklī. Viņu bija pārņēmis salts naids. Beatrise sev iestāstīja, ka vīra neuzticība ir viņa paša darīšana un viņai tas galīgi nerūp. Taču, dabūjis reiz sev skuķi, viņš gan varēja kaut tīrās pieklājības labad ļaut savai neveselajai sievai vismaz neilgu atelpu, nevis tūlīt atkal pakļaut viņu bezjēdzīgajām un pazemojošajām nemīlētu bērnu radīšanas mokām.

Tagad Beatrise raudzījās vīrā vēsu, vērtējošu skatienu. Jā, nu viņš ir pavisam apjucis, gatavs nožēlā krist pie viņas kājām — un nevis paša nodarījuma dēļ, bet tāpēc, ka viņa zina tā netīro noslēpumu. It kā viņai nebūtu vienalga!

Beatrise mierīgi pārgāja pie cita temata.

— Es gribu parunāt ar tevi par Elsiju. Vai tu zini, ka jaunais Denverss atgriezies no ārzemēm? Jā, viņš pārbrauca pirmdien. Vakar viņš ganībās ticies ar Elsiju un bildinājis viņu. Māsa man šorīt to pastāstīja. Nez vai viņš tagad ir atmetis dzeršanu?

Tajā pavasarī Volteru nosūtīja no Vīnes uz Konstantinopoli, jo turp no Londonas devās īpašs sūtnis, kam vajadzēja pilnvarota tulka pakalpojumu. No Konstantinopoles Volters atrakstīja Beatrisei, ka viņam esot jāpavada sūtnis atpakaļ uz Londonu un atkal jāatgriežas ārlietu ministrijā strādāt pie tulkojumiem. Brālis cerēja, ka paspēs ierasties Anglijā savlaicīgi, lai varētu būt gaidāmā bērna krusttēvs un piedalīties Elsijas kāzās.

Filips Denverss, kurš tagad bija kaut cik labojies, gatavojās stāties armijā. Viņa un Elsijas kāzas bija paredzētas oktobrī, un tūlīt pēc tām jaunlaulātajiem vajadzēja doties uz Indiju.

īsi pirms dzemdībām Beatrise saņēma no Voltera vēl vienu steigā rakstītu vēstuli. Tā bija sūtīta no Konstantinopoles un vēstīja vienīgi tik daudz, ka brālis esot vesels un pošoties mājup. Ne vēstījums pats, ne rokraksts neliecināja, ka būtu kāds pamats bažām, taču, lasot vēstuli, Beatrisi pārņēma saltas tirpas. Pati nesaprazdama, kāpēc, viņa piepeši skaidri sajuta, ka ar brāli notikusi kāda nelaime.

Kolīdz ārsts Beatrisei pēc dzemdībām atļāva piecelties gultā sēdus, viņa aizrakstīja brālim par meitas piedzimšanu, atgādinādama, ka pirms aizbraukšanas no Anglijas viņš solījies būt jaunpiedzimušā krusttēvs.

«Kā Tu jau zini, Henrijs teica, ka Tev jāizvēloties vārds un viņš neiebildīšot, lai cik ārzemniecisks tas arī būtu. Ja Tu joprojām jūsmo par senajām ēģiptiešu vai persiešu varonēm, tagad vari izmantot izdevību. Taču, ja Tavs izvēlētais vārds tiešām izrādītos neizrunājams, dosim viņai vēl otru, lai meitenei būtu vismaz viens vārds, kurā viņu var uzrunāt vienkārši mirstīgie.

Bērna krustmātes būs vecā lēdija Monktone un misis Ņudženta. Liekas neparasta kombinācija, un nabaga misis Ņūdženta ir drusku nobijusies. Mēs izvēlējāmies viņu pirms dažiem mēnešiem, un viņa bija ar mieru. Mēs abi ar Henriju gribējām kaut kā pateikties par to gādību, kādu viņa mums izrādīja masalu epidēmijas laikā. Un vakar pie mums ieradās lēdija Monktone un paziņoja, ka gribētu nākt kūmās, tā ka mūsu bērnam būs viena ļoti bagāta un viena ļoti trūcīga krustmāte.

Kristības notiks oktobra pirmajā svētdienā. Mazliet vairāk par nedēļu pēc tām būs Elsijas kāzas — tām jānotiek četrpadsmitajā datumā. Viņi tūlīt dosies uz Indiju, Filam Kalkutā jāpievienojas savam pulkam. Tā, lūk, pa šo laiku, kamēr esmu rūpējusies par māsas pūru, gādājusi par gaidāmajām kāzām un pa starpu visam vēl laidusi pasaulē prāvu mazuli, esmu rakstījusi pareti, un vēstules iznākušas īsas. Taču Tev šādu aizbildinājumu nav. Man atliek domāt, ka Tava ilgā klusēšana nozīmē, ka ārlietu ministrija kopš Tavas atgriešanās no Tuvajiem Austrumiem kļuvusi prasīgāka nekā parasti. Ludzu, ^pārliecini viņus, ka Tev tagad jādod atļauja palikt šeit līdz Elsijas kāzām.»

Voltera atbildes vēstule sākās ar parastajiem apsveikuma vārdiem. Jā, viņš ieradīšoties uz kristībām un palikšot uz kāzām. Par bērna vārdu lai, protams, vispirms spriežot viņa ar Henriju. Viņam esot padomā velsiešu vārds. Gledisa — skanīgs, viegli izrunājams un ar jauku nozīmi: zemes iemītniece.

Sekoja pēdējā rindkopa:

«Pēdējā laikā neesmu rakstījis tāpēc, ka gribēju nogaidīt, kamēr būsi atspirgusi, pirms pavēstu jaunumus, kas varētu Tevi satraukt. Pirms diviem mēnešiem es salaulājos ar Faniju Beikeri, ar kuru iepazinos Konstantinopolē. Vai drīkstu atvest viņu sev līdzi?»

— Ātri nokārtots, — atzīmēja Henrijs, kad Beatrise viņam parādīja vēstuli. — Viņš taču Konstantinopolē sabija ne ilgāk par četrām nedēļām, ja ne vēl mazāk. Pirms diviem mēnešiem! Izskatās, ka steidzīgas laulības ir jūsu ģimenes tradīcija. Atliek vienīgi cerēt, ka šī sieviete ir viņa vērta. Nu, mūsu laulības arī bija visai steidzīgas. Ja viņa darīs Volteru tikpat laimīgu, cik tu mani, viņam tas nebūs jānožēlo.

Beatrise klusēja. Viņa centās atturēties no pārsteidzīgiem secinājumiem, kas bija diezgan pagrūti. Viņa nosūtīja brālim laimes vēlējumus no visas ģimenes, lūgdama viņu ierasties pēc iespējas drīzāk kopā ar jauno sievu. Volters atbildēja, ka līdz Stretfordai netikšot ātrāk kā vēlā kristību dienas priekšvakarā. Tomēr, ja agri no rīta viņi tur dabūtu karieti, uz kristību ceremoniju varētu paspēt laikā. Bārtonā viņi uzkavēšoties divas nedēļas. Vēstule, tāpat kā iepriekšējā, bija īsa un atturīga. Beigās sekoja īsa piebilde:

«Lūdzu, Bī, atsevišķas istabas.»

Kristību dienas rītā pār Bārtonu savilkās negants pērkona negaiss, un tam sekoja lietusgāze, kas uz pāris stundām ielejas ceļus darīja neizbraucamus. Atkal parādījās saule, sabrauca viesi, taču Volteram un Fanijai sagatavotās brokastis jau sen bija atdzisušas un no viņiem nebija ne vēsts. Henrijs noraizējies un nemierīgs visu laiku meta acis uz pulksteni un beidzot lika vienam no saviem vīriem doties jāšus pretī, lai nepieciešamības gadījumā pārceltu atbraucējus un to bagāžu pāri upītei, kas, iespējams, izkāpusi no krastiem.

Beatrise sēdēja uz dīvāna starp abām krustmātēm un moži sarunājās. Šoreiz viņa bija visai ātri atspirgusi. Durvīs parādījās misis Džonsa.

—    Lūdzu, kundze, Robertss teic, ka viņi nupat jau esot upei pāri un braucot augšā kalnā. Vai uzvārīt vēl vienu kannu šokolādes?

Henrijs un Elsija skriešus metās uz durvīm, un Beatrise viņiem sekoja. Nama priekšā no karietes jau kāpa ārā atbraucēji. Beatrise kā sastingusi palika stāvam durvīs.

Skarbi sakniebta mute, šaudīgas acis, šaurs, smails zods; glūnīga žurkas seja — nemīlama, nožēlojama un ļauna.

Ak dievs, tas nav iespējams, nav izturams! Volters … Volters — un apprecējis . . .

—    Bī, — viņš teica, — šī ir mana sieva.

Beatrise zibenīgi saņēma sevi rokās. Viņa devās pretī, izstiepusi rokas sveicienam, un abus pēc kārtas noskūpstīja.

—    Ak, nabaga Fanij, jums nu gan iznāca ceļojums! Vai neesat izmirkuši? Mēs tā raizējāmies par jums. Vai esat paēduši brokastis?

—    Jā, Abotsvudas traktierī, — atbildēja Volters, — kamēr gaidījām, līdz varēs tikt pāri upei.

—    Vai tagad nevēlaties vēl kaut ko? Varbūt karstu šokolādi vai glāzi vīna?

Beatrise veltīja brālim uzmundrinošu skatienu un no jauna pievērsās Fanij ai.

—    Pēc stundas mums jādodas ceļā uz baznīcu. Vai negribat uzkāpt augšā uz savu istabu un drusku atpūsties?

Fanija brītiņu klīrīgi malkoja vīnu, turēdama glāzi izliektos pirkstos kā elegantas dāmas modes lapās un tērzēdama ar samākslotu vieglumu, kāds raksturīgs bagātu dīkdieņu salona tenkām. Palaikam tomēr viņas valodā ieskanējās pa nodevīgam patskanim no kalpotāju vienkāršotā runas veida. Tad Fanij a kopā ar svaini devās augšā, taču atpūsties nevēlējās. Viņa grozījās spoguļa priekšā, joprojām nervozi vidžinādama, un paziņoja, ka neparko nevarot doties ceļā, nepaskatījusies uz «burvīgajiem bērniņiem».

—     Volters man tik daudz ir stāstījis par jūsu skaist ajiem mazulīšiem, mīļā Beatrise. Es tos noteikti iemīļošu, ja tie ir līdzīgi jums. Vai varbūt tie izskatās pēc tēva? Es nebiju gaidījusi, ka sastapšu te tik skaistus cilvēkus.

Beatrise aizveda viņu uz bērnistabu, kur rātni un uzposti sēdēja trīs mazie puisēni, gaidīdami, kad viņus aicinās lejā. Ar jūsmīgiem apbrīnas saucieniem Fanija meli 1tās apkampt bērnus, glāstīdama tiem matus un apbērdama vaidziņus skūpstiem,

—    Kas par apburošiem radījumiem! Kaut ko jaukāku es vēl neesmu redzējusi. Beatrise, vai jūs maz zināt, cik jūs esat laimīga? Mani burvīgie eņģelīši, es esmu jūsu jaunā tante. Dod man vēl vienu bučiņu, mīlulīt.

Puisēni nebija raduši pie tādas mīlināšanās. Māte arvien bija ar cieņu izturējusies pret viņu personību, un līdz šim neviens nebija drīkstējis pieprasīt viņiem skūpstus. Uz neierastajiem glāstiem bērni reaģēja katrs savā veidā. Harijs, kaut arī jūtami apmulsis, izturējās pieklājīgi. Diks nikni viebās un nepacietīgi centās izrauties. Bobijs, kas vēl tikai neveikli tenterēja, glābiņu meklēdams, ieķērās mātei svārkos un platām, pārmetošām acīm raudzījās svešiniecē. Beatrise klusēdama stāvēja līdzās. Viņa valdījās visiem spēkiem, lai nemestos atbrīvot bērnus no uzbāzīgajām rokām.

Tad tika ienests jaunpiedzimušais savā kristību tērpā, un Fanija aizmirsa zēnus. Viņa atkal iespiedzās un metās skūpstīt mazuli. Misis Džonsa negribīgi paļāva gareno, balto vīstoklīti alkatīgajam skāvienam, bet pati palika stāvam līdzās un drūmi vēroja notiekošo, gatava jebkuru brīdi mesties starpā. Viņas sejas izteiksme bija nepārprotama. Savu vietu viņa zina, jā gan. Ja tādu kumēdiņu pēc jāsaņurca un jāsanieko viss smukais batists, ne jau. viņai klājas iebilst, un, ja nabaga bērniņam jābrauc uz baznīcu kā ērmam, tur viņa neko nevar darīt. Taču viņa vis nepieļaus, ka mazo zelta gabaliņu nomet uz grīdas kaut kādas kundzes ākstību dēļ. Nē, tas jau nu gan nenotiks.

—   Man šķiet, ka mums laiks iet lejā, — sacīja Beatrise. — Misis Džonsa, vai jūs nepaņemtu mazo?

Fanija ciešāk sakrampēja rokas ap bērnu.

—   Nē, nē, es pati viņu nonesīšu. Tu paliksi pie tantes, manu saldo eņģelīt.

—    Neņemiet ļaunā, Fanij, taču drošāk būs, ja viņu paņems misis Džonsa. Jūs neesat pieradusi staigāt pa mūsu vecmodīgajām lauku mājas kāpnēm.

Sašutuma pārņemta, misis Džonsa pasteidzās atdabūt savu dārgumu un devās lejup pa kāpnēm. Beatrise paņēma Diku un Bobiju pie rokas.

—   Harij, tu, lūdzu, rādi Fanijas tantei ceļu. Jā, vari iet pa priekšu, ja gribi. Kāp uzmanīgi… lūk, tā ir labi.

Kad Beatrise pēc kristību ceremonijas zīdīja mazo, bērnistabā sasārtusi un zibošām acīm iedrāzās Elsija.

—    Vai tas Volters ir jucis? Vest šito radījumu šurp un stādīt viesiem priekšā! Man bija tāds kauns kā vēl nekad. Debestiņ, no kādiem ļaudīm gan viņa cēlusies?

—    Cik man zināms, — Beatrise savaldīgi atteica, — viņa ir mācītāja meita.

—    Dīvains gan tāds mācītājs, kas ļauj savai meitai runāt ar tādu akcentu. Un uzvešanās! Fils man baznīcā noprasīja, vai Volters neesot apprecējis ķēkšu. Interesanti zināt, ar ko viņa visu mūžu nodarbojusies, ka staigā tik pieglaimīga, it kā gaidītu, lai kāds viņai atmet savas novalkātās drēbes.

—    Cik zinu, viņa bijusi guvernante.

—    Nu, tās arī ir dažādas. Ja jau viņam noteikti vajadzēja precēt guvernanti, būtu labāk ņēmis veco Smizersu. Viņa vismaz ir lēdija, un tie sešdesmit gadi — tīrais sīkums, pārdesmit gadu vairāk. Šai te nebūs mazāk par četrdesmit. Volters ir idiots!

Elsija atkrita krēslā. Klaudzinādama vienu no mazajām rītakurpītēm pret grīdu un vieglām, vijīgām kustībām ar glezno roku bužinādama matu cirtas, viņa izskatījās ļoti pievilcīga. Dusmas Elsijai lieliski piestāvēja; viņas rožsārtā seja pietvīka košāka un acis dzirkstīja.

—    Un viņi taisās palikt uz manām kāzām! Tas taču visu galīgi sabojās! Virsnieki smiesies, Fils būs pārskaities, un viņa māsa mētās dzēlības. Cik tas neapdomīgi no Voltera!

—    Elsij, — Beatrise sacīja, — neņem ļaunā, bet tagad mazajai vajadzīgs miers. Viņai laiks gulēt.

Henrija izturēšanās gan bija augstsirdīgāka, tomēr gandrīz tikpat apgrūtinoša. Tovakar viņš soļoja šurp un turp pa guļamistabu, enerģiski runādams un izsaukdamies, klakšķinādams mēli, kā niķīgu zirgu skubinot.

—    Tjā! Volters nu gan varēja labāk parūpēties par sevi. Bēdīgi, gauži bēdīgi redzēt, ka viņš saistījies ar tik vulgāru sievieti kā šī te. Un ja vēl bijusi jauna un skaista. Kā viņš varēja kaut ko tādu… Varu galvot, \ mīļā, ka tur notikusi kāda blēdība, vai arī mani nesauc par Telfordu.

Beatrise iespieda seju spilvenā un izlikās aizmigusi. Dieva dēļ, kaut taču viņš beigtu par to runāt — kaut jel viņi visi beigtu runāt!

Kad nākamajā rītā Beatrise, iedama no bērnistabas uz virtuvi, nokļuva līdz Fanijas istabai, viņa iekšpusē izdzirda raudas. Pieklauvējusi viņa atvēra durvis.

—    Vai jūs nejūtaties labi, Fanij?

Volters stāvēja līdzās sievas krēslam un, noliecies pār viņu, kaut ko mierinošā balsī runāja. Fanija izrāva plecu no viņa satvēriena.

—    Ak, liec mani mierā!

—    Volter, vai atnest viņai sirdszāles?

Viņš klusēdams papurināja galvu. Brālis izskatījās nevesels. Pēc brīža viņš atkal noliecās pār šņukstošo sievieti.

—    Fanij, lūdzu, saņemies, tu uztrauc Beatrisi.

—    Kas viņai bēdas! Viņa tā nebūtu darījusi, ja…

—          Kā darījusi? — Beatrise jautāja, panākdamās uz priekšu. — Pagaidi, Volter. Fanij, vai es jums kaut ko esmu nodarījusi? Tad būtu labāk, ja jūs vai Volters man to pateiktu.

Volters notvīka.

—          Ak, Bī, man ļoti žēl. .. Viņa iedomājusies, ka jūs ar Henriju vakar gribējāt viņu noniecināt. Fanij, es tev galvoju, ka tas nevienam pat prātā nav nācis. Tu tikai iedomājies …

—          Tātad es tikai iedomājos, ka mani apsēdina vienā karietē ar aptiekaru?

Beatrise mirkli stāvēja nesaprašanā.

—          Ar doktoru Džeimsu? Viņš bija ļoti laipns un piedāvāja vietu savā karietē. Kāpēc . . .

—          Un tā sieviete Ņūdženta sēdēja lēdijas Monktones karietē!

—          Es nesaprotu. Skaidrs, ka lēdija Monktone aicināja misis Ņūdžentu savā karietē, — viņas abas ir bērna krustmātes.

—          Jā gan. Un vai nebūtu bijis piedienīgāk aicināt par krustmāti savu svaini nekā mācītāja palīga sievu? Es vēl saprotu, ka izvēlējāties lēdiju Monktoni, viņa ir ievērojama aristokrāte.

—          Viņa ir mūsu sens draugs, — Beatrise vēsi atbildēja. — Un misis Ņūdženta tāpat. Viņas abas apsolījās būt krustmātes, pirms vēl mēs uzzinājām, ka Volters ir apprecējies.

—          Un kāpēc jūs to ātrāk nezinājāt? Tāpēc, ka Volters to slēpa veselus divus mēnešus. Viņam laikam kauns no manis. O, man nekad nevajadzēja precēties ar viņu, man vajadzēja zināt, ka jūs visi mani nicināsiet un apvainosiet.

—    Kas jūs ir apvainojis?

—    Ja gribat zināt — Elsija. Pie pusdiengalda es redzēju, ka viņa noskatās uz mani un kaut ko pačukst tam jaunajam švītam. Vai jūs domājat, ka es esmu no koka?

—    Lūdzu, uzklausiet mani, — teica Beatrise. — Ja Elsija bijusi pret jums rupja mūsu namā, man ārkārtīgi žēl. Tiesa, māsa reizēm mēdz būt neapdomīga, bērnībā viņa tika drusku palutināta. Pašlaik viņai daudz uztraukumu, tāpēc mums jābūt iecietīgiem. Taču es domāju, ka mēs abi ar Henriju pret jums vienmēr esam izturējušies pieklājīgi.

Fanija pielēca kājās un, no jauna pārplūzdama asarām, apkrita svainei ap kaklu.

—    Piedodiet, mīļā Beatrise! Jūs esat eņģelis, un tikai es pati pie visa esmu vainīga. Es zinu, ka esmu šausmīgi jūtīga. Bet man tā gribas, lai jūs visi mani mīlētu.

Voltera dēļ Beatrise piespieda sevi nerauties projām no mitrajiem skūpstiem.

—    Jūs esat pārlieku nogurusi, — viņa teica. — Atgulieties, un es jums atnesīšu plūškoka ziedu tēju. Nolaid aizkaru, Volter. Varbūt viņa aizmigs.

Fanija padevīgi paklausīja, un Volters, joprojām klusēdams, pavadīja māsu līdz durvīm.

—    Paldies, — viņš gaitenī nočukstēja. — Esi ar viņu pēc iespējas pacietīgāka, viņai bijusi grūta dzīve.

14. nodaļa

Volters ar Faniju apmetās Londonā. Lai gan viņš, tāpat kā iepriekš, regulāri rakstīja māsai, vēstules maz stāstīja par viņa personisko dzīvi. Piebildes attiecībā uz sievu arvien bija laipnas, taču ar laiku tās kļuva retākas un piesardzīgākas. Reizēm viņš tikai pieminēja, ka sieva sūtot sirsnīgus sveicienus.

Nākamā gada vasarā viņi otrreiz viesojās Bārtonā. Gandrīz divas nedēļas Volters ar Beatrisi laipoja kā pa plānu ledu, cenzdamies pasargāt Faniju no kaimiņu nievām, rūpēdamies, lai viņa neizvestu no pacietības bērnus un lai bērni nekļūtu rupji pret viņu, labinādami misis Džonsu un pierunādami Henriju apspiest dziļo nepatiku un neiecietību.

Kādu dienu jaunākā istabene, sešpadsmit gadus veca meitene, atnāca pie saimnieces ar saraudātām acīm un uzteica vietu. Beatrise pārsteigta palūkojās uz viņu: Bārtonas kalpotāji dzīvoja labi un bija sirsnīgi pieķērušies saimniecei.

—   Nu, kas tad noticis, Ellen?

—    Nekas, kundze.

—   Vai jūs neesat šeit apmierināta?

—   Esmu gan, kundze, ļoti apmierināta.

—    Nu tad kāpēc?

Beidzot saraustītos vārdos meitene atklāja, kas noticis.

—          Piedošanu, kundze, bet man nepatīk, kā tā sieviete runā ar mani.

—   Misis Riversa?

—    Jā, kundze.

—    Pastāstiet man, kas noticis.

Atbildes nebija.

—          Vai jūs bijāt kaut kādā ziņā vainīga? Nelaipna pret viņu?

—    N-nē, kundze. Vismaz …

—    Jā?

Ellenas apaļā, zemnieciskā seja savilkās uz raudāšanu. Viņa joprojām klusēja.

—           Nebīstieties sacīt man patiesību, — Beatrise saudzīgi teica.

—           Piedošanu, kundze, es tā negribēju. Es, nudie, nav radusi runāt pretī, es nav no tādām, nudie, ne. Bet tā kundze … Viņa tak mani tur par suni. Tā ar mani neviens vēl nav runājis, un es tā nav radusi.

Meitenes balss runājot kļuva spalgāka.

—          Saprotu, — noteica Beatrise. — Labi, parunāsim par to vēlāk. Esiet tik laipna un atsūtiet pie manis misis Džonsu.

Ellena šņukstēdama izgāja, un pēc brīža istabā stīvi, kā olekti norijusi, iesoļoja misis Džonsa.

—    Vai jūs saucāt, kundze?

—          Jā. Sakiet lūdzu, misis Džonsa, — vai jums ir gadījies dzirdēt, ka Ellena būtu rupja?

—          Nē, kundze, nav gan — pieklājīga meitene caur un cauri, tur es neko citu nevaru teikt.

Viņa dusmīgi atmeta galvu.

—          Misis Riversai viņa šo to pateica gan, es nesaku, ka tur viņa bez vainas, un par to es viņu jau dūšīgi sabrāzu. Kalpotājam jāzina sava vieta. Bet ja kundze nosauc godīgu meiteni par zagli un tikai tāpēc, ka nevar atrast kaut kādu krāmu, savu brošu …

—   Vai misis Riversai kas pazudis?

—          Nu jau atkal atradies, kundze, zem paklāja pie naktsskaplša. Tā jau viņa mūžam izmētā savas mantas pa visu grīdu. Ellena ir pagalam uztraukusies.

Beatrise īsu brīdi iegrima domās.

—          "Misis Džonsa, — viņa sacīja, — man ļoti gribas, lai brālim netiktu sabojāts atvaļinājums. Nākamās nedēļas beigās viņš brauks atpakaļ uz Londonu. Vai starp mūsu kalpotājiem ir kāds, kas vienmēr spētu savaldīties? Kādam tomēr jāapkalpo misis Riversa, kamēr viņa ir mūsu viešņa.

Saimniecības vadītājas sirdīgajā sejā palēnām iegula saprotoša izteiksme.

—          Ja nu vienīgi es pati, kundze, un es jau būtu ar mieru, kaut arī tas nav īsti mans darbs. Vismaz tad man nebūtu jākreņķējas, kā tās meitenes tiek galā. Mani misis Riversa nenosauks par zagli, es ceru.

—          Jādomā gan, ka ne. Paldies, es jau domāju, ka jūs atradīsit vislabāko izeju, un es ļoti priecājos. Lūdzu, atsūtiet pie manis Ellenu, kad viņa būs brīva.

Drīz pazemīga un noraudājusies atkal ienāca Ellena. Viņa apstājās, nodūrusi acis, un klusēdama plucināja priekšauta lences.

—          Ellen, — sacīja Beatrise, — misis Džonsa man izstāstīja, kas noticis. Jūs taču zināt, ka mēs jums ticam, vai ne?

—    Jā, kundze.

—          Un tas ir pats galvenais, vai nav tiesa? Tagad sakiet — vai jūs būtu ar mieru nedēļu vai divas atstāt istabu kopšanu un palīdzēt virtuvenei pie ievārījumiem?

Meitenes seja manāmi atplauka.

—    O jā, kundze, ja jūs tā gribat.

—        Ļoti labi. Es jau gribēju sarunāt kādu palīgu no ^ ciema. Jūs tīrīsit virtuvenei saknes un augļus, un es pa"X lūgšu, lai viņa jums iemāca vārīt želejas. Un sakiet — vai jūs katrā ziņā mēneša beigās gribat iet projām?

Ellena atkal nodūra acis un sažņaudza priekšauta lences.

—    Es gan labāk paliktos tepat, kundze, ja jūs ļaujat.

—   Tad aizmirsīsim jūsu uzteikumu. Bet, Ellen …

—    Jā, kundze?

—    Nekad vairs neesiet rupja pret kādu šai namā, citādi es pati jums uzteikšu vietu, un to man ļoti negribētos darīt. Ja jums atkal gadās kādas raizes, gluži vienkārši atnāciet un izstāstiet man. Un tagad jums derētu iet un nomazgāt seju.

Fanija jau vairākkārt bija aizvainoti pieminējusi to apstākli, ka viņa ne reizes nav tikusi ielūgta Čeizā. Baidīdamās no jaunas scēnas, Beatrise vienīgo reizi pārkāpa savu apņemšanos nekad nelūgt pakalpojumus bagātiem un titulētiem paziņām un apjautājās, vai viņas svaine varētu aizbraukt apskatīt slavenās oranžērijas un gleznu galeriju. Jaunā lēdija Monktone tūlīt atsūtīja ielugumu uz tēju līdz ar piebildi, ka viņas vīramāte diemžēl jūtoties nevesela un lūdzot sevi atvainot. Beatrise, redzēdama iespēju pavadīt mierīgu pēcpusdienu kopā ar Volteru, arī aizbildinājās ar nevaļu, un Fanija, uzvilkusi labāko tērpu, lepni devās ceļā viena greznajā ekipāžā, kas bija atsūtīta viņai pakaļ.

Viņa atgriezās vislabākajā noskaņojumā un, jūsmīgi pacilāta, nebeidza stāstīt par brīnišķīgajiem skatiem, ko redzējusi, un par «dārgās lēdijas Monktones» apburošo viesmīlību. Viņā jautās kāds dīvains, slepens apmierinājums.

Nākamajā dienā Henrijs ieraudzīja, ka dārza vārtiņiem jāšus tuvojas lords Monktons. Viņi nebija tikušies vairākus mēnešus; lords Monktons tagad bija ministru kabineta loceklis un reti varēja izbraukt no Londonas. Henrijs pagājās pretī, ar prieku apsveicinādams veco skolasbiedru, pret kuru viņš juta cieņu neatkarīgi no sabiedriskā prestiža apsvērumiem.

—    Sveicināti, Monkton! Nāciet iekšā, mana sieva būs ļoti priecīga.

Lords nolēca no zirga un apmeta pavadu ap vārtu stabiņu.

—    Es labāk neiešu iekšā, ja jums nekas nav pretī. Patiesību sakot, esmu ieradies traki nepatīkamas padarīšanas dēļ un negribu ar to apgrūtināt misis Telfordu. Vai varam runāt tepat? Nē, mājās viss ir kārtībā, taču es labprātāk runātu tikai ar jums.

Viņi apsēdās lapenē.

—   Es runāšu pavisam atklāti, Telford. Vakar misis Riversa kopā ar manu sievu dzēra tēju, un pēc viņas aizbraukšanas sieva griezās pie manis ar lūgumu, ko es nekādi nevaru saprast. Iznāk, ka viņas vīrs grib, lai es izmantoju savu ietekmi un izgādāju viņam sera Edvarda Viloubija vietu ārlietu ministrijā. Redziet, es jau neko neteiktu, ja kāda vieta būtu brīva, es labprāt izpalīdzētu misis Telfordas radiniekam. Jūs jau zināt, ka mana māte viņu ļoti ieredz, un arī es pats vienmēr Ģsmu jutis dziļu cieņu pret jūsu sievu. Turklāt, kaut arī es misteru Riversu jau gadiem tikpat kā neesmu redzējis — kopš ieteicu viņu diplomātiskajam dienestam, — es zinu, ka par viņu runā tikai labāko. Bet, ja viņš gribēja no manis kādu pakalpojumu, kāpēc tad nenāca pats tieši pie manis? Man nepatīk, ka meklē dāmu starpniecību. Un tā vieta turklāt nemaz nav brīva.

Henrijs neizpratnē stīvi skatījās draugā.

—   Prasījis sev cita vietu? Kā tad tā… Bet, dievs mans liecinieks, es kaut ko tādu vēl neesmu dzirdējis. Nekad un nemūžam! Un lai nu vēl kas, bet Volters! Neparko nevaru tam ticēt.

Viņš apmulsis paberzēja pieri, tad satraukts turpināja:

—   Vēl vairāk: nevaru un negribu ticēt! Volters nemaz nav spējīgs uz kaut ko tādu. Tas noteikti ir tā nolādētā sievišķa darbs!

—   Ā, tad lūk, ko jūs domājat par viņa kundzi. Mana māte ir tieši tādās pašās domās. Viņa ir pārliecināta, ka mistera Riversa vienīgā vaina ir tā, ka viņš apprecējis necienīgu sievieti. Nu ko, tas gadījies ne vienam vien krietnam vīram. Bet, lūk, kas ir pats ļaunākais.

Lords Monktons noplīkšķināja zālē savu jājampātagu.

—   Viņa teikusi manai sievai, ka Viloubijs tiekot atstādināts no amata. Ja pieņemtu, ka tā ir tiesa, kā viņa to uzzinājusi? Nav pieļaujams, ka cilvēki, kas strādā valdības iestādēs, pārstāsta sievām dienestā dzirdētās ziņas.

—   Lūk, kur viņš ir, kopā ar manu sievu, — Henrijs pārtrauca lordu Monktonu. — Noskaidrosim visu tūlīt uz vietas; esmu pārliecināts, ka tas ir tikai pārpratums.

t Volters kopā ar Beatrisi ienāca dārzā. Lords Monktons sarauca pieri.

—   Vai labāk nepagaidīt, kamēr misis Telforda ieiet istabā? Man šķiet, ka šai jezgā tāpat jau iejaukts pārāk daudz sieviešu. Nu, kā gribat.

Henrijs jau bija paspējis uzsaukt abiem nācējiem. Pēc pavēsas sasveicināšanās viesis vērsās pie Voltera.

—          Mister Rivers, sakiet, vai jūs esat dzirdējis ārlietu ministrijā runājam, ka sers Edvards Viloubijs esot kritis nežēlastībā?

Voltera sejā parādījās apmulsums. Viņa atbildes tonis bija pieklājīgs, taču vēss.

—          Jūs esat izdevīgākā stāvoklī par mani, milord. Es ārlietu ministrijā ieņemu padotā vietu. Jebkādas valodas jūs noteikti uzzināsit ātrāk par mani.

—          Vai jūs neesat saņēmis vēstuli, kurā pieminēts šis apstāklis?

Klusuma brīdis pirms Voltera atbildes bija tikko manāms.

—    Ja tā būtu, es uzskatītu tādu ziņu par neizpaužamu.

—           Nu, šobrīd tas vairs nav noslēpums. Šorīt es uzzināju no ārlietu ministrijas sekretāra, ka Viloubijs atzīts par vainīgu kukuļņemšanā. Rīt paziņos par viņa atcelšanu no amata. Sekretārs piebilda, ka jūs jau esot informēts par gaidāmo pārmaiņu. Viņš gribēja zināt manas domas par jūsu piemērotību šim postenim. Ja drīkstu jautāt — vai jūs esat jau spēris kādus soļus — tiešus vai netiešus —, lai to nodrošinātu?

Volters pārsteigts paskatījās viņā.

—           Soļus? Diemžēl es lāgā nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

—          Es izteikšos skaidrāk. Vai jūs pilnvarojāt misis Riversu griezties pie manis ar manas sievas starpniecību? Un pateicāt viņai, ka sers Edvards tiek atstādināts?

Voltera sejā izzuda pēdējā asins pilīte. Atbilde izskanēja aizsmakušā čukstā:

—    Es … nesaprotu.

Beatrise dedzīgi metās starpā.

—          Lord Monkton, ja jūs pazītu manu brāli, jūs zinātu, ka viņš neparko nav spējīgs uz kaut ko tādu.

Lords Monktons pamāja ar galvu, vērodams Voltera seju.

—          Ja, es jums ticu un lūdzu viņam piedošanu par savām šaubām. Mēs valdības aprindās tik bieži dabūjam redzēt cilvēka dabas nelāgo pusi, ka sākam visus turēt aizdomās.

Viņš domīgi pakratīja galvu.

—           Es laikam varu iedomāties, kas noticis. Mūsu praksē tādi gadījumi ir jau bijuši. Dāmas, kam sevišķi rūp savu vīru paaugstinajumi, reizem mēdz but drusku neapdomīgas.

Viņš atkal pieversas Volteram:

—          Ticiet man, es jūs neturu aizdomās par negodīgiem nolūkiem. Taču, pirms es atbildu uz saņemto vēstuli, mans pienākums ir uzdot jums vienu jautājumu. Kā misis Riversa uzzināja, ka sers Edvards atstās amatu?

—    Man nav ne jausmas.

—    Vai jums nav gadījies runāt ar viņu par šo tematu?

—           Par… seru Edvardu vai par manām nākotnes izredzēm?

—    Gan par vienu, gan otru.

—           Ir gadījies. Nedēļas trīs atpakaļ, īsi pirms mūsu izbraukšanas no Londonas, viņa ieminējās, ka es pārāk maz pelnot, un jautāja, vai man esot kādas cerības uz paaugstinājumu.

—    Un ko jūs atbildējāt?

—          Teicu, ka šobrīd neredzu iespējas izvirzīties, taču ceru, ka nākotnē man varbūt atbrīvosies kāda labāka vieta.

—    Vai sers Edvards nemaz netika pieminēts?

—          Tika gan. Pagaidiet, man drusku jāpadomā. Sieva minēja divus vārdus. Viņa teica: «Ja pēkšņi atbrīvotos, piemēram, mistera Kera vai sera Edvarda Viloubija vieta, vai tu pieteiktos uz to?» Es pasmējos un atteicu, ka tur būtu daudz gribētāju.

—          Un viss? Vai jūs nekādi nepieminējāt sera Edvarda atlaišanas iespēju vai varbūt to, ka par viņa darbu vai rīcību ir sliktas atsauksmes?

—    Protams, ne!

—           Un vēstuli, kurā bija rakstīts, ka seru Viloubiju, iespējams, drīz atcels no amata, un taujāts, vai jūsu sagatavotība atbilst viņa vietai?

—    Nē.

—    Ko jus izdarījāt ar vēstuli?

— Noliku to savā rakstāmgaldā, īpašā atvilktnē kopā ar citiem slepeniem dokumentiem.

—    Vai atvilktni aizslēdzāt?

Jā.

— Vai droši zināt, ka neatstājāt vēstuli kaut kur mētājamies?

—    Pilnīgi droši.

—          Atvainojiet par jautājumu: vai atslēgas atradās tādā vietā, kur misis Riversa varēja tās paņemt, jums nezinot?

Voltera vaibsti pārakmeņojās.

—    Baidos, ka .. . jā.

—    Nu lūk. Domāju, ka viss skaidrs.

—           Pilnīgi skaidrs! — iesaucās Henrijs. — Es taču jums teicu, ka viņam ar to nav nekāda sakara. Ak mūžs, drīzāk es turētu aizdomās …

—           Pagaidiet mirkli, Telford. Mister Rivers, es jums pateicos par atklātajām atbildēm. Ticiet man, jūs neesat vienīgais vīrs, kas, neko ļaunu nenojauzdams, nokļuvis šādā situācijā. Es zinu līdzīgu gadījumu, kura sekas bija ļoti bēdīgas. Par laimi, šoreiz nekas ļauns nav noticis. Turpmāk vienmēr glabājiet savas atslēgas drošā vietā.

Viņš pastiepa roku.

—          Esmu pilnīgi apmierināts un ar prieku ieteikšu jūs jaunajam amatam.

Volters atbildēja lēni un vilcinādamies:

—          Es jums ļoti pateicos, milord, taču es to nevaru pieņemt.

—    Ko vēl ne … — Henrijs atkal iesāka.

—          Ēzelis! — lords Monktons viņam nepacietīgi uzbrēca i n no jauna pievērsās Volteram.

—    Vai šī atgadījuma dēļ?

—          Jā. Citkārt es būtu to pieņēmis ar prieku. Bet tagad vairs ne.

—          Manuprāt, jūs esat pārlieku jūtīgs. Kas bija noslēpums, tas šobrīd tāds vairs nav, un, ciktāl tas atkarīgs no manis, šī saruna netiks izpausta. Tā kā jūs neesat vainīgs, mēs varam visu notikušo aizmirst.

—          Nevaru jums piekrist. Es esmu vainīgs. Tas, ka es neparedzēju vajadzību piesargāties, nav attaisnojums. Man vajadzēja to paredzēt.

Lords Monktons piecēlās.

—    Izsaku jums līdzjūtību. Es saprotu.

Kad viņš bija aizgājis, Volters pagriezās pret Henriju. Viņa seja joprojām bija nedabiski bāla.

—          Man tev jāatvainojas. Neraizējies, Henrij, tu esi bijis ļoti pacietīgs. Rīt man jābrauc uz Londonu.

—          Galīgas aplamības! — iesaucās Henrijs. — Tu tak neesi vainīgs, un visu šo pretīgo jezgu vajag gluži vienkārši aizmirst. Ak mūžs, mīļo cilvēk, es taču nepieļaušu, lai starp mums nostājas kaut kāds tur …

—          Starp mums ne. Taču viņu es nekad vairs nevedīšu uz jūsu mājām. Lūdzu, Henrij, cietīsim visi klusu, kamēr mēs ar viņu atgriežamies Londonā. Es viņai visu paskaidrosu tur. Tagad tikai pateikšu, ka rit no rīta braucam projām.

Beatrise sēdēja uz soliņa, sakņu pusi un paslēpusi seju rokās. Šoreiz viņas atjautība nespēja palīdzēt; visā viņas arsenālā nebija ieroča, ar ko stāties pretī šādai nelaimei. Garām iedams, Volters pieskārās māsas plecam un nočukstēja: — Piedod. Tev viņa vairs nebūs jāredz.

Beatrise palūkojās augšup un klusēdama paspieda brāļa roku. Volters, neteicis vairs ne vārda, iegāja mājā, un Henrijs gandrīz asarām acīs apskāva sievu, murminādams nesakarīgus lāstus, maigus vārdus un mierinājumu. Beatrise neatbildēja, taču viņas acis raudzījās laipni. Šobrīd pats galvenais bija tas, ka vīrs ar visu sirdi ir Voltera pusē.

15. nodaļa

Beatrise kopā ar misis Džonsu sēdēja pie atvērta veļas skapja un pārcilāja mazbērnu drēbītes, no kurām vēdīja smaržīgo miešķu aromāts. Vairākkārtējām biežajām dzemdībām bija sekojis trīsarpus gadu pārtraukums. Tagad Beatrise atkal gaidīja bērnu un viņas acīs jautās nogurums. Senais netaisnais rūgtums pret Henriju jau sen bija pagaisis, taču laulības dzīves fiziskā puse viņai joprojām palika nebeidzama mocība.

Ienāca Ellena un pavēstīja, ka ieradies misters Riverss. Apciemojums nebija paredzēts, taču pēdējā laikā Volters allaž ieradās negaidīti — tajās retajās reizēs, kad izdevās kaut kā tikt projām no darba un no Fanijas. Kopš bēdīgās sarunas ar lordu Monktonu viņš nekad vairs neņēma sievu līdzi uz Bārtonu.

Beatrise smaidīdama piecēlās.

—    Vai viņš ir priekšistabā?

—    Nē, kundze, viņi abi ar saimnieku iegāja ēdamistabā. Nez vai tik viņš nav slims — izskatās gaužām nelāgi.

Slims . . . vai varbūt atnesis sliktas vēstis?

JVlisis Džonsa aizturēdama saņēma viņas roku.

— Neejiet, kundze, labāk pasēdiet brītiņu tepat, un es visu noskaidrošu.

Beatrise papurināja galvu un devās uz ēdamistabu. Durvis verot, viņai ausīs iesitās Henrija satrauktā balss:

—    Beatrisei mēs nedrīkstam stāstīt, kamēr bērns . ..

—    Volter, kas noticis?

Viņai pretī vērās divas nobālušas sejas.

—    Pagaidi brītiņu, mīļā …

—    Jā, es saprotu, Henrij. Bet, ja es tik daudz jau esmu dzirdējusi, ļaunāk būs, ja sākšu mocīties ar minējumiem. Labāk izstāsti man visu, Volter. Vai mātei kas noticis?

Mātes laulība bija nonākusi pie sava paredzamā noslēguma. Kārstērzs naktī bija aizzadzies no mājas, līdzi pievākdams sievas ietaupījumus par gada pēdējo ceturksni, un aizbēdzis kopā ar citu sievieti. Viņa pamestā un novecojusī sieva, palikusi bez naudas, bez draugiem un nespēdama meklēt palīdzību pie bērniem, ko pati savulaik atgrūdusi, bija iedzērusi žurku indi. Policija, kas ar nokavēšanos ieradusies arestēt Kārstērzu par kādu noziedzīgu darījumu, bija atradusi viņa sievu jau mirstam.

Volters raudzījās māsā izmisušām acīm.

—    Tā zināmā mērā ir mana vaina, Bī. Es no mums biju vienīgais, kurš viņai kaut cik vēl rūpēja. Būtu es bijis labāks pret viņu, tas varēja nenotikt.

Beatrise uzlika delnu uz brāļa rokas.

—    Nepārmet sev, mīļais, tu viņas labā nekā nebūtu spējis izdarīt. Ja cilvēks ir tiktāl pagrimis, neviens tam vairs nespēj līdzēt.

Viņa pievērsās vīram:

—    Par bērnu nebaiļojies, Henrij. Tiesa, tas ir trieciens, taču es saņemšos un būšu mierīga. Atnes Volteram glāzi vīna un palūdz, lai misis Džonsa pagādā viņam ko ēdamu, viņš izskatās gluži pārmocīts. Es … man laikam vajadzēs iet atgulties.

Nākamajā rītā viņa dzemdēja nedzīvu bērnu. Labu bridi arī Beatrises dzīvība bija briesmās; vēlāk ārsts paziņoja Henrijam, ka viņa dzīvošot, taču nedrīkstot vairs dzemdēt bērnus.

Henrijs apsēdās pie sievas gultas un aizlūzušā balsī paziņoja jauno vēsti. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka Beatrisei šāda ziņa ir tikpat smags trieciens kā viņam. Sieva mierināja viņu ar mātes saudzību.

—    Vai tu tik ļoti to pārdzīvo? Nu, mums taču ir četri bērni, visi veseli un dūšīgi. Par mani neraizējies: man darba pietiks, audzinot trīs dēlus un meitu. Cik labi, ka mums ir vismaz viena meita, tu jau gribēji, lai zēniem būtu māsa.

Viņa raudzījās vīrā labvēlīgu, nežēlīgi skaidru skatienu. Nabaga Henrijs, nav taču viņa vaina, ka viņš ir tāds, kāds ir, — ne jau viņš pats gribēja nākt pasaulē ar lielām vēlmēm un īsu saprašanu. Viņš jau pat nespēj saprast, ko ir viņai nodarījis. Un galu galā viņš taču ir glābis viņu no drausmīgajiem Kārstērziem, devis viņai tīkamas mājas, cieņu un drošību un kā mācēdams pūlējies būt labs. Tagad, kad viņa ir brīva — uz visiem laikiem brīva no riebuma un pazemojuma, no nevēlamās bērnu radīšanas, — varbūt viņa vēl spēs vīru iemīļot tāpat kā, teiksim, lielu, dumju un padevīgu suni. Arī sunim mēdz būt nelāgi ieradumi, aprobežots saprāts, arī tas grib laizīt saimniekam seju, arī tas iekuļas visādās muļķīgās, nelādzīgās likstās un nāk, lai saimnieks to nostrostē un noglāsta. Un tomēr cilvēki mīl savus suņus. Beatrise glāstoši pieskārās vīra rokai. Tā bija viņas pirmā labprātīgā maiguma izpausme visos līdzšinējos laulības gados.

— Un nedomā, ka es nesapratīšu, ka tev trīsdesmit piecu gadu vecumā dzīve vēl nav beigusies. Tikai izvēlies uzmanīgi — bērnu dēļ. Neraudi, mīļais, es zinu, ka tu mani mīli.

Pazemības un pateicības pārņemts, viņš noskūpstīja sievu un aizgāja.

Dārgi es maksāju par šo brīvību. Viņu pārņēma aizrautīgas sajūsmas vilnis. Jā, viņas laulība ir bijusi netīrs veikals. Kuram gan ir citādi? Taču viņa nav vairījusies maksāt savu tiesu. Un tagad kļuvusi brīva. Viņa nopelnījusi tiesības uz vienatni un tagad pieder pati sev.

Beatrises atveseļošanās bija ilgstoša un priekpilna. Šis bija viņas pirmais brīves laiks, un viņa tiecās to baudīt pēc iespējas ilgāk. Viņa jutās nogurusi no cīņas un priecājās, ka brītiņu var brīvi ļauties straumei. Pašas neglābjami saindētais mūžs, brāļa izpostītā dzīve, Keiteremas baismas, žurku inde .. . kāpēc gan plosīt sevi ar domām par ļaunumu, kas tikpat nav novēršams? Pavasaris taču. ir tik īss. Lūk, strazds svelpj, un zālē jau veras vaļā krokusu ziedi.

•-f Jau nedēļām ilgi Beatrise gulēja savā skaistajā istabā un lasīja, ļāvās miegam vai arī tikai ieelpoja jauko smaržu, ko izplatīja agrīnās zeltziedes zem lielā dienvidu loga. Vēlāk viņa pasāka sēdēt saulainajā rožu dārzā vai arī maurā zem vecā Libānas ciedra, ar agrāk nepazītu godbijību vērodama kukaiņu, vāveru un putnu kāzu dejas.

Dīvaini, kā gan šie radījumi spēj rūpēties par pēcnācējiem, nekļūdami piedauzīgi; tajos ir kaislība, bet nav neķītrības. Lielā kolliju kuce, kas guļ līdzās zālē kopā ar saviem ņiprajiem mazuļiem, izskatās skaista, kad spēlējas ar tiem, zīda tos vai laiza tiem spalvu. Tikai vīrieši un sievietes kļūst derdzīgi.

Ja viņa būtu piedzimusi par ķēvi, vāveri, žurku — par jebko, tikai ne cilvēku — arī viņa varētu mīlēt savus mazuļus.

Un pat tagad …

Harijs un Diks maurā sacentās skriešanā, klupdami krizdami viens pāri otram un sajūsmā ķaukstēdami tāpat kā mazie kucēni. Viņi bija veseli, labi noauguši, spēcīgi kā jauni poniji. Harijs bija ļoti līdzīgs tēvam, tik līdzīgs, ka Beatrise reizēm ar pūlēm noturējās neatrāvusies, kad zēns tai negaidīti pieskārās. Viņš bija ieņemts medusmēnesī, kura murgu pilnās atmiņas laiks gan bija balinājis, taču izdzēst nespēja. Tomēr visumā viņai sirsnīgā puisēna klātbūtne sagādāja prieku, jo zēna dzīvespriecīgā daba darīja viņu par tīkamu sarunu biedru. Harijs gan nebija apveltīts ar tādu skaistumu kā Diks, tomēr arī viņš bija itin glīts, kāds acīmredzot šajā vecumā bijis viņa tēvs. Jaunībā Henrijs bija dzirdējis ne mazums cildinājumu savai ārienei, un pat tagad, kad viņš sāka mazliet izplūst, viņa izskats nepavisam nebija peļams. Voltera krustmeita Gledisa, ģimenes pastarīte, acīmredzot piederēja tam pašam tipam, cik no šādas apaļas mazulītes izskata vispār varēja spriest. Arī viņa bija liela auguma, gaišiem matiem un sārtiem vaigiem, veselības un omulības pārpilna. Meitene ne no kā nebaidījās un ļoti reti raudāja.

Vienīgi piecus gadus vecais Bobijs bija savas mātes turpinājums. Šķita, ka viņā nav nekā no Telfordiem. Viņš bija bikls bērns ar jūtīgu mutes līniju, izskatā ļoti līdzīgs savam vectēvam un vēl jo līdzīgāks Volteram. Elsijai viņš nelīdzinājās nemaz, taču Elsija laikam arī nebija īsta Riversa. Viņas laime, rūgti nodomāja Beatrise, — Riversu dzimta ar visu savu izglītību un saprātu nav dzīvotspējīga. Tā pārlieku ņem visu pie sirds. Izstīdzējis, nīkulīgs dzinums, pārāk daudz zinātnieku bijis tās senčos.

Volters ir īsts Riverss, vistipiskākais to pārstāvis. Varbūt tieši šī tieksme pārmērīgi ņemt visu pie sirds noveda brāli pie bezjēdzīgajām laulībām. Viņš ir dzimis zinātnieks un allaž juties vientuļš un svešs starp mazizglītotiem cilvēkiem; arī to, kas notika Keiteremā, viņš noteikti pārdzīvoja vienatne. Zens būdams, Volters tik ļoti mēdza apjūsmot māti. Vai viņš būtu iekļuvis slazdā tikai aiz vientulības?

Brālis nekad nebija stāstījis, kāpēc aizbraucis no Lisabonas, un ne Beatrise, ne Henrijs nebija uzzinājuši, kas noticis īsajā laika posmā Konstantinopolē. Viņi zināja vienīgi to, ka Fanija ir provinces mācītāja palīga meita un Konstantinopolē kalpojusi kādiem ļaudīm par guvernanti, turklāt bijusi trūcīga un jau gados.

«Dievs vien zina, kā viņai izdevās nozvejot to nabaga zēnu,» Henrijs mēdza pikti sacīt.

Kad viņš sāka tā runāt, Beatrise allaž ierāvās sevī un cieta klusu. Vai nav vienalga, kā notikusi šī atbaidošā liksta? Tā ir notikusi — un viss.

Nav šaubu, ka arī Bobijs samezglos pats savu dzīvi nožēlojamā pineklī, arī viņš izdarīs kaut ko neapdomīgi bruņiniecisku un kļūs citam par upuri. Labāk neskatīties tik daudz uz viņu, nedomāt tik daudz par viņu un viņa nākotni. ..

Jācenšas būt prātīgākai. Šīs nomācošās iedomas perina fiziskais vārgums, un tām nedrīkst padoties. Tās izgaisīs, tiklīdz viņa spēs nostaigāt piecdesmit jardu bez reiboņa un grīļošanās.

Kad spēki pamazām atgriezās, Beatrise sāka plānot savu turpmāko dzīvi. Pirmo reizi viņa varēja cerēt kaut cik atpūsties pa īstam. Tagad, kad visi bērni jau pārkāpuši triju gadu robežu, saprātīgs darbu izkārtojums un lieliskie kalpotāji, kuru labvēlību viņa iemantojusi un kurus tik rūpīgi apmācījusi, ļaus tikt galā ar saimniecības rūpēm dažās stundās. Daudz laika aizies bērniem, daudz aizies nepieciešamajām sabiedriskās dzīves nodevām, daudz paņems palīdzība Henrijam, kas nebeidz nākt pie viņas ar savām raizēm; un tomēr būs iespējams ik dienas atlicināt pāris stundu, lai varētu savā istabā nopietni un netraucēti pasēdēt pie grāmatām. Tās viņa nevienam neļaus sev atņemt. Viņa ievedīs dzelzs likumu: neviens viņu šajās stundās nedrīkst traucēt ne ar kādu iemeslu, izņemot vienīgi slimību.

X Tiklīdz ārsts atļāva, uz Bārtonu atbrauca Volters, lai apspriestos ar Beatrisi un Henriju par to ģimenes īpašuma daļu, kas bija izbēgusi Kārstērza ķetnām. Tā kā visi trīs vienojās bez domstarpībām, jautājums tika nokārtots ātri un vienkārši.

Elsija, kas pašlaik dzīvoja Indijā, savu nelielo pūra tiesu bija saņēmusi apprecēdamās, bet ne Volters, ne Beatrise nebija aiztikuši ne peniju no savas daļas — tā tika atstāta mistera Vintropa pārziņā kā papildu fonds mātei sevišķas vajadzības gadījumā, kaut gan māte pati par to nekā nezināja. Ienākumi bija uzkrājušies, un tagad Beatrises īpašumā bez pastāvīgās tērpiem atvēlētās summas, ko viņai deva un arī turpmāk gribēja dot Henrijs, atradās ievērojami naudas līdzekļi. Viņa jau bija izlēmusi, kā šo naudu izmantot. Zināmu summu viņa ik gadu atlicinās, lai iegādātos dažas jaunākās filozofijas grāmatas, galvenokārt franču autoru darbus, par kuriem bija stāstījis Volters. Viņa jau sen bija gribējusi tos izlasīt, taču uzskatīja, ka nebūtu godīgi pirkt grāmatas par Henrija naudu, jo vīrs šādu pirkumu noteikti neatzītu, ja vien spētu šos darbus saprast. Atlikušo naudu viņa ieguldīs privātā fondā, kura mērķis būs atvieglot ciešanas tiem apkaimes trūcīgajiem, kas izpelnījušies neslavu. Palīdzēt tiem trūcīgajiem, uz ko sabiedrība turēja labu prātu, nebija grūti. Henrijs bija tik mīkstsirdīgs, ka viņu vienmēr varēja pierunāt vai nu palīdzēt tiem pašam, vai arī griezties viņu vārdā pie lorda Monktona. Taču aizdomās turēto vai sodīto malu mednieku ģimenes pieredzēja daudz ciešanu, un tikpat grūti klājās arī divām katoļticīgo ģimenēm, kas dzīvoja šai apkaimē, un līdz šim viņa nebija redzējusi iespēju tām palīdzēt, neizraisot asas domstarpības. Septiņdesmit mārciņu gadā, sadalītas vienlīdzīgās daļās, būs ievērojams atbalsts šo ģimeņu sirgstošajiem, izsalkušajiem bērniem.

īsu mirkli Beatrisē ņēma virsroku agrākais nicinājums pret sevi, un viņa sev atgādināja, ka īstenībā rūpējas vienīgi pati par savām ērtībām, jo, domās redzēdama novājējušus, grūtsirdīgus bērnus, viņa naktīs nespēja mierīgi gulēt.

Protams, nekas netiks noslēpts vai noklusēts. Viņa Henrijam neslēpa neko, izņemot vienu — to, kas patiešām bija svarīgi. Ja viņa iegādāsies apavus baskājainiem bērniem vai nopirks ciema invalīdam ēzeli un ratus, vīrs rēķinus vienmēr varēs apskatīt, ja tie viņu interesēs. Bet tie jau viņu neinteresēs.

Henrijs, tāpat kā līdz šim, drīkstēs zināt visas viņas gaitas. Likums, ko viņa ar tādu rūgtumu bija sev uzspiedusi pēc kādreizējās tikšanās ar bīskapu, jau sen bija kļuvis par ieradumu. Tovakar, sēdēdama karietē līdzās aiz

migušajam vīram, viņa bija sev zvērējusi, ka nekad vairs necietīs pazemojošās bailes, kaut tikai viņu nepieķertu melos. Vergam, kas grib saglabāt pašcieņu, noslēpumi drīkst būt vienīgi domās. Visam, ko viņa lasa, runā un dara, vienmēr jābūt īpašnieka acij pieejamam; vienīgi viņas dvēsele būs tam slēgta. Ja kūtruma vai neattapības dēļ viņš top maldināts, tā ir viņa darīšana.

Tagad tas viss likās neparasti bērnišķīgi. Atskatīdamās uz aizvadītajiem laulības gadiem, Beatrise nevarēja neatzīt, ka Henrijs ir drīzāk bijis viņas vergs, nevis otrādi — vergs, kas tikpat saudzīgi vadīts, tikpat labi aprūpēts, tikpat apmierināts savā iejūgā kā Vizbule.

Ai, cik nejauks, cik pretīgs ir šāds mājdzīvnieka stāvoklis. Nevienam cilvēkam viņa nenovēlētu …

Bet ko viņa var darīt, ja nekam labākam viņš nav radīts?

Vai tā ir tiesa? Un ja viņš butu apprecejis sievieti ar sev līdzīgu garīgo pasauli, tādu, kāda acīmredzot bijusi viņa māte, tādu, kas viņu mīlētu gluži dabiski un saprotami, tāpēc vien, ka viņš ir tās vīrs? Vai arī kādu paklausīgu, dievinošu vientiesi kā lorda Monktona sieva vai viņas sirdsdraudzene mācītāja meita, kurai viņš būtu atbalsts, nevis atbalstāmais? Vai tad viņš nebūtu citāds?

Lielas atšķirības laikam tomēr nebūtu. Apkārtējā vide tikpat viņu būtu izlocījusi pēc sava prāta: Henrijs ir par vāju, lai tai pretotos. Toties Bārtonā būtu citāda — un ne jau viņa vainas dēļ. Viņš tāpat vienmēr censtos būt labsirdīgs muižnieks, un, ja vien viņam līdzās atrastos daudzmaz rūpīga sieviete, viņa rentnieki tāpat dzīvotu labākos apstākļos nekā vairumam kaimiņu. Taču to bērni nekad neizskatītos tādi kā tagad. Starp citu, veiksmīgas sagadīšanās nemēdz būt bieži. Daudz vieglāk varēja gadīties, ka Henrijs apprecētu Elsijai vai pat lēdijai Kripsai līdzīgu sievieti, un kas tad būtu noticis ar rentniekiem un viņu bērniem?

Šā vai tā, ja divi cilvēki ir kopīgi radījuši bērnus, kāda jēga vairs spriedelēt, kas un kā būtu varējis notikt? Tagad atliek tikai samierināties ar to dzīvi, kāda viņai dzīvojama.

vfUn galu galā ir jau arī kāds gandarījums. Labi, ka Volters tagad varēs aiziet no profesijas, kura viņam nekad nav patikusi un kurā personiskās dzīves nelaime atņēmusi itin visas iespējas, lemdama viņu vienīgi slikti atalgotajam melnajam darbam. Brālis bija stāstījis, ka gribot pārdot Keiteremu un sameklēt nelielu mājiņu kādā klusā nostūri. Varbūt viņš atradīs patvērumu grāmatās — tāpat kā viņa tēvs. Varbūt viņš nodosies arheoloģijai vai varbūt mēģinās pabeigt milzīgo valodas formu salīdzinošo tabulu, ko uzsāka Oksfordā un pameta, kad iestājās diplomātiskajā dienestā. Bet kā gan iespējams koncentrēties tik sarežģītam darbam, ja blakām nemitīgi līst asaras un uzverd dusmu lēkmes? Henrijs reiz ieminējās, ka vajadzētu ierīkot Voltera kabinetam dubultas polsterētas durvis, lai Fanijas spiedzieni netiktu tām cauri. Un tagad, kad Volters pats ir noteicējs par savu laiku, šad un tad jāatrod iegansts ataicināt viņu uz Bārtonu, kur viņu mīl katrs pieaugušais, katrs bērns un pat suns. Tad viņš palaikam varēs uzelpot.

Dažus mēnešus vēlāk Volters atrakstīja māsai, ka izvēlējies sev nākamo māju, ko cerot drīz nopirkt dzimtīpašumā. Tā esot neliela akmens māja plaša zemesīpašuma malā klinšainajā Kornvolas ziemeļu piekrastē, mantojums no kādas dīvainas vientuļnieces, kas tagad mirusi. Muiža atrodoties pārvaldnieka ziņā, un titulētā un bagātā īpašniece mēdzot ierasties savā lielajā namā tikai uz pāris nedēļām rudens medību sezonas laikā. Pat tad viņa neizmantojot vientuļo māju, kas stāvot tukša, jo viņas advokāts neesot spējis atrast vēlamajās aprindās nevienu, kas gribētu dzīvot tik drūmā un vientulīgā nostūrī. Viņš beidzot esot pārliecinājis īpašnieci, ka viņas izcili augstmanīgā muiža necietīs, ja tās attālākajā nostūrī dzīvos aristokrātiskas izcelsmes zinātnieks, kas atstājis diplomātisko dienestu.

Savā aprakstā Volters atzīmēja, ka visā Anglijā būtu grūti atrast vēl pirmatnīgāku un nepieejamāku vietu. Līdz tuvākajai mazpilsētiņai esot jābrauc septiņpadsmit jūdzes pa nelīdzenu tīreļa ceļu, un pati māja atrodoties uz stāvas klints tieši virs jūras. Ziemeļu logi paverot skatienam tikai jūru, debesis un robotas klinšu nokares; dienvidu pusē līdz pat Braunvilija kalnu grēdas augstajām virsotnēm plešoties klajš, vējiem atsegts tīrelis, vietvietām klāts klinšakmeņiem un aizvēsturiskiem akmens pieminekļiem. Šur tur tīrelī esot izkaisītas pavisam nedaudzas primitīvas piena fermas. Trīssimt pēdu lejpus mājas lielās klints aizsegā atrodoties nožēlojams zvejnieku ciematiņš, netīrs, nolaists un nabadzīgs. Bēguma laikā tajā varot nokļūt pa nelielu smilšu strēli, paisuma laikā vienīgi ar laivu vai arī pa reibinoši augstu taku pāri klintij.

fikai viens apstāklis viņam mazliet darot raizes. Viņš esot lūdzis, lai īpašumam pievieno nelielu irbulenēm un kazenājiem apaugušu pauguru, kurā noteikti vajagot būt senai kapvietai, un advokāts novilcis robežu taisni līdz pat krastmalai, tā ka papildinātais līgums iekļaujot Voltera īpašumā arī zvejnieku līci. Viņam neesot iebildumu pret niecīgo piemaksu, taču biedējot izredzes kļūt par zemesīpašnieku divdesmit četrām ģimenēm, kuru būdas brēktin brēcot pēc pārbūves un kuras reti spējot laikus nomaksāt renti. Tomēr viņam tik ļoti iepatikusies šī vieta, ka viņš esot ar mieru pieciest šo trūkumu.

—   Tas ir neprāts! — iesaucās Henrijs. — Kas tā par iedomu dzīvot pašā pasaules malā? Es būtu atradis viņam jauku vietiņu tepat tuvumā. Un vēl ar tādu sievu! Tāpat jau nav nekādas dzīves, un nu viņi tur abi būs kopā iesprostoti gluži kā uz vientuļas salas!

—    Es domāju, ka nebūs, — atbildēja Beatrise. — Fanija nav tā sieviete, kas ļausies sevi dzīvu aprakt tikai tāpēc, ka vīram patīk druīdu akmeņi. Gan viņa pratīs atrast iemeslu, lai pavadītu lielāko daļu laika Londonā vai citā prāvākā pilsētā un iztērētu lielāko daļu naudas; un Volters viņai labprāt to ļaus un pats iztiks ar siļķi un kartupeli, lai tikai tiktu no viņas projām.

—    Bet, mīļā, mēs taču nevaram to pieļaut! Ataicini viņu šurp, un mēģināsim prātīgi aprunāties. Tik vērtīgs cilvēks nedrīkst sevi tā aprakt.

Volters atbrauca labprāt un, krustmeitu klēpī turēdams, noklausījās svaiņa dedzīgos iebildumus ar izklaidīgu, pieklājīgu uzmanību. Taču nekas nespēja mazināt viņa sāpīgās ilgas aizkļūt projām no visiem un palikt vienatnē ar pirmatnējo dabu. Nožēlojami neveiksmīgā laulība un satriecošā vēsts par mātes pašnāvību bija kaut ko viņā aizlauzušas, viņš atgādināja ievainotu dzīvnieku, kas tiecas noslēpties un laizīt savas brūces, līdz tās atkal sadzīst.

Lai gan Fanija esot neganti pretojusies tam, ka Volters apmestos dzīvot tik nepievilcīgā nostūrī, tomēr sākumā uzstājusi, ka tādā gadījumā arī viņai jādzīvojot turpat. Pēc īsākas cīņas, nekā Volters gaidījis, Fanija piekritusi pavadīt ziemas Bristolē, pansijā pie savas mātes, tagad jau atraitnes, un izprasījusi tikai tiesības apmeklēt vīru Kornvolā katru vasaru vai vismaz katru rudeni. Tādējādi viņai nebūtu jāzaudē savs stāvoklis Bristoles vidusšķiras sabiedrībā, kas greizi raudzītos uz laulāta pāra atklātu nošķiršanos. Pat visaizspriedumainākajiem cilvēkiem, viņa ar rūgtumu atzīmējusi, esot jāsaprot: ja precēts vīrs tiktāļ aizraujas ar zinātnisku vaļasprieku, ka gatavs sevi cauru gadu aprakt vientuļā, mežonīgā kaktā, nevar taču gribēt, lai viņa sieva tādēļ upurē savu veselību un pamet neaprūpētu māti, kas jau krietni gados. Ne jau katrs varot izturēt ziemas Bodminas tīreļos.

Volters atzinās, ka viņu mazliet pārsteidzis vieglums, ar kādu izdevies panākt šo kompromisu. Viņš pieļāva, ka varbūt Faniju mierinājusi cerība kaut kā nodibināt pazīšanos ar lēdiju Mauntstjuartu.

—    Par laimi, mums nav bērnu, — sacīja Volters, glāstīdams Gledisas zeltaino galviņu.

Beatrise iekoda lūpā — viņa nemēdza ļauties asarām.

Beidzot viņi panāca, ka Volters apsolīja katru gadu ilgāku laiku paviesoties Bārtonā.

—   Un mēģini to iekārtot tad, kad Fanija brauc uz jūsu Kār … kā viņu tur sauca, — teica Henrijs.

—    Kārgvizianu. Man tas būs jāiekārto atkarībā no iespējām tikties ar citu zemju arheologiem. Zviedrijā viens zinātnieks strādā pie tādām pašām problēmām kā es. Un Francijā arī. Esmu iekrājis mazliet naudas ceļošanai, tā ka laiku pa laikam varēšu aizbraukt pie viņiem.

— Un atlikušo gada daļu dzīvot pusbadā? Nu, tad mēs vismaz parūpēsimies, lai tu tās retās pāris nedēļas dabū paēst, kā pienākas.

—    Esi mierīgs, Henrij, ēdamā man būs diezgan. Tīreļos ir lēta iztikšana, un izrādās, ka Poviss piedevām pie visām savām pārējām mākslām ir lielisks pavārs. Viņš prot gatavot visgaršīgākos indiešu karijus1 , kādus es jebkad esmu ēdis.

—    Poviss? Vai tu ņem līdzi to vīru?

Voltera kautrais smaids vērta viņu ļoti līdzīgu māsai.

—    Drīzāk varētu teikt, ka viņš ņem līdzi mani. Ja es atteiktos ņemt viņu par kalpotāju, viņš aizkultos līdz Kornvolai un sēdētu uz mana sliekšņa ar visu savu bagātību somā, kamēr es pieņemtu vai nu somu, vai viņu pašu.

Poviss bija padzīvojis velsietis, domājams, vecpuisis vai atraitnis. Viņš bija vīrs ar neglītu ārieni, mazrunīgs, īgns, daudz izceļojies un apbrīnojams meistars dažādās mākslās. Volters viņu bija sastapis Lisabonā — vientuļu, slimu un bez jebkādiem līdzekļiem — un sniedzis viņam palīdzīgu roku. Poviss bija pieķēries savam labdarim ar bul-

! Gaļas ēdiens ar asām garšvielām.

doga drūmo padevību un nedomāja vairs no viņa atkāpties. Uzzinājis, ka sūtniecības zemākās pakāpes ierēdnis, kam nav pašam savu līdzekļu, nevarot atļauties tādu greznību kā personisko sulaini, viņš bija aizgājis projām drūms kā negaisa mākonis, taču divus gadus vēlāk sameklējis Volteru Vīnē un pieteicis sevi tur, drūmi paziņodams, ka tagad kalpošot viņam bez algas, jo esot ticis pie naudas un varot «savilkt galus». Pēdējos četrus gadus, kopš Volteram līdzās atradās Fanija, negantais naids starp viņu un Povisu izvērtās par vēl vienu, kaut arī ne smagāko pārbaudījumu Voltera dzīvē.

Pat Volters nezināja visu par Povisa pagātni un to, ko zināja, uzskatīja par neizpaužamu. Henrijs un Beatrise zināja vienīgi to, ka šis vīrs jaunībā kalpojis armijā, piedalījies kaujās Indijā un pēc atvaļināšanas strādājis par oficiantu dažādās Eiropas viesnīcās. Viņš bija nenogurdināmi darbīgs un izcili rūpīgs cilvēks. Dusmu brīžos viņš mēdza sirdīties pie sevis dzimtajā velsiešu valodā vai arī velsietim tipiskajā angļu valodas izloksnē, ko citkārt gandrīz pat neatcerējās. Izskatījās, ka Povisam nav draugu, taču zirgi un suņi pieķērās viņam ar milzīgu sirsnību. Voltera interese par ķeltu valodām, leģendām un senatni bija pilnīgi nodrošinājusi ievainotās, bet uzticamās sirds pieķeršanos. Arī Voltera krustmeitas Gledisas vārds bija ņemts no kādas Povisa stāstītas velsiešu teiksmas, un lāga dīvainis veselu nedēļu piktojās, tāpēc ka vārda rakstībā tika izlaists burts «v».

«Bet, Povis,» viņa saimnieks bija saudzīgi iebildis, «Bārtonas ļaudis taču nezinās, kā izrunāt vārdu, kas sākas ar «Gvl».»

«Nu tad viņiem ir maz saprašanas,» bija atcirtis Poviss, un Fanija sarīkojusi kārtējo scēnu, tāpēc ka šis nekauņa neticis uz vietas padzīts.

Nākamajā vasarā Volters, braukdams uz Stokholmu, pa ceļam atkal iegriezās Bārtonā. Viņš vairs neizskatījās tik nomocījies un paguris. Viņa pārliecība, ka klintis, vientulība un viļņu dārdi būs vislabākās zāles pret ļauniem ^•sapņiem, bija izrādījusies pareiza. Tagad Volters labāk gulēja, un izskatījās, ka viņu pilnīgi apmierina vienmuļā ēdienkarte — zivis, dārzeņi un piena produkti. Lai Henrijs neraizējoties, Poviss teicami rūpējoties par viņu, gaiss esot lielisks, un piekrastes miglas un vētras viņu nepavisam netraucējot.

Jā, vējains esot, nereti pat tik vējains, ka grūti noturēties kājās, un vētrainā laikā esot bīstami pieiet pārāk tuvu klints malai. Poviss mēģinājis ap nelielu dobi izveidot ligustru dzīvžogu, lai pasargātu no vējiem salātus un garšaugus, bet vēlāk izrādījies, ka jāceļ valnis no tuvumā rodamajiem granīta laukakmeņiem, lai pasargātu dzīvžogu. Tomēr jau pirmās vētras laikā vairums ligustra krūmu izrauti ar visām saknēm un aizlidojuši pāri kraujas malai. Varbūt neesot vērts raizēties: tāds izsmalcināts pilsētas krūms kā ligustrs laikam neiederoties Kārgvizianā, kur pat dzeloņplūme pieplokot klintij kā vīteņaugs. Tad starp brīvi nokrautajiem granīta akmeņiem sabērta zeme un sīkāki akmentiņi, un tagad valnis pamazām pazūdot zem jaunām viršu, paparžu un zemo irbuleņu audzēm. Viņa minējums par seno kapvietu izrādījies pareizs, un neaizstājamais Poviss palīdzot viņam to atrakt. Dabas krāšņums un lieliskais gaiss vispār neesot vārdiem aprakstāmi.

—    Un tavi rentnieki zvejas līcī? — apvaicājās Henrijs.

Šeit atklājās Voltera vienīgā vilšanās. Viņam nebija izdevies atrast apvidū nevienu, no kā varētu iemācīties gandrīz izmirušo korniešu valodu.

—   Es cerēju, ka varēšu salīdzināt to ar velsiešu valodu, — viņš teica. — Tās abas ir tik radniecīgas. Pierunāju Povisu izmēģināt, vai ļaudis nepievienosies viņa skaistajām velsiešu dziesmām, taču viņi laikam domā, ka no šīs senās valodas tikai jākaunas. Kāda veca māmiņa gan atzina, ka bērnībā esot runājusi korniešu valodā, bet arī viņa atcerējās tikai dažas frāzes. Tomēr angļu valoda viņu visu mutēs skan kā svešvaloda. Ļoti žēl, ka cilvēki zaudējuši savu senču mantojumu.

—    Nu, tur gan nav ko bēdāt, — iebilda Henrijs. — Drīzāk jāpriecājas, ka tie beidzot apguvuši civilizētu valodu. Pat tad, ja viņi to izkropļo, arī tas ir labāk nekā runāt kādā barbaru mēlē, ko neviens nesaprot.

Volters neapstrīdēja Henrija teikto, viņš jau sen vairs negaidīja, ka citi sapratīs viņa aizraušanos ar izmirstošām valodu formām. Nopūties viņš mainīja sarunas tematu.

—   Ar rentniekiem iet grūti. Es tiešām nezinu, ko ar viņiem iesākt.

—   Vai viņi nemaksā renti?

—    Daži maksā, ja vien ir ko maksāt. Bet es jau, protams, nekā no tās nesaņemu. Viss, ko viņi maksā, jāizdod sen iekavētiem remontdarbiem; un bēdīgākais ir tas, ka tiem, kuri nespēj maksāt, remonti vajadzīgi vēl steidzamāk, un es neko daudz nevaru atļauties. Ja ari varētu, lielas nozīmes tam nebūtu; patiesībā tās būdas vajadzētu nojaukt. Tās ir atbaidošas.

—    Tātad iznāk, ka tā īpašuma daļa tev sagādā tikai izdevumus? Nav nekāds brīnums, ka Mauntstjuarti tev tik labprāt iedalīja šo līci par lētu naudu. Kādi ir turienes cilvēki?

—    Vēl īsti nevaru pateikt, man tāda sajūta, ka es viņus nepazīstu. Viņi ir savādāki nekā visi citi ciematu iedzīvotāji, ko esmu redzējis.

—    Vai viņi nav draudzīgi?

—    Vienīgi tie, kas grib kaut ko izlūgties no manis. Viņiem nevar pārmest: šie cilvēki dzīvo nožēlojamā nabadzībā, un ar kaunu jāatzīst, ka neviens nav licies par viņiem ne zinis, Mauntstjuartu advokāts gadiem ilgi spiedis no viņiem ārā pēdējo grasi, un viņam pat prātā nav nācis pielabot kādu no būdām. Bet tie, kas izskatās vislādzīgākie, ir tikpat nepieejami kā arābu šeihi uzmācīgam kristietim. Ar laiku es varbūt iegūšu viņu uzticību, ja vien … — Volters mirkli apklusa. — Ja vien Fanija visu nesabojās . .. Redzi, tur iznāk liela rīvēšanās reliģijas dēļ.

Henrijs nikni sarauca pieri.

—    Kas tad viņi ir, vai katoļi?

—    Nē, metodisti.

—    A, tie sektanti. — Henrija balsī tagad skanēja vienīgi nicinājums.

Šoreiz Beatrise mainīja sarunas tematu. Viņa atgriezās pie iesāktā, kad Henrijs bija izgājis.

—    Kas tur ir par rīvēšanos reliģijas dēļ, Volter?

—    Diezgan pamatīga. Vairums turieniešu bija gandrīz pagāni, pirms Kornvolā ieradās Veslijs. Protams, oficiāli viņi skaitījās pie anglikāņu baznīcas, bet nozīmes tam nebija nekādas. Garīdznieki pie viņiem tikpat kā neparādījās, un tuvākā baznīca atradās daudzu jūdžu attālumā. Pat kāzas parasti atlika līdz pirmā bērna piedzimšanai un bērnus kristīja jebkurā vecumā līdz septiņiem gadiem.

Taču Veslija idejas pārsteidzoši iekarojušas visu piekrasti, tās tiešām mainījušas cilvēku paražas. Pirms trīsdesmit gadiem šim apvidum bija ļoti slikta slava. Tas bija īsts laupītāju nostūris. Tagad daudzi iedzīvotāji ir kļuvuši ļoti dievbijīgi. Viņiem nav savas baznīcas, bet viņi pat stiprā lietū uz klintīm notur iepriekš nesagatavotas sapulces un dzied Veslija himnas. Nu, un lēdija Mauntstjuarta necieš sektantus.

—    Tāpat kā Henrijs.

—    Jā. Bet viņa sākusi kampaņu pret metodismu, un diemžēl šai dāmai ir vairāk naudas nekā sajēgas, kā to izlietot. Viņai tur tīrelī ir kaut kas līdzīgs nožēlojamas baznīciņas graustam, un katru otro svētdienu turp brauc mācītāja palīgs no Trenansas. Protams, cilvēki viņu negrib. Tāpēc lēdija Mauntstjuarta laiž darbā visāda veida uzpirkšanu un iebaidīšanu, lai piespiestu cilvēkus iet uz dievkalpojumiem.

—   Vai Fanija to zina?

—    Tur jau tā nelaime. Viņa to uzzināja pagājušajā mēnesī, kad bija tur ieradusies, un tūlīt pat aizrakstīja lēdijai Mauntstjuartai, piedāvādamās palīdzēt ar savu «ietekmi» uz rentniekiem, kas, bez šaubām, nozīmē, ka viņa grib uzstāties kā jaunā zemesīpašnieka sieva, kuram viņi nevar samaksāt renti.

—   Lai pielabinātos lēdijai Mauntstjuartai?

—   Jā. Un tas cilvēkiem nepatīk. Bet es nupat kā biju sācis ar viņiem sadraudzēties.

—   Volter, neļauj viņai izpostīt tavu dzīvi. Agrāk vai vēlāk tev viņa būs jāatstāj.

Viņš aizgriezās.

—    Tā ir jau izpostīta, Bī. Un viņai neviena cita nav. Ja nu es viņu atstāju un viņa ari padara sev…

Voltera sejā atkal iegula izmocītā izteiksme. Beatrise klusi izgāja no istabas un pasauca Gledisu.

—   Vai gribi nākt parotaļāties ar tēvoci Volteru?

Gledisa bija vienīgais cilvēks, kas spēja aizdzīt viņa drūmo noskaņojumu. Volteram ārkārtīgi patika bērni, un mazā krustmeitiņa, kuru viņš redzēja reizi gadā, visciešāk saistīja viņu pie dzīves. Ja viņam pašam varētu būt bērni, domāja Beatrise, varbūt tas būtu glābiņš. Kāda nežēlīga likteņa ironija. Volteram, kas par bērnu atdotu acu gaismu, nekad bērna nebūs; viņai, kam ikreiz drebuļi skrēja pār kauliem, domājot par gaidāmo bērnu, ir četri… un viņa nespēj tos mīlēt.

Ak, Bobij, Bobij .. .

Vai ģimenē var būt kas nelādzīgāks par izņēmuma stāvokli vienam no bērniem? Tas nozīmē sarīdīt brāli pret brāli, pilināt nenobriedušos prātos greizsirdības un naida indi. Ja nespēj mīlēt visus bērnus vienādi, tad nemīli nevienu un dari viņu labā, ko vari, aiz tīras pienākuma apziņas. Nekad neviens no bērniem nedrīkst uzzināt, kā sažņaudzas viņas sirds, paskatoties uz Bobiju. Pārējie ir pienākuma bērni: viņa tos laidusi pasaulē. Un, protams, nevar jau dzīvot kopā ar bērnu un to neiemīļot. Taču, ja vajadzētu zaudēt Bobiju, viņas dzīve būtu galā.

Tiesa, neviens no bērniem nekad nebija jutis, ka mātei kāds būtu mīļāks nekā pārējie. Citādi bija ar tēvu: pavadot nedēļu viņa sabiedrībā, nevarēja nepamanīt, ka Gledisa ir viņa acuraugs. Taču tas, par laimi, nebija nodarījis nekādu ļaunumu. Būdama divkārt privileģētā stāvoklī kā ģimenes jaunākā atvase un vienīgā meitene, Gledisa baudīja tiesības uz īpašu vietu, un viņas trīs brāļi tāpēc nekad netika redzēti greizsirdīgi vai aizvainoti. Arī viņi to mīļoja tāpat kā lielie un lepojās ar māšeles gudrību un glītumu tā, it kā viņa būtu godalgots kucēns. Zēniem nereti pat nāca par labu tas, ka māsa bija visu mīlule. Nogrēkojušies viņi kā pašu par sevi saprotamu meklēja meitenes palīdzību, lai izlīgtu ar tēvu, kučieri, misis Džonsu vai kādu citu, ko bija sadusmojuši. Gledisas bērnība jau no pirmajiem mēnešiem bija karalisks uzvaras gājiens.

Izskatījās, ka meitenei pašai šī arvien augošā apjūsmošana nenodara nekādu ļaunumu. Gledisa bija un palika maiga, paklausīga un nesatricināmi dzīvespriecīga, turklāt dāsni apveltīta ar apķērību un saprātu. Sešu gadu vecumā viņa jau zināja — tāpat kā brāļi —, ka plecīgo, skaļo un iekarsīgo tēvu var viegli tīt ap savu mazo, manīgo pirkstiņu, bet tam, ko saka māte, kura vienmēr runāja maigā balsī un nekad nerājās un nedraudēja, ir jāpaklausa bez vilcināšanās.

Šī apziņa nebūt nemazināja sirsnīgo uzticēšanos, ko visi četri bērni juta pret Beatrisi. Māte sevī iemiesoja gan varu, gan taisnīgumu un gādāja arī par drošības sajūtu. Kad gadījās kāda liksta, bērni vienmēr nāca pie viņas meklēt palīdzību, kad uzliemoja strīds, tieši viņai abas puses izklāstīja savas nesaskaņas. Bērni droši zināja, ka māte uzklausīs viņus uzmanīgi un pacietīgi, paskaidros, ko katrs darījis pareizi, ko nepareizi, un, ja bērni būs bijuši nerātni, sapratīs viņus un ticēs, ka viņi nav gribējuši aiziet tik tālu un tagad nožēlo padarīto.

16. nodaļa

Lēdija Monktone jau no paša sākuma veica savus aizbildnes pienākumus ar necerētu nopietnību. Viņa vēroja katru soli krustmeitas fiziskajā un garīgajā attīstībā, un pēc viņas vēlēšanās bērns ik mēnesi vienu dienu pavadīja Čeizā. Tomēr lēdija Monktone rīkojās pietiekami uzmanīgi, lai nekādā ziņā neaizēnotu mātes autoritāti.

Beatrise bieži pavadīja Gledisu braucienos uz Ceizu, taču viņai tas drīzāk bija nepatīkams pienākums. Par spīti laipnajai uzņemšanai, viņa nekad nebija jutusies tur gluži brīvi. Dažā ziņā Beatrise bija pat sākusi apbrīnot veco sievieti ar dzelžaino gribu; viņa turklāt jutās no sirds pateicīga lēdijai Monktonei gan par augstsirdīgo mājvietas piedāvājumu, kas, tiesa, bija nācis par vēlu, gan par taktisko klusuciešanu, ko lēdija Monktone bija stingri ievērojusi kopš vienīgās nekautrās ielaušanās Beatrises dzīvē. Eeatrise labprāt būtu gribējusi sajust pret viņu lielākas simpātijas, un varbūt tas būtu arī izdevies, ja viņu neatgrūstu vecās kundzes miesas un gara raupjā neizvēlība, kas jau kopš pazīšanās sākuma bija nepatīkami aizskārusi Beatrises izsmalcinātās jūtas.

Jo sevišķi viņai derdzās ēdienreizes Čeizā. Radusi pie atturīgās atmosfēras tēva mājās, kur pat māte nemēdza grēkot ar pārēšanos vai piedzeršanos, viņa juta riebumu pret vidienes muižnieku negausīgajām ieražām. Henrija aprindās gandrīz visi vīrieši no pusdiengalda cēlās atraugādamies un iereibuši. Viņu sievas parasti ēda un dzēra mērenāk, taču lēdijas Monktones rijība pārsniedza visas pieklājības robežas. Beatrise ar šķebīgumu novērsās, lai nebūtu jāredz tīksmīgais apmierinājums namamātes sejā, kad galdā parādījās kāds iecienīts ēdiens, dzīvnieciskā kampšana un rīšana, augošā sāta pazīmes, aizmiglotās acis un pastīvā mēle pēc pārlieku daudzajām portvīna glāzēm.

Kad Gledisa paaugās un kļuva arvien vērīgāka, Beatrisei sāka darīt raizes vecās lēdijas izdaudzinātā tieksme uz divdomīgiem jokiem. Tiesa, līdz šim gan nebija gadījies, ka lēdija Monktone tādus atļautos viņas vai bērna klātbūtnē, tomēr dzirdēts bija tik daudz nepatīkamu valodu, ka Beatrise baidījās, vai Gledisa kādudien Čeizā nedabūs dzirdēt kaut ko nepiedienīgu. Taču viņa nezināja, kā izbeigt ikmēneša apciemojumus, neapvainojot lēdiju Monktoni.

Gaidīto iespēju sniedza nejaušs gadījums. Mājinieki reiz dzirdēja Hariju gremžamies, ka tie, kas braucot ciemos pie bagātām krustmātēm, varētu vismaz atvest citiem mājās kādus saldumus. Pēc tam kad misis Džonsa atkārtoja Beatrisei dažus Dika teicienus par livrejās tērptiem sulaiņiem un siltumnīcu vīnogām, viņa, cik smalkjūtīgi prazdama, izskaidroja situāciju augstdzimušajai atraitnei.

—   Galvenais ir tas, — viņa teica, — ka mūsu sabiedriskais stāvoklis ir pārāk dažāds. Bērnos draud ieperināties netaisnības izjūta un greizsirdība. -Viņi sāk salīdzināt jūsu dzīves veidu ar mūsējo un — vēl ļaunāk — ar Ņūdžentu dzīves veidu. Diks ir mistera Ņūdženta krustdēls, un vakar viņš žēlojās misis Džonsai, ka Gledisai gan esot laimējies — kad viņš braucot ciemos pie sava krusttēva, tad dabūjot vienīgi sildītus kartupeļus ar maltu jērgaļu. Jūs esat bijusi ļoti laipna, un man ārkārtīgi negribētos izrādīties nepateicīgai, tomēr es domāju, ka labāk būs, ja Gledisa tik bieži nebrauks uz Čeizu, kamēr viņi visi kaut cik paaugsies un kļūs prātīgāki.

—   Jums taisnība, — rāmi atteica lēdija Monktone. — Turpmāk es braukšu pie jums. Vai katra mēneša pirmā ceturtdiena jūs apmierina?

Pēc šīs sarunas viņa regulāri brauca uz Bārtonu, taču uz maltītēm palika reti un tajās reizēs ēda un dzēra mēreni. Beatrisei nekad vairs negadījās redzēt viņu pārlieku pieēdušos vai iereibušu.

Abi vecākie zēni jeb lielais un mazais Telfords tagad gāja tajā pašā skolā, kur savulaik Henrijam bija tik labi panākumi sportā un tik vājas sekmes latīņu valodā. Divpadsmit gadus vecais Harijs pašlaik pārdzīvoja vīrišķās pašcieņas atmodu un, pavadīdams mājās brīvlaiku, uzskatīja par nepieciešamu vairāk uzturēties tēva sabiedrībā. Vīrietim jāizkopj vīrišķīga gaume un ieražas. Tomēr, ja gadījās grūtības, zēns allaž griezās pie mātes. Ar katru gadu Harijs kļuva arvien līdzīgāks tēvam. Nebija vairs nekādu šaubu, ka viņš varbūt kļūs labs fermeris, taču nekad nespēs apgūt profesiju, kas prasa garīgu izglītošanos. Besmit gadus vecajā Dikā jautās citāds gars. Tur bija kaut kas no viņa tēvoču Telfordu sīkstās, izmanīgās krājēju dabas, un Beatrise reizēm baiļojās, vai šīs vērīgās acis drīz nesāks ievērot, kas notiek ar viņa tēvu.

Henrija jauneklīgums zuda, viņš izplūda miesās, un brieduma gadi viņa dzīvē neko jaunu neienesa. Viņš, joprojām bija mīlošs vīrs un tēvs un nemēdza skarbi runāt ar sievu, kaut gan pret dēliem it bieži kļuva neiecietīgs. Pa vecam ieradumam viņš joprojām prasmīgi gādāja par fermu, taču pat šajā jomā nebija iemācījies neko jaunu. Viņa vietā Beatrise meklēja jaunus pieejamās informācijas avotus, lai palīdzētu ar noderīgiem padomiem, un laiku pa laikam deva uzmanīgus mājienus un taktiski atgādināja vīram par uzlabojumiem, kādus viņš bija plānojis un nu jau sen aizmirsis. Pēdējā laikā Henrijs bija pārāk bieži pasācis aizsēdēties pie vīna glāzes un vakaros staigāja truls un miegains. īsti piedzēries gan viņš nemēdza būt un, kaut arī mīlēja visai sātīgi paēst, fiziskās nodarbinātības dēļ pārlieku miesās neizplūda, tomēr viņa augums bija zaudējis atlētisko staltumu un vaibsti kļuva arvien raupjāki. Martas pēcteces sekoja cita citai, tomēr visas šīs dēkas bija nejaušas un pārejošas un dziļāku iespaidu neatstāja.

Pašai Beatrisei šķita, ka viņai priekšlaikus iestājušies ērtie pusmūža gadi. Viņa bieži jutās drīzāk četrdesmit nekā trīsdesmit divus gadus veca, taču tas viņu neuztrauca: Beatrise priecājās, ka jaunība ar tās pārdzīvojumiem palikusi aiz muguras. Viņa bija pielāgojusies savai pasaulei, kā bija vēlējusies, un vadīja savu nelielo valstību ar viegli atlaistiem, grožiem, bez rāvieniem. Beatrise reti izteica pārmetumus kalpotājiem vai sodīja bērnus, un nedaudzie sodi bija mīksti, tomēr nepaklausību viņa tikpat kā nesastapa.

Varbūt tieši tāpēc, ka dzīve bija kļuvusi tik viegla, tā likās arī mazliet vienmuļa. Beatrise cieši turējās pie ieplānotās divu stundu vientulības aiz slēgtām durvīm un bija iemācījusi gan pieaugušajiem, gan bērniem izturēties pret to ar cieņu. Vienīgā nelaime bija tā, ka viņa pati šo cieņu vairs neizjūta. Seno klasiķu darbi, kas viņu tik ļoti saistīja meitenes gados, bija zaudējuši savu pievilcību, un franču filozofu sacerējumi izrādījās tikpat neinteresanti. Galvenais grāmatu nopelns tagad bija tas, ka tās atturēja viņu no domām par Bobiju.

Bobijs, kurš vienīgais no visiem mājiniekiem patiesi ņēma pie sirds mātes nelabvēlību, ja gadījās to izpelnīties, bija arī vienīgais, pret kuru viņa allaž izturējās drusku paskarbi. Tas ir nesaprātīgi, viņa sev teica. Nedrīkst būt nekādu atšķirību, nedrīkst nosliekties ne uz vjenu, ne otru pusi. Ja kriketa bumbiņa lido pārāk tuvu garām Bobija galvai, sirdij nav iemesla salēkties straujāk nekā tad, ja tā būtu Dika galva. Ja Bobijs kādreiz ir rupjš vai savtīgs, tas nav ļaunāk par Harija vai Gledisas bērnišķīgajām nerātnībām. Visi bērni reizēm ir nerātni. Tādi mazsvarīgi trūkumi jālabo, un nevajag daudz par tiem domāt. Taču, ja Bobija mute, kas bija tik ļoti līdzīga viņas tēva mutei, kaut uz mirkli zaudēja smalko izliekumu un kļuva tāda kā Henrijam, Beatrisei kļuva ļoti smagi.

Gledisai bija gandrīz septiņi gadi, kad viņas krustmāte divas reizes pēc kārtas neieradās Bārtonā, vēstulītē aizbildinādamās ar neveselību. Tā kā lēdija Monktone bieži cieta no žults izplūdumiem un podagras lēkmēm, Beatrise sākumā daudz neraizējās. Kopš zināma laika vecā lēdija bija sākusi pastiprināti vairīties no sabiedrības, un viņu reti redzēja ārpus mājas; pat draudzes baznīcā viņa bija rādījusies tik reti, ka viņas prombūtne Lielu uzmanību nepiesaistīja. Kādu dienu Beatrise ar pārsteigumu uzzināja, ka lēdija Monktone jau mēnesi neceļoties no gultas. Viņa nekavējoties nosūtīja slimniecei vēstuli, apjautādamās par tās stāvokli, un par atbildi saņēma dažas nedroši uzšvīkātas rindas.

«Jā, es esmu slima. Atbrauciet mani apciemot, kad varat, bet Gledisu līdzi neņemiet. Brauciet drīz.»

Beatrise tūlīt devās uz Čeizu. Jaunā lēdija Monktone saņēma viņu apsarkušām acīm un nogurušu seju.

—    Es no sirds esmu jums pateicīga, ka atnācāt. Būtu aizsūtījusi ziņu jau ātrāk, bet māte neparko neļāva jūs traucēt.

—    Tātad viņa ir nopietni slima? Man nebija ne jausmas, citādi es jau sen būtu atnākusi.

—   Ārsti domā, ka viņa dzīvošot vēl divas vai trīs nedēļas. Ilgāk diezin vai. Viņai ir nolaists šķidrums, bet nekas nepalīdz. Nāve viņai būs žēlsirdīga atpestīšana.

Ka tā ir tiesa, Beatrise saprata uzreiz, tiklīdz iegāja vājnieces istabā. Viņas nevarīgais ķermenis, uzpampis no tūskas, gulēja gultā kā baisms blāķis. Seja izskatījās pēc Spokainas maskas. Kad tā sveicinot savilkās smaidā, izskats kļuva vēl nožēlojamāks.

—   Nāciet iekšā, — teica it kā čerkstoša, nedabiska balss. — Priecājos jūs redzēt. Apsēdieties un noņemiet cepuri,

Beatrise raudzījās sāņus. Mokoši vārā stīga, kas slēpās katra Riversa dvēselē un sāpīgi atsaucās uz jebkurām cilvēku ciešanām, tagad trīsēja ar nepanesamu smeldzi.

Lēdija Monktone pasmējās.

—   Nav nekā briesmīga, es gluži vienkārši mirstu. Vai mana dumjā vedekliņa jums jau izstāstīja? Būtu viņai vairāk prāta, tad saprastu, ka jāpriecājas līdz ar mani, ka drīz viss būs galā.

—    Jums laikam jācieš lielas sāpes …

—   Pietiekami lielas, lai nodarbinātu manu prātu un vēl drusku vairāk, pateicos par uzmanību. Taču es neaicināju jūs šurp, lai pažēlotos par savām kaitēm un nedienām, nolēmu tikai, ka gribētos ar jums parunāties, kamēr to vēl spēju. Kā iet Gledisai? Nē, es negribu, lai viņu ved šurp, es pašlaik neesmu rādāma mazām meitenēm. Tikai nododiet manus sveicienus un piesakiet, lai uzvedas, kā labai meitenei pieklājas. Un, starp citu, kamēr jūs esat šeit, gribu jums nodot to, ko esmu viņai sagatavojusi. Tas vēlāk aiztaupīs liekas pūles. Padodiet manu dārglietu lādīti — to ziloņkaula šķirstiņu uz naktsgaldiņa.

Beatrise pietvīka.

—    Lūdzu, nedāviniet viņai neko vērtīgu. Daudz labāk būtu…

—    Nesāciet spuroties. Es neaplaupu ne Toma sievu, ne savas meitas. Viņām visām šo spožo krāmu ir krietni vairāk, nekā vajadzīgs. Un rota nav Denversu mantojums, tā ir manējā. Es domāju, ka drīkstu uzdāvināt savai krustmeitai kaklarotu, ja man tā gribas.

—    Šoreiz es domāju par viņu. Nebūs labi, ja meitenei piederēs lietas, kas neatbilst viņas sabiedriskajam stāvoklim.

—    To jūs, mīļā sirds, nevarat zināt, kāds reiz būs viņas sabiedriskais stāvoklis. Nav jau nekādas vajadzības meitenei to sacīt, kamēr viņa nav pieaugusi; un, ja vēlāk viņa dos priekšroku tās vērtībai naudā, varēs dārglietu mierīgi pārdot. Tā, lieciet to somiņā, un diezgan runāts. Un tagad man jums kas jāpaziņo no Toma. Viņš domā, ka jums ar Henriju vajadzētu iepazīties ar kādu jaunu fermeri, kas ceļo pa Angliju, salīdzinādams fermeru darba metodes, un raksta par tām kādu darbu. Laikam jau pats ar savu fermu nevar nopelnīt kārtīgu iztiku, bet Toms par viņu ir ļoti augstās domās. Kur tā vēstule palikusi? Es labi teicu tai muļķei, lai noliek man pa rokai. Viņai nav vairāk saprašanas kā kaķim .. . Rau, tepat ir. «Misters Arturs lf Jangs, Ziemeļu Mimsa, Hertfordšīra.» Tālāk viņš raksta: <<fes gribētu, lai viņš redz, ko Telfordi izveidojuši no Bārtonas.»

—    Ko Henrijs no tās izveidojis, — Beatrise iebilda. — Ja Bārtonā saimnieko prasmīgāk nekā citās muižās, tad tāpēc, ka viņš ir labāks saimnieks.

—    Un tāpēc, ka aiz viņa stāv sieviete ar gudru galvu — pietiekami gudru, lai pati turētos nomaļu un atstātu viņam visu godu par savu apbrīnojamo veikumu.

Beatrise neveikli pasmējās.

—    Katra fermera sievai kaut kā jāpalīdz savam vīram. Bet man gandrīz jādomā, ka jūs mani uzskatāt par ļoti iedomīgu, ja pieļaujat, ka es mūsu niecīgos panākumus varētu saukt par apbrīnojamu veikumu.

—    Ja reiz esam sākušas par to runāt, — lēdija Monktone vēsi atteica, — es tiešām uzskatu jūs par pašu augstprātīgāko cilvēku, ko pazīstu, un tiklab ari par vienu no izcilākajiem, ko pazīstu.

Beatrise brīdi jutās pārāk apmulsusi, lai rastu atbildi.

—    Es ļoti gribētu zināt, — viņa teica, — ko esmu nogrēkojusies, likdama jums par mani domāt kā vienu, tā otru.

—    Neko. Jūsu vaina ir sliktāka nekā peļama uzvedība vai manieres.

—    Un kas ir šī vaina?

—    Zaimošana. Ļaunums pret savu Radītāju, tāpēc ka dzīve jums darījusi pāri.

Beatrises uzacis izbrīnā savilkās.

—    Darījusi pāri? Es teiktu, ka mani var uzskatīt par īpaši veiksmīgu cilvēku.

Spokainā seja veltīja viņai savu vecveco visgudro smaidu.

—    Beatrise Telforda, vai tad jūs nezināt, ka mirējiem melot ir grēks? Jūs domājat, ka mirējiem nav jābāžas citu darīšanās, vai tā gan? Tiesa jau, tiesa, nebāzīšos arī. Man jau pietika vienreiz redzēt, kā jūs skatāties uz mani no simt jūdžu attāluma un brīnāties, ko tā vecā, resnā cūka

, bāž savu šņukuru, kur nevajag. O jā, mīļā, tā bija gan. Labi, lai es būtu veca, resna cūka. Un kas par to? Ari cūkas ir dieva radība, vai ne tā? Un kas jūs esat, ka ceļaties iebilst pret to, ko Viņš atradis par derīgu?

Vecā sieviete pacēla brīdinošu pirkstu. Tagad viņa bija gluži nopietna un atgādināja vecu, draudīgu pareģoni.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka dzīve nevienam citam nav darījusi pāri? Vai gribat dzirdēt, kāda bija mana bērnība un jaunība? Bērnību es pavadīju, cenzdamās pasargāt mazākās māšeles no piedzēruša mežoņa — māti sargāt bija jau par vēlu, — un jaunību, dzemdēdama astoņus bērnus vīrietim, kurš mani nekad nebija mīlējis. Bet dzīve paliek dzīve, un es iemācījos novērtēt labu joku, labas pusdienas un labu punša glāzi. Varbūt iemīlēju tos par daudz. Kādudien arī jūs iemīlēsit kaut ko par daudz, un tad — lai dievs stāv jums klāt! Ak, ne jau to, ko es, — jūs esat pārāk līdzīga savam tēvam un brālim, tam muļķa eņģelim zemes virsū, lai iemīlētu kaut ko tādu. Un nedomājiet arī, ka es runāju par vīrieti, — jūs nevadīs miesas kaislība, bet jūsu gara lepnums.

—   Lēdija Monktone, — Beatrise sacīja pēc klusuma brīža, — es nesaprotu, ko jūs man stāstāt un kāpēc jūs man to stāstāt. Redzu, ka cenšaties mani brīdināt, bet nezinu, pret ko.

—    Pret liekulību.

Beatrise lēni atkārtoja dzirdēto.

—   Liekulību?

—   Tieši tā. Jums derdzas liekuļi un man tāpat, lai gan man vajadzējis tādai būt visu mūžu. Un kas esat jūs, ja ne sevišķi veikla liekule, tikai citāda?

—   Es joprojām nesaprotu, — Beatrise atbildēja, neizpratnē savilkusi uzacis. — Liekule? Jā, protams, — kā vairums no mums, man šķiet. Bet kāpēc citāda?

—   Vai tad vairums no mums visu mūžu neizliekas gudrāki vai labāki, nekā īstenībā esam? Bet jūs citu priekšā izliekaties dumja un pati savā priekšā — nejauka. Ko jūs gribat piemuļķot? Visu redzošo eņģeli? Nav vērts, mīļā, —viņš ir ilgi dzīvojis un zina visas viltības.

—    Un kā jūs zināt, ka es patiesībā neesmu nejauka? — Beatrise jautāja, raudzīdamās vecajai sievietei tieši acīs. — Cik daudz jūs par mani zināt?

Vecās, vērīgās acis piepeši atmaiga.

—   Tikai to, ka jūs esat tāda pati zostiņa kā jebkura cita un ka es jūs ļoti mīlu.

—    Kāpēc?

Lēdija Monktone pasmējās.

—    Dievs zina. Jūs savā būtībā neesat īpaši sirsnīgs cilvēks. Toties ļoti īsts.

Beatrises rokas klēpī sažņaudzās.

— Nav tiesa. Es esmu pretīga krāpniece. Un vismaz pati to zinu.

Bezveidīga delna uzgula viņas rokai.

— Lūk, tieši tāpēc. Ļoti nedaudzi no mums jebkad to apzinās. Piedodiet, ka es jūs sāpināju. Jums, Riversiem, pat pieskarties bail, kas zina, sāksit asiņot. Lai dievs stāv jums klāt, mīļais bērns, jūs esat gluži bez vainas.

Brīdi vēlāk slimniece ievaidēdamās tvēra pie vēdera. Viņas seja savilkās atbaidošā grimasē.

— Sākas atkal! Tagad labāk ejiet prom, pirms es sāku gaudot. Nē, es negribu, ka jūs paliekat. Lai labāk jums saglabājas kāda kripata cieņas pret mani, ja tāda ir bijusi. Tagad ejiet un atsūtiet šurp manu vedeklu. Viņa mani cienīs, lai kā es uzvestos, jo tas ir viņas pienākums. Fū! Turklāt viņa piebļauj visu māju ik reizes, kad dzemdē, un jūs, cik zinu, to nedarāt; te ir vēl viena atšķirība starp mums . .. Dieviņ augstais! … Ejiet, es jums saku! Un palieciet sveika.

Bērēs pie Beatrises pienāca lords Monktons.

—   Misis Telforda, es gribu jums pateikties par visu, ko jūs darījāt manas mātes labā.

—    Bet… es taču neko nedarīju.

—    Jūs devāt dzīvību viņas vecumdienām. Tieši tā viņa man teica pirms nāves. Es esmu jūsu parādnieks un priecāšos, ja man kādreiz radīsies iespēja jums atlīdzināt.

—   Jūs man neko neesat parādā, — Beatrise stomīgi atbildēja. — Parādniece esmu es. Jūsu māte man pateica patiesību.

Lorda Monktona neglītā seja atplauka tīkamā smaidā.

—    Tas liecina, cik augstu viņa jūs vērtējusi.

Viņš paspieda Beatrisei roku un aizgāja.

Visus šos gadus Beatrise nebija apjautuši, ka vecajā sievietē ar aso mēli mājo viņas patiess draugs. Tagad ar spēju pamestības smeldzi viņa aptvēra, ko īsti ir zaudējusi.

Kādu dienu, neilgi pēc lēdijas Monktones nāves, nikna ķīviņa troksnis izvilināja Beatrisi no kabineta. Piks un Bobijs stāvēja viens otram pretī piesarkuši un pārskaitušies. Abi bija tuvu kautiņam, un to sejas bija neglīti sašķiebtas, balsis spalgas. Beatrisei iznākot no kabineta, zēni sāka kauties.

— Bobij! Dik! Tūlīt izbeidziet!

Paceltās dūres nolaidās, bet ausīs griezīgi urbās divas saniknotas balsis.

— Lūdzu pa vienam. Bobij, ļauj Dikam runāt pirmajam. Stāsti, Dik, tikai mierīgi.

Viņa pacietīgi noklausījās, retumis šo to pajautādama, bet savu viedokli neizteica, pirms zēns nebija kaut cik pierimis.

—          Nu, ja tu bez prasīšanas paņēmi Bobija pūķi un pēc tam to pazaudēji, manuprāt, tev pieklātos atvainoties, nevis kliegt uz viņu.

—          Es negribēju to pazaudēt! Es būtu atvainojies, bet viņš sāka kliegt uz mani. Viņš pirmais iesāka!

—          Nē, Dik. Iesāki tu — ar to, ka pazaudēji viņa pūķi. Vai tev neliekas, ka tomēr jāatvainojas?

Diks sapīcis atvainojās.

—          Labi, tagad tu vari iet un meklēt pūķi. Varbūt tas ir nokritis tīrumā. Citreiz iztiec bez tāda trokšņa. Papūlies atcerēties, ka tu esi vecāks un tev jārāda priekšzīme.

Diks aizgāja. Bobijs nekustīgi stāvēja, nokāris galvu, un klusi raudāja.

—          Ej uz savu istabu, Bobij. Man kauns par tevi. Es domāju, ka tu esi džentlmenis.

Viņa pagriezās un devās projām.

Bet tas taču bija netaisni! Viņa pat neatļāva Bobijam no savas puses pastāstīt notikušo un pieņēma Dika sacīto par negrozāmu patiesību. Diks bija galvenais vainīgais, taču viņa sodīja Bobiju. Visus šos gadus nekas tāds nebija noticis. Bobijs ar pilnām tiesībām varēs turēt ļaunu prātu .. . Taču teikto atsaukt nedrīkst. Kas sacīts, pie tā jāpaliek. Pat tad, ja tas atsvešinās . ..

Viņa apstājās, savilkusi delnas dūrēs.

Bobijs bija pārstājis raudāt. Viņš lēni pienāca mātei klāt, brīdi klusēdams raudzījās uz viņu, tad pastiepās un noglāstīja viņai roku.

—    Nabaga māmiņa.

Neteicis vairāk ne vārda, zēns clevās augšā. Brīdi vēlāk Beatrise atgriezās kabinetā un piepeši ļāva vaļu izmisīgām raudām.

Ai, nabaga, nabaga bērns! Reiz viņš atklās, kāda patiesībā ir pasaule. Ja viņš varētu nomirt, kamēr tas vēl nav

noticis, kamēr viņš vel tic cilvēkiem, — ja vien viņš varētu nomirt, pirms uzzina visu, un viņa pati tam līdzi.

Nešpetnais pašapsūdzības dēmons, ko viņa jau gandrīz bija uzvarējusi, atkal iznira no pagātnes un uzbruka viņai:

«Nejaukā zaķapastala! Vai tad katram agri vai vēlu nav viss jāuzzina? Ak, nu labi, katram, izņemot tādus kā Henrijs, kas lidinās pa dzīvi uz citu rēķina. Bobijam labāk būtu savlaicīgi iepazīt tevi un drīzāk tikt visam pāri. Un tev būs priekšā rāmas un jaukas vecumdienas, mīļā.»

Nākamajā dienā Beatrise aizrakstīja Volteram un pastāstīja par notikušo ķildu, pieminēdama, cik negaidīti zēns reaģējis uz viņas netaisno rīcību. Par savu plosošo pārdzīvojumu, kas tam sekoja, viņa nerakstīja neko. Šī neprātīgā mātes mīlestība, kas viņu apsēdusi, ir lāsts, ar ko jācīnās pašai; Volteram pietiek savu likstu.

«Kuri ir skaistākie no putniem?»

«Mani bērni,» sacīja vārna.

Kauns būtu uzmākties viņam ar savām jūtelībām. Taču viņa labprāt uzklausītu brāļa padomu. Vai skaidri un gaiši pateikt Bobijam, ka viņa rīkojusies nepareizi? Gruzdoša netaisnības izjūta ir bīstama sēkla bērna sirdī. Ja zēns sāks mocīties ar šīm domām, var ciest arī viņa attiecības ar Diku. No otras puses, vai šāda atzīšanās jo vairāk nenostiprinās viņa atmiņā to, kas citādi drīz būtu pagaisis?

«Pats ļaunākais ir tas,» viņa rakstīja, «ka es biju pavisam piemirsusi, ka Bobijam pūķi ir kaut kas īpašs. Es noskaitos, ka viņš tik slikti uzvedies parasta negadījuma dēļ. Taču man šķiet, ka viņš nebūtu tā zaudējis savaldīšanos nevienas citas rotaļlietas dēļ. Viņam veidojas tāda kā kaislība uz visām lietām, kas lido, peld vai slīd, sākot ar mākoņiem un beidzot ar papeļu pūkām. Tās kaut kā neparasti vilina viņu. Es brīžiem prātoju, ko viņš darīs, kad izaugs, — lidos izmēģinājumos ar gaisa baloniem vai kļūs par ornitologu, vai tāpat vien klīdīs sapņodams un sacerēs dzejoļus par pieneņu pūkām.»

Volters savā atbildē sniedza dažādu rīcības veidu rūpīgu analīzi un to iespējamos iznākumus. Viņš nobeidza ' vēstuli ar padomu ļaut visam ritēt savu gaitu.

«Tu parasti vienmēr esi tik taisnīga, ka viena nejauša kļūme diezin vai iegulsies Bobija atmiņā. Ja viņam par notikušo neatgādinās, viņš to droši vien drīz aizmirsīs; un Tu vari nodarīt nelabojamu ļaunumu, sagraudama viņa

bērnišķās ilūzijas, pirms viņš spēj to vietā likt kaut ko citu. Ļauj viņam būt bērnam, kamēr vēl var. Drīz jau viņš tikpat uzzinās, ka arī mātes nav bez kļūdām.

Par laimi, pūķu lidināšanas periods šogad drīz būs galā, un aprīlī es viņam uz dzimšanas dienu aizsūtīšu jaunu — lielāku pūķi. Pagaidām es Tev iesaku pamācīties gaisā celšanās teorētiskos pamatus un izdevīgā gadījumā pamēģināt kopā ar zēnu pūst ziepju burbuļus, un izskaidrot viņam, kāpēc tie lido.»

Savā devītajā dzimšanas dienā Bobijs saņēma no tēvoča skaistāko no visiem pūķiem. Kad zēns aizskrēja ar to pie mātes un, līksmē starodams, ņēmās slavināt jaunās mantas brīnišķās īpašības, Beatrise pie sevis nosprieda, ka Volters bijis tālredzīgāks par viņu.

Kādā saulainā jūlija pēcpusdienā, kad Beatrise sēdēja savā kabinetā, grāmatas lapai pārslīdēja lidojošā pūķa ēna. Viņa smaidīdama pacēla galvu un paraudzījās cauri stiklotajām durvīm, kas veda uz terasi. Bobijs stāvēja zālājā viens un, brūno galvu atmetis, sajūsmas un aizmirstības pārņemts, sekoja iemīļotās rotaļlietiņas kustībām. Beatrise izgāja uz terases un apstājās kāpņu augšgalā, vērodama zēnu tāpat, kā tas vēroja pūķi.

No fermas pagalma aiz krūmājiem piepeši atskanēja satrauktas balsis un kliedzieni. Tur bieži dzirdēja troksni, kad ļaudis pagalmā strādāja, taču šoreiz balsīm piemita savāds baigums. Kaut kas nav labi. .. Vai pasprucis kāds no lopiem? Tie rudie Tīsdeilas briesmoņi.. . jāsauc bērns iekšā.

—    Bobij, žigli skrien šurp!

Zēns neatbildēja: visu uzmanību viņš bija pievērsis pūķim.

Henrija milzīgais sugas bullis pārlēca pāri vārtiņiem un baurodams ielauzās dārzā.

—    Bobij!

Zēna izmisusī balss atsaucās Beatrises kliedzienam, kad viņa drāzās lejup pa kāpnēm uz zālāju. Tagad Bobijs skrēja viņai pretī. Pēkšņi viņa kāja sapinās pūķa auklā, un puisēns paklupa. Beatrise metās guļus viņam pāri, nosegdama zēna augumu ar savējo. Nākamajā mirklī viņa uzlidoja gaisā un atmuguriski nokrita uz akmens plātnēm klātā celiņa. Pirms zuda samaņa, viņa vēl redzēja, ka bullis paķer bērnu uz ragiem, nosviež un sabradā, un dzirdēja…

Viņa pamodās no nemaņas kliegdama, murgodama par Bobiju un bulli. Divas dienas viņa nevienu nepazina. Beidzot Henrijam pateica, ka sieva atguvusi apziņu un gribot viņu redzēt. Viņš varot uz bridi ieiet, taču lai izturoties ļoti mierīgi un neko viņai nestāstot.

Pats pārvērties līdz nepazīšanai, kā rēgs viņš ielavījās istabā un trīcēdams apstājās pie sievas gultas.

—    Vai tev tagad ir labāk?

Viņas balss bija tikpat nedzīva kā seja.

—           Tev nav jāpūlas neko slēpt. Es redzēju. Bobijs ir miris.

II DAĻA

1. nodaļa

— Kā tev liekas, vai viņa vēl kādreiz būs tāda kā agrāk? •— jautāja Henrijs.

Volters klusēja. Viņš nespēja pateikt «nē» un neuzdrīkstējās sacīt «jā».

Kopš notikušās traģēdijas nu jau gandrīz desmit mēnešus Volters lielāko daļu laika pavadīja Bārtonā, kur satriektā saime tvērās pie viņa kā slīcēji pie vienīgā salmiņa. Nabaga Henrijs, piepeši sastapies vaigu vaigā ar skarbo dzīves īstenību pēc tik daudziem saudzīgas aprūpes gadiem, bija bezpalīdzīgāks par noklīdušu kucēnu.

Fiziski Beatrise bija atveseļojusies sekmīgāk, nekā jebkurš bija uzdrīkstējies cerēt. Pusgadu viņa nebija cēlusies no gultas. Tagad viņa jau varēja pāriet pāri istabai bez citu palīdzības. Bija zināms, ka viņa nekad vairs nevarēs iet ātri vai staigāt lielus attālumus, jo līdztekus mugurkaula bojājumam trieciens bija radījis arī iekšēju ievainojumu, kura dēļ viņai visu turpmāko mūžu jāpaliek diezgan nevarīgai. Tomēr paralīzes draudi bija garām, un ārsts izteica pārliecību, ka nākamajā gadā viņš pamazām varēšot atsākt darīt arvien vairāk.

Taču grūti bija pateikt, vai viņa jebkad vēlēsies darīt ko vairāk. Šķita, ka saņemtais trieciens pārvērtis viņu citā cilvēkā. Nelokāmais gribasspēks, kas visus viņas laulības gadus bija galvenais Bārtonas balsts, likās pazudis bez pēdām. Beatrises prāts bija tikpat skaidrs kā vienmēr, un, ja izdevās uz brīdi piesaistīt viņas uzmanību kādai saimnieciskai vai citāda rakstura problēmai, viņa prata to atrisināt tikpat labi kā agrāk. Bet, tiklīdz ārējais spiediens atslāba, viņas interese apsīka, un viņa atkal iegrima dīvainā, baismā pasivitātē. Tāpat kā agrāk, viņa palika laipna un saprātīga un reizēm pat tiecās izrādīt agrāk nepazītu maigumu pret vīru un bērniem. Tomēr izskatījās, ka to labklājība viņu vairs neskar, un visa veida atbildību viņa atstāja jebkuram citam, kurš vien vēlējās to uzņemties.

Konsultējošais Londonas ārsts, kuru ziemā ataicināja uz Bārtonu, sākumā likās mazliet izbrīnījies par brāļa un vīra izmisušo neziņu. Beatrises stāvoklis pašlaik viņam šķita pavisam normāls sievietei ar «tipiski sievišķīgu psihi». Uzzinājis, ka viņa metusies starp savu bērnu un bulli, ārsts jutās pārsteigts. — Apbrīnojami, — viņš teica, — ko spēj izdarīt mātes instinkts. — Tikai tad, kad Volters parādīja viņam Beatrises bibliotēku, ārsts sāka apjaust, cik maldīgās domās bijis par savu pacienti.

Beigu beigās viņš secināja: lai gan iznākums vēl ir nenoteikts, pastāv reālas cerības, ka slimniece pakāpeniski atgūs savu normālo stāvokli. — Reizēm gadās, — viņš paskaidroja, — ka šāda veida trieciens tiešām neatgriezeniski maina cilvēka raksturu, taču parasti tādos gadījumos ir cietušas smadzenes. Par laimi, šoreiz galva nav skarta. Domāju, ka pēc dažām nedēļām varat gaidīt uzlabojumu.

Taču tas bija noticis novembrī. Tagad bija maijs, un Volters neredzēja nekādas pārmaiņas. Klusībā viņš baiļojās, ka māsu sāk pieveikt grūtsirdība, kas mājoja visu Riversu asinīs.

—   Tagad, kad iestājies silts laiks, — sacīja ģimenes ārsts, — manuprāt, misis Telfordai derētu pārmaiņa un jūras gaiss.

Henrijam jūras gaiss atsauca atmiņā Braithelmstonu. Starodams viņš steidzās to ierosināt sievai.

—   Tas Džeimss ir gudrs vīrs. Lūk, ko es tev teikšu: apmetīsimies tieši tajā pašā viesnīcā un pabeigsim medusmēnesi, kas toreiz iznāca tik sasteigts. Lieliska doma: lai cilvēks tiktu uz kājām, nav nekā labāka par jūras gaisu.

Beatrise, izbālējušu atmiņu iespaidā tikko jaušami nodrebēdama, ar mokām izdabūja pār lūpām, ka nekur nevēloties braukt. Volters, sēdēdams līdzās māsas guļvietai, vēroja viņas seju un neko neteica.

—    Bet, mīļā, — Henrijs uzstāja, — doktors Džeimss domā, ka tev vajadzētu saņemties.

Beatrise gurdi pasmaidīja. Kādēļ mēģināt saņemties? Atlikušajā dzīvē nekas nav tā vērts. Henrijs turpināja cildināt Braithelmstonas teicamās īpašības.

—    Jā, — viņa piekrita, — jūras gaiss ir labs … Ja tas būtu pieejams bez trokšņa un cilvēku pūļa… Brauc bez manis, Henrij, man gribas vienīgi miera.

—    Bī, — ieteicās Volters, — tu vari braukt un apmesties pie manis Kornvolā. Tur tev būs pilnīgs miers. Fanija brauks turpu tikai augustā, un, ja tev nelīdzēs Kārgvizianas gaiss, tad nelīdzēs arī nekas cits.

Nudien, viņam izdevies piesaistīt māsas uzmanību.

—    Bet mīļais Volter! — iebilda Henrijs. — Kaut ko neprātīgāku es vairs nevaru iedomāties. Vadāt slimu cilvēku to garo gabalu .. .

—    Brauciens nebūt nav tik grūts, to var veikt nesteidzoties, pakāpeniski.

—    Un, kad viņa būs aizvesta tur, ko tu varēsi viņai piedāvāt? Vientuļu būdu, kur gar visiem pakšiem gaudo vējš.

—   Vasara negaudo, Henrij, tikai san un dzied līdz ar bitēm un putniem, un viss tur ir zaļš, zeltains un koši sarkans. Un Mauntstjuarti savu vecmāmiņu vis būdā nemitināja. Tā ir mantojuma daļa; tiesa, māja ir neliela, taču tikpat labi uzbūvēta kā šī.

—    Bet kas viņu kops? Tev jau tur ir tikai tas jukušais velsietis.

—    Viņa var ņemt līdzi Ellenu, mums ir brīva guļamistaba. Turklāt jāatzīst, ka Poviss ir labākais sulainis, kādu esmu redzējis. Mēs varam Beatrisi iekārtot pavisam ērti. Un netālu no akmeņlauztuvēm, tikai septiņas jūdzes attālāk, dzīvo labs ārsts.

—    Kā tad tā? — pārsteigts jautāja Henrijs. — Kā viņš nopelna sev iztiku tādā pasaules malā? Es domāju, ka labākais, uz ko tur var cerēt, ir kāda prasmīga ciemata sieva.

—    Arī es tā sākumā domāju. Taču lēdijai Mauntstjuartai, kurai pieder deviņas desmitdaļas apkaimes, gauži rūp sava veselība. Turklāt viņa ir ļoti praktiska sieviete — lai neteiktu skopa — un izrēķinājusi, ka izdevīgāk ir turēt kvalificētu ārstu turpat apkaimē nekā katru gadu vest līdzi speciālistu no Londonas. Tomass ir vietējais iedzīvotājs ar nelielu īpašumu, turklāt kaislīgs mednieks. Vecajai dāmai neko nemaksāja ļaut viņam pamedīt savos mežos un piešķirt māju, kas tikpat stāvēja tukša. Tāpēc šis vīrs vēlēšanās balso par viņas kandidātu un sniedz medicīnisko palīdzību tiem, kuru uzraudzībā viņa atstāj muižu. Par zvejnieku un akmeņlauztuvju strādnieku veselību viņa nav pūlējusies gādāt, tā ka tie ļaudis, kas viņai maksā renti, var slimot, līdz nomirst, ja vien šis ārsts neparūpējas par viņiem aiz tīras žēlastības. Izvairīšanās no atbildības ir visa novada lāsts.

—   Nu, ja viņš tiešām ir labs ārsts, tas, protams, ir pavisam kas cits.

—   Jā. Atliek vienīgi pavaicāt, ko Bī saka par šādu priekšlikumu.

Beatrise paraudzījās uz Volteru.

—   Man šķiet, ka tas ir vienīgais, kas varētu nākt man par labu. Ja es būtu viena … pie jūras … Jā, lūdzu.

—   Mīļā mana, es baidos, ka tu neaptver, kāda tur būs vientulība. Augu dienu nevienas dzīvas dvēseles, ar I:o parunāt… Nu jā, protams, tur būs Volters.

—    Un es nerunāšu, — teica Volters. — Mēs noliksim tavu guļamo pie lielā loga, kas iziet tieši uz jūru, un, kad tu gribēsi miera, mēs uz pirkstgaliem tev ienesīsim paplāti ar ēdamo un tikpat klusi pazudīsim. Tu visu dienu varēsi klausīties vienīgi viļņus un putnu dziesmas.

Henrijs papurināja galvu. Viņš nekādi nespēja saprast, kā tīkamas sabiedrības vietā var dot priekšroku vientulībai.

—    Nepretojies viņai, — sacīja Volters, kad abi bija palikuši divatā. — Viņa pirmo reizi izrādīja kādu vēlēšanos. Nav svarīgi, kādu, — svarīgi ir tas, ka viņa beidzot vispār sākusi kaut ko gribēt. Visādā ziņā vienu mēnesi mēs varam pamēģināt.

Volters tūlīt aizbrauca uz Kornvolu, lai savestu visu kārtībā, un desmit dienas vēlāk atrakstīja, ka nams esot gatavs uzņemt slimnieci un viņas istabeni. Ģimene, kas dzīvojot tuvējā piena fermā, iekārtošot pie sevis kučieri, kurš ik dienas atbraukšot, lai saņemtu rīkojumus.

Henrijs, raižpilns, tomēr samierinājies ar notiekošo, nepārtraukti grozījās sievai apkārt, traucēdams kravāšanos ar nemitīgiem padomiem un bažām. Taču beidzot kņada bija galā un kariete sakustējās.

—    Nerunājiet ar mani, Ellen, — teica Beatrise. — Man sāp galva.

Beatrise ieradās Kārgvizianā ļoti nogurusi, un pirmās pfris dienas viņai bija nepieciešama atpūta; viņa bija mazrunīga, taču izskatījās apmierināta. Tad mazpamazām viņā šķita atgriežamies enerģija. Joprojām likās, ka vairāk par visu viņa vēlas būt viena, tāpēc Volters turējās atstatu un strādāja savā kabinetā — kādreizējā Mauntstjuartu atraitnes kučiera namiņā. Tagad tur atradās bibliotēka, kas bija iekārtota ar askētisku vienkāršību1 Un pieejama no lielās mājas pa apjumtu gaiteni. Fanijas apciemojumu laikā durvis uz to tika aizslēgtas.

Beatrise drīz sāka staigāt, vispirms tikai pa māju, tad pa līdzenu taku klints virsotnē. No sava loga Volters bieži redzēja māsu vērojam, kā zilie taurenīši dejo pa armērijām un spulgnaglenēm virs stāvās kraujas. Citreiz viņa aizvērtām acīm gulēja viršos, klausīdamās kaiju klaigās, kas laiku pa laikam itin skanīgi un tīri sabalsojās ar cīruļu kaismīgo soprānu un jūras bangu mūžīgo basa fonu.

Trīs nedēļas pēc atbraukšanas Beatrise ienāca pie Voltera kabinetā.

—   Es gribētu kādu grāmatu.

Nākamajā dienā viņai pie saulainākā loga novietoja ērtu atpūtas krēslu, un viņa palaikam sāka iegriezties un pasēdēt līdzās Volteram, lasīdama grāmatu, kamēr brālis strādāja. Viņš nekad neuzsāka sarunu, ja Beatrise neierunājās pirmā.

—   Vai šī ir tava grāmata par druīdu akmeņiem? — viņa kādu dienu jautāja. — Tā, pie kuras tu strādāji pagājušajā gadā?

—    Pēdējos četrus gadus; un vēl vajadzēs divus vai trīs, lai to pabeigtu.

—   Vai tu man nevarētu kaut ko no tās palasīt?

Volters aizturēja elpu. Tovakar viņš aizrakstīja Henrijam, ka vairs nešauboties par jauno apstākļu labvēlīgo ietekmi.

«Viņa atgriežas dzīvē; ir brīži, kad viņa atkal izskatās tāda kā agrāk.»

Henrijs tūlīt aizrakstīja Beatrisei, vaicādams, vai viņa drīz atgriezīšoties mājās. Beatrise parādīja vēstuli brālim.

—    Es ļoti vēlētos palikt šeit, kamēr vien mēs esam drošībā no Fanijas, ja tu un Poviss esat ar mieru pieciest šo neērtību. Bet Henrijs droši vien raizēsies, ja manis nebūs mājās, kad jūlijā sāksies skolu brīvlaiks. Un zēniem vajadzēs . ..

Viņa nopūtās un brīdi apklusa.

—    Gledisai misis Džonsas uzraudzībā klājas gluži labi. Bet zēni… Es tik ļoti esmu pametusi viņus novārtā. Un vēl. .. kad Henrijs paliek viens un kļūst nomākts, viņš … Volter, pasaki — vai viņš daudz dzēra tajos mēnešos, kamēr es gulēju slima?

'— Nē, mīļā, es viņu pieskatīju. Gādāts ir par visiem, v^tri būt mierīga. Taču, ja tu jūties pietiekami stipra, lai atkal tiktos ar zēniem, kāpēc gan neatvest viņus šurp, kad sāksies brīvdienas? Es vēl nepavisam negribētu laist tevi atpakaļ. Šejienes gaiss ir bijis pirmais, kas tev tā īsti palīdzējis.

—    Bet viņiem šeit nebūs kur palikt.

—   Es varu sarunāt viņiem gultasvietas un vienkāršu lauku uzturu četras jūdzes no šejienes, augstajā tīrelī. Varbūt Henrijs ar zēniem var ierasties jāšus, tad viņi varēs pavadīt lieliskas brīvdienas, jādelēdami pa kalniem. Es aizrakstīšu un viņiem to ierosināšu.

Henriju pa šo laiku vientulība bija pietiekami nomocījusi, lai viņš piekristu jebkuram plānam, kas ļautu tikties ar sievu, no kuras viņš kopš laulībām nebija ne dienu pavadījis šķirti. Hariju un Diku savukārt sajūsmināja iespēja braukāt ar laivu gar neapdzīvotu piekrasti un jādelēt ar ponijiem pa lielo tīreli.

Beatrise nolasīja viņu atbildes Volteram, kuru sastapa kārtojam papīrus uz sava rakstāmgaldā.

—   Ja vēlies pavizināties, — viņš teica, — mēs varam braukt uz kalna fermu un sarunāt viņiem istabas. Tas ir ļoti tuvu tiem druīdu akmeņiem, par kuriem tu mani izjautāji. Bet varbūt laiks ir braucienam drusku par karstu?

Ienāca Poviss, nesdams Beatrises ikrīta piena glāzi ar sakultu olu.

—    Nē, — viņa sacīja, — es nebaidos no karstuma, un šodien ir ļoti skaidra diena. No kalna noteikti paveras lielisks skats.

—    Tad brauksim pie druīdu akmeņiem. Povis, kad ieradīsies Robertss, pasakiet, ka mēs pēcpusdienā gribam izbraukt.

Poviss, izstiepies kā kareivis miera stājā, stāvēja un drūmi raudzījās savā saimniekā. Volters joprojām kārtoja papīrus. Galvu nepacēlis, viņš pajautāja:

—    Vai jūs kaut ko gribējāt?

Poviss paņēma tukšo glāzi un stīvi izsoļoja ārā, kaut ko velsiski burkšķēdams pie sevis.

Beatrise pasmaidīja.

jrKāds dīvains īgņa! Bet viņš patiesi šķiet izdarīgāks p'Er visiem kalpotājiem. Nekad neko nepiemirst.

Pēc. divām stundām pie durvīm pieklauvēja Ellena.

—   Vai pagādāt pusdienas, ser? Poviss vēl nav atgriezies.

—    Vai viņš izgājis?

—   Jā, izgāja tūlīt, kā ienesa kundzei olu.

—    Kurp viņš aizgāja?

—    Neteica, ser. Man liekas, viņš ir pārskaities.

Beatrise izbrīnā. savilka uzacis. Viņa bija labsirdīga

saimniece saviem kalpotājiem, taču neviens no tiem nebūtu uzdrīkstējies pamest savus pienākumus neatprasījies vai nebrīdinājis — tāpēc vien, ka «ir pārskaities».

Kad viņi beidza pusdienot, Beatrise paskatījās pa logu un noteica: — Lūk, kur viņš nāk. Un izskatās, ka ir dzēris.

—    Viņš nekad nedzer. Kāpēc tu domā … Ai!

Volters pielēca kājās un metās uz durvīm. Poviss, sarkans kā biete un dīvaini elsodams, grīļīgā gaitā steidzās augšup pa stāvo taku.

•— Povis! Apstājieties! Stāviet mierā!

Beatrise nekad nebija dzirdējusi brāli ar kādu runājam tādā tonī. Poviss tūdaļ apstājās un palika stāvam, nedaudz šūpodamies un smagi elpodams. Volters atgriezās istabā, steigšus paņēma no bufetes pudeli, paķēra no galda lietotu tējas tasīti un ielēja tajā brendiju, tad atkal izmetās ārā.

—    Izdzeriet šo un nekustieties.

Viņš brīdi stāvēja, ar vienu roku apņēmis Povisa plecus, ar otru satvēris viņa locītavu.

—          Tagad varat nākt, — pēc laiciņa viņš teica. — Tikai lēnām.

Joprojām bargu izteiksmi sejā viņš aizvadīja Povisu līdz mājai. Beatrise stāvēja uz pakāpieniem.

—    Vai es varu ko palīdzēt?

—    Nē, paldies. Bī, tagad viņam nekas vairs nedraud.

—          Piedošanu, kundze, — Poviss iesāka, bet Volters viņu apklusināja.

—    Nerunājiet.

Viņš ieveda savu gūstekni istabā un apguldīja. Pagāja vairākas minūtes, pirms viņš atkal iznāca ārā.

—           Un jūs nedrīkstat kustēties, kamēr es neesmu atgriezies, — Beatrise dzirdēja brāli sakām, kad tas vēra ciet durvis.

—    Kas noticis, Volter?

—          Pārpūlējis slimo sirdi. Vienreiz viņš tā aizies par tālu. Ir jau brīdināts.

—    Vai nevajadzētu atsaukt pie viņa ārstu?

—    Vajadzēs gan. Aizsūtīsim Robertsu ar karieti uz Trenansu; viņam tur būs jāpagaida, kamēr ārsts varēs braukt. Ļoti žēl, Bī, bet šodien mēs nevarēsim izbraukt.

—    Protams, ne. Vai man tiešām nevajag kaut ko palīdzēt?

—    Nē, es jau agrāk esmu ticis galā ar šādām lēkmēm. Briesmas tagad ir laimīgi garām. Tomēr vajadzēs palūgt, lai Ellena dod viņam savu istabu un dažas dienas pārguļ bēniņu telpās. Viņš nedrīkst staigāt pa kāpnēm. Tu labāk tagad ej un atpūties, mīļā.

Palicis viens, Volters vēlreiz apraudzīja savu pacientu, pavēra virtuves durvis un palūdza, lai Ellena uzliek vārīties biezputru, tad devās uz kabinetu un pavadīja stundu darbā. Kad viņš ienesa gatavo biezputru viesistabā, Poviss, nu jau kaut cik atguvis normālu izskatu, atvēra acis un paraudzījās saimniekā zvērīgu skatienu, gluži kā suns, kas tūlīt kodīs.

—    Vai jūtaties labāk?

—    Un kas teica, ka esmu juties slikti?

—    Nu tad te jums būs biezputra. Un jūs nedrīkstat celties, pirms ārsts jūs nav apskatījis.

—    Es nekādus ārstus negribu tuvumā redzēt.

—    Gribat vai negribat, bet būs vien jāredz. Paklausieties, Povis. Jums nav jāstāsta man, kas noticis, ja jūs pats to nevēlaties. Taču, kad jums atkal pēkšņi ievajadzēsies kaut kur aiziet, lūdzu, pasakiet man, tad Ellena vai es pats parūpēsimies par pusdienām un jums nevajadzēs steigties augšup pret kalnu. Ja jūs tiešām nevarat atcerēties, ko teicis ārsts, tad mēģiniet vismaz atcerēties, ka misis Telforda visu laiku bijusi smagi slima. Viņai nepavisam nav vēlams uztraukties, tāpēc ka viens otrs tīšā prātā dzenas pēc sirdslēkmēm.

Nikni nošņākdamies, Poviss uzslējās sēdus.

— Jā, patiešām, tas tik ir vareni teikts! Neesot vēlams! Un, ja tādā karstā dienā viņa ieraudzīs traku bulli, tas viņai būs dikti vēlams, jā? Pēc visa, ko tā sieviete piedzīvojusi! Es domāju, ka jums ir vairāk saprašanas!

—    Kādu bulli?

—    Kādu bulli, viņš vēl prasa! Vai es nedzirdēju, ka jūs teicāties vest viņu pie tiem druīdu akmeņiem? Tad pasakiet — kā jūs tur tiksit, ja ne cauri fermera Mārtiņa daļai? Un vai jūs nezināt, ka viņš nupat nopircis jaunu Devonas rudo? Lūk, tā, un izvedis šo ganīties tīrelī. Ak, nu tagad jau vediet viņu turp veseli, tas ragulops ir kūtī un

paliks tur līdz rītam. Bet es jums tomēr ieteiktu braukt lar līkumu pa apkārtceļu, lai viņai nav jādzird tā baurošaiia.

—          Saprotu, — noteica Volters, ātri apsvērdams sevī: vairāk nekā četras jūdzes vienā virzienā, stāvs, nelīdzens ceļš, nekādas paēnas …

—          Saprotat! Ļoti priecājos, ka beidzot jūs kaut ko saprotat. Jums būtu man jāpieliek pie algas par visu to saprašanu jūsu vietā.

—          Es pielikšu, ja vēlaties, — vēsi noteica Volters. — Cik jūs gribat?

Tas acīmredzot bija pēdējais piliens. Poviss nolikās guļus un uzgrieza muguru.

—          Vēl par vienu muļķību vairāk. Pataupiet labāk to naudu priekš kārtīga svētdienas uzvalka, tas jums tik tiešām prasīties prasās. Varbūt tad jūs vienreiz mūžā aiziesit līdz dievnamam, kā kristīgam vīram piedien.

Volters pasmaidīja.

—   Jūs aiziesit manā vietā.

—          Un nebūs pirmā reize, kad es kaut ko daru jūsu Vietā, — atcirta Poviss.

—          Tiesa, — atbildēja Volters. — Un es negribu, lai tā būtu pēdējā. Tāpēc palieciet mierā un izēdiet biezputru, lai man nav jānāk jūs barot kā mazulīti. Atcerieties, Povis, tā ir pavēle. Man nav nekādas patikas sēdēt augšā pie jums visu nakti.

Poviss kaut ko atrūca velsiski. Neviena citvaloda nespēja izpaust viņa jūtas.

Volters sastapa māsu kabinetā, kur tā viņu gaidīja. Viņš izskatījās noguris un iegājis atsēdās. Paraudzījusies uz brāli, Beatrise piecēlās.

—    Ellena uzvārīs tev tasi tējas, tu esi noguris.

—          Poviss paliek Poviss. Kad nav jācīnās ar Faniju, tad jācīnās ar viņu.

—    Vai tu uzzināji, kas noticis?

—          Jā. Es biju kaut ko piemirsis, ko nedrīkstēju piemirst, un viņš nostaigāja astoņarpus jūdžu pa svelmainu sauli, lai to nokārtotu, un tad vēl skriešus skrēja augšā kalnā, jo zināja, ka aizkavējušās pusdienas.

—    Bet kāpēc viņš tev neko neteica?

—          Tāpēc, ka bija dusmīgs uz mani. Es, redzi, esmu tāds kā viņa personiskais dievs un nedrīkstu kļūdīties.

—          Tas jau ir ļoti aizkustinoši, mīļais, bet vai tu nevari viņam ieskaidrot, ka tava dzīve būtu vieglāka, ja viņš savu pieķeršanos līdzsvarotu ar kādu drusciņu veselā saprāta?

Voltera mute savilkās ierastajā iecietības smaidā.

—   Mums abiem dzīve būtu daudz vieglāka, ja viņš nebūtu man tā pieķēries un pēc dabas nebūtu tik tipisks velsietis. Taču viņš ir tāds, kāds ir, un mums abiem tas būs jāpacieš tik ilgi, kamēr tā slimā sirds vienu brīdi pārtrūks, kad viņš atkal centīsies manis dēļ paveikt kādu neiespējamu muļķību. Ļoti ticams, ka agri vai vēlu tas notiks, un tā būs mana vaina.

—   Volter, nevajag vienmēr visur tik ļoti meklēt savu vainu. Tu taču neesi vainīgs, ka viņš ir velsietis.

Volters pasmējās, un smieklos skanēja tikko jaušams rūgtums.

—    Nu, tad sauksim to par manu nelaimi. Laikam jau tāds ir mans liktenis — izraisīt pieķeršanos, ko neesmu vēlējies un uz ko nespēju atbildēt. Ak, man jau … Poviss it labi patīk, ja vien pārāk nenokaitina ar šādiem gājieniem .. . bet viņš par mani atdotu dzīvību. Pats bēdīgākais ir tas, ka tam nav nekāda pamata. Visu, ko es šī vīra labā esmu darījis, tikpat labi būtu izdarījis jebkurš cits; tas notika Lisabonā, kad viņš gulēja slims. Gluži vienkārši sagadījās, ka es trāpījos tur.

—    Un gluži vienkārši sagadījās, ka tu viņu saprati, kas nebūtu noticis ar jebkuru citu. Nu ko, laikam gan jums ar Povisu pašiem jāskatās, kā dzīvot savu dzīvi. Tikai neieņem galvā, ka arī Fanija cieš no neatbildētām jūtām. Viņa vispār nav spējīga mīlēt neko un nevienu kā tikai pati sevi.

—    Vai tu par to esi pilnīgi pārliecināta? Kaut man arī būtu šī pārliecība — tad es tiktu brīvs. Ar prieku novēlētu viņai divas trešdaļas savas naudas. Taču es negribu otrreiz atkārtot vienu un to pašu kļūdu.

Viņa balss pieklusa.

—    Es tā kādreiz domāju par māti. ..

—    Un tev bija taisnība!

Viņš paraudzījās uz māsu, pārsteigts par tās negaidīto dedzību.

—    Bī, vai tu tiešām nespēj piedot? Pat tagad ne?

—    Ne tagad, ne vispār jebkad. Varbūt tu, Volter, esi svētais — man patiesi reizēm tā liekas —, taču es tāda neesmu.

—   Es esmu gauži tālu no svētā; tu, mīļā, tā nedomātu, ja kaut cik vairāk par mani zinātu. Taču iespējams, ka māti es saprotu mazliet labāk nekā tu — kopš viņa mirusL Agrāk es viņu redzēju tādām pašām acīm kā tu.

—   Un tagad?

—   Tagad es redzu viņu kā nožēlojamu rēgu, kas klīst pa elles priekštelpu un lūdzas piedošanas, — rēgu, kas bijis grieķu Afrodītes upuris.

—   Vai tu redzi arī viņas pašas radīto upuru rēgus?

Volters brīdi klusēja.

—    Bī, vai tev nav ienācis prātā, ka tas rēgs, ko redzi tu, varbūt ir tikai tava rūgtuma radīts?

Beatrise satrūkusies paskatījās uz viņu. Volters turpināja, raudzīdamies sānis.

—   Es nekad neesmu jautājis vai centies uzminēt, kas tas bija, ko tu redzēji, pārcieti vai atklāji pirms savas apprecēšanās. Zinu, ka tam vajadzēja būt kaut kam briesmīgam, ja tava jaunība novīta deviņpadsmit gadu vecumā. Bet, lai kas tas būtu bijis, tagad taču tas noteikti ir pārdzīvots un pagājis, tam vairs nevar būt nozīmes.

—    Tagad nekam vairs nav nozīmes.

Viņas seja mirkli savādi noraustījās.

—   Tas ir tāds rēgs, par ko es nemūžam nestāstīšu ne tev, ne kādam citam. Bet tas nostājās starp mani un Bobiju; un tagad viņš ir miris — un par vēlu ko grozīt.

—   Gledisa nav mirusi. Un kādu dienu tu sapratīsi, ka mīli arī Hariju un Diku. Un pat Henriju.

Viņa brīdi sēdēja klusēdama un raudzīdamās lejup, tad piecēlās un izgāja no istabas. Pirmo reizi kopš abu jaunības dienām Volters viņas acīs bija ieraudzījis asaras.

2. nodaļa

Kad beidzās skola, Henrijs aizveda dēlus uz Kārgvizianu. Lai gan viņu stipri mulsināja turienes vienkāršotais dzīves veids, viņš tomēr nesāka to pelt. Beatrise, kādu to ieraudzīja Henrijs, līdzinājās agrākajai Beatrisei krietni vairāk, nekā viņš bija uzdrīkstējies cerēt; un, juzdamies dziļi pateicīgs, viņš uz abu zēnu sūdzībām par vienkāršo ēdienu un neērtajām guļvietām atbildēja ar neparastu bardzību.

Tēvocis Volters, viņš dēliem paskaidroja, un līdz ar viņu arī Poviss izdarījuši visai ģimenei tādu pakalpojumu, ko tā nekad nespēšot atlīdzināt. Viņiem sagādātie apstākļi noteikti esot labākie, kas šai apkārtnē iespējami, un jeb

kāda kurnēšana būtu neaudzinātības un nepateicības apliecinājums.

Harijs un Diks padevīgi pierima. Drīzumā viņi atklāja, ka izjādes sāļajā piejūras tīreļa gaisā rada kāri pat pēc nepievilcīgajām korniešu pastētēm un «ac.ainaj.iem» zivju pīrāgiem un ka smaržīgām papardēm pildītie matrači, kas p.nklāti apvalkātām, bet tīrām segām, izrādās itin ērtas guļvietas.

Taču viņus gaidīja cits, smagāks pārdzīvojums. Jau divas nedēļas zēni bija sapņojuši vienīgi par braucieniem ar l.m ii. Abi būdami savam vecumam labi airētāji, brāļi bija nodevušies rožainiem sapņiem par to, kā viņi lepni vadīs I.iivu. pāri krācošām bangām un cauri draudīgiem rifiem uz drošu līci un kā nākamajā rudenī nevērīgi pārstāstīs savus piedzīvojumus apbrīnas un skaudības pārņemtajiem skolasbiedriem. Tagad zēni uzzināja, ka Kārgvizianā ar l.i i vu drīkst braukt vienīgi tad, ja viņus apkaunojoši vadā k.i pasažierus.

—   Man ļoti žēl, — sacīja tēvocis, — taču mums nebūs i. spējams lietot laivu tik brīvi, kā es cerēju. Poviss ir piepūlējis sirdi, un ārsts viņam aizliedzis kādu laiku ķerties pie airiem.

—    Bet, tēvoci Volter, mums taču Povisa nevajag! Mēs i ar Diku paši protam vadīt laivu.

—Iekšzemes upē, bez šaubām, protat, bet šī ir Kornvolas piekraste. Šeit neviens, kas nepazīst vietējās straumes, nedrīkst pats ķerties pie airiem. Arī es to daru reti un, protams, nevaru ļaut jums tā riskēt. Es labprāt sūtītu Povisu jums līdzi, lai viņš norāda jums, kur un kā braukt, ja vien varētu paļauties, ka viņš nesadomās airēt pats.

Volters atturējās piebilst: «Un ja varētu paļauties, ka jūs viņu klausīsiet.» Pirms gada par to nebūtu vajadzējis bažīties. Zēni bija labi audzināti, kopš bērnības radināti paklausīt, taču mātes ilgā slimība bija atslābinājusi vadības grožus visā ģimenē.

—   Tātad mēs vispār nevarēsim braukt ar laivu?

—    Šodien diemžēl ne. Rīt, ja būs piemērots laiks, es mēģināšu sarunāt ar kādu no līča zvejniekiem., lai jūs pavizi&a. Šobrīd, par nelaimi, viņiem ir pats karstākais darba laiks visā gadā. Šonedēļ gaidāmi sardīņu bari, un, kad tos pamana, zvejniekiem katra minūte dārga. Bet vecajam Polvīlam ir vairāki dēli, varbūt viņš būs ar mieru vienu man izbrīvēt.

Nākamajā rītā Volters iepazīstināja māsasdēlus ar nemazgājušos, neveselīga izskata lempīgu puisi, gadus astoņpadsmit vecu, ar glūnīgu seju, atkārušos apakšlūpu un īdzīgi sarauktu pieri.

—   Šis ir Džeibzs Polvīls. Viņš jūs pavizinās laivā gar klintīm, ja gribat tās redzēt no lejas.

Nepatikas pārņemti, taču saglabādami pieklājību, Har rijs un Diks pārmija slepenus skatienus, pateicās tēvocim;, cik laipni spēja, un devās lejup uz līci kopā ar savu netīkamo pavadoni. Tomēr otrreiz atkārtot šādu braucienu zēni vairs nevēlējās.

—   Tēvoc, — nākamajā rītā ierunājās Harijs, — kā jūs domājat, vai tagad, kad mēs zinām visas bīstamās vietas, mēs nevarētu itin droši pabraukāties paši? Nav diez kāda prieka vizināties ar tādu pamuļķi kā šis Džeibzs. Viņam pat nevar iestāstīt, ko no viņa grib.

—    Un kā viņš smird! — piebilda Diks, klīrīgi noskurinādamies. — Pretīgāk par lapsu tēviņu. Vai viņi tur līcī visi ir tādi, tēvoci Volter?

—    Nē, bet daži steidz sagatavot tīklus un mucas sardīņu zvejai, un citiem savukārt nevar uzticēties. Džeibzs ir nepatīkams, to nevar noliegt, taču viņš tiešām pazīst klintis. Un vienmēr klausa, ko viņam saka.

—    Ne vienmēr, — iebilda Harijs. — Atcerieties, jūs viņam teicāt, ka mēs drīkstam piestāt un uzrāpties alā. Bet viņš aizrāva mūs līcītim taisni garām un, lai mēs teiktu ko teikdami, neparko negrieza laivu apkārt. Mēs teicām — paši dzirdējām, ka tēvocis atļāva, bet viņš tikai nepārtraukti murmulē: «Šeitan ni,» — un bolās uz mums kā sausumā izmesta zivs.

—    Kura ala tā bija?

—    Ak te ir vairākas? Es nezināju. Tā atradās diezgan augstu, bet mēs pavisam viegli būtu uzrāpušies. Tur galīgi nebija ko baidīties.

—   Es atjāvu ieiet alā, kas atrodas pavisam uz otru pusi. Džeibzs zināja, ka šajā es nekad to neatļautu. Viņa brālēns pirms diviem gadiem tur nositās, rāpdamies pēc kaiju olām. Un ar drošību tai līcītī ir, lūk, kā: trīs dienas mēs skatījāmies, kā līķis tur skalojas, pirms kādam ar laivu izdevās tam piekļūt.

Henrija lielā dūre nolaidās uz galda.

—    Tātad viss skaidrs. Jūs brauksiet ar to pavadoni, ko tēvocis jums laipni pacenties sagādāt, un darīsiet, ko viņš jums liek, vai arī paliksiet krastā. Un nebūs nekādas kāpe-

Lēšanas pa tām sasodītajām klintīm, vienalga, ar alām vai bez. Jūs varat atrast ne mazums citu nodarbību savam brīvajam laikam.

Abi zēni cieta klusu, līdz tēvocis bija aizgājis uz savu kabinetu, tad Diks atsāka to pašu sarunu vēlrēiz.

—   Tēt, es gan nezinu, ar ko mēs bez jāšanas te vēl varētu nodarboties, reiz jau nevar ne braukt ar laivu, ne kāpt klintīs, ne peldēties, ne skriet.

—   Blēņas, Dik, pret skriešanu nevienam nav iebildumu. Un, cik zinu, tēvocis jums teica, ka noteiktās paisuma stundās jūs varat peldēties.

Harijs iesmējās.

—   Jā, trīsdesmit jardus! Viņš uz vienas klints uztriepis kaut ko ar sarkanu krāsu, un par to vietu mēs tālāk peldēt nedrīkstot. Un, kad mēs vakar gribējām patrenēties skolas sacīkstēm skriešanā uz cietās smilts joslas zem klintīm, to viņš mums arī neļāva: teica, ka nākot paisums. Laika vēl bija diezgan. Tēvocis Volters laikam tur mūs par skuķiem.

Diks nenocietās neiespurdzies, taču tēva dusmīgā balss tūlīt lika aprauties.

—   Man šķiet, ka tēvocis Volters jūsu dēļ uzņēmies daudz rūpju un nesaņem par to nekādu pateicību. Kaunēties jums abiem vajadzētu!

Harijs aizskarts pietvīka.

—   Man ļoti žēl, ja tu mani uzskati par nepateicīgu, tēv. Es zinu, ka tēvocis Volters ļoti rūpējas par mums, bet viņam tik tiešām uz katra soļa rādās briesmas.

Sarunā pirmo reizi ieskanējās mātes maigā balss.

—   Ja iesiet palīgā Povisam taisīt jauno sakņu dārzu, jums nekādas briesmas nedraudēs. Viņš tieši pašlaik tur strādā, un jūs varat pienest viņam zemi un novākt akmeņus, kamēr es jūs saukšu. Un pasakiet, ka es jūs sūtīju palīgā.

Viņa paraudzījās pulkstenī, un zēni klusēdami izgāja no istabas. Henrijs dziļi ievilka elpu. Bija apritējis vesels gads, kopš šī maigi nepielūdzamā balss pēdējo reizi ieveda ģimenē kārtību.

Kad abi nosodītie bija pavadījuši nožēlas pilnu stundu, ^ vezdami zemi un veldami akmeņus Povisa vērtējošā skat tiena pavadībā, viņi ieraudzīja no mājas iznākam māti ar grāmatu rokā. Viņa devās zēniem pretī ar savu ierasto nesteidzīgas piemīlības masku.

—   Povis, misters Riverss grib, lai jūs tagad ejat iekšā atpūsties. Ai, cik daudz jūs esat padarījuši! Zēni droši

vien bija čakli palīgi. Harij, tēvocis teica, ka paisums atkāpjoties. Ja jūs ar Diku tagad gribat doties lejā uz smilts joslu, jūs vēl paspēsiet izskrieties, pirms dzersim tēju.

Viņa joprojām smaidīja, raudzīdamās nopakaļ zēniem, kas pa kaklu pa galvu drāzās lejup pa slideno taku uz krastmalu. Viņi neko nedrīkst nojaust… Jāaizliedz viss, kas slēpj sevī īstas briesmas, taču nedrīkst izrādīt, kā dreb sirds pie katra niecīga riska. Viņu vecumā risks, gluži dabiski, sagādā baudu, turklāt viņu nervi nav saplosīti driskās . ..

Kad zēni bez starpgadījumiem bija sasnieguši krastmalas smiltis un, nu jau pilnīgi piemirsuši aizvainojumu, pagriezās un pavēcināja mātei ar roku, arī viņa pavēcināja pretī. Tad viņa devās uz savu iemīļoto vietu milzu granīta laukakmens paēnā un atlaidās ziedošajos viršos.

Viņas atpūtu iztraucēja neierastā riteņu klaboņa. Divriteņu kabriolets bija aizrībējis garām pa stāvo tīreļa ceļu netālu aiz Beatrises laukakmens un pašlaik apstājās mājas priekšā. Tātad Volteram ieradies negaidīts apmeklētājs, bez šaubām, lietišķās darīšanās. Varbūt atkal Mauntstjuartu muižas pārvaldnieks. Tas jau reiz bija šeit redzēts — brutāls un aprobežots vīrs ar barokļa seju. Volters bija sūdzējies, ka mežsargs izliek viņa zemē tērauda slazdus, kas salauž trušiem kājas, un šis cilvēks bija izturējies izaicinoši un nekaunīgi. Jānogaida tepat.

Tā, nu viņš ir prom; kabriolets kratīdamies ripoja lejā no kalna.

Brālis sagaidīja Beatrisi takas pagriezienā. Starp uzacīm viņam atkal bija dziļi ievilkusies vecā mokošu rūpju rieva.

—    Bī, mīļā …

Viņa iztrūkusies apstājās.

—    Vai kas noticis?

—    Nē, nē, nekas sevišķs, bet… Fanija atbraukusi.

—    Fanija! Es domāju, ka viņa nebrauks šurp ātrāk kā augusta beigās.

—   Es arī tā domāju. Tas ir … negaidīts apciemojums. Redzi…

—    Tīšām negaidīts?

—   Jā. Vai atceries pārvaldnieku, kas šeit bija pirms trim nedēļām?

—    Jā, — un tad?

—   Nu, lūk, viņš redzēja tevi istabā guļam, kad Poviss atvēra durvis, lai ienestu tev tēju, un izdarīja savus secinājumus. Tos viņš darīja zināmus Trenansas mācītāja palīgam.

—    Un tas izstāstīja Fanij ai?

—    Aizrakstīja viņai.

—    Nabaga Fanija! Tik daudz raižu pusmūža svaines dēļ. Starp citu, vai tagad viņa zina?

—    O jā; man gribējās, lai lielākā brēka norimst, pirms viņa tiekas ar tevi. Bī, es … man ļoti žēl… Es nepavisam negribēju ieraut tevi šajā . ..

—   Šajā nejēdzībā? Neraizējies, mīļais; es neesmu veltīgi piecpadsmit gadus pavadījusi grāfistes labākajā sabiedrībā.

Pēkšņi viņa sāka nevaldāmi smieties. Kāda amizanta situācija!

—   Un es esmu ievākusies viņas guļamistabā, un nabadzītei tagad nav kūr gulēt. Un vakariņās vēl atnāks Henrijs ar zēniem… Neņem to tik nopietni, mīļais; padomā, cik tas jocīgi…

Viņa apklusa, kaut brāļa sejas izteiksme tikpat kā nebija mainījusies, un ar izbrīnu skatījās Volterā. Deviņus gadus viņš nodzīvojis laulībā ar Faniju un vēl joprojām spēj uztraukties. Tikai tie, kas klusībā sarunājas ar spokainiem dubultniekiem, iemācās skatīt nejēdzības jocīgā gaismā.

Viņa pacentās atkal norobežoties no pasaules, par kuru brālim nekas nebija zināms, un atsāka pārtraukto sarunu.

—   Mīļais Volter, manis dēļ neuztraucies. Vai tu domā, ka es pirmoreiz esmu nokļuvusi kutelīgā situācijā? Gan redzēsi, pēc piecām minūtēm viņa būs rāma kā jēriņš.

Tā arī notika. Volters pirmo reizi redzēja, ar kādu cēlsirdīgu laipnību, ar kādu izsmalcinātu taktu māsa prot notušēt zemāku aprindu pretinieces neveiklos izlēcienus. Kas viņa būtu par diplomāti, viņš domāja, vērodams, kā Fanija saplok un saraujas, kļūdama agrākā pazemīgā guvernante, pret kuru viņš kādreiz juta līdzcietību. Un, par spīti savai izpostītajai dzīvei un derdzīgumam, viņš atkal sajuta līdzcietību pret šo nožēlojamo būtni.

Fanija izmisīgi mēģināja atrast kādu grēkāzi.

—    Man vienkārši bail domāt, kādas šausmīgas neērtīf bas jūs te esat izcietusi, Beatrise, un vēl būdama slima!

Volteram jau nav nekādas jēgas, kā jādzīvo lēdijai. Ja vien viņš būtu papūlējies paziņot man, ka gaida jūs, es katrā ziņā būtu atbraukusi agrāk un parūpējusies, lai jums vismaz būtu kārtīgs ēdiens.

—    Bet, Fanij, man vēl nekur nav bijis tik ērti kā šeit, — Beatrise iebilda. — Viņi mani apkalpo gluži kā pasaku princesi. Ja jūs būtu mani redzējusi pirms diviem mēnešiem, jūs saprastu, cik ļoti šī lutināšana uzlabojusi manu veselību. Un cik prasmīgi iekārtota jūsu saimniecība! Es nevaru vien beigt to apbrīnot; visi darbi tik lieliski organizēti, ka pat jūsu prombūtnes laikā rit bez kādas aizķeršanās.

Viņa brīdi apklusa, lai pārliecinātos, ka Fanija sekmīgi aprijusi nekautri pamesto ēsmu, un mīlīgi turpināja:

—   Tieši man jālūdz jums piedošana, ka esmu aizņēmusi jūsu istabu. Bet Ellena pusstundas laikā sakravās un iznesīs manas mantas. Es uzdrīkstējos vispirms palūgt, lai viņa uzvāra tēju. Pēc tāda gara brauciena pa putekļainu ceļu jums ļoti derētu iedzert kādu tasīti.

—   Es domāju, ka Fanija negribēs izmest tevi no istabas, — sacīja Volters. — Gan mēs atradīsim, kur viņai pārgulēt.

—   Neraizējieties manis dēļ, — noteica Fanija, saknieb dama lūpas. — Es jau varu iztikt visādi.

—    Mīļā Fanij, jūs esat ļoti laipna, taču es nevaru pie ļaut, ka jūs netiktu pati savā istabā tagad, kad esmu gandrīz vesela. Varbūt Volters piešķirs man savu guļvietu kabinetā?

—   Ja vien mana gulta tev nav par cietu, — teica Volters, — es varu apmesties jumtistabā pie Povisa.

Fanijas balss griezīgi iespindzās:

—   Mana istaba ir pietiekami liela. Tev tik tiešām nav nekādas vajadzības gulēt bēniņos kopā ar kaut kādu netīru kalpu.

Volters cieši skatījās viņai sejā.

—   Poviss ir tikpat tīrs un kārtīgs kā es, un svaigu paparžu matracis nebūt nav ļaunākais, ko mēs esam dalījuši.

Beatrise atvēra virtuves durvis.

—    Neaizmirstiet kūpināto pienu, Ellen, un attaisiet kādu no Bārtonas medus burciņām, lūdzu. Es gribu, lai misis Riversa to nogaršotu. Tas ir no āboliņa un pupu ziediem, Fanij. Vai varbūt jūs labāk gribat Ellenas vārīto meža zemeņu ievārījumu? Manuprāt, tas viņai labi izdodas … Un ienesiet misis Riversas guļamistabā pāris dvieļu un karstu ūdeni, Ellen. Jūs taču neņemsit ļaunā, ka manas lietas vēl stāv turpat, Fanij? Vai likt, lai Ellena tūlīt izkravā jūsu somu, jeb vai es varu jums piedāvāt savējo suku un ķemmi?

Bīstamais mirklis bija garām, un Fanija padevīgi aiz-> gāja mazgāt rokas. Kad viņa atgriezās, Beatrise lika galdā tējas tasītes.

—    Es uzdrīkstējos saimniekot jūsu valstībā, Fanij, taču jums jāatļauj man uzņemties namamātes lomu, kamēr būsit padzērusi tēju. Vai padot jums krējumu un cukuru? … Pasniedz Fanij ai kāj soliņu, Volter, un piebīdi tuvāk mazo galdiņu.

Viņi dzēra tēju, pieklājīgi sarunādamies, un drīz Beatrise ieraudzīja mājai tuvojamies Henriju ar abiem zēniem. Viņa bija cerējusi, ka izdosies tos iepriekš satikt vienai un sagatavot tikšanās brīdim. Tagad atlika tikai noslēpt raizes aiz priecīga sveiciena un paļauties uz labu laimi. Viņa smaidīdama piecēlās.

—    Nu, lūk, arī jūs esat klāt! Nāciet visi iekšā un paskatieties, kas atbraucis.

īsu mirkli mieru atkal apdraudēja Henrija neslēpti apstulbušais skatiens. Tad viņš uztvēra zīmi, ko deva sievas viegli savilktās uzacis, un pasteidzās uzplāt sejai piemērotu izteiksmi. Drīz Fanija atkal nozuda guļamistabā, un Beatrise sāka ēdināt savu izsalkušo ģimeni. Ar acs kaktiņu viņa manīja, ka zēni izskatās nomākti.

•— Nu, kurš tad kuru noskrēja? — vaicāja viņu tēvocis.

Harijs un Diks vainīgi saskatījās.

—    Mēs … mēs vēl nepabeidzām. Nē, smilts bija pietiekami stingra, bet mums iznāca maza saraušanās ar vienu zvejnieku.

—    Kas tad notika?

—    Ak, nekas jau liels, tikai tāds nieka negadījums. Dikam sapinās kāja tīklā, un tas vīrs sāka ārdīties un kļuva briesmīgi rupjš. Man liekas, viņš bija iedzēris.

—    Tas ir maz ticams, — iebilda Volters. — Kad zvejnieki gaida sardīņu barus, viņi nemēdz dzert: katrs mirklis ir dārgs. Vai tīklam kaut kas notika?

—    Tikpat kā nekas, tikai vienā vietā tas drusku ieplīsa. Bet viņš sacēla tādu brēku, it kā viss tīkls būtu pagalam.

Voltera seja apmācās.

—    Viena neliela plīsuma dēļ zvejas tīkls var kļūt nederīgs, un pašlaik visi ir pārāk aizņemti, lai nodarbotos ar neparedzētiem labojumiem. Kā tas varēja gadīties, ka tu tam uzkāpi, Dik? Tīklus taču viegli pamanīt, un šejienieši tos ļoti sargā.

Abi vaininieki steigšus metās sevi aizstāvēt. Cenzdamies apdzīt brāli kādā šaurākā joslā, Diks meties skriet pāri tīklam, kas bijis izklāts žāvēties. Zābaka papēdis ieķēries kādā tīkla J acī, Diks paklupis un krizdams uzrāvis tīklu kādam asam klints stūrim. Pirms vēl viņš paspējis piecelties, no klints viņas puses izdrāzies kāds vīrs un sācis zēnus neganti lamāt.

—    Vai jūs atvainojāties? — jautāja māte.

—          Nu … Es teicu, ka mēs samaksāsim par to, kas sabojāts; tas ir, ja viņš uzvedīsies, kā pieklājas.

—          Nē, Harij, — izlaboja Diks, — tu teici, ka mēs būtu samaksājuši, ja viņš uzvestos, kā pieklājas.

Beatrise savilka uzacis augšup.

—          Tātad, ja viņš neuzvedas pieklājīgi, tu uzskati, ka tev nav jāmaksā par to, ko tu viņam esi sabojājis?

Harijs nosarka. Viņš uzskatīja, ka šodien jau parādījis lielu iecietību, bez kurnēšanas pieņemdams sodu, kas pašam likās nepelnīts un pazemojošs; taču piedzīvot izsmieklu tēvoča klātbūtnē bija vairāk, nekā viņš spēja paciest pat no mīļotās un vēl neatlabušās mātes. Zēna zods paslējās mazliet augstāk.

—          Protams, mēs samaksāsim, māmiņ, — citādi mēs nemaz neesam domājuši. Rīt es viņam aiznesīšu puskronu.

—    Un atvainosies?

—          Māmiņ, tas nav iespējams! Ja tu viņu būtu dzirdējusi, tad gan tu saprastu.

Voltera seja joprojām bija sadrūmusi.

—    Harij, — viņš vaicāja, — ko vēl tu viņam pateici?

—          Neko lielu. Tikai to, ka manam tēvocim droši vien nepatiks, ka viņa rentnieks tā runā ar viņa māsasdēliem.

—          Tiesa. Un gluži tāpat man nepatīk, ka mani māsasdēli tā runā ar manu rentnieku — it īpaši tad, ja paši bijuši vainīgi. Man gauži nepatīkami to lūgt, zēni, taču es būšu jums ļoti pateicīgs, ja atvainosieties šim vīram.

—          Citādi, — piebilda māte, — es būšu spiesta to izdarīt jūsu vietā.

—          Māmiņ, tu taču nedomā, ka mēs to pieļausim! Tu nemaz nezini, kā viņš izrunājās!

—          Nešaubos, ka ļoti rupji, bet, par laimi, es neesmu viņa māte. Man rūp nevis viņa uzvedība, bet jūsējā.

Harijs, notvīcis gluži sarkans, griezās pie tēva, taču viņu pievīla pat šis šķiru pretstatu dzelžainais aizstāvis.

—   Mjā, — noteica Henrijs. — Jūs esat vainīgi, zēni. Protams, tam vīram vajadzēja prast cieņu pret tiem, kas par viņu augstāki, tomēr nav pieļaujams, ka jūs draiskodamies saplēšat otra cilvēka darbarīkus.

Harijs joprojām centās savaldīties.

—   Tas nenotika aiz draiskošanās. Tā bija nelaimīga nejaušība, un mēs abi to ļoti nožēlojām.

—    Labi, tad rīt noejiet lejā uz līci un kā labi audzināti puiši tā arī pasakiet; un vēl pavaicājiet, kādu atlīdzību viņš prasa.

—    Harij!

Sarunu pārtrauca negaidīts sauciens, durvīs stāvēja Fanija. Volteram un Beatrisei pietika paskatīties viņas sejā, kas staroja ļaunā priekā, lai saprastu, ka viņa pa durvju spraugu noklausījusies visu sarunu. Fanija apņēmīgi ienāca istabā un apsēdās pretī Harijam.

—    Lūdzu, pastāsti man visu, ko tas vīrs teica, kad tu pieminēji savu tēvoci.

Zēni vilcinādamies saskatījās. Tad Harijā uzbangoja aizturētais sašutums.

—    Labi, Fanijas tant, ja jūs tiešām gribat zināt, es pateikšu.

—    Bet, Harij, — ar samulsušu smiekliņu iebilda brālis, — to nu gan nevar!

—    Nu, pateikšu vismaz to, ko var atļauties atkārtot. Viņš teica, ka uz manu tēvoci viņš — jūs jau zināt, ko darot, un uz manu tanti, to m .. ., tāpat. Tas vēl nebija viss, bet pārējo jūs varat iedomāties.

—    Piedod, Bī, — sacīja Volters.

Viņš pastiepās garām māsas plecam, lai paņemtu cukurgraudu, un, tikko lūpas kustinādams, pačukstēja viņai: — Ašāk dari tam galu. — Taču Beatrisei mājiena nevajadzēja, viņ*a jau bija pamanījusi Fanijas vaigos iegailējamies divus sarkanus plankumus. Viņa paraudzījās pulkstenī.

—    Ai, ir jau pāri pieciem, un es pavisam aizmirsu pagādāt saldo ēdienu! Zēni, vai jūs nevarētu izdarīt man pakalpojumu? Aizjājiet uz fermu un palūdziet misis Mārtinai divas kvartas aveņu un vienu kvartu kūpināta piena. Sarīkosim lepnāku mielastu par godu tantes atbraukšanai. Un neaizkavējieties, tūlīt jājiet atpakaļ. Vai ieliet jums vēl tēju, Fanij? Šeit ir karstas kanēļmaizītes.

Fanija ar žestu atraidīja piedāvāto šķīvi.

—    Nē, paldies, Beatrise, man vajag nevis maizīšu, bet patiesības. Zēni, pirms aizejat, pastāstiet, kāds tas vīrs izskatījās.

Harija skatiens pārsviedās no viņas uz tēvoci, un piepeši zēns vēlējās, kaut būtu turējis mēli aiz zobiem.

—    Ak, es īsti nezinu, tant… Tāds kā pērtiķim līdzīgs, nejauku seju un maza auguma.

—    Tā jau es domāju! Pagaidi vēl mirkli; vai viņam bija …

—    Ak, dieva dēļ, — Henrijs novaidējās, — vai mes nevarētu to izbeigt?

Fanija veltīja viņam naidīgu skatienu.

—    Protams, jūs gribētu to izbeigt, Henrij. Vīrieši vienmēr aizstāv cits citu, ja apvainota ir tikai sieviete. Katram redzams, cik ļoti Volteram patiktu to visu apklusināt. Harij, es prasu, lai tu man atbildi. Vai viņam nebija melni mati, jau mazliet iesirmi, un rēta uz zoda?

—    Es… man liekas, jā… Ai, tēvoci Volter, piedodiet, es nepavisam negribēju …

Divas tases un šķīvis šķindēdami atsitās pret grīdu, un Fanija, pielēkusi kājās, nostājās pretī vīram. Viņas balss piepeši pārgāja spalgā brēcienā.

—   Atkal šis Bills Penvirns! Nu, Volter, ceru, ka esi apmierināts ar to, ko izdarīji! Ja viņš būtu patriekts pie velna toreiz pirms diviem gadiem, kad es tev to lūdzos, gandrīz vai ceļos krizdama, tāda cūcība nebūtu notikusi. Bet tev jau, protams, nospļauties par to, ka tava sieva mūžīgi tiek apvainota!

Zēni raudzījās notiekošajā pavērtām mutēm. Viņiem pat prātā nebija nācis, ka pasaulē ir lēdijas, kas sviež traukus uz grīdas kā piedzērušas zivju sievas.

Beatrise piecēlās.

—   Volter, jūs ar zēniem labāk nāciet man līdzi. Jūs mūs atvainosit, Fanij.

Volters atvēra viņai durvis un pamāja zēniem. Abi devās ārā. Diks, valdīdams smieklus, Harijs — asaras. Fanija joprojām brēca, spārdīdama porcelāna lauskas, un Henrijs sēdēja sakumpušiem pleciem un noliektu galvu, flegmātiski paciezdams uzbrukušo likstu, gluži kā iejūgts zirgs krusas brāzmu.

Kad Volters aizvēra kabineta durvis un spalgie kliedzieni, kas pavadīja viņus, ejot pa gaiteni, pieklusa, Beatrise apskāva brāļa kaklu.

—    Voltkin, manu nabaga zēn!

Voltera lūpas nodrebēja. Šī aizmirstā bērnu dienu iesauka… It kā sen zudusī māsiņa, kuru viņš pazina bērnībā, būtu atgriezusies no aizsaules.

Kad nedaudz vēlāk arī Henrijs ieradās meklēt patvērumu kabinetā, viņš redzēja brāli un māsu mierīgi sēžam; Volters cilāja papīrus uz rakstāmgalda, Beatrise skatījās pa logu uz jūru. Henrijs smagi atkrita krēslā un noslaucīja pieri mutautā.

—    Lai dievs žēlīgs, es tam nebūtu ticējis! Volter, mīļo zēn, vai tev bieži tas jāpacieš?

Volters paraustīja plecus.

—     Diezgan bieži, bet tik ļauni kā šoreiz parasti nav. Iznāca nelaimīga sagadīšanās. Ja mēs ar Faniju kādreiz tiešām izšķirsimies — un man reizēm liekas, ka no tā neizbēgt, — tas droši vien notiks Billa Penvirna vai varbūt Povisa dēļ. Pret tiem abiem viņa ir gluži kā apsēsta.

—    Kas tad īsti noticis? Viņa uzsvēra, ka tas vīrs esot viņu apvainojis un tu esot nostājies viņa pusē. Vai viņš patiesi ir Fanij ai ko nodarījis, jeb vai viņa to visu tikai iedomājusies?

—    Rupjš viņš, bez šaubām, bija, bet Fanija pati viņu * izaicināja. Bills daudzējādā ziņā ir zelta vīrs — prasmīgākais laivinieks visā apkārtnē, turklāt izcili godīgs, tāpat kā visa viņa ģimene. Neviens Penvirns pat adatu nezags, kaut gan viņi dzīvo nožēlojamā nabadzībā. Bet tam vīram ir nevaldāmi ātra daba.

—     Nu tad jau Fanijai vajadzētu just radniecību, — noteica Henrijs. — Dievs tak zina, kāda viņai pašai daba.

—    O, es labāk paciešu Billa nekā Fanijas dabu. Bet viņam palaikam uznāk melnie brīži, un tad šim vīram ir bīstami iet tuvumā. Vairums kaimiņu baidās no Penvirna, jo sevišķi tad, kad viņš drusku pār mēru iedzēris.

—    Tātad viņš tiešām dzer?

—    Salīdzinot ar dažiem citiem vīriem, var teikt, ka ļoti maz, — savu reizi viņi visi iedzer. Zvejniekiem nav viegla dzīve. Taču, ja Bills iedzer pār mēru aiz bēdām, viņš kļūst īsts nelabais. Nav jau nekāds brīnums. Šo vīru dzīvē bez mitas vajājusi nelaime: neveiksmes, trūkums, spiagi zaudējumi, turklāt vēl ne sevišķi izdevusies laulība; un tā viņam radies rūgtums pret visu pasauli. Šķiet, viņu moka arī gremošanas traucējumi: sieva diezin kā neprot ēst vārīt, un nav jau arī daudz, no kā vārīt, tikai kartupeļi un sālītas zivis. Un pirms gadiem diviem, kamēr es uz dažām dienām biju izbraucis, gadījās vēl viena nelaime. Viņa sešpadsmit gadus vecā meita, drusku pamuļķīte, ar negodu atgriezās mājās. Viņa bija dienējusi par kalponi Kamelfordā, un tur kāds nelietis meiteni pavedis. Nākamajā dienā Fanija nolēma, ka pienākusi īstā reize pārmest Billam, ka viņš neiet uz baznīcu. To viņa izdarīja, apvainojoši pieminēdama cietušo mei.tu, un Bills, būdams pēc dabas lepns kā pats Lucifers, pateica, lai viņa vācoties pie velna un nejaucoties citu darīšanās. Fanija pažēlojās lēdijai Mauntstjuartai, un vecā dāma atsūtīja šurp mācītāja palīgu, lai tas piedraudētu Penvirnam ar izlikšanu.

—    Paga, paga, — Henrijs pārtrauca Volteru. — Kāda viņai tur daļa? Zemes īpašnieks tagad esi tu, un tās mājas taču nepieder viņai.

—    Nē, bet viņai pieder mācītāja palīgs: viņa maksā tam algu. Cik noprotams, tas bija iegājis Penvirna būdā bez klauvēšanas un izrunājies tā, ka ticis izlikts ārā pa durvīm. Un tā, kad es atgriezos, viņi visi — Fanija, lēdija Mauntstjuarta un mācītāja palīgs — bija pārliecināti, ka es Penvirnus tūlīt uz vietas izlikšu no mājas, un ārkārtīgi saniknojās, kad es atteicos to darīt.

Henrijs izskatījās noraizējies.

—    Nu jā, mīļais Volter, es, bez šaubām, saprotu, ka Penvirns tika izaicināts. Tomēr, ja vīrietis nolamā lēdiju — nu, teiksim, sievieti — un tad vēl palaiž rokas pret garīdznieku … Tu taču nevari aizstāvēt tādas izdarības?

—   Nepavisam, — atteica Volters. — Es viņa rīcību uzskatu par nosodāmu. Taču es neesmu drošs, ka pats viņa vietā būtu uzvedies daudz labāk.

—    Es noteikti nebūtu, — Beatrise iestarpināja. — Un arī tu, Henrij, ne … Nu, un kas notika tālāk?

—    Kopš tā laika nebeidzas bezjēdzīgas ķildas un rīvēšanās. Fanija nedod man miera ar vēstulēm, un man radušies trīs ienaidnieki: vecā lēdija, mācītāja palīgs un muižas pārvaldnieks.

—    Kāds tam visam sakars ar pārvaldnieku? — jautāja Henrijs.

—    Nekāds. Bet viņš nespēj aizmirst tos laikus, kad drīkstēja iebiedēt cilvēkus. Pirms manas atgriešanās viņš jau bija staigājis apkārt, stāstīdams, ka Billam vajadzēšot vai nu pazemīgi atvainoties, vai arī izvākties no šejienes; bet Bills drīzāk ļautu sevi dzīvu vārīt eļļā nekā zemotos kāda priekšā. Viņš uzskata, ka vispirms tika apvainots pats un tieši šiem citiem vajadzētu atvainoties viņa priekšā.

—    Tad jau iznāk, — sacīja Beatrise, — ka viss atkarīgs tikai no atvainošanās? Kāpēc viņi nevar atvainoties abpusēji? Tu, Volter, proti pārliecināt; ja tu atvainotos Billam, viņš varbūt savukārt atvainotos tiem, un viss būtu kārtībā.

—   Vai tu domā, mīļā, ka es to neesmu mēģinājis? Es būtu ar mieru atvainoties visiem, kas vien vēlas, lai tikai atkal būtu miers. Bet vienu es neparko nedarīšu arī miera dēļ: es neizmetīšu ārā tīrelī godīgu, strādīgu cilvēku ar slimu sievu un veselu baru bērnu, kam nav kur palikt, tikai par to, ka viņam ir asa mēle. Un tā nu mēs esam strupceļā.

—   Un kāpēc viņa laulību sauc par neizdevušos? — Beatrise vaicāja.

—   Ak jā, — atsaucās Henrijs. — Fanija man sastāstīja visneticamākos brīnumus par viņa sievu: tā esot vēl sliktāka par vīru un apdraudot visas apkaimes labos tikumus, un neviens neko nevarot līdzēt, jo tu par visu varu turoties viņas pusē.

Volters skaļi iesmējās.

—   Nabaga Megija, pati nekaitīgākā no visām dzīvajām dvēselēm! Viņas vienīgie grēki ir raudulība un metodisms.

—    Kāda viņa ir? — jautāja Beatrise.

—    Parasta, nelaimīga sieviete, ko nomocījis smags darbs, trūkums, slikta veselība un nemitīgas dzemdības, turklāt vēl bailes gan no Billa, gan no kungiem. Nabadzīte pastāvīgi baidās no vīra nevaldāmās dabas un augstdzimušo naida un meklē mierinājumu metodismā. Tas, protams, satracina Faniju; taču šī nabaga dvēsele grēko vienīgi ar to, ka staigā basām kājām lietū, dziedādama Veslija himnas un aicinādama kaimiņus pievērsties Kristum.

—    Nu, ja Fanija mudina Billu iet uz baznīcu, tad diez

vai viņa šādu rīcību var saukt par grēcīgu, — sacīja

Beatrise. — Vai viņš arī ir metodists? i _ _

—    Ne tuvu! Metodistu sludinātāju, kas <nak uz ciematu, Bills ienīst tāpat kā mācītāja palīgu. Un visvairāk viņš, protams, ienīst Faniju.

—    Un vēl viņa žēlojās, — Henrijs atkal ieteicās, — ka tie ļautiņi nekad nemaksājot renti un tu to pieļaujot.

—    Tā nav gluži tiesa. Bills bieži mazliet aizkavējas ar maksājumiem, jo ģimenē pastāvīgi kāds slimo. Viņš zina, ka es nesteigšos pieprasīt. Bet, kad viņš var, tad maksā, un man kauns šo naudu pieņemt. Es taču nevaru tirdīt izsalkušus cilvēkus, lai tie maksā īri par būdu, kas pat sunim par sliktu … Henrij, man tiešām žēl, ka vajadzēja ieraut tevi un Bī visā šajā nejēdzībā. Tagad Fanija pāris dienu būs rāma; pēc smagām histērijas lēkmēm viņai tā mēdz būt. Bet pēc nedēļas viss uzliesmos jo asāk, un es baidos, ka ilgāka uzturēšanās šeit Beatrisei nenāks par labu.

—    Mēs brauksim projām jau šonedēļ. Neraizējies, veco zēn, mēs jau tieši tādēļ atbraucām, lai aizvestu Beatrisi mājās.

—   Tomēr zēniem nevajadzētu laist garām sardīņu zveju. Uzkavējieties vismaz līdz tai; tad viņi varēs atgriezties skolā ar tādu sajūtu, ka patiesi ir redzējuši Kornvolu.

3. nodaļa

Agri nākamās dienas rītā Harijs un Diks, mazliet pieklusuši pēc nopietnas sarunas ar māti un vēlēdamies, lai nepatīkamais pienākums ātrāk būtu aiz muguras, devās lejup uz līci, lai atvainotos un piedāvātu cietušajam zvejniekam atlīdzību par zaudējumiem. Kad zēni atgriezās, viņu izskats pauda atvieglojumu, un viņi pavēstīja, ka meklēto neesot sastapuši mājās. Kāda noraizējusies sieviete paskaidrojusi viņiem, ka noklīdusi govs un Penvirns ar vecākajiem dēliem aizgājuši uz klintīm to meklēt.

—    Vai jūs pateicāt, kādēļ esat atnākuši?

—   Mēs mēģinājām, māmiņ, bet nevarējām piedabūt viņu klausīties. Viņa izskatījās tāda kā pus jukusi aiz bailēm, ka tikai govs nenoveltos no klintīm un vīrs nenokavētu zveju. Viņa raudāja, un tie bērneļi arī brēca visi reizē un ķērās viņai svārkos.

—    Nabadzīte, nav nekāds brīnums, ka viņa raudāja. Vajadzēs jums rīt mēģināt vēlreiz.

—   Mēs noteikti redzēsim viņu vēl šodien. Stāsta, ka sardīņu bari šorīt redzēti pie Trevozas zemesraga … Kas tas, māmiņ, kam tā kariete domāta?

—    Mēs, lielie, brauksim apskatīt druīdu akmeņus un turienes krāšņo ainavu.

—    Bet sardīņu zveja?

—    Man vairāk gribas redzēt ainavu nekā zveju un tavam tēvam tāpat; un mēs taču drīz aizbrauksim no šejienes.

— Bet vai rīt jūs nevarat braukt uz tiem akmeņiem? Tad mēs arī varētu braukt līdzi.

—    Rīt droši vien līs, — sacīja tēvocis. — Tik skaidras dienas kā šī, kad tik tālu var redzēt, zvejnieki sauc par lietus nesējām. Arī barometrs nemitīgi krītas; šodien ir pēdējā iespēja redzēt ainavu. Bet, ja sardīņu bari ierodas no rīta, pēcpusdienā jūs varat atjāt un pievienoties mums.

—    Vai tev šķiet, ka viņi pavisam droši var sēsties laivā bez tevis? — vaicāja Henrijs.

—    Pilnīgi droši, ja vien viņi cieši turas aiz zvejas laivām. Es pateicu vecajam Polvīlam, ka zēni varbūt brauks līdzi, un viņš apsolīja tos paturēt acīs. Skatieties uz viņu vērīgi, zēni, un dariet visu uz mata tā, kā viņš jums liek, tad jums nekas nedraudēs. Tikai atcerieties, ka sardīņu zveja nevienu negaida. Ja negribat palaist to garām, labāk tūlīt ejiet uz līci un palieciet tur, kamēr parādās zivis. Kad atskanēs sauciens, nebūs vairs laika kāpt lejā no klints un stumt laivu ūdenī.

Aizbraucošās karietes troksnis vēl nebija noklusis, kad sardzes vīra sauciens, pārceļodams no tālajām balsīm uz tuvākajām, veltin aizvēlās pār klintīm.

—   O-ho-o-o-o!

—   O-ho-o-o-o-o!

—    Nenolauziet nu kaklus! — Poviss nosauca pakaļ zēniem, kas drāzās lejup pa līkumoto taku. — Tas nav to vērts.

Pusceļā lejup no klints zēnu skatienam pavērās pludmales smiltājs. Pa to ņirbēt ņirbēja kustīgi stāvi: vīrieši, sievietes un bērni skrēja, kliedza, stūma, vilka tīklus un laida ūdenī laivas. Neviens nepievērsa uzmanību Dika lūdzošajam saucienam: — Pagaidiet mūs! Ai, pagaidiet, lūdzu!

^ Zēni sasniedza piekrasti tieši tajā brīdī, kad Polvīls ar dēliem kāpa savā pārpildītajā laivā.

—Polvīl! Polvīl! Mēs esam klāt, ņemiet mūs pie sevis!

Zvejnieks papurināja galvu. Pat tad, ja laivā vēl būtu vietas, lieki pasažieri šobrīd nebija vēlami.

—    Velk to zemē un mudīgi man pakaļ!

Viņš norādīja uz Voltera laivu un uzsauca vēl kaut ko, taču vēja brāzma aiznesa balsi sāņus. Zēni sadzirdēja tikai kaut ko līdzīgu vārdam «sāta». Vējš bija mazliet sadzinis smiltis ap laivu, un, kad viņiem izdevās ielaist to ūdenī, pēdējās laivas jau pazuda aiz klintsradzes. Zēni izmisuši saskatījās.

—    Par vēlu!

—          Nē, nē, Harij, viņi tepat vien ir aiz klints stūra. Viņš teica, lai mēs viņam sekojot.

—    Es apsolīju …

—          Tu apsolīji viņam sekot! Tas taču nenozīmē braukt vienam! Mēs viņus panāksim divās minūtēs.

—    Nepanāksim.

—           Nu tad turpat aiz viņiem jau būsim. Un tu labi redzēji, kā viņi brauca. Nu, ašāk taču, Harij!

—          Nu labi, lec iekšā; tu stūrē, un es airēšu. Bet ņem vērā, Dik, ja mēs neredzēsim viņus, kad tiksim aiz tā stūra, tad tālāk nedrīkstam braukt.

Viņi nokļuva pie radzes mazliet par vēlu. Pēdējās laivas atstātā vaga vēl balto ja zilajā ūdenī zem nākamā klints izciļņa.

—    Nekas nesanāk, Dik. Griez apkārt.

—          Muļķības! Viņi ir tepat tuvumā. Es taču dzirdu, kā sasaucas. Nav tālāk par piecdesmit jardiem!

—    Es apsolīju mātei…

—          Ar tādu nieku taču tu solījumu vēl nepārkāpsi! Un nav jau jābrauc nekur tuvu pie klintīm, tikai pa šo līdzeno klajumu. Nu, lūdzu!

Harijs padevās. Divas minūtes viņš airēja klusēdams, nemaz lāgā nedzirdēdams jaunākā brāļa pacilāto čalošanu.

—           Paklau, Harij, nez vai mēs redzēsim kādu delfīnu? Džeibzs teica, ka tie peldot nopakaļ. ..

—           Stūrē uzmanīgāk, — Harijs viņu pārtrauca. — Vai tad tu vairs stūri neproti taisni noturēt?

—          Es jau turu to taisni, bet tā neklausa… Tur kaut kas nav kārtībā … Ai!

Virve izlidoja Dikam no rokas, laivai strauji sagriežoties. Nākamajā brīdī airis, izsprukdams no brāļa rokas, notrieca viņu gar zemi. Zēns elsodams uzslējās un ieraudzīja, ka viņus neglābjami nes virsū zilganmelnam rifam.

—          Lec! — Harijs iekliedzās, kad vilnis pacēla laivu virs robainās klintsmalas. Pats viņš palēcās veiksmīgi, taču Diks uzlidoja gaisā un nokrita, iebrēkdamies aiz sāpēm, kad otrādi apsviestās laivas mala uzgāzās viņam uz kājas. Tad atplūstošais vilnis to atkal norāva nost. Harijs, ķerdamies ar vienu roku pie sīkstajām jūraszālēm, pastiepa otru, lai palīdzētu brālim. Ari viņš spalgi iekliedzās, kad Diks saķēra viņa roku.

—   Ai, roka! … Nekas, Dik, turies. Turies stingri! Nāc uz šo pusi, aši, laiva gāžas atpakaļ. Rāpies augstāk!

Cīnīdamies ar viļņiem un vaidēdami, zēni kaut kā uzrāpās rifa virsotnē, pieplaka tai un, šausmu pārņemti, vēroja, kā iedragātā laiva brīžiem lido augšup, brīžiem atkal triecas lejup un brāžas pāri asām klintsradzēm, līdz sašķīst gabalos viņu acu priekšā.

—    Palīgā! Palīgā!

Atsaucās vienīgi atbalss klintīs.

—    Nav nozīmes, — atguvies noteica Harijs. — Tikai balsi velti izkliegsim. Visi ir līcī, un no šejienes pāri klintij nevar dzirdēt. Mums atliek vienīgi gaidīt, kamēr laivas brauks atpakaļ. Par laimi, tas nevar būt ilgi.

—    Vai tu domā, ka viņi mūs noteikti ieraudzīs?

—    Protams; pa citu ceļu jau viņi nevar atgriezties. Dik, vai tev kāja ļoti sāp?

—    Šausmīgi! Noteikti kauls pušu. Un krūtis arī ļoti sāp.

—    Man laikam sadragāta locītava, — atsaucās Harijs. — Tomēr mums laimējās, ļoti laimējās. Neraudi, Dik, ļaunākais ir jau garām. Pakāpies augstāk pie manis, vari atbalstīt galvu man pret plecu. Ai… pret otru plecu, lūdzu. Lūk, tā. Nebaidies, es neļaušu tev paslīdēt.

Pirmo reizi mūžā zēna sejā pavīdēja kaut kas no Beatrises cieši apņēmīgā skatiena.

—    Harij, — Diks atkal iesāka vārgā, drebošā balstiņā, — kā tu domā, vai tēvs par to mūs nopērs?

—    Vajadzētu gan, — drūmi atteica Harijs. — To mēs esam pelnījuši. Vismaz es. Es taču solīju …

—    Un vēl, — viņš piebilda, raudzīdamies uz laivas atliekām, kas mētājās viļņos, — es neņemtu ļaunā, ja arī tēvocis Volters mūs nopērtu.

—    Tēvocis Volters neteiks neko, viņš nekad neko nesaka.

— Tas ir vēl sliktāk. Es domāju, ka viņš visas tās briesmas izgudrojis. Bet viņš tomēr zināja, ko runā.

Harijs iekoda lūpā — abi taču raudāt nedrīkst, un viņš ir vecākais.

— Harij … Man ir tik nelāgi… Kā tu domā, vai viņi vēl ilgi būs projām?

—    Nē, nē, drīz viņi brauks atpakaļ.

Abi laiciņu klusēja.

—           Dik, — Harija balss ieskanējās tikko dzirdami, — Dik . . . skaiti lūgšanu.

Diks pavērās brālī platām acīm.

—          Bet… viņi taču atbrauks mums pakaļ… Ai, skaties!

Zēna balss aizlūza kliedzienā.

—    Jūraszāles! Pazudušas!

—           Jā, paisums strauji ceļas. Es … man … tas neienāca prātā.

Harija piere pārklājās sviedriem: ūdens pārsedza viņa kāju līdz potītei. Diks krampjaini pieķērās brālim.

—    Vai mēs .. . noslīksim?

— Ja viņi drīz brauks, tad ne. Neskaties uz ūdeni, Dik. Liec galvu te.

Vilnis šļakstēdams atsitās zēniem pret krūtīm.

— Harij, kliegsim vēlreiz.

—          Labi, kliegsim abi reizē. Cik vien skaļi varēsim. Viens, divi, trīs: e-hei! E-hei! Hei! Palīgā!

Zēni kliedza līdz aizsmakumam. Harijs papurināja galvu.

—          Nav nozīmes, — viņš teica. — Visi ir līcī, viņi nevar sadzirdēt.

—          Ak dievs, vai mēs nevaram uzkāpt augstāk… kaut kur uzrāpties?

—    Kur? — Harijs klusi vaicāja.

Diks paskatījās apkārt. Strauji zūdošais rifs bija kļuvis par saliņu; plata un arvien dziļāka ūdens josla atšķīra viņus no klints stāvās sienas. Zēns sāka izmisīgi elsot.

—          Kuš, Dik, tas neko nelīdzēs. Aizver acis. Skaiti: «Mūsu tēvs…»

—    O-o! Laiva!

No līča puses aiz klints stūra parādījās kāda novēlojusies zvejas laiva ar vienu pašu braucēju, kurš airēja ar drudžainu steigu. Kad tā piepeldēja tuvāk, Harijs pazina Penvirna īso, stiegraino stāvu un iesirmo galvu.

Aizkavējies tās govs dēļ, pazibēja zēna apziņā.

—    Palīgā! Palīgā!

Braucējs pārstāja airēt un paskatījās apkārt; paceltie airi mirgoja saule. Tad virs ieraudzīja zēnus, un viņa seja kļuva atbaidoši nejauka. Zēni atkal iekliedzās:

—    Mēs slīkstam! Palīgā!

—    Tad slīkstiet, kauču jūs nešķīstais!

Viņš ielaida airus ūdenī.

Gaisu, pāršķēla Dika izmisīgais šausmu kliedziens, laivai paslīdot garām. Harijs nespēja izteikt ne vārda, viņš aizsedza acis ar roku.

Pirmais vilnis pāršļācās zēniem pāri galvai un atkāpās, pamezdams tos cieši saķērušos kopā un cīnāmies pēc elpas.

—    Viņš brauc šurp!

Penvirns bija pagriezis laivu un tuvojās zēniem, sākumā ātri, tad lēnām un ļoti piesardzīgi, līkumodams starp straumēm un rifiem. Apmēram piecpadsmit jardu no viņiem zvejnieks ievadīja laivu šaurā ūdens joslā, kuru no spēcīgās straumes norobežoja klints, tad viņš piecēlās, iegrūda aira lāpstiņu klints spraugā, lai noturētu laivu, un pavērsa savu baismīgo seju pret zēniem.

—    Šurpu, jūs tur.

—    Mēs nevaram! Piebrauciet tuvāk, lūdzu!

—           Kā ta! Es knapi varu noturēt laivu. Nāk šu bradus.

—    Brišus? Bet saprotiet…

—           Un mudīgi, ja vispār grib teitan tikt. Vēl nav pār pa galvu. Necik ilgi būs. Un es šito te gari nenoturēšu.

—    Viņš nevar .. .

—           Nevar pabrist? Tad ta pupazīža! Bail samērcēt glaunās tupeles?

—    Viņš nevar nostāvēt. Salauzta kāja.

—    Tad ņem šo un stiep. Lien tu šam mugurā, dzirdi!

Harijs paskatījās ūdenī.

—          Es viņu diez vai noturēšu. Man locītava pušu. Ai, lūdzu!

—    Ta nāc bez šā.

—    Neiešu!

—          Kā gribi. Eita abi dibinā, man viens pīpis. Nu, vai ta braukt prom, vai?

Izsmējīgā balss pārgāja saniknotā rūcienā.

—           Brien, kad es saku! Brien, ka tevi nešķīstais! Ņem šo mugurā un stiep, kverpi sasodītais!

—    Dik, — Harijs izdvesa, — liec man rokas ap kaklu.

Grīļodamies zem brāļa svara, zēns iekāpa ūdenī. Sākumā tas sniedzās tikai līdz gurniem, tad kļuva dziļāks

un pacēlās līdz pleciem, līdz kaklam. Kājas pinās glumajās jūraszālēs. Šļakatas traucēja redzēt, elpu smacēja ap kaklu krampjaini savilktās brāļa rokas, un Harijs apstājās, ar šausmām vērdamies putojošajā ūdenī.

—    Nu ej pa kreisi — pa kreisi, velis lai parauj! Kreiso no labās nezina, bēbītis! Nelien tanī atvarā, tur iet desmit pēdas uz leju! Tagad pa labi, kāp uz tā akmeņa. Nu, vai stulbs, vai, ka zāles neredzi? Tagad taisni uz priekšu.

Harijs aizstreipuļoja līdz laivai un, smagi elsodams, ieķērās tajā.

—   Met šo iekšā! Un ātri, velis tāds!

Diks kaut kā ievēlās laivā.

—    Nu lien pats.

Harija galva noslīga uz krūtīm.

—    Nevaru … Lūdzu, padodiet roku … palīdziet.

—    Palīdzēt? Taisni uz elli tikt, to es tev līdzēšu, ja palaidīšu šito airi, tā gan, puis! Lec iekšā, krupi! Lec iekšā, citādi zvelšu pa pauri! Ķeries man pie kājas. Nu, tagad rausies augšā.

Harijs, krizdams ar galvu uz leju, uzgāzās tieši virsū brālim; un Penvirns, nepievērsdams vairs zēniem nekādu uzmanību, sāka piesardzīgi stūrēt laivu ārā no šauruma. Taču, nokļuvusi straumē, laiva apsitās apkārt un ietriecās klintī, nogāzdama Penvirnu augšpēdus pāri zēniem. Kaut kas krakšķēja, kaut kas lūza, tad iedārdējās smiekli, vēl baisāki nekā pārējās skaņas. Šaušalīgā seja ar ņirdzīgu smīnu vērās zēnos.

—   Nu, tā, — noteica Penvirns, — tagad slīksim visi kopā. Tā gan, mīlīši. Tas jums, jādomā, patiksies labāk. Un neies necik ilgi. Pavej, kur jūsu smukais krāģītis!

Rifs, no kura zēni bija aizgājuši, jau atradās zem ūdens. Penvirns pielēca kājās un ieķērās klintsakmenī ar abām rokām, tad, cīnīdamies visiem spēkiem, ievilka laivu nākamās klints aizsegā. Viņš norāva sev svārkus un iebāza tos caurumā, pa kuru laivas pakaļgalā šļācās ūdens, tad atkal pielēca stāvus, ieķērās klintī, neļaudams laivai no jauna iepeldēt straumē, un paspēra Harijam spaini.

—   Smel! Smel tak ūdeni, citādi sašķaidīšu tev pauri! Smel!

Lāstu pavadīts, Harijs sāka smelt ūdeni. Diks pirmais pamanīja aiz tālākās klints stūra parādāmies pirmās atpakaļbraucošās laivas priekšgalu.

—    Redziet, redziet! Laivas!

•— O! — Harijs izsaucās. — Paldies dievam!

—           Paldies dievam, ko? Uzrauj šim vēl kādu slavas dziesmu. Domā, ļautiņi to vien gaida kā tevis dēļ galu dabūt?

Ņirbošām zivīm piekrautās laivas rindā tuvojās. Penvirns nodārdināja smieklu šalti.

—          Brangs loms, kaimiņi, ko? Vai kāds vēl negrib piepirkt klāt divus haizivēnus? Atdošu abus par pieci šiliņi. Varēšu sev aizmaksāt smukas bēres.

Pirmā laiva apstājās, un pārējās sadrūzmējās aiz tās. Pāri laivas malai viņos pavērās Polvīla izbiedētā seja.

—Bills! Lai dies atpestī, ko ta tu tur dari?

—          Rādu kundziņiem ceļu uz elli. Vai man priekš tam muļķības trūkst? Nonāks vēl tur un neatšķirs, kur vellam priekša, kur pakaļa.

—          Bili Penvirn, — vecais vīrs svinīgā nopietnībā sacīja, — par savu ļauno mēli tur reiz izpelnīsies tā kunga sodu.

—           Skaidra lieta! Te jau viņš ir, tas sods, priekš šitā mūža beidzamais. Skrej, pastāsti to savam metožu sprediķotājam. Šim būs liels prieks, ka es aizeju uz elli, o jā; un tāpat tai vecajai sesku mātītei tur augšā kungu mājā!

Negantais šņāciens piepeši pārgāja bļāvienā.

—          Nē-ē, Tom! Es to nepieļaušu! Tas nedrīkst būt. Paliec, kur esi, vai dzirdi, stulbeni tāds! Gana ar to, ka viens kārtīgs vīrs noiet dibenā to divu kurkuļu dēļ.

—          Kas mežā dzīvo, to pūces brēciens nebaida, — norūca Polvīls un apgrieza laivu.

Penvirns tūdaļ ņēma vadību savās rokās.

—           Nu ta brauc prātīgi.. . Nē, Tom, laid apkārt Haizivs mugurai — tur tik stipri nerauj. Velc pa labi. Tagad pieturi. Tuvāk līst i neprovē. Stāvi, kur esi! Es pats piepeldēšu. Vari pasviest man striķi.

Paķēris virvi, viņš piestiprināja tās vienu galu pie gredzena laivas priekšgalā un otru apmeta sev ap vidu. Diks pēkšņi sabruka kamolā uz laivas grīdas, un Harijs nometās viņam blakām.

—          Viņš ir pagalam! Skatieties! Dik, Dik! … Ai, māmiņ!

Penvirns uzmeta zēnam skatienu, un pirmo reizi viņa seja izskatījās cilvēcīga. Pat balss skanēja gandrīz laipni,

par spīti izteiktajiem vārdiem; — Blēņas, šitais vēl dzīvos līdz karātavām.

Nogaidījis pārskrienam vilni, viņš iemetās atplūstošajā ūdenī; un Harijs, kuram likās, ka Penvirns tūlīt trieksies pret klinti, redzēja, kā zvejnieks satver pasviesto virvi un cieši turas pie tās, līdz pretī pastieptās rokas ievilka viņu Polvīla laivā.

Kad vīri atvilka pie sevis Penvirna iedragāto laivu, kurā jau skalojās ūdens, viņš pārliecās pāri bortam, pacēla Diku un padeva to Polvīliem. Harijam laivā tikt palīdzēja Džeibzs. Penvirns bija apsēdies uz ņirbošu zivju kaudzes un nokāris galvu starp ceļiem.

Sakņupis uz zivīm pārsviestā tīkla un atbalstījis nemaņā guļošā Dika galvu sev uz ceļiem, Harijs sēdēja, gandrīz neko neapjauzdams, līdz laivu izvilka krastā. Tikai tad, kad vīri palīdzēja viņam izkāpt, zēns pamanīja, ka viņu glābējam pa kāju lejup tek asins strūkliņa.

—    Penvirn! Vai jūs arī esat ievainots? Es… neredzēju …

Penvirns dārdoši iesmējās.

—    Ak pamanīji gan, ko? Pavej, kur gaiša galviņa, veči! Tāds uzceļ dzeguzei riņķī žogu, lai pastieptu pavasari garāku … Tak pakāpies nost no ceļa, murmuli!

Viņš atstūma sāņus pretī pastiepto trīcošo roku un klibodams un lamādamies aizgāja prom gar krastmalu, tad sparīgi atgrūda savas būdas durvis un tikpat sparīgi aizcirta tās aiz sevis ciet.

4. nodaļa

Kad metās jau krēsla un izbraukuma dalībnieki zem piepeši sabiezējušiem negaisa mākoņiem atgriezās mājās, viņi pie durvīm ieraudzīja Trenansas ārsta karieti. Tūlīt pie ieejas Beatrisi apturēja Poviss.

—   Neuztraucieties, kundze, zēniem nekas vairs nedraud. Bet viņi drusku cieta nelaimes gadījumā, un es aizsūtīju pēc ārsta.

—    Vai stipri cietuši?

—   Varēja būt sliktāk. Lauzta kāja un daži sasitumi. Nē, kundze, tagad vēl neejiet iekšā. Dakters lika pateikt, ka uztraukumam neesot pamata un pēc piecām minūtēm viņš pats iznākšot pie jums.

—   Vai viņiem kaut kas notika ar laivu?

—   Jā, apmēram.

—          Es jau zināju, ka tas ir bīstami! — iesaucās Henrijs. — Es taču tev teicu! Ak, šis Polvīls, tas vīrs noteikti pat necentās .. .

—          Tā nebija Polvīla vaina, ser, zēni nebrauca kopā ar viņu. Viņš par notikušo uzzināja tikai tad, kad pats nāca palīgā; un nez kā bez viņa vēl viss būtu beidzies.

—          Vai jūs gribat teikt, ka zēni izbrauca ar laivu vieni? Viņi taču mātei apsolīja …

—          Viņi nokavējās. Zvejnieki jau bija ceļā, un zēni mēģināja tos panākt.

—          Tātad viņi tiem sekoja? Airēt taču viņi prot. Kas tad īsti notika? Vai laivā apgāzās?

—    Laiva ir sasista lupatās.

Henrijs satraukts bēra jautājumus citu pēc cita. Volters vēl nebija izteicis ne vārda, viņš vēroja māsas seju. Vai tagad, gandrīz pret savu gribu ievilkta atpakaļ dzīvē, viņa atkal aizslīdēs projām gluži kā Eiridike? Nē, izskatījās, ka Beatrise valda pār sevi. Viņa pat nojauta brāļa domas un mierinādama paspieda viņa roku. Volters aplaizīja apkaltušās lūpas un atkal ieklausījās Povisa vārdos.

—          Ticiet vai ne, ser, bet viņi bija iebraukuši Sātana pļavā un vēl paisuma brīdī! Laikam neviens zinātājs nebija iedomājies viņiem pateikt, ka mierīgs ūdens var slēpt bīstamus mutuļus. Viņi stāvēja uz Elles mutes rifa, knapi turēdamies, un ūdens turpat vai līdz vidum.

Voltera seja nobāla.

—    Bet. .. kas tad viņus no turienes izvilka?

Poviss paraustīja plecus.

—          To nav grūti uzminēt. Šai apvidū atradīsies tikai viens cilvēks, kam tik maz rūp sava dzīvība, lai viņš laistos iekšā tādā vietā pakaļ diviem nejēgām.

—    Bills Penvirns?

—    Kurš gan cits vēl varētu . ..

Ar niknu protesta kliedzienu priekšā izrāvās Fanija.

—           Penvirns! Viņš tos izglāba? O, tas nu reiz ir par daudz! Nu vairs nebūs gala …

—           Nebūs gan, kundze, — atteica Poviss. — Ļoti skumji, nudie. Varēja tak puikas noslīkt kā džentlmeņi, un viss būtu gods godam.

Fanija satracināta apsviedās pret viņu.

—    Povis, es jums jau teicu, ka necietīšu …

Poviss pabeidza teikumu viņas vietā:

—           Billa nekaunību. Jā, patiešām, kundze. Un, kas ir vēl ļaunāk, viņš ir ne tikai nekaunīgs, bet vēl atļāvies palikt dzīvs; un, ja jūs man jautātu, kā tas varēja notikt, tad to nu gan es jums nemācētu izskaidrot.

—      Ak, turiet taču muti, jūs abi! — Henrijs izmisis iekliedzās. — Vai tiešām jūs nevarat atlikt savu nolādēto rīvēšanos uz vēlāku brīdi, kad būsim uzzinājuši, vai zēni nav kļuvuši par kropļiem?

Viņš aprāvās un iekoda lūpā, sajuzdams Beatrises roku ieslīdam sev elkonī. Taču bija par vēlu: Fanijas balss jau trakoja kā orkāns:

—      Lūk, tā, Volter, nu arī tavs svainis apvaino mani tāpat kā tavs sulainis! Un tu stāvi tepat un klausies! Es atsakos palikt šeit kaut minūti ilgāk, ja tu nepiespiedīsi tos abus man atvainoties. Es atsakos! Bet tev jau visviens . ..

Viņa izplūda skaļās raudās un izskrēja no istabas. Volters aizvēra durvis un drošības dēļ atspiedās pret tām.

—      Povis, — sacīja Beatrise, — lūdzu, pastāstiet mums, cik stipri bērni ir cietuši.

Poviss izskatījās nokaunējies.

—      Piedodiet, kundze. Es nedomāju, ka jums būtu sevišķi jāuztraucas. Māsteram Dikam ir lauzta kāja un drusku satriekts krūšu kurvis. Bet tas viss sadzīs.

—    Un Harijam?

—     Viņš nav daudz cietis, protams, ja neskaita zilumus. Viena locītava bija iznākusi no eņģēm, bet to ārsts jau ir ievilcis. Viņš to pacieta godam; puika ir dūšīgāks, nekā es domāju.

—    Kā jums liekas, vai iekšēju ievainojumu viņiem nav?

Poviss brīdi vilcinājās ar atbildi.

—      Drīzāk gan liekas, ka nav. Māsters Diks mani sākumā varen pārbiedēja: bija auksts kā ledus, kad vīri šo ienesa, un pulsu nemaz nevarēja sataustīt. Bet, kad dabūja drusku brendija ar karstu ūdeni, viņš drīz atjēdzās. Vēl viņš runā diezgan nesakarīgi, bet tas jau gluži saprotams. Kā viņi abi tikuši cauri veseliem skaustiem, to nu es nekādi nevaru saprast, bet tā nu reiz ir, jo es liku viņiem kustināt visus roku un kāju pirkstus, lai pārliecinātos.

—    Vai Penvirns arī cietis? Vai varbūt vēl kāds?

—      Cits neviens klintij klāt nebrauca, Bills viņiem neļāva. Viņam esot sastiepta potīte, taču viņš aizgājis mājās pats saviem spēkiem, tā ka pārāk ļauni nevar būt. Laivai gan izsists robs.

—   Tur viegli līdzēt. Vai ārsts domā …

—   Te viņš ir, kundze.

Ārsts smaidīdams ienāca istabā.

—    Nu, apsveicu jūs ar brīnumainu izglābšanos!… Nē, nav ne mazākā pamata raizēties ne par vienu, ne otru. Vecākais jau drīz būs uz kājām. Viņam bija drusku pamežģīta delnas locītava, taču lūzumu nay. īr, protams, sasitumi, un pārdzīvojuma sekas viņš ari, dabiski, jutīs vēl vairākas dienas. Jaunākajam būs dažas nedējas jāpaguļ — kreisajai kājai slēgts lūzums, un lauztas divas ribas. Bet nākamvasar viņš atkal varēs iet skrieties.

—   Vai jūs droši zināt, ka nav nekādu iekšēju ievainojumu? — taujāja Beatrise.

•— Nav nekādu pazīmju, es viņus rūpīgi izmeklēju. No iekšpuses abi veseli kā rutki. Lieciet viņiem mierīgi gulēt, dodiet vieglu ēdienu un atspirdzinošu dzeramo. Rīt no rīta es iegriezīšos atkal. Šonakt kādam vajadzētu pasēdēt pie viņiem — pārdzīvojums nav bijis nekāds nieks.

—    Bez šaubām, dakter. Vai tagad es drīkstu ieiet pie viņiem?

—    Protams, kundze, protams. Nebrīnieties, ka jaunākais mieg ciet, — viņam kāja ļoti sāpēja, un es iedevu miega tableti. Vecākais teica, ka viņam nevajagot, bet līdz rītam var vēl ievajadzēties._Ja viņš kļūst nemierīgs, iedodiet šo te kopā ar ūdeni… A, lietus klāt, tā jau likās, ka šovakar neizpaliks.

—   Vai jūs varētu aiziet pie Penvirna? Runā, ka viņam esot sastiepta potīte, un mums ļoti rūp, lai šis cilvēks saņemtu visu iespējamo palīdzību.

—    Šovakar, protams, neko nevar līdzēt, bet es nokāpšu uz ciematu rīt no rīta, tūlīt pēc nāciena šurp; tad būs iestājies bēgums. Būšu klāt agri. Atļaujiet, lūdzu.

Kad ārsts atvēra Beatrisei durvis, visiem ausīs iecirtās Fanijas skaļie šņuksti un šķendēšanās. Bēgdama no lietus, viņa bija patvērusies virtuvē un tagad kratīja sirdi apmulsušajai Ellenai. Beatrise pagriezās atpakaļ.

—    Dakter, vai jūs braucat tieši uz Trenansu? Vai mēs nevarētu izlūgties jums lielu pakalpojumu? Es ļoti raizējos par savu brāļasievu. Viņai no pārdzīvojuma uznākusi neliela histērija, un namā šobrīd nav nevienas brīvas guļvietas, jo zēni apguldīti viņas istabā. Ja Trenansā būtu kltla viesnīca vai cita piemērota vieta, kur mēs varētu noīrēt viņai istabu, vai jūs nepaņemtu viņu līdzi savā karietē? Tas būtu bezgala laipni no jūsu puses.

—    Diemžēl Trenansā nekā tāda nav. Tur ir tikai akmeņlauzēju būdas un dažas privātmājas.

—    Bet vai neatrastos kāds namsaimnieks, kas būtu ar mieru mums šai ārkārtējā situācijā izpalīdzēt? Mēs būtu ļoti pateicīgi.

_ Saniknotā balss joprojām spalgi skanēja pa visu māju. Ārsts vilcinājās. Taču darbs paliek darbs: lauku ārstam jābūt gatavam uz visu, un izlīdzēt turīgiem pacientiem nekad nekaitē. Šie cilvēki ir bagāti; ja viņš tos atbrīvos no tās jukušās sievas, tie, jādomā, labprāt piemaksās kādu lieku gineju pie kārtējā rēķina.

—    Mana meita pašlaik ir projām, — viņš sacīja. — Ja misis Riversa būtu mierā ar mūsu pieticīgo uzņemšanu, esmu pārliecināts, ka misis Tomasa labprāt piedāvātu viņai brīvo istabu. Bet vai viņa būs ar mieru braukt projām?

—    Ak, kaut nu dievs dotu! — novaidējās Henrijs. Beatrise rāmu skatienu pagriezās pret vīru.

—    Manuprāt, visgudrākais būtu atstāt to doktora Tomasa ziņā. Viņš daudz labāk par mums spēj iedomāties, cik ļoti misis Riversas veselībai var nodarīt pāri negulēta nakts bez piemērotas guļvietas .. . Mana brāļasieva mokās ar reimatismu, doktor; varbūt jūs pierunāsit viņu ieņemt kādu no jūsu iedarbīgajām tabletēm?

Viņu skatieni sastapās, un ārsta acis saprotoši iedzirkstījās. Doma nav slikta. Jāiedod tai fūrijai opija tablete un jānoliek viņa gulēt.

Beatrise vēl brīdi pakavējās durvīs.

—    Pats par sevi saprotams, dakter, ka šo sarunu jūs uzskatīsit par neizpaužamu. Domāju, ka tad jums grūtību nebūs. Tas ir ārkārtīgi laipni no jūsu puses, un mēs esam jums dziļi pateicīgi.

Kad Faniju, kura vairs tikai vārgi šņukstēja, izdevās iesēdināt ārsta karietē, Henrijs ar atvieglojuma nopūtu atspiedās pret ārdurvīm un ļāva tām aizkrist, apslāpējot kaucošās vēja un lietus brāzmas. Tad Beatrise uzmanīgi pavēra aptumšotās guļamistabas durvis. No gultas skanēja klusi šņuksti, un viņa apstājās līdzās tuvāk guļošajam stāvam. Taču Diks elpoja dziļi un vienmērīgi; zēns bija jau iemidzis. Raudāja Harijs, Braithelmstonas šausmu bērns. Beatrise noliecās pār viņu.

—   Vai tev sāp, mīļais? Ārsts atstāja zāles, ja tev kļūtu pārāk grūti.

—    Nē, nē, ne jau tas.

Beatrise nometās ceļos līdzās gultai.

—    Kas tad?

Zēns sāka rūgti raudāt.

—          Tas viss ir tikai manis dēļ… Ai, māmiņ, piedod, lūdzu, lūdzu, piedod .. .

Māte apskāva puisēnu un piespieda savu vaigu viņējam.

—          Mīļo dēliņ, man ir vairāk iemesla justies vainīgai nekā tev. Nu, nu, būs labi, draudziņ, viss būs labi. Es tevi mīlu.

Zēns ar veselo roku apķērās mātei ap kaklu un paslēpa seju pie viņas krūtīm.

Pulksten vienpadsmitos, novilcis kurpes, istabā ienāca Poviss un uz pirkstgaliem piegāja pie Beatrises, kas aizēnotas lampas gaismā lasīja grāmatu. Arī Harijs bija iedzēris miegazāles, un abi zēni tagad mierīgi gulēja.

—          Man virtuvē priekš jums ir karsts piens, kundze; un misters Riverss saka, lai jūs, lūdzu, tagad ejot gulēt un ļaujot man pasēdēt pie zēniem.

—           Ejiet vien, Povis, jums šī bija grūta diena, un es vēl neesmu pārāk nogurusi.

—          Toties rīt būsit, kundze, un jums stāv priekšā grūtāka diena nekā mums visiem citiem, jo vajadzēs tikties ar Billu. Es dabūšu izgulēties, kad misters Riverss atnāks mani nomainīt. Pulksten trijos man viņš jāmodina.

Beatrise piecēlās.

—    Atnāciet brītiņu uz virtuvi; viņi guļ cietā miegā.

Beatrise apsēdās pie virtuves galda, atbalstījusi zodu

delnā, un nopietnu, domīgu skatienu vēroja Povisu, kamēr tas ielēja pienu un pasniedza to viņai.

—          Apsēdieties, lūdzu, — viņa sacīja, — man gribētos ar jums apspriesties. Ko jūs domājāt, teikdami, ka man vajadzēs tikties ar Penvirnu?

—    Vai tad jūs rīt no rīta nenoiesit lejā pie viņa?

—    Iesim gan — abi kopā ar misteru Telfordu.

—           Nu re, tātad jums būs jāgādā, lai tie abi nesaiet matos.

Beatrise pasmaidīja.

—           Lai saietu matos, vajag divu. Gan redzēsit, ka misters Telfords ir gatavs daudz ko pieciest no Penvirna.

— Cerēsim, — nopietni atteica Poviss. — Var iznākt, kā jāpiecieš diezgan daudz.

—           Povis, labāk runāsim atklāti. Vai gribat mani brīdināt, ka Penvirns ir cilvēks, kam nav viegli palīdzēt?

—    Taisni tā, kundze.

•— Nu, viegli vai grūti, taču jāpalīdz man viņam ir. Es negribu, lai jūs stāstītu man to, ko pats nevēlaties, taču man derētu zināt pēc iespējas vairāk. Neaizmirstiet, ka es šo vīru neesmu pat redzējusi. Vai jūs viņu labi. pazīstat?

—           Nē, kundze, viņu neviens labi nepazīst. Viņš uz to neielaižas.

—    Vai esat mēģinājis viņam piekļūt?

—    Neko lielu. Bet misters Riverss gan ir mēģinājis.

—          Kāpēc Penvirns negrib, lai cilvēki viņu iepazītu tuvāk?

—          Tad viņš būtu spiests iepazīt pats sevi, un no tā viņš baidās.

—    Kāpēc baidās?

Šoreiz Poviss brīdi vilcinājās ar atbildi.

—          Kā lai to saka, kundze . .. nez vai jūs zināt, kā tas ir, ja nevar kādam piedot?

—          To es zinu pārāk labi. Lūdzu, pastāstiet, kam viņš nevar piedot. Vai misis Riversai?

—          Tai! — Povisa seja pretīgumā savilkās. — Par viņu Bills nedomā vairāk kā par uti kreklā… lūdzu piedošanu, kundze. Lēdijas priekšā tā laikam nebija smuki.

—          Mēs tagad runājam kā vīrs ar vīru, Povis. Vai nebūtu labāk, ja jūs man visu pateiktu skaidri? Kurš tas ir? Ceru, ka ne mans brālis.

—          Viņš neko ļaunu nav darījis. Nē, kundze, vainīgais sēž pulka augstāk. Tas ir visvarenais dievs, kuram Bills nespēj piedot. Es teiktu tā: lai Viņš kaut lido, uz eņģelīšu spārniem nests, Billa lāsts viņam visur ies līdzi.

Poviss apklusa, tad rāmi piebilda: — Un ne jau viņa lāsts vien.

—          Redziet, kundze, — pēc brīža viņš turpināja, — tas Kungs ir bijis bargs pret Billu — bargāks, nekā žēlsirdīgam dievam pieklātos. Bet tāda reizēm mēdz būt Viņa roka.

—          Jā, saprotu. Ļoti labi, ka es to zinu. Un vai tagad jūs man nepastāstītu kaut ko par viņa sievu? Brālis stāstīja, ka viņu laulība neesot sevišķi laimīga. Kas šai sievietei par vainu?

—          Megijai? Vienreiz jūs viņu redzēsit, vairāk ij neprasīsit. Lai dievs tai nabadzītei žēlīgs.

—    Paldies. Tagad es iešu gulēt. Un vēl. .. Povis …

—   Jā, kundze?

—    Ārsts mums pastāstīja, cik ļoti jūs esot palīdzējis un cik daudz padarījis jau līdz viņa atnākšanai. Mēs ar misteru Telfordu esam jums ļoti pateicīgi.

Viņa sniedza Povisam roku. Viņš to saņēma savējās, brīdi paturēja, tad strauji atlaida un, paņēmis tasi, devās pie izlietnes.

—   Jums nav man jāpateicas, es zinu, ko nozīmē zaudēt bērnu. Ar labu nakti, kundze.

5. nodaļa

Ellena ienāca istabā, lai atvilktu aizkarus.

—    Zēni atkopjas lieliski, kundze. Māsters Harijs jau ir gultā sēdus, un nu tik abi man mācas virsū, lai pasakot, kas būs brokastīs. Māsters Diks teic, ka vakar palicis bez vakariņām un nu esot izbadis kā vilks.

—   Vai misters Telfords jau piecēlies?

—   Jā, kundze, abi ar misteru Riversu izgāja ārā. Aizgāja uz klinti pētīt to vietu, kur tās briesmas notika. Nu gan galīgi izmirks — lietus tak gāž kā ar spaņņiem.

Beatrise bija jau saģērbusies un pašlaik deva zēniem brokastis, kad abi vīrieši atgriezās mājās. Viņa izgāja tiem pretī un noskatījās, kā tie novelk pilošos lietusmēteļus. Henrija seja bija pavisam drūma.

—   Beatrise, es redzēju to vietu… Es nesaprotu, kā viņi varēja palikt dzīvi.

Beatrise iesmējās.

—    Dzīvi gan — un kā vēl! Jau lūdzas avenes ar putukrējumu … Jā, kad paēdīsi, vari ieiet pie viņiem, pašlaik arī viņi brokasto. Neļauj viņiem pārāk daudz runāt un, lūdzu, Henrij, nerājies. Viņi tēlo lielo jautrību, taču pietiks ieminēties par vakardienuu, lai abi izplūstu asarās, un tas viņiem nenāks par labu. Runā labāk par kaut ko citu, kamēr viņi būs atguvušies no pārdzīvojuma. Pastāsti par druīdu akmeņiem vai kaut ko palasi viņiem priekšā. Bet tagad nāc un nogaršo ceptās sardīnes.

Kad Henrijs bija iegājis pie zēniem, Beatrise pievērsās brālim.

'— Volter, mēs ar Henriju tūlīt pēc ārsta apmeklējuma dosimies lejā pie Penvirna. Kā lai es ar viņu runāju? Un kā šai ģimenei visvairāk vajag?

—   Visa! Visa, sākot ar apaviem un beidzot ar kārtīgu māju. Tik satriecošā trūkumā grūti saprast, ar ko sākt. Pat tad, ja Bills būtu ļoti saprātīgs cilvēks, diez vai viņš varētu pateikt ko vairāk par mani. Visvairāk laikam viņiem vajadzētu jaunas mājas un mēbeļu.^ Un, protams, jaunu laivu. Bet te ir cilvēks, kas tev varēs labāk palīdzēt.

Istabā bija ienācis Poviss, lai novāktu brokastgaldu.

—    Povis, misis Telforda man vaicā, kā, pēc manām domām, Penvirniem visvairāk vajadzētu. Varbūt mājas, kā jums šķiet? To būdu, kurā viņi pašlaik dzīvo, grūti saukt par cilvēku mājokli.

Poviss, vākdams kopā brokastu traukus, ar dīvainu izteiksmi sejā iesānis pašķielēja uz saimnieku.

—    Bez šaubām, ser. Bet mājas maksā naudu. Varbūt misters Telfords uz to skatās citādi, jo vairāk tāpēc, ka jāgādā jauna laiva. Vecā vairs neesot salabojama. Vai viņam neliksies, ka ar to ir diezgan?

—    Es domāju, ka jūs mūs labāk pazīstat, Povis, — klusi noteica Volters. — Misters un misis Telfordi par naudu pašreiz nedomā vairāk, kā jūs pats to darītu viņu vietā.

—    Mēs laikam neesam sapratuši viens otru, — piebilda Beatrise. — Mans vīrs jau ieminējās, ka vajadzētu pārdot daļu zemes, lai par iegūto naudu varētu uzbūvēt labu māju un buru laivu, un man pašai ir mazliet skaidras naudas, par ko iegādāt šai ģimenei mēbeles un siltas drēbes. Giūtības slēpjas ne jau izdevumos, bet citur — ko viņiem piedāvāt un kā to izdarīt, lai viņus neapvainotu. Man ļoti derētu kāds lietišķs padoms.

Poviss nolika šķīvju kaudzi un brīdi stāvēja, iegrimis domās.

—    Saprotu. Nu, kundze, laivu dabūt nav grūti un māju uzbūvēt arī ne, reiz jau tā izlemts. Kemelfordā ir labs meistars, un Trenansā atrodas akmeņlauztuves. Akmens šai apkaimē ir vislētākais būvmateriāls. Turklāt šejienes klimatam vispiemērotākais — aiztur vēju un mitrumu. Pārvadāšana gan maksās padārgi, bet, kad būs novākti kartupeļi, domāju, ka Mārtiņš brīvajā laikā aizdos savus zirgus par mērenu maksu; un, kad sardīņu loms būs izpārdots, līcī ne viens vien vīrs būs priecīgs par iespēju kaut ko piestrādāt ārpus kārtas.

Viņš pievērsās Volteram.

—   Cik noprotu, jūs laikam piešķirsit apbūves gabalu tai mājai?

—    Protams.

—   Tas var Billam daudz ko nozīmēt. Vārdā «dzimtīpašums» ir kaut kas tāds …

Viņš atkal paņēma trauku kaudzi.

—    Nav tik daudz tās žēlastības maizes piegaršas.

Beatrise neizpratnē palūkojās uz viņu.

—    Žēlastības maizes! Cilvēkam, kas izglābis dzīvību mūsu bērniem! Viņam taču jāsaprot, ka mēs līdz savai nāves stundai paliksim viņa parādnieki, vienalga, ko mēs viņam dotu.

f,»— Jūs jau varbūt tā domājat, kundze, un misters Riverss arī, bet kā lai Bills to zina? Neskolotiem ļautiņiem kā viņam un man nav tik vienkārši uzminēt, ko kungi kuro reizi domā. Mēs jau neesam varējuši apgūt tās gudrības.

Ērcīgais tonis Povisa balsī lika Beatrisei atkal pacelt acis uz viņu. Sulainis bija pagriezis muguru.

—    Tas varbūt attiecas uz Penvirnu, — Beatrise saudzīgi teica. — Taču diezin vai to var sacīt par jums. Jūs noteikti esat saņēmis pamatīgu izglītību vai vismaz kaut kā apguvis to saviem spēkiem. Es arvien no jauna atklāju, cik daudz jūs zināt.

Poviss, galdautu locīdams, atskatījās uz viņu ar dzēlīgu smīnu.

—    Tiesa gan, kundze, šajā ziņā man veicies. Jau līdz balss lūzumam paspēju iziet trejas skolas. Māte iemācīja mani lasīt bībeli un skaitīt lūgšanas, tēvs iemācīja mani valdīt zirgus un suņus, un kungi iemācīja mani pasniegt ēdienu galdā un turēt mēli aiz zobiem. Šī pēdējā mācība man lieti noderējusi visbiežāk.

Viņš paņēma paplāti.

—    Un tad arī sākās mana izglītošanās. Pamatīga tā bija, kā jau teicāt, kundze. Tak diezin vai piemērota lēdijas ausīm… Odens bārdas skūšanai ir gatavs, ser, un es jums izņēmu no skapja brūno uzvalku.

Beatrise pavadīja izejošo sulaini ar domīgu skatienu.

—    Aiz tā visa slēpjas rūgta pieredze, Volter.

—    Jā, un ne mazā. Povisam bijis daudz dažnedažādu piedzīvojumu, un visi tie noteikti nav pat stāstāmi. Kara ar indiešiem viņš ieguvis divas rētas un vienu medaļu, buriniekā kuģojis lejup pa Hūglijas upi, augšup pa Nīlu $n apkārt Horna ragam; kalpojis par sulaini kādam virsniekam Gibraltārā, strādājis par oficiantu Parīzē, bijis pavārs Kairā, un arī tas vēl nav viss.

—    Interesanti, kas viņam licis izvēlēties šādu dzīvi?

—   Traģēdija personiskajā dzīvē.

—     To es nojautu. Vakar vakarā viņš man pateica, ka esot zaudējis bērnu.

—     Viņš tev to pateica? Tad viņš par tevi ir ļoti augstās domās, Bī. Visos šajos gados viņš man tikai divas reizes ir pieminējis savu bērnu.

—     Pēc viņa balss varēja nojaust, ka tas bijis smags pārdzīvojums.

■— Ne bez pamata. Tā kā Poviss tev pats par to ieminējās, jādomā, ka viņš neiebilstu, ja es tev pastāstītu arī pārējo,

—    Man gribētos, — sacīja Beatrise, — lai tu pastāsti man visu, ko vien uzskati par iespējamu. Vakar vakarā viņš izteicās tā, ka man kļuva savādi… it kā šis cilvēks varētu palīdzēt mums izprast Penvirnu.

—    Vai viņš izteicās kaut ko par sevi?

—    N-nē. Vismaz tieši ne… Un tomēr man liekas, ka viņš runāja par sevi.

Volters bridi kavējās domās.

—     Es tev īsumā pastāstīšu par viņu. Poviss ir trūcīga velsiešu vaļinieka dēls, bērnībā agri iepazinis grūtumu, ganīdams aitas kalnu nogāzēs. Četrpadsmit gadu vecumā viņš sāka dienēt tuvējā «kungu mājā» — kāda baroneta namā, kur virssulaiņa vadībā apguva mājkalpotāja pienākumus. Tur viņš nodienēja sešus gadus un, kā pats man stāstīja, ne reizi neizpelnījās bargāku sodu kā aizrādījumu par to, ka dziedājis svinīgās slavas dziesmas pārāk agri no rīta. Kad citu nav tuvumā, viņš joprojām mēdz dziedāt senās velsiešu dziesmas apbrīnojami tīkamā balsī.

—    Patiesi? To es nekad nebūtu domājusi.

—    Cik var spriest no viņa stāstiem, daudzi Velsas kalnieši kaislīgi mīl mūziku . .. Apprecējās Poviss agri. Viņa izredzētā kalpoja tajā pašā namā, un par viņu bija tikpat labas atsauksmes kā par Povisu. Ari viņa mīlēja dziedāt, un var just, ka Poviss bijis viņai ļoti pieķēries, Abi apmetās uz dzīvi kādā no muižas mājiņām. Kad Povisam bija divdesmit gadu, viņu apvainoja iezīmētas puskronas zādzībā, naudas gabalu atrada viņa kabatā. Viņš tūlīt uzminēja, kas to tur ielicis, un būtu varējis atspēkot apvainojumu, ja vien viņam būtu ļāvuši paskaidrot, taču baronets aizsūtīja pēc policista, un lietu nodeva izskatīt medību pārzinim, kura rokās Poviss bija reiz nokļuvis jau zēna gados.

—    Par malu medniecību?

—    Viņš bija noķēris zaķi. Nekāds malu mednieks viņš nebija, tikai pablēņojās kā jau puika. Taču ar to pietika.

—    Ak, šie medību likumi! Kā tev šķiet, vai mēs jebkad izkļūsim no šī barbarisma?

—    Mēs to nepiedzīvosim. Un tas jau nav vienīgi Anglijā. Atceries Franciju! Un tā, protams, Povisu notiesāja neuzklausītu. Kad kļūdu atklāja, viņš bija jau izcietis gadu noliktā soda. Tikmēr viņa māja bija pārdota un sieva ar bērnu miruši kādā nabagu patversmē, kur drausmīgajā netīrībā un saspiestībā dabūjuši kādu infekciju. Viņi bija aprakti nabagu kapā. No visiem triecieniem, ko Poviss dzīvē saņēmis, šis laikam ievainojis visdziļāk — tas bija kaut kas līdzīgs tuva cilvēka izvarošanai. Iznākdams no cietuma, viņš saņēma daudz dievbijīgu padomu un sāpju naudu — piecas ginejas.

—    Un ko viņš darīja?

—    Nosvieda tās uz grīdas un aizgāja pieteikties armijā. Tur viņam veicās labi. Viņš karoja Klaiva pulkos, pietaupīja savu laupījuma un atalgojuma daļu un pēc Piesijās cīņām tika atvaļināts.

—    Vai pēc tam viņš atkal kļuva par kalpotāju?

—    To gan ne! Kungu labuma viņam bija diezgan, kā viņš pats izteicās. Turklāt viņam bija iepatikusies klejotāja dzīve. Tā nu viņš, apbruņojies ar labu duncīti un pavāra mākslu, ko bija apguvis pie kāda veca franču pavāra, devās apskatīt pasauli. Cik noprotu, redzēt viņš dabūja itin daudz. Deviņus gadus vēlāk viņu Lisabonā izsēdināja krastā ar smagu reimatisma lēkmi, viņš mocījās drudža murgos, bija uz dzīvības un nāves robežas un bez jebkādiem līdzekļiem. Kaut kādi mūki pievāca viņu un aizsūtīja pēc ārsta, mana drauga, kurš nevarēja saprast,

; ko slimais murmina, un pasauca mani palīgā, lai noskaidrotu, kādā valodā viņš runā. Kad Povisam kļuva labāk, viņš man sāka mācīt velsiešu valodu, un tā mēs bieži tikāļ mies. Klosterī viņš pavadīja četrus mēnešus un aizgāja no tā ar slimu sirdi. Tad mēs ar ārstu sagādājām viņam drēbes un iedevām mazumiņu naudas. Viņš aizgāja īgnā omā, pat lāgā negribēdams dot man roku. Viņš bija pikts, tāpēc "l ka es nevarēju atļauties turēt sulaini. Kādu laiku es par ,yiņu nekā nedzirdēju, līdz viņš ieradās pie manis Vīnē, lai piedāvātu savus ietaupījumus, ja es tos gribētu, un savus pakalpojumus, vienalga, vai es tos gribētu vai ne. Tobrīd viņš izskatījās labāk pārticis par mani.

—    Kā viņš to bija panācis?

—    Ari es to gribēju zināt. Viņš pasmējās un atteica, ka cilvēks varot piebāzt pilnu galvu ar grāmatu gudrībām un tikpat ciest badu, bet vīrs, kas nēsājot labu uzvalku un protot gatavot trifeļu mērci, nekad nepazudīšot.

—   Es tomēr nevaru saprast, kā viņš tik īsā laikā varēja godīgā ceļā sapelnīt tik daudz naudas.

—    Skatoties, ko saucam par godīgu ceļu. Šķiet, ka viņš, aizbraukdams no Lisabonas, jau bija visu izplānojis. Viņš mazliet prata franciski, un pavārmākslā viņam ir neapstrīdamas dotības. Viņš kaut kā nopelnīja ceļam uz Kairu un tur uzdevās par franču šefpavāru, kas skolojies Versaļas virtuvēs. Ar pārsteidzošu nekaunību viņš dabūja lieliski apmaksātu vietu pie kāda bagāta un pastulba beja.

—    Un šo blēdību neatklāja?

—    Nē. Pēc diviem gadiem viņš aizgāja no turienes ar biezu maku kabatā un tirkīza gredzenu pirkstā, ko nēsā vēl šodien: tas viņam ir kā beja cieņas apliecinājums.

—   Kāds neparasts stāsts! Es teiktu, pat mazliet baigs. Šķiet pārdabiski, ka cilvēks spēj tik cieši turēties pie iepriekš izdomāta plāna.

—    Jā, arī man tā reizēm licies. Tomēr nav otra cilvēka, uz kuru es varētu tik nešaubīgi paļauties.

—    Es domāju, — Beatrise pēc brīža sacīja, — vai viņš mums nevarētu palīdzēt. Divi šādi neparasti cilvēki droši vien spētu atrast kādu kopēju pamatu zem kājām.

Volters papurināja galvu.

—    Par to es esmu domājis, taču tur nekas nesanāks: Miltona Sātanam un Voltēra dervišam filozofam nevar būt kopēja pamata, Billa versmīgās niknuma izpausmes Povisam šķiet primitīvas un naivas, viņš uzskata, ka dzīve jāņem par labu, kāda tā ir, un nevajag daudz no tās gaidīt. Diemžēl šķiet, ka viņš teica taisnību par to, ka ir pamatīgi izglītojies. Nē, mīļā, ja kāds spēj glābt Billu no sevis paša, tad vienīgi tu; un pirms pieciem gadiem pat tu to nebūtu spējusi.

—   Arī pirms gada ne. Un šaubos, vai spēšu to tagad, ja kāds man nepalīdzēs iesākt. Varbūt viņa sieva? Vai varētu piekļūt Penvirnam ar viņas palīdzību? Diezin vai, ja jau laulība nav laimīga.

—   Laikam gan ne. Megija ir lāga dvēsele un labprāt darītu, ko spētu, taču Billu satracina viņas metodisms … kaut gan man šķiet, ka viņi joprojām ir pieķērušies viens otram. Acīmredzot viņai tā nav tikai ārišķīga svētulība. Iespējams, ka viņa patiesi izbauda visus dievišķos pārdzīvojumus, ko vairums Veslija sekotāju tikai apraksta pēc citu nostāstiem, — tas lasāms viņas sejā. Šis apstāklis diemžēl rada jaunus sarežģījumus. Pašreizējā noskaņojumā jebkādas dievbijīgas runas Billu padara vai traku, bet nabaga Megija ir atradusi to Kungu un nespēj par Viņu nerunāt,

—   Vai ir kāda iespēja tuvoties Penvirnam ar viņa bērnu palīdzību? Tu teici, ka viņam to esot daudz.

—   Pat pārāk daudz; visiem šiem ļautiņiem ir milzīgas ģimenes. Varbūt tu vari mēģināt tuvoties -viņam ar viena zēna palīdzību, taču es nepavisam neesmu pārliecināts, ka arī tur kas sanāks. Pārējie, cik esmu tos redzējis, izskatās diezgan nožēlojami, visādā ziņā tie nesasniedz ne tēva, ne mātes līmeni. Taču tam vienam zēnam ir ļoti neparasta seja, un Poviss stāsta, ka Bills viņam esot ļoti pieķēries. Esmu mēģinājis ar šo bērnu iedraudzēties, bet, laipojot starp Fanijas negantību un Billa lepnumu, nevienam no Penvirniem nav viegli piekļūt. Izskatās, ka visi viņa bērni bīstas runāt ar mani. Man ir aizdomas, ka Bills viņiem to aizliedzis; laikam viņš baidās, ka pietiks bērniem draudzīgāk izturēties, lai es nodomātu, ka tie grib ubagot. Redzi, ir jau ģimenes, kas to dara. Šķiet, ka vairāk neko es tev palīdzēt nevaru, Bī. Tev gluži vienkārši jādara pašai, ko spēsi.

—   Katrā ziņā tu piekritīsi, ka citas iespējas man nav. Es nekad vairs nespēšu skatīties acīs nevienai mātei, ja neatradīšu iespēju palīdzēt šiem cilvēkiem.

Ārsts ieradās deviņos, un Henrijā seja pauda priecīgu atvieglojumu, kad abi iznāca no slimnieku istabas. Pacientu apskate bija devusi apmierinošus rezultātus.

—    Ceru, ka mana svaine gulēja labi, — sacīja Beatrise.

—   Viņa vēl bija cieši aizmigusi, kad es izgāju no mājas. Man šodien ir daudz apmeklējumu, un es devos ceļā agri.

Viņš pievērsās Volteram.

—   ,Vai drīkstu brīdi runāt ar jums divatā?

—    Ar mani? — Volters, mazliet izbrīnījies, pārjautāja.

Henrija seja apmācās.

—    Ja jums jāpaziņo kaut kas ļauns, dakter, — viņš ^esāka, — labāk būs, ja mēs ar sievu to dzirdēsim tūlīt…

— Nē, nē, tas neattiecas uz zēniem. Es vēlos aprunāties ar misteru Riversu par gluži citu jautājumu.

Volters pavadīja ārstu uz savu kabinetu. Ārsta seja bija loti nopietna.

—    Es gribētu zināt, — viņš iesāka, — vai jums ir gadījies novērot misis Riversai kādas slimīgas parādības?

—    Kā to teikt… vienīgi to, ka viņa, kā jūs jau redzējāt, nespēj valdīt pār sevi.

— Vai jums nav ienācis prātā, ka viņai varētu būt kādas garīgas novirzes?

Volters izbiedēts pavērās ārstā.

—    Es … nebiju gan iedomājies … Vai gribat teikt, ka viņa … ir jukusi?

—• Šobrīd tas būtu par spēcīgu teikts. Tomēr viņa neatstāj pilnīgi normāla cilvēka iespaidu. Atklāti runājot, vakar vakarā, kad pirmoreiz dzirdēju viņas balsi, es nodomāju, ka te ir darīšana ar alkoholiķi, taču vaina, šķiet, slēpjas citur.

—    Nekad neesmu manījis, ka viņa dzertu.

—   Lai nu kā, bet vakar vakarā viņa noteikti nebija dzērusi. Man nav gluži skaidrs, kas viņai par kaiti. Agrāk ar tādu es neesmu sastapies. Vai jūs varētu man īsi raksturot viņas uzvedību vispār — kaut vai, piemēram, personiskos ieradumus?

Volters vilcinājās, un viņa sejā atspoguļojās nepatika.

—   Kad viņa šeit bija pagājušajā vasarā, es ievēroju, ka viņas raudu lēkmes un … visas tās izdarības kļūst arvien negantākas. Šogad vēl nezinu — viņa bija tikko kā ieradusies. Taču man jums jāpaskaidro, ka pēdējos piecos gados es savu sievu ļoti maz esmu redzējis. Mēs apprecējāmies pēc ļoti paviršas pazīšanās, kas ilga nepilnu mēnesi, un pēc četriem gadiem būtībā izšķīrāmies. Tas ir, viņa šeit atbrauc reizi gadā uz dažām nedēļām. Bet pat tajā laikā mēs viens otru redzam galvenokārt ēdienreizēs, divas reizes dienā. Viņa mēdz vēlu celties, uņ es jau sen strādāju, kad viņa iznāk no istabas.

—    Tātad … lūdzu, atvainojiet… jūs neguļat vienā istabā?

—    Nē, nekad. Kad viņa atbrauc šurp, es kā dienas, tā naktis pavadu šajā kabinetā, kurā pēc mūsu kopējas norunas viņa nekad nenāk.

—   Tad es saprotu, kāpēc jūs neesat pamanījis nekādas pazīmes. Varu jums vienīgi ieteikt apspriesties ar kādu ārstu, kam ir īpašas zināšanas garīgo slimību jomā. Vislabāk būtu, ja jūs aizvestu viņu pie kāda Londonas speciālista.

—   To es noteikti darīšu, ja vien izdosies pierunāt viņu braukt līdzi. Taču man uz viņu nav sevišķas ietekmes, turklāt tuvākajās dienās es no šejienes nekādi nevaru aizbraukt. Mana māsa un viņas virs Kornvolā ir svešinieki, un viņiem vajadzīga mana palīdzība. Ko mēs tikmēr varētu iesākt? Šai mājā viņa nevarētu uzturēties pat tad, ja te būtu brīva istaba. Mana māsa ir invalīde, viņa lēnām atveseļojas pēc nelaimes gadījuma, kurā gāja bojā viens no viņas bērniem un viņa pati tik tikko palika dzīva, un nupat vēl šis jaunais pārdzīvojums … Es nevaru pieļaut, ka šeit atkal sāktos scēnas.

—    Es to negribētu pieļaut arī zēnu dēļ, viņiem pēc šī smagā pārbaudījuma vajadzīgs miers. Ja es varētu jums palīdzēt…

—    Ja jūs būtu ar mieru nedēļu vai divas paturēt misis Riversu pie sevis kā savu pacienti un nelaist viņu uz šejieni, jūs mums ļoti palīdzētu. Bet vai viņa gribēs palikt pie jums?

—    Domāju, ka jā. Protams, mēs neviens nedrīkstam ļaut viņai nojaust, ka viņa tiek turēta nebrīvē. Viņai ļoti rūp paturēt jūs acīs, tāpat arī misteru un misis Telfordu, jo sevišķi tagad, kad jāizlemj jautājums, kā atalgot Penvirnu, — viņai šķiet, ka viņš gribēs pieprasīt vairāk, nekā pienāktos; un Trenansa ir vistuvākā vieta, kur viņai iespējams dabūt kārtīgu gultu. Par laimi, man šai ciematā pieder vienīgā slēgtā kariete. Pacentīšos viņu nevest šurp, un ceļš ir pārāk tāls, lai viņa atnāktu kājām. Taču misteram Mamfordam ir vaļējs kabriolets. Kad pāries lietus, baidos, ka …

—    Šis kabriolets pašlaik brauc augšup kalnā, un viņa sēž īpašniekam blakām zem lietussarga.

—    Tādā lietū! Es zināju, ka viņa katrā ziņā centīsies tikt šurp. Vakar vakarā viņa gribēja, lai es apsolu, ka pagaidīšu viņu … Nu es došos lejā apraudzīt Penvirnu.

Kad ārsta kariete traucās lejup no kalna, no pretējās puses piebrauca kabriolets. Beatrise viesistabā lika galvā cepuri. Kad ienāca svaine kopā ar mācītāja palīgu, viņa smaidīdama pagriezās pret atbraucējiem.

—    Labrīt, Fanij, — jūs noķērāt mūs pēdējā brīdī. Mēs ar Henriju tūlīt dodamies lejā uz līci apciemot mūsu glābējus. Ceru, ka ārsta namā jūs labi izgulējāties… Labrīt, ^mister Mamford, tas bija ļoti laipni, ka atvedāt misis Riversu šurp. Baidos, ka būsit ceļā izmirkuši… Paldies, zēniem klājas labi; ārsts nupat kā aizgāja… Jā, tiešām apbrīnojama izglābšanās. Mums visiem jājūtas pateicīgiem, kā jūs sakāt. Vai varam jums kaut ko piedāvāt, pirms dodamies ceļā? Fanij, vai negribat, lai Ellena paņem jūsu lietussargu?

Fanija šorīt izskatījās mazliet pierimusi. Bija manāms, ka viņa nervozē, taču krietni mazāk nekā viņas pavadonis.

—    Beatrise, — viņa iesāka, — misters Mamfords vēlas aprunāties ar jums un Henriju, pirms jūs dodaties lejā pie zvejniekiem. Viņam jums kaut kas jāpastāsta, un, manuprāt, jums to tiešām vajadzētu zināt.

—    Es ceru, — sacīja garīdznieks, — ka jūs man piedosit, ja īsu brīdi jūs aizkavēšu. Jautājums ir visai svarīgs, un es uzskatu par savu pienākumu …

Beatrise laipni palīdzēja viņam atģērbties.

—    Protams. Lūdzu, sēstieties, mums nav īpaši jāsteidzas. Es tūlīt pasaukšu vīru un brāli… A, tu esi klāt, Volter. Vai tu nevarētu paaicināt šurp Henriju? Fanijai un misteram Mamfordam mums kaut kas sakāms. Neciešams slapjums, vai ne, un vējš arī stiprs. Droši vien tāds tagad pieturēsies, jo tik ilgi bijis jauks laiks. Kad sausuma periods reiz beidzas … Šis ir misters Mamfords no Trenansas, Henrij; mans vīrs, mister Mamford.

Mācītāja palīgs nokremšļojās. Izskatījās, ka viņam labprāt patiktu atrasties kaut kur citur.

—   Mister Telford, es uzdrošinājos ierasties pie jums, tāpēc ka lēdijas Mauntstjuartas prombūtnē es esmu viņas pilnvarotais. Esmu pārliecināts, ka viņa vēlētos, lai es jums izsaku … lai apsveicu jūs viņas vārdā ar šo apbrīnojami laimīgo izglābšanos …

—    Jā, nu … paldies, — Henrijs attapa pasacīt.

—   Turklāt man liekas, ka lēdija Maunstjuarta vēlētos, lai jūs kaut ko vairāk uzzinātu par šo vīru Penvirnu, pirms izlemjat, kā apmierināt viņa pra§ību pēc atlīdzības, ar ko viņš, protams, nevilcināsies … Viņš bezpalīdzīgi paraudzījās uz Faniju.

—   Misis Riversa man sacīja, ka jūs laikam gribot… būt ļoti augstsirdīgi. .. Tas, bez šaubām, ir brīnišķīgi, taču es zinu, ka lēdija Mauntstjuarta domātu…

Garīdznieks apklusa, un viņa skatiens nedroši skraidīja no klausītāja pie klausītāja. Henrija apakšlūpa nekādu pretimnākšanu nesolīja, bet Volters raudzījās pretī ar savu ierasto pieklājīgas atturības izteiksmi, un Beatrise joprojām laipni smaidīja.

—   Atvainojiet, — Henrijs lēni iesāka. — Es īsti nesaprotu. Kāds lēdijai Mauntstjuartai sakars ar to, kas te notiek?

—    Viņa ir muižas, īpašniece …

—   Vai tad šis zemes gabals aizvien vēl pieder muižai? Es sapratu, ka viņa to pārdevusi misteram Riversam.

—    Tās ir … nu ja, taču viņa, saprotams, nav zaudējusi interesi — tik tiešām dziļi labvēlīgu interesi — par šejieniešu labklājību un tikumiem. Un es zinu, ka viņa, tāpat kā mēs visi, uzskatītu, ka dažos gadījumos pārliecīga augstsirdība nenāk par labu … tik tiešām …

Viņš atkal sastomījies apklusa.

—    Pēc manām domām, — sacīja Fanija, — dārgās lēdijas Mauntstjuartas vēlējumiem pieklājas izrādīt zināmu cieņu. Viņa galu galā ir pati ievērojamākā persona visā apgabalā, un neviens cits kā viņa gādā par šejienes iedzīvotāju dvēseļu apmierināšanu. Ja viņa nebūtu parādījusi augstsirdību, septiņpadsmit jūdžu attālumā te nebūtu nevienas baznīcas un neviena mācītāja.

Redzēdama, ka Henrija izskats kļuvis visai draudīgs, sarunā laipni iejaucās Beatrise.

—   Mans vīrs un es, bez šaubām, būsim pateicīgi par jebkurām ziņām, kas palīdzētu mums izprast apstākļus. Varbūt jūs, mister Mamford, varētu izteikties mazliet skaidrāk? Cik saprotu, jūsu domas — vai, pareizāk, jūsu domas par to, ko domātu lēdija Mauntstjuarta, — ir tādas, ka pārliecīga augstsirdība no mūsu puses, atlīdzinot Penvirnam savu parādu, varētu apdraudēt ciemata iedzīvotāju labklājību vai tikumus?

Garīdznieks iztrūcies pameta uz viņu jautājošu skatienu, taču Beatrise vērās pretī ar visnevainīgāko izteiksmi sejā.

—    Es … — viņš stostījās. — Patiesību sakot, tā ir ārkārtīgi neveiksmīga sagadīšanās. Kā jau misis Riversa teica, mēs visi esam dziļi pateicīgi Liktenim par šo lielo žēlastību …

—   Taču jums, iespējams, liekas, ka labāk būtu, ja glābējs būtu izrādījies kāds cits?

Tad pirmo reizi ierunājās Volters: .f — Neviens cits tas nevarēja būt. Ja drīkstu vaicāt, vai jūs esat pieredzējis laivinieks, mister Mamford?

—    Nu tā … ne visai, es neesmu radis …

—    Nu, lūk, bet es esmu un pazīstu šo piekrasti. Es šai apkaimē nevaru iedomāties nevienu, izņemot Penvirnu,

kas būtu uzdrošinājies doties zēniem palīgā, ja nu vienīgi mans kalpotājs Poviss, un arī viņš apgalvo, ka nebūtu pratis izkļūt no turienes.

—   Jā, tiešām… mēs, protams, visi to augsti vērtējam … Taču nelaimīgā kārtā šis vīrs nav… nav tāds cilvēks, kas prastu lietderīgi izmantot lielāku naudas summu … un nav arī pelnījis, lai viņam daudz dotu. Bez šaubām, kāds piemērots atzinības veids jau nekaitētu — un, saprotams, vajadzēs jaunu laivu … taču, pazīdams šo cilvēku personiski, varu jums apgalvot, ka viņš nekad nejutīs ne mazāko pateicību ne par kādu …

—   Tā viņam nav arī jājūt, — Henrijs izgrūda, un Beatrise vismaigākajā balsī piemetināja: — Redziet, mēs jau esam tie, kas jūtas pateicīgi.

Viņas skatiens pārslīdēja no Henrija satumsušās sejas uz sažņaugto dūri viņa klēpī, tad apstājās pie satraukumā trīcošā garīdznieka. Nedrīkstēja vilcināties. Beatrise piecēlās.

—    Jūs bijāt ļoti laipns, mister Mamford, mēs augstu vērtējam jūsu pūles, ka mērojāt šo garo ceļu — un vēl tādā laikā. Tagad jūs, protams, mūs atvainosit. Mums jātiek lejā uz līci un atpakaļ, kamēr nav iestājies paisums, un tur mums jāiegriežas pie vairākiem cilvēkiem … Paldies, Fanij, bet labāk laikam būs, ja mēs iesim divi vien, mēs taču esam zēnu vecāki. Volter, vai tu varēsi pasēdēt pie zēniem, kamēr mēs atgriežamies? Centies panākt, lai viņi uzvedas mierīgi… Man tiešām ļoti žēl, Fanij, taču ārsts pagaidām neļauj laist pie viņiem apmeklētājus … Ar labu rītu.

Kariete jau bija laimīgi sakustējusies, kad Henrijs ļāva vaļu sašutumam.

—   Velns parāvis, kāda vienreizēja nekaunība! Nu, piedod, mīļā, es aizmirsos. Bet tā bāzt degunu citu darīšanās un noteikt, kas jādara, un vēl uztiept mums savu lēdiju Mauntstjuartu Voltera paša namā! Es … es nesaprotu, kā es nocietos, neizspēris viņu ar kāju pa durvīm!

—   Tas būtu lieki, — mierinoši atteica Beatrise. — Liktenis to jau ir izdarījis — un laikam arī Penvirns. Šis nožēlojamais nelga, šķiet jau pieradis saņemt kāju spērienus. Vai ievēroji, kā viņš skatījās uz Faniju, pavēles gaidīdams? Interesanti, ar ko viņa tik pamatīgi dabūjusi šo vīru savā varā, ka tas trīc viņas priekšā kā nopērts suns.

—          Nekad mūžā neesmu redzējis otru sievieti, kas tik ļoti atgādinātu indīgu čūsku. Nabaga Volters — apprecēt tādu raganu! Kāds nelabais gan dzina to nabaga puiku… un viņa vēl piedevām ir tik drausmīgi neglīta! Ak, droši vien viņa to piedzirdīja un …

—    Ļoti šaubos, vai Volters jebkad mūžā ir bijis piedzēries.

—    Nu jā, es jau zinu. Viņš tikpat kā nedzer, taču atsevišķā reizē katrs jauns cilvēks var pāršaut pār mēru. Šā vai tā, bet viens ir skaidrs: viņa to noteikti kaut kā dabūjusi savā gultā vai arī pati ielīdusi pie viņa. Pēc tam, protams, viss bija itin vienkārši — atlika viņai notēlot, ka gaidāms pēcnācējs, un nabaga zēns uzskatīja par svētu pienākumu pacelt viņu godīgas sievietes kārtā. Kaut kāds triks jau nu tur ir bijis. Un tev laikam taisnība, mīļā, — tas mācītāja palīgs viņas priekšā ir melns un maziņš, un es par to nebrīnos.

—    Droši vien viņa pratusi to pārliecināt, ka viņai ir liela ietekme uz lēdiju Mauntstjuartu un viņa var panākt, lai garīdznieku atlaiž no vietas. Vai varbūt viņa zina kaut ko, kas liecina šim vīram par ļaunu, vienalga, patiesu vai izdomātu, jo gļēvuli var iebiedēt gan ar patiesību, gan meliem. Fanija lieliski spētu izmantot jebkuru saklausītu pusvārdu, lai šo vīru iebiedētu un pakļautu savai gribai … Labāk beigsim domāt par tiem abiem, viņi nav tā vērti, lai viņu dēļ uztrauktos. Henrij, mīļais, es gribu tev kaut ko sacīt, pirms mēs tiekamies ar Penvirnu.

Viņas delna ieslīdēja Henrija plaukstā.

—    Volters stāsta, ka viņš esot cilvēks, ar ko ļoti grūti saprasties; un tieši pašlaik tas var izrādīties sevišķi grūti. Viņš pārcietis lielas šausmas; nav šaubu, ka viņam šis pārdzīvojums bija tikpat briesmīgs kā zēniem. Un droši vien potīte viņam nav ļāvusi visu nakti gulēt. Tā noteikti ir arī ievainota, ne vien sastiepta; Harijs teica, ka viņa zābaks bijis asiņains. Un mēs taču zinām, cik mokošs var būt stiprs sastiepums. Turklāt zēni pirms tam bija tik nejauki uzvedušies. Ja viņš izturas nesaprātīgi vai apvainojoši, centies saņemt sevi rokās.

Henrijs cieši paspieda sievas delnu.

—    Mana mīļā, vai tiešām tu domā, ka es skatīšos uz viņa izdarībām? Es… uz ceļiem varētu krist šī vīra priekšā… Ja tu būtu redzējusi to vietu . ..

Atlikušo ceļu viņi brauca klusēdami roku rokā. '

6. nodaļa

Grūti būtu sameklēt vēl noplukušāku zvejniekciemu. Zem drūmas klints satupušie nožēlojamie būceņi bija nokvēpuši, to sliekšņi dubļiem aplipuši, sīkie lodziņi tumsnēja no spēcīgajām lietus šaltīm. Pēc paisuma piekraste bija kā nosēta ar izķidāto zivju iekšām; pat badīgās kaijas, šimbrīžam pielijušas, vairs nelikās par atkritumiem ne zinis. Jūra šķita netīra, nojumēs šur tur kāds gurds vīrs nagloja ciet pēdējās mucas ar tādu gausumu, kas liecināja par vakardienas neganto piepūli, uztraukumu un dzīrēm nobeigumā.

Smulīgs puika ar zaķalūpu tuvojās karietei, kad tā apstājās smilšu strēles malā. Henrijs izliecās pa logu,

—    yai tu nepateiktu, kur dzīvo Penvirns?

—    A?

—    Kur te ir Penvirna māja?

—    A-ā-ah.

—    Ciema muļķītis, — Henrijs nočukstēja.

Slampīga sieviete pavēra durvis.

—          Džo, nāc šur! Ko tā blenz uz kungiem — taisni kā teļš pie jauniem vārtiem!

—          Labrīt, mem, — Henrijs sveicināja. — Vai jūs nepateiktu, kur dzīvo Penvirns?

—          Par ko ne. Džo, joz nu līdzi un parādi kungiem, kur tā Billa māja ir!

Braucēji izkāpa no karietes un pa irdenajām smiltīm sāka uzmanīgi laipot starp zivju atkritumiem; Henrijs turēja izplesto lietussargu pēc iespējas zemāk, lai pasargātu sievas seju no brāzmainā lietus un vēja. Viņa jau no noguruma bija aizelsusies, kad Džo, kas klumzāja viņiem pa priekšu, apstājās pie visatbaidošākās būdas visā ciemā.

—    A-ā-ah.

Saņēmis savus sešus pensus, zēns gāja prom, atstādams viņus klusējot stāvam lietū un skatāmies uz baismīgo nabadzību viņu priekšā. Jumts caurs, sienas izburbušas, rūtis izbirušas, logi aizbāzti ar lupatām, vaļējā nojumē piesieta izkāmējusi govs, smiltīs uz mutes apgāzta sadauzīta laiva, kurā rēgojās robains caurums . ..

—    Ak dievs, kas tā par vietu! — Henrijs nomurmināja.

Pēc viņa klauvējiena durvis mazliet pavērās, un tajās,

viņus nopētīdama, nostājās gadus septiņpadsmit veca meitene, pie krūtīm piespiedusi nodriskātās lupatās ietītu

mazuli; viņas blondo matu šķipsnas krita apdzisušas, bāli zilās acīs.

—   Vai še dzīvo Penvirns? Mēs esam tēvs un māte tiem zēniem, kurus viņš vakar izglāba. Vai drīkstam ienākt?

Meitene, joprojām klusēdama, pavēra durvis mazliet plašāk. Viņa izskatījās pārbijusies.

Mājā acīmredzot bija viena paprāva istaba, caur pavērtajām durvīm tās otrajā galā varēja redzēt piebūvi, iekārtotu veļas mazgāšanai; tajā divi puikas kaut ko meistaroja. Redeļkāpnes līdzās durvīm veda uz augšstāvu vai bēniņiem. Istabas tālākajā galā no vienas sienas līdz otrai nostieptā virvē karājās ielāpaina, noskrandusi veļa, no kuras uz izmītā klona vienmuļi žurdzēja ūdens. Tur, kur jumts tecēja, vienā vietā palikta bļoda, citā spainis, tajos pārmaiņus plīkšķēja te atsevišķi pilieni, te strūkliņas. Vienā kaktā rēgojās kaut kas līdzīgs gultai, kas bija pa pusei aizklāta ar nokarenu zilibalti rūtotu kokvilnas aizkaru, otrā — skrandainu vatētu segu ķīpa, ko acīmredzot arī izmantoja gulēšanai. Uz grīdas, sausākajos laukumos, bija novietojušies vecs suns, kaķis un vairāki baskājaini bērni, pie galda stāvēja veca, salīkusi, pārguruši sieviete un māla bļodā skaloja šķīvjus un krūzes. Viņas gaišie mati, reti un blāvi, bija savīti stingrā mezglā uz pakauša. Jutīgo lūpu kaktiņi nošļukuši, taču profils pareizs un smalki veidots. Jaunībā, kad bēdas, nabadzība un biežās grūtniecības vēl nebija apdzēsušas acu dzidro zilumu, viņa droši vien bijusi ne tikai izskatīga, bet pat skaista.

Penvirns sēdēja vienīgajā atzveltnes krēslā pie dūmojoša pavarda ar muguru pret ienācējiem. Ievainotā kāja apsaitēta, izstiepta uz priekšu un novietota uz spilvena, kas pārklāts ar to pašu izbalējušo rūtaino kokvilnas audumu. Mutē viņš turēja melnu, tukšu pīpi. Zilumiem un nobrāzumiem klāta roka gulēja uz krēsla atzveltnes — tā bija neliela, bet neparasti spēcīga roka. Viņa izdēdējušā, stiegrainā stāva nekustīgums dīvainā kārtā atgādināja snaudošu, bet bīstamu zvēru.

Sieviete aši nolika krūzi, ko bija mazgājusi, un panācās viņiem pretim, slaucīdama rokas priekšauta stūrī. Varēja redzēt, ka viņa ir raudājusi.

—   Lūgtum, mem, nāk nu iekšā! Jūs ir cauri slapji. Zauj kā negudrs. Nāk nu iekšā, ser, nekas, nekas.

Tāpat kā meita, arī viņa šķita nobijusies. Aizrāvusi ciet durvis, lai lietus un vējš netiek iekšā, viņa ar priekšautu noslaucīja krēslu un nolika to Beatrisei, tad pastūma Henrijam priekšā koka ķebli un pār plecu uzsauca:

—          Džim, Džimij, skrien atnes mazdrusciņ skaidiņas, lai var pakurt guni, citādi žūra tek dūmeklī un var vēl visu apdzēst.

Garš, noplīsis zēns iznāca no veļas mazgājamās piebūves, nesdams klēpi jūras izskalotu drazu. Mēmi viņš palocīja galvu pret viesiem, tad notupās un uzpūta uguni.

—    Izlej nu to laukā! — māte norādīja uz bļodu.

—          Un tu, Dženij, aizved bērnus uz skabūzi, mazais lai paliek tepat.

Zēns vēlreiz paklanījās un aiznesa bļodu, uzsvilpdams sunim. Tas tūlīt paklausīgi sekoja. Māsa, nosēdinājusi zīdaini uz grīdas, izgāja ar pārējiem bērniem piebūvē un aizvēra durvis.

—          Apsēžas nu, ser! Dakteris ar jau bija… jūs stāstījuši … tencinām no sirds.

Sirmā galva pagriezās, un naidīgs skatiens iesāņus pavērās uz viesu pusi.

—          Viņš atpūšas, — sieviete steigšus paskaidroja. — Atvainošanu, ka nepieceļas, cauru nakti kāja trakoti sāpēja … un dakteris ieteica kādu nieku to atdusināt.., Viens sīks kauliņš esot pušu …

—          Ko jūs te meklē? — pēkšņi saimnieks pikti noņurdēja.

Henrijs piegāja viņam klāt un pastiepa roku.

—          Mēs ar sievu atnācām jums pateikties par saviem zēniem. Es … tiešām nezinu, kā lai to saka … Būsim pateicīgi līdz kapa malai. Atļaujiet paspiest jūsu roku.

Penvirns ar riebumu atgrūda pastiepto roku.

—          Pataupiet savas runas tādiem, kas tām tic. Tad ta liela lieta — izzvejoju divus knēveļus, ir nu gan manta! Būtu labāk ļāvis šiem aiziet pa burbuli.

—           Ak, Bili! — viņa sieva ievaidējās un pagriezās pret Beatrisi. Viņas acīs uz brīdi pavīdēja šausmas.

—           Nedusmojas, kundze, lūdzu nedusmojas!, Viņš nemaz tā nedomā, tikai viņu briesmoti nomocījusi sāpe, un laiva pagalam, un loms arī vējā, un …

Beatrise laipni pasmaidīja.

—          Ticiet man, misis Penvirna, mēs esam pārāk pateicīgi jūsu vīram, lai spētu uz viņu dusmoties.

Sievietei tikko jaušami nodrebēja lūpas, taču tūlīt atkal sastinga. Cik smalki tās bija veidotas — izliekums tik atturīgs un nevainojams.

—    Viņš noguris, kundze, lūgtum atvainošanu. Tā bija smaga diena, visu ritu noskrējās ar to gosneli un …

—    Megij, pievaldi labāk mēli, — vīrs viņu pārtrauca mierīgi, gandrīz vai laipni. — Nav ko klāstīt savus kreņķus, kas šiem par bēdu. Dari savu darāmo un liec šos mierā!

—    Paklausieties, Penvirn, — Henrijs iesāka, — kāpēc jūs tā runājat? Jūs izglābāt mūsu bērnus no baismīgas nāves, un nekādi vārdi, to nespēj grozīt. Kāpēc tāds naids? Mēs patiesi gribam, lai jūs zinātu, cik pateicīgi esam, un vēlamies zināt, ko mēs varētu darīt, lai šo pateicību pierādītu.

Penvirns atmeta galvu un sāka neganti smieties.

—    Ko jūs varētu darīt? Arī iepriekš esmu dzirdējis tādu runāšanu. Jā, cienīts kungs. Domājat, agrāk neesmu ķeksējis ārā kundzēnus no sālīta ūdeņa? Jūsu draņķa kucēni nav pirmie, ko izglābu. Beidzot vajadzētu nākt pie prāta, viņu dēļ sagandēju laivu, sapurgāju kāju un palaidu garām lomu. Un cik tad būs vērta jūsu pateicība? Jaunu laivu tak par to nevarēšu nopirkt?

—   Laivu? — Henrijs rāmi pārjautāja. — Vai jūs gribētu kārtīgu māju šīs te …

—    Vai, Bili, nevajag! — misis Penvirna iekliedzās.

Penvirns uzlēca no krēsla, acis viņam zvēroja kā trakam kaķim, viņš klibodams, sāpošo kāju saudzējot, nāca virsū, pacēlis dūres.

—    Šīs te būdas vietā, vai tā? Ņirgājaties par manu māju? Tā ir mana, kamēr maksāju_par to renti. Lasies kopā ar savu kuci, savādāk es… Arā, velns tevi rāvis, ārā!

Pacēlās arī Henrija dūre, vienīgi lai aizsargātos. No šī maniaka visu ko varēja sagaidīt. Brīdi viņi stāvēja, viens otrā skatīdamies, kā pantera uz bifeli. Pēkšņi Beatrise nostājās starp viņiem, ar abām plaukstām satvēra Penvirna labo roku un skatījās dzalkstījošajās acīs, līdz dzirkstis tajās apdzisa.

—    Ļauj man, Henrij! Esi mierīgs! Paklausieties! Jūs nesaprotat. Vai jūs neiebilstu, ka mans vīrs dāvina jums māju? Un laivu arī?

Penvirns klusēdams blenza Beatrisē. Skatienu nenovērsusi, viņa ierunājās atkal:

—    Misis Penvirna, panāciet šurp! Pasakiet, lūdzu, savam vīram, ko jūs būtu ar mieru darīt tā cilvēka labā, kurš izglābis jūsu bērnus!

Megija paslēpa seju plaukstās. Penvirna sažņaugtās dūres atslāba. Viņš joprojām blenza uz Beatrisi. Viņa strauji pielieca galvu un noskūpstīja roku, ko turēja savējās. Penvirns aizsteberēja atpakaļ pie sava krēsla un apsēdās. Beatrise noliecās un uzlika apsaitēto ķāju, uz spilvena. Viņš lēni pagrieza galvu un paskatījās uz sievu, tad pacēla skatienu un ieraudzīja Henrija acīs asaras. Pēc tam nedroši pastiepa roku.

—    Neņem nu par ļaunu, ser! Es nesapratu… ka jūs tā to domā.

Henrijs saņēma pastiepto roku ciešā tvērienā.

—    Pasarg dievs, mīļo cilvēk, ko gan citu es būtu domājis? Lai dievs jūs svētī.

Viņš atlaida Penvirna roku, izšņaukājās, tad pagriezās un sataustīja savu ķebli.

—   Ak vai… Nevaru to izturēt. Jūtos muļķīgi… Labāk ķersimies pie lietas.

Viņš apsēdās un izvilka piezīmju grāmatiņu.

—   Es vēlētos parēķināt, vismaz aptuveni, lai zinātu, cik naudas vajadzēs. Sīkāk visu varēsim pārrunāt vēlāk. Gribu jūs nodrošināt ar kārtīgu māju, nepieciešamākajām mēbelēm un visu, kas vajadzīgs, lai jūs varētu sev nopelp't biezāku maizes riecienu. Un, saprotams, jums vajadzīga laba laiva.

—    Paldiesiņ, kungs. Jā, laivu vajag visvairāk. Negribu no jums prasīt pārāk daudz, bet labāku laivu gan, ja varētu, ar zēģeli…

Beatrise, abām rokām apskāvusi zvejnieka sievas drebošos plecus, pagriezās pret Penvirnu.

—    Pievakarē mans brālis nokāps lejā un aprunāsies ar jums par laivām, šajās lietās viņš saprot vairāk nekā mēs. Viņš lūdza, lai pasaku jums: ja jūs kopā ar manu vīru izdomāsiet, kādai jābūt mājai, un izraudzīsiet tai piemērotu vietu, viņš uzaicinās no Pedstovas mērnieku, lai nomēra gruntsgabalu, un tad jurists varēs uzrakstīt dokumentu par īpašuma tiesībām.

Jā, Povisam bija taisnība, šiem vārdiem piemita īpašs spēks. Bills skaļi neko neteica, taču viņa pamanīja, ka zvejnieka lūpas klusiņām atkārto: «īpašuma tiesības.»

—    Ļoti labi, — Henrijs moži teica. — Sāksim ar māju… Starp citu, cik mums ir atlicis laika? Mums vēl jāaiziet un jāpateicas Polvīliem par palīdzību un jātiek atpakaļ, iekams nav uznācis paisums. . . >

—    Laika, cik uziet, ser, vairāk par divām stundām, j'; ;>

—    Tad aprunāsimies par māju! Šis temats man tuvāks — man ir bijušas darīšanas ar mājām. Vispirms — cik cilvēku ir jūsu ģimenē?

Billa skatiens, joprojām kā neticēdams, pievērsās Beatrisei. Viņa iedrošinādama pasmaidīja.

—    Apspriedieties ar manu vīru, un jūs redzēsiet, ka viņš par mājām zina diezgan daudz. Bet mēs ar jūsu sievu aprunāsimies par bērnu drēbītēm. Misis Penvirna, vai jūs nepanāktu šurp! Uzrakstīsim sarakstu!

Redzēdama, ka Beatrise izņem no somiņas papīru un zīmuli, Megija pienāca pie plaukta, paņēma nodriskātu, izbalējušu grāmatu un pasniedza to viešņai, lai būtu uz kā uzlikt papīru.

Tas bija Eiklīda ģeometrijas lēts izdevums.

Beatrisi tas pārsteidza. Volters taču bija viņai stāstīji3, ka zvejnieku ģimenes lielākoties neprot ne lasīt, ne rakstīt. Tomēr plauktā gulēja kaudzīte nosmulētu grāmatu. Dažas varēja būt mācību grāmatas, tur bija ari viens nobružāts izdevums četros sējumos, droši vien kāda vārdnīca. Grāmatām līdzās atradās divi trīs rupji darināti kaut kādu mehānismu modeļi, pie sienas pienaglots karājās primitīvs zīmējums, kas izskatījās pēc diagrammas. Viņa nolika zīmuli un sāka vērot Billu.

Pirmo reizi Beatrisei radās izdevība netraucēti papētīt viņa seju, jo abi vīrieši bija iegrimuši celtniecības aplēsēs.

Tāds kā pēitiķim līdzīgs, nejauku seju, maza auguma…

Jā, nevarēja zēnus īpaši vainot, ka viņi neko vairāk nav saskatījuši, — vēl pārāk jauni.

Penvirns nebija nedz kroplīgs, nedz pārlieku rupjiem vaibstiem. Tomēr ar savu melnīgsnējo, neiecietības pilno seju, izdēdējušo, sīko augumu dusmu uzplūdā viņš nepieredzējušai acij tiešām varēja likties līdzīgs saniknotam šimpanzēm. Pat tagad., kad viņa sejā iegūlusi varbūt pati labsirdīgākā izteiksme, rūgtuma pilnā mutes līnija un drūmā, vertikālā rieva starp uzacīm nebija izlīdzinājusies.

Taču te bija vēl kas cits — vairāk rases, ne tikai atsevišķa cilvēka pazīme. Bez brāļa palīdzības Beatrise to nebūtu pratusi saskatīt. Zem paša krātā rūgtuma gruzdēja x ' dziļāks, no senčiem mantots, liesas zemes iedzīvotāja aizvainojums, tas neapzinātais, slepenais naidīgums, ko Volters dēvēja par nemantīgo ļaužu zīmogu. Penvirnā jautās kaut kas no tiem mazajiem, tumsnējiem cilvēkiem, ko ķelti padzina no viņu sākotnējiem medību rajoniem, un

ari kaut kas no ķeltiem, kuri savukārt bija spiesti atstāti savus mājokļus. Kopš Beatrises ierašanās Kārgvizianā Volters bija māsai parādījis vairākas šādas sejas, tomēr nevienā no tām šī raksturīgā izteiksme nebija apvienota ar tik augstu pieri un vērīgām acīm.

Megija, redzēdama, ka lēdijas uzmanība pievērsusies kam citam, sāka slaucīt un vākt nost traukus. Pasaukta atpakaļ, viņa paklausīgi atnāca un klusēdama nostājās blakus solam.

—    Vai jūs neapsēstos? — Beatrise sacīja. — Misis Penvirna, pirms dodamies mājup, gribam jūs visus apgādāt ar siltām drēbēm un ziemas apaviem. Cik bērnu jums ir? Četri zēni, Un cik meiteņu? Tas vismazākais ir mazbērns, vai ne? Vai jūs man nenosauktu viņu vārdus un vecumu?

Atbildes tik tikko varēja saklausīt. Viņai jāizdomā, kā salauzt šo ledu, jābūt runīgākai.

—    Es nupat iedomājos, ka jāaizraksta uz mājām — lai atsūta drēbes, kas maniem bērniem jau kļuvušas par mazām. Man ir maza meitiņa un šie divi puikas, un visi aug tik brīnum ātri, ka neko nepaspēj novalkāt. Parasti bērnu apģērbus atdodu draugiem vai kaimiņiem, taču tagad es veselu gadu slimoju, un tāpēc drēbes stāv, kā stāvējušas.

Viņa brīdi padomāja.

—    Likšu, lai drēbes sapako ceļasomā un ar kuģi atsūta no Bristoles uz Pedstovu, pasta rati tās atvestu līdz Trenansai, un tur mēs aizbrauktu pakaļ. Tad redzētu, kas vēl pērkams. Cik gadu ir gaišmatainajai meitenītei, kas rotaļājās ar suni? Šķiet, manas meitiņas kleitas viņai būtu laikā.

Pēc nelielas pārliecināšanas bikluma siena pamazām sabruka un Megija sāka runāt — vispirms par bērniem, tad par viņu tēvu. Bez šaubām, viņa bija bažījusies, lai tikai labā lēdija nenodomātu, ka vīrs vienmēr «tik šerps valodā», tāpēc tagad dedzīgi centās pārliecināt Beatrisi, ka tāds viņš esot vienīgi tad, kad klājoties grūtāk nekā parasti. Citādi Bills esot labs vīrs un tēvs, kaut arī skarbs valodā.

—    Kurš vēl cits strādā kā zirgs … un nedzer ar neko daudz… ja nu dažreiz kādu šļuku … tikai tad, ja kungi pārmēru kāpj uz kakla. Tad nu gan kļūst errīgs.

—    Es saprotu, — Beatrise klusi piebilda. — Mēs visi errojamies, kad dzīve mums kļūst pagalam neciešama. Ar mani ir tāpat.

Megijas skatienā pavīdēja šaubas, viņai nebija ienācis prātā, ka ari lēdijām un džentlmeņiem clzīve varētu būt neciešama. Tad viņas zilo acu skatiens kļuva svinīgs.

—    Bet, kad atrodam dievu, nekas mums nav par grūtu.

Nu, ja nabaga sieviņai tiek vieglāk no šīm pasakām — lai jau  Beatrise atkal novirzīja sarunu uz drēbēm.

Bills pēkšņi pastūma nost aprēķinu lapu. Viņa balss no uztraukuma un piepūles skanēja spalgi.

—          Nē, ser, negribu nekādu māju! Diktan labi, ka jūs to iedomājāt, tencinu par laipnību. Bet nevajag celt priekš mums māju, Mītam te deviņpadsmit gadu, gan jau iztiksim. Varbūt nebūtu par nāvi aizčokurēt jumtu? Sapujis kā veca beka, Ja to cik necik pielāpītu, gan mēs te savas dienas nodzīvotu, kazi, daudz vairs nav atlicis.

—          Bet kāpēc gan ne? — Henrijs viņu pārtrauca. — Piedāvājam jums māju mīļu prātu, un jūs to esat godam nopelnījis. Kāpēc nevajag?

—          Tālab, ka ir kauč kas, ko gribu vairāk. Megija tak nespurosies pretī, vai ne, večiņ?

Viņš pievērsās sievai, itin kā lūgdams viņas atbalstu.

—          Mēs te vilksim dzīvību, kā esam vilkuši visu laiku. Bet ja jūs paskolotu Arturu …

Megija iekliegušies sasita plaukstas. Bet Bills tā steidzās pateikt savu sakāmo, ka viņam aizcirtās valoda.

—          Tas nemaksās vairāk par māju. Un es labāk… Jā, ser. Arturs ir to vērts. Viņam galva gaiša. Tā teica dakteris, ko izgājšziem misters Riverss bija mums atsūtījis, kad visi sirga. Šis teica: «To puiku derētu laist skolā.» Tā bija.

Henrijs pacēla roku.

—          Pagaidiet, pagaidiet! Es nesaprotu. Vai Arturs ir jūsu dēls?

—    Jā, ser. Mans otrais dēls.

—    Tas, kurš nupat bija ienācis?

—          Nē, nē. Tie bija Džims un Džonijs. Tiem vieta tepat. Lai dzīvo kā visi zvejnieki… Bet Arturs ir citāds.

Beatrise iekoda apakšlūpā. Citāds… Ak, Bobijs!

Henrija seja sadrūma.

—           Paklausieties, Penvirn. Ne jau man izlemt, ko jūs iesāksiet ar savu naudu. Es teicu, ka labprāt došu jums līdzekļus mājas celšanai, un, ja jums labpatīk tos izlietot citādi, es no dotā vārda neatteikšos. Tomēr mani šī iedoma satriec — jūs gribat upurēt sievas un pārējo bērnu veselību, lai izvirzītu vienu dēlu uz visas ģimenes rēķina, sniegt izglītību, kas viņam ir pilnīgi lieka un neko labu nedos. Lai puika labāk paliek savā īstajā vietā, lai aug par krietnu cilvēku un krietnu zvejnieku.

—          Jā, ser, — teica Bills, cieši lūkodamies Henrijā. — Jūs gribat to labāko, un es jūs saprotu it labi. Bet jūs nezināt, kāda ir zvejnieka tiesa.

—          Tomēr padomājiet, — Henrijs neatlaidās. — Ko viņam dos izglītība? Padarīs par džentlmeni?

—    Nē, ser. Padarīs par mehāniķi.

Henrijs papurināja galvu.

—          Tā vienīgi darīs viņu neapmierinātu un neiecietīgu, iemācīs nicināt savus brāļus un māsas.

Megijas biklums pēkšņi bija pagaisis, viņa kā liesmot uzliesmoja.

—          Nē, ser! Mans dēls nemūžam tāds netaps. Jūs nepazīstat Arturu!

Henrijs uzrunāja Beatrisi:

—    Pamēģini tu viņus pārliecināt! Tas taču ir neprāts!

—           Domāju, — viņa iesāka dobjā balsī, — mēs nevaram iebilst, pirms neesam uzzinājuši ko vairāk. Varbūt, ja zēns patiešām ir apdāvināts, mēs varētu viņu mazliet paskolot un tomēr neatsacīties no mājas celtniecības. Lūdzu, pastāstiet mums par viņu! Kāpēc jūs domājat., ka viņš ir. .. citāds? Henrij, lūdzu, pacieties, es gribu dzirdēt misis Penvirnas domas.

Megija paskatījās uz viņu ar lielām, nopietnām acīm.

—          Billam taisnība, kundze. Man domāt, tas Kungs izraudzījis Arturu par savu kalpu un nolicis viņam strādāt savā vīna dārzā, un mums nebūs stāties viņam ceļā.

—          Jel beidz šo muļķīgo vāvuļošanu! — vīrs viņu spīvi pārtrauca. — Kopš iestājusies metodistos, nekas cits vairs prātā nestāv, vienīgi misijas un pagānu atgriešana, itin kā šiem no tā būtu kāds labums.

Viņš trieca dūri pret krēsla atzveltni.

—          Ka es tev saku, nepieļaušu, lai Arturs kļūst par sprediķotāju. Nepieļaušu, to es tev pasaku!

Henrijs paberzēja pieri — tas liecināja par galēju apjukumu.

—          Es šai trakumā vairs netieku guclrs. Protams, mīļā, es tikai priecātos, ja spētu viņus darīt laimīgus. Tomēr, saproti pati, mums jābūt apdomīgiem. Ne jau tik daudz es uztraucos, cik tas izmaksās… kaut gan mums, bez šaubām, jārīkojas saprātīgi — mēs nevaram uzņemties izdevumus, ko nespēsim segt. Bārtonu mēs nedrīkstam postīt. Vēl jāatlīdzina Polviliem par palīdzību — arī viņiem pienākas krietns atalgojums —, tāpat Volteram vajadzīga laiva, tad vēl neparedzētie izdevumi ārstam … un vēl māja, un buru laiva.

Bills pacēla roku, lai viņu pārtrauktu.

—    Kungs, to visu jums nevajag mums gādāt, negribu izkaulēt par daudz. Ja izskolosiet manu puiku, būsim norēķinājušies — nu vēl laiva, saprotams.

—    Blēņas, mīļo cilvēk, tās ir blēņas, jums taču vajag kārtīgas mājas, kur dzīvot, padomājiet jel par savu nabaga sievu! Redziet — ja zēns ir apķērīgs, mēs varētu viņam ļaut drusku pamācīties pamatskolā, tā, lai nevajadzētu atteikties no mājas. Tas neizmaksās sevišķi daudz. Vai Trenansā ir skola? Sūtiet viņu kādu laiciņu uz turieni! Lai iemācās lasīt, rakstīt, rēķināt, un ko gan vairāk. . .

—    To puika jau māk, — Penvirns teica, un sieva lepodamās piebilda: — Arturs māk smuki rakstīt un rēķināt un lasa vienādiņ vien.

—    O, tad jau viņš ir gājis skolā? Kur viņš mācījās?

—    Tēvs iemācīja, kad puika vēl bija tikko kā no zemes atlēcis, te jau tās grāmatas. Viņu no tām nevar ne atraut — pat pusdienās negrib nākt.

Beatrise pacēla grāmatu, kas gulēja viņai klēpī.

—    Vai šo viņš arī lasa? Tas ir Eiklīds, Henrij.

Megija klusi iesmējās, smiekli skanēja tik patīkami.

—    Vienu no tām bildēm viņš pārzīmējis skabūzī uz sienas, lai varētu mācīties trīsstūrus un visu to pārējo, kamēr laupa tupeņus. Ak, pavisam piemirsu tupeņus! Atvainošanu, kundze.

Viņa aizsteidzās uz virtuvi.

—    Dženij, vai Arturs tupeņus atnesa? Vai nolaupīti? Tu pabeigsi? Ak mīļais dies!

Viņa atgriezās, kautri smaidīdama.

—    Vai negribat nākt paskatīties, kundze? Viņš no tupeņiem iztaisījis vienu bildi un visu aizmirsis.

Bills iecietīgi pasmējās. A „ — Tavs dēls, Megij, — abi vienādi aizmāršas.

Beatrise izgāja viņai līdzi piebūvē. No galda viņai pretim raudzījās četrdesmit septītā teorēma: līnijām bija izmantoti skali no jūras izskalotajiem sprunguļiem, bet leņķu virsotnēs novietoti kartupeļi. Viešņa domīga ienāca atpakaļ istabā. …

—          Henrij, es viņiem piekritu, zēnam vajadzīga izglītība.

—          Nu, protams, mīļā, ja tu tiešām domā… Es gan neuzskatu, ka būtu jēga puikām piebāzt galvu ar gudrībām. Lielākoties tas viņus tikai samaitā. Bet ja nu šis ir īpašs gadījums …

Viņš pievērsās Penvirnam.

—    Cik puikam gadu?

—    Nākammēnes būs trīspadsmit.

—          Hm… Nu, ja Arturam labi padodas rēķināšana, mēs varētu viņu sūtīt komercskolā, protams, ja zēnam ir nosvērts raksturs. Pēc tam, iespējams, varēšu viņu iekārtot kādā kantorī par kalpotāju vai ko tamlīdzīgu, ja jūs patiesi domājat, ka tas ir vēlams.

—          Es tomēr domāju, — Beatrise atteica, — lai varētu kalt plānus, mēs zinām vēl pārāk maz. Vai Arturs ir mājās? Mums derētu viņu redzēt.

—    Viņš tīra cūkaizgaldu, kundze. Tur pilis ar ūdeni.

—    Vai jūs nepasauktu zēnu?

—           Dikti noķērnājies, nevar nākt pie lēdijas, tak ja jūs uzgaidītu .. .

Viņa atkal pavēra durvis.

—          Džonij, aizej un pasaki Arturam, lai nomazgājas un atnāk pie kungiem parunāties! Pieteic, lai nomazgā kājas, citādi sanesīs iekšā dubļus.

Kad Megija atgriezās, Beatrise bija piecēlusies un aplūkoja pie sienas piesprausto rasējumu.

—    Vai tas ir Artura darbs?

—    Nē, kundze, to zīmēja Bills, viņš meistarojis šitos

visus.

Beatrise brīdi skatījās uz modeļiem, tad uz Billu.

—          Ek, — viņš rūgti izmeta, — nav ko pievērst tiem uzmanību. Gribēju, lai ļaudīm nevajadzētu tik daudz locīt muguras. Nieki vien,

—    Un tie nekad netika uzbūvēti?

Viņš paraustīja plecus.

—          Kur lai es grābtu tādu naudu? Ja cilvēkiem nav naudas, lētāk iznāk locīt muguras, tā ir. Sievišķi arvien piedzemdēs jaunus muguru locītājus.

—          Sakiet, — Beatrise ievaicājās, — vai jūs jelkad šo modeli vai kādu citu tikāt rādījis cilvēkam, kam ir darīšanas ar mehānismiem?

Viņam noraustījās seja.

—    Jā, kundze. Kad biju jūrnieks, mēģināju rādīt kuģa kapteinim. Veselus četrus gadus biju ap tiem noņēmies ik brīvu brītiņu. Sapirkos grāmatas, lai labāk apjēgtu, kā tiem vajg darboties. Šis vienīgi pateica: «Neblēņojies, zelli, dari savu darbu!»

—    Un vairāk jūs nemēģinājāt?

—    Kā ne … Aizvedu tos modeļus uz valdības iestādēm Plimutā. Gribēju, lai kāds paskatās. Runāju ar vienu, otru, trešo — veltīgi. Beigu beigās viens gļžentelmenis tomēr paskatījās.

Viņš apklusa un iegrima drūmās pārdomās.

—    Un … — viņa uzvedinoši iesāka.

—    Un šis teica: «Esat nokavējis, labo cilvēk.» Nosauca mani par labo cilvēku, tik tiešām. «Esat nokavējis, paskatieties pa logu, re, kur ir jūsu mašīna.» Un tā bija. Labāka par manējo, es uzreiz redzēju. Vieglāk darbināma un tik ātri nemaitājas. Tas, kas to taisījis, bijis skolots. Nav jēgas nabagam mēģināt to izgudrot. Vajg zināt matmātiku.. . Citi aizsteidzas priekšā. Muļķības vien. Tā, rau, ir.

—    Izgudrotājiem tā gadās, — Beatrise teica, — arī tad, ja viņi ir izglītoti. Tas ir ļoti smagi. Un vairāk neko jūs neuzsākāt?

Viņš mežonīgi iesmējās.

—   Jā gan, kundze, daudz ko uzsāku! Aizgāju un pietempos kā cūka un ne par šo, ne par to uztaisīju Megijai zilu aci.

Viņa seja atmaiga.

—    Bet Megija man to piedeva, vai ne, večiņ?

—    Esmu aizmirsusi, — viņa vienkārši atbildēja.

—    Ak, Penvirn! — iesaucās Henrijs. — Kā jūs varējāt tik briesmīgi izrīkoties? Bez šaubām, jūsu vilšanos var saprast, taču sieva tur nebija vainīga. Un vīrietim nu gan neklājas sist sievietei.

—    Ir vēl daudz kas, ko vīrišķim neklājas darīt, — Bills nopurpināja.

Megija paskatījās uz Beatrisi, f — Kundze, jūs nedomā pārāk slikti par Billu! Viņš nav ļauns, vēlāk dikti nožēloja, pat raudāja. Mans vīrs negrib ļaunu, tāpat kā šī rāpažiņa.

Viņa ar skumju smaidu paskatījās uz zīdaini, kas rāpoja pa grīdu.

—    Kad sadauzās pret krēslu, iekausta to — kamdēļ darījis pāri. Neko neapjēdz, lāga dvēselīte. Vīrišķi ar ir kā mazi bērni.

—    Bet sievišķi kā žagatas, — Bills atrūca. — Neparko nespēj turēt muti.

Viņš pievērsās Beatrisei.

—    Ar to tad viss beidzās, kundze. Es nekad nebūšu mehāniķis. Bet Arturs varētu kļūt, ja jūs viņu sūtītu skolā. Un tu, Megij, ij neprovē no viņa iztaisīt melnsvārci. Nekas neiznāks, večiņ!

—    Tas ir tā Kunga ziņā, — viņa svinīgi noteica.

Beatrise apsēdās un no jauna sāka aplūkot modeļus.

Viņai atkal uzmācās senās bezcerīgās domas par ļaužu centienu veltīgumu. Šie nožēlojamie cilvēki… Tā vien šķiet, ka Arturam draud zināmas briesmas tikt vienlaikus rautam trīs dažādos virzienos — starp abiem mīlošajiem vecākiem un labvēlīgu aizgādni.

Kamēr viņi runāja, noklaudzēja durvis. Atskanēja satraukti čuksti un ūdens šļakstēšana virtuvē. Tad mazliet pavērās istabas durvis, un pa tām nedzirdami ieslīdēja baskājains zēns.

—   Artur, panāc šurp, — Bills teica. No uztraukuma viņa balss skanēja saspringti un griezīgi.

Zēns klusējot panācās uz priekšu, palocīja pret viesiem galvu un, lūkodamies grīdā, nostājās blakus tēvam. Beatrise, pārstājusi pētīt diagrammu, milzīgi pārsteigta, gandrīz vai izbailēs klusībā nosprieda, ka ieraudzījusi eņģeli Gabrielu.

Tiesa gan, dīvainā izskatā. Eņģelim pienākuši grūti laiki — viņa spožie spārni norauti, un pats iesprostots lempīga pusaudža ķermenī; noliesējis, grūtsirdīgs un bikluma pārņemts, lielajā steigā netīrumi drīzāk izsmērēti nekā nomazgāti, no viņa vēdī zivju, sviedru, savilgušu lupatu un cūkas mēslu smaka. Un tomēr — tas ir eņģelis Gabriels.

Šinī tik neparastajā brīdī viņa visvairāk izjuta žēlumu pret Billu.

Un talantu šo paņems nāve… Beatrise nekad agrāk tik skaidri nebija apjautuši šo vārdu īsto jēgu. Šis nelaimīgais, dzīves pieviltais cilvēks visas savas ilgas, visas mokas, ko sagādāja apraktās spējas, kas joprojām nedeva miera, bija pārvērtis neprātīgā kaislē uz būtni, pār kuru nevienam nav varas. Viņš nekad nebūs mehāniķis, bet Arturs… Arturs būs. Tomēr Arturā uzvarēs tas, par ko viņam vēlēs kļūt paša sirds, lai kas tas arī būtu. Paturēdams acīs šo neapzināto aicinājumu, viņš pārkāps pāri gan tēva, gan mātes lolotajām iecerēm, to pat lāgā neapzinādamies.

Megijai ar Arturu bija vairāk ārējas līdzības. Bet Billa mīlulim bija piešķirts visai maz tēva fizisko dotumu. Šķita, ka tēvam ar dēlu nav nekā kopīga, izņemot augsto pieri un sīko, stiegraino augumu. Arturs bija atsities mātē. Zēnam bija viņas mute, skaidri iezīmētais profils, gaišie mati, garie pirksti, putna spārniem līdzīgi izplestās uzacis, pat galvu viņš turēja tāpat kā māte. Acis gan nebija redzamas, taču tām, bez šaubām, vajadzēja būt zilām.

—    Paklau, Artur, — Bills turpināja. — Šis džentelmenis tevi sūtīs skolā.

Zēns uzmeta ašu, izbrīnītu skatienu tēvam, tad Henrijam un atkal nodūra acis.

—   Tu iesi skolā un mācīsies matmātiku un visas tās gudrības — algebru un kā mašīnas taisītas …

—    Pagaidiet, Penvirn, — Henrijs viņu pārtrauca. — Es paskaidrošu. Redzi, puis, tavs tēvs izglāba manus dēlus, citādi viņi būtu noslīkuši, un viņa labā es gribu kaut ko darīt. Viņš lūdza, lai es tevi izskolojot. Nu, man tur nav ko iebilst, taču tev jāsaprot, ka izglītība prasa vispirms neatlaidīgu darbu. Nekāda skola tev neko nedos, ja tu pats nepratīsi to izmantot. Varu vienīgi sagādāt tev iespēju mācīties. Viss pārējais atkarīgs no tevis paša.

Viņš uz brīdi apklusa, taču atbildi nesagaidīja. Zēns joprojām lūkojās grīdā. Megija sēdēja, uz priekšu sakumpusi, pavērtām lūpām, saraustītu elpu, te viņa sažņaudza, te atkal atlaida klēpī saliktās rokas.

—    Nu, — Henrijs turpināja, — ja es tevi sūtīšu skolā, vai tu būsi labs skolnieks, mācīsies cītīgi un centīsies nedarīt kaunu savai ģimenei?

-— Jā, ser.

Šos vārdus varēja drīzāk nojaust nekā sadzirdēt.

—    Vai tu nekļūsi vīzdegunīgs, dīks un kūtrs, neaizmirsīsi savu tēvu un māti, kas tavā labā tik smagi strādājuši?

-Nē, ser.

— Tavs tēvs man teica, ka tu protot lasīt, rakstīt un rēķināt.

« Tā ir.

—          Nu, — Henrijs izlemjoši noteica, — varbūt vispirms pamēģināsim. Es ierosinu laist viņu vienu gadu skolā, un tad redzēsim, kas tur iznāks. Ja pēc gada pierādīsies, ka Arturam ir gaiša galva rēķinos un tamlīdzīgās gudrībās un ka viņš ir kārtīgs, neatlaidīgs, čakls zeņķis, es labprāt došu viņam iespēju iegūt pieklājīgu komerciālo izglītību. Varbūt vēlāk viņš iemācīsies grāmatvedību vai ko citu, un tad, ja Arturs joprojām godam sevi parādīs, tiklīdz viņš būs sasniedzis vajadzīgo vecumu, mēģināšu viņu iekārtot darbā. Man ir brālēns, kas pēc mana ieteikuma, jādomā, pieņems viņu uz pārbaudes laiku. Un pēcāk tas, cik tālu zēns tiks, būs atkarīgs no viņa prasmes parādīt, ko viņš vērts.

—          Tencinu, ser, — Bills šaubīdamies teica. — Bet vai tajās skolās matmātiku ar mācīs? Gribētos, lai mācītu …

—          Artur, — ierunājās Beatrise, — panāc, lūdzu, tuvāk!

Zēns pienāca klāt paklausīgi, tomēr it kā negribīgi un atkal stāvēja, lūkodamies grīdā. Redzēdama, ka abi vīrieši ir dziļi iegrimuši sarunā, kurā klausās arī Megija, viņa pieliecās zēnam tuvāk un klusi jautāja:

—    Kas tevi nomāc, draudziņ? Vai tu negribi iet skolā?

Arturs klusēdams patrina vienas kājas pirkstus pret

otru kāju.

—          Ko? Vai tu negribi iemācīties vairāk, nekā zini pašlaik?

—    Gribu.

—    Bet tu negribi iet skolā? Vai tu baidies?

—   Nē, kundze.

—   Tad … kāpēc?

Viņš lēni pagrieza galvu, paskatījās uz Megiju un atkal nodūra acis.

—   Mamma raudās …

Tad redz, kur visa vaina .. .

—    Artur, vai tava māte patlaban jūtas laimīga?

Viņš papurināja galvu.

—          Nē, protams, viņa nevar būt laimīga, jo tēvs mūždien gaužas, ka tev nav izglītības. Kad mācīsies, vasarā varēsi atbraukt ciemos pie mātes. Domāju, ka tad tu viņu sastapsi daudz laimīgāku. Un vēl kas, ko gribu pateikt. Tavai mātei nekad vairs nebūs tik grūta dzīve kā tagad. Jums būs jauna māja un jauna buru laiva, un laba gotiņa…

Viņš pirmo reizi pacēla skatienu, un Beatrise, ieraugot šīs acis, aizmirsa, ko gribējusi teikt. Jā, zilas tās bija gan, taču tādu zilumu viņa vēl nebija redzējusi. Tām piemita jūras dzelmju safīra zilums, un tās vērās nevis viņā, bet gan viņai cauri bezgalībā. Bet kāpēc tajās tādas skumjas?

Pēc brīža atguvusies, viņa turpināja:

—          Par māti neraizējies. Tavs tēvs mums atdevis mūsu bērnus, un mēs esam viņam ļoti pateicīgi. Mēs parūpēsimies, lai tavai mātei klātos labi. Saki — vai tu patiešām vēlies mācīties matemātiku un kļūt par mehāniķi?

—    Es centīšos. Tētis tā grib …

Viņa balss aprāvās.

—          Jā, es zinu, tu darīsi, ko varēsi. Bet varbūt tu labāk gribētu kļūt par ko citu?

Zēns klusēdams pamāja ar galvu. Viņa aplika roku tam ap pleciem.

— Pastāsti man. Mēs gribam, lai tu būtu laimīgs. Ja tev būtu iespēja izvēlēties, par ko tu gribētu kļūt?

Ak, kāds traģisks skatiens! Beatrise pievilka zēnu tuvāk.

—    Vai nevari man teikt?

Beidzot čukstus atskanēja atbilde.

—    Es gribētu … slaktēt cūkas.

Labi, ka Beatrise ilgi un neatlaidīgi bija pūlējusies panākt, lai seja neizpauž viņas īstās izjūtas. Viņa tikai uz brīdi nolaida skropstas, un bērnam pat prātā neienāca, ka viņš samulsinājis laipno kundzi.

Nomaļajās tīreļa fermās lopus par nelielu samaksu nobeidza apkārt ceļojoši kāvēji, kuri pie reizes tirgojās ar zivīm un uzņēmās pārdot lieku cūku vai teļu. Vēl vakar, iedama garām fermai pakalnā, viņa bija aizgriezusies, lai neredzētu, kā drukns tēvainis ar rupjiem sejas vaibstiem velk uz kaušanu kviecošu ruksi.

Pēc tikko jūtamas pauzes viņa saņēmās un tajā pašā liegajā balsī vaicāja:

—    Kāpēc tu to gribi darīt, draudziņ?

Zēns atkal novērsa skatienu.

- — Viņas tik traki bļauj. Es viņas nogalinātu ātri.

Viņai sažņaudzās sirds. Zēnam vēl nav ne trīspadsmit … Lai svētīti tie sirdsžēlīgie; bet nē — o nē, ja tie jau šajā vecumā zina, ka žēlastība nozīmē dāvāt kādam ātru nāvi.

—          Artur, — viņa pēc brītiņa ierunājās, — kā tu domā, kad būsi pieaudzis, vai tu gribētu būt ārsts? Iet pie slimiem un ievainotiem un palīdzēt viņiem atkal tikt uz kājām?

—   Jā gan, kundze. Bet…

—   Bet? i::r *.

Viņš bezcerīgi pašūpoja galvu.

—    Dakteri ir no kungu kārtas.

Beatrise viegli uzsita zēnam uz pleca.

—          Nu, to vēl pārpārēm laika izlemt. Vispirms tev jāiet skolā un jāiegūst vispārējā izglītība. Un tad jau redzēsim . ..

Megija pēkšņi sāka vaimanāt.

—          Uz Bristoli ne! Ak, ser, es nevaru … Nelaidīšu viņu prom tādu gaisa gabalu! Domāju, jūs runājat par Kemelfordu. Tad viņš svētdienās būtu mājās. No Trenansas brauc pasta rati…

—          Aizver tak savas žaunas! — Bills saērcināts iesaucās. — Kādu gan izglītību puika tur dabūs? Neklausieties viņā, ser, šī ieņēmusi galvā, ka metodistu sludinātājs Kemelfordā rūpēsies par dēlu un liks viņam mācīties. Arturs tāpat mācīsies krietni, lai šie nebāž savus degunus, kur nenākas.

Megija, rokas lauzīdama, pievērsās Beatrisei:

—          Jūs tak neļausat, kundze, ka viņu aizved tik tālu! Es viņu neredzēšu …

Beatrise klusēja.

—          Nu … — Henrijs iesāka, — ja reiz jūs vēlaties, lai zēns iegūst izglītību …

Megija sāka izmisīgi raudāt. Arturs nopietni paskatījās uz Beatrisi, tad piegāja pie mātes un, glāstīdams viņas kailo roku, čukstēja: «Neraudi, mamm, nu neraudi tak!»

Iestājās nospiedošs klusums.

—          Ja kaut ko dara, — sacīja Henrijs, — tad vēlams darīt pamatīgi. Lai kuģis nenoiet dibenā, darvu nav ko žēlot. Es saprotu mātes sirdēstus, taču ar to jātiek galā ikvienai mātei. Arī mūsu dēli mācās skolā tālu prom no mājām, un mēs redzam viņus vienīgi brīvdienās. Mēs katrā ziņā parūpēsimies, lai vasarā viņš varētu braukt uz mājām. Bet pat Bristolē skološanās iespējas ir ierobežotas. Es jums iesaku vai nu vispār atteikties no šā nodoma, vai arī izvēlēties pašu izdevīgāko variantu: vispirms lai Arturs apgūst pamatzināšanas, un tad sūtiet viņu uz kadu labu komercskolu Londonā, kur viņš varētu …

Viņu pārtrauca šaušalīgs Megijas kliedziens.

—    Landona! Landona! O, nemūžam, ser! Neparko!

Viņa ar abām rokām piespieda dēlu sev klāt un uzrunāja vīru:

—    Bili Penvirn, ja tu aizsūtīsi manu puisīti uz Landonu, es to nekad tev nepiedošu, nekad, kamēr vien dzīvošu! Ak, esam jums pateicīgi, ser, zinu, jūs gribat to labāko. Bet es mīļāk redzu viņu …

Tad Megija pagriezās pret Beatrisi.

—    Vai jūs savus dēlus vienus laistu uz Landonu? Tā ir viena nešķīsta vieta — tikpat kā Sodoma un Gomora. Vai gan nezinu, kas tur notiek? Bili, tu tak zini, ja ar viņi nebūtu dzirdējuši. Kas notika ar skursteņslauķa dēlu, kurš nobrauca uz turieni Miķeļdienā priekš trīs gadiem? Sapinās ar sliktiem ļaudīm — un prom katorgā … un sagandēja tēvam sirdi. Un kas notika ar Polvīla meitu, kura aizbrauca tur strādāt par kalponi?

•— Bet kas notika ar mūsējo, — Bills noburkšķēja, •— kura nav spērusi kāju tālāk par Kemelfordu? Eh, Megij, Megij, kam lemts aiziet postā, tas var noklīst no ceļa tepat Kārgvizianā, bet, kam nav lemts, to ar Landonu nesamaitās.

Megija stāvēja un skatījās uz vīru, cieši apskāvusi nobālušo zēnu.

—    Bili, ko visu nepacietu no tevis, ne vārda neteicu pretī, tā ir? Kas tik nebija jāpanes — gan slānīji mani, gan zākāji. Dzemdēju tev bērnus, vai t' nav tiesa? Negants gan tu biji. .. Bet es neatdošu savu acu gaišumu, savu vienīgo jēriņu Landonas vilkiem saplosīt. Viņš ir mans! Neba tu viņu laidi pasaulē, bet es. Nē, ser, lai labāk Arturs dzīvo tepat kā mēs visi. Ar dieva palīgu pasargāšu viņu no ļauna . ..

—    Ai, tēti, nevajag, nedari tā! — zēns spalgi iesaucās. Bills bija pielēcis kājās un sagrābis Megijas plecu.

—    Vai gribi izpurgāt puikas vienīgo iespēju savu metodisko glupību dēļ? Vai to tu gribi?

—       Tēti, tēti, nevajag! Ai, neļaujat viņam darīt pāri \mammai!

Zēns izmisīgi mēģināja dabūt nost roku, kas bija sažņaugusi mātes plecu, ar milzīgām pūlēm pa vienam vien liecot vaļā spēcīgos pirkstus. Henrijs, atjēdzies no apstulbuma, saķēra pārkaitināto viru ap vidukli un vilka viņu prom no Megijas.

—          Penvirn, dieva dēļ! Padomājiet, cilvēk, ko jūs darāt!

Bills ar roku pārbrauca pār pieri.

—          Es … tā negribēju … O, Megij, večiņ, neņem nu par ļaunu … Negribēju tev darīt pāri.

Viņš apsēdās, elpodams smagi, saraustīti, kā šņukstēdams, un aizklāja acis ar roku. Megija, dēla apskauta, trīcēja; seju viņa bija aizgriezusi prom. Beatrise pieskārās viņas rokai.

—          Misis Penvirna, uzticiet savu zēnu man! Es viņu audzināšu kopā ar savu meitu.

—    Bet Beatrise! — Henrijs izdvesa.

Apkārtējā pasaule viņam šķita zaudējusi prātu. Patiešām, visā Anglijā nevarētu sameklēt labdabīgāku tēvu kā viņš, un tomēr — ievest savā ģimenē šo kankarbiksi no Kornvolas būceņa — šo ārprātīgo ļaužu atvasi.

Beatrise pavērās vīrā ar tādu sejas izteiksmi, kādu viņš vēl nebija redzējis.

—   Henrij .. . Bobija dēļ.

Un lielais vīrs nodrebēja. Kopš tās dienas, kad Beatrise bija nočukstējusi: «Bobijs ir miris,» — viņš vairs nebija dzirdējis sievu izrunājam šo vārdu. Viņa izstiepa rokas pret Henriju.

—          Palīdzi man, mīļais! Nekad agrāk neesmu tev neko lūgusi.

Pār viņa vaigiem noritēja divas asaras.

—    Ak, mana mīļā, visu … visu, ko tu vēlies. Bobijs …

Penvirni klusēdami vēroja notiekošo. Vienu roku ielikusi Henrija plaukstā, otru Beatrise pastiepa pret viņiem.

—          Pirms gada es redzēju, kā trakojošs bullis nogalina manu jaunāko dēlu. Ja uzticat mums zēnu, Arturs ieņems viņa vietu. Mūsu mājā viņš neiemācīsies neko sliktu. Artur, vai gribi būt mums dēls?

Zēns pagrieza galvu un paraudzījās uz māti, tad uz tēvu. Pēc tam viņš lēnām pienāca pie Beatrises un ielika savu roku viņējā, un viņa klusēdama pārlika pāri Henrija plaukstu. Tad Beatrise noskūpstīja zēnu uz pieres, un Henrijs, kuram šķita, ka viņš piedalās kādā baznīcas ceremonijā, darīja tāpat. Neviens nebilda ne vārda.

Kad viņi iekāpa karietē, Henrijs, kas savu sievu bija mīlējis jau veselus piecpadsmit gadus, pirmo reizi sajuta ap kaklu apvijamies viņas rokas.

7. nodaļa

—    Povis, — sacīja Beatrise, pieceldamās sēdus, kad viņš ienesa tējas paplāti, — man atkal vajadzīga jūsu palīdzība.

Viņa bija bezpalīdzīgi nogulējusi trīs stundas. Atgriezusies no līča, Beatrise kādu brīdi bija pavadījusi, runādamās ar puisēniem un kopdama viņus, tad, juzdamās pagalam nogurusi, bija atteikusies no pusdienām un atlaidusies kabinetā guļus, svīzdama aukstus nespēka sviedrus. Skaudrās sāpes, kas kopš muguras ievainošanas sekoja ikreiz pēc fiziskas vai garīgas pārpūles, tagad palēnām norima. Joprojām bālu seju un tumšiem lokiem zem acīm viņa paskatījās uz Povisu un apspieda smaidu. Viņa sejā, kas dīvainā kārtā atgādināja paveca, saīguša auna ģīmi, rotājās parastā nicīgā neapmierinātības izteiksme, tomēr viņš blakus šķīvim bija nolicis viņas iemīļoto viršu zariņu. Tagad jau mazliet prazdama uzminēt Povisa noskaņojumu, Beatrise nosprieda, ka šodien ir vērts mēģināt ar viņu runāt.

—    Vai misters Riverss ir atgriezies no līča? — viņa pavaicāja.

—    Viņš, kundze, nupat kā aizgāja kopā ar misteru Telfordu. Rau, kur viņi soļo pa klints taku.

—    Tikai tagad?

—    Visu pēcpusdienu viņi noņēmās ar aprēķiniem un šobrīd dodas aprunāties ar Billu.

—    Un ar Polvīlu. Šorīt mēs viņu redzējām pavisam īsu brītiņu, paguvām tikai ieiet istabā, pateikt paldies un apsolīties apciemot vēlāk, jo tuvojās paisums. Apsēdieties, lūdzu, Povis, — vai mans brālis jums stāstīja, ka mēs adoptēsim Penvirna dēlu?

—    Jā, kundze.

Viņa balsī atbalstu nedzirdēja. Beatrise pasmaidīja.

—    Jums nav man jāizskaidro, ka es uzņemos grūtu uzdevumu — milzīgi grūtu. Tas prasīs visus manus spēkus un palīdzību no maniem draugiem, kādu vien tie spēs sniegt, ja negribu piedzīvot nožēlojamu neveiksmi.

—    Tas tiesa, kundze.

* — Un tomēr es ticu, ka man veiksies.

—    Cerams.

—    Bet jūs tomēr domājat, ka neveiksies. Sakiet — vai jūs zināt, kas šorīt norisinājās Penvirnu mājā?

—    Zinu diezgan daudz — misters Telfords man šo td pastāstīja un misters Riverss arī.

—    Vai viņi pastāstīja par strīdu starp vecākiem?

—   Jā. Tas mani nepārsteidza. , '

—    Jūs uzskatāt, ka esmu uzsākusi bīstamu spēli? Tā ir. Bet vai jūs domājat, ka. būtu kāda cerība uz laimīgu atrisinājumu, ja mēs būtu rīkojušies citādi?

. — Diezin vai.

—    Arī es domāju tāpat, ievērojot mātes noskaņojumu, no vienas, un tēva noskaņojumu, no otras puses.

—    Un tad vēl zēna paša prātu starp šiem abiem. Jā, es saprotu. Reiz jau bijāt uzsākuši, jums atlika tikai turpināt, ja gribējāt glābt viņu — vai vismaz mēģināt glābt.

—    Viņa tēvs izglāba manus bērnus.

—    Un, to darīdams, tik tikko neatstāja savējos bāreņos. Taisnība, jums nebija īpašas izvēles. Un niecīga cerība tomēr ir vairāk kā nekāda, turklāt, ja vēl pastāv pašnāvības vai slepkavības varbūtība vai pat abas …

—    Tātad arī jūs par to esat domājis?

—    Kā nu ne. Patiesi, ir bīstami ļaut izbadējušam sunim paostīt gaļu un tad to atraut nost. Billa pacietības biķeris jau gatavojās līt pāri malām, diez vai jūs to varat iedomāties. Jau vairāk nekā sešus gadus viņš ieņēmis galvā domu — pataisīt puiku par mehāniķi. Gadu no gada viņš gan sev, gan sievai atrāvis pēdīgo kumosu, lai tikai varētu iemaksāt dalības naudu par kopīgo zvejas kuģi Pedstovā, tā cerēdams nopelnīt cik necik naudas dēla skološanai, bet kuģis miglas laikā uzskrēja Trevozas zemesragam un nogrima, un tam līdzi noslīka visi Penvirna graši.

—    Cik šausmīgi!

—    Un tas vēl nebija pats ļaunākais. Tad viņš sadomāja sūtīt savu plānprātīgo meitu uz Kemelfordu strādāt par kalponi — traks kas traks! Jebkuram bija skaidrs, ar ko tas beigsies. Meičai no skata nav nekādas vainas: zilas acis, dzelteni mati, taču prāta tik, cik trusim. Viņa vienādiņ paklausīgi darījusi, ko liek tēvs, bet vajadzēja taču apjēgt, ka viņa pakļausies arī tad, ja pavēlnieks būs kāds cits vīrs. Vienīgi jāpiecērt kāja. Un tomēr Penvirns pastāvēja uz savu. Es viņam saku — ja nevari dabūt medni kokā, apmierinies ar zīli rokā. Bet Billu taču nav iespējams atrunāt. Ja viņš ko ieņēmis galvā, tad skries kaut vai ar pieri sienā.

—    Saprotu. Un tad vēl ķīviņš ar misis Rivērsu.

—   Jā gan, viņa kopā ar veco lēdiju gribēja viņus visus izmest tīrelī. Tad uzbruka masalas un viens bērns nomira — viens no kaut cik saprātīgajiem. Protams, viņš nebija tāds kā Arturs, tomēr attīstītāks par pārējiem. Un tad Megija sapinās ar metodistiem, tagad neko citu vairs nezina kā dziedāt psalmus, visu aizmirst, pusdienas piedeg, bet šī skraida apkārt un runā vienā gabalā par tā nevainīgā jēra asinīm. Man dažreiz ienāk prātā — vai te pietiks ar jēra asinīm vien. Ja tagad, kad beidzot viņam uzsmaidījusi ilgi gaidītā laime, sieva nostāsies ceļā ar savu pātarošanu, es neteikšu ne pieci, ka viņš to kādā dusmu uzplūdā nožņaugs un tad pats nožēlā metīsies lejā no klints. Saprotiet, Billam sirdī nav ļaunuma, lielākajai ļaužu daļai, kas nonāk cilpā slepkavības dēļ, ne sapņos nav rādījies, ka viņi ko tādu izdarīs. Tie lielākoties ir neprāši, nevis pārliecināti ļaundari.

Beatrise bija ļoti uzmanīgi klausījusies.

—    Priecājos, ka jūs saprotat — man nebija izvēles, — viņa sacīja. — Bet vai to jūs saprotat, ja es šai pasākumā zaudēšu, tā būs traģēdija tiklab man, kā Penvirniem?

Viņš vilcinājās ar atbildi.

—    Jūs domājat, — viņa neatlaidās, — ka man tomēr neveiksies.

—    Ja jūs, kundze, uzdodat man tiešu jautājumu, neapvainojieties par tikpat tiešu atbildi. Es neapgalvoju, ka tas ir bezcerīgi. Ja nu gribat zināt manas domas — sekmes atkarīgas no tā, vai jūs un jūsu ģimene esat šim uzdevumam piemēroti. Adoptēt var dažādi. Nedomāju noliegt, ka jūs esat labāki par daudziem citiem. Tomēr jūs esat kungi, ko nevar teikt par zvejniekzeņķi. Un Penvirna dēlam no adoptēšanas nebūs nekāda labuma, ja jūsu mājā viņš nespēs justies kā savējais. Tad lai viņš labāk paliek savā būdā un badojas kopā ar tiem, kas viņu mīl.

—    Jūs domājat, ka es viņu neiemīlēšu? Nē, nē, es saprotu, ko jūs gribat teikt, taču jūs esat netaisns pret manu vīru. Viņš ir gatavs uz visu, kas vien vairotu manu dzīvotgribu. Pat kungi dažkārt mīl savas sievas, kaut arī jūs tam neticat.

— Nu, par to es nešaubos, kundze. Mīlestība ir privilēģija, tāpat kā vēl citas.

—    Turklāt tāda, ko ne mums visiem ir laime baudīt. Tas ir tiesa. Bet varbūt jūs domājāt par zēniem?

— Zināmā mērā.

—    Jā, nebrīnos, ka neesat par viņiem augstās domās. Viņi izturējušies ļoti rupji un muļķīgi, sataisīdami tādu jezgu. Bet arī jūs kādreiz bijāt zēns. Vai jūs tādā vecumā nekad nesagādājāt citiem raizes?

—    Tiešām, kundze, sagādāju gan un allažiņ pamatīgi dabūju pa mizu.

—    Nu, lauztas kājas un izmežģītas potītes, šķiet, ir pietiekams sods. Vai jums neliekas, ka viņi kopš vakardienas ir šo to iemācījušies?

—    Var jau būt.

—   Mēģiniet būt pret viņiem iecietīgs. Jūs esat pieredzējis viņu pašas nejaukākās izdarības, tomēr viņi nav slikti bērni. Šis bērniem ir grūts vecums, un arī skolas ietekme nebūt nav tāda, kādu es vēlētos … Un tad vēl, atcerieties, viņiem veselu gadu tikpat kā nav bijis mātes. Patiešām, visā notikušajā vairāk vainojama esmu es, nevis viņi.

Viņa nopūtās.

—    Kopš pērnās vasaras esmu viņiem aizrakstījusi labi ja pāris rindiņu, un pat toreiz, kad viņi pārbrauca ziemsvētku brīvdienās, es biju slimniece, kuru nedrīkst traucēt. Augošiem puikām tas par labu nenāk. Bet tagad viss jau aiz muguras — mans gars vairs nav kropls, tikai miesa. Domāju, jūs pārliecināsieties, ka viņi pret Arturu izturas pieklājīgi. Un šā vai tā viņi lielākoties būs prom skolā, bet Arturs dzīvos pie mums. Manai meitiņai arī vajadzēs sākt mācības no paša sākuma, un pirmo gadu es viņus jvarēšu mācīt abus kopā.

—    Areče, kundze, te jau ir tas suns aprakts. Es domāju ne tik daudz viņus kā jauno lēdiju.

—    Gledisu? Ak, Povis, viņai taču vēl nav deviņi gadi!

Viņš pamāja ar galvu.

—    Pilnīgi pietiekams vecums. Mazām, smalkām lēdijām nav jābūt ij deviņus gadus vecām, lai liktu nelaimīgam puikam vēlēties, kaut tāds sušķains ubags kā viņš nekad nebūtu ieraudzījis dienasgaismu. Nevarēsiet vien nobrīnīties.

Viņu pārtrauca Beatrises pēkšņie smiekli.

—    Mazas, smalkas lēdijas! Ai, ja jūs būtu redzējis manu Gledisu — piemīlīgāko strupdeguni nerātni visā pasaulē! Būdama vēl pavisam maziņa, viņa izdāļāja savus gardumus jebkuram pretimnācējam, lielam vai mazam. Sešu gadu vecumā mums vajadzēja uzmanīt, lai viņa neskūpstītu klaiņojošus suņus un nevestu sev līdzi uz mājām

ubagojošus čigānus, kas tiešām ir netīri, utaini un piedevām vēl zaglīgi. Gledisa no sirds tic, ka jebkura dzīva būtne ir viņas labākais draugs. Turklāt Arturs taču nebūs netīrs.

—   Jā, kundze, es zinu, ka viņš tiks rūpīgi mazgāts. Tomēr uzvedība pie galda, pareiza valoda un labas manieres nav tik drīz iemācāmas. Man būtu skumji, ka puikiņu izsmej.

—   Laikam te grūtības būs gluži citādas. Gledisa bijusi ļoti vientuļa kopš … Zēni ļoti mīl viņu un vienmēr izturas pret māšeli sirsnīgi; jūs būtu par viņiem labākās domās, ja būtu redzējis viņus māsas sabiedrībā. Bet Gledisa tiekas ar brāļiem reti, un viņi to uzskata par lutināmu mazulīti. Viņa tā priecāsies par iegūto draugu, ka tecēs Arturam pakaļ kā uzticams šunelis. Viņam vajadzēs būt visai nelaipnam, lai izvairītos no pārlieku biežiem apskāvieniem un dedzīgas pielūgsmes.

—    Un jūsu kalpotāji?

—   Viņi ir cienījami un sirsnīgi cilvēki. Ellenu un Robertsu jūs jau pazīstat. Turklāt viņi nevēlas zaudēt darbu. Neraizējieties, es esmu diezgan vērīga, un vēl mums ir veca saimniecības vadītāja, kas man palīdzēs cik spēdama. Gan tikšu galā, kad būsim mājās. Bet šeit man palīdzība nepieciešama. Zēns ir apmulsis un satriekts un sākumā var būt pārlieku jūtīgs. Viņš nav paspējis mūs iepazīt, un tad vēl misis Riversa … Iekams Arturs nav nomazgāts, pieklājīgi apģērbts un kaut cik apguvis pareizu valodu un elementārus paradumus, viņam būs grūti izvairīties no sāpīgiem pārdzīvojumiem, lai kā mēs pūlētos viņu pasargāt. Un tad vēl atšķirība no brāļiem un māsām.

—  Un Billa lepošanās, un Megijas asaras un sprediķi, I un kaimiņu valodas — īsts čūsku midzenis. Skaudība ir

nāvīgi bīstama lieta, tāpēc, jo drīzāk puika tiks prom no i šejienes, jo labāk.

—     Es zinu, tomēr mēs nevaram doties ceļā, pirms nav , | saauguši Dilca lauztie kauli, bet tas ilgs vismaz astoņas

I ; vai deviņas nedēļas. Protams, ļoti nelāgi. Nerunājot jau par visu pārējo, zēns jutīsies kā uzvilkta stīga, jo svārstīsies starp divām pasaulēm un bažīgi gaidīs to brīdi, kad tiks atrauts no mātes pavisam. Tomēr tas nav novēršams. Jūs taču saprotat, kāpēc es ceru uz jūsu palīdzību.

—    Darīšu, ko varēšu.

—    Pateicos, es to zināju. Tagad parunāsim konkrēti: jūs domājat…

—   Es domāju, ka zeperis vispirms jānomazgā karstā vannā un jāpārliecinās, vai viņš nenēsā līdzi kādu dzīvu radību. Megija, nabaga dvēsele, pūlas būt tīrīga, tak..,

Viņš izteiksmīgi noskurinājās.

—   Taču, — Beatrise papildināja, — viņa nav netīrāka, kā būtu mēs, ja mums būtu jādzīvo veselam ducim vienistabas būdā. Protams, nenāktu par ļaunu to noskaidrot, tomēr nevaram riskēt viņu šobrīd apkaunot.

—   To, kundze, uzticiet man. Es protu iedraudzēties. Atstājiet viņu uz pāris dienām manā ziņā. Tak te ir viens āķis. Varat zēnu noberzt baltāku par baltu, bet ja viņam pēc tam atkal jāģērbj mugurā tie smirdošie kankari…

—   Vai nevarētu viņam iedot Dika drēbes? Tās laikam būs par lielām, kaut Arturs ir gadu vecāks, bet varbūt sākumā varētu iztikt, līdz viņam dabūsim apģērbu?

Poviss papurināja galvu.

—    Nē, kundze, netērpiet viņu kungu drēbēs, iekams neesat aizvedusi prom no šejienes. Viņš jutīsies kā cirka klauns — brāļi tak staigā skrandaini, turklāt viss ciems blenž un trin mēles. Dariet visu pamazām: nopērciet viņam drānas, ko zvejnieku puikām var iegādāt Pedstovas veikalos, un tādu pašu apģērbu arī Džimam un Džonijam — bikses, jakas un stiprus apavus darbdienām un svētdienai labāku kārtu, ar kādu Polvīla dēli dodas uz dievkalpojumu. Ja vēlaties, prombraucot varat Artura apģērbu atstāt Džonijam, bet viņu ieģērbt māstera Dika uzvalkā.

—   Jums taisnība. Varbūt es rit pat kopā ar viņu aizbraukšu uz Pedstovu iepirkties.

—   Tādā izskatā, kundze, jūs nekur nebrauksiet. Nedēļu vai divas mums būs darba pāri galvai, un, ja jūs atkal saslimsiet, nevienam no tā vieglāk nekļūs. Ceļš pāri tīrelim ir garš un grambains, kopā ar iepirkšanos tā ir veselas dienas izprieca. Ja jūs man uzticētu drēbju iegādi puikām un pateiktu, cik naudas gribat tam izdot, jūs varētu atpūtināt muguru un kopt jaunos džentlmeņus, bet es tuvāk iepazītos ar Arturu.

—   Tas man būtu liels pakalpojums. Tērējiet, protams, cik uzskatāt par nepieciešamu.

Arturs, kuram Džeibzs bija pavēstījis, ka viņu gaidīs «uz klintes tūlītās no rīta», ieradās jau agri, ietērpts savas ģimenes drēbju izlasē, ar upurjēra šaušalīgās nolemtības izteiksmi sejā.

Megija bija pūlējusies, kā nu spēdama. Zēns bija tā berzts, kā seja, kakls un ausis spīdēt spīdēja un mīkstie, >;aišie mati šķita kā pielīmēti pie galvas. Vecākā brāļa lielajos, no ilgas valkāšanas bezveidīgajos zābakos, kuri bija labākie, ko viņu mājā varēja atrast, ieautās tievās kājas izskatījās jo trauslākas. Jaka savukārt bija krietni par mazu, un tas vēl vairāk pastiprināja viņa acīm iedzamo apmulsumu un neērtības sajūtu.

Beatrise, kabinetā ģērbdamās, pa logu jautri pamāja sveicienu ērmīgajam mazajam stāvam, kas kāpa augšup pa klints taku, cīnīdamies ar vēju un lietu. Bridi vēlāk viņa iegāja virtuvē, kur Arturs, sēdēdams starp Ellenu un Povisu, tiesāja otrās brokastis ar pastāvīgi izbadējuša bērna neremdināmo apetīti.

—    Labi, ka tu atnāci tik agri. Vai tu būtu ar mieru man izpalīdzēt?

—    Jā, kundze.

—    Es nevarēšu tev šodien veltīt daudz laika. Nabaga Diks šorīt jūtas sliktāk. Viņa stāvoklis ir diezgan bēdīgs, tāpēc man jāpaliek pie viņa un Harija. Mācības tūlīt vēl nevarēsim sākt. Bet Poviss brauc uz Pedstovu, un es gribētu, lai tu dodies viņam līdzi un palīdzi izvēlēties drēbes Džimam, Džonijam un sev. Lielumus es zinu.

—    Kundze, mums būs jaunas kārtas? Visiem puikām?

—    Ne tikai puikām. Jaunas drēbes būs jums visiem, visiem.

—    Mammai ar?

—    Protams, mātei arī. Bet jūs tās nevarat nopirkt. Tiklīdz Dikam kļūs labāk, mēs kopā ar tavu māti kādu dienu brauksim uz Pedstovu. Taču, ja jūs ar Povisu nopirksiet produktus un zēniem drēbes un izpildīsiet vēl šādus tādus manis dotus uzdevumus, iesākumam arī tas nebūs slikti. Povis, vai jums ir saraksts? Un vai jūs aiziesiet un palūgsiet, lai atbrauc mērnieks? Artur, kas tevi satrauc?

—    Lūgtum, kundze, man domāt, mums vajg steigties. Pasta rati uz Pedstovu jau priekš desmitiem ir Trenansā, un tas dikti garš ceļš. Mums vajg vismaz divas stundas, tāpēc derētu kātot.

—      Jūs nebrauksiet ar pasta ratiem, bet ar karieti. Poviss būs kučieris. Re, kur tā jau ripo lejup no kalna. Povis, nesteidzieties, mēs paziņosim Artura mātei, ka viņš atgriezīsies tikai vēlu vakarā. Ieturiet abi Pedstovā krietnas pusdienas!

Zēns joprojām izskatījās nelaimīgs.

—   Lūgtum, kundze …

—   Jā?

—   Vai viņam ir nāvoti slikti… māsteram Dikam?

Jā, pirms ko saka šim bērnam, labi jāapdomā — skat vien, jutīgās lūpas jau dreb, sirds vai sažņaudzas skatoties. Beatrise pasteidzās zēnu nomierināt.

—    Nē, nē, draudziņ, neraizējies, viņš drīz izveseļosies. Viņam tikai sāp kāja. To jau varēja gaidīt, jo Diks, kā zini, cietis krietni vairāk par Hariju. Nākamnedēļ varēsi pie viņa ieiet, taču vispirms tev jāpierod viņu saukt vienkārši par Diku. Viņš pagaidām vēl nezina, ka viņam ir jauns brālis. Tagad man jādodas pie viņa. Un tas ir tev.

Viņa nolika blakus Artura šķīvim spožu puskronu. Zēna acis plati iepletās.

—   Lūgtum, kundze, ko man ar to vajg darīt?

—   Tērē pēc saviem ieskatiem. Nopērc kaut ko Pedstovā!

Arturs izgāja ārā svinīgi nopietns, cieši sažņaudzis monētu saujā. No rīta pamodies, viņš kādu brīdi bija svēti pārliecināts, ka vakardienu tikai nosapņojis. Kas tikai viss dažkārt nenotiek sapnī! Bet tagad taču viņš noteikti bija nomodā — un tomēr sapnis turpinājās: viņš brauc karietē tāpat kā kungi, brokastīs desiņas un aveņu ievārījums, visiem jaunas drēbes, puskrona, vesela sudraba puskrona — pērc, ko gribi, un nav nevienam jādod norēķins.

Pieēdies un saiņiem apkrāvies, vakarā viņš pārbrauca noguris un smaidošs — tā bija brīnišķīga diena. Arturu tomēr satrieca atklājums, ka viņu gaida vanna ar karstu ūdeni un ka jaunās drēbes varēs uzvilkt tikai pēc nomazgāšanās. Viņš ņēmās pieklājīgi, taču neatlaidīgi skaidrot, ka esot kārtīgi nomazgājies jau vakar vakarā, kaut sestdiena vēl neesot pienākusi. Viņam šķita pats par sevi saprotams, ka kublā atkal vajadzēs kāpt ne agrāk par aiznākamo sestdienu, tikai tā atjaunotos ierastā dzīves kārtība. Sadūries ar Povisa nelokāmo apņēmību, pēc nelielas pastrīdēšanās zēns beidzot padevās, izturēdamies joprojām pieklājīgi, tomēr viņa sejā bija lasāms viegls nosodījums, kā jau cilvēkam, kas mīļā miera labad izpilda acīm redzami nesaprātīgu prasību. Protams, tāda pārmērīga mazgāšanās divas dienas pēc kārtas ir upuris, ko nevajadzētu prasīt ne no viena.

Poviss, iznācis no mazgājamās telpas, šķelmīgi smaidīdams, ziņoja Beatrisei:

—    Nu, kundze, kaut arī puikiņš ir tik padevīgs, tak,

I.i viņam rodas sava pārliecība, viņš k]ūst visai tiepīgs, cerams, jūs neesat iedomājusies, ka jums būs jāaudzina j'upša eņģelītis. Bija krietni jāpapūlas, lai viņu piedabūtu iekāpt vannā.

—    Un paldies dievam, — Volters nomurmināja.

—   Ak, — Henrijs piedodoši teica, — mums nevajadzētu viņu pārāk vainot. Jāņem vērā, kādā mājā viņš dzīvojis. Un vispār — kurš puika ir draugos ar ziepēm un ūdeni! Atceros, kā misis Džonsa karoja ar mani, kad biju tāclā vecumā, un Dikam pērn to ierakstīja pat skolas liecībā. Nekas, mīļā, no tā viņš tiks vaļā.

Beatrise sāka nevaldāmi smieties — tie bija vecie, jautrie bērnu dienu smiekli. Volters satrūkās, it kā būtu ieraudzījis spoku.

—    Ja jūs saprastu, cik atvieglota jūtos, uzzinot, ka galu galā viņš tomēr ir cilvēkbērns, nevis nevainojams eņģelis. Šorīt man pat baismi kļuva — viņš šķita tik šausmīgi labiņš.

—    Nav ko raizēties, — Volters piebilda. — Puika, kam nepatīk mazgāties, ir īsts puika, lai cik labs viņš liktos.

—    Un var gadīties, — Henrijs ieminējās, — ka tad, kad pieradīs pie mums, viņš vairs gluži tik labs nebūs.

—    Nē, kungs, — Poviss sacīja, — viņš būs labs vienmēr, par to nav jāšaubās. Spriediet pēc tam, kad uzzināsiet, kā viņš izlietoja savu kabatas naudu. Viņš notiesās visas ledenes, cik iedosi, un vēl pusdienās divu vīru porciju, tā ka pagaidām no labestības nāve viņam nedraud. Viņam labie darbi nāk no sirds un to dēļ vēders nesāp kā vienam otram.

Bridi vēlāk parādījās Arturs — bikls kā šķīsta līgava kāzu tērpā. Kad zēnu ieveda viesistabā, lai jaunie tuvinieki varētu viņu apsveikt, viņš palocīja galvu ar lielāku pašapziņu nekā vakar un nevilcinādamies atbildēja uz jautājumiem, kaut arī joprojām tikko sadzirdami. Henrijs, kuru mazliet mulsināja jaunā dīvainā radniecība, pēc labākās sirdsapziņas mēģināja izturēties, kā īstam tēvam klājas.

—        Nu, paskatīsimies, ko esi nopircis. Saiņu milzum ^daudz. Zābaki, tā, tā. Ceru, ka tie ir stipri, citādi klintis ?;tos drīz vien pārvērtīs driskās. Un te ir vējjakas. Un uzvalki Džimam un Džonijam, tādi paši kā tavējais. Man patīk, ka puikas nēsā vējjakas, tad kamzoļi saglabājas tīri, aiztaupa mātei milzumu darba. Un kas tajos mazajos sainīšos grozā?

—    Dāvanas, ser.

—    Oho! Dāvanas? Un no kā tās nāk?

—          Misis Telforda iedeva viņam puskronu kabatas naudas, ser, — Poviss paskaidroja.

—          Nu, pēc visiem šiem pirkumiem daudz nekas, protams, pāri nepalika, vai ne, Artur?

—          Nē, ser. Misters Poviss vēl iedeva man šiliņu un piecus pensus.

—   Jā? Patiešām? Cik tad tev pavisam kopa sanāca?

—          Trīs šiliņi vienpadsmit pensi, ser. Un vēl atlika puspenijs.

Viņš citu pēc cita cēla ārā sainīšus: tur bija lētas rotaļlietas jaunākajiem bērniem, grabulītis zīdainim, matu lente Dženijai, auklu šķetre Džimam, marmora bumbiņas Džonijam, tabakas vīkšķis tēvam, dažādu saldumu turza visai ģimenei. Henrijs pienācīgi apbrīnoja katru pirkumu.

—          Nesaprotu, kā tu varēji tik daudz nopirkt. Un tās laikam ir dāvanas tev pašam, šķiet, tu esi padomājis par visiem. Paklau, bet vai tad mātei nav nekā?

—    Ir gan, ser, — Poviss pasteidzās apgalvot.

Grozā bija atlikuši vēl divi saiņi, viens no tiem garš un ļoti rūpīgi satīts, taču zēns rādīja tik nelaimīgu seju, ka Beatrise uzskatīja par vajadzīgu iejaukties.

—          Tos varbūt apskatīsim citreiz. Ir jau vēls, un māte nebūs priecīga, ka viņš tumsā ar saiņiem iet pa slideno klints taku.

Arturs uzdrošinājās izteikt biklu piekrišanu.

—   Jā, man domāt, vajg iet uz mājām.

—          Gluži pareizi, — Henrijs apstiprināja. — Puika jau pa pusei aizmidzis. Nu tad soļo arī! Saki tēvam, ka es rīt atkal nokāpšu lejā.

Volters piecēlās un paņēma vairākus vīstokļus.

—          Es viņu pavadīšu garām tai bīstamajai vietai, Bī. Artur, es sabāztu šos mazos sainīšus kabatās.

Viņi abi posās uz iešanu, tomēr zēns joprojām izskatījās pagalam noiaizējies. Pie durvīm viņš pagriezās un uzmeta lūdzošu skatienu Povisam, kurš sapratis sekoja viņiem līdzi ārā. Drīz viņš atgriezās, rokā nesdams mazāko neizsaiņoto paciņu.

—          Tas ir jums, kundze. Viņš nevarēja saņemties, lai jums to atdotu. Bija tuvu raudām šās dāvanas dēļ.

Kad Beatrise paņēma dāvanu, lai parādītu Henrijam, acis viņai aizmiglo jās. Tā bija koša tējas krūzīte ar apakštasīti, izrotāta ar sārtām un zilām kāpostveidīgām rozēm un uzrakstu: «Atmiņai no Pedstovas».

—   Ļoti aizkustinoši, — Henrijs sacīja. — Tas mani iepriecina. Taču mums jāpalīdz viņam atbrīvoties no šīs kautrības. Dīvaini, ka viņš negribēja parādīt, ko nopircis sev. Pag, pag, tad jau viņš nevarēja būt sev neko nopircis, ja tas otrs sainis bija domāts mātei.

—    Viņai, ser, ir pat divas dāvanas, mazāko Arturs bija paslēpis kabatā — pārāk dārga, lai varētu kādam to rādīt. Nekas nelīdzēja, viņai katrā ziņā vajadzēja divas dāvanas, vienu atdošot šovakar, bet ar otru pārsteigšot rīt no rīta, jo «mammai neviens neko nešķiņķojot». Noskraidījāmies visu pēcpusdienu, nevarēja un nevarēja izvēlēties. Izstaigājām pilsētu krustu šķērsu. Ko tikai nepārcilāja, sākot ar dziesmu grāmatām un beidzot ar cepešpannām un satina lentēm. Beidzot izšķīrāmies par vara brošu ar mazu zilu stikla actiņu un podu ar ģerāniju.

—   Tātad sev viņš tomēr nenopirka neko?

PoViss iesmējās.

—   Ja viņš tiešām būtu tā nolēmis, tad jau zeņķis būtu īsts svētais, ser, taču to var uzskatīt vienīgi par kļūmi. Piemirsa, līdz kabatā vairs bija atlicis tikai pusotra pensa. Labu brīdi valdīja liels satraukums, es jau nodomāju, ka bez asarām neiztiksim. Piedāvāju vēl sešus pensus, bet viņš tos nepieņēma. Tad pamanīja mutes ermoņikas par peniju un uzreiz atplauka. Gāja pa ielu spēlēdams kā sešgadīgs ķipars un jutās dziļi apmierināts.

Kad bīstamā vieta bija garām, Arturs par atbildi uz Voltera «arlabunakti» atkal palocīja galvu un lēni devās lejup pa līkumoto taku; jauno drēbju kabatas vai plīsa no tajās sabāztās mantības, daži saiņi tika nesti rokās, vēl citi šūpojās pie sāniem vai bija pārmesti pāri plecam. .Viņa sejā jautās raizes un satraukums.

Tagad, kad zēns bija palicis viens, viņam pa muguru sāka skraidīt aukstas šaubu skudriņas. Vai tikai trīs šiliņi un desmitarpus pensi bija izlietoti pietiekami saprātīgi? Ja viņš būtu rūpīgāk un ilgāk padomājis pirms katra f pirkuma, vai iznākums būtu labāks? Jau kuro reizi viņš pārskaitīja izdevumus.

Seši pensi par saldumiem, pieci par rotaļlietām — kopā vienpadsmit pensi. Laikam vajadzēja nopirkt siltos dūrainīšus priekš mazulītes. Kā sāksies auksts laiks, viņa atkal

noteikti saslims, nabaga mazā rāpažiņa. Izgājšziem viņai tik ļoti sāpēja apsaldētie pirkstiņi, ka nabadzīte žēli jo žēli raudāja. Un mammai vajdzēja nopirkt skaisto krūzi ar dievišķā mistera Veslija bildi virsū. Trīs šiliņi un desmitarpus pensi — tas ir milzīgi daudz, bet, kad sāc tērēt, izkūst kā sniegs saulē . ..

Lietus pārstājis, un debesis tik brīnumainas, visa pamale sārta, un mazi mākonīši kā cāļa pūciņas … pavisam zeltaini. Un tik augstu . ..

Tas uz vēju, rīt atkal būs draņķīgs laiks, šaubu nav. Ja sagriezīsies no tās puses …

Viņš saslapināja ar siekalām pirkstu un pacēla gaisā, lai noteiktu vēja virzienu.

Rostbifs Pedstovā gan trakoti gards, un tad vēl mērce un salāti. Žēl, ka pārējiem netika.

Kas kungiem nekaiš, šie var ēst rostbifu, kad tik sadomā, un ķiršu pīrāgu, un daudz ko citu. «Nolādētie kungi,» — tā saka tēvs. Viņš dažureiz sarunā nāvoti riebīgas lietas, man tā rādās. Bet varbūt viņš tik ļauni nedomā. Misters Poviss saka: «Vari lepoties ar savu tēvu, neba kurš katrs Sātana pļavā glābs kādam dzīvību.» Un es ticu, ka taisnība vien ir, paisuma laikā jau nu neviens to nedarītu.

Visi kungi ar nav slikti. Misters Riverss nav, esot laipns, tā saka misters Poviss. Misis Riversa gan ir slikta — no tiesas slikta. Un vecā lēdija dižajā mājā. Tās ir sliktas.

Varbūt tikai sievišķi? Nē, šī lēdija gan nav slikta, viņa ir laipna. Tāpat kā misters Riverss. Viņi tak ir brālis un māsa.

Bet ja nu šai netīk krūzīte? Un vēl tik dārga… seši pensi. Ja nebūtu to pircis, ermoņikas arī ne, mazulītei iznāktu cimdiņi. Septiņi pensi. Ģerānija maksāja astoņus. Traki sālīti. Bet mammai tā patiks. Sarkani ziedi — un katrā zvaigznīte, kā uz kniepadatas uzsprausta, tik smuka. Un katrai zvaigznītei pieci stari, jā, pieci, es izskaitīju.

Nu, jūras zvaigznēm ar ir stari, bet tādi strupi, un uz tiem spicumi. Zivīm tīrais bieds. Citreiz tām ir pieci stari, citreiz trīs vai četri un citreiz pat septiņi.

Pie debesīm ar ir zvaigznes. Tām nav staru, tikai miglainā laikā tās rādās ar stariem, citādi tās ir apaļas. Kamdēļ no miglas tām uzaug stari? Varbūt vārdnīcā par to teikts?

Mamma rit priecāsies par brošu. Viņai vienādiņ tīk zils. Viņai tā patika zilās puķītes augšā tīrelī.

Vajdzēja palikt vairāk nekā puspenijam… Četri pensi par Dženijas banti, seši_pensi par brošu. Četri pensi… Par ko bija četri pensi? A, par tabaku. Tētis jutīsies labāk, ja būs kāds kripšis tabakas, jau četras dienas nav ne šķipsniņas. Kāja laikam briesmoti sāp, zili mella un tā sapampusi.

Māsteram Dikam ar kāja salauzta —* droši vien sāp šausmīgi.,. «Diks,» viņa teica, «Diks» un «tēvocis Volters». Iedomājies tik, kungu uzrunāt «tēvoci Volter» … Un kā lai saucu lielo džentelmeni?

Garām aizlidoja jūras bezdelīga, tik tuvu, ka noķert varētu. Pīkst — te skaļāk, te klusāk. Skaļāk, klusāk. Uz ermoņikām ar tā varētu: skaļāk, klusāk… it kā izdziestot. Brīnumsmuki spārni tām ir, gari un galos tā kā uzliekti. Tētis saka, lai uzķertu vēju …

Ak, eņģelīši spārnotie,

Pie mums jo drīzi lidojiet…

Vai eņģeļu spārniem ar gali uzliekti? Varbūt tiem nevajg uzķert vēju? Varbūt tie spēj noturēties gaisā kā ķīķi, var stāvēt gaisā tāpat kā Jēzus virs Galilejas jūras … Cik smuki skan! Ga-li-le-ja, Ga-li-le-ja … tik maigi…

Kāds lērums tārpu! Rīt būs ēsmas papilnam. Bet tētis nevar braukt jūrā, kāja sāp, un nav laivas. Ak dies! Ko iesāksim bez laivas? Varbūt lielais džentelmenis nopirks jaunu. Vajdzētu gan.

Atkal lido jūras bezdelīga ar saviem garajiem spārniem. Gari spārni. .. Rādās, tā varētu lidot un lidot, un nekad neapstāties. Ja mēs tā varētu … tālāk … tālāk… tālāk …

Piepeši viņš sāka nevaldāmi raudāt.

8. nodaļa

—     Vai dieniņ, ko tu ar sevi esi izdarījis? — iesaucās ^ Ellena. — Nu gan ir paskats, un kādas ir tavas jaunās X drēbes!

Arturs, izmircis un notašķījies, vainīgi paskatījās uz dubļu klāto jauno jaku.

—    Atvainošanu, kundze …

—    Un zābaki arī žļarkst! Kur tu biji?

Viņš norādīja ar roku uz tīreli un nometa no pleca smago nešļavu.

—    Tās aug tur, pa ceļam uz Meičām. Porienā.

—    Kur?

—    Slīkšņā.

—           Slīkšņā! To var spriest pēc tava izskata. Kas tev tai maisā?

—          Lūgtum, kundze, kūdras sūna. Priekš māstera… priekš Dika.

. — Priekš māstera Dika? Kā tu domā, ko lai viņš ar to iesāk?

—           Tā ir brīnumzāle. Ja kas sāp vai kāda Vaina piemetusies, vajg tai aplikt apkārt šo sūnu un noskaitīt: «Matejs — Marks — Lūkass un Jānis,» — un viss būs kā ar roku atņemts, goda vārds.

•— Pasarg dies, mīļais bērns, tādus netīrumus tak nevar kraut māstera Dika gultā! Kur tas dzirdēts? Izmet to ārā un aizej pamatīgi nomazgājies, tāds tu nevienam nevari rādīties.

Arturam acīs sariesās asaras.

—          Ak mīļo dieniņ, tik traki sāp kāja, viņa tā teica… Un tas brīnumaini dziedē, jānudien …

Izdzirdusi, kā zēnam dreb balss, Ellena atmaiga.

—          Nu, nu, nepārdzīvo tik dikti, draudziņ. Zināms, tu gribēji tikai labu. Ienāc, noskalojies, un es tevi padzirdīšu ar tēju, tu esi tā nomocījies.

Arturs iegāja iekšā, dziļa izmisuma pārņemts. Viņš taču dūkstī bija rāpojis uz ceļiem un stiepis maisu jūdzēm tālu… No smaguma joprojām smeldza pleci. Un te: «Izmet ārā… tos netīrumus,» — tik grūti tikt tai klāt, tik dārga manta …

Viņš bēdīgu sirdi bija aizgājis uz mājām, kad Beatrise iznāca no zēnu istabas un uzzināja par nevēlamo dāvanu.

—          Ai, Ellen, žēl gan! Nabaga bērns — visas viņa pūles bijušas veltīgas.

—Viņš bija nomūrējies ar dubļiem līdz ausīm, kundze. Man viņa kļuva žēl. Puika izskatījās tik satriekts.

—          Interesanti, — iesāka Henrijs, — kur viņš ko tādu dzirdējis? Lai gan, protams, tas nav nekāds brīnums, šie kornieši ir pārsteidzoši tumši ļautiņi.

—          Tā domā ne tikai Kornvolā vien, — sacīja Volters, — Poviss reiz man stāstīja, ka Velsas kalnieši lietojot kaut kādas sūnas brūču ārstēšanai, varbūt šo pašu balto kūdras sūnu. Un runā, ka to izmantojot ari Skotijā. Taču es netieku gudrs, kur zēns varēja savākt tik lielu daudzumu. Šai apkārtnē to gandrīz nemaz nevar atrast — pārāk akmeņaina augsne. Pērnvasar pie manis ciemojās kāds botāniķis, viņam tās vajadzēja pētījumiem, un, lai to atrastu, mēs izstaigājām purvu krustu šķērsu.

—   Viņš stāstījis Ellenai, ka tā nākot kaut kur no Deviņu meiču akmeņiem.

—   Arī mēs to beigu beigās tur uzgājām, tomēr ne sevišķi daudz, turklāt tas ir piecas jūdzes no šejienes. Liela muguras locīšana, kamēr to savāc, viņš būs vai visu dienu nopūlējies, līdz pielasījis veselu maisu un atstiepis uz šejieni pāri stāvajam kalnam.

—    Ak debess, un tagad viņš zina, ka mums tā neder. Ceru, ka Ellena zēnu nav pārāk aizvainojusi. Viņa gan ir sirsnīga meitene, taču ne sevišķi smalkjūtīga. Starp citu, Henrij, vai šodien būdā tu viņu satiki?

—    Nē, viņa nebija mājās.

—   Vai tu palūdzi Megijai vai Billam, lai pasaka viņam paldies par krūzīti?

—   Augstais dievs! — Henrijs iesaucās. — Pavisam aizmirsu.

—   Volter, — ierunājās Beatrise, palikusi ar brāli divatā, — kā lai aizsūtu Arturam ziņu? Bērns droši vien domā, ka mums viņa dāvanas neko nenozīmē.

—   Šovakar vairs neko nevar līdzēt, jādomā, viņi jau giiļ. Rīt no rīta mēģināšu noķert Džeibzu. Uzaicini zēnu pabrokastot kopā ar tevi, lai viņš redz, ka tu lieto šo krūzļti. Būs labāk, ja mēs ar Henriju šai pirmajā reizē nebūsim klāt. Kaut nu arī Fanija rīkotos tāpat…

Kad nākamajā rītā uzaicinātais Arturs atnāca, viņš ieraudzīja Beatrisi šujam spilvendrānu. Par spīti Henrija enerģiskajiem protestiem, viņa pastāvēja, ka «šis netīrais draņķis», cepeškrāsnī izkaltēts gluži sauss un ietīts vairākās auduma kārtās, lai tas pat nesaskartos ar Dika apsēju virspusi, tomēr jāliek slimnieka gultā.

* — Bērnam jāzina, ka mēs to izmantojam, — viņa paskaidroja. — Dikam nenotiks nekas ļauns, ja viņam līdzās noliksim šo spilvenu, turpretī Arturam gan varam nodarīt lielu ļaunumu, ja ļausim viņam šobrīd justies atstumtam.

Zēns ienāca bēdīgs, noraizējies, tā ka Beatrisei, uz viņu

paskatoties, iesmeldzās sirds. Viņa smaidīdama piecēlās un vieglītēm uzsita Arturam uz pleca.

—    Paldies par sūnu, draudziņ. To liksim Dika gultā, iešūtu šai kulē. Es viņam pastāstīju, ka tu esi pagādājis viņa kājai spilvenu, un Diks lūdza, lai pasaku tev paldies.

t— Vai viņam labāk, kundze?

—    Šorīt jau mazliet vieglāk, ārsts vakar iedeva miegazāles. Slimības laikā labs naktsmiegs nozīmē ļoti daudz. Rīt viņš jau varēs sēdēt gultā. Artur, kā tu zini, ka man patīk rozes? Man tagad ir krūzīte ar rozēm, un, dzerot tēju, es katru reizi atcerēšos to smaržu.

Zēna lūpas savilkās smaidā, kas tik ļoti vērta viņu līdzīgu mātei.

Atvainošanu, kundze, ielejā pie Milža kapa daudz rožu. Es tās plūcu priekš mammas, dikti smuki smaržo. Varbūt jūs ar gribat? Tak domāju, ka nu jau tās tikpat kā noziedējušas.

—    Jā, mežrozītes agri nobirst, tad paliek skaistas odziņas. Kad tiksim mājās, Bārtonā, tu redzēsi, kādi tur dzīvžogi — kā nosēti ar tām. Dārzā vēl ziedēs lielās rozes — sārtas, baltas, dzeltenas, sarkanas, un gar sienu arī tās stiepjas līdz pašam jumtam. Varēsi sajust to smaržu pa savu logu.

—    Atvainošanu, kundze, vai tās ir jūsu mājas?

—    Jā, un tagad arī tavējās.

Zēns drūmi palūkojās uz viņu.

—    Manas mājas ir Kārgvizianā.

Es dzīvoju starp savējiem. Tas skanēja kā pārmetums Elijam, un Beatrise vēlreiz klusībā nosprieda, ka, runājot ar šo bērnu, jābūt īpaši piesardzīgai.

—    Protams. Artur, mīļais, gribu tev ko paskaidrot.

Viņa brīdi vilcinājās, pirms uzmanīgi sāka apspriest kutelīgo jautājumu.

—    Kamēr tavs tēvs un māte dzīvo šeit, Kārgvizianā vienmēr būs tavas mājas. Mājas ir vieta, kur dzīvo kāds, kas mūs mīl. Taču ne jau visi var pastāvīgi dzīvot savās mājās — tas nav iespējams jūrniekiem, kareivjiem, skolēniem. Ikvienam jāiegūst izglītība un jādara kāds darbs. Harijs un Diks pārbrauc mājās vienīgi brīvdienās. Bet tev tagad ir divas mājas, jo arī mēs tevi mīlam. Tu dzīvosi pie mums un mācīsies, un apciemosi savus tuviniekus vasaras brīvdienās. Ja kāds no viņiem saslims vai kā cilādi ievajadzēsies tavas palīdzības, mēs nekavējoties sūtīsim tevi uz mājām. Un tu viņiem katru nedēļu rakstīsi. Tu esi viņu bērns un mūsējais arī.

Viņš klusēdams klausījās, tad nopietni paskatījās uz Beatrisi.

—    Mamma briesmīgi bēdājās, tāpēc ka man vajg braukt prom . . . viņa teica, lai es esmu jums labs dēls … Es tāds būšu. Tomēr viņa ir mana mamma.

—    Es to neaizmirsīšu, draudziņ.

—    Atvainošanu, kundze… Kā man vajg jūs saukt? Viņa teica . . . viņa teica, ka vajg saukt par mammu … bet pati raud, ka vai sirds plīst pušu.

—    Nē, nē, tā tu uzrunāsi vienīgi viņu. Bet mūs sauc par «tēvoci Henriju» un «krustmāti Beatrisi».

Viņš lēni atkārtoja neierastos vārdus: — Krustmāte Beatrise. Krustmāte Beatrise.

—    Tēvs nosauca mani par Beatrisi, jo ļoti priecājās, ka piedzimusi meitenīte. «Beatrise» nozīmē «tā, kas nes kādam laimi». Ceru, ka darīšu tevi laimīgu. Bet tagad man jāaiznes Dikam sūnu spilvens, viņš grib, lai līdz pusdienām palasu viņam priekšā. Vai tu neaizietu manā vietā palīgā Povisam? Viņš ierīko tēvocim Volteram sakņu dārzu. Poviss ir ilgi slimojis, tāpēc viņam nav ieteicams daudz līkņāt. Uzģērb jaku, jo zeme ir dubļaina.

—    Atvainošanu, kundze … krustmāt Beatrise … mamma jaku izmazgāja un izkāra žāvēties.

—    Poviss tev nopirka divas. Otra ir te. Saki, ka es brīdināju, lai viņš necilā lielus smagumus. Zinu, ka varu uz tevi paļauties, tu viņu uzmanīsi.

Arturs aizgāja nomierinājies un, kad Beatrise viņu aicināja pusdienās, joprojām centīgi ar ķerru pieveda Povisam zemi. Henrijs un Volters kopā ar Pedstovas mērnieku bija devušies uz līci un nolēmuši pusdienot vēlāk. Negaidot īpašu atgādinājumu, Arturs gāja nomazgāties un ieradās tīrs un bez pārmērīgas kautrības uz savu pirmo stundu — «mācīties ēst kā kungi».

Kad pusdienas bija paēstas un Diks un Harijs aizmiguši, Beatrise apsēdās ar šuvekli rokā un lūdza, lai zēns viņai skaļi palasa, ļaudama izvēlēties jebkuru grāmatu. Redzēdama, ka viņš, tik lielas izvēles priekšā apmulsis, stāv pie grāmatplaukta, nevarēdams izšķirties starp gliemežvāku kolekcionāru rokasgrāmatu, matemātikas traktātu un «Tomu Džonsu», viņa piecēlās un devās palīgā.

—           Pamēģini šo, — viņa teica, pasniegdama «Robinsonu Krūzo».

Viņš apsēdās un sāka cītīgi lasīt vienmuļā balsī, rūpīgi izrunādams vārdus un acīmredzot pilnīgi neuztverdams to jēgu.

Stundas kļuva par paradumu. Katru dienu viņi lasīja, taču Beatrise drīz vien saprata, ka no tā nav nekāda labuma. Kaut arī skolnieks bija paklausīgs un centīgs, viņa ārkārtīgā kautrība neļāva sevi pareizi novērtēt, turklāt viņa domas pārāk nodarbināja paša savādais stāvoklis un sajukums, kas valdīja mājās, tāpēc koncentrēšanās prasīja pārāk lielu piepūli. Turklāt Beatrise acīmredzot nebija izraudzījusies īsto grāmatu. «Robinsons Krūzo», par kuru tā jūsmoja viņas bērni, pagaidām vēl nerosināja Artura iztēli. Jāatrod kāds cits ceļš.

—          Saki man, — vienrīt viņa pavaicāja, — vai tu zini kādu dzejoli?

„— Dzejoli? Kas tas tāds, kundze?

•fNu, dziesmas vai varbūt psalmus. Vai tu kādreiz esi mācījies no galvas kādus pantus?

Arturs acīm redzami atplauka.

—          Kā ne. Es ik svētdienas rītu skaitu mammai psalmus. Viņa jauki dzied, tikai aizmirst vārdus, jo nemāk lasīt. Ja es saku viņai pa priekšu, tad viņa neaizmirst.

—    Vai tu varētu kādu no tiem noskaitīt man?

Neizrādīdams nedz prieku, nedz nepatiku, paklausīgais

cilvēkbērns piecēlās un salika rokas.

—    Kuru man vajg skaitīt?

—    To, kurš tev vislabāk patīk.

Brīdi vilcinājies, viņš iesāka:

—          Jēzu, manas dvēs'les gans, — un noskaitīja visu psalmu bez mazākās aizķeršanās. Pirmās rindas tik tikko varēja saklausīt, bet tad biklums aizmirsās.

—    Kāpēc tev šis patīk vislabāk? — Beatrise pavaicāja.

Zēns mazliet padomāja.

—   Man patīk ēna.

—   Kāda ēna?

•— Viņš saka:

Sedz manu kailo galvu Ar sava spārna ēnu.

—          Tā, lūk. Kā putni — lieli lidojoši putni. Vai redzējāt kādreiz meža zosis? Viņas lido te pāri gan pavasarī, gan rudenī no dienvidiem uz ziemeļiem im atpakaļ, tā, — viņš izstiepa savā priekšā rokas un ar plaukstām atveidoja V burtu, — viņu klaigas dzirdamas tālu jo tālu. No zosīm krīt liela ēna.

—    Un ari no pūķiem, — Beatrise nomurmināja.

Bobija pūķis … tas arī bija metis ēnu.

Klusu, dieva dēļ, ciet klusu! Kaunies ar savām uzmācīgajām atmiņām aptumšot šo neaizsargāto radījumu.

Viņa pasteidzās aizgainīt tās ar smaidu.

—          Un kaijas ari. Es vakar vēroju tās, kad tik spoži uzspīdēja saule.

Bet bija jau par vēlu — zēns vērās viņā pētījoši,!it kā kaut ko nojauzdams.

—           Pūķi… jā. Milzīgi lieli ar saviem izplestajiem nagiem. Vārdnīcā ir bilde. Vārdu gan tiem iedevuši jokainu: aksipiti vai kā nu tur.

—           Accipitres. Tas ir latīņu vārds un apzīmē vanagus, klijas, piekūnus, peļu vanagus — jebkuras sugas vanagus.

—          Mēs tos saucam par ķīķiem. Vai esat redzējusi, kā viņi krīt lejā uz vistu baru un paceļas augšup ar cāli nagos? Mamma, viņa teica…

Viņš apklusa, dīvainā kārtā pēkšņi sadrūmis.

—    Tētis teica: «Neesi tāmuks.» (t

—    Ko tas nozīmē? :

—    Tāmuks? Glupiķis, tukšprātiņš.

—    Un tālāk?

—          Tētis saka: «Cāļi priekš tā ir. Vanagiem tak jābaro savi vanadzēni, vai ne? Kas gan notiks, ja bērneļiem neatnesīs pusdienas?» Un tā ir: viņi nomirs badā.

—    Un ko māte? <

—          Mamma teica: «Neraizējies, kad viņi tiks debesīs, Kungs Jēzus izdarīs tā, ka viņi varēs ēst zāli,» viņa teica, «vai aļģes. Atstāj to tā Kunga ziņā,» viņa teica. «Viņš dara brīnumus. Viņš var likt, lai lauva guļ blakus jēram,» viņa teica. Kun … krustmāte Beatrise …

Viņš apklusa.

• — Nu? , i -

—          Ja nu tā ir, ka Kungs Jēzus var visu tik viegli izdarīt, kamdēļ viņš to nedara tūlīt tepat uz zemes?

Ko uz to lai atbild? Ko te var atbildēt? Tikai patiesību. Jebkurā gadījumā jāturas pie patiesības.

—           Es nezinu, Artur, — viņa sacīja. — Es labprāt gri« bētu to uzzināt.

Kādu brīdi šķita, ka atbilde zēnu apmierinājusi, bet tad satrauktā izteiksme parādījās no jauna.

—          Tētis tikai pasmējās. Viņš man teica tā: «Bez šaubām, šis apgulsies ar jēru puncī. Pasaule ir iekārtota tā,» viņš man teica, «ikviens ir vai nu lauva, vai jērs, un ielāgo to uz visiem laikiem!» Tētis ērmoti runā… Bet nedomājiet par viņu ļaunu, ne …

Beatrise pacēla roku, lai viņu pārtrauktu.

—           Mīļais bērns, pasaulē ir viens cilvēks, par kuru es nekad nedomāšu ļaunu, un tas ir tavs tēvs. Viņam ir skarba valoda, taču, ja cilvēks skatās acīs gandrīz neizbēgamai nāvei svešu bērnu dēļ, kurus viņam nav nekāda pamata mīlēt, mums nav jāuztraucas par to, ko viņš saka. Nākamreiz, kad viņš tev stāsta par lauvām, atceries, ko viņš izdarīja manu jēriņu labā.

Atbilde nāca gausi:

•— Jā, kundze.

Kaut gan Harijs izskatījās vēl diezgan vārgs un bāls, taču temperatūras viņam vairs nebija, tāpēc nākamajā dienā viņam atļāva piecelties no gultas, un mātei pirmo reizi kopš nelaimes gadījuma radās izdevība divatā mierīgi parunāt ar viņu.

—           Iznāc ārā un apsēdies uz klints, — viņa sacīja, — laiks ir jauks, un man tev kas jāpastāsta.

Viņš apsēdās uz klints malas starp pulkstenītēm un madarām. Harija skatiens pievērsās Sātana pļavai, kas tālu lejā spīguļoja saulē.

—    Māt, tuvojas paisums, tagad tā vieta labi redzama…

—    Jā, mīļais.

—           Rau, kur tēvoča Voltera laivas gabals skalojas pret klinti. Vai redzi zilo krāsu? Tur Dikam salauza kāju. Māt, es pagājušo nakti domāju… tikpat labi tā varēja būt mugura. Viņš visu mūžu būtu saistīts pie gultas kā Semijs Djūgens, un tā būtu mana vaina.

Viņa mierinādama noglāstīja dēla roku.

— Neskaties vairs uz to vietu! Tas viss ir pagājis, un citreiz tu būsi gudrāks, mēs visi kļūdāmies. Tagad es gribu, lai tu paklausies manī. Harij, tev ir jauns brālis.

Viņa seja pauda pārsteigumu.

—   Tu labi zini, cik mēs visi esam pateicīgi Penvirnam. Mēs ar tavu tēvu adoptējām vienu no viņa bērniem, un es paļaujos uz tevi, savu vecāko dēlu, ka tu darīsi visu, kas ir tavos spēkos, lai viņš mūsu ģimenē justos laimīgs, un palīdzi viņam nostāties uz'kājām jaunajā dzīvē. Vēlos, lai tu viņa dēļ darītu tikpat daudz, cik būtu darījis Gledisas vai Dika labā, tikpat daudz, cik Bobija labā, ja viņš būtu dzīvs.

—    Bet, māmiņ …

Zēns izskatījās pagalam apjucis.

—   Māmiņ… protams, es allaž darīšu, cik varēšu, Penvirna vai viņa dēla labā. Tomēr — adoptēt… Tu taču negribi teikt, ka viņš dzīvos Bārtonā?

—    Visu laiku ne. Vasaras brīvdienās viņš atgriezīsies pie saviem tuviniekiem.

—    Un ies skolā … kopā ar Diku un mani? Nu…

—    Skolā ne, vismaz pagaidām ne. Viņš vēl tam nav sagatavots. Viņš dzīvos pie mums un mācīsies kopā ar Gledisu, un varbūt vēlāk mēs …

—    Ak, māmiņ, tu taču nesaproti! Viņu nekādā ziņā nepieņems skolā, zvejnieka dēlu — nekad!

—    Šaubos, vai Sentkatberta jebkad būs viņam piemērota, pat tad, ja viņu pieņemtu, — māte atbildēja, — sākumā mācīšu viņu pati, un vēlāk, iespējams, nemeklēsim Gledisai guvernanti, bet abiem algosim mājskolotāju.

—    Bet viņš taču nevar dzīvot kopā ar tevi un Gledisu!

—    Kāpēc nevar?

—    Māmiņ, viņš … Ak, tu taču nevari iedomāties, kāda ir viņa ģimene! Ja tu būtu redzējusi viņu māju!

—    Esmu bijusi tur trīs reizes.

—    Tu redzēji viņa brāļus? Un to briesmīgo meiteni… ar zīdaini?

—    Ne jau cilvēki, manu puisīt, ir briesmīgi, bet gan viņu nabadzība, un te var līdzēt tavs tēvs. Viņš uzcels un iekārtos viņiem jaunu māju, viņiem kopā ar Polvīliem būs liela buru laiva, viņi varēs savu lomu pārdot paši un nebūs vairs atkarīgi no alkatīgajiem uzpircējiem; tad abas ģimenes varēs nopelnīt sev biezāku maizes riecienu. Tēvs jau aizsūtīja vēstuli seram Džeral&am Kripsam, piedāvādams par zemāku cenu pārdot viņam

Trefordholovu, lai varētu tikt pie naudasr neaizskarot Bārtonu.

Harijs ar pūlēm norija siekalas. Trefordholova, kas bija slavena fazānu dēļ un atradās starp Bārtonu un Kripsu zemi, pirms diviem gadiem nonākusi zem āmura, un viņa tēvam bija izdevies pārsolīt seru Džeraldu. Kripss, jaunākais, iedomīgs gailēns, bija apvainojoši izteicies par jaunbagātniekiem. Acīmredzot tagad atkal nāksies kraut pa žokli. Nu, nekas, ja uzprasīsies, dabūs trūkties. Harijs vīrišķīgi uzņēma šo jauno pārbaudījumu.

—    Priecājos. Bet, māmiņ, tu taču nevari no tā puikas iztaisīt džentlmeni, tas nav iespējams.

—    Kas ir džentlmenis, Harij?

Dēls apmulsis paskatījās uz māti.

—    Nu … nu …

—    Laikam jau, mans mīļais, īstenībā tu domā, ka Arturs nav cienīgs dzīvot mūsu ģimenē, jo ir zvejnieka dēls.

—    Es … ne jau tieši tā …

—    Jā, Harij, tu spried tieši tā. Bet es baidos, ka mēs neesam cienīgi dzīvot kopā ar viņu. Tomēr mums visiem jāpapūlas, lai mēs būtu tā cienīgi.

—    Māt, vai tu domā, ka es nejūtos Penvirnam pateicīgs? Tiešām, man nekā nav žēl…

—    Nav žēl nekādas mantas. Jā, es saprotu gluži labi, tu esi godīgs zēns un ar prieku maksāsi parādus. Bet vai tu domā, ka ar naudu vai mantu var atlīdzināt to, ko Penvirns izdarījis tevis un Dika, tava tēva un manis labā?

—    Māt, es… es saprotu. Es darīšu viņa labā, ko vien vajadzēs. Patiešām.

—    Tad sāc pret Arturu izturēties kā pret brāli un māci Diku darīt tāpat. Šodien mēs pēdējo reizi runājam par to, ko jūs abi esat parādā zēna tēvam. Es nekad tev to neatgādināšu, taču ceru, ka tu to neaizmirsīsi arī pēc manās nāves. Ja tomēr aizmirsīsi, man pat kapā būs kauns par tevi.

—    Es neaizmirsīšu. Darīšu, ko spēšu.

—    Zinu, ka tā būs, dēls. Un iegaumē, ka tu vairāk nekā jebkurš cits spēj darīt, lai Arturs mūsu ģimenē justos kā savējais. Diks sekos tavam paraugam. Viņš izturēsies tā, kā redzēs izturamies tevi.

Kad nākamajā rītā Arturs ieradās uz mācībām, zēni tika iepazīstināti un kopā aizsūtīti palīgā Povisam. Pēc darba abiatgriezās nerunīgi, tomēr draudzīgi noskaņoti. Kamēr viņi strādāja, Diks tika sagatavots jaunā brāļa sagaidīšanai, un tagad Beatrise ieveda Arturu pie viņā.

—    Dik, tas ir Arturs.

Viņa atstāja zēnus divatā un, iznākusi no istabas, ieraudzīja Hariju noraizējušos.

—           Māt, es īsti nezinu, kā lai izturas…. pret Arturu. Tu teici, ka man viņam jāpalīdz … !

—    Nu? .

—           Es ..'. es jau labprāt. Es patiešām gribu … Bet kā lai iesāk? Redzi.. . viņam ir iesnas.

—          Nelielas. Viņš tās saķēra, augu dienu rāpodams pa purvu un lasīdams Dikam sūnas. Tas nav nekas nopietns.

—    Jā, bet… māt, viņš neprot lietot mutautiņu!

—          Mīļais, tu arī neprāti, kad pirmoreiz tev to iedevu. Tas bija ļoti sen, un tev ir aizmirsies, cik grūti bija iemācīties to lietot. Droši vien līdz pagājušajai nedēļai Arturs mutautiņu ne acīs nebija redzējis.

—           Bet kā lai es … es negribētu viņu aizvainot. Tikai …

—           Vai tu arī nevarētu saķert iesnas? Lai viņš pavēro, kā tu lieto mutautiņu. Viņš ir apķērīgs un drīz iemācīsies.

Harijs pamāja.

—    Jā, skaidrs.

Dika attieksme bija citāda. Viņš izturējās draudzīgi, taču augstprātīgi.

—          Protams, māt, mēs izturēsimies pret viņu laipni, kā nākas. Bet, zini, viņš ir tāds mīkstpēdiņš.

—           Tiešām? — māte pārvaicāja, saraukusi pieri. — Vari pateikties liktenim, ka viņa tēvs tāds nav.

Palicis divatā ar Hariju, Diks izteicās daudz nepārprotamāk:

—            Tā kā tas jau izdarīts, mums laikam būs ar notikušo jāsamierinās, tomēr bija muļķīgi tā rīkoties. Ikvienam skaidrs, ka viņš ir pinkšķis. Mīkstčaulis, šaubu nav. -Bez aknām. Vismaz labi, ka mazais ubaģelis neceļ de-

*<gunu gaisā. Darīs, ko viņam liks.

Arturs savukārt bija nopietns un atturīgs, tikpat pieklājīgs un noraidošs kā Volters.

«Kur gan viņš iemācījies šādu izturēšanos?» Beatrise klusībā brīnījās.

—    Vispār šķiet tīri jauks puika, — kādudien sacīja Henrijs. — Tomēr apšaubu, vai viņam ir tik izcils prāts. Un es teiktu, ka viņš nav ari diez cik vīrišķīgs. Kaut gan droši apgalvot to nevar, varbūt tur vainojama kautrība. Zirga mugurā gan nespēj lāgā noturēties. Vai redzēji vakar, kad Poviss viņu apmācīja jāšanā?

—   Viņš vairāk radis pie laivas, — Beatrise atteica.

Volters, kā parasti, savu viedokli neizpauda.

Fani ja augas dienas sēdēja savā drūmajā guļamistabā Trenansā, raudzīdamās uz lietū mirkstošo tīreli un rakņādamās pagātnes pelnos.

Bez šaubām, viņa bija visnelaimīgākā sieviete pasaulē: uzticama sieva, ko dievinātais vīrs atraidījis, kaut gan viņai nebija citas vainas kā pārāk lielas rūpes par laulātā drauga labklājību. Tiesa, šad tad viņa lieto ne sevišķi izmeklētus izteicienus, bet kurš gan, būdams viņas vietā, reizēm nezaudētu savaldīšanos? Beatrisei viegli būt maigai kā dūjai, visi taču aplido viņu kā karalieni! Bet ja cilvēkam jau kopš dzimšanas ne reizes nav uzsmaidījusi īsta veiksme …

Tiešām, pret Faniju veiksme bijusi gauži skopa. Slimīga un nepievilcīga, viņa kopš bērnu dienām savā dievbijīgajā, taču uzņēmīgajā ģimenē, kura kaunējās par savu nabadzību, bijusi vienīgi darba zirgs. Bērnu auklēšana, virtuves darbi, slimnieku kopšana, drēbju sagāde godīgiem trūkumcietējiem, līgavas tērpi jaunākajām māsām — tas viss bija aizpildījis viņas dzīvi, un tad — vēl jaunība nebija pagājusi, kad viņa sāka kalpot par guvernanti ārzemēs. Desmit rūgtas vientulības pilnajos trimdas gados, kuri tika aizvadīti starp augstprātīgiem svešiniekiem, nenotika nekas ievērības cienīgs, vienīgi nepielūdzama atnāca vecmeitība.

Tad viss notika vienā naktī: nejaušs paziņa izrādīja līdzjūtību, viņas ceļā pēkšņi pavērās bezdibenis, pēc brītiņa atdarījās paradīzes vārti, kad Volters ierunājās par viņu kā par savu nākamo sievu, un viņa bija gatava mesties ceļos un pateicībā skūpstīt viņa kājas. Piecas minūtes vēlāk sekoja trieciens. Palicis ar viņu divatā, Volters paskaidroja, ka piedāvātās laulības var būt vienīgi formalitāte, kas ļautu viņam aizsargāt Faniju. Viņš centīsies būt labs draugs, taču viņam vairs nav mīlestības, ko dāvāt sievietei.

Viņa jutās kā ar aukstu ūdeni aplieta, taču tad, slepus pasmaidījusi, samierinājās. Viņš pat gados bija jaunāks par Faniju. Bez šaubām, te vainojama kāda muļķīga vilšanās mīlestībā, gan jau viņš tiks tam pāri.

Laulība, kas īstenībā nebija nekāda laulība, izrādījās neveiksmīga jau kopš paša sākuma. Voltera maigā gādība un nebeidzamā pacietība nespēja aizstāt to, ko viņš tai liedza. Nemiera plosīta un izmocījusies, viņa kādu nakti, kad vīrs bija aizmidzis, ielavījās viņa guļamistabā. Līdz kapa malai Fanija neaizmirsīs priekpilno saucienu, ko Volters izdvesa pamostoties, un viņa šausmas un riebumu, apjaušot, ka apskāvis savu sievu. Brīdi vēlāk viņš lūdza piedošanu, ka aizvainojis viņas jūtas. Tomēr Fanija tika aizraidīta prom, viņu vai smacēja nost naids pret nepazīstamo sāncensi, visviens, dzīvu vai mirušu. Kad pēc diviem mēnešiem viņa. rītausmā atkal nospieda vīra istabas durvju rokturi, durvis izrādījās aizslēgtas.

Un tomēr viņa nesamierinājās ar sakāvi. Voltera spējas netika pienācīgi novērtētas, būdams kautrīgs un pārlieku pieticīgs, viņš neprata izvirzīties. Ja viņa, nodrošinājusies ar Monktonu aizbildniecību, palīdzētu vīram dabūt paaugstinājumu, viņš, bez šaubām, sievu beidzot iemīlētu.

Viņu pēkšņā aizbraukšana no Bārtonas lika viņai lauzīt galvu, tomēr nespēja nobiedēt. Tikai Londonā Volters pastāstīja, ko viņa pastrādājusi. Fanija skatījās uz vīru, no izbīļa vai valodu zaudējusi, pirmo reizi mūžā viņa pieredzēja rāmā cilvēka šaušalīgās dusmas. Kopš tās dienas Volters viņai bija vienīgi laipns un piesardzīgs svešinieks.

Gadiem ritot, viņas sīkās cerības izgaisa, tāpat kā bija izčākstējusi pati galvenā. Sātana pļava aprija pēdējo no tām. Nebija vairs ko sapņot par nīstamā Povisa patriekšanu, nedz arī par Penvirnu izlikšanu no mājām. Un šis lauku aptieķnieks izturējās pret viņu drīzāk kā pret gūstekni nekā pret viešņu. Beatrise — viltīgā ka,ķene — droši vien devusi viņam mājienu nelaist Faniju tuz Kārgvizianu. Nu, bet gan viņi vēl pieredzēs — visi kā viens —, ka nav tik viegli izdzīvot vīra likumīgo sievu no viņa mājas.

Divas nedēļas pēc nelaimes gadījuma Fanija, galīgi zaudējusi cerības pieglaimoties ārstam vai iebaidīt draudzes mācītāja palīgu, lai viņu vēlreiz aizvestu uz Kārgvizianu, noīrēja Pedstovā ratus un brauca pati pārliecināties, ko tad īsti no viņas slēpj. Trenansā līdz viņas ausīm bija nonākušas baumas, ka zvejnieku līcī notiekot brīnumu lietas, un Fanija vairs ilgāk nespēja ciest neziņas mokas. Braucot garām vezumam, kas bija piekrauts ar celtniecībai domātiem laukakmeņiem, viņa, palūgusi apstāties, noprasīja, kurp tos ved, un uzzināja, ka Penvirniem tiek celta dzīvojamā māja un kūts. Saņēmusi apstiprinājumu savām ļaunākajām nojautām, viņa krita izmisumā. Fanija ieradās mājās sapampušiem plakstiņiem un drebošām lūpām, un, atradusi svaini viesistabā vienu, viņa tuvojās tai ar izstieptām rokām, pazemīga un uz brīdi pat it kā neviltotas nožēlas pārņemta.

—   Beatrise, es atbraucu izlūgties jums piedošanu.

Beatrise mierīgi piecēlās sagaidīt radinieci. Viņa gadiem ilgi bija pieradusi pieklājīgi melot, tāpēc tas vairs nerad^a ne mazākās grūtības.

—   A, Fanija? Kā jums klājas? Mēs jau grasījāmies braukt jūs apraudzīt.

—    Jūs noteikti bijāt ļoti aizņemta.

—    Kopš jūsu aizbraukšanas man nav bijis neviena brīva brītiņa. Bet ārsts mums ziņo par jūsu veselības stāvokli. Ceru, ka reimatisms jūs vairs nemoka.

Fanija apsēdās, pazemīga un bikla.

—    Beatrise… es tovakar uzvedos apkaunojoši. Apzinos, ka laikam esmu atstājusi satriecošu iespaidu uz jums un Henriju ar …

—    Ak, nerunāsim vairs par to! Jūs bijāt satraukta tāpat kā mēs. Diez vai nabaga Henrijs apjēdza, ko runā, viņš bija pagalam nobažījies, ka zēni var būt sakropļoti uz mūžu.

—    Es ceru, ka tā nav noticis. Cik sapratu no doktora izteicieniem, raizēm nav pamata.

—    Ne mazākā. Tagad tas ir tikai, laika jautājums. Fani j, jūtos jūsu priekšā ļoti vainīga, tomēr man jāizlūdzas, lai jūs joprojām atstājat mums savu istabu, jo patiešām mājā nav nevienas brīvas gultas līdz tam brīdim, kad Dikam atļaus braukt, un tas varētu būt tikai pēc vairākām nedēļām. Man ir gauži nepatīkami, taču — ja jums Trertansā nav pārāk neērti — šimbrīžam tas šķiet labākais atrisinājums.

Fanija skatījās uz svaini, un viņas sejas izteiksme pamazām pārmainījās, tad novērsās, lai noslēptu savu tumšo ienaidu, kas viņā uzbangoja. Fanijas priekšā stāvēja ienaidniece, kas izveidojusi sev drošu aizmuguri, bagāta, paļāvīga un mīlēta… bet varbūt viņa nav sevišķi izturīga pret bailēm? Kāpēc nepamēģināt? Tomēr jābūt piesardzīgai, lai viņa neko nenojaustu.

—    Ne jau miesiskās ērtības pasaulē ir pats svarīgākais, mīļā Beatrise. Es jums paskaidrošu .tuvāk. Vai jūs jebkad esat padomājusi, cik es esmu nelaimīga? Jūs spriežat, ķa es saceļu milzu brēku par niekiem. Ja jūs tikai zinātu …

—    Bet, Fanij, kāpēc gan jūs jūtaties tik nelaimīga? Es lāgā nesaprotu. , , ..

-— Kā lai jūs to saprastu? Jums ir vīrs, kas dievina zemi, pa kuru jūs staigājat. Beatrise, mani tik gauži nomoka apziņa, ka Volters mani nemīl.

Viņa abām rokām aizklāja seju. Beatrise sēdēja, uzmanīgi viņu vērodama. Tad Fanija nolaida rokas lejup uņ turpināja, apzināti likdama balsij žēlabaini drebēt.

—    Jūs ne iedomāties nevarat, ko nozīmē mīlēt vīrieti ar visu sirdi un dvēseli, apprecēties, ticot, ka arī viņš mīl tevi, un tad uzzināt, ka šis cilvēks ar mieru izmantot jebkuru ieganstu, lai tiktu no tevis vaļā. Ja jūs zinātu, cik bieži esmu domājusi par pašnāvību. Tad es vairs nekarātos viņam kaklā kā smaga nasta, nebūtu kā dadzis acī…

Beatrises seja joprojām bija tukši laipna. Domas drudžaini darbojās.

Tā būtu laba izeja. Taču viņa to nedarīs, vienīgi runās par to. Kādā nolūkā gan viņa ieradusies? Lai sarīdītu mani pret Volteru?

—    Bet, Fanij, kāpēc jūs domājat, ka viņš priecātos par kaut ko tik briesmīgu? Mūsu ģimenē jau bija viena pašnāvība. Tas nebūt nevairo sirdsmieru. Ja jūs abi ar Volteru nejūtaties laimīgi, vai nebūtu jēdzīgāk dzīvot katram savu dzīvi? Volters ir pietiekami saprātīgs un nevēlēsies stāties ceļā jūsu interesēm un draugiem. Varu droši teikt — viņš patiešām vēlas, lai jūs justos laimīga.

f — Laimīga! Vai jūs domājat, es neapzinos, ka esmu izpostījusi viņam dzīvi? Ja neapprecējis mani, Volters būtu varējis sev atrast skaistu meiteni, kas dāvātu viņam bērnus. Jūs pat nenojaušat, ko nozīmē būt bez bērniem un nemīlētai. Jūs esat laimīga, jo jums ir bērni.

—   Jā, patiešām. Ļoti laimīga un pateicīga.

—          Bet es .. . es esmu par Volteru vecāka. Un vīrieši jau tā ir iekārtoti: mīlestība viņiem neko nenozīmē, ja nevari dāvāt jaunību un glītu ārieni.

Un tagad, Beatrise nodomāja, uz karstām pēdām sekos mājieni par Voltera uzvedību. Bez šaubām, ārsts un mācītāja palīgs ar tiem jau pamieloti. Pamudini, lai klāj vaļā! -

—          Jūs, Fanij, laikam esat baudījusi rūgtu dzīves pieredzi, ja tā spriežat par cilvēkiem.

—          Ak, mana mīļā, jūs vienmēr esat dzīvojusi drošā pavēnī, ko jūs varat zināt par to, ko es esmu pārdzīvojusi.

Beatrise bikli nolaida plakstus.

—          Patiešām, man nav gluži nekādas pieredzes. Apprecējos deviņpadsmit gadu vecumā, tieši no mājas, un kopš tā laika esmu tik aizņemta, audzinu bērnus, vadu saimniecību, tā ka, nudien, zinu ļoti maz par vīriešiem, izņemot Henriju un Volteru. Bet jūs taču piekritīsiet, ka viņi abi ir ļoti labi?

Fanija paraustīja plecus.

—          Ak, Volters nebūt nav sliktāks par citiem, taču viņš ir vājš. Ja nebūtu sliktas ietekmes …

—          Vai tiešām? Jūs man liekat bažīties, man par to nebija ne jausmas. Kas tad viņu ietekmē?

—    Šis Poviss …

Fanija apklusa.

—          Es to nezināju, — Beatrise noteica. — Jūs sakāt… jūs domājat, ka tas ir viņš, kas neļauj Volteram novērtēt jūsu pieķeršanos?

Fanija slepus paskatījās uz viņu. Nē, tas nav sarkasms, bet gan klaja muļķība. Kāpēc viņu uzskata par gudru sievieti? Fanija pasmaidīja, tad papurināja galvu un nopūtās.

—          Vai jums tas izklausās neticami? Poviss, mīļā, ir bīstams cilvēks, daudz bīstamāks, nekā jūs varat iedomāties. Viņš Voltera dzīvē arvien bijis kā ļaunais gars.

Viņa brīdi klusēja, lai radītu lielāku iespaidu.

—          Iegaumējiet, citiem tas nav stāstāms, jūs esat vienīgais cilvēks, kam varu uzticēties. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka viņam pār Volteru ir slepena vara? Ka Volters no viņa baidās?

Beatrise ātri nodūra acis, lai Fanijas ziņkārīgais skatiens nepamanītu piepešo apjausmu, kas uzplaiksnīja viņas smadzenēs.

Baidās? Bet tā taču ir viņa, kas baidās. Kā es to nebiju iedomājusies agrāk? Interesanti, vai viņa baidās arī no Penvirna? Un kāpēc? Man viņa mazliet jāizprovocē!

Beatrise palūkojās uz svaini.

—    Fanij, vai jums ir aizdomas, ka Poviss zina par Volteru ko tādu, ko mēs nezinām, un izmanto to saviem nolūkiem? Vai to jūs gribējāt teikt?

—    Man nav aizdomu, esmu par to pārliecināta.

—    Un … vai jūs zināt šā noslēpuma … būtību?

—    Sīkumos ne, tomēr varu to nojaust.

Beatrise joprojām rādīja apjukušu, nevainīgu seju.

Aizrocies līdz pašai saknei! Vai viņa to stāsta_arī citiem? Mācītāja palīgam? Lēdijai Mauntstjuartai? Ārstam?

—    Fanij, — viņa ierunājās, — tas ir ļoti nopietni. Ja Volteru kāds šantažē, varbūt viņam nepieciešama mūsu palīdzība? Vai nebūtu labāk, ja mēs to zinām?

Fanija brīdi vilcinājās.

—    Varbūt tiešām būs labāk, ja es jums pastāstīšu. Tas saistīts ar sievieti — jaunu meiteni. Tas notika Lisabonā, man šķiet, viņa noslīcinājās. Šai lietā iejaukts arī kāds francūzis. Zinu, ka Volters aizveda meiteni pie viņa. Laikam šis cilvēks, kā viņi parasti mēdz darīt, uzdevās par ārstu. Protams, lielākoties tie īstenībā nav nekādi ārsti. Lai nu kā, tur kaut kas sagāja greizi, jo viņa metās upē. Es zinu, ka arī Poviss tur bija, viņam tolaik ar Volteru bija kaut kādas darīšanas. Tad viņš pazuda, bet pēc diviem gadiem sadzina Volteram pēdas Vīnē un panāca, ka viņu pieņem. Ak, aiz tā slēpjas daudz kas, varat nešaubīties.

—    Fanij, kā jūs to uzzinājāt?

—    Nu, visu saliekot kopā … un tad vēl…

—    Varbūt no vēstulēm?

—    Nu… no vienas. Tā ir franču valodā ar parakstu «Eloīza», vēl ir ar zīmuli zīmēts ārzemnieciska izskata meitenes portrets, kuram otrā pusē uzrakstīts «Eloiza

tlasa» un datums. Beatrise, nekad, nekad nevienam neizpaudiet, ko uzzinājāt. Jums vienīgajai to pastāstīju. Lai cik nelaimīgu Volters mani padarījis, esmu viņam uzticama sieva, un man ir dārga viņa labā slava. Nevienam, izņemot jūs, par to nebildīšu ne pušplēsta vārda.

A, tas nozīmē, ka pačukstēts visiem kaimiņiem pēc kārtas. Cik tālu tas jau aizgājis?

—          Vai jūs domājat, ka Poviss izspiež no viņa naudu, draudēdams pastāstīt par meitenes pašnāvību?

—    Ja vien tā bija pašnāvība.

—    Jā?

—           Ak, Beatrise, tas ir parak briesmīgi. Es nespēju noticēt, ka Volters patiešām būtu iegrūdis viņu upē.

Tātad jau tik tālu; nu sekos draudi. Ko viņa grib? Naudu? Iebaidīt mani, lai es savukārt iebiedēju Henriju?

Beatrise kādu laiciņu sēdēja, klusēdama un drudžaini domādama.

—          Sakiet man, — viņa pavaicāja, — kāpēc jums radušās tādas bažas? Vai ir kāds pamats aizdomām…

Fanija atkal paslēpa seju.

—           Ak, es nezinu. Nezinu, ko lai domāju. Un es viņu tā mīlu.

Viņa paliecās uz priekšu un uzlika plaukstu uz Beatrises rokas.

—          Jūs man ticat, vai ne? Jūs taču nevienam to neizpaudīsiet? Es jums to pastāstīju tikai viņa dēļ — lai pasargātu viņu no šā baismīgā cilvēka. Vai jūs ticat, ka es viņu mīlu no sirds …

—    Atvainošanu, krustmāt Beatrise. Misters Poviss …

Fanija spēji satrūkās, viņas plauksta vēl ciešāk sažņaudza svaines roku.

Krustmāte Beatrise! Tas taču bija viens no Penvirna puikām.

Beatrise pacēla brīvo roku.

<— Artur, panāc šurp! Fanij, vai jūs pazīstat Arturu Penvirnu? Mēs ar Henriju viņu adoptējām. Viņš dzīvos pie mums Bārtonā.

Fanija un zēns cieši lūkojās viens otrā. Klusumu pārtrauca spējš kliedziens.

—          Nē, nē! Lai viņa jūs neaiztiek! Viņa ļauna, dikti Jauna!

Šausmu pārņemts, viņš metās starp abām sievietēm, izmisīgā steigā stumdams Beatrisi prom, pūlēdamies at^ brīvot viņas delnu no ļaunās rokas satvēriena. Viņa saņēma zēna roku savējā.

•r— Nomierinies, mīļais, nomierinies! Viņa man neko nevar nodarīt. Jā, es saprotu.

Viņš tūlīt norima un apklusa, taču, joprojām viegli trīsēdams, stāvēja, turēdams Beatrises roku. Viņa aplika otru roku zēnam ap pleciem un piecēlusies uzrunāja svaini.

—     Jūs man uzdevāt jautājumu. Manuprāt, Arturs uz to ir atbildējis.

Fanija arī bija piecēlusies kājās, nāsis viņai no dusmām drebēja.

—    Beatrise, jūs mani… apmānījāt, jūs ar nolūku …

—     Gribēju pārliecināties, cik tālu jūs esat spējīga aizrunāties. Nē, tas nav sevišķi glīti, krietni ļaudis citiem lamatas neizliek. Toties Volters tagad zinās, ka jūs bāžat degunu viņa vēstulēs un aiz muguras izplatāt par viņu tenkas. Vai nebūtu prātīgāk, ja jūs brauktu prom, pirms neesmu viņam to pastāstījusi?

Fanija nobālēja. Viņa gausi devās uz durvīm.

—     Jūs mani izmuļķojāt. Ceru, ka jūs nomirsiet grāvmalā un šis … ubagu knēvelis arī.

Abi stāvēja un noskatījās, kā viņa aizbrauc.

9. nodaļa

—     Un tā, — Beatrise stāstīja pie pusdienu galda, — man nebija citas izejas, vajadzēja izlikties, ka viņai ticu, un mudināt viņu izteikties pilnīgi vaļsirdīgi. Es jau biju viņu piedabūjusi itin skaisti izvērsties, kad ienāca Arturs. Tomēr biju jau dzirdējusi pietiekami daudz. Tieši apvainojumi ir pavisam kas cits nekā tikai aplinkus mājieni.

—     Bet… bet, — Henrijs apjucis stostījās, — kas tie ir par apvainojumiem? Vai pret Volteru? O, patiešām smieklīgi! Ko tad viņa va^Cja tādu atrast, lai Volteru apsūdzētu?

—     Visu ko, sākot ar laulības pārkāpšanu un beidzot ar slepkavību. Vai vēlaties, lai pastāstu sīkāk?

Volters klusēdams pamāja. Viņa īsumā pārstāstīja dzirdēto.

—     Jau no muižas pārvaldnieka un mācītāja palīga izturēšanās, — viņa teica, — varēja noprast, ka kaut kas tiek perināts, tomēr tas bija visai miglaini. Tagad vis-

tmaz mēs zinām, ka viņa joprojām atrod iespēju rakņāties tavos papīros un visu, ko atrod, iztulkojusi pēc sava prāta, steidz paziņot kaimiņiem.

—     Vai tu esi cieši pārliecināta, ka viņa to izplata tālāk? — Volters pirmo reizi ierunājās.

—     Pierādījumu man nav, tāpēc droši neko nevaru apbalvot. Tomēr esmu pārliecināta, jo viņa pārāk neatlaidīgi vairākiem lāgiem atkārtoja, ka nevienam neesot bildusi ne vārda.

Henrijs berzēja pieri.

—    Ak žēlīgā debess, te jau tiesai darbs! Un stāstīt to tev… Savu mūžu neesmu neko tik pretīgu dzirdējis. It kā Volters kādreiz būtu izdarījis ko ļaunu!

—    Un tomēr viņai atradās daudz ko stāstīt. Fanijai ir dzīva iztēle. Turklāt, ja labi grib, jebkuru rīcību var iztulkot ļaunprātīgi.

—    It īpaši, — Volters piebilda, — ja nesaistītus, atsevišķus faktus savirknē tādā secībā, kāda vēlama zināmā nolūkā. Manā rakstāmgaldā tiešām glabājās kādas meitenes vēstule, kas rakstīta franču valodā un sūtīta no Lisabonas, tur bija arī viņas portrets. Tagad to vairs tur nav, es tos izņēmu, jo Poviss mani brīdināja, ka, viņaprāt, Fanijai esot mūķīzeris.

Pieri saraucis, viņš uz brīdi iegrima domās.

—    Jā, vēl pirms apprecēšanās es aiz neapdomības Fanijai pastāstīju, ka reiz redzēju kādu meiteni ielecam Taho un aizvedu viņu pie ārsta, kas runāja franciski. Un viņš to izglāba no nervu sabrukuma. Taču tā bija pavisam cita meitene.

—    Faniju tas nemulsina, — Beatrise sacīja. — Viņa prot gūt sev labumu no visa kā, — Volter, ko tu tagad domā darīt?

Viņš paraustīja plecus.

—    Laikam jau neko. Ko gan te lai iesāk? Protams, esmu pateicīgs par brīdinājumu. Bet nevar ierosināt tiesā lietu par neslavas celšanu pret paša sievu, un, ja es pūlētos atspēkot šo apmelojumu, viņa izgudrotu arvien jaunas pasaciņas. Galu galā tam nav sevišķas nozīmes. Pat ja viņa zinātu šo cilvēku vārdus, mirušiem viņa vairs nevar kaitēt.

—    Bet tu kā nekā taču esi dzīvs, mans mīļais, — Henrijs iebilda."^

^ Pagaidām vēl esmu — un pietiekami norūdījies pret visādiem atgadījumiem. Neraizējies, Henrij! Ne tu, ne Beatrise, ne arī mani nedaudzie draugi taču neticēs tam, ko apgalvo Fanija, un, ja arī kāds ticēs, man tas nav svarīgi. Es sabiedrībā neapgrozos. Un tomēr ir labi, ka es to zinu. Šis tas kļūst saprotamāks.

Māsa sarauca uzacis.

—   Tad varbūt es darīšu zināmu tev vēl ko. Es atklāju, kāpēc viņa ienīst Povisu.

Pirmo reizi viņš šķita izrādām interesi.

—   Patiešām? Es ļoti priecātos, ja varētu gūt kādu skaidrību.

—   Domāju, ka esmu to ieguvusi. Fanija baidās no viņa.

—   Kāpēc?

—   To es nezinu teikt, bet viņš droši vien varētu pastāstīt, ja tikai gribētu. Manuprāt, viņš zina kaut ko par Faniju, bet viņa baiļojas, lai tas nenāktu tev ausīs.

Volters pasmaidīja.

—   Mīļā Bī, tas neizskatās pēc tevis — ļaut iztēlei gūt virsroku pār saprātu. Kāpēc lai Fanija apgrūtinātu sevi ar bailēm no manis? Es taču viņas acīs esmu tikai vientiesis, kam pieticis muļķības ar viņu apprecēties.

—    Tā ir, mīļais.

—   Pilnīgi pareizi. Un, ja viņa ir likumīgi apprecējusies, tad kāpēc gan viņai būtu jāraizējas, lai tikai es vēl kaut ko neuzzinātu? Viņai jau gadiem ilgi ir skaidrs, ko es par viņu domāju.

—   Tātad bez tava vispārējā sprieduma par viņas raksturu te jābūt vēl kaut kam īpašam, ko viņa vēlas no tevis noslēpt un baidās, ka tas var nākt gaismā ar Povisa palīdzību. Kā tev šķiet, ar kādu nolūku viņa nāca pie manis? Viņa gan nav diez cik gudra, taču nav arī tik liela muļķe, lai pati noticētu šim izdomājumam. Skaidrs, viņa tikai mēģināja mani iebiedēt, lai es tevi pierunātu no Povisa atbrīvoties vai vismaz noskaņot mani pret viņu, ja viņš iedomātos izpaust man to, kas viņam zināms. Varbūt gribēja ar manu starpniecību ietekmēt Henriju, lai tas samaksā viņai par klusuciešanu.

Volters domīgi klausījās.

—   Paldies. Jā, varbūt tev ir taisnība attiecībā uz Povisu. Esmu dažkārt lauzījis galvu, kāds pamats ir viņu savstarpējam naidam. Vai tev liekas, ka Penvirns arī kaut ko zina vai vismaz nojauš? Tas daudz ko izskaidrotu.

Beatrise papurināja galvu, f — Tas ir iespējams, taču es par to šaubos. Penvirns, šķiet, nav tāds cilvēks, kas varētu ilgi paturēt pie sevis kādu noslēpumu. Viņš to varbūt gribētu gan, taču ar viņa temperamentu tas jau sen būtu izlauzies uz āru. Jā, Dik, es nāku.

Izdzirdējusi saucienu no guļamistabas, viņa piecēlās, garām iedama, uzsita Henrijam uz pleca un smiedamās viegli noskūpstīja brāļa sirmojošo galvu.

—           Nu jūs, godīgās dvēseles, labāk pievērsieties atkal māju celtniecībai un senatnes pētīšanai un ļaujiet man un Povisam tikt galā ar tādiem cilvēkiem kā Fanija. Lai sasniegtu labu mērķi, mēs dažkārt neatsakāmies arī aptraipīt rokas.

Kad pēcpusdienā viņa bija atgūlusies, lai atpūstos, Volters piesardzīgi pavēra kabineta durvis.

—    Vai es tevi netraucēju?

—          Nepavisam, — viņa sacīja. — Nāc, parunāsimies, kamēr es atpūtinu muguru.

—    Tev šodien slikti? Tu izskaties pārguruši.

—           Ne sevišķi. Un, ja arī būtu, saruna ar tevi palīdzēs man to aizmirst.

Volters apsēdās māsai līdzās.

—          Es šodien nebiju sevišķi laipns, kaut gan tu esi manā labā tik daudz darījusi. Tu mani mazliet pārsteidzi, bet es patiešām esmu tev pateicīgs.

Viņas -acis uzjautrināti samiedzās.

—          Protams, mīļais, tu esi, tikai tev ir drusciņ šķērmi. Es zinu. Par laimi, man bijis pietiekami daudz laika, lai atbrīvotos no pārlieka jūtīguma. Tā ir brīnišķīga īpašība, bet praktiskajā dzīvē tomēr traucē, it īpaši sievieti.

Viņš saviebās.

—   Nevajag, Bī. Neesi ciniska.

—          Vai tas tevi sāpina, mīļais? Kāda gan varētu būt nabaga sieviete, kurai jārūpējas par divām tādām nevainīgām būtnēm kā tu un Henrijs, nemaz jau nerunājot par trim bērniem? Un tagad vēl esmu uzkrāvusi sev kaklā spārnotu zēravu! Ja tu būtu redzējis šorīt Faniju un Arturu, kā viņi stāvēja aci pret aci, tu saprastu, ka reizumis man jākļūst ciniskai, citādi nav iespējams pastāvēt.

—          Es vēlētos, lai tu man pastāsti vairāk, gribētu zināt, tieši ko viņa teica.

—          Starp citu, viņa cerot, ka mēs ar Arturu nomirsim grāvmalā.

Beatrise pārstāstīja vēl dažus sīkumus.

—   Un beidzās ar to, ka viņa tevi no sirds nolādēja?

—          Un Arturu. Arturu jo īpaši, viņa zēnu ienīst vēl vairāk nekā tevi vai mani, gandrīz pat vairāk nekā Povisu.

—          Bet kāpēc? Bērns taču nav nodarījis viņai nekā Jauna.

—           Viņš ir nodarījis vairāk nekā mēs pārējie — viņš to ir redzējis izģērbtu. Vai atceries, pirms divām nedēļām es tev teicu, ka esmu adoptējusi eņģeli Gabrielu? Es kļūdījos — viņš ir Ituriels. Tikko viņš tai pieskārās, maska nokrita. Nemūžam neticēju, ka var notikt kaut kas tāds, ko pieredzēju šodien. Viņa stāvēja Artura priekšā kā pastardienā kaila.

—          Skaidrs, — Volters teica. — Jā, to viņa tik viegli nepiedos.

—          Viņa nekad nepiedos nedz viņam, nedz man un nelaidīs garām iespēju sariebt mums visiem. Arī tāpēc es mierā nelikšos. Fanija ir indīga čūska, un, ja pret viņu necīnīsies tu, būs jācīnās man — mūsu visu dēļ.

—    Un kā tu domā ar viņu cīnīties?

—           Kā vien varēšu, un līdzekļu izvēlē es nebūšu sevišķi sīkumaina. Pirmām kārtām gribu, lai tu man atļauj izdibināt no Povisa, protams, ja viņš būs ar mieru stāstīt, ko viņš zina par Faniju.

—    Bī, es … es drīzāk …

—          Tu drīzāk kļūsi par ubagu nekā par detektīvu. Es arī. Es tāpat būtu daudz ko vēlējusies. Diemžēl neviens mums neprasa, kādus dubļus katrs gribētu brist.

Pie durvīm pieklauvēja Ellena.

—          Piedošanu, mem, vai misters Riverss ir te? Vecais Polvīls no līča grib runāt īpašīgi ar viņu.

Volters izgāja, bet pēc brītiņa atkal atvēra durvis.

—    Bī, vai tu varētu pieņemt Polvīlu?

Brālis izskatījās noraizējies. Beatrise žigli uzslējās sēdus un saglauda matus.

—    Protams, ved viņu iekšā!

Volters atvēra durvis.

—          Ienāciet, lūdzu! Es gribu, lai arī mana māsa dzird, kas jums sakāms.

Kad vecais vīrs ienāca, Beatrise piecēlās un pastiepa viņam pretī roku. Viņš paskatījās uz to pūces nopietnībā» taču uz sveicienu nereaģēja.

X — Lūdzu, sēdieties! — viņa uzaicināja. — Priecājamies jūs redzēt.

:—Lai nu tā būtu, mem. ,

Viņš apsēdās, abām rokām satvēra cepuri un ņēmās to murcīt.

—    Neba gribu jums daudz ko stāstīt, ser, gribēju jums paprasīt. Jūsu kundzene …

Viņš aprāvās.

—    Turpiniet, — Volters teica. — Man nav noslēpumu no misis Telfordas.

—    Kā kungam tīk. Mister Rivers, kopš jūs še atnācāt, bijāt mums taisnīgs kungs, un es negribētu domāt uz jums ļaunu.

—    Vai jums ir iemesls domāt par mani ļaunu? — Volters mierīgi pavaicāja. — Labāk pastāstiet, kas jūs satrauc. Varbūt mēs varam ko labot.

Polvīls izņēma no kabatas saburnītu, ārkārtīgi netīru papīreli. Tajā bija ietītas dažas zelta monētas.

—    Vai jūs zināt, ka jūsu kundzene mēģināja uzpirkt manu dēlu?

—    Ko!?

—    Manu dēlu Džeibzu. Piedāvāja naudu, l$i šis priekš viņas Pedstovas pilsētā izdarītu sātana darbu. Vai jūs to zinājāt?

Brīdi valdīja nospiedošs nāves klusums, tad Volters apsēdās.

—    Polvīl, lūdzu, pastāstiet mums, ko misis Riversa Džeibzam lika darīt!

Polvīls cieši paskatījās viņā.

—    Jā, es jau iedomājos, ka jūs varbūt nezināt. Džeibzs izgājšnedēļ bija Trenansā ar zivju grozu, jūsu madāma pienāca klāt un uzprasīja, vai šis negribētu nopelnīt naudu. Un Džeibzs tā nevainīgi atteicis: «Aiz ko ne, mem.»

—    Un tālāk?

—    Laikam šī gribēja slepeni aizlaist uz Pedstovu kādu ziņu. «Tikai nevienam nesaki,» viņa piekodinājusi, «ne tēvam, ne arī kādam citam.» Šī gribējusi, lai Džeibzs Pedstovā aiziet uz «Jūrnieku atpūtu» un sameklē kādu ārzemju jūrnieku, kas laikam ieradīšoties no Bristoles. Iedevusi viņam piecas mārciņas un šo papīru, kad viņš satiks to jūrnieku, viņam vajg sacīt: «Turku saldumi,» — un tas atbildēs: «Mazi, bet saldi.» Tad Džeibzam vajgot iet ārā un jūrnieks sekošot. Un Džeibzs iedošot papīru, uz kura kaut kas rakstīts, bet matrozis iedos mazu kastīti un Džeibzs viņam piecas mārciņas, taču naudu lai nedodot, iekams nav dabūjis kastīti. Tad viņam vajg atnest kastīti šai, un par pūlēm saņemšot divas ginejas, nekas ļauns nenotikšot, un neviens neko neuzzināšot

Māsa un brālis saskatījās.

—   Un ko darīja Džeibzs? — Volters pavaicāja.

—    Džeibzs papriekš paņēma, laikam neko sliktu nedomāja. Tad nobijās un neaizbrauca. Džeibzs ļaunu negrib, labs puika, tikai vientiesīgs.

—    Jā, es zinu.

—    Viņš cauru nedēļu staigāja apkārt kā noplukuši vista, līdz šorīt es viņam uzprasīju: «Kas tev lēcies, dēls? Pastāsti tēvam, kas tevi nospiež, tikai negvelz.» Un Džeibzs klāja vaļā: «Divas ginejas ir smuka nauda, tomēr viss tā jokaini.» Un es saku: «Ja ņemsi šās smirdošo naudu, nudien, tevi samalšu miltos.» Es viņam saku: «Dod man to papīru! Es uzkāpšu uz klints un pastāstīšu misteram Riversam.» Es saku: «Misteram Riversam to vajdzētu zināt un varbūtās vēl dažam labam.»

Viņš pasniedza Volteram monētas.

—    Te būs jūsu piecas mārciņas, ser, mums tās nevajg. Neesam skolās gājuši, bet dieva bīstamies, tak jums vajg zināt, ka mums nav pa ceļam ar melsoņiem, garnadžiem un tamlīdzīgiem žipčikiem. Nudien, audzinu savus bērnus par godīgiem cilvēkiem, tā, kā vēlēts svētajos rakstos, un nevienam nebūs musināt manu zēnu uz ļauniem darbiem, lai pēc tam viņu pakārtu vai aizsūtītu katorgā, un es ij nezināšu — par ko; tā nenotiks.

Grumbainā, vecišķā uz ceļgala noliktā dūre cieši sažņaudzās. Volters nolika naudu uz galda. Viņa roka viegli drebēja.

—    Paldies. Labi, ka Džeibzs jums visu izstāstīja. Vai drīkstam apskatīt papīru?

Polvīls uzmeta viņam neuzticīgu skatienu, tad lēnām pastiepa roku ar saņurcīto papīra strēmeli.

—   Lūdzu, skatiet, cik tīk, ser, bet es gribēšu to atpakaļ. Rādās, ka tas var man noderēt.

Volters izgludināja saburzīto papīreli, apskatīja to un pasniedza Beatrisei. Uz tā ar Fanijas roku bija uzrakstīti četri vārdi: «Turku saldumi — piecas mārciņas.»

—    Paldies, — Beatrise sacīja un atdeva papīru.

—    Polvīl, — Volters teica, — mēs ar māsu esam ļoti pateicīgi, ka jūs nācāt uzreiz pie mums. Ticiet, ja man būtu vajadzīga šī kastīte, lai arī kāds būtu tās saturs, es to būtu dabūjis pats, nevis uzpircis pusaugu puiku, lai tas riskē ar savu galvu. Tagad, kad mēs to zinām, domāju, ka varu apsolīt — tas nekad vairs neatkārtosies.

Šoreiz, brīdi vilcinājies, sirmgalvis paspieda abu pastieptās rokas. Viņš aizgāja līdz durvīm, tad atgriezās un nolika papīru līdzās monētām.

—   Jūs varat to paturēt, ser.

Pēc viņa aiziešanas istabā kādu brīdi valdīja klusums.

—          Tagad, — ierunājās Beatrise, — mums jāatšķetina viss līdz galam. Vai nepasauksim Povisu un nepamēģināsim noskaidrot, ko viņš zina?

Volters viņu sastapa virtuvē, ģērbušos baltā franču šefpavāra tērpā; viņš patlaban mācīja Ellenai, kā cept vēja kūciņas.

—          Kad atbrīvosieties, lūdzu, ienāciet kabinetā! Mēs ar misis Telfordu gribētu ar jums aprunāties.

Poviss, pametis no uzacu apakšas ilgu, pētošu skatienu, klusēdams pamāja ar galvu un turpināja savu meistarīgo darbošanos ar mīklu. Kad kūkas bija iešautas krāsnī, viņš palūkojās pulkstenī.

—          Piecpadsmit minūtes, Ellen, un pieraugiet, lai tās kārtīgi atdzistu.

Viņš noņēma cepuri, noraisīja priekšautu un, rūpīgi nomazgājis rokas, nostājās kabineta durvīs.

—   Jūs vēlējāties ar mani runāt, kundze?

—• Jā, lūdzu. Mēs gribētu zināt, ja jūs varat pateikt, kas ir «turku saldumi».

Poviss brīdi klusēja.

—    Tātad jūs esat uzzinājuši.

—          Te bija Polvīls, — viņa paskaidroja. — Pagājušajā nedēļā Džeibzam tika piedāvātas divas ginejas. lai viņš tos slepus dabū no kaut kāda jūrnieka Pedstovā un samaksā tam piecas mārciņas.

—    Vai viņš aizbrauca?

— Nē. Vispirms viņš piekrita, tad nobijās un sāka šaubīties, un šodien atzinās tēvam.

—          Tā ir viņa laime. Tādiem kā Džeibzs labāk' būt godīgiem; lai veiktu šādus darbus, tur vajadzīga galva uz pleciem. Viņu noķertu kā likts, un ej nu tad pierādi, ka tur nebija vēstules no Francijas. Ar spiegiem mūslaikos neviens jokus nedzen.

Viņš apklusa, pārdomādams situāciju.

—          Jā, pēc viņas izskata šorīt es spriedu, ka putniņš laikam ir sprukās. Jādomā, ir drāzusi uz šejieni trakā steigā un likusi saviem Bristoles draugiem, lai atsūta to draņķi ar Pedstovas zvejas laivu.

Neviens netika minējis Fanijas vārdu.

—          Bet kas tas tāds ir? — Beatrise pavaicāja. — Es lāgā nesaprotu. Vai tā ir inde?

Viņš papurināja galvu.

—          Ne tāda, kādu jūs iedomājaties, kundze. Inde gan, taču tā nav paredzēta nogalināšanai.

—    Kam tad?

—   Vai esat dzirdējusi par opiju?

—    Opiju?

—   To pašu, tā ir.

—          Turku saldumi, — Volters klusi nomurmināja un pagriezās pret Povisu. Viņa izskats biedēja, tomēr balss, kā arvien, skanēja laipni.

—    Cik ilgi jūs jau to zināt?

—          Kopš viņa mēģināja mani piekukuļot, lai es to sagādāju.

—    Kad tas bija?

—    Kādas sešas nedēļas pēc jūsu laulībām.

—    Jūs to zinājāt visus šos gadus un slēpāt no manis?

—    Tā ir, ser.

Volters novērsa skatienu.

—          Un es jums ticēju, — beidzot viņš izgrūda tik tikko sadzirdami.

—    Jā, ser.

Iestājās tāds klusums, ka ausīs sāka dunēt. Tad iejaucās Beatrise.

—    Volter, nepārsteidzies! Viņš to darīja tevis dēļ.

Poviss stāvēja sastindzis miera stājā kā vecs karavīrs.

Volters joprojām lūkojās sāņus.

—          Vai jūs man nepateiktu, — viņš gausi ierunājās, — kāpēc tā rīkojāties?

—          Labi, ser, man nekas nav pretī. Bet varbūt jūs uzskatīsiet, ka tas neskan diez cik pieklājīgi.

—    Lai paliek pieklājība, gribu zināt patiesību.

—          Lai notiek! Patiesība, ja gribat to dzirdēt, ir tāda, ka jūs esat pārāk labsirdīgs.

—    Citiem vārdiem sakot. ..

—          Jūs taču viņu nekad nepametīsiet. Bieži jo bieži esat no tā par mata tiesu. Viņa jūs noved tiktāl, ka simtiem reižu apņematies to izdarīt. Tad viņa sāk bimbāt un lūgties piedošanu un tā joprojām, un jūs piedodat atkal un atkal, un tā septiņdesmit reiz septiņi lāgi, kā mums vēlēts. Bet tas ir garš rēķins, un tas nebūs vēl ne pusē, kad jūsu sirds neizturēs un jūs būsiet pagalam,

un grāmata paliks neuzrakstīta. Un tad es vai kāds cits nespēs neko vairāk līdzēt kā izrakt jums kapu.

Acis nodūris, Volters klusēdams klausījās. Poviss paspēra soli uz priekšu.

—    Jūs sakāt, visus šos gadus. Nu, ser, var jau būt, ka tas bija aplami. Bet varbūt jūs pateiksiet, ko citu man atlika darīt? Kā gan, jūsuprāt, es būtu varējis visus šos gadus jūs aizsargāt, ja man nebūtu nekā, ar ko viņu biedēt? Nav taču jēgas piedraudēt, ka pastāstīšu to, kas jau reiz izpausts un par ko saņemta piedošana. Un kā, pēc jūsu domām, es būtu panācis, lai viņa liek jūs mierā, izņemot vienu mēnesi no veseliem divpadsmit, — un tas nemaz nav tik daudz, — un atturējis viņu, lai jūsu vārdā netapina naudu, kur tik pagadās: no ārzemju džentlmeņiem, kas atbrauc strādāt kopā ar jums, no mistera Telforda ietekmīgajiem draugiem? Un varbūt lainenočieptu pēdīgo kamzoli, kas jums mugurā, un neieķīlātu šā draņķa dēļ? Vai jūs domājāt, ka visus šos gadus esmu sēdējis klēpī saliktām rokām?

Voltera smiekli bija tik dzidri, ka tie noskanēja kā pātagas plīkšķis.

—    īsi sakot, esmu tāds pats vientiesis kā Džeibzs. Tad jau esmu jums pateicību parādā par šo prasmīgo aizstāvību.

Vienīgi Beatrise redzēja, kā Povisam pēkšņi noraustījās seja. Kad Volters pacēla skatienu, Povisa vaibsti jau atkal bija sastinguši drūmajā vīpsnā.

—    Nav par ko pateikties, ser, tas man sagādāja patiesu prieku.

—   Volter, — ierunājās Beatrise. Viņas balss skaņa lika brālim atskatīties. — Gribu tev darīt zināmu, ka Poviss ir rīkojies tieši tā, kā viņa vietā būtu rīkojusies es, ja man pietiktu vīrišķības un nesavtības.

—   Vai tiešām, kundze? — Poviss pabrīnījās. — Lepojos, dzirdot jūsu vērtējumu.

—    Lūdzu, atvainojiet, — viņa teica. — Man nevajadzēja jaukties jūsu attiecībās, saprotams, ka tas aizvaino.

Volters piecēlās un pastiepa roku.

—   Manai māsai ir taisnība, es izturējos netaisni. Povis, lūdzu, piedodiet!

Akmenscietajos vaibstos ievilkās agrākais, ciniskais smīns.

—    Man nav par ko gausties, ser. Visuvarenais savā nebeidzamajā gudrībā atradis mani par piemērotu, lai es fiddāju par jums; kāpēc — tas stāv pāri manai saprašanai, ja nu vienīgi par maniem grēkiem, Un, kamēr še mītu, man, bez šaubām, viss jāuzņem bez kurnēšanas. Nevaru jūs sevišķi vainot, ka pēc tāda trieciena esat maķenīt lecīgs. Tā ir viena pretīga padarīšana, un man žēl, ka ar to jāapgrūtina misis Telforda. Man domāt, viņai, slimai sievietei, kam ieteikts miers un atpūta, jau tā šais pēdējās nedēļās ticis pārāk daudz.

Beatrise iesmējās.

—          Povis, tur nu neko nevar līdzēt, mes dzīvojam uz nemierīgās planētas.

—          Tā ir, kundze. Un tagad, kad mēs visi trīs to zinām, kas būs tālāk? Kaut kas tak jādara, ja jau tādus nabaga muļķīšus kā Džeibzs sāk pierunāt par divām ginejām bāzt galvu cilpā.

—          Jā, — Volters piekrita. — Un tagad jārīkojas man. Pārlieku ilgi biju atstājis novārtā savus pienākumus.

—    Un, ja drīkst zināt, ser, ko jūs darīsiet?

—          Pirmām kārtām aizvedīšu misis Riversu uz Londonu pie ārsta un uzzināšu, vai ir kāda iespēja izdeldēt šo paradumu.

—    Vai viņa būs ar mieru braukt?

—    Viņai būs jābrauc.

—    Kā jūs to panāksiet?

—          Pagaidām vēl īsti nezinu. Rīt došos uz Trenansu, un tad jau redzēs. — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Pateicos jums, Povis.

—           Paldies jums, ser. Kundze, domāju, jums būs patīkami dzirdēt, ka Ellenai ir viegla roka kūku cepšanā. Vēl dažas stundas — un būšu no viņas iztaisījis labu beķeri — cik nu sievietei tas iespējams.

10. nodaļa

Nākamajā dienā Volters atgriezās no Trenansas vēlu vakarā. Viņa galējais spēku izsīkums bija tik acīm redzams, ka pat Henrijs neko nevaicāja. No rīta viņš ierunājās pats:

— Henrij, man ļoti žēl jūs pamest, bet man jābrauc uz Londonu.

—    Vai tu vedīsi Faniju?

—    Jā, uzreiz, mēs izbraucam rīt no paša rīta.

—   Vai viņa piekrita iet pie ārsta?

—   Jā, taču pagalam negribīgi. Ja došu viņai laiku, viņa grozīs savu lēmumu un cīniņš būs jāsāk atkal no jauna. Visdrošāk ir pasteigties.

Palicis divatā ar māsu, viņš izteicās sīkāk'. Tā bijusi baismīga diena. Sākumā Fanija visu noliegusi, izteikdama niknus protestus par nepamatotām un aizvainojošām aizdomām. Polvīli, kurus, bez šaubām, Poviss esot uzpircis, to visu esot izzīduši no pirksta, viņai ne prātā neesot nācis runāt ar Džeibzu, viņa domājusi, ka turku saldumi ir gumiarābika un rožūdens maisījums.

Kad viņai parādīta ar pašas roku rakstītā zīmīte, Fanija izplūdusi asarās, esot atzinusies un raudādama lūgusi vīram piedošanu. Esot metusies viņam pie kājām, skūpstījusi rokas un zvērējusi nekad vairs nepieskarties tam elles draņķim. Pēc brīža atkal esot sākusi vārīties trakās dusmās, lādējusies, spiegusi, lamājusi Volteru neiedomājami neķītriem vārdiem, situsi un spļāvusi uz viņu, draudējusi izdarīt pašnāvību. Tad tikpat piepeši nomierinājusies, atgriezdamās atkal pie iepriekšējās lomas — sava nevainīguma aizstāvēšanas, un riņķa dancis sācies no gala.

—    Tas man noriebās visvairāk, — viņš teica. — Viņa darbojās kā uzvelkamā rotaļlieta un, šķiet, varēja atkārtot šo izrādi, cik reižu vien vēlies. Turklāt tas viņu pat nenogurdināja.

Tā šī spēlīte turpinājusies visu dienu. Līdz beidzot vakarā viņa iegrimusi drūmā klusēšanā un pirmo reizi uzklausījusi ultimātu, ko viņš bija ieradies paziņot.

•— Ko tu viņai teici?

—    Es teicu, ja viņa nebrauks man līdzi uz Londonu konsultēties ar ārstu, kas mēģinās viņu no šī paraduma izdziedēt, viņa nekad vairs mani neredzēs, es nemaksāšu viņas parādus un nesegšu nekādus citus viņas izdevumus, vienīgi ar mistera Vintropa starpniecību viņa varēs saņemt minimālus līdzekļus uzturam. Vēl teicu — ja viņa kādreiz atkal parādīsies šai apvidū vai kļūs zināms, ka viņa satiekas ar maniem rentniekiem vai kaimiņiem, visi zvejnieki tiks brīdināti, lai piesargās no viņas.

-— Un tad viņa piekrita?

—    Viņai bija jāpiekrīt. Savas naudas viņai nav, tikai tā, ko dodu es; turklāt doktora Tomasa un viņa sievas pacietība jau bija galā. Rīt no rīta agri viņš mūs aizvedīs uz Pedstovu, un no turienes, kā nu varēdami, ceļosim uz Ekseteru. Viņam tas viss ir apriebies līdz kaklam, un es nevaru šim cilvēkam neko pārmest. Šī šausmīgā spiegšana… Vakar bija tāds bridis, kad šķita — tūlīt pat viņš mūs izmetīs āra.

—    Ko tu darīsi Londonā?

—   Vispirms laikam aprunāšos ar tēva draugu doktoru Teriju. Vai atceries viņu? Joprojām praktizē, un viņš ir ļoti gudrs, zinu, ka viņš darīs manā labā visu, kas vien būs viņa spēkos.

—    Tev jāņem līdzi Poviss.

—   Nē, viņš var atbraukt vēlāk. Pagaidām viņam jāpaliek te un jārūpējas par jums.

—   Ne viņš, ne es tam nepiekritīsim. Pasauc viņu — un pats redzēsi.

Poviss bija nelokāms. — Atvainojiet, ser, bet bez manis jūs nebrauksiet.

—   Misis Telfordai jūs esat vairāk nepieciešams nekā man.

—    Misis Telforda zina, ka tā tas nav, ser.

—    Protams, viņa zina, — Beatrise piekrita. — Nemuļķojies, Volter, mums lielākās raizes jau aiz muguras, bet tev vajadzīgs palīgs, kas pieskata Faniju, lai viņa neaizlaižas lapās, kamēr tu noīrē zirgus vai konsultējies ar ārstiem. Es palīdzēšu Ellenai veikt mājas soli.

—   Un mācīsi Arturu, un kopsi Diku, un pirksi mēbeles, un uzmanīsi Megiju un Billu, lai viņi neķīvējas bērna dēļ un ar savām ķildām dēlu nerauj pušu. Neaizmirsti, ka arī tev pašai vajadzīga kopšana.

—   Kad tiksim mājās, varēšu vārtīties pa gultu, cik patiksies. Manai mugurai vajadzēs pagaidīt labākus laikus. Arī Artura mācības var pagaidīt, viņam ar Hariju būs jāpalīdz man aprūpēt Diku. Visiem trim tas nāks tikai par labu. Dikam pēdējā laikā veltīts tik daudz uzmanības, ka viņam draud briesmas pārvērsties par slimnieku ar nepiepildāmām prasībām, un abi pārējie viens otra sabiedrībā joprojām jūtas kā uz adatām.

—    Un kā ar Penvirniem?

—   Viņiem būs jāsaprot, ka citiem cilvēkiem arī ir savas rūpes. Un, ja Megija būs aizņemta ar mēbeļu izraudzīšanu, viņai atliks mazāk laika tracināt Billu. Neuztraucies veltīgi, Volter, tu mani tikai nogurdini. Ak dievs, kas ar mani notiek! Es nespēju atturēties, lai neecētos pat ar tevi, mans mīļais, it kā tev jau tāpat nebūtu diezgan.

Viņš pasmaidīja.

— Laikam taču beidzot kļūsti par dzīvu cilvēku.

Pirmās trīs dienas pēc Voltera un Povisa aizbraukšanas Henrijs cītīgi noņēmās ar slimniekiem, lasīja priekšā Dikam, ik solī pūlējās izpalīdzēt Beatrisei un nemitīgi traucēja gan Ellenu, gan Robertsu ar savu nopietno vēlēšanos būt noderīgam. Ceturtajā dienā viņu pārņēma īgnums, viņš izrāja Ellenu, ka tā slikti gatavojot ēdienus, un sūrojās, ka kustību trūkuma dēļ muskuļi kļūstot ļengani. Piektajā dienā viņš aizjāja uz Pedstovu un atgriezās rīta pusē, nošķiedies ar dubļiem un nespējīgs sakarīgi pateikt ne pāris vārdu. Pa stāvo un bīstamo ceļu viņš bija nokļuvis mājās, vairāk pateicoties zirga gudrībai nekā savam saprātam.

Abi kalpotāji gulēja ciešā miegā. Beatrise izdzirdēja Henriju grābstāmies gar durvīm un piecēlās, lai vīru ielaistu; viņa klusi spēra soļus cerībā, ka zēni nepamodīsies. Redzēdama, ka viņš nespēj parūpēties ne par sevi, ne par zirgu, Beatrise pamodināja Robertsu. Kopīgiem spēkiem viņi iestiepa Henriju iekšā, novilka savārtītās drēbes, ar mitru sūkli notīrīja viņam rokas un seju. Henrijs gultā jau krāca, kad, pa pusei apģērbies, pa durvīm pabāza galvu Harijs.

—   Māmiņ, vai varu kaut ko palīdzēt?

—    Nē, mīļais, viss jau ir kārtībā. Liecies vien gultā! Un, lūdzu, nestāsti par to Dikam.

—   Labi, māmiņ.

Līdz pat rītam Beatrise gulēja, vaļējām acīm vērdamās tumsā. Viņa jau agrāk bieži bija redzējusi vīru iereibušu, taču tādā stāvoklī viņš nebija nonācis nekad.

Nākamajā rītā Henrijs pamodās īdzīgs un aizkustinoši kaunīgs un nespēja paskatīties Harijam acīs. Atklājis, ka dēls par notikušo zina vairāk nekā viņš pats, Henrijs bikli mēģināja attaisnoties, taču Harijs uzdrošinājās izteikt pārmetumus.

—   Ak, ser, mātei nav viegli paciest tādu jezgu nakts vidū, turklāt kalpotāji visu to redz. Es nu gan viņai būtu atvainojies, ja es . ..

•— Ja tu jebkad būtu sagādājis liekas nepatikšanas, —• atskanēja mātes balss, tik griezīga, kādu viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Viņa stāvēja durvīs — bāla, nogurusi, ar tumšiem lokiem zem acīm, cieši sakniebtām lūpām un netīras veļas kaudzi rokās. Harijs tumši pietvīka, novērsās un iekoda lūpā. Viņa tēvs lūdzoši pastiepa uz priekšu rokas.

—   Mana mīļā, ļoti atvainojos, ka tevi iztraucēju, Tā nebūtu noticis, ja …

Viņu apklusināja nikni vārdi, kas šaustīja kā pātagas cirtieni. Ilgus gadus sieva bija izturējusies it saprātīgi un rāmi, tāpēc Henrijam tik negaidīts nāca piepešais paziņojums dēla klātbūtnē: šāds pretīgs paradums nedēļas laikā varot nobeigt pat veselu cilvēku.

—    Un varbūt tu papūlēsies aiznest šīs netīrās drēbes uz mazgājamo telpu, kamēr es sakopšu Diku? Viņš arī tieši šodien pacenties mani iepriecināt, apgāzdams gultā brokastu paplāti. Un Harijs, kā redzu, notraipījis galdautu ar ievārījumu. Es labāk pabrokastošu virtuvē kopā ar Ellenu, ja man vispār atliks laiks ēšanai.

Viņa nometa netīrās drānas uz grīdas un izgāja ārā, drebēdama no uzbudinājuma.

Ja Volteram liekas, ka tā uzvedas dzīvs cilvēks, viņa klusībā nodomāja, tu, šķiet, gūsti gluži pieklājīgus panākumus. Tu neesi tā uzvedusies kopš saviem mācību laikiem. Saņem sevi rokās, mīļā, citādi tevi noturēs par Faniju.

Pēkšņais savaldības zudums viņu pašu mulsināja tāpat kā vīru un dēlu, kuri patlaban lēnprātīgi uzlasīja no grīdas netīros palagus.

Turpmāko rīta cēlienu Beatrisei izdevās noturēties parastajā līdzsvarotajā omā. Tomēr viņa atviegloti uzelpoja, kad pienāca laiks pēcpusdienas atpūtai. Garās bezmiega stundas, kas sekoja pēc iepriekšējo nedēļu satricinājumiem un mokošā sasprindzinājuma, nepalika bez sekām. Par laimi, šodien laikam neviens viņu vairs netraucēs. Henrijs, joprojām juzdamies vainīgs, bija aizgājis uz līci apskatīt celtniecības materiālus. Samulsušais un pieklusušais Harijs devās viņam līdzi, lai savā un brāļa vārdā ar prāvu nosebošanos atvainotos Penvirnam. Arturs un Robertss iepirkās Pedstovā. Dikam brālis bija cieši piekodinājis pēcpusdienā atrast sev klusu nodarbošanos un «ļaut mātei kaut reizi maķenīt atvilkt elpu». Vismaz divas stundas viņa varēs mierīgi pagulēt, un tad sāpes kaut drusku pierims.

Beatrise ar mokām aizvilkās līdz kabinetam un apgūlās ar garu atvieglojuma nopūtu. Taču, pagriezusi seju pret logu cerībā, ka kaiju sudraboto spārnu vienmērīgie vēzieni varbūt nomierinās viņas satrauktos nervus, viņa ieraudzīja Megiju Penvirnu ar lielu grozu rokā kāpjam augšup pa klints taku. Viņa steigšus piecēlās sēdus un iekoda mēlē, lai neizlauztos skaļi vaidi. Nu kā tad, viņa taču pati bija aicinājusi Megiju kādreiz atnākt parunāt par Arturu, un nabadzīte, kā par nelaimi, izvēlējusies tieši šo dienu.

Acīmredzot goda vizīte. Parasti baskājainā Megija šodien bija apāvusi smagas, bezveidīgas kurpes, ko mēdza valkāt vienīgi svētdienās. Viņas kleita un aube, abas šūdinātas no tās pašas izbalējušās rūtotās drānas, kas izmantota gultas aizkariem, bija svaigi izmazgātas, izgludinātas un stīvi iestērķelētas.

Beatrise sakoda zobus.

Mieru, tikai mieru, savaldies! Tev viņa jāpieņem un jābūt laipnai, tev tas jāvar.

Nekas nebija līdzams. Pat ja mugurā būtu iecirtušies vai visi džungļu iemītnieku ilkņi, viņai jāpiespiežas, lai nelaimīgā sieviete justos gaidīta. Ja tas būtu kāds cits, varētu atrast aizbildinājumu, taču vienīgi necilvēks uzdrošinātos neizrādīt viesmīlību tik neaizsargātai būtnei kā Megija. Taču šī piespiešanās darīja tādas sāpes, ka sejai vēl nebija uzplāts pienācīgais smaids, kad viešņa jau bija uz sliekšņa.

Saņēmusi uzaicinājumu ienākt, Megija nolika grozu uz grīdas un noslaucīja seju piedurknē. Viņa bija nedaudz aizelsusies un aiz bikluma gandrīz nespēja parunāt.

Esot gadījies labs loms. Varbūt lēdijai derētu kāda druska zivtiņu? Un patrāpījies arī diezgan maktens omārs …

Beatrise apspieda trīsas, kad tika pacelts groza vāks un kļuva redzamas atbaidošā radījuma tumšās, kustīgās spīles. Mirkli viņai iešāvās prātā — varbūt Megija grib lomu pārdot, taču viņa laikus aptvēra, ka maldījusies, un, par laimi, tā izdevās izvairīties no briesmīgas kļūmes.

Nē, tā bija dāvana no tīras sirds; no Kārgvizianas ļaužu viedokļa raugoties, īsti karaliska. Tik prāvi omāri bieži vis neķeras; jāpiesargās, lai viņu neaizvainotu.

— Ak, cik mīļi no jums! Tās mums, protams, lieliski noderēs. Svaigas jūras zivis mums ir liela greznība, jo Vorikšīra atrodas pārāk tālu no jūras. Un kas par varenu omāru! Tādu milzeni laikam nekad vēl nebiju redzējusi. Vīrs un dēli nevarēs vien nopriecāties par tādu cienastu. Viņiem tie ļoti garšo.

Kaut jel Megija pārstātu cilāt groza vāku! Kuru katru

Inidi šis briesmonis var izlīst ārā. Būtu vismaz paši to piebeiguši, kas gan te pratīs to izdarīt. Kā tādu radījumu nogalina? Izskatījās, ka tas pats it labi pieprot nogalināt citus.

—    Atvainošanu, kundze, — Megija iesāka un aprāvās. Acīmredzot viņai kaut kas bija padomā.

—    Jā? Apsēdieties un atvelciet elpu, pēc tā garā kāpiena droši vien esat nogurusi.

—    Atvainošanu, kundze, ja jūs neņemtu par ļaunu … Ar lielāko prieku palīdzētu jums sakopt māju. Grīdas vai ko citu izmazgāt… Misters Poviss ir prom, un jums vājnieki mājā, un …

—    Dārgā misis Penvirna, ļoti mīļi, ka jūs par mums iedomājāt, kaut gan pašu mājās tik daudz darāmā. Taču Ellena šorīt veļu izmazgāja, un Robertss rīt iztīrīs istabas. Labāk apsēdieties, parunāsimies, ja esat atnākusi! Ellena mums uzvārīs tēju.

Šī nogurdinošā sieviete joprojām mīņājās uz vietas. Ak, kaut taču viņa apsēstos vai arī ietu prom! To nav iespējams izturēt bezgalīgi — neviens to nevarētu — stāvēt un pieklājīgi sarunāties, un vērot, kā viņas seja te kļūst lielāka, te mazāka, te zaudē apveidus ..,

Megija satvēra viņas roku.

—    Sēžas nu, kundze!

Beatrise bezpalīdzīgi paklausīja un aizvēra acis. Kad reibonis pārgāja, viņa tās atvēra, izslējās taisni un pūlējās pasmaidīt.

—    Apžēliņ, cik muļķīgi! Neraizējieties, es nekad neģībstu. Esmu tikai mazliet nogurusi.., nejūtos sevišķi vesela…

Megijas acis brīdi pārsteidzoši līdzinājās dēla acīm.

—    Jā, kundze, es zinu. Jūsu cienītais mums stāstīja, cik briesmīgi tikāt savainota, kad mēģinājāt glābt savu puisīti… ak, cik žēl…

—    NēP nē! — Beatrise grasījās slieties kājās, abām rokām spiezdama ciet sev muti. Ak, kā gan kāds uzdrošinās viņai to pieminēt! Tas nav godīgi. Neviens nedrīkst runāt

far viņu par Bobiju .,.

Tad kaut kas pārtrūka. Beatrise pārstāja cīnīties un izlikties, raudādama viņa sakņupa, asaru straumei nebija gala, viņa šņukstēja, paslēpusi galvu rūtotajā klēpī. Megija bija apkampusi viņu ar abām rokām.

—   Ai, nabaga jēriņš, nabaga jēriņš! Vīrišķi jau to nezina, tikai sievišķi var saprast, no tiesas. Nabaga jēriņš, pazaudējāt savu maziņo … un es savu arī pazaudēšu …

Beidzot Beatrise pārstāja raudāt. Viņa izslējās taisni un vārgi izšņauca degunu, šai brīdī pati sev šķizdama pretīga, nožēlojama niecībf a.

Vai var vēl neprātīgāk uzvesties! Patiešām, vismaz jāatvainojas šai sievietei. Taču vienīgais, ko viņa spēja dabūt pār lūpām, bija: — Man jāiet nomazgāt seju.

Noskalojusi satūkušos plakstiņus un sevi kaut cik sakopusi, viņa iegāja virtuvē un palūdza, lai Ellena uzvāra tēju, tad, savākusi vienkop savas cieņas paliekas, atgriezās pie viešņas. Megija, uzrotījusi piedurknes un aizsējusi priekšautu, pašlaik vilka ārā no groza lupatu. Viņas sejas izteiksme bija gluži ikdienišķa.

—    Kundze, atvainojiet Arturu, viņš dikti nožēloja, ka aizmirsis vakar nomazgāt logus. Allažiņ gauži aizmāršīgs. Varbūt laidīsiet man nomazgāt? Tas nebūs ilgi, un es to izdarītu mīļu prātu. Kā vējš no šitās puses, tā paliek trakoti melli.

Abas sievietes lūkojās viena otrā. Tad Beatrise palocīja galvu, pieņemdama pakalpojumu.

—    Ak, pateicos! Jā, viņš patiešām piedāvājās tos nomazgāt, bet zēni jau mēdz daudz ko aizmirst. Palūgšu Ellenu, lai atnes jums spaini ar ūdeni.

Viņa klusēdama devās uz virtuvi. Viņai bija likts saprast, ka dīvainā, acumirklīgā tuvība ir apglabāta un aizmirsta. Atkal viena bija skvaira cienīgā, bet otra — zvejnieka sieva, un nemūžam neviens mirstīgais no Megijas neuzzinās, ka māte, kas zaudējusi dēlu, reiz raudājusi viņas rokās.

Jau labu laiku Henrijs raizējās, ka nepaspēs tikt mājās uz rudens aršanu un lopu izpārdošanu. Tāpēc ikviens atviegloti uzelpoja, kad ārsts Dikam beidzot atļāva braukt.

Ģimene jau posās ceļam, kad ieradās Poviss. Viņš esot atsūtīts noslēgt māju. Pavasarī tajā apmetīšoties zinātnieks, kam ticis nodots nepabeigtais darbs par aizvēsturiskajiem pieminekļiem. Volters esot noīrējis dzīvokli Londonā, netālu no doktora Terija mājas, un apmetušies tur abi ar Faniju, lai viņa pastāvīgi būtu ārsta uzraudzībā.

Henrijs, izdzirdis šos jaunumus, satraucās.

—    Tas laikam gan viņam maksā bargu naudu.

—   Jā gan, ser. Lai to visu samaksātu, viņam vajadzēja ieķīlāt šo māju, — Poviss paskaidroja.

Henrijs nepatikā noklakšķināja ar mēli.

—   Kāda velna pēc! Tas nu bija lieki. Es būtu galvojis par viņu, un viņš saņemtu no bankas aizdevumu.

—    Viņš nevēlējās jūs apgrūtināt, ser, teica, ka jums te jau tā izdevumu pāri galvai. Un, ja nemaldos, viņš ir dabūjis darbu, lai varētu izpirkt ķīlas zīrņi, — tulko ārlietu ministrijai no persiešu', arābu vai kādas citas ērmotas valodas. Viņš pie tā pavada dienas un naktis — visu pārējo laiku, kad vien nekalpo viņai kā galeru vergs. «Panāc šurp», «Padod to», «Izdari šito» — vai ausis jābāž ciet. Un kāds cits pabeigs grāmatu, kura jau gandrīz uzrakstīta, un piesavināsies godu sev. Un viss veltīgi. Tik tiešām viena nebeidzama muļķība.

—    Vai jūs gribat teikt, — Beatrise taujāja, — ka ārsti šo gadījumu uzskata par bezcerīgu?

—    Viens domā vienu, otrs — ko citu. It īpaši, ja sanāk kopā divi vai trīs. Dakteris Terijs šūpo galvu un saka: «Pārāk ielaista slimība.» Bet abi pārējie domā, ka vēl ir izredzes, un, kamēr izredzes pastāv, lai ari ieraugāmas tikai ar palielināmo stiklu, viņš neatlaidīsies, kaut tas viņam maksātu dzīvību. Un patiesība ir tāda: ja šīs dusmu lēkmes vēl ilgi atkārtosies, viņš dabūs galu tā kā tā.

—    Vai viņai kļuvis sliktāk, kopš viņi aizbrauca no šejienes?

Poviss paraustīja plecus.

—    Ak, kundze, pirms nebijām ievākušies dzīvoklī, viņa izturējās klusi kā pelīte. Saprotams, bija pārbijusies — un ne jau bez iemesla. Liptin lipa kā medus, līdz atklāja, ka viņam būs atsevišķa guļamistaba, ja to vispār var saukt par guļamistabu, — ala, kur pat sunim neklātos gulēt, nemaz jau nerunājot par kristīgu cilvēku. Toties durvīm pamatīga atslēga, par to es parūpējos. Ak dievs, domāju, ka viņa tam vai acis izskrāpēs. Nebija nekāda glābiņa, iekams dakteris Terijs nepiedraudēja viņu ieslodzīt trakoņamā, ja viņa neaizvērs žaunas.

— Kāpēc ala? Vai dzīvoklis nav ērts?

—    Viņas istaba ir ērta, tur šaubu nevar būt. Viņai nekā netrūks, pat ja viņam vajadzētu pārdot savus pēdējos svārkus. Bet ne jau tas viņai vajadzīgs — jūsu klātbūtnē, kundze, es to nevaru sacīt.

Povisa sejā bija lasāms tāds riebums, ka Beatrisei neviļus izlauzās: — Povis, vai jūs nevarētu Volteru pārliecināt? Ir briesmīgi, ka viņš sevi padara par upuri šādā veidā. Ja šī sieviete ir nedziedināma …

—    Un, ja būtu, kāds no tā būtu labums, kundze? Viņš būtu saistīts uz mūžu, vai saprotat? Tagad varbūt viņa nokļūs vājprātīgo namā — un, jo drīzāk, jo labāk. Tur viņai ari īstā vieta.

—    Bet tostarp?

—    Tostarp šī novedīs viņu kapā, ja nu vienīgi man nepietrūks pacietības un es šo nenožmiegšu. Tad es beigšu dzīvi katorgā, bet domāju, ka tas būtu to vērts — vismaz gūtu gandarījumu, ka esmu šai aizbāzis muti. To vajadzēja izdarīt jau sen, ja vien viņam būtu galva uz pleciem. Bet muļķim muļķa tiesa, kaut gan negribu viņu apvainot.

Beatrise nopūtās un atsāka mantu saiņošanu. Šimbrīžam laikam gan Voltera labā neko nevar darīt, jāpietaupa vārgie spēki, lai varētu palīdzēt vismaz tiem, kam viņa spēj palīdzēt.

Pašlaik visvairāk viņa bija vajadzīga tieši Arturam. Šķiršanās brīdim tuvojoties, zēns kļuva arvien bālāks un skumjāks, un Beatrisei sažņaudzās sirds, redzot viņa kluso izmisumu. Pēdējās nedēļās viņam tika sagādāta iespēja palikt divatā ar māti katru reizi, kad vien viņa varēja atnākt. Bet Megija bija pārāk bikla, lai nāktu bieži, turklāt viņa nekad neuzkavējās ilgi, izņemot pēdējo pēcpusdienu, kad māte un dēls pavadīja kopā vairākas stundas.

Penvirns atnāca pievakarē, samulsis un skarbs, lai aizvestu zēnu pēdējo reizi pārnakšņot savās mājās un nomurminātu īgnu «Paldies, kundze». Beatrisei šķita, ka jaunās drēbes, ko sieva nopirkusi, dīvainā kārtā vērš viņu tādu kā lētāku, kaut gan tas bija parasts apģērbs, kādu mēdza valkāt šajā apvidū. Drēbēm nebija nekādas vainas, vienīgi tās bija jaunas, tāpēc Bills tajās lāgā neiederējās. Lupatas šim dēmoniskajam cilvēkam šķita esam piemērotāks ietērps.

Megijas pašas drēbes, kas tika iegādātas pēc garām un nopietnām pārrunām ar Arturu, bija izraudzītas mazāk veiksmīgi. Viņa pati acīmredzot ar smalku gaumi nevarēja lepoties, toties dēlam tās bija pārpārēm. Viņam mātes apģērbs nebija tikai drēbes vien, tās simbolizēja jauno dzīvi, ko brīnumainā kārtā viņai bija sagādājuši kā no pasakas izkāpušie krustmāte un krusttēvs, kuri bija visu app. riezuši ar kājām gaisā. Mammai vajadzīgas zilas drānas, |o debess arī ir zila. Varbūt, nonākuši debesīs, ieraudzīsim, ka eņģeļi tērpušies viscaur zilā? Vai varbūt balti kā jūras bezdelīgas? Nē, tomēr zili, ar baltiem spārniem. Un zilās debesis tur ir grīda. Un ieraudzīju lielu, baltu troni…

Diemžēl Pedstovas veikalos dabūjamo audumu zilie toņi nebūt nevedināja domāt par debesu iemītniekiem. Tomēr Megija bija un palika Megija arī jaunajām acīs krītošajā griezīgi zilajā kleitā.

Nākamajā rītā, kad Arturam pakaļ atbraukusi kariete apstājās klints piekājē, visi līča iemītnieki, izņemot zēnu un viņa māti, bija sapulcējušies liedagā. Tie, kuriem bija šādi vai tādi nopelni glābšanā, lepojās ar jaunajām drēbēm un rādīja cits citam saņemtās piemiņas lietiņas. Viņu mazāk laimīgie kaimiņi stāvēja atstatāk, pa daļai atnākuši apmierināt ziņkārību, pa daļai cerēdami uz nelielām balvām.

Jaunais, nelielais burinieks, par godu šim gadījumam atvests no Pedstovas doka, noenkurots, ar satītām burām lepni šūpojās līča viļņos, un tam līdzās bija redzama maza kuģa laiviņa. Abi vizmot vizmoja tikpat skaudri zilā krāsā kā Megijas kleita. Priekšgalā lieliem, baltiem burtiem greznojās goda nosaukums «Telfords», zemāk — sīkākā šriftā: «V. Penvirns un T. Polvīls, īpašnieki Pedstovā». Jaunajai, smiltīs izvilktajai airu laivai bija piešķirts tikai Penvirna vārds. Līdzās pusuzceltajai mājai jaunā kūtiņā mita jauna govs, bet aiz tās cūkkūtī rukšķēja prāvs, trekns baroklis. Vecais Polvīls, kas jaunajā apģērbā mazliet līdzinājās gan gorillam, gan baznīcas padomes loceklim, apbrīnas pilnajiem kaimiņiem cītīgi burtoja priekšā pulkstenī iegravēto uzrakstu; pirmo reizi mūžā viņam piederēja pulkstenis.

Bills, kā parasti, krasi atšķīrās no padevīgi smaidošajiem kaimiņiem. Kad Henrijs izliecās pa karietes logu un pasauca viņu, viņš tā kā negribīgi pienāca klāt un ar drūmu seju noklausījās vēlreiz atkārtotajos dedzīgas pateicības vārdos. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas. * — Atcerieties, Penvirn, jebkuru brīdi, jebkurā nelaimē — esmu jūsu rīcībā.

Bills papurināja galvu.

— Nē, ser, es jums vairāk neko nelūgšu. Jūs esat darījis pietiekami daudz, krietni vairāk, nekā es būtu uzidrikstējies prasīt. Audziniet manu dēlu par godīgu cilvēku un iztaisiet par labu mehāniķi, un būsim norēķinājušies.

—          Jūs zināt, ka es darīšu, cik spēšu. Bet es nevaru no viņa iztaisīt mehāniķi, ja viņam nav uz to nags. Matemātika …

—          Tiesa, tiesa, ser, Arturam ir galva uz pleciem, tikai viņš ne vienmēr liek to lietā. Matmātiku vajg mācīties cītīgi. Vajg mācīties, ka galva kūp. Un, ja viņš nemācās, mizojiet, ka lupatas lec, un es jums pateikšu paldies.

Viņš pievērsās Beatrisei.

—          Turiet viņu tālāk no peršu grāmatām, kundze, un es jūs no sirds tencināšu.

Viņa paskatījās Billam acīs.

—          Varu vienīgi apsolīt, ka mīlēšu viņu kā pašas bērnu un pūlēšos darīt laimīgu, kā nu prazdama. Taču atcerēšos, ka jūs vēlaties, lai zēns mācās matemātiku, un esmu pārliecināta, ka viņš centīsies, cik spēs, lai darītu jums prieku.

—          Jā, kundze, — viņš nopurpināja un, pagriezies uz mājas pusi, uzbļāva:

—    Megij! Artur! Nāk tak ārā! Neliek zirgiem gaidīt!

Viņi klusēdami iznāca abi. reizē, Megija nobālušām

lūpām, sausām, satumsušām acīm, zēns ar zemu noliektu galvu. Bills sagrāba Artura plecus tik stingri, ka dēls no sāpēm saviebās.

—    Artur, uzklausi, ko tev teikšu, un ielāgo to!

—    Neaizmirsīšu, tēt.

—           Tu man esi viss šai mirstīgajā pasaulē, un tev ir radusies izdevība, kādas man nekad nebija. Esmu priekš tevis strādājis un kāris zobus vadzī, un devies briesmās, un darījis to labprātīgi. Un, ja tu pratīsi to izmantot, es lepošos ar tevi, kā kad pats būtu tavā vietā. Bet ja tu to neizmantosi…

Viņa seja saviebās.

—           Ja palaidīsi vējā izdevību, ko esmu tev nopelnījis, ja lāpīsi slinkumu un sāksi ķēmoties, gribēdams par smalku kundziņu tapt, es tevi pat nāves stundā nolādēšu.

—    Jā, tēt.

—    Un nedošu tev miera, pat kapā gulēdams.

—           Diezgan, diezgan, — Beatrise viņu pārtrauca. — Ticiet viņam un arī mums! Mēs visi centīsimies attaisnot jūsu cerības.

Bet Bills to neņēma vērā. Pirkstu kauliņi kļuva balti, tik cieši viņš bija sažņaudzis kalsnos plecus. Zēna galva sāka šūpoties, viņš aizvēra acis, tad atkal atvēra — lielas un šausmu pilnas. Megija paspēra soli tuvāk.

—    Bili Penvirn, laid tak vaļā!

Dzelžainais tvēriens piepeši atslāba.

—          Ātrāk paņem viņu karietē! — Beatrise pačukstēja, un Henrijs, izliecies ārā ar pārbiedētu seju, ievilka zēnu iekšā un aizvēra durvis.

Billa balss kļuva šņukstoša.

—          Artur, dēliņ, es tā negribēju, negribēju tev darīt pāri… nemūžam. Es … es tevi mīlu …

—           Lūgtum, kundze! — Megija žēli ierunājās. — Brauc nu ātrāk!

Viņa pastiepās pa logu, brīdi uzlika dēlam uz galvas roku, tad pagriezās un, ne vārda neteikusi, iegāja mājā.

—    Roberts, — sacīja Beatrise, — lūdzu, brauciet žigli!

III DAĻA

1. nodaļa

Gledisa, kā lidot nolidojusi pa kāpnēm, ar sajūsmas saucieniem metās mātei ap kaklu. Viņa žigli, tomēr dedzīgi apskāva Hariju, Diku un tēvu, tad, atmetusi atpakaļ kuplās, zeltainās cirtas, atbrīvojās no Henrija rokām un pievērsa ziņkārē plaši ieplestas acis jaunajam brālim.

—    Tas ir Arturs, — Beatrise teica, saņemdama abu rokas un ielikdama vienu otrā, — viņš dzīvos kopā ar mums, un tu būsi viņa mīļā māsiņa. Būtu labi, ja tu parādītu Arturam viņa istabu un palīdzētu izkravāt ceļasomu. Kad tēja būs gatava, es jūs pasaukšu.

Gledisa, nedaudz izpletuši spēcīgās kājas, stāvēja un vērīgi nopētīja biklo zēnu. Tad viņa ieķērās tā elkonī.

—    Iesim, Artur!

Apmulsis no mājas lieluma un greznības, viņš paklausīgi sekoja Gledisai augšup pa kāpnēm. .Viņa atvēra mazas, saulainas istabas durvis.

—    Tā ir tava. Harijs un Diks dzīvo tev blakus, bet mana istaba ir tālāk. Ja tu ko vēlies, vari klauvēt pie manām durvīm jebkurā stundā. Nāc paskaties pa logu! Šī ir ratnīca, bet tie — staļļi. Tā garā ēka? Govju kūts. Pēc brīža tu redzēsi govis nākam mājās, drīz tās jāslauc. Jā, protams, govju ir daudz. Roberts! dzīvo tur tai mājiņā ar kāršu rozēm, bet pie lielās bumbieres ir klēts» Pabāz galvu ārā, mazliet var redzēt dārzu. Tur maurā guļ mana Pūciņa, seters, viņai ir trīs kucēni. Kā, lūdzu? Tās sārtās pie loga? Rozes, ko sauc par Septiņām māsām. Vai Kornvoiā tādu nav? Es būtu tev dažas noplukuši, bet māmiņa sacīja, lai ienesu tavā istabā zilas puķes.

Nevarēju atrast neko citu, vienīgi zilaušus. Vai tev patīk? Gribēju saplūkt zilās atraitnītes, bet tās jau noziedējušas.

—    Man . .. man patīk šīs puķes … Kā tās sauc?

—          Zilauši. Dārzs aiz mājas kā nosēts ar tiem, zili kā tavas acis, tavas acis arī ir zilas.

—    Tev ir pelēkas … skaistas.

Gledisa pamāja.

—          Jā. Es zinu, misis Džonsas māsasmeita arī tā teica. Taču kāds no tām labums, ja man ir strups deguns. Ceru, ka tevi tas neuztrauc. Vai tu neciet strupus degunus?

—    Kāpēc lai neciestu?

Viņi nopietni vērās viens otrā. Tad Gledisa apvija zēnam ap kaklu rokas un viņu noskūpstīja.

•— Tu esi jokains. Tu man patīc.

Tikai tad, kad zvans jau aicināja uz tēju, viņi atcerējās somu.

—          Bērni, — pavērusi durvis, apvaicājās Beatrise, — vai mantas jau izkravājāt? Ko, neesat vēl sākuši? Nekas, ja mīļi palūgsim misis Džonsu, varbūt viņa to izdarīs. Tagad nomazgājiet rokas un nāciet lejā dzert tēju!

Jau pēc mēneša Arturs un Gledisa bija kļuvuši nešķirami. Laiku pa laikam Henrijs izteica bažas par šo draudzību, kas kļuva jo dienas jo ciešāka. Viņš nedomāja neko ļaunu par zēnu, kurš, viņaprāt, nebija slikts, kaut gan drusku pagļēvs, taču baiļojās, ka šī pastāvīgā biedrošanās nelabvēlīgi ietekmēs viņa meitas valodu un uzvedību pie galda. Pirmajā ziemā viņš šad un tad pārcilāja šo tematu.

—          Neraizējies, — Beatrise kādu dienu atteica. — Gledisa pirmo reizi mūžā ieguvusi to, kas viņai patiešām nepieciešams: biedru, kuram viņa ir vajadzīga. Bet, ja runājam par uzvedību pie galda, tad Arturs šai ziņā jau krietni pārspējis Diku.

—          Viņam patiesi sokas straujāk, nekā varēja gaidīt. Bet kā viņš runā!

—          Jā, valodu tik ātri vis nevar izlabot. Tomēr tā kļuvusi krietni vien pieņemamāka. Tagad viņam tikai reizumis pasprūk tie jocīgie vārdi.

—          Un viņa tos kāri uztver. Tiešām, Beatrise, tur nav nekā smieklīga. Gledisa jau pasākusi lietot šos aplamos izteicienus.

— Bet viņa zina, ka tā nav jārunā.

—   Man gan nepatīk no lēdijas dzirdēt «vajg» un «dikti» — izklausās pēc zivju sievas.

—   Tas pāries.

Henrijs padevās. Galu galā viņš taču bija piekritis Artura adoptēšanai. Un varbūt vēlāk zēnu varēs sūtīt kādā pieklājīgā skolā, piemēram, Teiloru komercskolā. Protams, Sentkatbertā viņu nemūžam nepieņems. Nevarēja noliegt, ka viņš ir uzcītīgs, paklausīgs un diezgan apķērīgs skolnieks. Pat seglos Arturs jau turējās gods godam, taču viņš nekad nebūs tik iznesīgs jātnieks kā Diks un Harijs.

Kā par brīnumu, dīvainais, riskantais eksperiments šķita veiksmīgs, vismaz Beatrisei tas noteikti nāca par labu. Viņa izskatījās jaunāka, spirgtāka un laimīgāka nekā pirms gada. Gandrīz vai pārlieku laimīga. Henrijs brīžiem netika gudrs, vai viņa vispār vairs sēro pēc Bobija. Vai tagad, kad mājā parādījies Arturs, viņa dēlu sākusi aizmirst?

Nabaga mazais Bobijs miris un apbedīts, bet viņa vietu ieņēmis šis svešais bērns. Protams, savās aprindās būtu tīri jauks — un tomēr no korniešu būceņa atvests zeņķis, kas reizumis joprojām aizmirsās un nosauca staļļa puisi par seru. Un Bobija miesīgā māte, tā vien šķiet, nejūt nekādu atšķirību!

Kādudien, kad Henrijs bija uzņēmis uz krūts stingri vairāk nekā parasti, viņš sadūšojās izteikt aplinku mājienus Beatrisei. Tiesa, jau nākamajā mirklī viņš to rūgti nožēloja un dzīrās atvainoties, taču Beatrise izlikās, ka šo kļūmi palaidusi gar ausīm, un it mierīgi izgāja no istabas. Viņš notrausa pāris asaru, kas bija sariesušās blāvajās acīs, un vienā paņēmienā iztukšoja pudeles pārpalikumu.

Vakaros Henrijs pasāka ilgi nīkt pie vīna. glāzes. Un ko gan citu lai sadara līdz gulētiešanai, kad Harijs un Diks ir prom skolā? Beatrise tik ilgi bija vārguļojusi, un kaimiņi vairs neiegriezās uzspēlēt vistu, jo pēc tāda pārtraukuma šķita grūti atjaunot agrākos paradumus. Turklāt viņa mūždien bija tik aizņemta ar bērniem .. . Bez šaubām, mātei tas ir dabiski. Nereti viņa augu vakaru palīdzēja Gledisai un Arturam mācīties latīņu valodu. Ko gan zvejniekpuika darīs ar latīņu valodu? Un, starp citu, kāds no tās labums meitenei? Beatrisei derētu rīkoties apdomīgāk. Bēdīgi, ka tēvs viņu izaudzinājis par zilzeķi.

Un tagad viņa nevis meklē Gledisai piemērotu guvernanti, bet gan prāto, ka jānolīgst mājskolotājs, lai Arturs un Gledisa abi varētu mācīties kopā. Privātskolotājs, turklāt francūzis! Bārtonā francūzis! Henrija seja pauda nepārprotamu riebumu. Viņš ciest nevarēja frančus — šos piedauzīgos, bezdievīgos varžēdājus ārzemniekus.

Ne jau tāpēc, ka viņam bieži būtu iznākusi ar viņiem darīšana, lai slavētas debesis, taču kurš gan nepazīst deju skolotāja tipu! Un vēl — viņi kļuvuši par karaļa ienaidniekiem, jo brāļojas ar dumpīgajiem jeņķiem. Turklāt viņiem visiem nāk līdzi izvirtuļu slava. Bet tas patiešām ir bīstami jauno moderu un ķēkšu dēļ. Viņam nopietni jārunā ar Beatrisi.

Diemžēl kopš sievas slimības reti kad ir bijis vērts mēģināt viņu pārliecināt. Viņa nemēdza ķildoties un runāt pretī, visus šos gadus, tas godam jāatzīst, viņš gandrīz neatcerējās tādu reizi, kad Beatrisi būtu pametusi labā oma. Jā, tai drausmīgajā Kārgvizianā viens tāds rīts bija .. . Bet par to viņu nevar īpaši vainot, ikviena sieviete tādos apstākļos būtu zaudējusi savaldīšanos. Pēc tam Beatrise vairs nekad nebija ar viņu runājusi tādā tonī. Tomēr viņa jaunības dienu lēnprātīgā, pakļāvīgā līgava, kas arvien bija ņēmusi vērā vīra gribu, kā jau tas pieklājas sievietei, dzīves ceļā nu bija kaut kur nozaudēta. Tagad, kad viņu uzskati atšķīrās, viņa mēdza rīkoties pēc sava prāta, dažkārt pat neaprunājusies ar vīru.

Kaut vai, piemēram, lauksaimniecībā. Tur mistera Janga domas tika ņemtas vērā vairāk par viņa — Henrija ieskatiem. Tur viņam nebija ko iebilst. Jangs bija gudrs zellis — kopš govis ziemā tika piebarotas ar lopbarības saknēm, tās spīdēja un laistījās. Taču ielaist savā mājā frančus — tas jau bija pavisam kas cits.

Henrijs uzdzēra portvīnam virsū brendiju un atguva možumu. Šoreiz viņš nepiekāpsies. Kamēr viņš te ir saimnieks, neviens katoļticīgs varžu ķēniņš Bārtonā nestaigās, galvu izsļējis, nesaprotami buldurēdams un pavezdams rentnieku meitas. Jāsadabū Gledisai cienījama guverfnante, tai jābūt nelokāmai protestantei, kas spētu dot 'meitenei izglītību, kāda nepieciešama īstai angļu lēdijai. Varbūt pagaidām viņa varēs mācīt arī Arturu. Tā ietaupītos nauda, dievs tas kungs zina, ka pēdējā laikā jau tā tērēts pārpārēm. No rīta viņš to pateiks Beatrisei.

No rīta galva šķita kā apstīpota un uzbruka mežonīgu sāpju lēkme, kas atgādināja podagru. Beatrise kopa viņu ar īstu eņģeļa pacietību, un ģimenes galvas tiesību nostiprināšana tika atstāta uz citu reizi. Tad nāca neatliekamie pavasara darbi, drīz vien bija klāt jūnijs, un Arturs aizbrauca uz Kārgvizianu pavadīt vasaru pie vecākiem.

Viņš atgriezās septembrī, pastiepies garāks, vairāk nobriedis un katrā ziņā vairs ne tik kautrīgs. Rokas zēnam bija sastrādātas, viņš atkal runāja mazliet nepareizāk, lēni un ļoti rūpīgi apdomādams vārdus. Tomēr pirmajā vakarā uz visiem Henrija uzdotajiem jautājumiem viņš atbildēja samērā apmierinoši.

Jā, māja esot ļoti ērta, visi bērni veseli, govs esot brīnum pienīga, un lomi nākot itin prāvi. Ar burinieku viņa tēvs un Polvīls tagad varot tikt līdz lieliskajiem zvejas rajoniem pie Sili salām. Viņi vedot sazvejotās zivis un omārus uz Pedstovu, citreiz uz Penzansu un paši pārdodot tirgū, uzpircēji vairs nevarot viņus piekrastes izsolēs cirpt kā aitas. Viņi pat esot atlicinājuši drusku naudas un domājot savus ietaupījumus apvienot, lai nopirktu zirgu un ratus. Tad daļu loma varēšot pārdot pat Kemelfordā un kaut cik nopelnīt arī ziemā, kad laiks zvejošanai bieži vien nav piemērots, reizi nedēļā izbraucot apli starp Pedstovu un Lonstonu. Tā kā abās ģimenēs par puiku trūkumu nevarot žēloties, braucējs allaž atradīšoties.

—    Un kā māte?

—    Mātei iet… ļoti labi.

—    Un ko tu darīji visu vasaru?

—     Es līdzēju mātei tīrīt māju, zvejot ar kādreiz braucu, kopu govi un cūku.

—    Hm. Tad jau drēbes ir pagalam.

—    Es savējās pataupīju, ser, valkāju Džimija drēbes.

—     Ļoti prātīgi. Bet pie grāmatām gan laikam klāt netiki?

—    Kā ne, ser, mācījos trīs stundas katru dienu,

—    Brašs puika! Vai ņēmies ar matemātiku?

—     Visbiežāk ar matmātiku, drusku ar latīņu valodu un ģeogrāfiju.

—     Lieliski, — Henrijs secināja, — tu neesi velti laiku šķiedis. Tad jau, jādomā, tēvs jutās apmierināts.

—    Dažreiz, ser.

Henrijs kaut. ko nomurmināja un atkal sāka šķirstīt «The Public Advertiser» lappuses — tas vismaz nebija tik mulsinoši. Sarežģīta būšana, taču, ja jau Penvirns dzīvo pārticis un apmierināts un zēns kārtīgi mācās matemātiku, Henrijs savu pateicības pienākumu ir izpildījis, un nav tur ko vairāk lauzīt galvu. Kaut gan nav iedomājams, ka deviņus mēnešus zēns varētu būt džentlmenis, ja pārējos trīs raujas melnās miesās un smird pēc jēlām zivīm. Bet ar to lai nodarbojas Beatrise, to labāk atstāt viņas ziņā.

Viņa bija klausījusies klusēdama. Kad visi bija devušies pie miera, viņa pieklauvēja pie Artura durvīm.

—    Ienāc, lūdzu, manā istabā!

Zēns ieraudzīja Beatrisi sēžam zemā krēslā pie loga un apsēdās uz ķeblīša viņai pie kājām.

—    Tagad pastāsti man, kas tevi nospiež.

Viņš brīdi domāja.

—          Es. . . neesmu gluži pārliecināts. Krustmāt Beatrise .. .

—    Jā?

—          Ja cilvēks … visu mūžu . . . kaut ko dikti gribējis un tad, kad visas cerības jau zaudētas, viņš.. . pēkšņi to dabū … un ne drusku . .. nemaz nav laimīgāks …

—    Vai tavs tēvs nemaz nejūtas laimīgāks?

—           Es nezinu. Varbūt paretam, bet tas lielākoties ir tad, kad . (.

Viņa pacietīgi gaidīja.

—           … kad viņš izdzēris kādu kausu alus… un kad viņš izbrauc jūrā, uzvelk buras un tās plīvo vējā … un kaimiņi skatās un vēlas, kaut viņiem ar būtu tāds kuģis. — Tad zēns klusāk piemetināja: — Taču savā sirdī viņš nejūtas laimīgs.

Pēc brītiņa Arturs atkal ierunājās:

—    Matmātika …

—           Vai viņš ir neapmierināts, ka tu neesi iemācījies vairāk?

Zēns pamāja.

—              Viņš sacīja: «Tu taču esi atpalicis vairāk nekā fpriekš gada.»

— Viņš neaptver, ka tev nebija pamatzināšanu un ka pirmajā gadā vajadzēja sākt no paša sākuma un nostiprināt pamat'ūs. Es viņam to paskaidroju vēstulē.

—    Jā, es . i, es zinu.

—           Vai viņš domā, ka tu esi slaistījies? Es viņam rak-» stīju, cik apzinīgi tu mācījies.

—          Jā, viņš zina, ka es pūlējos. Vismaz… man šķiet, ka viņš zina.

—    Vai viņš dusmojās uz tevi?

—           N-nē, visu laiku jau ne. Bet… kad runa bija par mehāniku: slīpajām plaknēm un līdzsvaru, un inerci, un uz kuru pusi priekšmeti gāzīsies …

—           Bet, Artur, tam vēl laika gana. To apgūst tikai studenti.

—          Viņš uzskata, ka to nemaz nevajg. .. nevajaga mācīties. Viņš netiek skaidrībā, kā es to neapjēdzu tāpat. Viņš spēj saprast, tad kālab es ne? Taču es nevaru. Domāju …

— Ko tu domā?

—    Es neesmu pietiekami gudrs.

Viņa aplika Arturam ap kaklu roku.

—          Nezaudē drosmi! Sākumā iet grūti. Deviņi mēneši nav nemaz sevišķi ilgs laiks, ja ir jāiemācās tik daudz jauna. Tavam tēvam dots īpašs talants, viņam laikam ir grūti saprast, kāpēc mums pārējiem šie jautājumi šķiet sarežģīti. Taču pakāpeniski tos apgūsi, tev pietiek gan apķērības, gan neatlaidības. Tagad gribu dzirdēt par tavu māti.

Zēns klusēja.

—          Vai nevari man stāstīt? Kas vainas? Vai viņa ir slima?

—          Nē, laikam nav. Es domāju … — viņa balss kļuva klusāka. — Es domāju, ka māte baidās.

—    Baidās?

—    Jā.

—    No kā?

—    No tēva.

Viņš paskatījās ar vajāta dzīvnieka skatienu.

—          Varbūt… man nevajadzēja braukt uz šejieni.. < nevajadzēja viņu atstāt?

—          Labāk, mans bērns, ka tu esi prom,'mājās tu allažiņ esi strīda ābols, viņi abi tevi tik ļoti mīl, un nesaskaņas viņiem rodas lielākoties tevis dēļ. Saki — vai tavs tēvs kādreiz … palaiž rokas?

—   Tas … nenotiek bieži.

—    Sit viņu?

—    Viņu ne.

—    Tevi?

—          Tikai… tikai reizi. Bet es biju vainīgs. Tas… bija par algebru, — viņš elpoja saraustīti. — Es nevaru … es centos… esmu dumjš un samaitāts ar. Es biju vainīgs. Rīkojos slikti.

—          Vai tā bija, draudziņ? Pastāsti man! Ko tavā izpratnē nozīmē «samaitāts»?

—           Sātans mani kārdina. Ja gribas darīt to, kas aizliegts, tas taču ir grēks. Vai jūs viņš nekad nav kārdinājis?

—    Itin bieži. Un kā tad tu tiki kārdināts?

—          Tēvs lika man rēķināt uzdevumu — tas bija par ūdens izspiešanu. Es lauzīju galvu, pūlējos no sirds.

—    Ticu, ka tā bija.

—           Tomēr nevarēju atrisināt. Galvā man valdīja viens vienīgs juceklis, kā atšķetināta un samudžināta dzija, un tad sāku skribelēt uz papīra … un viņš ienāca iekšā un mani pieķēra.

—    Skribelēji? Ko tad?

—    Gatavās blēņas. Pantiņus.

—          Tu skribelēji pantiņus? Lāgā nesaprotu. Vai tu pats tos sacerēji?

—          Tā rādās. Jūs jau zināt, kā tas skan: tā ta, tā ta, tā ta, tā ta. Pirmā rinda atskaņojas ar trešo, otrā — ar ceturto. Gluži kā psalms.

—    Dzejolis? Par ko tas bija?

—          Par Jēzu, kas staigā pa ūdens virsu, staigā pa Galilejas jūru. «Galilejas jūrā vētra .. .», tikai tas ir aplami. Ģeogrāfijas grāmatā rakstīts, ka tas ir ezers, nevis jūra. Nezinu … bet tā bija tīrā muļķošanās.

—           Un viņš ienāca un ieraudzīja, ka tu nevis rēķini algebru, bet gan raksti psalmu?

—           Jā. Viņš tos nevar ciest ne acu galā. Sacīja: «Labāk redzētu tevi mirušu.» Un saplēsa papīru smalkās driskās.

—    Vai bija piedzēries?

—    Nedomāju vis.

—    Viņš tevi stipri sita?

—             Ne pārāk. Tas nebija svarīgākais, bet viņš izskatījās tik briesmīgs. Krustmāt Beatrise …

—    Jā?

—          Ja nevarēšu iemācīties matmātiku, man šķiet, tētis kādu nogalinās .. . pats sevi vai… Bet es nevaru, mēģinu un mēģinu, un nekas neiznāk.

Tad ienāca māte, un viņš sāka nejauki izteikties par Jēzu to kungu, ak, sarunāja briesmu lietas. Teica — viņš esot melis, sasolot cilvēkiem visādus labumus; klauvē, un tev taps atvērts; bet atver tad, kad labi zina — ir jau par vēlu. Tētis teica: «Lai viņu jods sasper par tādu melošanu.» Bet mamma,,. mamma aizspieda ausis un izskrēja ārā. Man domāt, mammai sirds vai lūst, dzirdot kaut ko tādu.

—   Artur, — Beatrise beidzot ierunājās, — vēl par agru izšķirt, vai tev ir talants matemātikā vai nav. Bet, tā kā tēvs uz to tik neatlaidīgi pastāv, mums jādara viss, lai palīdzētu tev mācīties. Droši vien es slikti mācu, lai kā arī būtu, pienācis laiks jums ar Gledisu mācīties pie labāka skolotāja. To mazumiņu, ko es zinu, iemācījos no tēva. Lasīju galvenokārt klasiku, un man bija tikai astoņpadsmit gadu, kad viņš nomira. Es aizrakstīju tēvocim Volteram, varbūt viņš sameklēs kādu, kas piekritīs dzīvot šeit un jūs abus mācīt.

Viņa ar lūpām viegli pieskārās zēna pierei.

—   Tagad dodies pie miera, labi izgulies un neraizējies par pantiņiem. Necenties tos sacerēt, taču, ja neiziet no prāta, uzraksti tos un vairs neliecies ne zinis. Tas nav nekas ļauns. Tikai citreiz papūlies to nedarīt, kad jārisina algebras uzdevums.

Paklausīgs kā arvien, viņš aizgāja gulēt, bet Beatrise sēdās rakstīt vēstuli Volteram, atstāstīdama notikušo sarunu un lūgdama padomu.

«Bērns ir pārāk iebiedēts,» viņa rakstīja, «pat tad, ja viņam būtu iedzimtas dotības matemātikā vai mehānikā (es par to šaubos), uztraukums un bažas, kas viņu nemitīgi vajā, paralizē zēna darba spējas. Acīmredzot šie priekšmeti viņa smadzenēs ir nesaraujami saistīti ar domām par neveiksmi un bailēm sarūgtināt tēvu un varbūt pat pasteidzināt traģēdiju. Vēl bēdīgāk, manuprāt, ir tas, ka pantu rakstīšana viņam asociējas ar «samaitātību» un «sātana kārdinājumu». Man šobrīd nešķiet tik svarīgi, vai tieksme «skribelēt» pantus ir pirmā liecība par dzejnieka dāvanām vai arī tikai mātes dziedāto Veslija psalmu atbalss. Taču visai bēdīgs un ļoti bīstams man liekas uzskats, ka nekaitīga ļaušanās nevainīgam, acumirklīgam dzinulim ir grēks.

Pagājušajā pavasarī Tu man rakstīji par jaunu francūzi, kas dzīvojot Anglijā un varētu būt labs skolotājs Arturam un Gledisai. Tagad, kad sākuma grūtības, kas saistītas ar ēšanas manierēm un higiēnas paradumiem, ir jau visā visumā pārvarētas -— apbrīnojami ātri un viegli — un viņa valoda ievērojami uzlabojusies, domāju, ka būs prātīgāk, ja es atiešu malā un ļaušu mācīt kādam citam, kurš šim uzdevumam ir labāk sagatavots.

Arī Gledisa no šādas pārmaiņas vienīgi iegūtu. Viņa ir labs bērns, bet es ilgi slimoju, un meitene tika pilnīgi atstāta savā vaļā. Tik aktīvam prātam nepieciešama pastāvīga nodarbinātība. Taču esmu pārliecināta: Henrijs nemūžam nepiekritīs, ka pie mums dzīvo francūzis. Kad es ieminējos par Tavu priekšlikumu, viņš uz karstām pēdām bija gatavs sākt ar mani ķildoties. Daļēji tur vainojams šis karš. Kā Tev zināms, viņš neieredz ārzemniekus, jo īpaši frančus, un viņu pievienošanās amerikāņiem pret mums vēl vairāk pastiprināja šo naidu. Taču pats galvenais te ir katoļu baznīca. Nekas pasaulē nespēs viņu pārliecināt, ka katoļticīgais varētu būt krietns cilvēks. 2ēl, jo tas, ko Tu stāstīji par mesjē d'Alēru, liek domāt, ka viņš mums varētu būt īsti piemērots.

Henrijs ierosina ņemt Gledisai guvernanti un Arturu mācīt kopā ar Gledisu. Bet kur lai es atrodu tādu, kas spētu viņiem sniegt kaut ko vairāk nekā paviršas zināšanas par šo un par to.»

Viņa nobeidza vēstuli, apvaicādamās, kā klājas viņam ^cšam, un lūgdama, ja Faniju uz kādu laiku varētu kaut kur iekārtot, atbraukt uz Bārtonu un ļauties īsai atpūtai, kas viņam tik nepieciešama.

Atbildes vēstule sākās ar atvainošanos, ka viņš ir tik vājš rakstītājs. Pēdējā gadā Volters bija rakstījis gauži maz, jo neatradās nekā iepriecinoša, ko māsai pavēstīt. Pirmajos četros mēnešos Fanija mazliet atlabusi, tad sekojusi krasa veselības stāvokļa pasliktināšanās, vēlāk tas atkal tikko manāmi uzlabojies. Dusmu lēkmes uznākot retāk un neesot vairs tik brāzmainas. Kad apritējis gads, ko viņš bija apņēmies veltīt mēģinājumam Faniju izārstēt, vēlreiz sapulcējies ārstu konsilijs. Viņu domas atkal dalījās, konsultantu iedrošinot jebkura uzlabošanās, lai arī cik niecīga būdama, bet doktors Terijs turoties pie savas Agrākās pārliecības, ka paradums laidis pārāk dziļas saknes, lai varētu cerēt uz paliekamu izārstēšanos.

«Tā kā viņa galīgi nav piemērota patstāvīgai dzīvei, vienīgā izeja no pašreizējās situācijas būtu viņu ieslodzīt. Viņas šausmas, to dzirdot, rada manī tādu žēlumu, ka vismaz patlaban nespēju saņemties, lai tā rīkotos. Tāpēc pagaidām mums jādzīvo tāpat kā līdz šim.

Tomēr — gluži negaidīti — šķiet, ka man varētu rasties iespēja dabūt īsu atelpu. Doktors Terijs izteica vēlēšanos uz mēnesi ņemt viņu pie sevis mājās, lai varētu rūpīgāk izpētīt slimību. Ja nesūtīšu Tev kādu citu ziņu, varat gaidīt mani oktobra sākumā.

Tagad par Arturu un Gledisu. Man liekas, labākā iespēja pašreizējā satraucošajā situācijā ir pieņemt zinīgu mājskolotāju, kas varētu mācīt abus bērnus un piedevām vēl Arturu atsevišķi matemātikā. Nevaru iedomāties, kas šinī gadījumā varētu būt vairāk noderīgs nekā Zils d'Alērs. Es viņu pazinu jau kā puiku, viņa tuvinieki ir mani seni draugi. Viņa tēvs bija ievērojams enciklopēdists, un, kad pēdējoreiz ciemojos viņu ģimenē pirms trim gadiem, Žils man palika prātā kā ļoti nopietns un vērīgs jauns cilvēks. Viņš ieguvis grādu matemātikā, jau uzkrājis zināmu pieredzi mācīšanā, turklāt viņam ir visai brīvi uzskati par audzināšanu. Domāju, ka Arturs viņā modinās saprātīgu un iejūtīgu interesi.

Par laimi, no katoļu bubuļa nebūs jābīstas. D'Alēri ir senas izcelsmes hugenoti, un vairākas viņu paaudzes tikušas vajātas ticības dēļ. īstenībā šai dzimtā ir gan franči, gan angļi. Viens dzimtas zars jau veselu gadsimtu mīt Anglijā. Starp citu, viņi pieder pie aristokrātiem, kaut gan ģimenes franču cilmes locekļi ir pliki kā baznīcas žurkas.

Zils mūsu zemē nodzīvojis jau divus gadus, viņš uzturējās pie saviem angļu brālēniem un gatavoja viņu dēlus skolai. Tagad viņš ir atbrīvojies un atrodas Londonā. Izstāsti to visu Henrijam, un, ja viņš neiebilst, es parunāšu ar Zilu. Kāpēc gan es nevarētu paņemt viņu līdzi paviesoties, un tad jūs paši varēsit pārliecināties, vai viņš jums der vai ne?»

2. nodaļa

Henrija bažas par ciema meitu nevainību zināmā mērā mazināja apgalvojums, ka jaunais cilvēks neapgānīs Bārtonu ar katolicismu. Kad viesi ieradās, viņu patīkami pārsteidza atklājums, ka «mesjē» ne drusku nelīdzinās nīstamajam «deju skolotāja» tipam. Zils d'Alērs bija spēcīgi noaudzis, diezgan nerunīgs, veselīgi iededzis ar stingru zodu un mulsinoši spulgām, vērīgām acīm. Angliski viņš runāja lēni un pārlieku pareizi, tomēr eleganti. Arī grūtā skaņa «th» bija apgūta gandrīz nevainojami.

—   Liekas patīkams jauneklis, — Henrijs teica svainim. — Neko nezaudēsim, ja pamēģināsim. Bet kā tu domā, vai viņš spēs pierast pie lauku dzīves un agrās celšanās? Šie ārzemnieki taču nevar iztikt bez operām un savām franču izpriecām, un mēs pašlaik te dzīvojam samērā klusi.

—   Mīļais Henrij, d'Alēri nav parīzieši. Bērnībā Zils kādu laiku dzīvoja Tulūzā, kur viņa tēvs strādāja par skolotāju, vēlāk viņš dažus gadus pavadīja Parīzē, studēdams Sorbonnā, kur bija spiests strādāt un uzturēt pats sevi; tā arī, šķiet, ir visa pilsētas dzīve, ko viņš baudījis.

—    Ja nemaldos, viņš ir pasniedzis stundas?

—    Lauku mājās. Viņš pats dzīvo nelielā, vecā pilī Francijas dienvidos, trīsdesmit jūdžu tālu no jebkāda apdzīvota centra.

—    Pilī?

—    Ļoti pieticīgā, tai jau četrsimt gadu, tā ir mazāka par šo māju un nav ne tuvu tik ērta. Vecā krustmāte, kas viņu audzināja pēc vecāku nāves, allaž ceļas pulksten piecos, un tēvoči paši apstrādā savus zemes gabaliņus kalnu nogāzēs. Ziemā viņi jāšus dodas cauri kupenām, ģērbušies pašdarinātos aitādas kamzoļos ar uzkārstas vilnas apmalēm. Ģimene ārzemēs tiek daudzināta savas izglītotības dēļ, bet mājās, kalnos — par prasmi siet sieru no aitas piena un kautrīgi lepojas ar to.

Henrijs izskatījās pārsteigts.

—    Vai tiešām? Ja jau viņš ir radis jāt, varbūt viņam dot straujāku zirgu, nevis veco Vizbuli? Biju domājis, ka sākumā labāk būt piesardzīgam.

Volters smējās kā kutināts.

—    Baidījies, ka viņš varētu nokrist? Zils jāj ar jebkuru zirgu bez segliem un spēj nošaut lidojumā jebkuru putnu.

—    Tiešām? — Henrijs pārvaicāja; dzirdētais viņu iespaidoja arvien vairāk. — Tad varbūt došu viņam bēro ķēvīti. Tā būs pietiekami žirgta. Kā tev liekas, vai medības viņam arī patīk?

—    Diez vai Zils tādas ir redzējis, ja tu domā īstās lapsu medības. Kalnu aitkopjiem šādām izpriecām neatliek ne laika, ne naudas. Taču viņam, bez šaubām, būs gadījies piepalīdzēt meža kuiļa noduršanā. Turklāt ziemā, lai pasargātu ganāmpulku, viņi droši vien šauj vilkus.

Henrijā uzvirmoja Bārtonas senču asinis. Šķita, ka te ir darīšana ar cilvēku, kurš vēl joprojām cieši turas pie zemes. Kas to būtu gaidījis no francūža!

Skolotājs tika pieņemts bez iebildumiem, un Henrijs par godu šai iecelšanai amatā izvadāja apbrīnojamo jauno cilvēku pa saviem īpašumiem, apvaldītā lepnumā rādīdams lieliskās ganības un līča pļavas, kas vēl tagad, oktobrī, bija tērpušās karaliskā smaragdzaļā mantijā.

—          Pie mums tāda zāle neaug, — sacīja 2ils, saspiezdams sulīgu stiebru iebrūnajos, spēcīgajos pirkstos.

—  Taču arī mūsējā ir lieliska.

—   Kāda tā ir?

—          Ļoti īsa, cieši piekļāvusies zemei. Aitas to labprāt plūc. Tajā ir daudz brīnišķīgu, smaržīgu zālīšu. īsti piemērota labākajām siera šķirnēm.

—    Siers no aitas piena?

—          Jā. Ja nebūtu kara, es palūgtu, lai krustmāte jums kādu rituli atsūta un krūzi kalnu medus piedevām. Nekur citur neesmu ēdis tādu medu. Tajā var sagaršot sauli.

Viņi atgriezās caur saimniecības pagalmu, lietpratīgi sarunādamies par zirgiem un cūkām.

—          Bet es neredzu bulli, — Zils ieteicās, vēlreiz apstādamies, lai papriecātos par govīm. — Vai tiešām jums tie jānomā? Jums taču ir tik lieliski piena lopi, tāpēc cerēju ieraudzīt arī jūsu slaveno tīsdeilieti ar īsajiem ragiem.

Henrijam acīs sakāpa asaras.

—          Mēs tos turējām. Bet, kopš zaudējām savu mazo puisīti, tagad vairs ne. Nevarēju pieļaut, ka manai sievai tie būtu vēl kādreiz jāredz. Kopš tās reizes viņa pārvērtusies līdz nepazīšanai.

—    Lūdzu, piedodiet, — 2ils steidzīgi nomurmināja.

—  Es to nezināju,

Henrijs pastāstīja sīkāk:

—          Tas notika tur, aiz lauru kokiem, kur jauno kociņu audze. Es tos iestādīju, lai aizsegtu to vietu; kādreiz tur bija zāliens. Sieva nespēj šo gadījumu aizmirst, kaut gan nekad to nepiemin.

Šobrīd viņš vairs neatcerējās, ka pirms dažiem mēnešiem pats bija turējis Beatrisi aizdomās, ka viņa apbrīnojami viegli aizmirsusi Bobija nāvi.

—           Crois bien/[6] — zils pie sevis noteica un skaļi piebilda: — Es nevarēju saprast, kas man viņā tik ļoti atgā<lina misteru Rivērsu. Viņš ari izskatās — kā to saka jūsu valodā? — pēc cilvēka, kas uzturējies ellē.

—   Viņš tur mīt joprojām, — Henrijs drūmi noteica. — Vai esat ticies ar viņa sievu?

—   Nē … neesmu gan. Biju iedomājies, ka misis Riversa ir ļoti slima un svešiniekus nepieņem.

—   Hm. Ja kādreiz ieraudzīsiet viņu, jūs sapratīsiet, kāpēc Volters četrdesmit gadu vecumā ir balts kā ābele. Zināt, viņa ir …

Henrijs aprāvās. Nē, jābūt uzmanīgam. Frančiem, lai arī cik patīkami viņi būtu, nedrīkst uzticēt ģimenes traģēdijas. Šis gan likās tīri pieņemams cilvēks, tomēr ar ārzemniekiem nekad neko nevar zināt.

Par laimi, šķita, ka Zils nav pamanījis nepabeigto teikumu. Viņš jau bija mainījis sarunas tematu.

—    Vai tā ir Bērkšīras cūka? Esmu par tām lasījis. Mūsējās ir pa pusei savvaļnieces — tievas, garām kājām un ļoti kustīgas. Vai no šīs šķirnes iznāk labas vaislinieces?

Iegājuši dārzā, viņi ieraudzīja Beatrisi atlaidušos šūpuļtīklā zem ciedra. Volters skaļi lasīja māsai priekšā. Gledisa bija uztupusies tēvocim uz ceļiem, izspūrušo galvu atspiedusi viņam pret krūtīm; klēpī viņa turēja miegainu kaķēnu murskuli, bet ar brīvo roku maigi bužināja tēvocim matus. Ieraudzījusi tēvu, viņa pielēca kājās, ieķērās viņam elkonī un ar svarīgu sejas izteiksmi aizveda viņu sāņus.

—   Tēt, tēvocim Volteram dzīvoklī esot peles. Vai tu nedomā, ka būtu labi uzdāvināt viņam kaķēnu?

—    Protams, ja viņš to vēlas. Bet vai tu esi pārliecināta, ka viņam pietiks laika rūpēties par kaķēniem? Tēvocis Volters ir ļoti aizņemts. Vai viņš tev to lūdza?

—    Nē, es viņam gribēju sagādāt pārsteigumu dzimšanas dienā. Nemaz tik daudz raižu tie nesagādā. Man šķiet, šie jau mācēs lakt pienu, pirms viņš brauks prom, turklāt viņam taču ir Poviss.

.Viņa pacēla pelēku, pūkainu kamoliņu.

—    Šis ir pats skaistākais, vai ne? Kaķenīte, tās ir tīrīgākas par runčiem. Tā būs viņam laba draudzene — tieši Viņa matu krāsā. — Viņa uz brīdi apklusa. — Es domāju, ka tēvocis Londonā droši vien jūtas vientuļš.

—    Es par to nebrīnītos, — Henrijs nomurmināja. Viņš pacēla meitu kopā ar visiem kaķēniem sev uz pleca un iesēdināja ciedra žuburā.

—   Nēr viņai nevajag palīdzēt, kāpelē kā vāvere. Vai ne, mincīt?

Zils smaidīdams bija pienācis klāt, lai palīdzētu meitenei tikt lejā no koka. Viņa iespieda tam rokās kaķēnus un, ar vienu roku pieķērusies pie zara, vingri nolēca zemē.

—   Tu esi spēcīga, — Zils teica.

—   Arturs ir spēcīgāks. Augumā neliels, bet Robertss saka, ka viņam esot vareni muskuļi.

—    Starp citu, — Henrijs pavaicāja, — kur tad ir Arturs? Neesmu manījis viņu kopš brokastīm.

—   Viņš ir ciemā, — Beatrise atbildēja, — griež vecajai misis Braunai sidra spiedi.

Henrijs noklakšķināja mēli.

—   Kas vēl nebūs? Vai tas slinkais lempis, viņas dēls, nevarēja to darīt? Nav diez cik pieklājīgi pret mūsu viesiem — viņi tikko ieradušies, bet Arturs ir augu dienu prom. Būtu vismaz palūdzis atļauju.

—   Viņš lūdza. Domājām, ka viņi atbrauks tikai pievakarē, tāpēc atļāvu palīdzēt vecenītei; bērniem sestdienās stundu nav. Brauns atkal iegūlis ar astmas lēkmi.

—    Lai nu tā būtu, — Henrijs īgni atrūca. — Man tā vien liekas, ka Arturs sāk kļūt par tādu kā pakalpiņu visiem ciema slīmestiem. Atceries vien, cik sen, kad viņš auklēja misis Grigas brēkuli! Es patiešām domāju, ka šī tieksme izpalīdzēt aiziet pārāk tālu. Var jau būt laipns pret rentniekiem, bet tāpēc taču nav viņiem jākalpo kā nolīgtam staļļa puisim. Ar to viņš vairāk cieņas neiemantos.

Volters viegli sarauca uzacis; Henrijs, kādu viņš to pazina pirms dažiem gadiem, nebūtu bāris sievu svešinieka klātbūtnē. Taču Beatrise acīmredzot bija pie tā pieradusi, viņas sejā nepakustējās ne muskulītis. Toties Gledisa aizsvilās:

—    Iemantos gan, tēt. Ikviens cienīs cilvēku, kurš spēj apklusināt Grigu mazuli, viņa mātei tas nekādi neizdodas. Misis Džonsa domā, ka viņam ir cērmes.

—    Bet dārgumiņ, — Henrijs iesāka, apjucis no tik atklātas valodas, kāda nemaz nepiedienēja lēdijai. Taču Gledisas acis meta zibeņus.

—    Tu vienmēr nopel Arturu! Visi pārējie uzskata, ka viņš rīkojies jauki, norakdams Votsoniem kartupeļus, kad vecajam misteram Votsonam sāpēja mugura. Tas ir tikai tāpēc, ka . ..

—    Gledis, •— viņas māte maigi ierunājās, un karstgalve tūlīt padevīgi norima.

—    Jā, māmiņ?

—    Man šķiet, ka tev derētu tēvam atvainoties, vai tu tā

nedomā?

Gledisa sarauca degunu acumirklīgā protestā, bet tad, tūlīt pat atguvusi labo omu, abām rokām apskāva garo, masīvo stāvu un palēkusies uzspieda tēvam uz zoda skūpstu.

—    Piedod, tēt.

Henrijs ieknieba meitenei vaigā.

—           Nu, nekas ļauns jau nav noticis, mincīt. Mums visiem prieks, ka Arturam tik laba sirds. — Viņš smiedamies pagriezās pret Zilu. — Vai Francijā jums arī ir tādas nebēdnes meitenes? Gledis, misters d'Alērs apsolīja dzīvot pie mums un mācīt jūs abus. Tagad tev radusies iespēja kļūt par izglītotu lēdiju, un es ceru, ka tu būsi čakla un izpildīsi visu, ko viņš liks.

Brīdi ar neslēptu kritisku skatienu nopētījusi svešinieku, Gledisa atzinīgi pamāja un ielika stingru, brūnu dūrīti viņa plaukstā.

—    Es centīšos.

—    Tas arī ir viss, kas man vajadzīgs, — Zils sacīja.

—   Bet tagad, lūdzu, vispirms kaut ko iemāciet man. Kāda izskatās angļu sidra spiede? Mēs raudzējam vīnu, nevis sidru.

—    Vai gribat apskatīt spiedi? — Beatrise vaicāja.

—   Gledisa parādīs jums ceļu: ja iet pa taku pāri laukam, tas ir tikai trīsceturtdaļjūdzes no šejienes.

—          Es labprāt aizietu Arturam palīgā — tad es gan iepazītu viņu, gan uzzinātu, kā gatavo sidru.

—    Labi, kā vēlaties, — Henrijs šaubīdamies novilka.

—   Bet tas ir netīrs darbs.

—           Nekas, pēc mistera Riversa ieteikuma es paņēmu somā līdzi vecas drēbes.

Viņš devās uz savu istabu. Beatrise uzsmaidīja satrauktajai meitai.

—          Jā, tu drīksti iet līdzi, tikai, ja gribi palīdzēt, aizsien lielu priekšautu.

Saposušies netīrajam darbam, skolotājs un skolniece devās pāri laukiem divu draisku, dubļiem notašķītu suņu ffevadībā. Gledisa jau bija ieskaitījusi jaunatnācēju to būtņu pulkā, kurām nepieciešama viņas aizgādība. Viņa satvēra skolotāja, roku, lai palīdzētu tikt pāri aploka kārtij, un bija sajūsmināta, uzzinājusi, ka viņš nebaidās no govīm.

—    Zināt, daži cilvēki, kas nav raduši dzīvot laukos, baidās. Māmiņa saka, šiem nabadziņiem neko nevarot līdzēt. Vai jums suņi arī patīk? Raibais ir Artura suns, bet Pūciņa ir mana. Viņai būs vēl kucēni, ja vēlaties, iedošu jums vienu. Raibajam ir blusas, un dažreiz Pūciņa ieskā viņam kažoku, bet mēs viņus sukājam ik dienu, katrs sukā savu suni. Mēs kopjam arī poniju, tas mums ir abiem viens. Sauc par Mazulīti. Nākamgad mums būs katram savs. Kā poniju sauc franciski? O, runāsim tagad franciski, vismaz jūs runājiet franciski, bet es — angliski. Vai jūs protat arī latīņu valodu? Māmiņa prot. Viņa šad tad runā ar mums latīniski. Arturs to dara labāk par mani. Jūs taču pārāk nedusmosieties, ka es esmu diezgan neaptēsta? Ne-" domāju, ka esmu ļoti neaptēsta, tikai Arturs, protams, ir milzīgi gudrs.

Zils rādīja godbijīgu seju.

—   Vai tiešām? Tad varbūt ir labi, ka tu neesi. Laikam es nezinātu, kā mācīt divus tādus prātvēderus, jo es pats neesmu milzīgi gudrs; un ko tad mēs iesāktu?

—   Ak, gan jau kaut kā tiktu galā, — Gledisa mierinoši noteica. — Māmiņa jums palīdzētu.

Viņi ieradās ciemā visai apmierināti viens ar otru.

—   Hei! Artur!

Gledisa drāzās skriešus, garie mati plīvoja, suņi lēkāja viņai apkārt un priecīgi rēja. Viņa satvēra izspūrušo zēnu aiz pleciem un grieza apkārt līksmā dejā.

—   Artur, trīsreiz drīkst minēt! Nē, nepareizi, nav arī ābolu pīrāgi pie tējas. Ak, man būs tev jāpastāsta. Misters d'Alērs dzīvos pie mums, un mums ar viņu diendienā vajadzēs runāt franciski. Vai tas nebūs jauki? Un viņš prot sarunāties ar putniem un . . . Ai, Artur, kā tu esi nosmērējies! Un galīgi bez elpas. Cik ilgi jau tu griez šo daiktu? Dieva dēļ, apsēdies taču!

Nevarēja noliegt — Arturs tiešām bija notašķījies. Un, kaut gan negribēja atzīties pat sev, viņš jutās pagalam noguris, tāpēc priecājās par iespēju atvilkt elpu. Viņš cauru dienu bija strādājis kā notiesātais.

Viņi visi trīs apsēdās uz tīnes malas. No priekšauta uztūkušajām kabatām Gledisa izvilka trīs prāvus sarkanus ābolus, trīs smalkmaizītes un riekšavu riekstu, sadalīja cienastu un naski ņēmās tiesāt savu daļu.

—    Dodiet, es sadauzīšu riekstus ar akmeni, — Zils ierosināja, — citādi izlauzīsiet zobus.

Grauzdama ābolu, Gledisa pieprasīja, lai tūlīt sāktu stundu. Viņa vai dega nepacietībā, lai jaunais draugs pats varētu pārliecināties par viņas mīluļa brīnišķīgajām sekmēm. Arturs, kā arvien, bija gatavs paklausīt, taču jutās bezgala noguris un kautrīgs, tāpēc radās iespaids, ka viņš ir bezcerīgi stulbs, un darbības vārdi viņam uzdzina žāvas.

—   Es tavā vietā, — Zils ieteica, — atlaistos šajā svaigajā sienā un mēģinātu aizmigt. Fais dodo.1 Bet mēs ķersimies pie āboliem, Mademoiselle le Tourbillon.2

—   Ko tas nozīmē?

—   Es angliski lāgā neprotu pateikt. Tourbillon — tas ir kaut kas ļoti līdzīgs tev.

Kad bija aizritējis mēnesis, Zils atklāja Beatrisei un Volteram iespaidus, kādi viņam radušies par bērniem. Pēc viņa lūguma Beatrise pagaidām nebija neko stāstījusi par Arturu, lai viņš varētu izveidot savu viedokli, kuru neietekmētu nekādi iepriekšēji aizspriedumi.

Gledisu viņš uzskatīja par visai attīstītu, lai gan šimbrīžam viņa neizrādot kādas noteiktas izcilas dotības vai interesi. Viņam šķita, ka meitenes gara možums, kas apvienots ar saulaino dzīves uztveri un pāri plūstošo enerģiju, vērtīs viņu par lielisku skolnieci.

—   It īpaši, — viņš teica, acīm iedzirkstoties, — ja ievēro viņas attieksmi pret. .. semblables3 …

—    Līdzcilvēkiem?

—    Paldies. Gribu teikt, ka viņa izturas pret tiem ar lielu žēlsirdību. Nepārprotami, viņa mani uzskata par padumju manas jocīgās angļu izrunas dēļ, turklāt es esmu tik neattapīgs aritmētikā un ģeogrāfijā. Taču viņa ir laipna — bonne comme le pain4 , kā saka mūsu zemnieki, — un jūt līdzi nabaga dumiķim, kurš cenšas cik spēdams. Viņa draudzīgi atbalsta manas pūles, bet baidos — ka tikai tāpēc, lai mani uzmundrinātu.

—   Varbūt viņa domā, ka, dzīvodams tik tālu no mājām, jūs jūtaties vientuļš, — Volters sacīja.

—    Gledisai ir nepieņemama doma, ka kāda būtne vali rētu skumt vientulībā, — Beatrise paskaidroja. — Manuprāt, ar viņu jums neies grūti. Bet tagad pastāstiet par Arturu.

Zils uzreiz sadrūma.

Ar Arturu bija krietni sarežģītāk. Dažkārt, pārsteidzošu uzzibsnījumu brīžos, zēns parādot izcilas prāta spējas un tad atkal kļūstot nomācoši neattapīgs, ja ne gluži stulbs. Viņu nekad nepametot uzcītība un paklausība, taču esot skumji skatīties, cik viņš izmisis par savu nevarību. Nelaime laikam esot tā, ka viņam ārkārtīgi grūti koncentrēties, domas klaiņo apkārt, par spīti neatlaidīgiem pūliņiem noturēt tās grožos.

—    It kā viņu kāds raustītu pret paša gribu, — Zils skaidroja. — Par prāta trūkumu nevarētu žēloties, zēns no sirds cenšas likt to lietā, taču nespēj. Kāpēc — to es nevaru pateikt.

•— Vai jūs domājat, — Volters ievaicājās, — ka tas varētu būt no pārliekas centības?

—    Daļēji jā, bet tas nav vienīgais iemesls. Vēl ir kaut kas cits, ko es nevaru apjēgt. Viņš tik ļoti atšķiras no visiem zēniem, kādus man gadījies sastapt.

Beatrise piekrītoši pamāja.

—    Es varu teikt to pašu. Nekad neesmu redzējusi nevienu, kas būtu tik pilnīgi…

Viņa apklusa.

—    Nevaru atrast piemērotu vārdu.

•— Neaizsargāts?

Viņa izbrīnīta pavērās Zilā.

—    Jā, varbūt. Kā jūs to tik drīz atklājāt?

Tagad viņa pastāstīja to, ko līdz šim bija noklusējusi, un nobeigumā attēloja šausmīgo skatu Kārgvizianas liedagā. Beatrise pati bija tādās domās, ka Artura pūles paralizē tas dievināšanas un baismu sajaukums, ko viņam iedveš tēva personība.

—    Turklāt, — viņa piebilda, — baidos, ka viņš neizsakāmi ilgojas pēc mātes.

Vēlāk viņa atsāka runāt par Megiju Penvirnu.

—    Dīvaini tā teikt par tik padevīgu radījumu, tomēr viņai piemīt tāda neapzināta pašcieņa, kas mulsina. Tāda kā no priekštečiem mantota dižciltība .. . Viņai līdzās cilvēks sāk justies neaudzināts. Un neizprotamā kārtā viņa iedvesusi dēlam tādu pieķeršanos, ko es nebūtu domājusi iespējamu viņa vecumā. Tā nav tikai mātes un dēla mīlestība, šķiet, ka viņiem ir kādas īpašas zināšanas vai sava slepena valoda, ko pārējiem nav lemts saprast.

—    Gribētu zināt, — Volters bilda, —■ vai tā viņiem abiem nav reliģiskā misticisma iezīme?

Beatrise bija nesapratnē.

—    Kas tad ir reliģiskais misticisms? Vai ar to tu saproti loti dievbijīgu personu? Megija, protams, tāda ir, un viņa ar šiem Veslija sprediķiem pierunājusi zēnam pilnu galvu — manai ausij gan tas izklausās pēc drausmīgas aplamības. Taču šķiet, ka šo sievieti pašu tas viss neietekmē, viņa stāv atstatu.

—    Nē, — Volters iebilda, — es tik daudz nebiju domājis dievbijīgus vai svētulīgus cilvēkus, vairāk gan tādus, kuriem nav īpašas vajadzības pēc dievbijības, jo tiem reliģija ir iedzimta, tāpat kā Artura tēvam — talants uz mehāniku.

—    Vai tādi arī ir? — viņa jautāja. — Protams, varētu jau būt, taču man nav gadījies sastapt.

—    Man ir gadījies, — Zils sacīja, — katoļu garīdznieks, kas bērnībā man Tulūzā mācīja latīņu valodu. Es vēroju, ar kādām acīm viņš aplūko krustā sistā tēlu, un aizmirsu visu, ko biju iemācījies.

Viņš piecēlās.

—    Paldies, ka pastāstījāt par viņa vecākiem, tas izskaidro daudz ko, citādi es netiku gudrs. Nabaga zēns!

3. nodaļa

Pēc Zila aiziešanas istabā iestājās smags klusums; pirms divām dienām Volters bija saņēmis doktora Terija vēstuli, bet brālis un māsa līdz šim netika to pieminējuši ne ar vārdu. Visu mēnesi it kā pēc klusas vienošanās viņi izvairījās runāt par Faniju; Volters, šķiet, nevarēja saņemties, lai sāktu cilāt šo jautājumu, bet Beatrise, kā aizvien, no taujāšanas atturējās. Un pirms vēstules saņemšanas nebija jau arī īpaši ko taujāt. Pēdējie četrpadsmit mēneši bija Volteru padarījuši vecāku par gadiem desmit, un tas jau izteica pietiekami daudz. Bet tagad šķita, ka jaunumi ir vēl ļaunāki, nekā varēja gaidīt. ^ — Bī, — viņš beidzot izmocīja un apklusa.

—    Tu esi saņēmis kādas ziņas no doktora Terija? Es pazinu rokrakstu. Vai viņš ir nācis pie kāda slēdziena?

—    Jā. Bet es ar to nevaru samierināties. Doktors uzskata, ka viņa sūtāma prom.

—    Pavisam?

—    Jā. Uz garīgi slimo patversmi. Viņš man raksta: jau sen esot nojautis, ka šis paradums saistīts vēl ar kādu kaiti. Tāpēc viņš piedāvājās pieņemt Faniju savā mājā, lai novērotu. Tagad viņam esot pamats apstiprināt, ka viņa ir garīgi slima.

Beatrisei sirds no prieka mežonīgi salēcās, bet tad atkal lēni un mokoši sažņaudzās, kad viņa paskatījās brāļa sejā. Nekādu cerību — durvis uz izglābšanos ir vaļā, bet viņš nemūžam neizies pa tām. Paliks savā sprostā līdz nāves stundai.

—   Vai drīkstu izlasīt vēstuli? — viņa vaicāja.

Volters brīdi vilcinājās, tad izņēma to no kabatas.

—   Ja vēlies, lūdzu. Bet nelasi sākumu! Viņš visu sīki " izklāsta. Man . .. negribas tevi apgrūtināt ar šīm neķītrībām, pilnīgi pietiek, ja kādam ar tām jāsaskaras dienu no dienas. Sāc no šīs lappuses.

Viņa sāka lasīt:

«Ir grūti noteikt, kur beidzas bezatbildīga izturēšanās un kur sākas īsta vājprātība. Šī nabaga sieviete, kurai jau kopš dzimšanas daba nodarījusi pāri, ilgu laiku, bez šaubām, bijusi sliktas vides un sliktu paradumu varā. No tā, ko viņa man stāstīja par savu jaunību, noprotu, ka viņai bijis maz iespēju labot iedzimtos defektus. Tāpēc būtu netaisni viņu pārāk vainot par to, kāda viņa ir, mums jāpieņem šī situācija un jārīkojas, kā protam, paļaujoties uz likteņa bezgalīgo žēlsirdību.

Es pagaidām nevaru apzināti apgalvot, ka viņa ir bīstama vājprātīgā šā apzīmējuma parastajā izpratnē. Iespējams, ka reiz nākotnē viņa tāda var kļūt. Šai sakarā gribu uzsvērt, ka viņas progresējošā deģenerēšanās (pastiprinātā noslieksme uz netīrību un neķītru valodu) man liekas esam ļoti neiepriecinošs simptoms, it īpaši, ja to pavada pārmērīga, postoša seksuālā tieksme, par ko Jūs man stāstījāt. No otras puses, viņa uz enoteiktu laiku var palikt apmēram tādā stāvoklī kā pašreiz, un ir pat iespējams, ka viņa piedzīvo lielu vecumu un neradīsies ārkārtēja nepieciešamība viņu ieslodzīt, protams, ja arvien atradīsies cilvēks, kas gatavs dzīvot ar viņu kopā un zināmā mērā kontrolēt viņas rīcību. Bez šādas kontroles viņa nespēj un nekad nespēs dzīvot brīvībā. Un tā, mīļais Volter, ja Jūs joprojām uzskatāt par savu pienākumu būt šis cilvēks, es varu tikai apbrīnot Jūsu nelokāmību un nožēlot Jūsu nesaprātīgumu. Bet, ja Jūs prasāt man padomu, es no sirds Jūs lūdzu nepastāvēt uz šo nevajadzīgo savas veselības, darba, miera un brīvības upurēšanu, veltīgi mēģinot labot nelabojamo. Ar gluži tīru sirdsapziņu šobrīd varu apliecināt, ka viņa ir garīgi slima.

Kā Jums zināms, es jau daudzus gadus turos pie uzskata, ka pašreizējā apiešanās ar garīgi slimajiem ir mūsu civilizācijas kauna traips. Taču mani mēģinājumi ietekmēt personas, kuru rokās ir vara, lai pret šiem nelaimīgajiem izturētos cilvēcīgāk un saudzīgāk, palikuši veltīgi. Šobrīd varu vienīgi Jums apsolīt, ka ar saprātīgām un pietiekami biežām dzeramnaudām kopējiem viņu var pasargāt no cietsirdīgas apiešanās.

Tā kā Jūs mani lūdzāt runāt vaļsirdīgi, man jāpiekrīt, ka diez vai viņa jutīsies labi Betlēmes slimnīcā vai jebkurā citā līdzīgā vietā. Taču es arī nedomāju, ka viņa jūtas laimīga pašreiz vai jelkad būs pietiekami laimīga, lai tas attaisnotu ciešanas, ko Jūs sev uzkraujat.»

Beatrise nolika vēstuli.

—    Volter, tas ir baismīgi! Tu nedrīksti tā turpināt.

Viņš paraustīja plecus.

—    Kas man cits atliek? Esmu precējies ar viņu.

—   Un kas par to? Ja esi apprecējis sātanu . ..

—   Tā nav viņas vaina. Viņa nespēj kļūt citāda.

—    Tu gribi teikt, ka viņa nespēj sevi kontrolēt? Tagad, kad šis paradums jau pārņēmis viņu savā varā, droši vien vairs ne. Bet viņai nevajadzēja tam ļauties.

—    Diez vai tas bija iespējams. Padomā tikai, kā viņa dzīvojusi: viena tālu prom austrumos, bez draugiem, slima; tur viņa redzēja, kā citi šajā līdzeklī rod atvieglojumu. Viņa man pastāstīja, kā tas sācies. Kāds kalpotājs iedevis to, kad viņai šaušalīgi sāpējis zobs, un viņa iemigusi. Nākamreiz, kad atkal uzbrukušas sāpes, taču vajadzējis turpināt strādāt, viņai radies kārdinājums pamēģināt vēlreiz. Kad apjautuši briesmas, bijis jau par vēlu … Es saprotu, cik viegli cilvēks var iekrist.

—    Tātad tagad viņa to atzīst?

—    Jā. Dažkārt pat mēģina cīnīties — tiesa gan, pavisam īsu brīdi. Reiz viņa man atdeva atpakaļ saimniecības naudu, lūgdama, lai paturu to un samaksāju rēķinus, citādi

^viņa nespējot turēties pretī kārdinājumam. • — Vai tas bija neviltoti?

—   Kā lai to saka? Viena viņas būtnes daļa, bez šaubām, rīkojas neviltoti, bet otra vēro, vai būšu tāds muļķis un noticēšu. Vienā ķermenī mīt divas dvēseles — tu to nesaproti. Un paldies dievam, ka tā.

Viņa nesaprot? Bet kā tad ir ar viņas kādreizējo dubultnieci? Un ja nu tā nebūtu atkāpusies, bet viņu pakļāvusi? Varbūt tieši tā noticis ar Faniju? Gadariešu cūkas . .. Vismaz jāpateicas dievam — ja vien eksistētu tāds dievs, ku:»am pateikties, — ka Volters nekad nedabūs zināt, ar kādām domām dažkārt nokaujas viņa māsa.

Viņas appelējušā šausmu kambara slepenās durvis blīkšķēdamas aizcirtās, kad viņa izdzirda brāli drūmi iesmejamies un sakām:

—   Jau nākamajā nedēļā man vajadzēja izpestīt no lombarda ieķīlāto tēva portretu.

—    Un tomēr tu tāpat dzīvosi tālāk. Ko tu ceri panākt? Tu beidz sevi nost, bet pat nespēj darīt viņu laimīgu. Doktors taču raksta . . .

—    Nē, nemūžam nespēšu viņu darīt laimīgu. Bet es viņu brīdināju jau pašā sākumā …

Teikumu nepabeidzis, Volters apklusa.

—    Brīdināji? No kā?

—    Pirms apprecējāmies, es viņai pateicu, ka nekad nebūšu … nekad nespēšu izturēties pret viņu kā vīrs. Toreiz viņa man apgalvoja, ka viņu pilnīgi apmierinot tikai draudzīgas attiecības, bet tagad … Ak, nerunāsim vairs par to, Bī, kāpēc tev būtu jādzird tādas lietas?

—   Volter, lūdzu, es tiešām vēlos saprast. Vai tu gribi teikt, ka nekad … nevienu brīdi neesi iekārojis viņu kā sievieti?

—    Protams, ne. Kā gan es to būtu varējis? Viņa, nabadzīte, vienmēr iedvesusi man vienīgi riebumu.

—   Tad … kādēļ?

—    Kādēļ es ar viņu apprecējos? Tas ir garš stāsts. Un kāda tam tagad vairs nozīme? Esmu to izdarījis — un cauri.

—   Nav vārdam vietas, tu pieļāvi briesmīgu kļūdu. Bet vai tāpēc tev jāļauj sevi dzīvu aprakt? Kam tad domāti trakonami, ja ne tādiem kā viņa?

—    Bī, vai tu zini, kādi tie ir? Fanija zina. Viņa ir redzējusi šo drausmīgo vietu, kur par peniju ielaiž skatītājus, lai caur restēm palūrētu uz nelaimīgajiem iemītniekiem un paņirgātos par tiem. Ja piemet vēl dažus penijus, uzraugi dažkārt ir ar mieru slimniekus vēl pabakstīt un paķircināt, lai tie sāktu trakot. Ja tu būtu redzējusi Faniju toreiz, kad doktors Terijs piedraudēja apliecināt nepieskaitāmību, tu saprastu. Viņa pielipa man, ka ne atraut, sakņupa uz grīdas, dauzīja galvu pret sienu …

—    Volter, tev jau sen bija laiks pierast pie šis mažošanās.

—   Tā vairs nebija māžošanās, tās bija bailes — patiesas bailes. Seja viņai kļuva bāla un auksta kā līķim, sviedri lija aumaļām.

Viņš noskurinājās.

—    Redzi, pat doktors Terijs nenoliedz, ka tie ir baismīgi iestādījumi. Vai varu būt drošs, ka tajos viņu nepieķēdēs un nesitīs? Jo viņa patiešām izturas .. . neciešami. Un sanitārām dzīve ir grūta — tik nomācošs darbs, par to maksā nožēlojamus grašus, turklāt šīs sievietes cēlušās no zemām aprindām, vai gan kāds brīnums, ka viņas bieži kļūst cietsirdīgas. Nespēju nevienu cilvēkbūtni nolemt šādam liktenim. To es nespēju.

—    Un kādam liktenim tu nolem divas cilvēciskas būtnes? Vai Povisu pavisam esi aizmirsis? Ja tu nežēlo sevi, vai viņa tev arī nav žēl?

Volters novērsās.

—    Esmu lūdzis, lai viņš mani atstāj.

Beatrise aizsvilās.

—    Volter, nekrāp pats sevi… Poviss tevi nemūžam neatstās. Tu upurē cilvēku, kas tevi mīl, nejēdzīgas…

—    Tas nav viņas dēļ. Ne jau tāpēc es viņu apprecēju, tas … tas notika tādēļ, lai saglabātu uzticību mirušajai.

—    Un vēl, — smiedamies viņš piemetināja, — daļēji arī tāpēc, ka viņa bija pazaudējusi mutautiņu. Dzīve mēdz dīvaini jokot, nekad nezini, kur sagatavotas lamatas.

Volters piecēlās, pagājās šurpu turpu pa istabu, tad atkal apsēdās.

—   Protams, es rīkojos muļķīgi. Tomēr es nevaru pieļaut, ka tu ko pārprastu. Bī, tu laikam nezini, ka es gatavojos precēties ar citu sievieti, pirms satiku Faniju?

—    Nē, mīļais, taču es domāju, ka tādai vajadzētu būt.

—    Vai atceries to meitenes portretu, ko Fanija atrada manā rakstāmgaldā, un vēstuli? Mēs bijām saderinājušies, bet tikai četras nedēļas. Tas nav diez cik ilgs laiks, ja pēc tam jādzīvo gari gadi. ..

Tas bija Lisabonā. Viņu sauca Eloīza Lafarža, un viņa bija franču ārsta meita, tā paša ārsta, kurš izdziedēja Povisu no reimatiskā drudža. Mēs bijām labi draugi, viņš mani iepazīstināja ar d'Alēru ģimeni. Zila tēvs bija viņa sens draugs.

—   Tu man rakstīji par kādu doktoru Lafaržu drīz pēc ierašanās Lisabonā.

—    Viņš bija lielisks cilvēks, tagad jau miris. Es nespēju rakstīt par Eloīzu, nekad nedomāju, ka… viņa mani iemīlēs. Turklāt šķita, ka man nav tiesību lūgt kādu meiteni ienākt tādā ģimenē, kaunējos mammas dēļ.

—    Tas nebija prātīgi. Tu esi tu, lai kāda būtu tava māte.

•— Man būtu vajadzējis atcerēties tevi un tēvu. Bet, ja cilvēks ir apdedzinājies, apdegums sāp un sūrst, un jāpaiet krietnam laikam, iekams tas sadzīst, lai arī ko atcerētos. Man nedeva miera tas, kas bija noticis ar mammu … un ar tevi.

—    Ar mani? Bet es taču biju drošībā, apprecējusies un tikusi prom no mājām jau divus gadus pirms tavas aizbraukšanas no Lisabonas.

—    Jā. Toreiz ierados pie tevis un, braukdams prom, lamāju sevi par uzbāzīgu muļķi, kas nodarījis vairāk ļauna nekā laba, pa galvu pa kaklu atsteigdamies mājās no Portugāles un pasteidzinādams tevi doties nelaimīgā laulībā.

—    Volter! Ko tu runā? Kas gan tev teicis, ka tā bija nelaimīga laulība? Es, nudien, to neesmu darījusi.

—    Nē, mīļā, tu neteici, bet tas bija skaidri redzams.

Pēc brīža Beatrise lēni ierunājās:

—    Neviens cits to nemanīja. Un tagad tā vairs nav nelaimīga. Toreiz bija, taču Henrijs nekad to neuzzināja.

—    Henrijs nav Riverss. Ne jau velti mēs ar tevi esam sava tēva cienīgi bērni. Es jutos … tavā priekšā vainīgs,

—    Nebija nekādas vajadzības. Es tolaik būtu jutusies nelaimīga, lai kur atrastos un lai ko būtu apprecējusi, nelaimīga un … sev pretīga. Kaut kas bija atgadījies, pirms vēl satiku Henriju, un man visa dzīve šķita vienīgi dubļi.

—    Bet man tā šķita necaurredzama nakts, un pats sevi es uzskatīju par nekam nederīgu neprašu, neveiksminieku itin visā. Pēdējā atvaļinājuma laikā, pirms devos uz Vīni, bieži redzēju mammu. Ar viņu tad jau bija gauži bēdīgi. Labi, ka tev gāja secen šie pēdējo gadu skati. Laikam tie atstāja uz mani iespaidu. Saproti, es atteicos no darba, ko kāroju, tikai tādēļ, lai izpatiktu viņai. Manī mita veltīga cerība, ka varēšu viņu kaut drusciņ ietekmēt un tā pasargāt no viņas pašas. Un es redzēju tevi ar tavu šausmīgo smaidu, kādu tu mēdzi uzklāt sejai. Tas mani nepārtraukti vajāja. Tad vēl es domāju par to, ka nemūžam nebūšu nekas cits kā vēstniecības trešās šķiras skrīveris. Ko gan es spēju piedāvāt kādai meitenei tiklab materiālā, kā garīgā ziņā? Vēlāk es uzzināju, ka Eloīza arī jutusies nelaimīga, domādama, ka es pret viņu esmu vienaldzīgs. Akr laikam mēs abi bijām pārāk jauni un kautrīgi.

Tad pavisam piepeši mēs atradām viens otru. Tas bija saistīts ar kādu mazu beļģu guvernanti, kura bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību — nelaimīgas mīlestības dēļ. Man šķiet, viņa gaidīja bērnu, bija bez draugiem un nonākusi galējā izmisumā. Daudzām no šīm meitenēm, ko bagātas kundzes paņem līdzi uz ārzemēm, ir briesmīga dzīve. Kalpotāji vismaz turas kopā, bet guvernante īsti nepieder ne pie kalpiem, ne pie kungiem. Šā vai tā — viņa ielēca upē. Es biju devies izjādē, un, kad piejāju klāt, divi laivinieki ķeksēja pusdzīvo meiteni ārā no ūdens. Tie bija dumji un rupji un iedvesa nelaimīgajai šausmas. Es aizvedu viņu pie Lafaržiem, un Eloīza nepiekāpās: meitene jāpieņem un jākopj, līdz būs iespējams aizsūtīt viņu uz Ģenti pie tuviniekiem. Viņa gluži vienkārši šo guvernanti izglāba. Eloīza jau tāda bija — atsaucīga pret klibiem suņiem un noklīdušiem bērniem. Tēvs viņu mēdza dēvēt par Ma petite soeur de la misēricorde.

Pēc tam mēs kādudien pārrunājām, kā augstdzimušas lēdijas izturas pret guvernantēm. Viņas tēvs plaši praktizēja aristokrātu ģimenēs, un Eloīza zināja, ko viņš redzējis greznos namos. Viņa man sacīja — ja kādreiz saņemtu mantojumu, viņa to izlietotu, lai palīdzētu nabaga guvernantēm. «Viņas noskatās, kā paiet jaunība. Un dažas jau ir neglītas kopš dzimšanas. Viņas kļūst vecas, neviens viņas nekad nav mīlējis.» Tad viņa sāka raudāt, un … es par to pastāstīju vēstulē tev.

—    Neesmu šādu vēstuli saņēmusi.

—    Tā netika nosūtīta. Es to atliku sāņus, līdz nākamais kuģis dosies ceļā, lai ari Eloīza varētu pierakstīt klāt kādu rindiņu. Tad uznāca baku epidēmija, un viņa nomira. Es atradu vēstuli uz rakstāmgalda, atgriezies no bērēm …

Tā es aizbraucu no Lisabonas, gadu nodzīvoju Vīnē, un tad — vai atceries? — mani nosūtīja uz Konstantinopoli. Blakusmājā mita krievu kņazs — tāds kā slepens diplomātiskais aģents. Tur mudžēt mudžēja no spiegiem un intri,f gantiem. Tas viss notika Krimas dēļ. Kņazs maskēšanās nolūkos bija paņēmis līdzi sievu ar bērniem, un Fanija tur kalpoja par guvernanti. Tie izturējās pret viņu neciešami. Kā bērni atļāvās ar viņu runāt! Jāredz šīs krievu gaļma aprindas savām acīm, lai saprastu, ko tas nozīmē. [Varbūt tur vainojams paradums turēt dzimtcilvēkus …

Ģimenē bija pieaugusi meita, kas… Nu, te gan būtu derējis jebkurš, viņa bija no tām, kam allaž nepieciešams kāds gados jauns pielūdzējs, un tobrīd es biju vienīgais pieejamais kandidāts. Tāpēc es no viņas vairījos. Un, protams, izturējos laipni pret. Faniju, atvēru viņai durvis un tamlīdzīgi, reiz turēju viņai virs galvas saulessargu, kad viņu mocīja neizturamas galvassāpes, bet tie svelmainajā saulē lika viņai skraidīt ar visādiem muļķīgiem uzdevumiem. Man ne prātā neienāca, ka kāds varētu to pārprast. Viņai tolaik bija trīsdesmit seši gadi, bet varēja dot četrdesmit.

Kādā smacīgi svelmainā naktī es neparko nevarēju aizmigt. Spīdēja pilnmēness, es piecēlos un izgāju dārzā paelpot svaigāku gaisu. Zem apelsīnkokiem kāds izmisīgi raudāja. Tagad es zinu, ka tas ir simptoms, viņai tā gadās bieži. Fanija bija sakņupusi uz sola, galva noliekta uz ceļiem. Pavaicāju, vai nevaru ko palīdzēt. Viņa palūkojās augšup uz mani, un man kļuva skaidrs, ko bija domājusi Eloīza, teikdama par guvernantēm: «Neviens viņas nekad nav mīlējis.» Seja Fanijai no raudāšanas bija slapja un notriepta … tik neglīta un nožēlojama. Viņa sacīja: «Desmit gadus esmu pavadījusi šai ellē, un jūs esat pirmais, kas papūlējies man to pajautāt.»

Es apsēdos līdzās, un Fanija sāka stāstīt. Viņa mūždien tikusi rāta un biedēta; nabadzīga mācītāja palīga meita snobiskā katedrāles pilsētiņā, tu jau saproti. Tad — guvernantes darbs. Aprobežota arī viņa ir. Desmit gadus nodzīvojusi Krievijā un Turcijā, bet ne vārda nav iemācījusies ne vienā, ne otrā valodā.

Saulessarga dēļ bijis nejauks tracis un riebīga ņirgāšanās. Viņa atkal atsāka raudāt un nevarēja atrast mutautiņu, es iedevu savējo. Ar vienu roku viņa satvēra mutautiņu, bet ar otru — manu. delnu, noliecās pār to un sāka skūpstīt, atkārtodama: «Lai dievs jūs svētī.» Pēkšņi man aiz muguras atskanēja smiekli — tur stāvēja kņazs un kņaziene. Viņi bija vēlu atgriezušies no azarta spēlēm, bet meita bija visu noskatījusies pa logu un pasaukusi šos, lai nāk papriecāties.

Izraisījās pretīga scēna. Viņai lika sakravāt mantas un rīta agrumā pazust. «Atlaista par netiklību» — tas skanēja tikpat kā nāves spriedums. Fanija atgādināja nopērtu suni. Viņa sacīja: «Man nav kur iet.» Tad kņaziene — netieku gudrs, kur gan sabiedrības dāmas apgūst tādu leksiku, — paskaidroja gluži nepārprotami, kur lai viņa iet: pie ostas krāvējiem aiz dokiem. Vecākas sievietes tur esot pieejamas … it lēti, tās, kuras neviens vairs nevēloties …

Tas viss notika vienā acumirklī. Es redzēju .. . patiešām, es itin kā ieraudzīju sēžam Eloīzu, bet viņai klēpī ielikusi galvu tā beļģu meitene. Es sacīju: «Mis Beikere pagodinās mani, kļūdama mana sieva, bet jūs viņai .atvainosieties.» To viņi, protams, arī izdarīja. Un tas ir viss. Nezinu, vai tu to spēj saprast.

—    Bez šaubām, es saprotu, mīļais. Saki — vai tev nešķiet, ka Fanija bija izlikusi lamatas?

Viņš vilcinājās ar atbildi.

—    Taisnību sakot, nedomāju vis. Reizumis arī man tas iešāvies prātā, bet tas bijis aiz rūgtuma. Ir viegli būt netaisnam pret cilvēku, ko neciet.

Viņa pamāja.

—    Nu, es viņu neciešu ne acu galā, tomēr arī es tā nedomāju. Protams, viņa izmantoja izdevību, kad dzīve bija izlikusi lamatas un tu tajās iekriti viņas acu priekšā. Katrā ziņā tas patlaban nav tik svarīgi; tu iekriti, un tagad pienācis laiks ķepuroties ārā. Ja tu nespēj pieļaut domu par garīgi slimo patversmi, kā būtu, ja tu šķirtos? Pēc šīs ārlietu ministrijas vēstules, apmelošanas, gadījuma ar Džeibzu un tā, ko doktors Terijs un Poviss var pastāstīt par viņu …

—    Es to nevaru, Bī. Un jāšaubās, vai es dabūtu šķiršanos, ja to pieprasītu, nav taču bijis ne laulības pārkāpuma, ne arī viņa mani atstājusi. Esmu stingri pārliecināts, ka es to nedarīšu. Nedz arī sūtīšu viņu uz trakonamu, kur ar viņu cietsirdīgi apiesies un terorizēs. Lai nu ko, bet vienu Eloīza man ir iemācījusi — nebūt nežēlīgam.

—    Mīļais, tev to nemaz nevajadzēja mācīt. Varbūt tieši tāpēc viņa tevi iemīlēja.

Beatrisei viegli drebēja balss. Volters turpināja, joprojām neskatīdamies uz māsu:

—        Doktors Terijs tic, ka pienāks laiks, kad pret psihiski slimajiem izturēsies cilvēcīgi. Taču es to nepieredzēšu.

BīP runāsim par ko citu.

—    Vēl tikai viens jautājums, dārgais. Vai tas ko līdzētu, ja tev būtu vairāk naudas?

—    Ko gan te var līdzēt nauda?

—    Ja būtu iespējams viņu ievietot kāda ārsta mājā kā pastāvīgu pacienti, kādā mājā, kur pret viņu izturētos laipni, tomēr uzraudzītu …

—    Šaubos, vai tas ir reāli, un katrā ziņā tad izdevumiem jābūt milzīgiem. Neviens no laba prāta…

Viņš apklusa un tad nomākti piebilda: — Es pie tā esmu pieradis.

Beatrise drudžaini domāja, aplēsdama ienākumus un izdevumus.

—    Ceru, — viņa pēc brīža teica, — ja palūgšu Henrijam, viņš man šim nolūkam dos naudu. Tu viņam ļoti patīc, un viņš man nesen apjautājās, vai ir iespējams tev palīdzēt.

—    Henrijs ir lāga zēns. Pasaki viņam paldies! Taču es nedomāju, ka tas būtu iespējams.

—    Ja tev tāda izdevība rastos, vai tu mums to paziņosi?

—    Varbūt… kādreiz. Bet nelauzi par to galvu, tev diezgan savu rūpju. Mēģināsim šais atlikušajās stundās vairs par to nedomāt. Rīt man jādodas atpakaļceļā.

—    Skaidrs, — viņa noteica. — Volter, pirms tu aizbrauc, man tev kas jāpastāsta.

—    Vai tas attiecas uz mammu?

—    Jā … tā ir. Kā tu uzminēji?

—    Kā tādas lietas uzmin? Tu mani vairs nebiedē, tāpēc iedomājos, ka varbūt esi viņai piedevusi.

—    Piedevusi? Tas ir smags vārds. Baidos, ka man nepiemīt tava iedzimtā žēlsirdība. Bet te būs runa par manu kļūdu.

Volters gaidīja turpinājumu.

—    Reiz Keiteremā viņi skaļi ķildojās, un es uztvēru vienu viņas teiktu frāzi. Es to attiecināju uz kādu notikumu. Bet tagad man šķiet, ka diez vai viņa tik precīzi spēja aprēķināt. Kopš mūsu sarunas Kārgvizianā es domāju .. . Izskaidrojums droši vien ir vienkāršāks — nav svarīgi, kāds. Viņa neko neplānoja.

—    Nē, tikai peldēja pa straumi.

—    Jā. Un tāpēc tas, ko es agrāk uzskatīju par viņas roku darbu, tagad es domāju … varbūt viņa par to vispār neko nezināja. Vairāk neko es tev nevaru pateikt. Viņa daudz nodarījusi pāri tev un man, tāpat arī tēvam. Bet, tā kā viņa nav vainojama šai vienā lietā, nepieminēšu viņu ar ļaunu.

4. nodaļa

Izrādījās, ka jaunais skolotājs ir lietpratējs daudzās jomās. Viņš labi pārzināja siera siešanu, aitkopību un matemātiku un bija arī kaislīgs lasītājs gan franču, gan angļu valodā. Beatrise atļāva Zilam izmantot savu nelielo, bet izmeklēto bibliotēku, un viņš nereti lasīja līdz vēlai naktij. Tā vien šķita, ka pār viņu nav varas ne nogurumam, ne laika apstākļiem; vai lietus, vai sniegs — viņš devās garos klaiņojumos, paņēmis līdzi maizes riku un auksta šķiņķa gabalu. Arvien biežāk un biežāk viņu pavadīja abi skolēni un suņi. Bērni atgriezās no pārgājieniem tikpat dubļaini kā suņi un tikpat laimīgi. Bez mācību programmā paredzētā viņu prātā iespiedās jo daudzpusīgas zināšanas par pasauli. Putnu, dzīvnieku un augu dzīve, pīšanas māksla, vienkāršu mūzikas instrumentu spēle, senas pasakas franču sarunvalodā — visu to viņi apguva nevis parastajās mācību stundās, bet izklaidējoties.

Kādu dienu Zils pienāca pie Beatrises istabas durvīm.

—   Atvainojiet, kundze! Vai traucēju?

—          Nepavisam ne. Nāciet iekšā! Vai vēlaties kādu grāmatu?

—          Vai jums ir d'Alambērs? Zinu, ka jums ir vairāki enciklopēdisti.

—    Visi filozofi ir tanī plauktā, pa kreisi no jums.

Viņš pārlaida skatienu plauktam.

—          Voltērs, Monteskjē, Didro, Helvēcijs… Skat, jums ir pilnīgi visi, sākot ar Ruso un beidzot ar Holbahu.

Viņa pasmaidīja.

—          Kā jau jūs zināt, mans brālis visu dara rūpīgi. Pirms vairākiem gadiem es reiz viņam palūdzu, lai atsūta man dažus modernās franču domas paraugus, un pienāca šie visi. Neizlikšos, ka esmu tos izlasījusi.

—    Bet dažus lasījāt, vai ne?

—          Patiesību sakot, šaubos, vai līdz galam esmu izlasījusi kaut vienu. Mēģināju, bet…

Viņa apklusa.

—    Jums tie šķita par grūtiem?

—          Ne tik daudz grūti kā… nezinu, kā lai paskaidroju.

—    Garlaicīgi.

—          N-nē. Bet tie šķiet tik nepārliecinoši. Ir viegli kalt utopiskus plānus, taču, jo skaistāki tie ir, jo mazāk liekas piemēroti reālām cilvēciskām būtnēm.

Viņš spēji apsviedās — liesmojošām acīm un satraukts.

—    Kā jūs zināt? Vai tie ir jelkad īstenoti?

Pārmaiņa Zila uzvedībā bija tik piepeša, ka viņa pārsteigta paskatījās uz jauno cilvēku. Viņš tūlīt atguva savu parasto godbijīgo atturību.

—    Piedodiet, es izturos aizvainojoši.

—          Nebūt ne, laikam jau es esmu tā, kas aizvaino. Katrā ziņā redzu, ka jūs man nepiekrītat.

—           Kundze, es jūs tiešām nesaprotu. Ja jūs man paskaidrotu savu domu …

—    Baidos, ka nav vērts.

—    Un tomēr — vai jūs nebūtu tik laipna?

Cik viņš neatlaidīgs!

—          Ja jūs tas interesē, — viņa sacīja, — es mēģināšu izteikties skaidrāk. Apsēdieties, lūdzu!

Zils klusēdams paklausīja.

—           Redzat, — Beatrise lēni iesāka, — šie cilvēces atdzimšanas plāni man šķiet vienīgi skaistas fantāzijas. Laikam jau lielākā daļa no mums vēlas, lai pasaulē būtu mazāk netaisnības, bet ko īsti mēs iesāktu ar labāku pasauli? Mūsu rupjie likumi un paradumi ir vienīgi mūsu pašu prāta atspoguļojums. Mēs jau piedzimstam alkatīgi un nežēlīgi. Sirds dziļumos nemaz neilgojamies pēc taisnības vai skaistuma, to klātbūtnē mums trūkst elpas. Ielaidiet mūs Ēdenē, un mēs nerimsimies, līdz būsim pārvērtuši to par tuksnesi.

—   Jums ir Arturs un Gledisa, un jūs tā spriežat!

Neticības pilnā balss lika viņai atjēgties. Viņa bija domājusi skaļi, bet tas nav nekāds prāta darbs. Mazliet apjukusi, Beatrise meklēja patvērumu vieglā cinismā.

—          O, bērni ir citādi. Pagaidām, atzīstu, viņi ir burvīgi. Tāpat kā tīģerēni, pirms tiem izaug ilkņi. Bet cilvēks ir neglīts kustonis.

Beatrise pacēla acis un ieraudzīja, ka Zila nopietnais skatiens joprojām kavējas pie viņas sejas.

—           Kundze, — viņš sacīja, — man, gan šķiet, ka īstenībā jūsu galvā nemājo tik nelāgas domas.

Viņa satrūkās kā dzelta. It kā no kapa būtu atskanējusi lēdijas Monktonas balss: Ko jūs gribat piemuļķot? Visu redzošo eņģeli?

—          Nē, — viņa beidzot atbildēja, — laikam jau ne… tagad … vairs ne. Bet agrāk es tā domāju, — viņa piemetināja. — Varbūt tāpēc es nevarēju ciest šos filozofus un viņu utopijas. Būs jāmēģina kādreiz atkal palasīt.

Nākamajos trīsarpus gados Beatrise un Volters tikpat kā nesatikās. Brālis rakstīja bieži, taču vēstules bija lakoniskas, Fanija tika pieminēta reti, ja nu vienīgi tika sniegtas atbildes uz tiešiem jautājumiem, un arī tad dažkārt tās aprobežojās ar tādiem izteicieniem kā «bez pārmaiņām» vai «maz ko stāstīt». Bez panākumiem tika izmēģināti visdažādākie ārstniecības kursi, un, lai segtu lielos izdevumus, Volters savus ienākumus papildināja ar dažādiem rakstu darbiem.

Runājot par māsas problēmām, Volters nebija tik atturīgs, un pārdomu pilnās vēstules sniedza nepieciešamo mierinājumu un atbalstu Beatrises grūtajā dzīvē. Ievainojumi, ko viņa bija guvusi, mēģinādama glābt Bobiju, joprojām sāpēja un padarīja viņu nevarīgu. Misis Džonsa, lai gan būdama tikpat uzticama kā agrāk, tagad bija kļuvusi pārāk veca un vārga, tā ka sagādāja vienīgi papildu rūpes; naudas un kalpotāju gan īpaši netrūka, tomēr saimniecības vadīšana nebija viegls. uzdevums. Henrija smagās žūpošanas lēkmes atstāja ļoti postošu iespaidu gan uz viņu pašu, gan uz sievu un bērniem; par laimi, tās pagaidām vēl neatkārtojās sevišķi bieži. Parasti sākās ar īgnas nomāktības uzplūdiem, kas ikvienu mājinieku vērta nelaimīgu, un pēc dzīru perioda nāca ne mazāk apgrūtinoša nožēla un pazemošanās. Starplaikos, taktisku pamudinājumu vadīts, Henrijs tomēr spēja pildīt miertiesneša pienākumus un veikt vienkāršus ikdienas darbus. Taču viņš sliecās arvien biežāk un biežāk būt ieskurbis vakarā un aizmāršīgs nākamajā dienā, tāpēc lielum lielā daļa smagās atbildības tagad gūlās uz Beatrises pleciem. Ēku remonts un uzlabojumi saimniecībā, attiecības ar kaimiņu skvairiem, nodokļi, labdarība, rentnieku veselības stāvoklis, īpašumu finansēšana — ar to visu gribot negribot vajadzēja tikt galā. Kaut gan palīdzēja Zils un ar laiku arī Arturs un Gledisa, bieži Beatrise jutās pārguruši līdz nāvei.

Taču Jiziskais vārgums nebija arī bez savas priekšrocības. Ārsts bija Beatrisei stingri piekodinājis ik pēcpusdienu divas stundas pavadīt gultā, un šī piespiedu atpūta ļāva viņai atjaunot paradumu ik dienas lasīt, ko bija pārtraukusi ilgā slimība.

Gluži citādā noskaņojumā viņa tagad atkal ķērās pie franču filozofu darbiem, un tie vairs nešķita ne apnicīgi, ne fantastiski.

■— Domāju, — viņa kādudien teica Zilam, — ka agrāk es nebiju nobriedusi, lai tos lasītu. Es gluži vienkārši nesapratu.

—   Varbūt bijāt pārāk jauna?

Beatrise papurināja galvu.

—          Ne tik jauna, cik jūs esat tagad. Tomēr jūs saprotat.

—          Es? Bet man laimējās. «Enciklopēdija» bija mana audžumāte. Es sēdēju Holbaha tētim klēpī un klausījos, kā Didro ar manu tēvu spriež par filozofiju.

—          Varbūt tāpēc jūs esat kļuvis par tik lielisku skolotāju?

—          Bērnus var mācīt ikviens, kas viņus mīl. Bet man patiesi ir bijuši brīnišķīgi skolotāji — veseli divi. Ja manī ir kas labs, par to man jāpateicas vienīgi viņiem. Viņiem un «Enciklopēdijai».

—   Vai viens no tiem bija garīdznieks ar krucifiksu?

Žils pamāja.

—          Klementa tēvs. Tas ir tik savādi. Mums nav kopīgu uzskatu. Es, būdams ateists, noraidu to, kam tic viņš, savukārt par visu, kas svarīgs man, viņam draud baznīcas lāsts. Un tomēr tam nebija nekādas nozīmes, mēs kopš paša sākuma kļuvām draugi. Nav iespējams pazīt viņu un domāt ļaunu par cilvēka dabu.

—    Un otrs?

Viņa seja atplauka.

—          Otrs .. . Žans de Karitā. Viņš nav skolotājs pēc profesijas, bet cilvēks ar augstu stāvokli: Kondorsē marķīzs. Matemātiķis.

—    Tāpat kā jūs.

—   Eh, pas du toutK

Viņš pārgāja uz dzimto valodu un tagad runāja itin raiti.

—          Es neesmu nekas. Aitu fermeris, kas nedaudz mācījies matemātiku. Bet 2ans… Ja jūs sastaptos ar viņu, jūs visu saprastu. Viņš man atklāja pasaules cerību.

—    Un tā būtu?

—          Izglītība. Jūs sakāt — cilvēks ir neglīts kustonis. Kundze, bet šo kustoni iespējams uzlabot. Kaut jūs varētu iepazīties ar Žanu! Viņš jums pierādītu to, ko es nespēju.

1 Nebūt ne (tranc.).

— Man jāapmierinās ar to, ka pazīstu jūs, — Beatrise atteica. — Vismaz jūs man esat parādījis cilvēku, kam šai pasaulē ir kāda cerība. Es neizlikšos, ka man tā ir, tomēr, ja tādu sastopu, jūtos kā ieelpojusi spirgtu jūras gaisu.

Harijs astoņpadsmit gadu vecumā pabeidza skolu un devās studēt uz Oksfordu, kur uzvedās ..krietni slavējamāk nekā lielum lielais vairums viņa biedru. Studijas viņu nepārprotami garlaikoja. Izņemot sportu un sabiedriskās izpriecas, viņš ne par ko citu tikpat kā neinteresējās, taču prata priecāties, neaizvainojot citus, un tāpēc visiem patika. Diks, joprojām mācīdamies skolā, parādīja krietni vien spožākas spējas, bet viņa raksturs ne tuvu nebija tik patīkams. Garajās vasaras brīvdienās dzīvi Bārtonā nedaudz vētrainu vērta atkārtotās sadursmes starp viņu un Gledisu. Kādudien meitene atnāca pie mātes ar sasārtušiem vaigiem un dusmās zibošām acīm.

—    Māmiņ, atvainojos par traucējumu, tomēr būs labāk, ja tu zināsi. Es nupat iecirtu Dikam pliķi.

—    Gledis, mīļumiņ! Žēl, ka tu tā rīkojies, lai arī kāds būtu iemesls.

Gledisa turēja galvu augstu paceltu.

—    Māmiņ, ja tu neiebilsti, par iemeslu varbūt nerunāsim. Zinu, ka esmu rīkojusies gauži aplami, lēdijai tā neklājas, tomēr es to izdarīju un neesmu droša, ka neizdarīšu vēlreiz — ja vajadzēs.

Viņa brīdi padomāja, tad cerīgi piebilda: — Iespējams, ka vairs nebūs vajadzības.

Māte apspieda smaidu.

—    Jā, tas ir iespējams. Es necentīšos izdibināt iemeslu. Taču, ja vien vari, lūdzu, mēģini izvairīties, lai turpmāk tev nekas tāds nebūtu jādara. Varbūt Dikam tas ir noderīgi, bet tev par labu nenāk.

Gledisa, saraukusi vienu uzaci, tāpat kā to mēdza darīt māte, saprotoši paskatījās viņā un piekrītoši pamāja. Viņas bija brīnišķīgas draudzenes un sapratās bez vārdiem.

Diks, kā. Beatrise jauta, par sodu ļaunu prātu laikam neturēja, un viņa par notikušo vairs neko nedzirdēja, līdz nākamajā nedēļā kādu dienu ausis uztvēra aiz loga Harija dusmpilno balsi.

—    Paklau, Dik, mums beidzot pietiek. Pagājušonedēļ Gledisa tevi iepļaukāja, jo tu kaitināji Arturu. Tagad es tevi nopietni brīdinu: ja man par to vēl vajadzēs runāt, es tevi tā iekaustīšu, ka tu ilgi atcerēsies.

Beatrise izliecās pa logu.

—           Dik, vai tu nebūtu tik laipns un neienāktu pie manis?

Viņš ērcīgi paklausīja.

—          Apsēdies! — viņa uzaicināja. — Lūdzu, piedod, ka noklausījos, ko Harijs nupat teica. Man viņš jābrīdina, lai ir uzmanīgāks, kad logs vaļā. Dik, vai tev būtu man kas sakāms?

Dēls paraustīja plecus.

—    Labāk pavaicā Harijam vai Gledisai.

-— Tu zini, ka es to nedarīšu. Tāpat tu zini, ja es to darītu, viņi man atteiktos stāstīt par tavu rīcību.

—    Tad apjautājies Arturam.

Beatrise vēl nekad nebija redzējusi dēlu tik izaicinošu. Viņas balss kļuva samtaina, un tas vienmēr mazliet biedēja.

—          Vai tu domā, ka viņš stāstīs labprātāk nekā Gledisa vai Harijs? Tu tikpat kā neesi vēl iepazinis Arturu. Mums visiem šai mājā ir savi trūkumi, tomēr, par laimi, neviens no mums nav tenkotājs. — Viņa apklusa, tad rāmi piebilda: — Nav nekādas vajadzības stāstīt, ja pats nevēlies. Ja tu labāk gribētu, lai es dzirdēto aizmirstu, protams, es to darīšu. Tas nebija domāts manām ausīm.

Diks iekoda lūpā.

—          Ak, māt, neiebilstu, ka tu zini, man nav nekā slēpjama. Harijs un Gledisa vienmēr strostē mani, jo neesmu sevišķi augstās domās par Arturu. Jā, neesmu vis, un arī tēvs nav, ja gribi zināt. Arturs ir mīkstpēdiņš.

—   Vai tu esi gluži pārliecināts par to?

—          Es nebiju šeit, taču man pastāstīja par viņa izdarībām pērnziem medībās — viņš bimbojis par lapsu! Sievietēm tas laikam neko nenozīmē, bet džentlmenim nav visai patīkami, kad jāatzīst par brāli prasts zvejniekpuika — turklāt vēl gļēvulis. Ja runājam atklāti, māt, tu jau nevienu nepārtaisīsi.

Pagāja krietns laika sprīdis, pirms Beatrise ierunājās.

—          Jā, mans dēls, — beidzot viņa dobji teica, — es redzu, ka nevaru to izdarīt. Man kauns, ka esmu tava māte.

Diks pielēca kājās.

—    Māt!

Beatrise arī piecēlās, un viņi stāvēja, raudzīdamies viens otrā. Tad viņa, galīgi zaudējusi drosmi, novērsās.

—   Dik, lūdzu, ej, es nespēju turpināt šo sarunu. Atvainošos Arturam tavā vietā.

Viņš kaut ko nesaprotamu nomurmināja un izmetās no istabas, durvīs vēl pagriezdamies, lai īgni izmestu: — Paldies dievam, tēvs tomēr ir manā pusē!

Beatrise satriekta apsēdās, nokārtu galvu, rokas dīki salikusi klēpī. Viņa bija saķildojusies — muļķīgi, bezjēdzīgi saķildojusies ar dēlu, sagandējusi visas cerības atturēt dēlu no kļūdām, kas neizbēgamas, dzīvojot šajā apkārtnē un mācoties šajā skolā. Kādas gan ir iespējas nabaga zēnam, kurš iespiests starp Henrija gremzdošo greizsirdību un Sentkatbertas skolas un grāfistes ģimeņu sociālajiem vērtējumiem?

Esmu neveiksminiece, viņa sev drūmi teica, krāpniece, turklāt diezgan neizdevusies. Tik ilgi esmu dzīvojusi ar pieklājīgiem meliem, ka tagad, kad mēģinu būt godīga, kļūstu vienīgi rupja. Man nav izdevies pasargāt ne Arturu no iebiedēšanas un apvainojumiem, ne Diku no apkaunojuma. Un tagad esmu nevis bērnam palīdzējusi, bet gan — viņu apvainojusi… Man nekādā ziņā nevajadzēja kļūt mātei.

Divas dienas Diks izvairījās no mātes, bet brālis un māsa savukārt izvairījās no Dika, un viņš dzīvoja vienatnē ar aizvainojuma rūgtumu. Tad atkal dusmīgas balsis iztraucēja kādreiz tik mierīgās mājas klusumu. Šoreiz tā bija Henrija niknā aurošana, kas lika Beatrisei steigties uz istabu, kur viņi ar Diku pusdienoja divatā, jo Diks bija atteicies kopā ar citiem doties brīvdienu ekskursijā uz Peršorebiju. Viņa, juzdamās nevesela, nebija nākusi lejā pusdienās. Tēvs un dēls sēdēja viens otram pretī, starp viņiem pletās ar vīnu apliets galdauts. Henrija seja bija purpursarkana. Kad Beatrise ienāca, viņš pievērsās sievai, dusmās stostīdamies:

—     Vai biji ko tādu dzirdējusi no šā kucēna? Dik, dieva dēļ, ja vēl kādreiz dzirdēšu, ka tu tā izsakies par savu jnāti, es nomizošu tevi pamatīgi, vari man ticēt!

% Diks, mazliet nobālis un drebošām nāsīm, raudzījās uz būdīgo stāvu. Šobrīd viņš izskatījās neparasti skaists.

—    Vai tiešām, ser? Brīnums gan!

Viņš uzmeta vērtējošu skatienu tēva izplūdušajam viduklim un iesmējās.

—    Jāatzīst, ka esmu atgriezies visai jaukā mājā. Ari Harijs grib iemēģināt roku, lai man sadotu, Gledisa gatava izskrāpēt man acis, un māte paziņo, ka viņai kauns par tādu dēlu kā es. Varbūt jūs vairāk priecātos par manu tukšo istabu nekā par manu klātbūtni? Man nekas nav pretī.

Viņa sejā varēja lasīt tādu dzēlīgumu, ka Beatrisei aizsita elpu. Nabaga nomaldījies muļķīgais bērns, apkaunojis ģimeni un atsvešinās no tuviniekiem, pat neapzinādamies, ko dara … Nebūtu grūti viņu nomierināt. Drusku atveldzēt viņa ievainoto lepnumu .. . Nē, ar to ir cauri. Dēlam ir tiesības pašam uz savu patiesību, lai cik tas būtu sāpīgi viņiem abiem.

—    Dik, — viņa iesāka.

—    Ak, māt, tu tā teici, un es tik drīz to neaizmirsīšu. Un tagad pat tēvs, šķiet, griež kažoku uz otru pusi. Gan jau arī viņš nostāsies Artura pusē — pēc tā, ko man stāstījis.

—    Ko? Ko? — Henrijs dusmās rīstījās. — Esmu aprunājis Arturu? Ko tu ar to gribi teikt, kucēn?

Diks uzbudināti cirta tēvam pretī:

—   Varbūt ne, ser? Kas tad man stāstīja, kā viņš uzvedies ziemā medībās? Es neciešu gļēvuļus!

—    Es teicu, ka viņam ir savāda izpratne par medībām, taču nekad neesmu apgalvojis, ka viņš ir gļēvulis. Īstenībā Arturs tāds nav, pēc kritiena viņš izturas tāpat kā jebkurš no man pazīstamajiem puikām.

—    Varbūt atceries to reizi, kad viņam uz kājas uzšļācās verdošs ūdens? — Beatrise piemetināja. — Ja nu tomēr Arturs būtu tāds, kādu tu viņu esi iedomājies, Dik, vai tāpēc tev būtu jāapkauno savs tēvs un māte?

Viņš sāka žultaini smieties.

—    Patiešām, māt, varētu domāt, ka esmu kādu apkrāpis kāršu spēlē!

—   Vai tu domā, ka tad mēs justos vairāk apkaunoti nekā tagad?

—   Ko es esmu nodarījis? Goda vārds, māt, es nesaprotu, par ko jūs visi runājat.

Beatrise aizklāja acis ar delnu. Nē, tā nebija viņa vaina. Viņš tiešām nesaprata. Henrijs toties saprata jo labi, bija nožēlojami skatīties uz viņa kaunu.

Viņa mēģināja vēlreiz.

—    Dik, vai tu domā, ka tavs tēvs vai es varam paskatīties acīs Penvirnam un atzīties, ka mūsu dēls, kuram

viņš izglābis dzīvību, izturējies nekrietni pret zēnu, ko viņš mums uzticējis?

Dika vaigos lēni ielija sārtums.

—   Māt, es neko sliktu Arturam neesmu nodarījis. Es tikai…

—    Tikai diendienā knābāji un apvainoji viņu. Ne jau velti Harijs un Gledisa ir tik ļoti sašutuši. Dik, vai esi aizmirsis Sātana pļavu?

Beidzot viņa bija tikusi dēlam klāt, seja un ausis viņam kvēlot kvēloja. Viņa rāmi piebilda: — Taču tas neattaisno manu nesavaldību pret tevi todien. Dik, lūdzu, piedod.

—    Ak, nav jau par ko, māt. Es arī nesavaldījos. Es negribēju … Atvainojos par to, ko esmu nodarījis Arturam.

Viņš bija tuvu asarām, neko tādu Beatrise dēlā nebija manījusi jau gadiem ilgi. Celdamās kājās, viņa viegli pieskārās Dika plecam.

—    Sniedz roku tēvam, un sāksim no gala! Neviens neesam bez vainas.

Visu atlikušo brīvlaiku no Dika nedzirdēja apvainojumus. Māte gan brālim, gan māsai vienatnē deva padomu: kas bijis, tas izbijis, — tā vismaz ārēji saskaņa tika atjaunota. Taču Gledisa joprojām nelaida viņu klāt savam ponijam. Viņš tīši negribēja būt cietsirdīgs, nevarētu arī teikt, ka viņam iedzimts būtu ļaunums. Un tomēr vienīgi viņam vajadzēja atgādināt, ka ar zirgiem un suņiem Bārtonā jāapietas saudzīgi. Gledisa nespēja piedot, ja kādam trūka maiguma pret mājdzīvniekiem, un tāpēc Diks nelaimīgā kārtā tagad izcēlās ar to, ka vienīgais bija iemantojis viņas nepatiku. Beatrise pacietīgi centās nolīdzināt šo ieilgušo naidīgumu, taču sastapās ar akmenscietu stūrgalvību, kas reizēm uznira no Gledisas saulainā rakstura dzīlēm.

— Jā, māt, es saprotu, ko tu domā, un es negribu būt nelaipna pret Diku. Ļoti nožēloju, ka iepļaukāju viņu. Es vairs nekad tā nedarīšu un, ja Diks jūtas aizskarts, varu .^-viņam atvainoties. Bet tu taču redzēji, kā viņš raustīja 'Vizbulei iemauktus, jo tā esot pārāk gausa. Kurš gan viņas vecumā nebūtu gauss! Lai viņš neuzdrošinās pieskarties Mazulītei… un Pūciņai!

Beatrise vairs neuzstāja. Atstāstīdama šo ģimenes ķildu savā iknedēļas vēstulē Volteram, viņa atzinās, ka Diks ir

vienīgais, kura audzināšanā viņa cietusi pilnīgu neveiksmi.

«Mums ir tik maz kopīga, ka es pat nespēju aptvert, kas viņu sāpina. Ar Hariju mums arī ir maz kopīgu interešu, tomēr viņš manā sabiedrībā jūtas laimīgs un uzticas man tik ļoti, ka pat kauns sametas. Viņš atklāj man savas bažas un izdarītos pārkāpumus, ne mirkli nešaubīdamies, ka es visu spēju vērst par labu. Bet Diks turas no manis pieklājīgā atstatumā, laikam esmu kaut kādā ziņā viņu dziļi pievīlusi. Agrāk es cerēju, ka viņš galu galā atradīs sev draugu Henrijā, jo viņiem taču daudz kopīga gaumē un uzskatos. Bet viņš tēvu nicina. Esmu manījusi, ka viņš skatās uz Henriju tāpat kā Hams uz Noa.

Arturs, šķiet, ir vienīgais, kuru šī kņada pilnīgi nav skārusi. Viņš laikam pat neapjauš, ka noticis kas tāds, ko vajadzētu labot. Tas viņam iedzimis no mātes.»

«Vai Tu nedomā,» Volters rakstīja, «ka Diks varbūt cieš no greizsirdības? Iespējams, ka jūs neapzināties, cik ļoti viņš pieķēries Tev un Gledisai.»

Beatrise lika šos vārdus vērā un pastiprināja pūles, lai iegūtu dēla uzticību. Taču, lai kā viņa centās, Diks nespēja piedot vecākiem un saglabāja bruņotas neitralitātes attiecības ar māsu.

— Dodiet viņam laiku, — Beatrisei sacīja Zils. — Sirds dziļumos viņš apzinās, ka Arturs ir veidots no labāka māla, un to sešpadsmit gadu vecumā ir grūti paciest, it īpaši, ja pats līdzinies jaunam pusdievam. Viņš izaugs un pieņemsies prātā.

Taču Beatrise nerada sev mierinājumu.

5. nodaļa

Tovasar Harijs un Diks skolas brīvdienu pēdējās nedēļas pavadīja pie krustmātes Elsijas, kura bija atgriezusies no Indijas kā atraitne. Tā kā viņu prombūtnes dēļ Zilam nebija jāpasniedz stundas, Beatrise lūdza, lai viņš pavada Arturu uz Kornvolu cerībā, ka viņa zinātniskais grāds matemātikā pamudinās Billu labvēlīgāk uzņemt nepatīkamās ziņas, kuras ilgāk vairs nedrīkstēja no tēva slēpt.

— Jums būs jāizskaidro, — viņa sacīja, — ka Arturs ir apzinīgi strādājis veselus četrus gadus un ar jūsu palīdzību apguvis milzum daudz zināšanu matemātikā, taču viņam nav iedzimtu spēju šinī vai kādā radniecīgā priekšmetā un mehāniķis no viņa neiznāks.

—    Katrā ziņā izcils ne, to es Penvirnam varu viegli pierādīt. Toties man nāksies grūti viņam iestāstīt, ka zēns varētu gūt ievērojamus panākumus kādā citā nozarē, ja viņam brīvi ļautu nodoties savām dabiskajām slieksmēm. Esmu par to stingri pārliecināts, taču nezinu, kāda šī nozare varētu būt, un būs grūti neizglītotam cilvēkam ieskaidrot to, kas man pašam vēl miglā tīts.

—    Jā, — Beatrise noteica, — cik saprotu, pagaidām arī Arturam pašam tas nav skaidrs. Netieku gudra, vai viņam ir kāds īpašs talants, kas vēl nav atklājies. Vai jums ir pamats domāt, ka viņš zina, par ko vēlētos kļūt?

—    Ja arī viņam tāda zināšana ir, viņš to drīzāk uzticēs jums nekā man.

—    Visdrīzāk varbūt savai mātei. Lai cik dīvaini tas izklausītos, man šķiet, ja jums izdotos tiktāl mazināt šīs sievietes biklumu, lai viņa sāktu brīvi runāt, viņa varētu būt mums labs palīgs. Taču viņa, par nelaimi, nespēj ietekmēt savu vīru. Viņš allaž ir bažījies, ka māte varētu uzkurināt Artura tieksmi uz dzejošanu.

—    Vai jūs domājat, — Zils vaicāja, — ka Arturs arī tagad šad tad raksta dzejoļus?

—    Es bieži par to esmu domājusi. Ja viņš to dara, tad viņam tas ir kaut kas ļoti dārgs un intīms, un es sargos uzdot jautājumus.

Zils pamāja.

—    Tas ir prātīgi un izskatās pēc jums. Esmu pārliecināts, ka zēnam ir spožs prāts, taču durvis uz to ir slēgtas, un man nav izdevies atrast atslēgu. Arī jūs, kā redzams, neesat to uzgājusi, kaut viņš jums ļoti pieķēries.

—    Mans brālis uzskata, ka neviens to neatradīs, iekams Arturs' nebūs atsvabināts no šā mehānikas lietuvēna. Ja jūs spētu šo apmātību izdeldēt no viņa tēva prāta, jūs būtu Artura labā paveicis daudz vairāk nekā jebkurš no mums.

Henrijs, kad viņam pastāstīja par gaidāmo braucienu, dziļdomīgi pašūpoja galvu.

—    Neapskaužu jūs, monsenjor Zil. Es šādu iznākumu jau biju paredzējis. Puika ir visādi jauks un patīkams, taču viņš nekad nepaveiks neko izcilu, tas nu ir skaidrs. Penvirns būtu rīkojies prātīgāk, ja būtu ļāvis viņam mācīties amatu. Tomēr pasakiet viņam, ka mēs darījām, ko varējām, un tikpat labprāt, darīsim arī turpmāk. Žēl, ka jūs netiksiet atpakaļ uz Gledisas dzimšanas dienu.

—    Jā, — Beatrise piebilda, — viņai gaidāmi garlaicīgi svētki, jo visi jaunieši būs prom.

Henrijs iesmējās.

—    Nav tik traki! Pagaidi vien, lai viņa ierauga savu jauno poniju.

—    Vai tu esi to jau nopircis?

—    Vēl ne, taču noskatījis esmu. Bija jau arī pēdējais brīdis. Mazulīte ir pārāk maza meitenei ar tik garām kājām un arī jau par vecu.

Karsti mīļotā Mazulīte patiešām jau metās sirma, un tai visā drīzumā vajadzēja pievienoties Vizbulei atpūtas ganībās, kurās kā vecu ļaužu pansionātā pēc ilgas un cītīgas kalpošanas nonāca mīlētie un cienītie Bārtonas zirgi, lai tur papilnam baudītu vaļu. Jau labu laiku Henrijs loloja domu par jauna zirga iegādi Gledisai.

—    Esmu nolūkojis četrus gadus vecu kumeļu, kas viņai būs pašā laikā, — kastrēts tumšs bēris, tīrasiņu, ar baltu priekškāju, lielisku gaitu. Par to prasa prāvu naudu, bet zirgs ir tā vērts.

—    Ceru, ka nav pārāk straujš?

—    Nē, nē, mīļā, rāms kā jērs. Turi to noslēpumā līdz tai dienai, sagādāsim meitai pārsteigumu.

Savā trīspadsmitajā dzimšanas dienā agri no rīta Gledisa devās uz augļu dārzu; viņa bija sagatavojusies ābolu lasīšanai, tāpēc uzģērbusi brūno nebalināta audekla tuniku, ko māte un Žils bija izraudzījuši, lai viņa varētu brīvi kustēties. Padzirdusi no Ellenas, ka viņu gaida saimniecības pagalmā, meitene devās turp skriešus savā draiskulīgajā solī, matiem plandoties pāri mugurai, ar uzticamā pavadoņa Benija Robertsa dāvātu sārtu rozi rokā.

—   Tēt!

Henrijs gaidīja pie zirgu staļļa, turēdams aiz iemauktiem jauno poniju. Beatrise stāvēja viņam blakus un glaudīja dzīvnieka spīdīgo kaklu, ko rotāja jubilejas vītne no kliņģerītēm. Kalpotāji un staļļa puiši bija sapulcējušies apkārt un sajūsmināti nolūkojās šai skatā, bet vecā misis Džonsa starojoša sēdēja virtuvē pie loga savā atzveltnes krēslā.

—   Nāc šurp, mincīt! — Henrijs sauca. — Nāc un paskaties uz šo te!

—    Ak, tēt! Ak, kāds mīļš dārgumiņš!

Gledisa ar abām rokām apķērās ponijam ap kaklu un noskūpstīja tā zīdaino degunu. Tas noskurināja galvu, un meitene atlēca sāņus.

—           Uzmanies, uzmanies! — Henrijs brīdināja. — Tā nav Mazulīte, meitiņ, šis zirdziņš ir jauns un tramīgs, turklāt tevi vēl nav iepazinis. Labāk pietaupi skūpstus savam vecajam tētim.

Meita dedzīgi apskāva Henriju, notrauķdama tam gar vaigu sārtās rozes ziedlapiņas.

—    Tētiņ, tu nu gan esi labulītis. Ak, es viņu tā mīlēšu!

—           Tīri jauks rikšotājs, — Henrijs noteica. — Man nebūtu kauns redzēt tevi medībās tā mugurā. Pēdējais laiks sākt, ja gribi būt medniece. Mēs nekavējoties pasūtīsim tev jātnieces tērpu. Pirmā pulcēšanās ir …

Gledisa pacēla ponija sānam pieglausto galvu.

—    Tēt, es nevēlos piedalīties medībās.

—          Ko tas nozīmē? Kādas blēņas! Kas tā par lēdiju, kas kopā ar suņiem nedzenas pakaļ medījumam?

—          Lūdzu, piedod, tēt, bet es nevaru. Tas ir nejauki, man riebjas.

Henrijs noklakšķināja ar mēli. Viņš bija no tiesas apskaities.

—          Kas tev lēcies, mans bērns? Lapsas taču jāšauj, tu piekriti? Vai tev labāk patiks, ja tās nočieps visus cāļus?

—          Ak, tēt, ne jau par to ir runa! Ja tās varētu nogalināt bez tramdīšanas .. .

—           Ceru, ka tu neesi patapinājusi Artura jocīgās iedomas. Tava māte nu gan jaunības dienās nerauca degunu, ieraugot asinis, viņa bija īsta brašule. Pievāca astes pat nenodrebējusi. Vai tā nebija, mīļā? Nekad nedzirdēju tevi sakām: «Es nevaru.»

—           Varbūt, tēt, viņa tā darīja, -— Gledisa attrauca, — taču esmu pārliecināta, ka viņai tas riebās.

—           Ko? Ko? No kurienes tev tādas ziņas, mis? Viņa man nekad to nav teikusi. ..

—          Ak, tēt, vai tad tu nezini, ka māmiņa tev nekad neko nesaka?

9 - —

* Tad iejaucās Beatrise — saruna bija aizgajusi par tālu.

—          Gledis, tu neesi sevišķi pieklājīga. Tēvs ir ļoti pūlējies, lai tevi iepriecinātu, bet tu …

—           Ak, nekas, nekas! Lai rīkojas pēc sava prāta! — Henrijs errīgi pārtrauca sievu. — Neviens viņu nelūgs

medīt, ja viņa to neveļas; vairums meiteņu gan būtu priecīgas.

—    Man ļoti žēl, ka esmu sagādājusi tev vilšanos, tēt.

Henrijs paraustīja plecus un izstiepa apakšlūpu.

—           Es nevaru noliegt, ka tiešām esmu mazliet vīlies, ja mans bērns izrāda, gļēvulību.

—    Henrij! — Beatrise iesaucās.

Gledisa nolika rozi uz palodzes un cēli pienāca klāt.

—          Tēt, — viņa teica dīvaini maigā balsī, — vai tu neatļautu? Gribu viņu mazliet iemēģināt.

Beatrise metās uz priekšu.

—    Apturi viņu — ātri!

Bet Henrijs reaģēja gausi. Viņš automātiski bija atlaidis iemauktus, un, pirms paspēja apjēgt, kas notiek, Gledisa ar pēkšņu lēcienu vienā mirklī jau atradās seglos jāteniski kā puika. Izkliegusi spalgu kara saucienu, viņa zibenīgi uzplīkšķināja ar pavadu ponijam gar ausīm. Ponijs tās saglauda, atkāpās atpakaļ un metās mežonīgos auļos. Meitene vadīja to taisni virsū dzīvžogam.

—           A.k dievs! — Henrijs iesaucās. — Viņa taču nolauzīs sprandu!

Viņa izmisīgais mēģinājums satvert iemauktus izrādījās novēlots. Par laimi, dzīvžogs bija nesen apcirpts, turklāt ponijs bija tīrasiņu sugas. Tas pacēlās pakaļkājās un pārlēca pāri dzīvžogam, tikko manāmi skardams kādu zariņu. Gledisa, seglos izslējusies taisni kā svece, slaidās kājas piekļāvusi ponija sāniem, matiem plandot saules staros kā karogam, kādu brīdi aulekšoja pa lauku, tad lietpratīgi palēnināja gaitu un vieglos rikšos iejāja atpakaļ pa atvērtajiem vārtiem, acīm joprojām metot dusmu zibšņus.

—    Saki, tēt, kā tad ir ar manu gļēvu …

Tad viņa ieraudzīja māti.

Misis Džonsa bija izskrējusi no mājas ar stīvajām, reimatisma savilktajām kājām. Viņa, nometusies ceļos pie Beatrises, turēja kaut ko viņai pie lūpām.

—          Ser, paceliet maķenīt viņai galvu. Nu jau nāk pie samaņas. Mēģiniet norīt šo malciņu! Lai dievs jums piedod, mis Gledisa.

Meitene bija izlēkusi no segliem. Viņa skrēja šurp — pelnu pelēku seju tāpat kā mātei. Taču Henrijs bija pārāk nobijies, lai spētu būt žēlsirdīgs. Viņš sagrāba meitu aiz pleca un atgrūda, pirmo reizi mūžā izturēdamies pret bērnu varmācīgi.

—          Velns tevi rāvis, skuķi, tu esi nogalinājusi savu māti!

—          Nē… nē! — Beatrise, smagi elsdama, izstiepa rokas. — Nebaidies … Gledis …

Gledisa, ar šausmām acīs bridi raudzījušies mātē, žēli novaidējās un ieskrēja mājā. Henrijs apsēdās uz baļķa un piespieda roku pie krūtīm. Viņš bija aptaukojies, un arī viņa sirds uz brīdi bija sākusi streikot.

Pēc minūtēm divdesmit Beatrise pieklauvēja pie meitas istabas slēgtajām durvīm.

—    Tā esmu es — māte. Ielaid mani, mīļumiņ!

Joprojām mirkdama asarās, Gledisa atslēdza durvis un,

kā mierinājumu meklēdama, paslēpa galvu mātei pie krūtīm.

—          Māmiņ… māmiņ, esmu tik ļoti vainīga! Nekad vairs tā nedarīšu.

Viņas apskāva viena otru un apsēdās.

—           Neraudi, mīļā. Es zinu, ka tu negribēji mūs sāpināt. Tu iedegies dusmās un vienkārši nepadomāji, ko dari.

Gledisa spieda pie acīm slapju mutautiņu. Šobrīd viņa izskatījās maza un nožēlojama.

—          Ai, cik es nekrietni rīkojos! Es briesmīgi nožēloju… patiešām esmu vainīga. Bet tēvs teica, ka es esot gļēvule …

Atkal divas asaras noritēja pāri uztūkušajam degunam, meiteni plosīja nožēla un sašutums.

—          Māmiņ, viņam nevajadzēja tā teikt. Tas nebija godīgi.

—           Nē, dārgumiņ, bet nebija arī godīgi apgalvot, ka es viņam neko nestāstu.

Bērns izbrīnā paskatījās uz māti. Pazemojums un gruzdošais aizvainojums viņas sejā cīnījās ar vēl kādām jūtām. Šobrīd meitenes sejā jautās pārdabiska gudrība.

—           Pat tad, — maigā balss turpināja, — ja tas būtu tiesa, vai tev šķiet, ka ir labi mest to viņam acīs, visiem dzirdot?

—          Ak … laikam jau … Bet, māmiņ, tu taču nedomā, ka es esmu zaķpastala?

^ Beatrise labi pārdomāja atbildi uz šo jautājumu. * — Man, protams, ne prātā nav nācis kaut ko tādu domāt. Mūždien esmu uzskatījusi, ka manu bērnu drosme ir pašsaprotama. Bet, ja tādas vienkāršas lietas pierādīšanai tev jāķeras pie tik krasiem līdzekļiem, varbūt sākšu domāt, ka par to var šaubīties.

—           Māmiņ, mīļā, tu tā nedomāsi! Un tu taču netici, ka es esmu gribējusi būt nejauka pret tēvu?

—           Nē, nekad neesmu domājusi, ka tu būtu cietsirdīga, mani vienīgi pārsteidza tavi aplamie spriedumi. Tu uzskati, ka ir nežēlīgi medību nolūkos patrenkāt lapsas, bet pati pārbaidi vecākus līdz nāvei tikai tāpēc, lai padižotos.

—    Māt, es nedižojos!

—           Patiešām? Nemaz? Tu ne brīdi neiedomājies — sak, cik tas būs skaisti, kad es lidošu pāri dzīvžogam un visi skatīsies vaļējām mutēm?

—    Jā, nu protams …

Gledisa piepeši iespurdzās. Bija grūti viņas garastāvokli sabojāt uz ilgu laiku.

—           Ak, cik tas bija jauki! Viņš traucās kā putns, tas bija kā lidojums. Māmiņ …

Meitene izslējās taisni, viņas prātā bija pavīdējušas spožas izredzes.

—           Kā tev šķiet, vai es varēšu piedalīties jāšanas sacīkstēs, kad izaugšu liela?

—           Esmu pilnīgi pārliecināta, ka ne. Tā ka labāk met šo domu ārā no galvas un meklē kādu citu iespēju, kā biedēt cilvēkus, ja tas tev katrā ziņā nepieciešams.

—          Bet Diks piedalīsies, tiklīdz kļūs divdesmit vienu gadu vecs, tā viņš teica. Un Fredijs Denverss…

—    Viņi ir zēni..,

—          Jā, bet kāpēc man nav atļauts, ja viņi drīkst? Es taču jāju labāk par viņiem, patiešām. Kāpēc …

—          Tāpēc, ka meitenēm nav atļauts daudz kas tāds, kas zēniem.

—           Bet kāpēc? Kāpēc tikai zēni drīkst priecāties? Māt, tas nav taisnīgi. Kāpēc tikai viņi vien?

Beatrise brīdi padomāja, iekams atbildēja.

—          Bērns, es šo pasauli neesmu iekārtojusi, nedz ari noteikusi sieviešu likteni tajā. Bet, ja tu man jautā, varu vienīgi teikt, ka es to būtu iekārtojusi citādi. Taču mums jādzīvo tādā pasaulē, kāda tā ir, un laikam jau dievam labāk zināms, kāpēc viņš tā rīkojies.

Un ar piepešu rūgtumu balsī piemetināja: —Katrā ziņā viņš pātagu no rokām neizlaiž.

Tad viņa atjēdzās. Ar bērniem tā neklājas runāt!

Gledisa nopietni raudzījās mātē.

—   Arturs, — viņa iesāka un apklusa.

—    Jā?

—          Ak, nav vērts. Par gļēvulību… Tieši tāpēc es ta aizsvilos. Tēvs to teica par mani, bet domāja par Arturu.

—   Tēvs zina, ka Arturs nav zaķpastala.

—   Arturs gan ne.

—    Ko ne? …

—          Viņš nezina. Viņš domā, ka ir gļēvulis, un arī Diks domā tāpat. Tāpēc es sadusmojos, jo tā nav taisnība.

—    Nē, nav taisnība.

Gledisas domas darbojās tik saspringti, ka viņai no piepūles saraucās deguns.

—          Māt, vai tu atceries, kad misis Džonsa izgāza Arturam uz kājas verdošu tējkannu?

—   Jā. Viņš izturējās ļoti vīrišķīgi.

—          Bet, māmiņ, viņš taču tikai izlikās, ka nekas nav noticis, lai viņa pārstātu raudāt. Īstenībā, zini, viņš cieta briesmīgi.

—          Protams. Arī ikviens no mums būtu cietis. Applaucējums ārkārtīgi sāp.

—          Es gribēju teikt… tāpat ir ar visu bīstamo … ar visu patiešām aizraujošo.

—    Piemēram?

—          Piemēram … ar šaujamrīkiem, negaisu, jāšanu bez segliem, staigāšanu mēnesnīcā pa jumta kori. Viņš tiek ar visu to galā, bet būtībā viņam no tā šķebina. Savādi, ka tas viņam neliek no sajūsmas dancot.

—    Un tev liek?

—          Jā, un visiem pārējiem arī. Pērn Diks Arturam vaicāja, vai viņš nobijies, kad sēdējis mugurā bērajai ķēvītei un tā sākusi auļot, un Arturs teica, ka esot gan nobijies. Un tikai tāpēc Diks viņu uzskata par zaķpastalu.

—    Dikam vēl daudz jāmācās.

—          Māt, vai zini ko? Tā nepavisam nav Dika vaina. Daļēji tas sākās tāpēc, ka Fredijs Denverss sakaitināja viņu, visiem puikām skolā stāstīdams, ka Arturs ir gļēvulis, jo nav džentlmenis.

—          Ai, vai tiešām viņš tā rīkojās? Būs jāparunā ar Frediju.

—           Ludzu, nedari to. Es to uzticēju tikai tev. Un tas tik ļin tā nelīdzēs, Fredijs ir pārāk dumjš, lai saprastu. Māt, vai zini, ko par to teica mesjē Zils?

—    Nē. Ko viņš teica?

—          Viņš teica: «Tādiem cilvēkiem kā jūs un Monktoni nav jāriskē, ja nevēlaties, jo šā vai tā jūs būsit paēduši. Tāpēc jūs darāt to prieka pēc, lai pierādītu, ka nebaidāties. Eet tādiem cilvēkiem kā Artura tēvam jādodas briesmās neatkarīgi no tā, vai viņi baidās vai ne.» Viņš teica: «Tā viņiem ir nevis izklaidēšanās, bet darbs.» Kā tu domā, māt?

—           Es domāju, ka viņam ir taisnība, un vēl es domāju, ka šo cilvēku rīcība ir labāka.

—           Arturs par to uzrakstīja dzejoli — par zvejniekiem, kam jāriskē ar dzīvību, jo viņu bērni cieš badu, un nevienam par to nav ne silts, ne auksts.

—    Dzejoli?

—    Jā, tu jau zini. Viņš tos raksta par visu ko.

Beatrise brīdi aizturēja elpu.

—    Vai tiešām? Es nezināju.

—           Ak nezināji? Viņš tos tev nerāda, jo neuzskata par pietiekami labiem, tomēr es domāju, ka tu zini. Viņš man vienu atsūtīja uz dzimšanas dienu: lai augu liela, ar garām kājām un gariem matiem kā Atalantai.

—           Es nezināju, — Beatrise atkārtoja un iegrima domās. Viņai ap vidukli apvijās lūdzoša roka.

—           Mīļo māmiņ, lūdzu, pasaki man, esi tik laba. Vai tev riebās?

—    Kas riebās?

—          Riebās… pieskarties asinīm. Fui! Kā tur bija ar to lapsas asti?

—    Neatceros. Ne vairāk, kā man riebās …

Iesmiedamās viņa aprāva teikumu.

—          Mana dārgā, šķiet, man tolaik riebās daudzas gluži dabiskas un nekaitīgas lietas. Es jaunībā nebiju diez cik saprātīga.

Piepeši viņa tika ieskauta kā maza lācēna apkampienā un apbērt^ karstiem skūpstiem.

—          Ak, māmiņ, es esmu tik priecīga! Tu patiešām būtu brīnumjauka, ja allažiņ neuzvestos tik briesmīgi saprātīgi.

Beatrise smiedamās raisījās vaļā no meitas apskāviena.

—          Ja gribi zināt, es šobrīd nemaz neesmu brīnumjauka, jo domāju, ka tu neciešami izturējies pret tēvu un tev tagad vajadzētu iet un izlūgties no viņa piedošanu.

Gledisa acumirklī pielēca kājās, viņa katru brīdi bija gatava atvainoties.

—          Labprāt. Bet tev vajadzētu iet un atgulties. Tu esi tik bāla. Man vispirms jāsasukājas.

—    Un, lūdzu, nomazgā savu nosmulēto degunu!

—          Jā. — Viņa kritiski pašķobījās pret savu atspulgu spogulī. — Cik jocīga izskatās saraudāta seja! Kaut man

būtu tāds deguns kā tev, māmiņ! Nē, labāk gan es gribētu tādu kā tēvocim Volteram — dižciltīgu. Kāpēc gan cilvēki piedzimst ar strupiem deguniem?

Māte piecēlās.

— Tu mani tik daudz iztaujāji. Vai drīkstu tagad kaut ko pajautāt tev? Vai jūs… jūs visi… mēnesnīcā bieži staigājat pa jumtiem?

«Kā redzi,» Beatrise rakstīja brālim, «es šai sarunā biju neizdevīgā stāvoklī, jo tik nepārprotami biju parādījusi gļēvulību. Parasti es sevi neapkaunoju ar ģībšanu kritiskos brīžos, bet laikam ir pilnīgi pietiekami, ja reizi mūžā jāpiedzīvo, kā acu priekšā tiek nogalināts tavs bērns.

Šie knauķi mani biedē. Viņi sākuši domāt, viņi patiesi jau domā. Gledisa gan, kā redzi, tiecas vispirms rīkoties un tikai tad domāt. Viņa mantojusi Telfordu raksturu, un dzīvnieciskie instinkti viņā dažkārt gūst virsroku. Taču viņas domāšana, kad viņa tiktāl nonāk, ir tikpat spoža kā Arturam, lai gan viņa ietekme Gledisas domāšanā jūtama, tā, protams, nav tik izcila.

Arturs, bez šaubām, ir reta personība. Bet man nav pamata uzskatīt Gledisu par kaut ko citu — vienīgi par cilvēku sugas labu — es sev glaimoju — varbūt pat sevišķi labu paraugu. Tas viss liek man domāt, ka pasaulē norisinās kaut kas tāds, ko es nesaprotu. Mēs ar Tevi skaitījāmies gudri bērni, uzaugām izglītota cilvēka mājā. Tomēr mēs nekad nesvērām, nemērījām un neanalizējām pieaugušos cilvēkus tā, kā to dara šie bērni.»

Volters lika viņai krietnu laiku gaidīt atbildi, un, kad vēstule pienāca, tā bija īsa un izvairīga. Viņš atvainojās par vilcināšanos: esot bijis diezgan aizņemts un pēdējā laikā nejūtoties sevišķi labi.

Bija tik neparasti, ka viņš vēstulē min arī kaut ko par sevi, tāpēc māsa nekavējoties lūdza sīkākus paskaidrojumus. Šoreiz viņš atbildēja tūlīt, taču atkal vēstule viņai pavēstīja maz. Pēdējā laikā viņam vairs neesot parastās veselības, taču šodien viņš jau jūtoties labāk un neesot iemesla uztraukumam. Ne ar vārdu netika pieminēts, kas tā par slimību, kad sākusies, vai ir nopietna vai tāds nieks vien, tomēr Beatrise ievēroja, ka viņa skaistais rokraksts kļuvis mazliet grīļīgs.

6. nodaļa

Zils kopā ar savu skolnieku atgriezās no Kornvolas oktobrī, atvezdami līdzi tik ilgi kāroto un tik grūti izcīnīto atļauju zēnam atteikties no bezjēdzīgajiem mēģinājumiem kļūt par mehāniķi. Zilam bija nācies krietni nopūlēties, lai pārliecinātu Artura tēvu.

—   Penvirnam laikam gan vajadzēja izcīnīt grūtu cīņu, — Beatrise ieminējās.

—    Viņš tiešām mani aizkustināja, — Zils sacīja. — Šim cilvēkam neapšaubāmi bijis talants, kas izkūpējis vējā, jo pietrūcis izglītības, un viņš radis mierinājumu, iztēlodamies, ka ir atdzimis dēlā, kurš sasniegs visu, ko pats nespēja sasniegt. Es apskatīju visus viņa nožēlojamos modeļus, tie nekam nav derīgi, tomēr paver īpatnēju ieskatu statikas un dinamikas problēmās. Vai jūs zināt, ka viņam ir veca jūrnieka lāde, pilna ar neizstrādātiem izgudrojumiem mehānikā?

—1 Nē, es redzēju vienīgi diagrammu un modeļus pie sienas.

—    To vairs tur nav. Viņš aizgāja uz liedagu, sakūra ugunskuru un visu sadedzināja. Tad atnāca atpakaļ, nopurināja no rokām pelnus un teica: «Dariet, kā jums labpatikas, ser.»

—    Arturam tas bija briesmīgs pārdzīvojums.

—    Ak, ja jūs būtu redzējusi šo nabaga sievieti! Toties zēns tagad ir brīvs. Manuprāt, viņam pagaidām nevajadzētu atgriezties mājās, iekams paies pietiekami ilgs laiks, lai viņi abi ar tēvu varētu atgūties pēc šīs krīzes. Varbūt nākamgad, ja būs parakstīts miera līgums, es varētu viņu paņemt sev līdzi uz Franciju? Tā būtu laba pārmaiņa un paplašinātu viņa redzesloku.

—   Paskatīsimies. Šobrīd, šķiet, ir pilnīgi skaidrs, ka viņam jāsāk cītīgi studēt literatūru.

Arturs toziem centīgi nodevās studijām. Par spīti sāpīgajam satricinājumam Kārgvizianā, viņš jutās krietni vien laimīgāks un spējīgāks mācīties nekā visus četrus iepriekšējos gadus. Visu cauru ziemu viņu priecēja izredzes pavadīt vasaras brīvdienas Francijas dienvidos.

Pavasarī, kad vēl turpinājās ieilgušās miera sarunas, Zilu steidzami izsauca uz mājām sakarā ar tēvoča nāvi. Plānotās brīvdienas Sevennu kalnos vajadzēja atlikt.

Pēc skolotāja aizbraukšanās Beatrise palīdzēja zēnam un meitenei mācībās, kā nu prazdama. Bet uz viņas pleciem tagad gūlās tik daudz citu pienākumu, ka viņa ik dienas jutās pārguruši. Kamēr te dzīvoja Žiļs, viņa pat nenojauta, cik daudz darba viņš bija uzņēmies. Tagad Henrijam nepārtraukti bija vajadzīgs līdzās vērīgs padomdevējs. Atstāts savā vaļā, saimnieks tik bieži kļuva aizmāršīgs un deva kalpiem tik pretrunīgas un juceklīgas pavēles, ka Zils mazpamazām bija uzkrāvis saviem pleciem daudzus pienākumus, kas uz viņu nebūt neattiecās. Tie prasīja vairāk staigāšanas un uzraudzīšanas, nekā Beatrisei bija pa spēkam. Turklāt Henrijs cieta no kārtējās nomāktības un uzbudinātības. Kaut nu tas atkal nebeigtos ar žūpošanu!

Trešajā nedēļā pēc Zila aizbraukšanas skaudrās sāpes mugurā kļuva tik nepanesamas, ka viņa bija spiesta bezpalīdzīgi likties gultā. Kādurīt Gledisa ienesa vēstuli, kas bija rakstīta stīvā, ķeburainā rokrakstā, — acīmredzot rakstītājs ne sevišķi bieži bija turējis rokā spalvaskātu.

—    Māt, kāds cilvēks to nupat atgādāja no Londonas. Viņš jājis visu nakti.

Beatrise atplēsa vēstuli.

«Cienītā Kundze,» viņa izlasīja, «es uzdrīkstos šo sūtīt Jums ar speciālu vēstnesi. Gribu ziņot, ka Misis Riversa lauza kaklu. Tas bij šorīt agri. Dakters Terijs veda šo karietē uz Betlēmes slimnīcu, tak šī attaisij dūris un ārā bij. Viss beidzās ātri. Cienītā Kundze, ja nav trakot grūt, varbūtās franču džentelmens vai kāds cits varētu žigli atbraukt un līdzēt man aizvest Misteru Riversu pie Jums. Viņa sirc dumpojas, trīs lāgi ģībis, dakteram Terijam netīk viņa skats, man ar ne. Ja neņemsiet par ļaunu manu ieteikšan — jo drīzāk viņš prom no mājas un Londonas, jo labāk priekš visiem. Viņš nevar viens braukt karietē. Es būs kučiers.

Atvainošanu par traucējumu, un pazemīgi sveicieni Misteram Telfordam un Jaunajiem Džentelmeņiem.

:••■■ Ar cieņu

īvens Poviss.»

/ — Māmiņ, — Gledisa ierunājās, — vai atnest tev ožamo %'ali?

Beatrise ar pūlēm uzslējās sēdus.

ii*

m

—    Nē, nē, man nav slikti, Gledis, esi tik laipna un paaicini šurp tēvu. Viņam būs tūlīt jābrauc uz Londonu.

—   Māmiņ, viņš nevar.

—          Viņam jābrauc. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Pienākušas sliktas ziņas, un Poviss lūdz palīgā.

Gledisa iekoda apakšlūpā.

—          Es negribēju tev teikt. Tēvs ieradās pirms pusstundas. Viņš bija dzēris. Nupat viņu noguldīju… Jūtas vārgs. Vai nevar divas dienas pagaidīt? Rīt viņš visu dienu būs saskābis. Nē, māmiņ, tu guli vien.

Beatrise sakostiem zobiem rausās ārā no gultas. Taču viņa tika atstumta atpakaļ.

—   Māmiņ, es tevi lūdzu!

Viņa atsēdās uz gultas malas, cīnīdamās pēc elpas.

—   Man jābrauc uz Londonu. Palīdzi man apģērbties!

—   Tu nedrīksti!

—          Gledis, man jābrauc! Izlasi vēstuli! Povisam vajadzīgs palīgs.

Gledisa aši pārlaida acis vēstulei, tad lēnām izlasīja vēlreiz un nolika to. Viņas sejā parādījās agrāk neredzēti, apņēmības pilni vaibsti.

—          Lūdzu, māt, liecies atpakaļ gultā! Povisam nebūs vieglāk, ja viņam bez tēvoča Voltera vajadzēs kopt vēl vienu slimnieku. Doktors Džeimss taču tevi brīdināja, kas var notikt, ja tu neatgulsies, kad tev uzbrūk šīs sāpes. Arturam jābrauc uz Londonu, bet mēs ar misis Džonsu kopsim tevi un sagatavosim tēvocim Volteram istabu.

Beatrise bezpalīdzīgi atlaidās guļus.

—   Arturs, mīļā, to nevar izdarīt. Viņš ir pārāk jauns.

—          Arturs var izdarīt visu, ko vajag. Es, māmiņ, pazīstu viņu labāk nekā tu. Guli mierīgi, es viņu pasaukšu.

Viņa pavēra durvis.

—          Artur, vai tu esi šeit? Lūdzu, atnāc šurp! Jā, māmiņ, es viņam pastāstīju par tēvu. Artur, kādam tūlīt jābrauc uz Londonu, lai…

—          Pagaidi, Gledis, — māte viņu pārtrauca. — Artur, Povisam vajadzīga palīdzība. Tante Fanija ir… piepeši nomirusi, un tēvocis Volters ir smagi slims. Vai tu domā, ka varētu viens pats aizbraukt uz Londonu un palīdzēt atvest viņu uz šejieni?

—          Protams, krustmāt Beatrise. Es tūlīt pat došos ceļā. Bet ļaujiet vispirms noguldīt jūs ērtāki

Arturs pacēla viņu, un Gledisa palika mātei zem muguras spilvenu. Beatrise paklausīja, gandrīz nemanīdama bērnu palīdzību, un turpināja:

—   Tev jāņem līdzi daudz naudas. Paņem no galda

manu maku! Gledis, pārmeklē tēva kabatas un nes šurp visu, cik atrodi! Un palūdz, lai misis Džonsa sagatavo Arturam sviestmaizes. Robertss lai apseglo zirgu!

Gledisa atgriezās pēc dažām minūtēm.

—    Viņa kabatās neko daudz neatradu. Es zinu, ka tēvam kaut kur ir nauda, taču nevaru viņu pamodināt, tāpēc atlauzu savu krāj kasīti. Artur, tavu jājamtērpu noliku savā istabā, tu varētu iet pārģērbties, kamēr sakravāšu tev ceļasomu. Robertss jau seglo zirgu, viņš ieteica, lai tu, aizjājis līdz Vorikai, iznomājot jaunu zirgu. Rīt viņš dosies turp un atvedīs mūsējo atpakaļ. Māmiņ, vai neielikt vēl vienu uzvalku? Varbūt viņam būs jāpiedalās bērēs.

Beatrisi atkal pārņēma šausmas.

—    Tev kaut kur jāapmetas, pirms kļūst tumšs. Es nevaru pieļaut, ka tu jāj viens pats naktī; pēdējā laikā vairākiem cilvēkiem uzbrukuši lielceļa laupītāji.

Gledisa pamāja.

—Nebaidies, māmiņ, pirms satumsīs, viņš paspēs tikt līdz Oksfordai vai Benberijai un ap saullēktu atkal dosies ceļā. Kad fermās uzsāk darbus, laupītāji vairs nevienu neapdraud. Artur, kad tu rīt tiksi Londonā, vispirms ieej kaut kur paēst, lai Povisam nebūtu lieku rūpju.

Beatrise aizvēra acis. Groži, ko viņa bija turējusi tik ilgi, tagad slīdēja ārā no rokām, un tos droši satvēra viņas trīspadsmit gadus vecā meita. Nu, viņai savulaik arī bija nācies tikt galā traģiskā situācijā, kad viņa matus vēl bija nēsājusi sapītus biželēs.

Henrijs, nožēlas pilns un saskābis, nākamajā dienā klimta apkārt pa māju kā nopērts suns, juzdams pazemīgu pateicību pret sievu par viņas saprotoši laipno izturēšanos un skumju skatienu vērodams meitas nosodošo seju.

Vēl nekad Gledisa nebija ne uz vienu tā noskaitusies. Viņai nevarēja pārmest atklāti nelaipnu izturēšanos, taču drūmīgā ēna, kas nenozuda no viņas parasti līksmās un draudzīgās sejas, lika viņam justies tik briesmīgi nožēlojami, ka trešajā dienā Beatrise uzskatīja par nepieciešamu iejaukties.

— Šai nelaimes reizē tu esi rīkojusies ļoti saprātīgi un pārdomāti, mana mīļā, — viņa sacīja, — un mani arī esi kopusi brīnišķīgi. Taču būtu vēl labāk, ja tevī būtu mazāk paštaisnības. Vai tiešām tu domā, ka šis ir piemērots brīdis būt nelaipnai pret tēvu?

Gledisa pietvīka kā magone.

—   Māt, es … Ak, es neesmu paštaisna!

—          Parasti neesi un nelaipna arī ne, tieši tāpēc viņam to vēl jo grūtāk pārdzīvot. Mīļā, vai tu nesaproti, cik briesmīgi kremt kauns? Mēs visi zinām, cik tas ir nožēlojami, ka viņš dažkārt pārlieku piedzeras, bet viņš taču nevarēja zināt, ka pienāks tik bēdīgas ziņas. Tas neizskatās pēc tevis — sist guļošu.

Gledisas acīs saskrēja asaras.

—          Ak, māmiņ, es ļoti nožēloju. Nebiju to iedomājusies. Laikam esmu izturējusies neciešami. Tikai saproti…

—          Es zinu, mīļumiņ, tu raizējies par mani un Arturu. Saprotu gluži labi, tomēr pacenties būt draudzīga pret tēvu.

—          Ak, bet es nevaru ciest… māt, vai viņš vienmēr bija… tāds?

Beatrisei bija jāpiespiežas, lai balss nesāktu nodevīgi trīsēt.

—          Nē, un varbūt viņš tāds nebūtu kļuvis, ja es kopš paša sākuma būtu izturējusies pret viņu godīgāk. Būtu varējusi to novērst, ja vien būtu pienācīgi papūlējusies.

Gledisa vērīgi lūkojās viņā plaši ieplestām acīm. Beatrise novērsās, lai nebūtu tās jāredz.

Maksa par patiesību… Bez šaubām, tagad izirs attiecības, kas šajos pēdējos gados bija kļuvušas tik dārgas. Kādas simpātijas vai cieņu gan bērns var saglabāt pret māti, kas atzinusies šādā grēkā?

Viņu apskāva Gledisas rokas, un vaigam maigi piekļāvās meitas vaigs. Gledisa čukstēja:

—   Māt, man tā gribas zināt. Arturs domā…

Tātad viņi ir to pārrunājuši kopīgi.

—          Viņš teica, ka tu jaunībā droši vien esot bijusi nelaimīga — šausmīgi nelaimīga. Vai tas tiesa, māmiņ?

—    Jā.

—          Parak nelaimīga, lai spētu kādu mīlēt? Arturs domā, ka viņa tēvu piemeklējusi tāda pati nelaime. Viņš uzskata, ka viņa tēvs un tu savā būtībā esat mazliet līdzīgi… Tikai viņa tēvam viss izlaužas uz āru, tas liek viņam neķītri runāt, būt nelaipnam un biedēt ļaudis, bet tu visu paturi pie sevis. Viņaprāt, vieglāk tomēr, ja tas izlaužas uz āru.

Vai ir vēl kaut kas, ko šie bērni nezinātu? Visas slepenās brūces, grēkus, kauna traipus — vieglāk nomirt nekā kādam par to stāstīt — viņi ar savām skaidrajām acīm ir saskatījuši un nav nosodījuši.

7. nodaļa

Pēc bērēm Poviss un Arturs atveda Volteru uz Bārtonu. Viņi brauca ļoti lēnām, visu ceļu vairīdamies no satricinājuma. Tomēr, lai cik piesardzīgi viņi bija, ceļojums nelabvēlīgi ietekmēja Voltera novājināto sirdi, un, kad kariete sasniedza mērķi, viņu vajadzēja nēšus ienest iekšā un noguldīt gultā.

Viņiem bija līdzi vēstule no doktora Terija, kurā tika norādīts, kā slimnieks kopjams, un sīki pastāstīts par notikušo.

Jauns pavērsiens Fanijas garīgās kaites attīstībā piespiedis viņu iejaukties. Iepriekšējā vakarā Poviss bija atnesis doktoram pārliecinošu pierādījumu par to, ka ir bīstami atstāt Faniju brīvībā kaut vēl vienu dienu. Nākamajā rītā agri viņš esot ieradies Voltera dzīvoklī psihiatriskās slimnīcas māsas pavadībā, un viņi divatā veduši kliedzošo slimnieci prom. Ceļā uz Betlēmes slimnīcu viņa piepeši metusies bēgt. Viņš esot pārliecināts, ka pašnāvība viņai nav bijusi padomā, bet viņas svārki iekļuvuši ritenī, un viņa parauta gar zemi; zirgs no kliedziena izbijies un sācis lēkšot, iekams karieti izdevies apturēt, viņa labu gabalu vilkta līdzi un nosista. Par laimi, ciešanas nav ilgušas vairāk par minūti.

Voltera veselības stāvoklis radījis bažas jau pirms šīs traģēdijas. Viņš esot pārcietis divas sirdslēkmes, vienu septembrī, otru, ļoti smagu, — nesen. Lēkmes sākušās piepeši, bijušas saistītas ar skaudrām sāpēm, kam sekojis spēku izsīkums, un, pēc doktora domām, tās uznākušas no garīgās pārpūles un ciešanām, ko sagādājusi neizturamā kopdzīve ar Faniju. Kad viņu ienesuši mirušu, Volters sabrucis trešoreiz, vēlāk pat zaudējis samaņu.

«Kaut gan viņa mirusi drausmīgā nāvē,» doktors Terijs piemetināja, «tomēr es liekuļotu, ja mēģinātu noliegt, ka šis fakts pats par sevi man liekas tīrā debesu svētība un es par to izjūtu dziļu pateicību. Viņa nožēlojami, nejēdzīgi vilktu dzīvību par postu sev un citiem, bez cerības ;m uzlabošanos, turklāt neesmu pārliecināts, vai Volters ivēl ilgi būtu izturējis šo mokpilno dzīvi, ko pats sev no itība prāta uzkrāvis.

Šobrīd viņa stāvoklis, bez šaubām, ir nopietns, tomēr es neatrodu simptomus, kas liecinātu, ka viņa sirdij būtu kāda organiska kaite. Ja viņš dzīvos mierīgos apstākļos un tiks rūpīgi kopts, izredzes atspirgt ir labas. Protams, būs vajadzīgi daudzi mēneši, varbūt gads vai pat vēl vairāk, līdz viņš varēs atsākt normālu dzīvi, taču viņa ķermenis ir vesels, un, par laimi, viņš pieradis pie atturības. Domāju, kad paies zināms laiks un viņš būs atguvies no šā briesmīgā notikuma, varam cerēt uz vispārējā veselības stāvok|a krietnu uzlabošanos, un tad ari sirds vairs neliks sevi manīt.»

Pirmo nakti Poviss nosēdēja Voltera istabā, uzmanīdams viņa elpošanu un būdams gatavs kuru katru brīdi ņemt talkā tonizējošus līdzekļus. Tikai agri no rīta viņš atļāva Arturam uz trim stundām sevi aizstāt.

No rīta ieradās doktors Džeimss un atrada pacientu mierīgi guļam, tuvākajā laikā nekādas briesmas vairs nedraudēja. Dienas vidū Poviss, ietērpies ceļa drēbēs un, Ka parasti, izrādīdams īgnu nicinājumu visai dzīvajai radībai, pieklauvēja pie Beatrises istabas durvīm.

—   Kundze, misters Riverss iebaudīja buljonu un patlaban ir aizsnaudies, tāpēc došos prom, pirms viņš nav pamodies. Tas aiztaupīs lieku runāšanu. Viņa drēbes ir izsaiņotas, te būs viņa atslēgas, daktera norādījumi un zāles, un te es uzrakstīju, kā gatavojami vairāki ēdieni, p;et kuriem, kā esmu pamanījis, viņš nav vienaldzīgs. Varbūt vajadzēs rosināt ēstgribu. Ja nu gadītos, ka dakteris Terijs kaut ko piemirsis pateikt vēstulē, Arturam arī viss smalki pierakstīts.

—    Bet, Povis, vai tad jūs mūs pametat?

—    Pagaidām jā, kundze. Šimbrīžam misteram Riversam nāks tikai par labu, ja es nerēgošos acīs un nesaukšu at miņā Londonu; domāju — jo drīzāk viņš to aizmirsīs, jo labāk. Un man tur daudz darāmā, jāsasaiņo visas grāmatas, jāuzteic dzīvoklis, jāsadedzina viņas mantas. Vai gribat, kundze, lai bibliotēku sūtu uz šejieni?

—   Jā, lūdzu, atsūtiet arī visas brāļa un savas personiskās lietas, ko jūs gribētu saglabāt. Bēniņi mums plaši. Bet kāpēc gan jums tā jāsteidzas — varējāt vismaz vienu nakti izgulēties.

—    Tas, kundze, nav nekas, esmu radis maz gulēt. Šorīt trīs stundas nosnaudos, kamēr Ar. .. māsters Arturs sēdēja pie slimnieka.

—    Ak, Povis, nesauciet viņu tā!

Beatrise paskatījās uz viņu vērīgāk.

—    Vai kaut kas lēcies? Vai kāds… Povis, vai esam aizvainojuši jūsu jūtas?

—          Pasarg dies, kundze, kāds te var būt sakars ar jūtām? Tikai… Patiešām man jābrauc, tā būs labāk. Nē, pateicos, nav vajadzības apgrūtināt Robertsu, kāds fermeris brauc uz Henliju, viņš mani aizvedīs. Tur es pārlaidīšu nakti un no rīta aiziešu līdz krustcelēm — nesamais nav smags — un sēdīšos Londonas karietē. Rīt tā brauks tur garām.

—           Bet mēs taču nevaram pieļaut, ka jūs ar visu somu ejat tādu gabalu kājām! Ja jūs no tiesas gribat braukt šodien, Robertss aizvedīs jūs uz Voriku, tur pārgulēsiet viesnīcā un no rīta sagaidīsiet pasta ratus. Tomēr … es gribētu saprast. Jūs taču labi zināt, ka arvien esat te gaidīts, vai tā nav? Vai jūs atgriezīsieties, kad būsiet visu nokārtojis?

Povisa sejā atspoguļojās iekšēja cīņa.

—           Kundze, jūs esat ļoti laipna, par to ne bridi nešaubos. Varbūt atgriezīšos vēlāk, ja būšu nepieciešams misteram Riversam. Un, tā kā jūs esat tik laba, izmantošu jūsu piedāvājumu un braukšu uz Voriku. Pagaidām mani varēs sameklēt pēc vecās adreses, bet, tiklīdz būs zināma jauna, es jums to atsūtīšu. Un vēl, kundze, gribu lūgt, vai jūs neparūpētos, lai misteram Riversam nevienā ēdienā nebūtu ne kripatas karija?

—           Karija? Bet es domāju, ka tas viņam sevišķi garšo! Grasījos jau lūgt jums recepti. Šobrīd, protams, ne, bet vēlāk …

—    Labāk nevajag.

—    Ja nu jūs tā domājat…

—           Nu tad es braukšu. Sirsnīgs paldies par jūsu laipnību. Nē, man nekā nevajag, vēlreiz tencinu.

Kad Poviss pagriezās uz iešanu, Beatrise viņu apturēja.

—           Povis, vai jūs brītiņu neapsēstos? Robertss vēl nav atnācis no pusdienām, es gribu jums ko pavaicāt.

Viņš ar stingu seju paklausīja.

—    Jā, kundze?

Viņa, mazliet vilcinājusies, iesāka:

—           Es vēlētos zināt, vai Arturs Londonā redzēja vai varbūt dzirdēja kaut ko ļoti satraucošu — kaut ko tādu, kas varētu izraisīt šoku?

% Tāda kā ēna pārslīdēja viņa nomāktajai sejai un izgaisa.

—    Par kādu satraukumu jūs runājat, kundze?

—    To es gribu uzzināt no jums.

Bridi valdīja klusums.

-— Kundze, vai jūs domājat ko konkrētu, kas būtu satraucis Arturu?

—    Nē, bet es domāju, ka viņš ir satraukts.

—    Vai tiešām? Viņš jums kaut ko teica?

—    Nē, un domāju, viņš to arī nedarīs. Taču viņam kaut kas ir noticis. Sakiet, lūdzu, — vai zēns redzēja viņu? Sākumā man šķita — varbūt tas ir tāpēc, ka viņš nekad vēl nebija redzējis līķi. Tomēr es baidos, ka tas vēl nav viss. Vai viņa izskatījās ļoti atbaidoša?

Poviss paraustīja plecus.

—    Nekāda skaistā jau nebija. Taču viņš to neredzēja. Misters Riverss, par nelaimi, gan ieraudzīja; viņš izskrēja ārā, kad izdzirdēja saimnieci kliedzam. Bet Arturs ne. Pirms ļāvu viņam ienākt, es cieši jo cieši pieskrūvēju zārka vāku, drošs paliek drošs.

—    To jūs prātīgi darījāt. Tad… jūs nedomājat, ka viņš būtu kaut ko redzējis?

—    Hm. Kaut ko viņš redzēja, tas tiesa — ja to vispār var saukt par redzēšanu. Vai redzēt ar gara acīm nozīmē to pašu?

Viņi cieši palūkojās viens otrā.

—    Povis, — viņa teica, — es īsti nezinu, kā lai jums paskaidroju savas izjūtas. Es pati tās lāgā neizprotu. Arturs ne ar skatienu, ne vārdu nav man licis manīt, ka būtu kas atgadījies. Bet, tiklīdz es viņu ieraudzīju — nē, nebūs pareizi — tiklīdz pieskāros viņa rokai, zināju, ka viņš ir pārdzīvojis briesmīgu satricinājumu. Mēs ļoti labi saprotam viens otru, un dīvainā kārtā es nojautu. Jums tas var izklausīties muļķīgi, tomēr.. .

—    Nekādā ziņā ne velsietim, kundze. Tikai angļi sauc par muļķībām visu, ko viņu cietie pauri nespēj saprast. Bet Kornvola nav Anglija. Dievam zināms, ka Bills un Megija ir diezgan lieli muļķi, taču viņi nav angļu muļķi. Varbūt tas ir tāpēc?

—    Iespējams. Cik zinu, manī laikam nav ķeltu asiņu. Bet nu jau gandrīz piecus gadus man ir ķeltu izcelsmes dēls, varbūt viņš man šo to ir iemācījis. Tas izklausās savādi, taču es viņu izjūtu vairāk kā savu dēlu nekā tos, ko esmu dzemdējusi.

Viņa apklusa, un viņš arī nebilda ne vārda. Tāda dīvaina nevēlēšanās …

—    Varbūt, — viņa atkal pārtrauca klusumu, — esmu netaktiska? Nudien, nevēlos jaukties Artura darīšanās. Es viņam uzticos. Taču viņš ir ļoti jauns, un es nespēju noskatīties, ka viņš cieš. Un ja nu viņam vajadzīga mana palīdzība, bet viņš kautrējas to lūgt? Iespējams, viņš grib mani pasaudzēt.

—    Viņš nemūžam nestāstīs. Un šī nebūt nav pēdējā reize, kad viņš uzminēs citu cilvēku noslēpumus un nevienam ne čiku, ne grabu. Justos vīlies, ja viņš būtu palaidis muti.

—    Es lāgā nesaprotu.

—    Protams, kundze. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka ir tādas lietas, ko labāk nesaprast?

Auksta dvesma pārskrēja.

—    Lūdzu, piedodiet, —viņa steidzīgi noteica. — Es neaptvēru, ka tas ir… kāda cita cilvēka noslēpums. Ja Arturs uzzinājis kaut ko tādu, ko viņam nevajadzētu zināt, nešaubos, ka viņš pūlēsies to aizmirst. Varbūt labāk aizmirsīsim, ka es uzsāku šo sarunu.

—    Manis dēļ nav nepieciešams, kundze. Netaisījos kādam stāstīt, bet, tā kā Arturs to redzēja, man visviens, kas vēl to uzzina, no svara ir, lai tas nekad nenāktu ausīs misteram Riversam. Un arī tikai tāpēc, ka tas viņu nogalinātu. Šobrīd nemaz nevajadzētu daudz. Atļaušos apgalvot, ka pār viņu gāzies tik daudz, cik cilvēks vispār spēj izturēt.

—    Es zinu. Nē, Povis, pagaidiet! Nestāstiet man neko, ja neesat gluži pārliecināts, ka jūs vēlaties… pārliecināts, ka jūs to nenožēlosiet.

Kad Poviss atkal paskatījās uz Beatrisi, viņš pacēla galvu augstāk.

—    Es neko nemēdzu nožēlot. Ja tas ir nācis gaismā, man būs vieglāk, ja arī jūs zināsiet, Artura dēļ. Varat viņam teikt., ka es pastāstīju. Viņš ir jauns, tāpēc viņam grūti to pārdzīvot vienam pašam. Vai dakteris Terijs jums atklāja, kāpēc viņš tik piepeši torīt ieradās?

—    Sīkumos ne. Viņš raksta: parādījies jauns simptoms, jūs esot atnesis pierādījumus, kas viņu pārliecinājuši, ka viņa turpmāk brīvībā nav atstājama.

—    Hm. Vai viņš jums nepastāstīja, ka viņa iebēra ēdienā stikla pulveri?

—    Nē. Vai viņa to izdarīja?

-fr — Ē, izdarīja gan. Un tīšuprāt, misters Riverss to zina.

—    Tātad viņam pateica?

—    Dakteris Terijs pastāstīja, kad atbrauca tai pakaļ, — nebija citas izejas. Misters Riverss neļāva vest to prom. Tā pielipa viņam kā govij ērce, kaukdama: «Neļauj viņiem vest mani prom! Volter, neļauj vest mani prom!» Jūs jau zināt, cik viņam mīksta sirds. Tā ka neko nevarēja darīt. Beigās es teicu: «Pastāstiet viņam, dakter!» Un viņš pastāstīja. Mistera Riversa sejā nozuda pēdējā asins lāsīte, un viņš piekāpās. Trakonama plecīgā darbiniece ar roku aizspieda šai muti, es saķēru šo ap vidukli, un mēs viens divi iestiepām karietē — un durvis ciet. Tādās reizēs jārīkojas žigli. Kad pēdējoreiz šo redzēju dzīvu, šī mēģināja kost.

Beatrise nodrebinājās.

—    Stikla pulveri!

—     Jā, karijā. Tādā biezenī vieglāk noslēpt, mērce to pārklāj, nevar pamanīt tā mirguļošanu. Varbūt vislabāk to iemaisīt pūdercukurā …

Viņš aprāvās, tad piebilda: — Tātad to viņi abi zina, bet nezina, kas pamudināja.

Beatrise lēnām pacēla acis.

—   Jūs … viņai to iedevāt?

—     Iedevu to viņai? Zagšus? Vai uzskatāt mani par dumiķi?

—    Tad … esmu jūs pārpratuši.

—     Labāk stāstīšu visu pēc kārtas. Vai zināt, ka viņam jau divi lāgi bija uznākusi sirdslēkme?

—      Doktors Terijs man to uzrakstīja: viena pērnajā septembrī, otra nesen.

—     Pirms trim nedēļām. Pēdējā bija smaga. Tā uznāca pēc tam, kad šī mēģināja viņam sašķaidīt galvu ar karstu gluddzelzi.

—   Mēģināja …

—      Jā, kundze. Tā šī izrīkojās pirmo reizi. Parasti, kad uznāca dullums, šķīda trauki, tika plēstas viņa grāmatas, dedzināti papīri, pie kuriem viņš bija nosēdējis vai visu nakti, un tamlīdzīgi. Un piedevām vēl jēli sakāmie. Ne aizklausīties.

Es augšstāvā mazgāju guļamistabas logus, dzirdēju šo uzsākam ķīviņu, balss kļūst jo brīdi jo spiedzīgāka, un viņš bez mitas atkārto: «Nē, Fanij, nē.» Zināju — viņa atkal diedelē naudu, saprotams, priekš tā draņķa.

—     Turku saldumiem? Bet vai tad viņa varēja tos dabūt? Domāju, ka viņa tika stingri uzraudzīta. i

■— Viegli pateikt, grūti izdarīt. Jūs ne iedomāties nevarat. Bija tādi jūrnieki, kas izmanījās piegādāt, ja vien šī spēja maksāt. Mums ne reizi neizdevās notvert Londonas starpnieku — slīpēts zellis. Kā tikai tas netika iesūtīts — lenšu pušķos, kurpju papēžos, cukurotos augļos, korsetē — stiķiem nebija gaia. Bet par to, protams, viņi lika šai sālīti pārmaksāt. Tāpēc šī vienādiņ bija naudas badā.

Tad dzirdēju šo ieskrienam virtuvē. Laikam bija uzlikusi uz plīts karsēt gluddzelzi, lai gludinātu savas lupatas, tad sākusi ķildoties un to aizmirsusi. Rādās, bija nokarsēts, ka čūkst vien. Šī pakampa to, ieskrēja iekšā un laida viņam pa galvu. Vismaz gribēja, bet vai tad sievišķis spēj taisni nomērķēt. Viņš sēdēja atzveltnes krēslā. Tas pārlidoja pāri plecam, apsvilināja kamzoļa apkakli un izdedzināja caurumu tepiķī. Tad viņš sāka cīniņu ar šo, vēlāk stāstīja man, ka šī mēģinājusi vēlreiz satvert gluddzelzi aiz roktura. Viņš to atņēmis, aiznesis uz ķēķi un iemetis ūdens spainī. Un tad uznāca lēkme. Es dzirdēju, ka iet vaļā plūkšanās, viņa spiedz pilnā rīklē, kad noskrēju lejā, viņš iekliedzās un pakrita. Viņš guļ uz grīdas, bet šī pārliekusies pāri un smejas kā negudra. Vai esat kādreiz redzējusi stenokardijas lēkmi? Vai nojaušat, kā tā izpaužas?

Nākamajā dienā dakteris Terijs ņēmās viņu gauži nopietni pierunāt. Es biju klāt un visu dzirdēju. Dakteris bija nolēmis reizi par visām reizēm dabūt šo aiz atslēgas. Bet misters Riverss negribīgi rūc caur zobiem: «Kamēr esmu dzīvs, tas nenotiks — tai sasodītajā peklē viņu sitīs, mērdēs badā, ieslēgs tumsā. Kamēr dzīvoju, nepieļaušu.» Ja ko ieņēmis galvā, ietiepjas kā īru ēzelis. Tā viņi strīdējās ilgum ilgi. Dakteris vēl nekad nebija runājis tik tieši. «Cik tad ilgi jūs vēl cerat tā nodzīvot?» viņš pavaicāja un ņēmās skaidrot: ja jau aizgājis tiktāl, nebūs nekāds brīnums, ja šī pielaidīs mājai uguni vai sāks māžoties ar jiltēm vai vēl ko citu, un tad šo vajadzēs ieslodzīt citu cilvēku drošības dēļ, vai nu viņam tas patīk vai ne. Tad misters Riverss sāka raudāt un lūgtin lūdzās, lai dod šai vēl vienu iespēju. Vēl vienu un vēl vienu … Vai es neteicu jau priekš daudziem gadiem, ka tās būs septiņdesmit reiz septiņas reizes? Un tad dakteris padevās, lai neuznāktu jauna lēkme.

«Ak, Povis,» viņš man teica aiz durvīm, «uzskatu to i? par neprātu, bet pagaidām neredzu nekādas izejas, vajadzēs vien turpināt pa vecam.» Muļķīgais ēzelis.

Ko jūs būtu ieteikusi man darīt? Gaidīt, līdz viņš nomirst? Tad jau nu gan šī tiktu drošā vietā, bet kāds no tā vairs labums? Un man iešāvās prātā: kāpēc gan

nesagādāt šai izdevību un nepaskatīties — uzķeras ya2 ne. Un kā vēl uzķērās! Šai bija vajadzīga tikai izdevība.

Tā es nopirku šo pulveri — rūsas traipu tīrīšanai. Brīnišķīgs līdzeklis. Parūpējos, lai abi redz, kā es to lietoju, kā ieslēdzu savā vecajā lādē, kas stāv ķēķī, kā ielieku atslēgu arļ visu ķēdi bikšu kabatā. Manīju, ka šī mani novēro, bija glūnīga un zaglīga kā žagata, allaž degtin dega aiz ziņkāres — kas man tai aizslēgtajā kastē nolikts. Kad redzēja, ka ielieku tur beržampulveri, paprasīja: «Kālab tā jāglabā?» Es pastāstīju: negribu piedzīvot, ka to notur par sāli, cukuru vai diezin ko vēl un ka tas iekļūtu ēdienā. Paskaidroju, ka tā ir nāvīga jifte, kas grūti pamanāma. Ka Indijā redzēju, kā no tā šausmīgās mokās lēni mira kāds virsnieks, dienām un naktīm kaukdams un locīdamies kā tārps. Es gan šai neizpaudu, ka pavārs pēc tam karājās cilpā. Misters Riverss sarauc degunu un saka: «Povis, kāpēc jāstāsta tik nejaukas lietas?» Viņš nosprieda, ka tas ir mans izdomājums. Bet es redzēju, kā šai iedzalkstījās acis. Tas priekš viņas bija kā saldumiņš.

Tad es atstāju, lai tas viss kādas desmit dienas nobriest. Lai neaizmirstos, ļāvu šai vēl paskatīties, ka es to lietoju. Tonedēļ vesels lēvenis tērauda rīku tika atstāti slapjumā un tos visus vajadzēja berzt un tīrīt.

Nākamreiz, kad šī atkal sāka diedelēt naudu un viņš nedeva, es nodomāju, ka nu ir pienācis īstais laiks. Izvārīju kariju. To izvēlējos tāpēc, ka šī zināja — es to nekad neēdu, man vārgs kuņģis. Un sapratu, ka šī ir pārāk viltīga, lai iedrošinātos vienā dienā nojiftēt veselus divus. Tad es sakupināju pienu, tūlīt iegāju šai paziņot, ka sagājis grīstē un man jāaiziet un jānopērk cits, pirms veikals nav slēgts, citādi rītdienai nebūs piena, apjautājos, vai šī nebūtu tik laipna pamaisīt kariju, lai nepiedeg, kamēr esmu prom. Viņš, kā parasti, sēdēja pie rakstāmgalda un strādāja, bet šī glūn uz viņu kā kobra uz trusīti. Es aši drāzos prom, atstādams atslēgu uz ķēķa galda blakus karotei, uz tīnes vāka jau iepriekš biju uztecinājis pilienu eļļas. Kad, nopircis pienu, atnācu atpakaļ, šī lobīja zirņus ar tik svētu ģīmi kā kaķim, kas nupat mielojies pie krējuma poda, atslēga arī bija turpat, tikai nolikta otrādi. Un eļļa notecējusi.

Pasniedzu pusdienās kariju. Viņa nezināja, ka esmu pagatavojis divas porcijas un vienu ieslēdzis veļas skapī, kur šai nekas nav meklējams. Es klāju galdu, bet šī sēž un mīlinās ap viņu, dēvē viņu par cukurgraudiņu un mudina kārtīgi paēst pusdienas, bet pati ēd aukstu gaļu. Kad biju nomazgājis traukus, aiznesu to ēdmaņu dakterim Terijam un teicu, ka, manuprāt, tajā iebērts stikla pulveris. Un no rīta viņš atbrauca šai pakaļ.

Jā, es viņu nogalināju, tas ir gluži tāpat, ja es viņu savām rokām būtu pagrūdis zem riteņiem. Un, ja vēlreiz trāpītos tāda izdevība, es rīkotos nešaubīdamies.

Jums šķebina, kundze, un es jūs tāpēc nevainoju. Slepkavība ir riebīga padarīšana. Bet es uzskatu, ka netīrumi ir un paliek netīrumi. Mēdz teikt, ka gribot negribot ikvienam tie jāgrābj ar rokām, un, ja veselu mūžību diendienā man jātīra, ko viņa piegānījusi, un es varu viņu piežmiegt, un tad ir miers uz visiem laikiem, kāda tur liela atšķirība? Bet jūs negribēsiet, ka aukstasinīgs slepkava uzturas jūsu mājā un maitā jūsu jaunos, nevainīgos bērnus.

Beatrise beidzot pavaicāja.

—    Cik daudz no tā zina Arturs?

—    Viņš zina to, ko izdarīja viņa. Saimniece viņam pastāstīja, tas atklājās izmeklēšanā. Viņš man pārjautāja, vai tā ir taisnība. Es atteicu, ka ir gan. Tad viņš sēdēja, cieši manī noraudzīdamies. Nezinu, cik daudz viņš nojauš par manu roku darbu. Taču, ieraudzījis Kaina zīmi, viņš to pazīst nekļūdīgi.

—    Tātad viņš uzminēja?

-— Viņš skatījās manī ilgi jo ilgi. Tad uzlika savu roku uz manējās un teica: «Nabaga Povis… ak, nabaga Povis!» Un vairāk neko.

—    Un kas notika tālāk?

—    Es teicu: «Paklau, puikiņ, kāpēc tev jāmeklē citu ļaužu pierē zīme, kas uz tevi nemaz neattiecas?»

—    Vai viņš ko atbildēja?

-— Sākumā ne. Viņš lūkojās manī savām dzidri zilajām acīm, kuru skatiens lasa smadzenēs, it kā viņam būtu tūkstoš acu, un turēja manu roku savā delnā. Un tad… Kā jūs domājat, ko viņš man teica? Arturs nočukstēja: «Cik ļoti jūs viņu mīlat, ja varējāt to izdarīt viņa dēļ!» Kā jums patīk šāds atminējums, ja jaunek.|im nav vēl ne astoņpadsmit? Nemaz nav tik naivs, kā Varētu likties.

—-• Vai tas bija viss?

—    Viņš vairāk neko neteica. Es gan vēl šo to piemetināju.

—   Ko jūs teicāt?

—   Es viņam devu mājienu. «Jauno cilvēk,» es teicu, «tu esi uz bīstama ceļa. Ja pasāksi lasīt cilvēku slēptākās domas un vēl viņus no sirds nožēlosi, tevi drīz vien piesitīs krustā, lai tu tur karājies kā pie klēts durvīm pienaglota vārna citiem par biedinājumu.» Viņš nebilda ne pušplēsta vārda, tikai skatījās uz mani. Saprata.

Poviss piecēlās.

—   Kad misters Riverss jutīsies pietiekami atspirdzis un gribēs kaut kur doties, viņš varēs man to darīt zināmu, un es atbraukšu viņam pakaļ. Ja jums labpatiks, es pār jūsu mājas slieksni kāju nesperšu, un es to sapratīšu itin labi. Ja nu jūs neiebilstu, es priecātos, ja Arturs man laiku pa laikam uzrakstītu un pastāstītu, kā misteram Riversam ar veselību. Kundze, par Arturu pārlieku neraizējieties, tas viņam nekādu ļaunumu nenodarīs. Citu dubļi pie viņa rokām nepielips. Vēlu jums to labāko!

Beatrise pastiepa pret viņu abas rokas.

—    Povis! Povis, jūs pat nesniegsiet man roku? Mani neuztrauc tas, ko jūs izdarījāt. Ak, kaut man būtu jūsu drosme! Vēlos, kaut es pati būtu varējusi to izdarīt!

Brīdi viņš stāvēja kā sālsstabs, vienīgi sejā varēja samanīt vaibstu kustību. Tad Poviss saņēma Beatrises roku un to paspieda.

—   Jums jau nu nav sev ko pārmest. Nenoliedzu, jums ir savi trūkumi, kā jau mums visiem. Jūs varat būt gan cieta kā akmens, ietiepīga kā mūlis, tak jēradvēsele gan neesat. Kuģim grimstot, labāku biedru līdzās grūti vēlēties.

Poviss ļoti maigi uzlika uz viņas rokas savu delnu.

—    Nu, nu, neņemiet tā pie sirds! Jums nebūt nav acis slapjā vietā, ciest nevaru, ja jums manis dēļ jābēdājas. Kuš, kuš, nevajag, tā nevajag. Kādam tas bija jāizdara, un labāk, ka tas biju es.

8. nodaļa

Sākumā Volters bija ārkārtīgi pasīvs, it kā būtu saņēmis apdullinošu triecienu pa galvu. Taču, kad vasara vērtās rudenī, viņš mazpamazām atdzīvojās un interese par dzīvi atjaunojās.

—   Tagad, kad tu esi ievērojami atlabis, — Beatrise reiz oktobri ierunājās, — es uz kādām desmit dienām gribētu tevi pamest. Zinu, ka Gledisa tevi kops labi.

—    Protams. Esmu vislabāk aprūpētais tēvocis pasaulē.

Šī uzslava bija godam pelnīta, uz Gledisas uzticību

varēja paļauties. Viņa apkalpoja tēvoci, cik vien labi prazdama. Kamēr Volters slimoja, ik dienas' viņam pie gultas tika nestas pelītes un kāpuri, lai tie sniegtu mierinājumu, un viņam bija jāuzklausa nebeidzamas atzīšanās.

—   Jā, par tevi es varēšu būt mierīga, — Beatrise teica. — Henrij, ko tu par to saki? Vai neiebildīsi, ja uz kādu laiku visu atstāšu misis Džonsas pārziņā?

—   Jā.. . Jā, protams, brauc, ja vēlies. Bet kurp?

—    Uz Londonu iepirkties. Vajadzību sakrājies tik daudz, ka labāk uzkavēšos tur nedēļu un izdarīšu visu vienā reizē. .Man vairs nav ko vilkt mugurā, un māja izskatās tikpat noplukuši, cik es.

Henrijs plati iepleta acis. Tas jādzird no Beatrises, ko viņš gadiem ilgi pūlējies pierunāt, lai taču izmanto brīvdienas kā visi cilvēki! Pat tūlīt pēc kāzām viņai nebija rūpējuši ne tērpi, ne izpriecas, un kopš Bobija nāves viņa labprātāk visu pasūtīja pa pastu no vecām Londonas firmām.

Viņš izbrīnīts paskatījās uz sievu. Viņa acis nespēja pamanīt nekādas noplukuma pazīmes viņas tumšajā zīda tērpā, kura piegriezums bija vienkāršs, taču elegants, kaut gan tas nebūt vairs nebija jauns. Aristokrātiska pieticība viņam allaž šķitusi viņas nemainīgā īpašība, sieva vienmēr bija maksājusi dārgi par vienkāršiem apģērbiem, turējusi tos nevainojamā kārtībā un valkājusi ilgi jo ilgi. Kādreiz Henrijs kautrā lepnumā bija lielījies Volteram, ka Beatrise varot nēsāt savus tērpus tik gadus, cik Kripsa kundze mēnešus, un tomēr būt viselegantāk ģērbusies lēdija Rietumu Vorikšīrā. Taču, ja viņa vēlējās jaunas drēbes, tas ir no tiesas apsveicami.

—    O, tā ir brīnišķīga doma, — viņš teica. — Nelielas pārmaiņas tev noteikti nāks par labu. Bet vai nevar kādu ienesi pagaidīt? Kad būs galā rudens aršana, es varētu doties tev līdzi. Mēs uzkavētos pāris nedēļu vai pat mēnesi ūn noskatītos dažu labu izrādi.

337

Beatrise papurināja galvu un parādīja viņam garu iepirkumu sarakstu.

12 — 978

—    Citreiz, mīļais, — viņa smaidīdama teica. — Tas nebūs nekāds izpriecas brauciens. Kad būšu beigusi izraudzīties paklājus, aizkarus un drēbes, lielākā pārmaiņa, pēc kuras es alkšu, būs — dažas dienas gultā.

—    Māt, — Gledisa ierunājās, — manuprāt; tev nevajadzētu braukt, saudzē savus spēkus. Vai Robins un Grīns nevar atsūtīt paraugus? Tu pārpūlēsies, un atkal sāpēs mugura.

—    Ko tu runā, mans bērns? Kopš tēvoča Voltera ierašanās es vēl ne reizi neesmu nolikusies gultā.

—    Drīz tas notiks, ja tu tādā izskatā joņosi apkārt bez atelpas.

•— Patiešām, mīļumiņ. Vai gribi man izpalīdzēt? Ja tu uzmanīgi pārskatītu savas, tēva un tēvoča Voltera drēbes un gultas veļu, kāda ir mājā, un uzrakstītu, kas iegādājams no jauna, es varētu drīzāk atgriezties.

Gledisa piecēlās un brīdi stāvēja, vērīgi lūkodamās mātē. Tad viņa noteica: «Jā, māmiņ,» — un, vairāk ne vārda nebilduši, izgāja no istabas.

Beatrise atgriezās pēc divām nedēļām. Viņa izskatījās bāla un acīm redzami pagalam nogurusi, tomēr visi pasūtījumi bija izpildīti ar viņai raksturīgo rūpīgumu. Pēc Voltera ierosinājuma viņa bija uzmeklējusi Povisu, viņš, stāstīja Beatrise, aiztaupījis viņai daudz pūļu, pilnīgi pārņemdams savā ziņā gan viņa, gan Henrija sarakstu. Pēdējā vakarā pirms viņas došanās mājup viņš esot atnesis sainīšus ar visām preču zīmēm., kārtīgi sapakotus.

—    Kāds viņš tev šķita? — Volters vaicāja.

—    Likās tāds pats kā parasti. Lūdza, lai nododu tev no viņa sveicienus un pasaku, ka viņš tagad strādā un dzīvo labi. Viņš patiešām ir izdarīgs.

Kādu rītu drīz pēc Beatrises atgriešanās Volters ienāca pie viņas ar biezu papīru žūksni rokās.

—   Atnesu lasāmvielu tavām atpūtas stundām, tas ir kaut kas ļoti jauks.

Viņa atlika sāņus «Utopiju».

—    Vai tā ir Gledisas grāmata? — viņa vaicāja.

—    Jā. Viņa man atļāva to parādīt tev, bet nevienam citam gan ne.

Līdz Voltera atbraukšanai Arturs bija vienīgā privileģētā persona, kam ļāva lasīt «Šņukuriņu grāmatu», kaut gan Beatrise sen zināja, ka meitene joprojām sacer stāstus par iedomātiem draugiem zvēriņiem. Kautrība nebija Giedisai raksturīga īpašība, tomēr Šņukuriņi* viņai nozīmēja pārāk daudz. Vienīgi juzdama līdzi nabaga slimajam tēvocim, Gledisa pagodināja viņu, ielaizdama savā noslēpumainajā valstībā.

Paradums sacerēt stāstus par dzīvniekiem aizsākās, kad viņa bija vēl maza, un tanī drūmajā gadā pēc Bobija nāves pilnīgā vientulība atkal pamudināja viņu pievērsties bērnišķīgajai iztēles rotaļai, ko viņa bija gandrīz jau pāraugusi. Kopš Artura ierašanās Glfedisa vairs ne brīdi nejutās vientuļa, un viņas pūkainie vai spalvainie izfantazētie biedri būtu sen jau aizgājuši to pašu ceļu, ko pamestās lelles, ja viņš nebūtu tos iemīļojis. Šņukuriņi — āpšu ģimene mita neesošas upītes krastos tepat, gluži tuvu, un viņu piedzīvojumi pēdējos piecos gados bija izveidojuši brīnumgaru odiseju. Tiem bija sākusi kalpot Artura iedzimtā ritma izjūta un spēja veidot atskaņas. Par godu svinībām Šņukuriņu ģimenē viņš rakstīja dziesmas, balādes un apsveikuma odas angļu, franču vai latīņu valodā.

Volters nolika biezo grāmatu uz gultas un atvēra to.

—   Nudien, Bī, tā ir lieliska. Nezinu, vai meitenei ir literāras dotības, taču savus āpšus viņa iepazinusi it labi. Paskaties, cik šim izteiksmīgs purniņš!

Viņš aplūkoja ar zīmuli uzskicētu, tomēr izteiksmīgu zīmējumu, kurā āpsis pie savas alas ieejas nicīgi ošņā zemi un riebumā izsaucas: «Lapsa!»

—   Un šis te! — Beatrise norādīja uz noraizējušos Apšu Māti, kas pūlas pasargāt tikko izmazgāto veļas blāķi no āpsēnu dubļainajām ķepām.

—   Un… Ai, Volter, paskaties tikai uz Āpšu Tēvu, kurš grib tikt skaidrībā, ko dēls par viņu domā.

Stāstiņi bija diezgan parasti, toties Gledisas zīmējumos dzirkstīt dzirkstīja humors. Artura zīmējumi bija anatomiski precīzāki, taču tajos nejuta īstu dzīvību.

—   Viņš ir pārlieku rūpīgs, — Volters teica, — bet Gledisa ļauj sev vaļu. Toties viņa panti ir visai uzjautrinoši, nekad nevarēju iedomāties, ka viņš spēj parodēt

-fsvinīgurnu. Vai izlasīji latīņu elēģiju par nosmērēto veļu?

Volters atgriezās pie Apšu Mātes žēlabām.

—   Kur viņš to apguvis? «.Doleo super…» Palasi tik, kā viņš izmanto daktilu. Tēvam tas būtu paticis, un tad vēl spondeja palēninājums beigās.

—    Vai tev nešķiet, ka šī franču serenāde ir tīri jauka?

—    Drusku tā kā pastīva, — viņš atbildēja, — tomēr nav slikti. Angļu dziesmiņa ar piedziedājumu arī ir lieliska. Šķiet, viņš jau izjūt frāzes ritmu trijās valodās. Kā tu domā, vai viņš joprojām sacer nopietnuš dzejoļus?

—    Jā. Es gadiem ilgi lauzīju par to galvu, tad pērnruden Gledisa man to nejauši izpauda. Taču neesmu neko lasījusi. Viņš nav par to ieminējies kopš tā konflikta ar tēvu priekš četriem gadiem, un es neuzdrošinājos izjautāt.

—    Varbūt par daudz baidījies. Tu esi padarījusi viņu kautrīgu, pati būdama pārāk atturīga.

—   Var jau būt. Taču tev jāsaprot: šis temats ir saistīts ar vecajām, uzmācīgajām bailēm, ka tikai Penvirns nesper kādu izmisīgu soli. Man šķita, ka drošāk ir klusēt un ļaut, lai laiks aizdziedē šo brūci zēna apziņā, tomēr iespējams, ka tas bija aplami.

—    Interesanti, — Volters teica, — vai viņš kļūs par dzejnieku? Tas daudz ko izskaidrotu.

Jau krietnu laiku nebija šaubu par Artura vispārējām izcilajām spējām. Ticis reiz vaļā no uzmācīgā mehānikas lietuvēna, viņš attīstījās apbrīnojami ātri, bieži vien pārsteigdams savu skolotāju, jo uztvēra viena vai otra mācību priekšmeta principus neparasti viegli. Šķita, matemātika bija vienīgā disciplīna, kas viņam nepadevās. Toties kļuva skaidrs, ka viņu interesē galvenokārt literatūra.

«Es uzskatu,» Žils rakstīja no Francijas dienvidiem, «ka Arturam tiktu nodarīts pāri, ja viņu tūlīt sūtītu uz Oksfordu, neļaujot vismaz vēl vienu gadu cītīgi mācīties patstāvīgi, lai aizpildītu, atlikušos robus zināšanās. Arturs sāka vēlu, un veltīgi vajadzēja šķiest tik daudz laika, tāpēc viņš nav vēl īsti nobriedis studijām.

Vai Jūs varētu viņu uzticēt man uz vienu gadu? Ģimenes apstākļi saista mani šeit, taču man būs daudz brīva laika, lai varētu vadīt viņa mācības, turklāt manam tēvocim ir laba bibliotēka. Krustmāte izturēsies pret viņu kā pret mīļu un gaidītu ciemiņu. Ticu, ka viņš pie mums jutīsies labi. Vai Jūs varētu iztikt bez viņa?»

Beatrise, sniegdama vēstuli Volteram, skumīgi pasmējās.

—    Īstenībā te būtu jājautā, vai Gledisa varēs bez viņa iztikt.

■— Diezin vai Zils apziņas, — brālis teica, — kādu upuri prasa?

Viņa žigli paskatījās uz Volteru, tad, sapratusi, ka arī viņš ir neziņā, pasmaidīja un papurināja galvu.

—   Ne jau par to viņam jāprāto. Viņš rūpējas par Artura nākotni, un neapšaubāmi viņam ir taisnība. Francijas dienvidos pavadīts gads Arturam būs nenovērtējams, par mācībām nemaz nerunājot. Pirmām kārtām tas viņu izārstēs no bikluma.

—   Jādomā gan, — Volters piekrita. — Kad jūtīgs zēns tiek pārcelts no vienas sabiedrības šķiras otrā, viņam labāk kļūt par kosmopolītu. Te, starp Vorikšīras skvairiem, viņš neizbēgami ir neizdevīgā stāvoklī. Zinu, ka tu esi darījusi visu, cik vien cilvēka spēkos, lai pasargātu viņu no atklātiem un aplinku apvainojumiem, un, protams, tagad, kad viņš ticis vaļā no korniešu valodas un paradumiem, jau ir krietni vieglāk. Taču esmu cieši pārliecināts, ka viņam nācies paciest daudz sāpīgu pazemojumu un pāridarījumu, par kuriem viņš tev nav bildis ne vārda.

—   Vai tu domā, ka es to nezinu? Šajos piecarpus gados nav bijis ne dienas, kad es uzdrošinātos zaudēt modrību — pat ģimenē ne. Diks tīšuprāt negrib aizvainot, tagad, pār radies mājās, viņš it cītīgi pūlas slēpt savu nepatiku. Bet viņu ietekmē Denversu puikas, Kripsu ģimene un nu vēl Elsi ja arī, un viņš pat neapjauš, cik ļoti viņu iespaido šie uzskati. Tāpat kā Henriju.

■— Labāk, Bī, ļauj Arturam braukt. Gads franču aristokrātu vidē vairos viņa pašapziņu, un tur viņš jutīsies kā zivs ūdenī. Tante Suzanna ir sirsnīga veca lēdija, un viņai visu ārzemnieku izruna un uzvedība šķiet vienādi jocīga. Atgriežoties viņš jutīsies krietni patstāvīgāks.

•— Jā, man jāļauj viņam braukt. Taču nabaga Gledisa jutīsies apbēdināta. Un kā būs ar viņas mācībām, ja nebūs pat Artura, kas palīdz? Zilu es nespēšu aizstāt, un man jau tā pienākumu tagad pāri galvai, kopš Henrijs …

Viņas balss nedroši apklusa.

—    Bī, — Volters iesāka, — vai nebūtu labāk, ja es brauktu uz Londonu jau pirms ziemsvētkiem? Tu strādā pārlieku daudz, un manis kopšana visus šos mēnešus ir vēl viena smaga nasta uz taviem pleciem.

—    Tieši otrādi, tu man esi liels atspaids. īsta kopšana tev bija vajadzīga tikai pašā sākumā. Un tava klātbūtne man tiešām palīdz. Dažkārt es drusciņ … baidos …

Atkal teikums palika nepabeigts. Pēc brīža viņa turpināja:

—    Man ir grūti vadīt mājas saimniecību un visus muižas darbus. Un, kopš Zils no mums aizbrauca, Henrijs strauji ripinās lejup, būs labāk, ja to atklāti atzīsim. Viņš vairs nespēj ne par ko īsti atbildēt. Un es viņu necik nespēju ietekmēt. Bet es jau arī neesmu to pelnījusi.

—   Vai Harijs nevar braukt uz mājām un palīdzēt saimniekot? — Volters pēc brīža ievaicājās. — Vai tu domā, ka būs kāds labums, ja viņš vēl ilgāk paliks Oksfordā?

Beatrise nopūtās.

—    Viņš tur nekad neko nesasniegs, es to labi zinu. Bet Henrijam tas ir prestiža jautājums — un tas saistīts arī ar greizsirdību. Kā lai es viņu lūdzu sūtīt uz Oksfordu Arturu, bet savu dēlu ne?

—    Vai Zils ko iesaka arī attiecībā uz Gledisu?

—    Jā. Viņš ierosina, lai pieņem kādu citu, ja. tu varētu sameklēt piemērotu cilvēku, kas varētu mācīt meiteni un pēc maniem norādījumiem vadīt muižas darbus. Un viņš piedāvājas pieņemt Arturu uz gadu kā viesi, neprasot nekādu maksu, ja tas man palīdzētu segt šos papildu izdevumus. Tas ir ļoti augstsirdīgi.

—    Ļoti, ņemot vērā, cik d'Alēri ir nabadzīgi. Bet es šaubos, vai varēšu tādu personu atrast un vai Henrijs to pieņems, ja ari es atrastu. Protams, ja runājam par ietekmēšanu, te neviens svešinieks neko neglābs. Bī, vai tev būtu līdzēts, ja cr paliktu Zila vietā līdz nākamajam rudenim?

Viņas seja atplauka.

—   Ak, Volter, ja tu to varētu! Tas man būtu milzīgs atvieglojums. Tu esi vienīgais, ja neskaita Zilu, kas spēj manāmi balstīt Henriju. Patiešām, tev tas izdodas pat labāk ne!:ā Zilam.

—    Un es varētu mācīt Gledisu, ne jau tik labi kā Zils, bet vismaz tā kā jebkurš parasts skolotājs. Es nenieka nezinu no lauksaimniecības, bet Henrijs zina, ja viņš ir skaidrā prātā, un tu varētu man pateikt priekšā, ko lai viņam ierosinu.

—   Bet tava grāmata… es nedrīkstu nolaupīt tavu laiku, tu cerēji to pabeigt nākamgad. Volter, kā tu domā, vai Poviss atgrieztos, ja mēs viņu palūgtu? Ja viņš varētu uzņemties vadīt muižas darbus, izņemot to, ko dara

Henrijs, tu varētu mācīt Gledisu, un tad vēl atliktu daudz laika arī grāmatai.

—          Tas būtu brīnišķīgi, tomēr baidos, ka Poviss nebūs ar mieru. Tā vien šķiet, ka viņam neparko negribas braukt uz šejieni, kāpēc — to es nezinu. Viņš arvien bijis neizprotams tiepša. Tomēr es vēl pamēģināšu.

—    Bet tu paliksi katrā ziņā?

—          Līdz nākamajai vasarai vai varbūt rudenim, ja tu esi cieši pārliecināta, ka Henrijam neapniks mana bezgalīgā ciemošanās.

Viņa pasmējās,.

—    Pavaicā viņam pats!

—    Nē, man labāk patiktu, ja tu. pajautātu.

—          Man nav vajadzības to darīt. Viņš vakar man taujāja, vai, manuprāt, mēs spētu tevi pārliecināt apmesties pie mums uz visiem laikiem.

Iestājās ilgs klusuma brīdis, iekams Volters ierunājās.

—    Henrijs allaž bijis augstsirdīgs.

Nākamaja nedeļā kadu dienu Volters ienāca māsas istabā ar vēstuli rokā.

—          Es nevarēju tev atbildēt, pirms nebiju saņēmis šo vēstuli. Bī, man ir jaunumi.

—    Vai labas ziņas? Ak, Volter, tu taču izskaties…

Patiešām, viņa brāli tādu nebija redzējusi kopš studiju

laikiem.

—          Brīnišķas ziņas. Līdz šim nebiju vēl drošs. Apsēdies, mīļā. Es tev visu paskaidrošu.

Viņa apsēdās, bet sirds krūtīs strauji joņoja. Ko gan brālis viņai pastāstīs?

—             Kad kapteinis Kuks atgriezās ar brīnumainajiem nostāstiem par Lieldienu salu, visi, kuri aizrāvušies ar senatnes mākslu, iedegās nepacietībā, lai šīs statujas tiktu izpētītas un aprakstītas. Pirms trim gadiem mani uzaicināja uz pārrunām ar seru Džozefu Benksu un vairākiem citiem zinātnes atbalstītājiem. Noteiktas personas esot ar mieru ziedot naudu, ja varētu sarīkot ekspedīciju un %trast piemērotu cilvēku, kas uzņemtos šo uzdevumu, un dažs labs esot ierosinājis izraudzīties mani.

—    Tu man par to neesi minējis ne vārda.

—           Kāda jēga runāt, ja biju spiests atteikties? Protams, es paziņoju, ka nevaru aizbraukt no Londonas.

Tad projekts pajuka — daļēji tāpēc, ka bija grūti atrast šo vadītāju, daļēji arī tāpēc, ka nepietika līdzekļu. Tagad kāds holandiešu plantators, kam pieder plaši īpašumi Austrumindijā, piedāvājies piemaksāt iztrūkstošo summu, ja ekspedīcijai būtu divi mērķi: lingvistisks un arheoloģisks. Viņš interesējas par Tālo Austrumu valodām. Tā vēlreiz tika pārcilāts šis jautājums. Un Džonss esot teicis — viņaprāt, es esot vienīgais cilvēks, kas spējīgs veikt šo divkāršo uzdevumu.

—   Kas to teica?

—   Viljams Džonss. Varbūt atceries: pirms daudziem gadiem tev stāstīju par zēnu no Herovas ar apbrīnojamām spējām valodās.

—    Skolnieku, kas iemācījās — arābu valodu, ja es nekļūdos, — rotaļādamies?

—    Un persiešu valodu arī. Viņš vēl ir pajauns cilvēks, bet jau viens no pasaules ievērojamākiem zinātniekiem, izcils prāts. Mēs dažus gadus sarakstījāmies. Viņš pirmais ieinteresējās par valodu struktūras salīdzinošo tabulu, ko es sāku veidot sen un ko man nav iznācis laika pabeigt, šķiet, viņš par to runājis konferencē. Tāpēc tagad man oficiāli tiek piedāvāts šis postenis. Ziedotājs, sākot ar nākamā gada ziemu, uz diviem vai varbūt trim gadiem piešķir savu kuģi, kas šobrīd nodarbināts Batāvijas tirdzniecībā, kopā ar pieredzējušu holandiešu kapteini un komandu. Viņš vēlas, lai pirmo gadu pavadu galvenokārt Garšvielu salās, pētīdams turienes dialektus. Tad viņš man ļaus doties uz Lieldienu salu izmērīt statujas. Noteikumi ir ļoti izdevīgi. Viņš dos man līdzi zinošu palīgu un ļaus veikt šo darbu pēc maniem ieskatiem. Batāvijā varbūt mums vēl pievienosies dabaszinātnieks un, iespējams, arī aštronoms.

Klausoties viņai kaklā sakāpa kamols. Nabaga izpostītais, sagrautais brālis, kā sakropļots bērns viņš iepriecina sevi ar pasaciņām par to, kas būtu bijis iespējams .. .

•— Jauks sapnis, — viņa teica un noglāstīja Volteram roku.

—    Kāpēc sapnis?

Glāstošie pirksti spēji aprāvās.

—   Volter, tu taču no tiesas nedomā, ka vari turp doties? Mīļais, paskaties uz sevi spogulī! Tu fiziski to nespēsi izturēt.

*— Pagaidām ne, bet kāpēc gan nākamgad es nevarētu braukt? Tā nav slimība, tā ir vienīgi pārpūlēšanās. Manā rīcībā vēl desmit mēneši, lai savāktu spēkus un kaut cik apkopotu savu Kornvolas pētījumu, tacl, ja iešu bojā, Teilors varēs pabeigt grāmatu.

—    Volter, tas nav iespējams. Pavaicā jebkuram ārsstam!

—    Es sarakstos ar doktoru Teriju. Viņš man dod padomu braukt, ja tā man tiešām ir sirdslieta.

Beatrise nolaida skropstas. Labi, ka tās bija garas un noslēpa acis. Pēc brīža viņa pārjautāja tīši bezrūpīgā balsī: — Vai tev tā patiešām ir sirdslieta?

—    Jā.

Ilgaja klusuma noskanēja iedomātu kapu zvanu atbalsis un lēnām aprima.

Tad ierunājās Volters:

-— Doktors Terijs saprot. Viņš zina, ka man ir ieteicamāk aizbraukt no visa projām. Dienvidu jūrās rēgi mani vairs nevajās.

—    Vienīgi mežoņi, pirāti, traka vētra un haizivis.

—    Tie man liekas paciešami. Turklāt. .. neesmu tev stāstījis, ne jau visu var tik viegli izskaidrot. Visu mūžu esmu pēc tā tiecies.

—    Pēc kā?

—    Pēc pirmatnības. Neskartām jūrām, neskartām zemēm, neskartiem, nesamaitātiem cilvēkiem.

—    Ak … es atceros, kad bijām bērni…

—    Vēlāk tas nebūt neaprima.

Beatrise nodrebēja, apjauzdama — kaut gan visus šos garos gadus viņus saistījusi cieša draudzība, viņa brāli īstenībā pazinusi gaužām pavirši. Cik vispār viens cilvēks uzzina par otru? Vai visiem vīriešiem un sievietēm ir tāda būtnes daļa, ko viņi nevienam nerāda? Nevienam nebija zināms par viņas dubultnieci. Rau, tagad kļuvis nojaušams Voltera neredzamais «es» — ne tāds kā viņas pa pusei aizmirstais plosīgais dēmons — tas bijis bikls mūžamežu iemītnieks, kas iesprostots svešajos civilizācijas tikumos, ar kuriem tam nav nekā -kopīga. Savāda iiripulsa dzīta, viņa pārlaida roku pāri brāļa sirmajiem, kuplajiem matiem, gribēdama sataustīt fauna pūkaino, smailo ausu galiņus. Viņš satvēra šo roku, lai pievērstu Šev māsas uzmanību.

—    Bī, vai tu zini, ko nozīmē mirt lēnā nāvē un atkal atgriezties dzīvē?

—    Es zinu, ko nozīmē pēkšņi nomirt un tacl atgriezties.

—    Man tas vilkās lēni… Trūka elpas.

Volters joprojām turēja māsas roku.

—           Saproti, — viņš turpināja, — es biju zaudējis cerību. Divreiz biju atteicies no izdevības — pirmā radās ļoti sen — un nemūžam neiedomājos, ka nāks vēl trešā.

—   Kad bija pirmā?

—           Drīz pēc tēva nāves. Kāds botāniķis, kas devās uz Himalajiem, aicināja mani līdzi. Es tikko neaizbraucu.

—   Arī to es nezināju.

—    Zināja vienīgi mamma. Viņa lūdza, lai nestāstu tev.

—    Kāpēc?

—          Lords Monktons bija piedāvājies ieteikt mani diplomātiskajam dienestam.

—          Un viņa gribēja, lai tas otrs piedāvājums tiktu noraidīts?

Viņš novērsās.

—          Tikai tā varēja viņu nomierināt. Ak, viss sen pagājis, aizmirsīsim to. Bī, vai atceries mūsu rotaļas Keiteremas ratnīcā? Es allaž bi ju Kolumbs, Magelāns vai Vasko da Gama. Nevis Kortess vai Pizarro, iekarošana mani nekad nav vilinājusi — vienīgi pirmatnība pati par sevi.

—    Tu tēloji lielākoties Magelānu. Bet es biju pirāts.

—           Burvīgs priekšautā tērpies pirāts, rokās nevis duncis, bet gan vica, šaudās šurpu turpu, ka biželes plīvo vien. Bet reizumis biji uzticams matrozis, kas aizstāv mani pret visiem pārējiem, saukdams: «Hei, hei, ser!»

—    Tātad tas sākās jau toreiz?

—          Vēl senāk, tik sen, ka tu vairs nespēj atminēties. Varēju būt gadus piecus vai sešus vecs, kad tēvs man sāka stāstīt piedzīvojumus no «Odisejas». Gadiem ilgi dzīvojām mums vien zināmu dzīvi, pārstāstīdami viens otram notikumus, ko bijām piedzīvojuši pētnieku vēl neatklātās jūrās. Izjutu tos kā īstenību.

—          Jā, viņam viss iznāca īsti. Neviens cits tā neprata rotaļāties ar bērniem kā mūsu tēvs.

—          Viņš nespēlējās, tas bija patvērums. Laikam arī viņam šīs alkas bija iedzimtas. Nē, ne gluži tādas pašas, tās nebija vienīgi ilgas pēc pirmatnības. Viņa alkas bija mežonīgas un trauksmainas, tikai viņš tās rūpīgi slēpa, bija pieplacinājis pie zemes. Man šķiet, viņš pats no tām baidījās. Varbūt, ja viņš nebūtu apprecējis mammu…

Tātad tēvs arī… Un viņa bija domājusi, ka pazīst tēvu tik labi.

—    Mežonīgs un trauksmains, — viņa atkārtoja. — Nekad tēvu tādu neredzēju. Viņš allaž likās skumjš un atturīgs.

—    Es to ieraudzīju tikai vienreiz, uz īsu mirkli. Mēs tad lasījām «Bakhanālijas».

—    A, saprotu. Man viņš to neļāva lasīt. Es izlasīju pēc viņa nāves, tāpat kā citas aizliegtās grāmatas..

Viņa pasmaidīja.

—    Tēvs uzskatīja par nepieļaujamu jaunai meitenei uzzināt, ka sievietes jelkad ilgojas uzkāpt kalna* virsotnē un dejot kailas mēnessgaismā. Viņš ticēja sieviešu šķīstumam, svēti ticēja tam līdz pat nāves stundai. Un divdesmit četrus gadus bija precējies ar mammu. Cilvēka prāts ir neizdibināmi džungļi.

Viņa piecēlās, aizgāja līdz logam un, parāvusi vaļā aizkaru, lūkojās ārā. Strazds lēkāja pa zāli, meklēdams sliekas. Pēc lietus mauriņš laikam bija kā nosēts ar tām.

Volters viņai vēl kaut ko stāstīja, bet viņa vairs neklausījās. Beatrise atkal dzirdēja raižpilno balsi Londonas ārsta kabinetā.

«Tā kā jūs esat tik neatlaidīga, misis Smita, — protams, zinu, ka tas nav jūsu īstais vārds, — man pirmām kārtām jāpiebilst, ka ļoti nelabprāt pieļauju šo izņēmumu. Šādās reizēs pacientam jau nu jāzina vismazāk. Bet, ja ņem vērā, kā jūs raksturojāt apstākļus savā mājā un lielo pienākumu nastu, kas gulstas uz jūsu pleciem, un piedevām jūsu drosmi, šis man šķiet esam diezgan neparasts gadījums. Nē, baidos, ka līdzēt nevar neko. Cik ilgi tas vilksies? Kādus divus gadus, varbūt mazliet ilgāk, bet pēdējā gadā . .. Ak, nabaga dvēselīt, sevišķi ilgi jums vairs neizdosies paturēt to noslēpumā, jau tagad jums nepieciešams strādāt krietni mazāk. Vai nav neviena, kam jūs varētu uzticēties?»

Nē, nav neviena. Izņemot Volteru, nekad nav bijis neviena, kam varētu kaut ko stāstīt, bet viņš dodas prom uz Dienvidu jūrām.

Nav ko stāvēt kā dumjai zosij! Viņš atskārtis, ka kaut kas nav lāgā, bet viņš nedrīkst zināt… nedrīkst zināt.

iAk, kāpēc gan nevarētu viņam pastāstīt? Ja Volters brauc prom, viņš tur tā kā tā dabūs galu.

Protams. Un, ja viņš uzzinās, paliks tepat. Nevajag pieminēt tik nejauku vārdu kā «vēzis». Docl viņam kaut niecīgu mājienu, un viņš paliks.

Un palaidīs vējā vienīgo izdevību? Savu pēdējo izde* v)bu. Mamma viņam nolaupīja pirmo, Fanija — otro…

Patiešām. Kāpēc gan ne? Tas jau kļuvis par ģimenes tradīciju.

Strazds beidzot atradis lielisku, treknu slieku. Atspēries velk to ārā no zemes sprīdi pa sprīdim, ieknābj un parausta … Cik patīkami tārpam.

Volters bija pārstājis runāt. Viņš strauji pienāca Beatrisei klāt un apskāva viņu.

—          Nabaga māšel, es zinu, ka tev manis pietrūks. Man žēl…

Tad viņš ieraudzīja Beatrises seju un satvēra viņu aiz pleciem.

■— Ak, Bī, neskaties tā! Mīļā, es labāk atteikšos, ja.. ?

Viņa piecirta kāju pie zemes.

—          Volter, ja tu atkal gribi rīkoties pašaizliedzīgi..* Vai nebūs reiz diezgan?

Viņas acis meta dzirkstis.

—          Vai tev ir ienācis prātā, ka man jāaudzina Arturs? Viņam tikai jāpaskatās uz tevi, un viss būs izlemts. Viņš būs nākamais, kas atteiksies no vienīgās izdevības dzīvē, baidīdamies, ka Gledisa varētu justies vientuļa. Vai tu domā, ka gan viņa, gan es būsim tev par to pateicīgas? Patiešām, mājā pilnīgi pietiek ar vienu svēto!

Volters pētīgi viņu uzlūkoja.

—          Bī, — viņš teica, — es vēl neesmu uzrakstījis piekrišanas vēstuli.

—    Tad aizej uzraksti un sūti prom!

—          Nedarīšu to, iekams nebūsim izrunājušies. Gribu zināt patiesību. Vai esi gluži pārliecināta, ka tu vēlies…

Viņa iesmējās, taču smiekli skanēja griezīgi.

-— Ja gribi »zināt patiesību, es vēlos pieredzēt, lai tu reiz darītu to, kas tev patiešām sagādā prieku, un nedomātu ne par ko citu. Vienīgi laimei ir kāda nozīme šai dzīvē.

Viņš pakratīja galvu.

—          Tu nespēj mani pārliecināt, ka tiešām tam tici, tava dzīve pierāda pretējo.

—           Vai tev kāds teicis, ka es jūsmoju par savu dzīvi? — Beatrise attrauca. — Jā, esmu jau savulaik šo to izdarījusi, tomēr…

Tad viņa pasteidzās neizplūst pārāk lielā vaļsirdībā.

—          Holbaham ir taisnība. Baznīcas, dažādās ticības un morāles kodeksi, padarīdami cilvēci nelaimīgu, vērtuši to noziedzīgu un pretīgu. Cilvēku dvēseles laimē atplaukst, tāpat kā zāle saules gaismā top zaļa. Paskaties uz Gledisu!

Pēkšņi viņa kļuva svinīga.

—   Atceries, Volter, tā ir vienīgā gudrība, ko dzīve man iemācījusi. Es neticu dievam, tagad pat velnam vairs neticu, tomēr es ticu, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības uz laimi. Neļauj nevienam nolaupīt tavējo!

Viņa atkal iesmējās, palieca brāļa galvu lejup un noskūpstīja tā matus.

—    Par gaumi nestrīdas! Ja tevi iepriecē, "ka, pārliets ar mērci, tiksi pasniegts pusdienās kanibālu virsaitim, tad, dieva dēļ, brauc un esi laimīgs! Taču līdz aizbraukšanai tu varētu uzkavēties tepat. Tev būs laiks uzkrāt spēkus, Gledisai tas nozīmēs vēl vienu mācību gadu, bet mums visiem — iespēju baudīt tavu sabiedrību. Un, kad tu atgriezīsies, ja vispār atgriezīsies …

Viņš apņēma māsu ap vidukli un piekļāvās viņai klāt.

—    Es atgriezīšos katrā ziņā! Un vai zini, ko mēs tad darīsim? Paklausies, mazputniņ!

Tā viņu dēvēja tēvs, kad viņa bija pavisam, pavisam maza. Tolaik viņš vēl drusku redzēja, un meitenes vieglās, līganās kustības viņam atgādināja lidojošu putniņu.

—    Nu?

—    Paies trīs gadi — nu, drošības deļ, teiksim, četri. Gledisai jau būs astoņpadsmit. Viņa izveidosies par prasmīgu jaunu pavēlnieci, vari būt droša. Mēs atstāsim visu viņas ziņā un aizbēgsim tikai divi vien. Dosimies divatā sešu mēnešu brīvdienās. Vai zini, uz kurieni? Apbrauksim apkārt Grieķijai. Mēs apskatīsim tās vietas, ko mīlēja tēvs. Vai negribi redzēt Lemnosas salu un Sirēnu alas?

Un Stiksas ūdeņus .. . Viņa piekļāva vaigu brāļa galvai. Gledisai varbūt patiks Egejas jūra. Tur viņi varēs viens otru mierināt. Beatrise vēlreiz noskūpstīja brāli, tad pasmējās, šoreiz jau dabiski, un viegli pastūma viņu nost.

—     Norunāts. Un tagad, Voltkin Magelān, tev jāļauj man iet un aprunāties ar ķēkšu. Henrijs.dosies uz Stretfordu apvaicāties, vai nav pienākušas runkuļu sēklas, ko misters Jangs viņam apsolīja atsūtīt, ziemā tie esot lieliska piedeva govīm. Bet es te aizpļāpājos ar tevi un neIsmu uzrakstījusi iepirkumu sarakstu. Ja tu pagūsi sacerēt savu piekrišanas vēstuli, pirms viņš dodas ceļā, tā šodien pat nokļūs pastā, un aiztaupīsies vesela nedēļa. Vai vari to pusstundā dabūt gatavu? Henrijs labāk liks pagaidīt bīskapam nekā zirgam.

9. nodaļa

Izlasījis Povisa atbildi uz viņa rakstīto ielūgumu, Volters mulsi pasmaidīja,

—          Povisa untumus nav iespējams saprast, — viņš t. =ca. — Es viņam uzrakstīju, ka palikšu te līdz ekspedīcijas sākumam. Arī to, ka jūs ar Henriju vēlaties, lai viņš brauc šurp, un tavu apgalvojumu, ka viņš te būs gaidīts jebkurā laikā. Par atbildi viņš man atsūta atpakaļ trīs mēnešu algu, ko biju ielicis aploksnē. Viņš esot iekārtojies kādā Londonas krodziņā par konditoru un mazā zīmītē man vēsi pavēsta, ka pats gādāšot par sevi, līdz es būšu s? gatavojies ceļojumam. Par ielūgumu viņš nebilst ne Vdrda.

Kad Beatrise palīdzēja Arturam sakravāt ceļasomu braucienam uz Franciju, viņa, būdama divatā ar zēnu, ieminējās par šo atraidīto piedāvājumu.

—Kā tev šķiet, vai viņš izvairās satikt tevi un mani tāpēc, ka mēs zinām, ko viņš izdarījis?

—          Varbūt arī tāpēc, ka tēvocis Volters to nezina. Iespējams, viņš uzskata, ka nebūtu godīgi uzturēties šai mājā. Krustmāt Beatrise … es domāju …

Viņš vilcinājās.

—    Ko tad?

—          Es domāju, Poviss… to briesmīgi pārdzīvo. Vēlētos, lai tēvocis Volters viņu labāk saprastu.

—          Nevajag to vēlēties. Tādā gadījumā viņš uzminētu, un tā būtu liela nelaime. Tēvocim Volteram jau tā bijis pietiekami daudz jāpārcieš.

Zēns piekrītoši pamāja.

—          Jā, taču Poviss… Laikam tas ir briesmīgi — kādu tik stipri mīlēt. Krustmāt Beatrise, es negribu zināt, ko viņš jums teica, tomēr… ko jūs nodomājāt?

—    Es neko nedomāju. Es redzēju.

—    Es ari, — viņš nočukstēja.

—    Ko tu redzēji, Artur?

—    Es nezinu … Un ko redzējāt jūs?

—    Es redzēju labo un ļauno cieši saistītus.

Viņa aizlika acīm priekšā roku.

—           Grūti izstāstīt. Ar mani kaut kas notika. Gribu teikt, 5 . mūsu darbības ir tikai simboli, pašām par sevi tām nekādas formas nav. Bet tas, kāpēc mēs tās izpildām, piešķir noteiktu veidolu mūsu pasaulei.

Viņa lāva rokai noslīdēt lejup un pašūpoja galvu.

—           Baidos, ka tas izklausās juceklīgi, taču es nezinu, k$ to izteikt skaidrāk..

Viņš klusēdams pamāja un paņēma «Vita Nuova».

—    Vai drīkstu to ņemt līdzi?

—           Ņem, ko vien vēlies. Bet šo grāmatu tu droši viea atradīsi d'Alēru bibliotēkā. Zila tēvs bija labs Dantes pazinējs.

—    Šinī grāmatā ir šādas tādas piezīmes.

—    Vai tavējās?

—           Pavisam nedaudzas, rakstītas ar zīmuli. Ja gribai* varu tās it viegli izdzēst. Tās ir uz baltās lapas.

Viņa paņēma grāmatu no Artura rokām.

—    Dzejoļi. Vai citi tos nedrīkst lasīt?

—    Jūs drīkstat.

Viņa apsēdās un izlasīja Artura rakstīto.

—          Artur, — viņa beidzot ierunājās, — cik ilgi jau tu raksti dzejoļus?

—          Jau kopš … nu jau gadiem ilgi. Kopš tās reizes Kārgvizianā, kad risināju algebras uzdevumu. Toreiz domāju, ka tas ir grēks.

—           «Sātana kārdinājums». Bet drīz vien tu pārstāji tā domāt?

—    Tiesa gan.

—           Nekad netiki man stāstījis, ka tu raksti. Vai tas ir tāpēc, ka esmu tevi kaut kādā ziņā sāpinājusi, vai tikai tāpēc, ka tu kautrējies?

Viņš apjucis novērsās.

—           Tie nebija.. . tik labi, lai jūs tos lasītu. Un tad vēl… daži rakstīti par jums.

—    Par mani?

—          Jā. .. Atnācāt kā eņģelis, kas atvēra cietuma vārtus. Tikai man šīs rindas neizdevās īsti gludas. Tāpat ir šis tas, par ko jādomā, bet kas nav pasakāms. Nevienam pašam arī ne. Bet to var uzrakstīt, tas ir citādi…. Vai saprotat?

—    Jā, Ituriel.

Viņš satrūcies sasita plaukstas.

„ -— Ak, beidzot! Jūs reiz mani tā jau nosaucāt, priekš daudziem gadiem, vai atceraties? Es nekādi nevarēju atminēties šo vārdu, vienīgi zināju, ka četras zilbes un beidzas ar «iels». Ituriels — kāds jauks vārds! Ko tas nozīmē, krustmāt Beatrise? Izklausās, ka tas varētu būt no Vecās Derības, taču es tur tādu neatceros lasījis.

—   Palasi «Zaudēto paradīzi»! Un ir tad tu nesapratīsi, kāpēc to attiecinu uz tevi. Bet es laikam nevarēšu to izskaidrot.

Gledisa uzņēma paredzamo Artura aizbraukšanu krietni aukstasinīgāk, nekā māte un tēvocis gaidīja. Bija pilnīgi skaidrs, ka šķiršanās būs grūta, tomēr viņa parādīja pārsteidzošu objektivitāti un savaldību.

—   Man prieks par viņu, — Gledisa teica. — Šie |audis domā, ka var izturēties pret Arturu augstprātīgi un strupi tāpēc, ka viņš reiz runāja kā zvejnieks, un Arturs ir tā pieradis, ka to pieļauj, un tas viņam nenāk par labu. Tagad viņš angliski runā pareizāk par dažu labu no tiem, bet šie snobi to pat nepamana. Nonācis Francijā, viņš varēs sākt jaunu dzīvi.

Ziema Bārtonā aizritēja bez sevišķiem notikumiem. Beatrises vārā veselība prasīja mierīgu dzīves veidu, Volters palēnām atguva spēkus, taču šķiesties ar tiem viņš vēl nevarēja.

Pamazītēm vien viņš tomēr paveica krietni daudz: mācīja Gledisu, kārtoja Kornvolā savāktos materiālus, gatavojās gaidāmajai ekspedīcijai.

Iepriecināja no Francijas sūtītās vēstules — gan Artura paša rakstītās, gan Žila vēstules, kurās *viņš stāstīja par zēnu. Tā vien šķita, ka jaunajā, tik atšķirīgajā un darbīgajā dzīvē Arturs no laimes starot staro, viņš cītīgi mācījās, protams, devās izjādēs, kāpa kalnos, skatīja agrāk neredzētus putnus un draudzējās ar vietējiem zemniekiem. Suzannas tante, 2ila radinieki un vecie dzimtas kalpotāji viņu dievināja. Viņš it labi spēja iekļauties šīs smagi strādājošās, vienkāršās, bet aristokrātiskās un izglītotās ģimenes pieticīgajā un tomēr cieņas pilnajā dzīvē, kaut gan nekad nebija iederējies Vorikšīras skvairu sabiedrībā.

—    Starp mums viņš allaž jutās kā trimdinieks, — Beatrise teica brālim.

—    Ne jau kopā ar tevi un Gledisu.

—    Vienīgi Gledisa visu to glāba. Man pat bail iedomāties, kā tas varēja beigties, ja nebūtu viņas. Harijs mūždien darījis, cik varējis, aiz pienākuma sajūtas pret Penvirnu un aiz uzticības pret mani, tomēr viņš un Arturs dzīvo dažādās pasaulēs.

—    Nav šaubu, — Volters piebilda, — ka abi — gan Harijs, gan Diks jūt sava tēva neapzināto naidīgumu pret

Artura klātbūtni šai mājā. Kā tu domā, vai Henrijs tiks tam pāri? Zinu, ka viņš pūlas visiem spēkiem būt zēnam kā tēvs.

—    Jā, nemitīgi, — viņa atteica. — Izrādījis augstsirdību pārpārēm. Kopš sākta gala viņš darījis visu iespējamo, lai Arturs justos kā mājās, tomēr sirds dziļumos …

Viņa nopūtās.

—    Henrijam ir tik grūti. Viņš nespēj to aptvert. Redz, ka Artura klātbūtne man nākusi par labu, un viņš grib, lai es būtu laimīga. Pats neapjauš, ka jūt greizsirdību, tomēr tā ir. Manuprāt, ne jau sevis, bet Bobija dēļ. Vefeelu gadu viņam sirds vai lūza, jo māca bažas, ka pēc Bobija nāves es nemūžam' neatgūšos, tagad — zemapziņā — viņš baiļojas, ka es tomēr tikšu tam pāri. Ja viņš zinātu …

—    Mana mīļā, tu esi vērīga, taču šoreiz tu maldies. Ne jau Bobija dēļ viņš ir greizsirdīgs.

—    Tu domā … — viņa vaicāja, — sevis dēļ?

—Arturs nav viņa bērns.

—    Bobijs arī nebija, vienīgi fiziski. Bobijs bija Riverss, viņš nekad nebūtu bijis Telfords.

—    Ja Bobijs būtu dzīvojis, ar laiku Henrijs to varbūt atklātu. Bet tagad, manuprāt, viņš redz tikai to, ka Arturam pieejama tāda tavas dvēseles daļa, kas viņam palikusi sveša.

—    Voltkin .. . tev arī tā pieejama.

—    Ak, brāļi jau neskaitās, mani viņš allaž ir pieņēmis. Bet Arturs viņu mulsina. Henrijs jūtas izstumts. Un viņš tevi tā mīlēja, Bī.

Viņa paslēpa seju delnās.

—    Un es apprecējos ar viņu bez mīlestības, pat bez jebkādas cieņas, nejutu neko citu kā… riebumu.

Viņas rokas noslīga lejup.

—    Vai cilvēki nav dīvaini iekārtoti? Es sev iestāstīju, ka viņam netiek nodarīts nekāds ļaunums, kamēr viņš neko nenojauš. Ja es būtu mīlējusi citu vīrieti, šim citam piederējusi un noslēpusi to, tas man liktos apkaunojoši. Taču nemīlēt nevienu vīrieti… laist pasaulē bērnus un visā mūžā neiepazīt mīlestību .. . tas ir vēl ļaunāk nekā laulības pārkāpšana, tā jau ir svētuma apgānīšana. Agrāk

■fes to nesapratu. Uzskatīju, ka pienākums … Piedāvāju saviem bērniem pienākumu.

—    Bobijam gan ne.

—    Tagad jau pārējiem arī vairs ne. Daļēji esmu izdeldējusi bērniem nodarīto pārestību, vismaz Harijam un

Gledisai. Es būtu varējusi iemīlēt arī Diku, ja viņš ļautos. Bet Henrijam nodarīto ļaunumu neka nav iespējams vērst par labu, tas viņu iztukšojis. Es atviegloju sev dzīvi.. . Un tagad šī nabaga dvēsele nomokās ar nožēlu un domā, ka tas ir viņš, kas neuzticīgs man, jo nevar iztikt bez kāda dumja sievišķa Henlijā. Kādu gan troksni mēs saceļam miesas dēļ, itin kā tai būtu izšķirīga nozīme! Volter, vai tu atceries to briesmīgo fragmentu kalna sprediķī par vīru, kurš teica savam brālim «Ģeķi/»?

Viņa pārlaida ar roku pār acīm.

—    Elles liesmas .. . Man tās netika žēlotas. Bet izpostīta tika Henrija dzīve. Pārlūkojot pagātni, redzu, ka viņš reiz bija tāds kā patlaban Harijs: jauns, skaidrs, uzticīgs.

Pēc brītiņa viņa ierunājās atkal:

—    Vai atceries: tu man stāstīji, ka Eloīza tev iemācījusi nebūt cietsirdīgam? Arturs savukārt man iemācījis nenicināt nevienu dzīvu būtni. Man šķiet, tā ir eņģeļu misija: padarīt cilvēkus citādus, tikai pienākot viņiem tuvāk. Taču šo gudrību esmu ieguvusi pārāk vēlu.

—    Bērniem nav par vēlu. Te, mīļā, tu esi paveikusi daudz laba.

—    Vai tiešām? Vai arī Dikam esmu devusi ko labu?

Volters brīdi klusēja.

—    Nezinu, — beidzot viņš teica, — vai ir tāds cilvēks, kas būtu spējis ko līdzēt Dikam. Tiesa, kopš tā laika, kad viņš bija gluži sīciņš puišelis, es viņu tikpat kā neesmu redzējis: tikai tās divas nedēļas Kārgvizianā, kad viņam bija divpadsmit gadu, un tagad ziemsvētku brīvdienās. Taču abas reizes mani nepameta viena un tā pati sajūta. Savādi, viņš ir pietiekami gudrs un fiziskā ziņā pat lielisks. Pats skaistākais no taviem bērniem. Tomēr kaut kā viņam pietrūkst, vai vismaz pagaidām tas nav attīstījies. Varbūt tas parādīsies vēlāk, papūlies pārāk nekrist izmisumā.

—    Es pūlos, — viņa nogurušā balsī atteica.

Beatrisei par lielu sarūgtinājumu, viņas neatlaidīgie mēģinājumi panākt saprašanos ar Diku bija cietuši neveiksmi. Ziemsvētku brīvdienās viņš gan pārbrauca mājās, tomēr tā kā negribīgi. Bija skaidri noprotams, ka viņš mīļu prātu būtu pieņēmis krustmātes Elsijas ielūgumu; tā kā sēru laiks bija pagājis, viņa pavadīja ziemu Londonā, piedalīdamās dažādās izpriecās. Pret mājiniekiem Diks izturējās samērā laipni, vismaz pret māti un tēvoci, un atturējās atklāti izteikt apmierinājumu par Artura prombūtni. Viņa attieksme pret tēvu ari nebija tik klaji nicīga kā pirms diviem gadiem, tāpat viņš vairs neķīvējās ar Hariju un Gledisu. Tomēr gaisotne mājā bija diezgan saspīlēta, tāpēc ikviens izjuta atvieglojumu, kad Diks atgriezās Sentkatbertā, kur viņam bija; atlicis vēl pēdējais semestris. Aprīlī viņš kļūs astoņpadsmit gadu vecs, tāpēc vajadzēja sākt domāt par viņa turpmāko izglītošanu.

—    Kā tu raugies uz Oksfordu? — Henrijs bija ierunājies. — Ta kā Harijs nolēmis studijas pārtraukt, ja tu vēlies, mēs. varētu atļauties skolot tevi. Bet tādā gadījumā par to jāsāk domāt jau tagad.

Harijs pats pēc savas gribas gatavojās lieldienās aiziet no Oksfordas, lai turpmāk dzīvotu mājās un mācītos saimniekot. Nebija nekādu šaubu par viņa izvēles saprātīgumu, viņam studijas neko nevarēja dot. Harijam patika lauku dzīve, un viņš priecājās, ka diendienā varēs būt kopā ar tēvu. Turklāt viņu jo īpaši aizkustināja tas, ka viņš varēs atvieglot smago mātes rūpju nastu.

—    Harijam nāksies pagaidīt, kādu laiku iztikt bez tīrasiņu medību zirga, — Henrijs bija piemetinājis, — un es labāk atlikšu arī zemes iepirkšanu uz gadu vai diviem. Bet mēs, manu zēn, darīsim to ar mīļu prātu, ja tu patiešām gribi studēt.

Dika atbilde bija kā sejā iešļākta auksta ūdens šalts.

—    Ak, ser, nedomāju, ka tā man būtu sevišķa laime. Protams, ar Hariju ir citādi, viņš taču ir mantinieks. Tas izklausās skaisti, pat ja .. . Bet jaunākajam dēlam vajadzīgs amats, un es nevaru sevi iedomāties nedz par skolotāju, nedz par draudzes ganu. Es vislabprātāk iestātos armijā, ja tu man nopirktu patentu uz virsnieka vietu kaut cik piemērotā pulkā. Varbūt es kopā ar Denversu varētu braukt uz Indiju.

Vēlāk Henrijs pārrunāja šo jautājumu ar sievu un svaini. Viņš par to bija visai noraizējies.

—    Skaidra lieta, patentu es viņam varētu dabūt, bet kāda no tā jēga, ja nevarēšu viņu pastāvīgi uzturēt? Kurš virsnieks tad var dzīvot kā džentlmenis no algas, vien? Protams, Bārtona var atļauties pieticīgu pabalstu, ar ko viņš tīri pieklājīgi varētu iztikt kājniekos. Taču vairāk dot nav mūsu spēkos, un baidos, ka puika sapņo par kavalēriju. Laikam Diks iedomājas, ka varam sagādāt viņam tikpat daudz, cik ir Monktonu jaunekļiem. Šķiet, dēls neapjauš, cik mūsu ienākumi ir ierobežoti. Arturs būs jāuztur Oksfordā trīs vai četrus gadus, tad vēl nodokļi, griezies, kā gribi, visur tik daudz izdevumu … un laiki tagad tik grūti.

Kad beidzās sezona Londonā, Elsija pa ceļam uz Vusteršīru, kur viņa vasarai un rudenim rentēja lauku māju, iegriezās Bārtonā, lai atvadītos no brāļa, kas posās tālam ceļojumam. Viņa pirmo reizi apciemoja radiniekus, kopš bija devusies uz Indiju gandrīz pirms piecpadsmit gadiem. Kad Elsija atgriezās Anglijā, viņa tika sirsnīgi ielūgta paciemoties, kad vien iespējams, bet viņa allaž tika atradusi ieganstu, lai atteiktos. Bija pārāk labi noprotams, ka viņu nevilināja tādas mājas viesmīlība, kurā pārtika no pieticīgiem ienākumiem un kuru vadīja mūždien savārgusi slimniece. Nu viņa ieradās — eleganta, neīsta, ģērbusies dārgās drēbēs un uzspēlēti sirsnīga. Viņa joprojām bija pārsteidzoši skaista sieviete, tomēr kaķēna dzīvīgumu un jaunības pievilcību bija aizstājis tāds kā drudžainums un alkatība, kas atgādināja viņas māti. Beatrise skaidrāk nekā jebkad agrāk juta pārliecību, ka Elsija ir tikai pusmāsa. Viņā nav nekā no Riversiem.

Gledisa, kas, būdama jau kumeļa vecumā, stūrgalvīgi valkāja kurpes ar biezām zolēm un nešķīrās no holandiešu tunikas, ar skrambu klātajām rokām un dzeltenbrūnajām, pāri mugurai plīvojošajām krēpēm drusciņ pārsteidza savu krustmāti. Lai nu kā, Elsija tomēr pūlējās pret māsasmeitu izturēties draudzīgi. Nesaņēmusi atbildi uz savu draudzību, viņa neveiksmi uzņēma diezgan labsirdīgi.

—    Neraizējies, Bī, — viņa mierinoši teica, kad māsa atvainojās par to, ka bērnam pietrūkst smalkuma, — es viņas vecumā arī uzvedos kā īsts pašpuika. Nepaies ne pāris gadu, un viņa izaugs no šī lempīguma un kļūs par apburošu meiteni. Kad Gledisa iemācīsies izcelt savus ārējos dotumus, viņa tiešām būs ļoti glīta. Jau tagad viņa var lepoties ar brīnumkrāšņiem matiem.

Beatrise pasmējās.

—    Vispirms viņai būtu jāpieradinās kopt tos vismaz tik daudz, cik sava ponija asti. Pagaidām Gledisa par savu ārieni neliekas ne zinis. Reiz nospriedusi, ka strups deguns un skaistums nav savienojami, viņa savu uzmanību pievērsusi citām lietām.

—    Bet viņa taču nav strupdegune.

—    Jau krietni mazāk nekā agrā bērnībā. Kad Gledisa bija maziņa, brāļi viņu deguna dēļ ķircināja, un viņa arvien šo faktu uzņēmusi gauži bezrūpīgi, kā nepārsūdzamu likteņa lēmumu. Mēs esam pieraduši un nepamanām, ka meitenes vaibsti pamazām pārveidojas un deguna forma ir jau labāka. Viņai nekad nebūs tik glezns deguns kā tev, nedz tik izcils kā Volteram, tomēr tas viņai tagad nav nemaz tik neglīts, deguns kā jau deguns.

—   Turklāt, — piebilda Volters, — kuram gan būtu jāuztraucas par degunu, ja ir tādas acis.

Krustmāte jau ciemojās pēdējo nedēļu, kad Diks pārbrauca mājās no skolas, un tas uzreiz mazināja sasprindzinājumu, ko bija izjutuši gan mājas saimnieki, gan viešņa. Nepārprotami Elsijai Diks patika, un arī Diks izskatījās laimīgāks un izturējās krietni draudzīgāk, vecāki jau sen nebija viņu redzējuši tādā noskaņojumā. Pirms došanās uz Vusteršīru Elsija uzaicināja abus māsasdēlus pāris nedēļu paciemoties pie sevis.

Diks ielūgumu uzņēma ar acīm redzamu patiku, bet Harijs kļuva mazliet domīgs.

—    Protams, man tur patiktu, to es zinu labi, — viņš teica mātei, — māja atrodas uz lorda Krouva zemes — viņa īpašums, kā zini, ir Svinforda. Šķiet, ka krustmāte Elsija lordu labi pazīst, viņa apgalvo, ka mūs noteikti tur uzaicināšot uz medībām. Būtu jauki piedalīties tādā varenā pasākumā, kas tiek rīkots tik lielā muižā; tas ir viens no patiešām plašiem īpašumiem — gandrīz kā Monktonu muiža. Ļoti laipni, ka viņa mums sagādā šādu iespēju. Bet pa to laiku tēvocis Volters dosies prom ekspedīcijā, un, kamēr atgriezīsies Arturs, Gledisa varbūt jutīsies pagalam vientuļa. Viņa taču nav ielūgta. Varbūt lai Diks brauc viens, es labāk palikšu kopā ar māsu … un tevi. Un tad vēl… tēvam līdz mesjē Zila atbraukšanai vajadzīgs palīgs.

Beatrise noglāstīja dēla roku.

—   Jauki, mīļais, ka tu par visu to iedomāji, bet es gan labāk gribētu, ka tu brauktu. Šī māja nekādu izklaidēša-

,.^nos tev nesniegs, un Gledisa nevēlēsies, lai tu palaistu • garām tādu izdevību papriecāties. Turklāt viņa pašreiz spēj ietekmēt tēvu tā kā neviens cits no mums. Bet man tu vislabāk pakalposi, ja brauksi līdzi Dikam un uzmanīsi viņu. Jādomā, ka Svinfordā būs sapulcējusies visai jautra

sabiedrība, un Diks nav vēl ne īsti pieaudzis, ne gudrs. Es jutīšos drošāk, ja tu būsi viņam blakus. Viņš man nosolījās, ka atturēsies no derībām un kāršu spēles, tomēr var gadīties, ka viņš ne no šā, ne no tā zaudē galvu, un mēs šobrīd patiešām nevaram atļauties nekādus negaidītus izdevumus.

— Labi, — Harijs atteica, — ja tu no tiesas tā domā, māt, es labprāt paskatītos uz Svinfordu.

Volters devās ceļā uz Javu nākamajā nedēļā. Poviss sagaidīja viņu Plimutā, viņam bija izdevies (pašam vien zināmiem līdzekļiem) uz kuģa iegūt saimniecības pārziņa vietu, un viņš bija tikpat nesatricināms kā agrāk. Arturs un Zils atceļā no Francijas iegriezās Plimutā, lai atvadītos.

Drīz pēc Voltera aizbraukšanas Harijs atgriezās no Vusteršīras viens pats, acīm redzami satriekts. Uz tēva taujājumiem atbildēja izvairīgi.

Nē, nekāda nelaime neesot notikusi. Neviens neesot ķildojies, krustmāte Elsija bijusi pati laipnība. Tomēr viņam sagribējies mājās.

—    Bet kā tad Diks?

—    Viņam bija loti svarīgi nepalaist garām Svinfordas lielo medību sarīkojumu. Viņš atgriezīsies nākamnedēļ.

—    Es biju iedomājies, ka arī tev gribējās tur piedalīties. Šā vai tā, es tomēr nesaprotu, kāpēc tu nevarēji pagaidīt un jūs brauktu kopā, tā iznāk dubulti izdevumi.

—    Nē, ser. Kāds no viesiem brauks caur Henliju, un viņš Dikam piedāvāja vietu savā karietē.

—   Tomēr tas izklausās jocīgi, — Henrijs teica. Nesaņēmis nekādu atbildi, viņš vēl kādu bridi kurnēja, tad pārtrauca šo sarunu.

Beatrise nevaicāja neko, viņa zināja, ka dēls noteikti pats atnāks pie viņas. Un vakarā viņš tiešām pabāza galvu pa viņas durvīm.

—   Māmiņ, vai drīkstu ienākt?

—    Protams, manu zēn. Paņem krēslu un apsēdies man blakus! Tā. Tagad pastāsti, kas tev uz sirds.

—    Māt, es negribu . . . Nav mana darīšana, tomēr … Ak, es nevarēju tur ilgāk palikt! Māmiņ ., . viņa precēsies ar lordu Krouvu.

—   Tā jau es domāju, ka viņa kādreiz atkal apprecēsies, — Beatrise iesāka. — Tur nav ko brīnīties. Viņa nodzīvoja laulībā tikai trīspadsmit gadu, un Filips Denverss viņai nebija nekāds labais vīrs.

—    Zinu gan, bet… šis atbaidošais vecis. Māt, vai esi redzējusi, kāds viņš izskatās?

—    Nē, zinu tikai, ka viņam jābūt diezgan vecam. ' — Viņam ir sešdesmit. • .

—    Jā. Krietni vecāks par tavu krustmāti..Bet viņa jau ari nav vairs tik jauna. Viņai ir trīsdesmit septiņi gadi, un pusmūža atraitnes nereti noprec pavecākus vīriešus.

—    Ne jau vecums tik svarīgs. Viņš ir .. ."Māt, viņa taču precas Svinfordas dēļ.

Beatrise brīdi padomāja. Te viņas priekšā nesamaitāts prāts, un jābūt piesardzīgai, lai šo jūtīgo cilvēkbērnu nesagandētu ar cinismu.

—    Cilvēki precas dažādu iemeslu dēļ, — viņa teica, — un šajos jautājumos jebkuram no mums grūti spriest tiesu par citu cilvēku. Kad tu kādreiz precēsies, droši vien to darīsi aiz mīlestības, tu esi tā iekārtots. Bet krustmātei Elsijai pašai jāatrod sava laime. Viņa Indijā pieradusi pie augsta sabiedriskā stāvokļa, tur viņa dzīvoja greznībā, allaž kalpotāju spieta aplidota, grozījās radžu aprindās; laikam tagad viņai gauži grūti dzīvot ar tik pieticīgiem ienākumiem, bez īpaša stāvokļa sabiedrībā. Nedomāju, ka viņa varētu justies laimīga, būdama trūcīga vīra sieva. Svinforda viņai nozīmē daudz.

—    Bet, māt, vai esi dzirdējusi par viņa dēlu?

—    Es zinu, ka lordam Krouvam ir mantinieks. Tagad viņš jau laikam ir pieaudzis.

—    Viņš ir pusmūžā. . . tikpat vecs kā viņa un neprot runāt, tikai murmulē. Plānprātiņš, tāds ir kopš dzimšanas. Viņi tur to ieslēgtu. Mēs to redzējām. Viņa teica, ka mēs … tagad piederot, pie šis ģimenes. Ak, māt, viņš ir briesmīgs. Kā viņa spēj to izdarīt? Kā spēj?

Harijs noskurinājās.

—    Diks mani uzskata par muļķi, bet es nevarēju tur palikt. Neparko nevarēju! Un … māmiņ …

—    Jā?

—         Viņa grib, lai Gledisa būtu līgavas māsa. Lūdzu, māX miņ, nepieļauj to! Lai krustmāte Elsija dzīvo, kā viņai

tīk, viņa ir pietiekami veca, lai pati par sevi rūpētos. Bet es negribu, ka šis vecis siekalojas ap manu māsu.

—    Paldies, — teica Beatrise. — Labi, ka tu man to pastāstīji.

10. nodaļa

Diks pārbrauca nākamajā nedēļā. Varēja gluži skaidri nomanīt, ka arī viņam kas stāstāms, taču to bija grūti dabūt pār lūpām. Bet šoreiz apjukums šķita cīnāmies ar tādu kā triumfu.

—     Tagad, — teica Henrijs otrā rītā pēc brokastīm, — pienācis laiks pārrunāt par armiju. Esmu to apspriedis ar tavu māti un tēvoci. Ja nu tu cieši vēlies būt karavīrs, es darīšu tavā labā, cik varēšu. Taču netīksminies ar domu, ka, aizbraucis Fredijam Denversam līdzi uz Indiju, tu bieži uzturēsies viņa sabiedrībā. Viņš dienēs kavalērijā un saiesies ar radžām un ģenerāļiem, bet tu būsi kājnieku jaunākais virsnieks, kam jāiztiek ar algu un nelielu pabalstu, cik nu varēsim atļauties tev sūtīt; liec aiz auss, ka maz izredžu tikt paaugstinātam, ja nu vienīgi tev laimētos izcelties kādā kaujā. Tomēr, ja tu esi pilnīgi pārliecināts, ka vēlies tieši to, mēs mēģināsim. ..

Diks sēdēja un klausījās, bet viņa mute pamazām vilkās slēptā smaidā.

—     Ser, nav nekādas vajadzības jūs apgrūtināt, es esmu nodrošināts. Lords Krouvs ir gatavs mani adoptēt un nopirkt man patentu jebkurā pulkā, kādu es izvēlēšos.

—   Aclop …

Henrijs nespēja pabeigt vārdu, viņam pietrūka elpas.

—     Jā, ser. Adoptēt mani. Pieņemt mani par dēlu. Man jums jāpasaka: ja piekritīsiet, lords ar heraldikas pārvaldes starpniecību lūgs karaļa atļauju, un tad tikai vajadzēs nokārtot dokumentus.

Kādu laiku valdīja nāves klusums.

—     Par… dēlu, — Henrijs gausi atkārtoja. — Vai tad tu neesi mūsu dēls?

—     Protams, ser. Tikai saprotiet paši, ka tā ir varena izdevība.

—     Dik! — Harijs, šausmu pārņemts, iekliedzās. — Vai tu šo pretīgo veci sauksi par tēvu? Ak, tas"ir…

Diks paraustīja plecus.

—   Viegli raukt degunu, ja esi mantinieks, vai nav tā?

Henrijs piecēlās.

—    Un vai ir kāda, ko tu sauksi par māti?

—     Jā gan, krustmāte Elsija. Tā bija viņa, kas to ierosināja. Viņa būs lēdija Krouva, kāzas svinēs Miķeļdienā. Patiešām, ser, jūs laikam domājat…

Henrijs pārtrauca viņu, pastiepdams uz priekšu drebošu, roku.

—    Ko es domāju … es domāju, mans mīļais tēvs būs zārkā apgriezies otrādi. Man jādzird, ka mans dēls noliedz māti, kas viņu laidusi pasaulē … māti, kas bijusi.. .

Arī Diks bija pielēcis stāvus. Viņš allaž bijis lielisks vīrišķīga jaunekļa paraugs. Šobrīd, kad viņa acis meta dusmu zibšņus un galva ar zeltainrudajiem matiem bija augsti izslieta, Diks derētu par modeli māksliniekam, kai> glezno izaicinošu jaunu vikingu.

•— Ak, ser, dieva dēļ pārtrauciet! Kāda jēga runāt tādā garā? Man nav nekāda naida pret māti, ne arī pret tevi. Taču fakti ir un paliek fakti, jūs nespējat dot to, kas man vajadzīgs, un, ja to var kāds cits, jūs ceļat lielu brēku. Domāju, jums vajadzētu priecāties, redzot, ka mana dzīve nokārtojas, jaunākā dēla izredzes nebūt nav rožainas. Tev ne par ko galva nesāpēja, jo tu biji vienīgais bērns. Arī Harijam nav par ko uztraukties, bet man par sevi jārūpējas pašam. Pat tad, ja . ..

—    Māmiņ! — Gledisa iekliegušies pielēca kājās un pieskrēja pie mātes.

Beatrise visu šo laiku nebija pakustējusies. Viņa bija sēdējusi stingi kā statuja ar klēpī sažņaugtām rokām. Tagad, sajutusi meitas pieskārienu, viņa lēnītiņām piecēlās un virzījās uz durvīm.

—    Nekas, Gledis, nekas. Man tikai gribas pabūt vienai.

Viņa gāja ārā no istabas, savādi taustīdamās, itin kā

būtu kļuvusi akla. Vīrs un bērni nenovērsa no viņas acu, līdz durvis aizvērās. Tad Henrijs atšļuka krēslā, ar abām rokām saķēris galvu.

Beatrise lielāko dienas daļu pavadīja vienatnē savā istabā. Šad tad līdz viņas ausīm nonāca neskaidri trokšņi, kas liecināja, ka mājā joprojām valda kara stāvoklis, taču prātu tas neskāra. Viņa neko nedomāja, bija tikai viena vienīga vēlēšanās: paslēpties tumsā un itin nevienu neredzēt.

X Pēcpusdienā Diks sastapa kāpnēs māsu.

— Esi tik laipna un ienāc pie manis, — viņš teica. — Gribu ar tevi parunāties.

Gledisa klusēdama iegāja viņam līdzi istabā, taču palika stāvam.

—    Paklau, māšel, — viņš iesāka. — Tā tņrpināt nevaram. Tēvs ar Hariju izturas tā, it kā es būtu nočiepis baznīcas ziedojumus. Vai tas kāds noziegums, ka tikšu adoptēts? Šai ģimenē adoptēšana jau piedzīvota. Tēvs un māte paņēma Artura no viņa vecākiem, kāpēc gan krustmātes Elsijas vīrs nevarētu paņemt mani? Būsim drusciņ savaldīgāki. Šķiet, ka tev ir vairāk veselā saprāta nekā pārējiem, varbūt tu …

—    Ko tu no manis gribi?

—    Parunājies ar viņiem, papūlies pārliecināt, ka viņi visu uztvēruši ačgārni. Ak tu debestiņ, varētu domāt, ka diez ko esmu nodarījis mātei. Protams, es mīlu māti, tāpat kā ikviens no jums. Man patīk tēvs un Harijs, ja tikai viņi mūždien nepaļātu mani. Arī tu man patīc, kaut gan esi nikna kā lauva. Bet šai pasaulē mums jābūt praktiskiem. Es nekādā ziņā negribu pārtraukt ar viņiem attiecības, bez šaubām, es varētu palaikam braukt arī uz šejieni 11.11 padzīvot pie jums. Tā taču ir tīrā formalitāte. Jāatzīstas, es tomēr esmu ļoti pateicīgs šim večukam. Gledis, tu esi vienīgais cilvēks, kas varētu visu vērst par labu.

—   Ko vērst par labu?

Diks apsēdās.

-— Redzi, lords Krouvs vēlas, lai pieņemu viņa vārdu un ģerboni. Tad es tāpat būtu jaunākais dēls … vismaz tik ilgi, kamēr dzīvs ir mantinieks, saproti, viņam ir dēls. Tomēr viņš par mani parūpēsies. Tā kā neesmu pilngadīgs, viņš to nevar izdarīt bez tēva piekrišanas, bet tēvs vienā laidā atkārto, ka nekādus papīrus neparakstīšot, un vēl Harijs viņu uzkurina, lai uzrakstot niknu vēstuli. Tad, saprotams, ir ķeza. Krouvs apvainosies un atteiksies no sava piedāvājuma. Ja viņš pārāk ņems to ļaunā, viņš var pat atsaukt saderināšanos un pamest krustmāti Elsiju. Tāda izdevība gadās mūžā tikai reizi, un tad tā būs palaista vējā. Vai saproti?

—   Jā, saprotu gan.

—    Tu taču vari panākt no tēva, ko vien vēlies. Pamēģini viņam ieskaidrot, kādu ļaunumu viņš man nodarīs, tādējādi izputinot visas manas iespējas. Tu mūždien esi bijusi viņa mīlule. Nē, man nav nekas pretī, es nepavisam neesmu greizsirdīgs. Tomēr, ja tu izmantotu savu ietekmi… Es palūgtu māti, vienīgi negribu viņu satraukt. Zini ko? Ja tu man palīdzēsi vienoties ar tēvu, es pierunāšu krustmāti Elsiju, lai ņem par līgavas māsām tevi un

lēdiju Andželu. Viņa ir hercoga meita — tikpat veca kā tu. Jūs būsiet vienādos tērpos un saņemsiet vienādas dāvanas. Arī viņas māte piedalīsies svinībās un varbūt tevi ielūgs Cetvindā. Gledis, kāpēc tu uz mani tā skaties? Es taču tevi nemudinu uz ļauniem darbiem.

Māsa novērsa skatienu.

—           Dik, — viņa klusi teica, — kad pirms diviem gadiem iecirtu tev pļauku, māte lika man apsolīties, ka nekad vairs tā nerīkošos. Tāpēc es nedrīkstu, bet vari uzskatīt, ka esmu to izdarījusi.

Kad Gledisa ienāca mātes istabā, viņas elpa joprojām bija satraukta. Beatrise gulēja uz dīvāna un nespodrām acīm skatījās apkārt. Gledisa brīdi vilcinājās.

—    Māt, lūdzu, piedod, bet man tev kas sakāms.

—    Jā, mīļumiņ?

Māte runāja savā pierasti mierīgajā balsī. Beatrise atkal valdīja pār sevi un bija gatava saņemt jebkuru jaunu triecienu, kas gāzīsies pār viņas galvu.

■— Nupat Diks man kaut ko pateica. Nejautā — ko, jo es tev to nestāstīšu.

—    Panāc šurp, meitiņ!

Gledisa negribīgi pienāca klāt. Māte sāka viņu mierinoši glāstīt, taču meitene neatmaiga, stāvēja kā sasalusi.

—          Tev nevajag mani paijāt, es neraudāšu. Tomēr es nekad vairs nerunāšu ar Diku, nemūžam.

Kad mātes loka pievilka viņu sev klāt un liegi slīdēja pār meitenes matiem, viņa sakoda zobus. Tad neizturēja un sāka izmisīgi elsot.

—           Māmiņ.. tu zini, ka mēs tādi neesam, ne Harijs un Arturs, ne es. Tu taču nedomā, ka mēs kādreiz varētu tevi pamest? Vai tu zini, ka mēs tevi mīlam?

—    Jā, zinu. Dārgumiņ, neraudi tā. Tev vēl ir divi brāļi.

Māte bija piespiedusi meitu cieši sev klāt, mēģinādama

to nomierināt. Henriju un Hariju arī vajadzēs mierināt. Vienīgi viņai nav iespējams nekur rast mieru. Un vēl būs jāsatiekas ar Diku ..,

Viņš atnāca vakarā, drūms, sašutis un apmulsis, būdams galīgā neizpratnē.

-f — Māt, vai varu ar tevi parunāt?

—           Ienāc, Dik! Nē, nē, man nesāp galva. Apsēdies, dārgais,' un parunāsimies mierīgi! Neesmu dusmīga, nebūt ne. Kāpēc man būtu jādusmojas? Es vienīgi vēlos, lai mēs visi rīkotos tā, kā tev būtu labāk.

Viņš apsēdās blakus mātei, un viņa nopūtā reizē bija jaušams gan īgnums, gan atvieglojums.

—    Patīkami, ka atrodas kāds, kas negatavojas ķerties pie rīkles. Te visu dienu iet kā pa trakomāju. Tēvs un Harijs… nemaz nerunājot par Gledisu. Tiešām, māt, viņai nav ne mazākās nojausmas, kā būtu jāuzvedas lēdijai.

—    Man ļoti žēl, ja viņa neprata savaldīties. Tas viņai bija smags trieciens. Un saproti, Dik, viņa mani mīl, un viņa mīl tēvu.

—    Un kā vēl! Viņa dievina zemi, pa kuru tu staigā, gluži tāpat kā Harijs un tēvs. Nu tas, protams, nāk tikai par labu, tev nevajadzēs pārāk sērot pēc manis. Cita lieta, ja es būtu vienīgais bērns. Un vēl taču ir Arturs. Domāju, viņš pielūdz tevi tikpat dedzīgi kā visi pārējie. Bez šaubām, tas ir viņa pienākums. Tev vēl atliek trīs mīloši bērni, pat ja vienu tu atvēli krustmātei Elsijai. Viņai taču nav neviena.

Beatrise cieši vērās Dikā.

—    Saki — vai tev šķiet, ka krustmāte Elsija tevi mīlēs vairāk nekā es? Vai tas ir īstais iemesls? Tādā gadījumā tu rīkojies pareizi, dodamies pie viņas.

Dēls apjucis iesmējās.

—   Ak, māt, tu visu uzņem pārlieku nopietni! Krustmātei Elsijai es patīku tīri labi — kā viņai patīk jebkurš cits, izņemot pašu. Bet neraizējies, viņa nekad nevienu nemīlēs tā, lai spētu sagādāt sev ciešanas.

—    Dik, man jātiek skaidrībā. Vai tu dari to tikai tāpēc, ka lords Krouvs ir bagātāks par tavu tēvu, vai tāpēc, ka mēs … es esmu tev nodarījusi pāri vai likusi tev vilties? Lūdzu, pasaki man patiesību! Vai tā ir mana vaina?

Viņš nepacietīgi sagrozījās.

—    Protams, nav, māt, neviens nedomā vainot tevi. Tēvs man bez mitas atkārto, cik tu esi bijusi priekšzīmīga māte…

—    Taču gan tu, gan es zinām, ka tas nav tiesa.

—    Kāpēc gan.. . Nevaru sūdzēties, diez vai visā Anglijā var atrast laipnāku māti. Ja labi padomā, tā vien šķiet, ka pirmos skarbos vārdus no tevis izdzirdu pirms diviem gadiem, kad mēs saķildojāmies Artura dēļ. Kopš agras bērnības neatceros, ka tu būtu mani pa īstam nosodījusi vai daudz mani strostējusi. Tu šad tad sarāji Bobiju, bet mani nekad. Varbūt tāpēc, ka tev bija vienalga.

Viņa aizturēja elpu. Atkal bija izniruši viņas kādreizējās nelaimes liecinieki, apsūdzošie rēgi, kas tik sen apbedīti, un tomēr neiespējami tos atturēt no augšāmcelšanās.

Diks paraustīja plecus.

—    Nē, tu biji paraugmāte. Un tomēr gribu teikt, ka nebūt neesmu akls. Nekad neesmu manījis, ka tu skatītos uz mani tā, kā tu skaties uz Arturu. Tā taču ir, piekriti?

—    Jā, mans dēls.

—    Un tātad… kādēļ lai es neņemu savu laimi, ja tā iekrīt man rokās? Kāda gan nākotne gaidāma skvaira jaunākajam dēlam? Māt, vai tu aptver, ka es varbūt kļūšu par Svinfordas mantinieku?

—    Mantinieks tai jau ir.

—    Jā, mūsains muļķītis, kam slienas tek no mutes. Mēs redzējām, kā viņam ar karoti stūķē mutē mannas putriņu. Neviena paša zoba. Vai Harijs tev nestāstīja?

—    Stāstīja gan. Bet dzimtsīpašuma mantinieks, lai kāds viņš arī būtu, paliek mantinieks līdz nāves stundai.

—    Līdz nāves stundai. Stāsta, ka ilgāk par pāris gadiem viņš vairs nenodzīvošot. Viņš jau ir .. . satrūdējis. Māt, es gribētu paskaidrot. Tikai… tas ir grūti. Par visu jau nevar runāt ar lēdiju.

—    Lai nu paliek lēdijas! Runā ar mani tā, it kā es būtu vīrietis!

—    Vai drīkstu? Es to patiešām labprāt darītu. Bet sievietes, protams … neko tādu pat nezina.

—    Dažas zina. Sauc lietas to īstajā vārdā!

—    Nu labi. .. Krouvam vajadzīgs mantinieks. Ja jāatstāj tāds īpašums kā Svinforda un nav neviena cita, kam to atstāt, kā vienīgi otrās pakāpes brālēns, ko lords neieredz ne acu galā, tas nav nekāds brīnums. Tieši tāpēc krustmātei Elsijai izdevās viņu nozvejot. Viņa izskatās tik veselīga, Krouvs domāja, ka viņa varbūt paspēs laist pasaulē bērnus, iekams viņš būs kļuvis pārāk vecs. Un, protams, viņa ir glīta. Bez šaubām, tam patiktu, ja viņa būtu maķenīt jaunāka. Bet, lai tas nesāktu svārstīties, viņa aši izziņoja par saderināšanos. Krustmāte Elsija ir gudra, manuprāt, viņa Indijā daudz ko iemācījusies.

% — Iespējams.

—    Pagājušo nedēļu viņa piedabūja lordu aprunāties ar ārstu. Un ārsts viņam pateica, ka cerību sagaidīt dzīvu bērnu nav nekādu, Saproti, viņš ir … slims.

—    Jā, es saprotu.

—    Kādu brīdi viņš izskatījās ķā jucis. Tad viņa ierosikāpēc gan ar karaļa atļauju nevarētu adoptēt mantinieku. Un tā, kad Harijs bija aizbraucis, vecais aizveda mani pie ārsta un lika izģērbties… dakteris pasmējās un te!ra, ja vajadzīgā veselība un skaistums — te tie ir. Tā Jautājums bija atrisināts.

—    Skaidrs. Un es ari saprotu — varbūt mēs nebūtu tevi zaudējuši, ja es jau agrāk, būdama māte, nebūtu zaudējusi kontaktus ar tevi, Vai tu domā tāpat?

Diks brīdi vilcinājās, tad apburoši atklāti pasmējās.

—   Māt, vaļsirdīgi runājot, es nedomāju, ka tas būtu ko prozījis. Jā, tiesa, man derdzās, kad redzēju, ka tu tā jūimo par Arturu; un šķiet, ka es viņu — vairāk vai mazāk — tomēr ienīdu. Viņš pieder pie tās sugas, no kuras man metas nelaba dūša. Taču pat tad, ja es būtu bijis tavs mīlulis un piedevām vēl vecākais dēls, šo izdevību cs garām nelaistu. Un vai kāds cits to darītu? Galu galā — kas tad ir Bārtonā? Daži simti akru zemes un tīri jauka veca māja. Lai to patur Harijs! Man būs Svinforda. Lrlkam, māt, esmu tevi iedzinis stāvās šausmās.

—    Nē, mīļais, tu mani nomierināji. Vismaz labi, ka tev beidzot ir pietiekami daudz cieņas pret mani, lai runātu atl 'iti. Vai es drīkstu darīt tāpat? Dik, tu pat iedomāties nespēj, cik neatlaidīgi es gadiem ilgi esmu pūlējusies tevi iemīlēt un iegūt tavu mīlestību. TagacI, kad viss starp mums ir beidzies, varbūt es tiešām būtu tevi iemīlējusi, jo mēs pirmo reizi esam viens otram pateikuši patiesību. Saki man — vai es varu kaut ko darīt, lai atvieglotu tev čo soli?

—    Ja tev nebūtu nekas pretī parunāt ar tēvu… Viņš pegrib parakstīt piekrišanas rakstu. Gledisa, ja gribētu, spētu viņu pārliecināt, taču, kad es viņai to lūdzu, viņa piesolījās iecirst man pliķi… bija nikna kā fūrija. Māt, vai tu nevarētu viņu pierunāt?

Mēģināšu.

Viņš, uzreiz kļuvis priecīgs, mundri piecēlās.

—   Māt, tu esi brīnišķīga! Zini, es tiešām tevi mīlu. Kad es mantošu .. . Viņš pārāk ilgi nedzīvos, ārsts to pačukstēja krustmātei Elsijai. Kad man piederēs Svinforda, es jūsu labā varēšu daudz ko darīt. Nebaidies, es jūs neaizmirsīšu! Kaut man izdotos to ieskaidrot Harijam un Gledisai!

—   Nepūlies, rnīļais! Tas radīs tikai rūgtumu un savstarpējus apvainojumus. Aizej klusiņām un dzīvo pēc sava prāta! Taču atceries, Dik, vienu: ja tev kādreiz ievajagas manis, esmu tavā rīcībā, vienalga, vai tu esi mans dēls vai ne. Tagad labāk ej! Jā, protams, es noskūpstīšu tevi. Esi laimīgs, un piedosim viens otram!

Viņas saruna ar Henriju bija gara un mokoša. Vīrs bija ļoti nikns.

—    Mēs darījām Elsijai to labāko, — viņš teica. — Devām pajumti, kad viņai tā bija vajadzīga, Elsija taču apprecējās, dzīvodama šinī mājā, un viņa par to atmaksā, vilinādama mūsu dēlu, lai viņš pamet mūs.

—    Dārgais, Elsija nebūtu spējusi viņu aizvilināt, ja viņš pats to nekārotu. Mums nav izdevies iekarot Dika mīlestību. Ja dēls vēlas mūs pamest, tas nozīmē, ka viņš mūs nemīl. Ar varu mīļš nebūsi. Neveiksme paliek neveiksme, tur nekas nav labojams.

Tomēr Henrijs nebija pārliecināms. Pirmo reizi visā divdesmit vienu gadu ilgajā kopdzīves laikā viņš atsacījās izpildīt sievas lūgumu. Nē, viņš nemūžam nedos tik kāroto piekrišanu.

—    Labi, atliksim to līdz rītdienai, — beidzot viņa teica. •— Pamēģini iemigt. Un meklē mierinājumu mūsu pārējo bērnu uzticībā.

—   Jā, — viņš drūmi norūca. — Harijs ir uzticams dēls, paldies dievam vismaz par to.

—    Un Gledisa ir uzticama meita.

Arturu viņa nepieminēja — kāda jēga tagad kaitināt viņu ar to, ko viņš šā vai tā nav spējīgs saprast.

Visu nakti viņa pavadīja nomodā. Rītausmā iekrita nemierīgā miegā, taču drīz to pārrāva nedrošs klauvējiens pie durvīm. Uz pirkstgaliem ienāca Harijs.

—    Vai es tevi iztraucēju, māt? Ļoti nepatīkami, ka man tevi jāmodina, taču iemesls ir svarīgs.

—    Es esmu nomodā.

Viņa nekad nebija redzējusi Hariju tādā izskatā. Plakstiņi no raudāšanas satūkuši, seja aiz pārguruma un bēdām noliesējusi. Bet lūpu kaktiņi, kas allaž bija tā kā nokārušies, tagad šķita gandrīz vai skaisti, tos bija savilkusi viegla, taču stūrgalvīga rezignācija, un tāpēc šofcgīd dēls Beatrisei atgādināja Volteru. Viņš apsēdās gultas kājgalī.

—   Māt, Diks dodas prom. Tēvs apsolīja parakstīt piekrišanas rakstu.

-— Vai tēvs jau ir piecēlies?

—   Nē, pašlaik viņš guļ, es biju viņa istabā. Vēlu nakt! viņš apsolīja.,, pēc.,, ak, cik briesmīgiem strīdiņiem. Nosēdējām krietni pāri pusnaktij … un beidzot tēvs padevās, viņš teica, ka tu tā vēloties. Tomēr viņš atteicās uz atvadām sniegt roku. Tāpēc Diks grib doties prom, iekams kāds ir pamodies. Ja es nebūtu viņu sastapis pie durvīm, viņš jau tagad būtu gabalā. Pašreiz viņš stallī seglo Lēdiju. Diks jāšot uz Henliju un atstāšot zirgu tur. Māt, viņš nedrīkst tā aizbraukt, neatvadījies no tevis un citiem. Tas ir pārāk briesmīgi…

Harija trīcošā balss apklusa. Viņa pastiepa pret dēlu roku.

—    Panāc šurp, mīļais! Tu gribi man teikt vēl kaut ko.

Es klausos.

Viņš rāmi pienāca un nostājās mātei blakus.

—   Vai atceries, kā viņš izteicās par to, ka es esmu mantinieks? Māt, es nekad to nebiju iedomājies. Gribu teikt, man nemūžam nebija ienācis prātā, ka mani apskauž — paša brālis! Es nespēju aptvert, ka kaut kas tāds var notikt mūsu ģimenē: ķildošanās un skaudība naudas dēļ un gaidīšana uz kāda nāvi… Baidos, ka tas var nogalināt tēvu. Māmiņ, es augu nakti soļoju šurpu turpu un domāju, domāju. Ja Diku būtu iespējams no tā atturēt… lai viņš nesalauztu jūsu sirdis un neiegrūstu kaunā mūs visus … es būtu ar mieru atdot Bārtonu viņam. Tas būtu gluži likumīgi, jo nav jau dzimtsīpašums. Ja viņš man netic, varu parakstīt dokumentu, ka atsakos no vecākā dēla tiesībām, tiklīdz sasniegšu pilngadību.

—    Vai tu viņam to teici?

—    Jā, nupat.

—    Un ko viņš atbildēja?

—   Viņš tikai pasmējās. Bet varbūt tu pratīsi viņu pārliecināt. Māt, es nevaru izturēt, ka viņš tā aiziet. Un ja tas paliek ģimenē …

Balss Harijam drebēja. Viņa piecēlās un noskūpstīja dēlu.

—   Tas būtu bezjēdzīgs upuris, manu dēliņ. Bārtona Dikam. nenozīmē to, ko tā nozīmē tev; viņam tā ir tikai zemes strēmelīte, pārāk maza, tāpēc neapmierina, tā taču nespēj aizstāt lielāku īpašumu.

—    Gledisa saka to pašu.

—    Vai viņā zina?

—   Es viņu uzmodināju un lūdzu, lai aiztur Diku. Bet viņa to negrib pat redzēt, ieslēdzās savā istabā. Dusmo

jas uz mani par tādu priekšlikumu. Viņa teica, ka man nav tiesību atdot Bārtonu Dikam, tāpat kā viņai nav tiesību pārdot Mazulīti kalpībā ielas tirgotājam.

— Viņai ir taisnība. Bārtonu trīssimt gadu ir mīlējuši. Tev ir tiesības uz to ne jau tāpēc, ka esi vecākais dēls, bet tāpēc, ka tu mīli to tāpat kā tavs tēvs, tāpat kā to mīlējuši viņa tēvs un māte, un visi vecāsmātes senči, ciktāl vien mēs par viņiem, kaut ko zinām. Ja arī Diks piekristu, mēs nevarētu viņam uzticēties. Tēvam un man nav tiesību uz dēla mīlestību, ja neesam to izpelnījušies, tomēr mums ir tiesības uz darbu, ko esam te ieguldījuši. Par tevi mēs esam droši. Kad nomirsim un Bārtonā piederēs tev, te bērni necietīs badu un neviens neizturēsies nežēlīgi pret zirgiem. Ej atvadies no Dika! Man viņu tagad labāk neredzēt, ja viņš to nelūdz.

Viņa novērsās un aizsedza seju. Pa celiņu aizskanēja zirga soļu dipoņa.

Pēc pusstundas ienāca Harijs, nometās ceļos pie gultas un piespieda viņai pie krūtīm saraudāto seju.

Beatrise paskatījās uz viņu. Nožēlojams un iztukšots, blāvām acīm un noļukušiem vaigiem, šobrīd tas brīnumainā kārtā viņai bija dārgs. Viņa pārlaida roku pāri retajiem, nespodrajiem matiem uz resnā pakauša. Kad vīrs bija spēka un skaistuma pilnbriedā, no tā tuvošanās vien viņai aiz riebuma tirpuļi skrēja pār muguru. Tagad, kad vairs nav nekādu citu jūtu, vienīgi līdzcietība, viņa tur savu veco mazuli cieši piespiestu pie sirds.

11. nodaļa

Zils un Arturs atgriezās mājā, kur valdīja sēras. Par notikušo izvairījās runāt, taču tas bija atstājis pēdas ikviena mājinieka sejā. Henrijs bija parakstījis oficiālo piekrišanas dokumentu, un drīz vien no notāru kantora tika atsūtīta karaļa licence, kas Dikam piešķīra tiesības uz lorda Krouva titulu un ģerboni. Elsija atsūtīja māsai garu vēstuli, eksaltēti sirsnīgi apgalvodama, ka «dārguminš Diks» allaž tiks mīlēts un lolots, «it kā viņš patiešāiil būtu manis pašas». Drīz viņam esot jāsaņem patents uz izciļu kavaiērijas pulku, un viņš esot «ļoti laimīgs». Vēstulē bija ielikts arī oficiāls ielūgums uz kāzām.

Atbildes vēstulē Beatrise paskaidroja, ka kāzās nevarēšot ierasties, taču novēlēja māsai laimi laulības dzīvē.

Viņa vaicāja, vai Diks nevēlas, lai viņam kaut ko atsūta no agrākajām mājām, un piebilda — viņa ir pārliecināta, ka viņš piekritis: «pagaidām» būs labāk, ja abas ģimenes nesatiksies. Ar to sarakste pārtrūka.

Vēstulē Volteram, kas viņu panāca Dienvidāfrikā, Beatrise paziņoja vienīgi faktus. Viņa vēl nebija tiktāl atguvusi savaldīšanos, lai spētu šo jautājumu apspriest plašāk. Brāļa atbilde pienāca pavasari. Tad jau Beatrise atkal valdīja pār sevi un varēja to izlasīt.

«Es domāju,» viņš rakstīja, «lai cik sāpīga ir šī saišu saraušana, varbūt tas tomēr ir vēlamākais iznākums. Tagad jāatzīst tas, kas jau sen bija skaidri redzams: Diks īsti nespēja iekļauties ne sava tēva, ne Harija un Gledisas un vēl jo mazāk Tavā un Artura gara pasaulē. Tas, ko jūs visi — tikai katrs atšķirīgā veidā — varējāt viņam piedāvāt, bez šaubām, jau no sākta gala viņam nederēja, un par to nevar vainot nedz viņu, nedz jūs. Ir neizbēgami, ka Henrijs un bērni apsūdz Diku neuzticībā, taču tas nav taisnīgi, jo mēs nevaram būt uzticīgi, ja mums uzticības nekad nav bijis. Diks man šķiet tikpat nevainīgs kā vilcēns, tīģerēns vai primitīvs mežonis. Es viņu uztveru kā alkatīgu un plēsonīgu radījumu, kas ir vitāls un savā ziņā pat skaists, tomēr nav piemērots dzīvei augstākas civilizācijas būtņu sabiedrībā. Šo cilvēku jūtas un tikumiskās normas viņam nekādi nav saprotamas. Var būt, ka starp jums viņš vienmēr juties drusku neomulīgi, jo nespēja uztvert to, ko jūs varējāt viņam mācīt, tāpat kā vilks nespēj sagremot zāli. Jo īpaši Artura klātbūtni viņš laikam uzskatīja par sev nodarītu pārestību un par traucēkli. Nemaz nerunājot par materiālajām priekšrocībām, Elsijas sabiedrībā viņš, jādomā, jutīsies laimīgāks, nekā būdams kopā ar jebkuru no jums. Varbūt Diks tiešām kļūs viņai par dēlu, jo viņi taču runā vienā valodā, un, iespējams, pamodinās viņā kādas snaudošas cilvēciskas jūtas, kuras nomākusi liekulība un pašmīla, es ticu, ka Elsijā šādas jūtas vēl ir dzīvas.

Tu jautā, kā klājas man. Pat necerēju, ka vēl kādreiz jutīšos tik vesels un laimīgs, laimīgāks, nekā jebkad esmu. bijis kopš tēva nāves, izņemot tās trīs nedēļas Lisabonā. Darbs, ko es pašlaik sāku, ir tieši tāds, pēc kāda esmu ilgojies visu mūžu.

Poviss lūdza, lai nosūtu Tev viņa «cieņas apliecinājumus». Kā arvien, viņš ir neaizstājams strādātājs un biedrs, nevaru iedomāties, kā ekspedīcija iztiktu bez viņa. Šad tad viņu pārņem tumša nomāktība, kad no Povisa nevar izvilkt ne vārda, taču drīz vien tā izgaist. Pārējā laikā viņš ir dzīvespriecīgs un labsirdīgs. Visi brīnās par viņa enerģiju un vitalitāti.»

Beatrise aizsūtīja šo vēstuli. Arturam, kas tagad studēja Oksfordā. Nākamajā ciemošanās reizē tas atveda viņai to atpakaļ.

—    Man šķiet, — viņš ierunājās, — tēvocis Volters grib teikt, ka Dikam piemīt tas, ko Klementa tēvs dēvē par «neuzveicamo gara tumsību».

—    Zila draugs?

—    Jā. Vecs franču garīdznieks Tulūzā. Mesjē Zils bērnībā bijis viņa skolnieks, un viņi ļoti sadraudzējušies. Pērn viņš atbrauca un dzīvoja d'Alēru mājā. Viņš saslima, un pilsētā nebija neviena, kas viņu koptu. Ļaudis pret veco vīru izturas pagalam nelaipni, saukā par jansenistu, allaž viņam draud, cenšoties viņu iebiedēt. Tāpēc tante Suzanna pierunāja Klementa tēvu, un viņš trīs mēnešus pavadīja kopā ar mums. Mums visiem patika viņa sabiedrība.

—    Pastāsti man, ko nozīmē «neuzveicamā gara tumsība».

—    Neesmu pārliecināts, ka es pats to pilnīgi saprotu. Šķiet, ka tā katoļi izsakās par cilvēkiem, pret kuru uzskatiem izturas noraidoši, bet pret kuriem, viņi tomēr vēlas būt iecietīgi; manuprāt, ar to viņi grib teikt, ka nedrīkst šos cilvēkus nosodīt, jo tie neko labāku nepazīst. Apmēram kā — jo tie nezina, ko tie dara.

Krustmāt Beatrise, šaubos, vai mēs jelkad drīkstam kādu apsūdzēt, jo laikam jau visi maldāmies briesmīgā gara tumsībā, šķiet, es visus šos gadus esmu kritis Dikam uz nerviem, bet man par to nebija ne jausmas.

—    Manu zēn, tu neko sliktu neesi darījis, tā nav tava vaina.

—    Kā gan lai izdibinu, ko esmu nodarījis, protams, negribēdams neko nodarīt. Turklāt viņš varbūt domāja., ka esmu nostājies starp viņu un jums vai varbūt starp viņu un Gledisu. Ja tā ir taisnība, nav nekā pārsteidzoša, ka Diks mani ienīda. Varbūt viņš visvairāk mīlēja Gledisu,

Ikatrā ziņā viņš ļoti lepojās ar māsu. Un tad .. . gribētu … zināt, vai Kains domāja, ka. Ieva Ābelu mīl vairāk.

—   Vai, pēc tavām domām, Diks zina, ko nozīmē vārds «mīlestība»?

Arturs brīdi pārdomāja.

—   Ne jau to pašu, ko jums. Bet varbūt mīlestība katram no mums nozīmē ko citu.

—   Vai tiešām?

—   Es gribu teikt.. . vai mīlestību neapzīmogo tā cilvēka prāts, kurš to izaudzējis. — Viņš apklusa un ilgi domāja. — Vai atceraties, kā Gledisa un es skrējām meklēt pirmās sniegpulkstenītes, lai jūsu dzimšanas dienā varētu tās uzlikt uz jūsu brokastu paplātes?

—   Patiešām, atceros, ka redzēju jūs pārnākam stīvus nosalušus, ar sniegu vai dubļiem aplipušus.

—   Ja laiks bija ļoti slikts, mēs atradām vienīgi sīksīciņus sala nokostus ziediņus. Un tomēr tās bija sniegpulkstenītes. Varbūt Dika mīlestība arī ir tāda — labākais, ko viņš spēj dot?

—    Un tāpēc jo sevišķi dārga? Jā, es to nekad nebiju iedomājusies. Es vēlētos, kaut tu ieskaidrotu to arī Gledisai, varbūt tas viņai sniegtu mierinājumu.

Arturs papurināja galvu.

—   Gledisa redz tikai tos cilvēkus, ko mīl. Tie piepilda viņas pasauli un izstumj ārā visu pārējo. Viņa tagad vairs neredz Diku tādu, kāds viņš ir, viņa redz vienīgi personu, kas nodarījusi pāri viņas tuvākajiem cilvēkiem. Dodiet viņai laiku!

—   Dodu visu, cik man atlicis. Bet, pirms nomirstu, es vēlētos, kaut visi mani bērni būtu draudzīgi cits pret citu.

Kad bija beidzies pirmais studiju gads Oksfordā, Arturs trīs nedēļas nodzīvoja pie saviem vecākiem Kornvolā, tad viņš atbrauca uz Bārtonu un pavadīja tur visu atlikušo garo brīvlaiku. Kārgvizianā gandrīz nekas nebija mainījies. Materiālā ziņā ģimene tagad bija nodrošināta, un savā apkārtnē to pat varēja dēvēt par pārtikušu. Tomēr tikpat kā nebija gājušas mazumā Biila ātrās dusmas, ne arī Megijas nomāktība.

— Tur nekas nav līdzams, — Arturs stāstīja Beatrisei, — viņš nekad nebūs citāds. Un māte to cietīs līdz pat savai nāvei. Manuprāt, nelielu mierinājumu viņai sniedz jaunā metodistu baznīciņa. Tā kā tagad ir zirgs un rati, Polvīii ik svētdienas rītu aizved viņu turp. Šķiet, ka tēvs pat sevišķi neecējas par šiem braucieniem. Nē, viņš daudz nedzer. Bet tēvs izturas neiecietīgi pret puikām, kas strādā kopā ar viņu, visi zēni drusciņ no viņa bīstas. Es? Nē, es vairs nebaidos, baidos vienīgi viņu sāpināt. Bet var jau būt, ka tēvam tas vairs nav tik svarīgi. Jo labāk.

Kad Arturs atkal aizbrauca uz Oksfordu, Beatrise uzrakstīja Volteram vairākas garas vēstules. Ģimenes jaunumi togad pārsvarā bija iepriecinoši. Harijs Žila vadībā kļūstot par lielisku saimnieku, un viņa cerot, ka viņš drīz varēšot pilnīgi pārņemt muižas vadīšanu savās rokās, pietikšot ar to, cik vēl spēšot piepalīdzēt tēvs. Tas esot svarīgi, jo pēc dažiem mēnešiem Zils atgriezīšoties Francijā uz visiem laikiem. Tēvs ar dēlu esot tik cieši sadraudzējušies kā vēl nekad agrāk, kopīgās bēdas par Dika aiziešanu viņus vēl vairāk satuvinājušas, un tagad viņi vēl jo skaidrāk apzinoties, cik ļoti pieķērušies viens otram, Beatrisei, Gledisai un Bārtonai. Pat ja nebūtu Gledisas, bailes apbēdināt savu «labo dēlu» itin bieži spējot atturēt Henriju no dzeršanas un izlaidības.

Tomēr visspēcīgākā ietekme esot Gledisai. Vēl neesot ne sešpadsmit, bet viņa jau valdot mājā. Abi vīrieši esot paklausīgi viņas pavadoņi, un Beatrise mazliet uzjautrināta un ar lielu prieku pamazām manot, ka viņa kļūstot, kā rakstīja vēstulē Volteram, «pasažiere laivā». Esot īsts atvieglojums dzīvot mierīgāk, atpūsties, kad viņa jūtoties sevišķi slikti, un zināt., ka nesāksies ne žūpošana, ne strīdi un ķīviņi un nekas svarīgs novārtā netiks atstāts.

«Tu man stāsti,» viņa rakstīja Volteram, «ka tagad esi laimīgāks, nekā jebkad varēji cerēt. Arī es zināmā mērā tāda esmu. Jo, par spīti visam savam aklumam un neveiksmēm, nu jau redzu sava darba augļus. Gledisa un Arturs man ir īsts atklājums, līdz šim neapjautu, cik apbrīnojama var būt jaunība.

Iepriekšējā vēstulē Tev jau stāstīju, ka Artura kurators no Oksfordas uzrakstīja mums, mudinādams, lai Arturs gatavojas izcilības eksāmeniem. Bet tas, lai cik apsveicami, nav tomēr pats svarīgākais. Pats brīnišķīgākais ir vērot, kā veidojas spoža personība un dzimst, tagad jau es uzdrošinos tam ticēt, īsts dzejas talants. Ziemā *&ēns man uz dzimšanas dienu atsūtīja nelielu dzejoli, ļoti maigu un muzikālu. Tas biia par sniegu. Pagājušomēnes viņš man parādīja dažus garākus dzejojumus. Tiem vēl trūkst brieduma, bez šaubām, to vērtība viscaur nav vienāda. Un tomēr tajos ir rindas, kuras lasot man aizraujas elpa. It īpaši viens fragments — ainiņa, kurā zvejnieku sievas vētras naktī, kad viņu vīri ir prom jūrā, ieklausās vēja auros, — mani bezgala aizkustināja. Tā ritms atgādina viļņu vaidus.

Gledisa joprojām uzcītīgi mācās. Nākamajā mēnesī Zils brauc no mums prom, lai ķertos pie darba Francijā, taču viņš apsolījās, ka rakstīs mums un dos padomus attiecībā uz meitenes izglītošanu, un. mēs lasīsim abas kopā. Tas nav nekas spožs, tomēr labākais, ko spējām izdomāt.»

Nākamajā vēstulē bija runa galvenokārt par Gledisu.

«Viņa strauji attīstās — gan fiziski, gan garīgi. Pēdējā laikā viņa daudzkārt izrāda vaļsirdīgu un vitālu interesi par visu, sākot ar mājlopu pārošanos un beidzot ar soda likumu nekonsekvencēm. Vakar viņa mani piespieda izteikt savas domas par tik grūtu jautājumu kā Afanasija ticības apliecinājumi, par ko viņai rakstījis Arturs. Arturu šausmina doma, ka taisnīgie baudīs debesu labumus, bet grēciniekiem būs jāpaliek ellē. Kā viņi tur var būt laimīgi, viņš jautā. Gledisa. man nolasīja šo rindkopu un sāka taujāt: «Māmiņ, bet ko tu par to domā?»

Biju spiesta atzīties, ka, reiz novērtējusi svēto Afanasiju •— pēc Zila izteicieniem — kā un type peu sympathique\ vairāk neesmu par šo jautājumu prātojusi. Viņa niknā mācība, ko reizi gadā sludina tik miermīlīgs cilvēks kā vecais, labais misters Ņūdžents, man nekad nav likusies sevišķi pārliecinoša. Bet šķiet, ka Arturs šos sprediķus uztvēris dz.iļā nopietnībā. Gledisa savukārt uzskata radītāju par viegli sakaitināmu, taču labu gribošu «pieaugušo», uz kura mazajām vājībiņām gudriem bērniem jāskatas caur pirkstiem. Viņa vienmēr bijusi praktiska.

«Cilvēki sarunā visādas muļķības, paši nemaz tā nedomādami,» viņa noteica. «Varbūt dievs ievedīs nolādētos debesīs, kad eņģeļi neredzēs, un tad izliksies, ka nevar ne iedomāties, kā tie te ielavljušies. Tā rīkojas mūsu tētis, kad dusmas norimušas. Atceries Gudiju Tompkinsu!»

Gudija Tompkinsa, sev par nelaimi, ir Kripsa rentniece, pusjukusi, šausmīgi netīra veča, viņa staigā apkārt pa sētām, diedelēdama ēdienu atliekas. Pirms trim gadiem viņu atstiepa pie Henrija par malkas zādzību.

1 Ne sevišķi simpātisks tips (franc.),

Kā zināms, dažas sausas malkas pagales pavecākiem trūcīgiem cilvēkiem ir neatvairāms kārdinājums. Pat starp Bārtonas nomniekiem atrodas vecas sievietes, kas dažkārt šim kārdinājumam padodas, kaut viņām nekad nav trūcis kurināmā, kopš Henrija tēvs pirms pusgadsimta nopirka šo muižu. Bailes no aukstuma šiem ļautiņiem ir asinīs. Neviens neprot lāgā izskaidrot, no kurienes tās radušās.

Henrijs, kā parasti, paplosījās, piedraudēja večiņai, nikni sabļāva uz viņu, pasludināja bargu spriedumu, pēc minūtēm desmit to atcēla, bet vakarā aizsūtīja Vilkinsu, lai nokrauj pie viņas durvīm malkas grēdu. Nav sevišķi loģiski, bet galu galā varbūt tas ir labākais, ko viņš varēja darīt. Man nebija ne, jausmas, ka Gledisa zina šo notikumu.»

Nākamajā vēstulē, kas bija sūtīta no Vorikas viesnīcas, atkal tika runāts par veco ubadzi.

«Es allaž uzskatīšu, ka šī diena ir viena no veiksmīgākajām manā mūžā. Nedēļām ilgi mūs māca satraukuma un baiļu lietuvēns. Tagad uzreiz tas ir izgaisis, un mēs varam atkal uzelpot.

Es Tev neesmu stāstījusi, ka Henrijs vairs nav miertiesnesis. Viņš atkāpās no amata drīz pēc tam, kad Diks bija atstājis mūs, un es neiebildu. Viņš jutās noguris un zaudējis cerības un nespēja koncentrēties darbam. Turklāt grūtības radās arī viņa nelāgo paradumu dēļ, un bija ienākušas sūdzības. Ja mēs būtu nojautusi, ka viņa vietā stāsies sers Džeralds Kripss, mēs abi būtu izturējušies pavisam citādi. Dažkārt, klausīdamies prāvu, Henrijs iesnaudās vai aizmirsa un sajauca cilvēkus, taču viņš nekad nebija cietsirdīgs.

Martā Kripsa mežsargs noķēris Gudiju Tompkinsu Trefordholovā. Šis vīrs zvērēja, ka viņa esot sūkusi fazāna olu. Viņa to noliedza, toties atzinās, ka esot no žoga nočiepusi sadīrātu vilnas flaneļa jaku. Bijis auksts laiks, un vecenīti moka reimatisms. Gan Henrijs, gan es mēģināju mīkstināt, sera Džeralda sirdi, bet viņš pastāvēja uz to, ka Tompkinsa nododama tiesai. Tā kā fazāna ola, jtātad aizskartais īpašums, tiek vērtēta dārgāk par plenčiem šiliņiem, par šādu pārkāpumu var piespriest pat pakāršanu, un tiesnesis Anstraters ir bēdīgi slavens ar savu bardzību, it sevišķi tad, ja netiek ievēroti medību likumi.

Harijs vakar atveda mani šurp, lai es šorīt varētu ierasties tiesā un lūgt Gudijai Tompkinai apžēlošanu. Bet, pirms vēl tiesnesis bija apsēdies savā krēslā, es sapratu, ka cerību nav nekādu. Šis notikums tika dedzīgi apspriests visā grāfistē, un jūtas bija uzbangojušas augstu. Tiesas nams bija pārpildīts tā, ka trūka elpas. Uz ielas bija salasījies saniknots pūlis, un tiesnesi sagaidīja lāstu okeāns. Kāds — par laimi, šī persona palika nezināma — iemeta tiesneša karietē akmeni. Viņš ienāca, no dusmām vārīdamies, un negribēja uzklausīt nevienu, izņemot mežsargu. Kad iestiepa Gudiju, kas no šausmām bija zaudējusi valodu, tiesnesis izturējās pret viņu tik rupji, ka publiku pāršalca tāds kā vaids. Tā vien šķita, ka cilpa viņai jau ir kaklā.

Pēdējā brīdī notika brīnums. Vai atceries veco «nožēlo grēkus!», Brigsu, Abotsvudas garīdznieku? Viņš, būdams zvērināto priekšsēdētājs, piecēlās un, ne acu nepamirkšķinājis, paziņoja, ka viņa «nav vainīga», par spīti nodotajai liecībai un tam, ka viņa pati bija atzinušies. Tev vajadzēja dzirdēt klausītāju ovācijas! Tiesnesis mēģināja viņus apklusināt, taču bija bezspēcīgs. Šo jaunumu pa logiem pavēstīja ārā stāvošajam pūlim, un tas uz ielas auroja kā negudrs. Pirmoreiz mūžā arī man gribējās aurot līdzi.

Kad viss bija beidzies, es aizgāju paspiest Brigsam roku. Viņš izskatījās gauži nelaimīgs. «Kundze, tas nav nekāds joks. Esmu uzkrāvis savai nemirstīgajai dvēselei nepatiesu zvērestu, — kā es pastarā dienā nostāšos tā dieva priekšā?» Tad, pirms spēju izdomāt kādus mierinājuma vārdus, viņa acis piepeši šķelmīgi iedzirkstījās. «Nevar taču pakārt večiņu tikai tāpēc vien, ka viņai salst, vai jūs to .varētu, kundze?»

Tā ka Gledisai laikam ir taisnība, iespējams, ka cilvēki ir labāki nekā viņu ticība.»

«Gribētu,» viņa rakstīja dažus mēnešus vēlāk, «kaut Tu tagad varētu paskatīties uz Gledisu. Viņa man arvien vairāk atgādina driādu. Nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka būtne, kas noķerta mūsu veidotās drausmīgās civilizācijas tīklos, varētu būt tik brīva un patvaļīga, viņu pilnīgi nekas nespēj aizkavēt.

Viņa allaž ir bijusi visbrīvākais cilvēks, kādu esmu pazinusi, pat tad, kad bija vēl pavisam mazs apalītis. Tik neatkarīgs bērns!

Jau ilgi pirms Tavas aizbraukšanas viņa bija izaugusi no visām drēbēm. Tagad nevaru vien nobrīnīties, kā viņai aug kājas. Šā pēdējā gada laikā viņa izstiepusies tieva un gara, bet muskuļi viņai tēraudcieti. Meitene jau tagad ir pāraugusi Arturu. Ja nebūtu garo matu, Gledisu varētu noturēt par spēcīgu, bet ļoti pievilcīgu puiku. Tagad es sāku ticēt, ka, par spīti drusciņ nepareizajam profilam, viņa dienās būs diezgan glīta meitene. Mute gan ir maķenīt par platu, lai būtu uzskatāma par nevainojamu, tomēr maiga un labsirdīga, un ar prieku var vērot viņas kustības. Taču joprojām Gledisa ir gluži vienaldzīga pret savu ārieni. Dažbrīd es tiešām no sirds vēlos, kaut viņai izdotos sevī izkopt kaut mazumiņu sievišķīgas godkāres. Vienīgās sadursmes mums gadās svētdienās vai kādās īpašās reizēs, kad esmu spiesta pieprasīt, lai viņa apģērbjas, kaut cik padomājot par savu izskatu.

Grūti ticēt, ka viņai jau sešpadsmit gadu. Šai vecumā, kad meiteņu lielais vairums domā gandrīz vai vienīgi par tērpiem un jauno cilvēku uzmanības piesaistīšanu, viņa joprojām pieķērusies savai vecajai holandiešu tunikai un biksēm, kas sen kļuvušas par īsām. Ar grūtībām man izdevies viņu pierunāt sasiet matus ar lenti, tomēr visai bieži tā šļūk nost un negrib turēties. Ja meita varētu izspiest no manis atļauju, viņa labprāt joņotu apkārt basām kājām. Viņa mēdz izslīdēt ārā pēc pusnakts paskatīties pūces vai paklausīties lakstīgalas vai ausmas stundā noliekas garšļaukus rasotā zālē un pūlas pierunāt zvirbuļus un peles ēst no rokas. Misis Džonsa vienā laidā skandina, ka Gledisa «dabūs galu no saaukstēšanās», tomēr šķiet, ka viņa ir tikpat neuzņēmīga pret aukstumu kā pret bailēm.

Viņas sirds naivums, lai cik tas mīļš, dažkārt kļūst traucējošs. Lai cik ļoti pieķēries māsai, nabaga Harijs bēdājas un dažkārt pat izsaka viņai vieglus pārmetumus, ka Gledisa pilnīgi nespēj ņemt vērā to, ko «teiks ļaudis». Nesen, pavadīdams ekskursantus, 'ļoti pedantiskus un ne sevišķi gudrus ļautiņus, kuri gribēja apskatīt mūsu normāņu baznīciņu, Harijs nejauši uzdūrās Gledisai, kas jāteniski sēdēja vecās sūrābeles žuburā, viena xurpe nokritusi, zeķe caura, svārki sacelti līdz ceļiem, mati nokarājas līdz jostas vietai, klēpī Šekspīrs, bet uz grāmatas sēž Bogls, viņas mīļā vāverīte. Viņa ar Bogtu pārmaiņus kož burkānā, un Gledisa lasa savam mīlulim skaļi priekšā. Ko lai iesāk ar šādu bērnu?»

Pēdējā vēstulē, ko Beatrise nosūtīja uz Batāviju, tika runāts par Zilu. Viņš esot atgriezies Francijas dienvidos, kur mācot koledžā un mēģinot, sagādādams sev daudz rūgtu brīžu un pat zināmā mērā riskēdams, aizsargāt savu veco draugu un agrāko skolotāju. Klementa tēvs esot vēl dziļāk iestidzis nepatikšanās. Uz vecajam, jaukajam garīdzniekam piedēvētajām jansenistu ķecerībām varasvīri vēl piemieguši acis, bet tie nevarot samierināties ar viņa apgrūtinošo paradumu pievērst sabiedrības uzmanību Tulūzas graustos badā mirstošo iemītnieku liktenim. Acīmredzot tas esot vienīgi laika jautājums, kad, izmantojot vienu vai otru ieganstu, Klementa tēvu ietupināšot aiz restēm, un Beatrise baiļojoties, ka tikai Zils drīz vien nepievienojas viņam.

«Manuprāt, viņš par to īpaši neraizētos,» viņa rakstīja, «ja viņam būtu cerība kaut ko sasniegt. Taču vecais vīrs, kas pēc Artura nostāstiem ir visai patīkama, kaut gan neapdomīga persona, iemantojis dažādu sīku vietējo tirānu ienaidu, bet nav ieguvis tautas uzticību; un Žils, nostādamies viņa • pusē, šķiet, neizbēgami lemj neveiksmei savas izredzes — ja viņam tiešām tādas būtu — veikt izglītošanas eksperimentu, par kuru viņš tik neatlaidīgi sapņo. Viņš nodomājis izlietot tēvoča atstāto mantojumu, lai atvērtu nelielu bezmaksas skolu kāda Tulūzas nabadzīgo kvartāla zēniem. Zils, kā zini, ir kieju pārpilns, daļa ideju ir viņa paša, daļa — dziļi cienītā un mīļotā padomdevēja marķīza Kondorsē. Tagad, kad nevaram vairs kopīgi pārrunāt, viņš tās izklāsta savās ikmēneša vēstulēs. Idejas ir augstsirdīgas un it bieži vienkāršas. Tomēr viņš un viņa draugi man atgādina cilvēkus, kas ceļ brīnišķīgus namus vulkāna pakājē un nejūt, ka zem kājām dreb zeme. Kas notiks ar Franciju? Viņš cer, ka notikumi attīstīsies apmēram tā kā Amerikas kolonijās. Bet es baidos, Volter, jo esmu mazdūšīga, un ārkārtīgi priecājos, ka Arturs atgriezies no Francijas sveiks un vesels. Arī citās zemēs dzīvo milzum daudz izsalkušu un saniknotu cilvēku. Kādu pasauli mantos mūsu bērni?»

Aizsūtījusi šo vēstuli, Beatrise uztraucās, varbūt prātīgāk būtubijis paturēt to pie sevis. Pat ja neskaidrās baismas no nākotnes, kas pēdējos gados viņu vajāja, būtu pamatotas, kāpēc velti traucēt Voltera tik grūti iegūto dvēseles mieru? Viņš taču nekādi nespēj grozīt pasaulē valdošo netaisnību un nespēj arī remdēt tās upuru versmaino sašutumu. Lai viņš labāk to visu aizmirst un priecājas izkrāsoto cilvēkēdāju sabiedrībā! Katrā ziņā tie nav nežēlīgāki par baltajiem cilvēkiem.

12. nodala

Toruden Volters atsūtīja māsai vairākas vēstules. Tajās daudz bija stāstīts par viņa darbu, brīnumjaukām ainavām un piedzīvojumiem, par dažādām filoloģiskam teorijām un minējumiem, un no katras vēstules lappuses staroja laime. Novembrī no Batāvijas sūtītā vēstulē tika ziņots, ka solītais holandiešu tirdzniecības kuģis jau ir atbrīvojies, lai dotos ekspedīcijā uz Lieldienu salu, un pēc nedējas viņš jau cerot būt uz tā klāja. Tad pienāca gara vēstule, kas bija rakstīta jūrā un sūtīta no Holandes Timoras, kur kuģis bija piestājis ceļā uz Torresa šaurumu. Viņš rakstīja, ka šī, jādomā, ir pēdējā iespēja viņai ko paziņot un ka tādas vairs nebūšot krietnu laiku. Bet lai Beatrise neraizējoties, viņš esot pie labas veselības un pilnām baudot dzīvi. «Pat tacl,» viņš piebilda, «ia es neatgriezīšos vai vispār nesasniegšu Lieldienu salu, atceries, ka šā pēdējā gada dēļ man bija vērts dzīvot pasaulē.»

Nākamā gada septembri pienāca no Timoras salas sūtīta vēstule, kas bija rakstīta svešādā rokrakstā un lauzītā angļu valodā, tā atnesa Beatrisei pusgadu vecas ziņas. Volters esot gājis bojā martā kādā Klusā okeāna salā, glābdams dzīvību Povisam. Šo vēstuli viņai rakstīja holandiešu botāniķis, pastāstīdams, cik nu zināja.

No kuģa esot pamanījuši mazu, klinšainu saliņu, un komanda esot izkāpusi krastā, lai piepildītu mucas ar dzeramo ūdeni aizas galā, ko upe izgrauzusi stāvā klinti. Volters un Poviss devušies jūrniekiem līdzi, gribēdami paisuma atstātajās lāmās salasīt gliemežvākus. Tā kā viņi baiļojušies, ka tikai neuzbrūk naidīgi mežoņi, varbūt pat cilvēkēdāji, Poviss esot uzrāpies augšā pa kraujo klints sienu, lai varētu pārlūkot salu, un pārliecinājies, ķЈ tā ir neapdzīvota. Nākdams lejup pa bīstamu slīpumu, viņš uzkāpis uz akmens, kas nav izturējis cilvēka svaru un krizdams aizrāvis viņu līdzi straumē.

Volters, kurš atradies vistuvāk, satvēris laivas āķi, iebridis ūdenī, kas malā bijis sekls, un iecirtis to samaņu zaudējušā biedra drēbēs, kad straume viņu rāvusi garām. Matroži tūliņ steigušies palīgā un paspējuši izvilkt Povisu krastā, bet Volteram paslīdējusi kāja, jo upes dibens bijis aļģēm klāts. Viņš atmuguriski iegāzies mutuļojošā ūdenī, kas viņu triecis pret klinti un tad uzmetis bangas virsotnē. Nāve iestājusies gandrīz acumirklī, kad pēc. dažām minūtēm viņu iecēluši laivā, sirds jau vairs neesot pukstējusi. Viņu apglabājuši turpat uz salas.

Kad kuģis, dodamies atpakaļ uz Indijas okeānu, sasniedzis Timoru, Povisu, kurš kritienā bija fiziski cietis, atstājuši ostas iestāžu gādībā. Viņš tagad veseļojoties. Tā kā viņam lauzta labās delnas locītava un rakstāmrīku viņš vēl nespējot noturēt, Poviss sūtot Beatrisei īsu mutvārdu ziņojumu, paskaidrodams, ka Voltera rakstītās piezīmes, savāktās kolekcijas un pārējie priekšmeti atrodoties pie viņa un, tiklīdz būšot iespējams, Poviss tos viņai atvedīšot.

Kādā saulainā oktobra rītā, kad Beatrise pēc mokpilnas nakts mēģināja aizmigt, ienāca Ellena un pavēstīja, ka viņš esot klāt. Viņa tūlīt cēlās augšā.

—   Ievediet viņu manā istabā un palūdziet uzgaidīt, kamēr es apģērbjos. Pasakiet misis Džonsai, ka vēlos runāt ar Povisu vienatnē. Ak, Ellen, vēl, lūdzu, aizvelciet biezos aizkarus, man šodien netīk spilgta gaisma.

Pagaidām viņai bija izdevies saglabāt savu noslēpumu. Ļaundabīgais audzējs, kas bija izveidojies kādreizējā ievainojuma vietā, attīstījās lēnām. Kaut gan bieži vien tas bija ļoti grūti, līdz šim vēl varēja noslēpt patieso stāvokli no visiem, izņemot ārstu, bet tam viņa bija pieprasījusi nodot klusēšanas zvērestu. Pat tagad, kad nebija vairs jāuztraucas, ka Volters varētu atteikties no ilgotā prieka darbā, lai atgrieztos pie viņas, kamēr vien iespējams, Beatrise nevēlējās, ka bēdas aptumšotu viņas bērnu "starojošo jaunību. Kaut gan nevarēja nepamanīt pelnu pelēko sejas krāsu un nāvīgo gurdumu, bērni pieredzes trūkuma dēļ saprata vienīgi to, ka māte ir ļoti nogurusi. Pat Gledisu, visvērīgāko cilvēku šajā mājā, pagaidām vēl tikai māca neskaidras bažas. Taču Povisu maldināt nebūs tik viegli.

Viņa ienāca, mazliet māksloti smaidīdama.

—   Kā klājas, Povis? Priecājos par jūsu atgriešanos. Vai esat pilnīgi atspirdzis? Kad jūs nokāpāt no kuģa?

Viņš tūliņ pielāgojās, un kādu brīdi viņi it kā spēlēja paslēpes, nepiespiesti tērzēdami par ceļojumu, holandiešu tirdzniecības floti, par bērnu veselību un to, kā viņi izauguši. Uzmetis žiglu skatienu Beatrisei, Poviss turpmāk vairījās uz viņu paskatīties. Jā, viņa būtu varējusi aiztaupīt sev liekas pūles — nelīdzēja ne bezrūpīgā pļāpāšana, ne istabas aptumšošana. Povisu nevarēja apmānīt. Tomēr šī doma dīvainā kārtā nomierināja, vismaz viena cilvēka priekšā nevajadzēja izlikties.

Viņa pētīja Povisa seju. Pa šiem trim gadiem, kopš viņa to pēdējo reizi skatīja, tā bija novecojusi, arī sarainie mati kļuvuši sirmāki, bet citādi, ja neskaita sakropļoto roku, šķita, ka viņš nav mainījies."

—    Kundze., es atvedu jums mistera Riversa lietas, — viņš ierunājās pēc īsas pauzes. — Priekštelpā ir ceļasomas, bet te viņa papīri un mantu saraksts. Arī rēķini. Un tā Karaliskās biedrības džentelmeņa adrese.

Poviss, kā vienmēr, bija pedantiski rūpīgs un akurāts. Viss bija sanumurēts un kārtīgi reģistrēts.

—    Paldies, — viņa teica. — Gādāšu, lai tiktu nosūtīts ziņojums. Un tagad stāstiet, lūdzu, cik sīki vien iespējams.

—    Kā tas notika? Nevarēšu necik daudz pastāstīt, jo nenieka neredzēju, kā kritu, tā neko vairs nezinu. Kad atjēdzos, viss jau bija beidzies. Matroži man pastāstīja, ka viņš esot atsities ar galvu pret klinti. Laikam viņš neko daudz nejuta, vieglāku nāvi pat nevar vēlēties. Jār es viņu redzēju. Varētu domāt, ka aizmidzis. Nekur ne sadauzījuma, ne skrambiņas, vienīgi pakausis cietis.

—    Pastāstiet man, kā noritēja dzīve uz kuģa!

Poviss stāstīja gandrīz stundu, viņa reizumis tikai šo to pavaicāja.

—    Tad jau, šķiet, nebūšu kļūdījusies, — Beatrise teica, — pēc brāļa vēstulēm spriezdama, ka viņš patiešām jūtas laimīgs. Vai arī jums tā likās?

—     Un vai tad nu nebija ar? Kā brīvībā ticis skolaspuika. Vēl ne reizi nebiju pieredzējis, ka cilvēks tā spētu pārmainīties. Neticēju savām acīm. Šķiet, viņš bija izmetis no galvas pilnīgi visu, it kā šās nekad nebūtu bijis pasaulē. Pat tad, kad redzēja malajiešus un ķīniešus ļuļķējam to draņķi, tikai uz brītiņu sadrūvējās, tak tā nebija smaga nomāktība. Reiz Batāvijā uz ielas izskrēja trakojošs kūlijs un, nelabi bļaudams un varenu dūci vicinādams, padrāzās mums garām. Četri jūrnieki tik tikko jaudāja viņu sasiet. Baiļojos, ka tas pārlieku satrauks misteru Riversu, bet viņš, kā parasti, skumji pasmaidījis, noteica: «Tas viss sen apbedīts, Povis.» Un ticiet man, tā arī bija, viņu izdziedēja šī aizceļošana no visa iepriekšējā. Tas uzreiz bija redzams; pirms bijām tikuši garām Edistouna bākai, sapratu, ka tās viņam ir īstās zāles. Jā, kundze, zinu, ka jums grūti to klausīties, tomēr …

—    Nav tik briesmīgi, kā jūs domājat. Jau ilgi pirms brāļa aizbraukšanas es zināju, ka nekad vairs viņu neredzēšu. Pat ja viņš būtu palicis dzīvs… Kā redzat, man drīz jāmirst.

—    Jā, kundze.

Viņi cieši uzlūkoja viens otru.

—    Povis, nevajag mani tik ļoti žēlot. Patiešām, es nemaz tik briesmīgi nebēdājos, tagad bērni jau kļūst pieauguši un ir dzīvei sagatavoti. Tas sākās tur, kur mani ķēra buļļa rags, toreiz, kad nogalināja manu mazo puisīti. Protams, es priecātos, ja būtu citādi, bet…

Viņa apklusa, taču pēc kāda brīža turpināja.

—    Mans darbs, kāds nu tas bija, ir gandrīz galā. Manam brālim gan savējo nācās atstāt nepabeigtu, tomēr esmu pārliecināta: kas ir darīts, tas paveikts labi, un viņš, to darīdams, bija laimīgs. Tāpēc arī man jājūtas laimīgai.

—Kundze, tātad jūs zinājāt, pirms viņš vēl nebija aizbraucis?

—    Jā gan. Pirmās pazīmes es pamanīju, priekš trim gadiem. Ārstam bija skaidrs, ka es saprotu, ko tas nozīmē, tāpēc viņš runāja ar mani atklāti. Tolaik viņš domāja, ka es nenodzīvošu ilgāk par diviem gadiem, tomēr tas velkas lēnāk.

—    Vai misters Riverss zināja?

—    Nevienam tas nav zināms, vienīgi ārstam un tagad jums. Man… to vajadzēja paturēt noslēpumā. Ja viņš būtu zinājis, neparko nebūtu braucis prom. Es nevarēju pieļaut, ka Volters palaiž garām tādu izdevību. Vai saprotat?

—    Saprotu. Un jūs joprojām to nevienam neizpaužat?

—    Viņi visi ir tik laimīgi. Gribu, lai bērni izbauda jaunību, cik vien ilgi tas iespējams. Pavisam drīz viņi būs pieauguši un uzzinās, kāda ir dzīve. Bet nu jau viņiem būs jāuzzina tā kā tā, šķiet, ka ilgāk par dažiem mēnešiem. tas vairs neturpināsies.

—    Hm, te nu gan, man domāt, vajag lielu dūšu. Jā, es allaž esmu domājis, ka, kuģim grimstot, nebūtu slikti, ja līdzās būtu tāds cilvēks kā jūs.

Viņa pasmējās.

—          Nu, es tāpat šādā reizē dotu priekšroku jūsu sabiedrībai. Sakiet man, Povis, — vai varu jums kā pakalpot? Es to darītu ar lielāko prieku. Zinu, ka brālis pirms aizbraukšanas uzrakstīja testamentu, viņš teica, ka esot jūs nodrošinājis. Varbūt jums tomēr kaut kas ir vajadzīgs?

—           Pateicos, kundze, patīkami, ka jūs iedomājāties par mani, taču man nekā netrūkst. Misters Riverss ir mani bagātīgi apgādājis.

—          Vai jūs negribētu palikt šeit, kamēr nokārtosiet savu dzīvi? Uzņemtu jūs ar lielu prieku.

—    Viss jau nokārtots. Esmu izvēlējies sev mājas.

—    Vai brauksiet atpakaļ uz Velsu?

Viņa seja satumsa.

—          To nu gan es nedarīšu! Nē, kundze, mani rēķini ar Velsu ir noslēgti, ar Angliju tāpat un vispār ar visām zemēm, kurās plīvo Anglijas karogs. Janvārī es dodos uz Ameriku.

—    Uz Ziemeļameriku?

—    Jā, kundze. Es lūdzu Savienoto Valstu pavalstniecību,

—    Tātad jūs tur apmetīsieties pavisam?

—          Jā, kundze, un nopirkšu sev fermu — tādu nelielu kaut kur augstāk, varbūt Ņūdžersijas kalnos vai Pensilvānijā. Es sāku dzīvi uz zaļa paugura un uz tāda paša gribu to beigt.

—    Povis, tas tomēr nebūs viršu paugurs.

Viņš vērīgi paskatījās uz sarunas biedreni.

—    Vai viņš jums to pastāstīja?

—    Ko tad?

—          Nē, protams, nestāstīja. Viņš pat neiedomājās, ka to būtu vērts atcerēties, viņš visu darīja dabiski un tūlīt pat aizmirsa.

Izklaidīgi Poviss paņēma no galda Voltera pulksteni, ar pirkstiem liegi noglāstīja to un nolika atpakaļ. Beatrise ielika to viņam plaukstā.

—    Ak, kundze,.— viņš apmulsis stostījās.

—          Tas pieder jums, —viņa teica un kādu brīdi paturēja savu roku viņa delnā. — Lūdzu, ja jums nav gru'ĪĻ pastāstiet man, ko viņš darīja ar viršiem.

—          Tur nav daudz ko stāstīt. Tolaik Lisabonā gulēju slimnīcā pie tiem nolāpītajiem mūkiem. Kad pēc drudžat nācu pie samaņas, es pat paskatīties nevarēju uz ēdiemia visapkārt tāda netīrība un nejaukas valodas — zupā ta-> rakāni, viens kraupains brālis kasa savas kreveles klāsta, cik pateicīgam man jābūt, bet kāds cits gatavs

aku saindēt, lai tiktu vaļā… Ko nu par to runāt. Nebūtu bijis nekas pretī, ja kāds no viņiem būtu iedevis man indi. Septiņpadsmit gadus biju strādājis un pūlējies vaiga sviedros, lai izsistos uz augšu un varētu dzīvot kā cilvēks, un te nu es atkal biju tikpat tālu kā pašā sākumā, pliks, kā no mātes miesām nācis, un tikai žēlastības dēļ tiku uzturēts pie dzīvības.

Tad atnāca viņš. Pirmo reizi viņu ieraudzīju — tātad jau apzinājos, ko redzu, — kad viņš bija atnesis pudiņu baltā, spodrā bļodiņā un sudraba karoti, kas ietīta mežģīņotā salvetē. Tā bija dāvana no daktera jaunkundzes. Vēlāk viņa man arvien sūtīja visādus našķus. Viņš nekad neuzzināja, ka pudiņš būtu ielidojis viņam ģīmī, ja es nebūtu bezpalīdzīgs kā akls kaķēns. Panāc vien tuvāk, jauko džentelrneni, ar visu savu suslu, domāju, un es sabojāšu tavu skaistumu, kaut arī pēc tam šo sauli vairs neredzēšu. Ak dievs, kā es viņu ienīdu! «Ser, jūs esat ļoti laipns,» teicu, «tomēr man žēlastība nav vajadzīga.» Viņš paskatījās uz mani ar savādas neizpratnes pilnu skatienu, kāds viņam raksturīgs, — it kā es būtu uzdevis risināt pārlieku sarežģītu uzdevumu.

«Tā nav žēlastība,» viņš teica, «bet mandeļu krēms.» Un es ne attapties nepaguvu, kad mēs jau abi gardi smējāmies.

Kad biju paēdis, viņš paņēma karoti un to nomazgāja. «Lūdzu,» viņš teica, «glabājiet pie sevis, un jūs zināsiet, ka tā ir tīra.»

Ieradies nākamajā nedēļā, viņš vaicāja, vai es neizpalīdzētu, viņš gribot mācīties velsiešu valodu. «Mācīties velsiešu valodu,» es brīnījos, «kam jums tas vajadzīgs?» — «Es mīlu valodas,» viņš teica, «un man stāstīja, ka jūsējā esot skaista. Turklāt gribu lasīt jūsu lielisko seno literatūru,» — tā viņš man saka. Nu, ja cilvēkam vienādiņ nācies klausīties, ka viņa mātes valoda tāda buldurēšana vien ir …

Tā viņš pasāka nākt trīs reizes nedēļā. Dažreiz viņš man stāstīja, ka lasot kādu vecu latīņu grāmatu, tajā esot viss par Velsu. To pirms gadusimteņiem uzrakstījis kāds velsietis. «Vai zinājāt,» viņš man vaicā, «ka jūs bijāt pirmā Eiropas tauta, kas sāka tīrīt zobus? Mēs vēl bijām mežoņi, bet jums un īriem jau bija dzejnieki un mūziķi.»

Kādreiz viņš atnesa sieru. To ved no kalniem, ietītu sūnā. Kad atvēru sainīti, ieraudzīju sūnā patvērušos

viršu zariņu. Cilvēks, kas ilgi gulējis slims, pamana katru sīkumu … Taču man neienāca prātā, ka viņš to ievērojis. Nākamajā pirmdienā viņš man atnesa lielum lielu viršu pušķi. Bija aizgājis uz tirgu apvaicāties, no kurienes ved sieru, un tad svētdien jāšus devies kalnos tos saplūkt. Viņš tā nevērīgi noliek tos uz manas gultas un saka: «Kā tos sauc velsieši?» Es pasaku viņam vārdu, un viņš atkal prašņā: «Kā tas rakstāms?» — un mēģina to izrunāt. «O,» viņš iesaucas, «tas nozīmē sirds veldzējams. Cik jauks vārds ziediem!» Viņš iedomājās, ka tā mēs saucam viršus. Bija kā aklais. Zināja tik daudz valodu, bet par sievieti un vīrieti visai maz.

—    Jā, tas nebija daudz.

Atkal ieguvusi varu pār savu balsi, viņa rāmi pavaicāja: — Vai jūs tur viens svešā zemē neskumsiet pēc dzimtenes?

—    Es nebūšu viens, jo ņemu līdzi sievu.

—    Vai jūs esat precējies?

—   Pagaidām neesmu, bet drīz būšu. Viņa ir jauna atraitne, kas visus šos gadus Londonā mazgāja mums veļu. Nākusi no Somersetšīras, dzīve viņai bijusi sūra. Vīru savaņģoja flotē, un viņš tika nogalināts, kad sieva gaidīja pirmo bērnu. Kad mazulis nomira, misters Riverss viņu ļoti žēloja, un viņa to nav aizmirsusi. Pagājušonedēļ, tiklīdz nokāpu no kuģa, devos uz Londonu un viņai visu izstāstīju. Oktobra beigās mēs apprecēsimies.

—   No sirds priecājos par jums, — viņa teica. — Ja esat atradis mīlestību, tas varbūt sniegs mierinājumu pēc viņa zaudēšanas.

Povisa skatiens atkal satumsa.

—   Mīlestību? Nē, kundze. Pilnīgi pietiek ar vienu reizi, Viņa ir dievbijīga sieviete un būs man laba sieva, un es būšu viņai labs vīrs. Bet mīlestība — tā tika aprakta nabagu kapsētā, nu jau drīz būs četrdesmit gadi apkārt.

—    Zinu, zinu. Viņš man stāstīja.

—   Nu, nekāds svētulis neesmu. Man, protams, ir patikuši sievišķi, un bija laiki, kad arī es patiku viņām — gan baltām, gan melnām, gan brūnām, lūdzu, piedodiet, ka tas jums jādzird. Taču tā nav mīlestība. i Poviss paraustīja plecus.

—   Viņa to saprot. Kā jau katra sieviete, viņa grib māju, bērnu un vīrieti — aizstāvi, un es vēlos piekopīgu, tiklu būtni, kas saimniekotu pa māju, kamēr es apstrādāju zemi un gādāju par lopiem. Un es gribu dēlu.

Viņš paskatījās uz Beatrisi, un Povisa sejā jautās lepnums, kādu viņa bija tajā jau kādreiz manījusi.

—    Kundze, jums to nesaprast, tāpat kā viņš nebūtu sapratis. Lai nu kā, kungi tomēr šo to neapjēdz. Neesmu tik pārāk vecs — vēl nav sešdesmit, un jūtos tikpat vesels kā pirms gadiem trīsdesmit, ja nu vienīgi nav jājoņo augšā kalnā. Spēju radīt veselu bērnu kā jebkurš vīrišķis. Gribu, lai mans dēls piedzimst brīvībā, neko nezinādams par kungiem, gribu, lai pēc manis paliek dēls, kam neviens nebūtu jāuzrunā ar vārdu «ser».

Zibšņojošais, naidpilnais skatiens apdzisa. Sejā atkal parādījās īdzīgā vīpsnā.

—    Nešaubos, kundze, ka jums tas izklausās pēc tīrām blēņām. Var jau būt. Bet Bills Penvirns saprastu, par ko es runāju, lai arī viņš ir āmurgalva. Arturs gan ne, viņš nekad neatšķirs, kurš ir kungs un kurš nav, viņam visi ir dieva jēri. Tāpēc tādi cilvēki ir bīstami. Iespējams, ka visuaugstais to zina un šā iemesla dēļ radījis tikai nedaudzas tādas būtnes. Laikam esmu kļuvis pārlieku pļāpīgs, jūs droši vien domājat, ka diezgan runāts.

Viņa to dedzīgi pārtrauca.

—    Ak nē, nepavisam. Jūs man esat palicis vienīgais cilvēks, kurš kaut ko saprot, vienīgais, ar kuru varu runāt. Gledisa ir pārāk jauna, un Arturs … Jūs teicāt pareizi, Arturs ir Arturs. Ir lietas, par kurām nevar runāt ar zēravu. Vai tacl jūs neredzat, ka esmu vientuļa ar savām domām — melnajām domām? Kad jūs aizbrauksiet, es tās paņemšu sev līdzi kapā.

Viņa aizklāja acis ar delnu. Pēc brīža atkal ierunājās:

—    Vai jums šķiet, es neapjēdzu, ko bagātie ir nodarījuši nabadzīgajiem un kā nabadzīgie to uzņem? Vai domājat, ka neko neesmu mācījusies no Penvirna un jums? Vai zināt, kas briest Francijā? Mesjē d'Alērs man raksta par to, kas viņam tur jāredz. Parīzes ielās cilvēki mirst no bada. Un ne tikai Francijā vien. Anglijā nav labāk. Vai redzējāt ubagus uz ceļiem?

—    Kundze, tas nav nekas jauns. Dīvaini tikai ir uzzināt, ka kungi to pamanījuši.

—    Povis, mēs to pamanām gribot negribot, jo ar katru gadu kļūst ļaunāk. Diendienā te plūst garām, lūdzot žēlastības dāvanas, sakropļoti karavīri un veselas bezpajumtnieku ģimenes. Ielūkojieties viņiem sejās! Pasaulē tiku tikām bezcerīgu ļaužu — niknuma pārņemtu ļaužu. Visur kaut kas rūgst, dzīlēs jau mutuļo… Ar ko tas beigsies? Ar slaktiņu? Vai ar to kādam būs līdzēts?

—    Varbūt ne, — viņš gausi atbildēja. — Par to es neņemos spriest, kundze.

—    Būsim uz brīdi vaļsirdīgi, — viņa teica. —Zinu, ka mums pieder zeme, uz kuru mums nav tiesību. Dižo īpašumu lielum lielā daļa ir iegūti ar laupīšanu un tiek paturēti ar krāpšanu, tāpat daudzi mazākie. Pat Bārtona pirkta par naudu, kas nopelnīta vergu tirdzniecībā. Bet, ja jūs aizslaucīsiet mūs prom, ko liksiet vietā? *Vai mūsu vaina, ka piedzimām par kungiem? Un mans brālis? Viņš nav nevienam nodarījis pāri, nevienu nav apvainojis. Sakiet, Povis, — vai jums bija nepatīkami teikt «ser» pat viņam?

Povisam piepeši noraustījās lūpas.

— Viņam vairāk nekā citiem. Nav vērts skaidrot. Jūs visviens nesapratīsiet. Patiešām, viņš man bija kā dēls, un es viņam biju labs suns.

Viņš iesmējās.

—    Ne jau arvien tik labs. Viņš gan bija laipns vienmēr, pacietīgs un laipns. Kā stāv rakstīts: Žēlsirdīgs cilvēks žēlo pat savu mājlopu. Un pat savu sulaini.

—    Nerunājiet tā, Povis! Tā ir zaimošana, viņš taču jūsu dēļ nomira.

—    Pareizi, kundze. Un jūs domājat, ka vajadzēja būt otrādi. Nu, te mēs esam vienisprātis, jebkuru brīdi biju ar mieru mirt viņa vietā.

—    Volters to zināja. Reiz viņš man teica, ka jūs to darītu labprāt.

—    Nebija nekas pretī. Bet tas Kungs šādās lietās mums padomu neprasa. Laikam domā, ka nav mūsu darīšana. Kundze, es jūs pārāk nogurdinu. Es jūs vairs nekad nesastapšu, tāpēc gribu pateikt, ka biju priecīgs jūs iepazīt, un lepojos, ka esmu spiedis jums roku, kaut arī jūs esat kundzene. Un, ja man kādreiz būs meita, es . ..

Stikla durvis atvērās. Istaba pielija ar saules gaismu.

—    Māmiņ, vai drīkstu ienākt? Redzi, ko… O, lūdzu, piedodiet, es nezināju, ka te vēl kāds ir.

Gledisa spēji apstājās uz sliekšņa. Kaut gan civilizētajai jaunajai lēdijai bija apritējusi jau septiņpadsmitā dzimšanas diena, viņas āriene viesa pārsteigumu. Iemīļotās mežābeles zari bija krietni papostījuši jau tā iznēsāto tuniku, kas sen bija kļuvusi par īsu, atirusī piedurkne nokarājās no rokas, kas augstu paceltu turēja zaru ar maziem, sārtiem ābolīšiern. Pār pleciem brīvi krita saules kvēles pielieti mati. Šur tur starp nobriedušas labības toņiem viena otra šķipsna vēl bija saglabājusi bērnu dienu dzidro zeltainumu. Nedz neglītās, novalkātās kurpes, nedz saskrāpētais zods neko nespēja sabojāt meža laumas izskatā.

Viņa stāvēja nekustīgi un skatījās uz Povisu. Viesis pasmaidīja un teica viņas mātei:

—          Viņš priecātos par šādu skalu. Mežu Gvledisa — viņš to sauca, un ir saprotams, kāpēc.

—           Panāc šurp, Gledis, — Beatrise aicināja. — Tas ir Poviss, tēvoča Voltera labākais draugs.

Gledisa nolika savu ābeļzara tirsu, klusēdama pienāca klāt un ielika plaukstu viņa rokā. Viņš atkal pievērsās Beatrisei.

—    Tagad es iešu, kundze. Pateicos jums par visu.

—    Man jāpateicas jums. Mēs viens otru neaizmirsīsim.

—    Nē, kundze.

Poviss atsveicinājās no viņām, tad brīdi pastāvēja, skumjām acīm lūkodamies uz Gledisu.

—           Jūs esat viņa krustmeita, un jums ir velsiešu vārds, kaut arī mazliet sagrozīts, es to ieteicu. Vai atļausiet, ka vecs vīrs dod jums savu svētību?

Viņa ar svinīgu sejas izteiksmi nolieca galvu. Viņš uzlika meitenei uz galvas sakropļoto roku, nomurmināja kaut ko velsiešu valodā un izgāja pa durvīm.

—          Māt, — ierunājās Harijs, — vai nevajadzētu aizsūtīt pēc Dika?

Viņš bija nometies ceļos pie mātes gultas. Henrijs raudādams nupat bija. izgājis no istabas. Bija aprīlis, un pavasara puķes darīja istabu jo gaišu, bet to aromāts nespēja pārmākt tuvās nāves dvesmu. Šī ziema bija bijusi smags pārbaudījums visiem, kas Beatrisi mīlēja, taču nu viņas ciešanas bija jau gandrīz galā. Ja viņai būtu kas sakāms kādam, vajadzētu to darīt tūlīt, kamēr prātu nav aptumšojušas sāpes un narkotikas.

Viņa papurināja galvu.

—           Nē, mīļais, atstāj viņu mierā! Negribu, ka viņu traucē.

Harijam nodrebēja lūpas.

—          Māmulīt, vai tu tiešām tā gribi? Tas šķiet tik briesmīgi … Jā, es saprotu, viņš bija tik ļauns un nejauks. Bet padomā tikai — vecumdienās Dikam b€is jāatceras, ka tu nomiri, nepiedevusi viņam.

Beatrises acis iepletās platas pārsteigumā, gandrīz vai sajūsmā.

—    Nepiedevusi? Mīļais bērns, tu esi visu pārpratis. Es tikai negribu, ka viņu veltīgi satrauc. Protams, es viņam piedotu visu. Bet nav jau ko piedot.

Gledisa pēkšņi iesmējās īsus, asus smieklus, kas pārgāja šņukstos.

—    Un viņam nav ko atcerēties. Harij, neesi nu sentimentāla zostiņa. Vai tu vēl tagad nesaproti, ka Dikam ir vienalga? Ja arī tu aizsūtītu viņam pakaļa viņš tā kā tā neatbrauktu.

Harija sejā pavīdēja šausmas.

—    Gledis! Ak, eš nespēju tam ticēt. Vai tiešām tu domā, ka viņš neatbrauktu … Pat tagad?

Viņa paraustīja plecus.

—    Nē, tagad jo īpaši ne. Vai tad tu esi aizmirsis, ka nākamo otrdien būs viņa divdesmit pirmā dzimšanas diena? Nams būs rotāts ar karogiem un vainagiem, un ikviens zemu paklanīsies un apsveiks viņu, un tu domā, ka viņš no šās izpriecas atteiksies tikai tāpēc, ka mirst māte? Vai tu vēl neesi iepazinis Diku?

—    Un, ja arī viņš atbrauktu, — Beatrise teica, — darītu to nelabprāt, un jūs ņemtu ļaunā. Mirstot negribu sev apkārt redzēt rūgtumu un dusmas.

Viņa satvēra meitas sažņaugto roku un glāstīja to, līdz pirksti atlaidās.

—    Bērni, ļaujiet viņam būt laimīgam, kā viņš to saprot, un, ja nevarat piedot, vismaz aizmirstiet. Nevajag, Gledis, nevajag, mīļo meitiņ, tava mīlestība man atsver divas. Bet tagad ej. Man jārunā ar Hariju vienatnē. Jā, iedod man pilienus. Paldies, mīļā. Ej un nomierini Arturu.

Gledisa piekļāva vaigu izdēdējušajai rokai un izgāja ārā. Harijs joprojām bija nometies ceļos pie gultas, skatīdamies uz māti ar žēlabainām, dievinošām suņa acīm.

—    Paklausies, Harij. Tēvu es atstāju tavā gādībā. Viņš ir labs un mīlošs, bet vājš. Viens viņš nevar pastāvēt. Atturi viņu no dzeršanas un no sievietēm, kas uz to pavedina. Tu esi vienīgais no maniem bērniem, kas līdzinās tēvam, kāds viņš bija jaunības gados. Tomēr tev ir stiprāka griba nekā viņam, un viņš tevi ciena.

Harijs atbildēja ļoti pazemīgi:

—    Centīšos, cik spēšu. Bet Gledisa dažos mirkļos var panākt pie tēva daudz vairāk nekā es veselā nedēļā. Viņai vajadzēja piedzimt par vīrieti. Viņa ir tik gudra.

Beatrise aplika dēlam ap kaklu roku.

—    Gledisa ir ļoti stipra; kamēr māsa būs šeit, viņai būs liela ietekme. Taču vienmēr viņa te nebūs. Apprecējusies viņa dzīvos pie vīra. Kad tu apprecēsies, tava sieva nāks dzīvot pie tevis. Kad atradīsi sev sievu, nodod viņai manu svētību un pastāsti manis sacīto, ka tu biji labs dēls. Un vēl kaut ko es vēlos. Ja kādreiz satiec Diku, saki viņam tā. Lūdzu, iegaumē precīzi. Saki viņam: es gribēju, lai viņš būtu laimīgs, un apzinos — par to, kas noticis starp mums, vairāk vainas gulstas uz mani nekā uz viņu.

Harijs sāka nevaldāmi šņukstēt.

—    Māmiņ, māmiņ! Nevaru izturēt, ka tu tā runā. Nevaru izturēt, ka tu kaut brīdi nomokies ar šādām domām. Tā nav taisnība!

Tad viņš pamazām savaldījās.

—   Māmiņ, man tev jāpasaka, ko nupat teica tēvs. Viņš teica, ka tu esi bijusi vislieliskākā sieva pasaulē. Un vai tu domā — es nezinu, ka tu biji vislieliskākā māte pasaulē?

Beatrise kādu laiciņu gulēja klusēdama, tad pasmaidīja un noskūpstīja dēlu.

—    Harij, tu esi mīļš zēns un augstsirdīgs arī. Bet tagad ej, man jāpaguļ.

Viņš pārlaida ar roku sev pār acīm un klusiņām izgāja. Beatrise nolūkojās dēlam pakaļ, un mute viņai sašķiebās ironiskā, bezcerīgā smaidā.

Gana vaļsirdības un atklāsmju pie nāves gultas. Kas visu mūžu dzīvojis ar masku, tam, bez šaubām, arī jānomirst ar masku uz sejas. Sī vismaz labi piestāvējusi… un viņa valkājusi to iznesīgi.

… Vislieliskākā māte un sieva pasaulē. Tā ir ģimenes leģenda, ko viņa atstāj pēc nāves, leģenda, ko klausīsies Harija bērni. Tā par viņu visus šos gadus domājuši vīrs, no kura viņa bija vairījusies kā no briesmoņa, kuru nolādējusi kā apgānītāju, nicinājusi tā muļķības dēļ, u.n dēls, no kura mazo roķeļu pieskāriena viņa ar šermuļiem novērsās. Un tagad, kad viņa beidzot patiešām bija iemācījusies tos mīlēt no sirds, tie nemanīja nekādas atšķirības.

Diks … nabaga Diks. Kaut arī sekls, alkatīgs, primitīvs, Diks tomēr bija viņu labāk iepazinis nekā pārējie. Jehūzs, taču godīgs un vērīgs, viņu nebija iespējams piemānīt. Ja varētu viņu vēlreiz ieraudzīt, tikai vienu reizīti vēl, pirms jāmirst…

Nē, Beatrise viņu vairs neredzēs.

Piepeši viņa neizturami ilgojās pēc dēla, šis primitīvās ilgas plosīja viņas sirdi tāpat kā audzējs miesu. Ne jau viņa vārās pieķeršanās dēļ, vienīgi gribējcts savā tuvumā fiziski izjust šo skaisto dzīvnieku, kam viņa bija devusi dzīvību, vienīgi pieskarties viņa rokai, dzirdēt viņa līksmo smieklu zvārguļus, redzēt viņa krāšņo matu mirdzumu.

Mātes jūtas . .. cik dīvainas un neizprotamas tās bija, neprātīgas, baismīgas un dārgas, tās sakņojās … kur gan?

Bili Penvirn, dzemdēju tev bērnus, vai t'nav tiesa? Negants gan tu biji.. .

Kas lai zina, ko Megijai vajadzēja pārciest, kad tika ieņemts Arturs? Un tomēr viņš ir Arturs. ..

Miesaskārība .. . Nē, te nu tu esi nošāvusi greizi, pavisam greizi no sākta gala. Tu saskatīji tikai jehūzu apetīti, vienus vienīgus dubļus. Kārstērzs un aizbāzta mute . ..

Jehūzi, jehūzi. .. Viņi iekāro, vārtās netīrumos, miesa trinas gar miesu, un rodas dzīvība. Ak, vai tas ir viss… vai tiešām tas ir viss?

Taču tā nav mīlestība. . . Kas tā teica? A-ā, Poviss. Poviss bija pazinis citādu mīlestību. Arī Volters, Volters un Eloīza, viņi arī. .. Kāda tā ir, šī neiepazītā izjūta?

Kāda tam jēga tagad, kad miesa satrūdējusi, tev vēl dzīvai esot? Drīz tu būsi mirusi, un visam šim nelaimīgajam samezglo jumam nebūs vairs nekādas nozīmes …

Sāpes jau pierimst… Ak, aizmirsti, aizmirsti visu. Guli … guli, kamēr vēl vari.

Viņa modās, ne jau pēkšņi, apjausma nāca pamazām, un, guļot aizvērtām acīm, klausījās klusumā. Neko neredzēdama, neko nedzirdēdama, nekam nepieskardamas, tomēr viņa juta, ka istabā kāds ir. Lēnām viņa atvēra acis.

Noauj savas kurpes… jo tā vieta, kur tu stāvi, ir svēta. zeme.

Arturs un Gledisa stāvēja pie viņas gultas, rokās sadevušies.

Ilgi viņa gulēja, nolūkodamās uz tiem, un tie pat nepakustējās. Te. lūk, svinīgajā mirdzuma triumfā, kas staroja abu sejās, bija tas, ko viņa nekad nav pazinusi.

Tā bija Gledisa, kas beidzot pārtrauca klusumu.

— Māmiņ, mēs gribam, lai tu zinātu. Arturs un es kādreiz, kad būsim pieauguši…

Abi nometās ceļos, un viņa uzlika roku uz noliektajām, skaistajām galvām.

PAR SA ROMANA SAISTĪBU AR «DUNDURU»

Divus gadus pēc Beatrises nāves, kad Arturam drīz jau vajadzēja beigt studijas, viņš paziņoja, ka pāriet katoļticībā, un tāpēc bija spiests atstāt Oksfordu, neieguvis bakalaura grādu. Tēvs pavēlēja Gledisai lauzt saderināšanos, taču viņa atteicās paklausīt. Kad Henrijs neatlaidās, meita ar nožēlu, tomēr nevilcinādamās pārdeva krustmātes novēlēto mantojumu, lai segtu izdevumus, un atstāja dzimtās mājas, no Londonas atsūtīja tēvam sirsnīgu vēstuli, pavēstīdama par savām laulībām, un devās līdzi Arturam uz Francijas dienvidiem, kur viņš kopā ar Klementa tēvu bija nodomājis mācīt trūcīgo ģimeņu bērnus Zila nodibinātajā skolā. Henrijs izslēdza meitu no testamenta un nodevās žūpībai.

Gledisa pacietīgi cerēja pārliecībā, ka, ticis vectēva godā, viņš visu piedos, bet, pirms vēl šis laiks bija pienācis, Francijai jau vēlās pāri revolūcija. Pēc gadu ilgušas laimīgas laulības dzīves viņa devās uz d'Alēru veco pili, lai tur dāvātu dzīvību bērnam, taču nokļuva cīņu jūklī, un viņai sākās dzemdības, pirms bija aizsniegts patvērums. Pēc nedēļas veselīgā jauņā sieviete nomira no pēcdzemdību drudža netīrā ceļmalas viesnīcā. Šīs ziņas aizsniedza Henriju kārtējā dzīru perioda beigās, un viņu ķēra sirdstrieka.

Terora laikā Zils gāja bojā kopā ar žirondistiem, bet Arturam ar savu trīs gadus veco meitiņu un slimo, vientuļo Klementa tēvu pēc drausmīgajiem pārdzīvojumiem izdevās aizbēgt uz Angliju. Palicis bez draugiem, ar iedragātu veselību, viņš devās uz ICornvolu. Megija bija mirusi, bet Bills nevēlējās dēlu ne acīs redzēt. Ar brāļa Dzima gādību Arturs beidzot dabūja bākas uzrauga darbu kādā no Sili salām; tā bija tik drūma, vēju plosīta klints, ka varas iestādes skatījās caur pirkstiem uz viņa ticību, lai tikai varētu aizpildīt šo posteni. Priekšniecība vienīgi piekodināja, lai nebūtu jāredz nekādas atklātas «katoliskas izdarības» un nesaceltos skandāls.

Atlikušos dzīves gadus Arturs vienā mierā aizvadīja uz salas, pelrūdāms trūcīgu iztiku sev un diviem apgādājamiem, mācīdams meitu, kopdams paralizēto sirmgalvi un rakstīdams mistiskus dzejo]us, kuru lielākā daļa aizgāja nebūtībā reizē ar viņu. Pusgadsimtu pēc uzrauga pāragrās nāves bākā uzgāja mitrumā satrupējušu un peļu apgrauztu manuskriptu kaudzīti. Tikai nedaudzus dzejoļus vēl varēja izlasīt, un arī no tiem vairāki nebija pabeigti, tomēr trīs dzejas pērles iekļuva antoloģijā, rodot sev pastāvīgu vietu angļu reliģiskajā poēzijā un tādējādi kļūstot par klasiku.

Gledisas Penvirnas bērnu dienas tika laimīgi vadītas jūras putnu sabiedrībā, izņemot divus drūmus trimdas gadus, kad^ meitene tika aizsūtīta uz cietzemi mācīties klostera skolā, kurā viņa nekādi nespēja iedzīvoties. Nevarētu teikt, ka tur pret viņu izturējās ļauni, mūķenes nebija tīši cietsirdīgas, turklāt meitene ar savu lēnprātību sodus bieži neizpelnījās. Tomēr mūķeņu skarbā, mehāniskā dievbijība atbaidīja meiteni un radīja viņā riebumu, bet mūķenes savukārt lēma kluso bērnu izstumtībai, pastāvīgi minēdamas Gledisu pārējām audzēknēm par paraugu. No pilnīgas vientulības viņu paglāba vienīgi kāda draudzīgi noskaņota vecākas klases skolniece. «Tā nav Gledisas vaina,» Dženifera dedzīgi aizstāvēja draudzeni. «Viņa ir piedzimusi laba un citāda nevar būt, tas ir tāpat kā ar kupri. Viņu vajag žēlot.»

Kad Dženifera pabeidza skolu, nabaga bērns aiz skumjām galīgi panīka, un, lai saudzētu viņas veselību, divpadsmit gadu vecumā meiteni aizsūtīja atpakaļ uz vientuļo salu, kur viņas vienīgā sabiedrība bija tēvs, tagad jau kļuvis par Trešā franciskāņu ordeņa locekli, un pie gultas saistītais vecais garīdznieks. Šo divu lēnprātīgo būtņu pavēnī viņa izauga par jaunavu. Viņu askētiskās dzīves sūrums meitenei tika krietni vien aiztaupīts, un tās sīkās neērtības vai ierobežojumi, ko Gledisa iepazina, viņai tika nevis uzspiesti, bet gan piešķirti kā priekšrocība. Bākā gan mis Paklausība, gan mis Nabadzība bija laipnas un cienījamas viešņas.

Harijs, mantojis Bārtonu, māsasmeitas uzturēšanai atvēlēja Riversu ģimenes advokātam prāvu naudas summu un pieprasīja, lai firmas pārstāvis viņam ziņotu par meitenes labklājību un sekmēm. Taču, izpildījis šo pienākumu, Harijs neko nevēlējās zināt par cilvēku, kura novēršanās no ticības un melnā nepateicība (pēc viņa domām) apkaunojusi un nogalinājusi viņa māsu un bijusi par tēva nāves cēloni. Kaut gail Arturs tika atkal un atkal noraidīts, viņš nekad neatmeta cerību uz samierināšanos. Bet naids pret katoļiem un frančiem Harijam bija kļuvis par īstu apmātību, citādi viņš bija labsirdīgs un saprātīgs. Lai arī iabi glabāja daudz dārgu kopīgu atmiņu, protestantiskais skvairs, kas saimniekoja Vorikšīrā, un katoļu dzejnieks, kas uz klinšainas salas sacerēja vārsmas, nekādus sakarus neuzturēja, un tas ļāva finansiālās grūtībās iestigušajam mistera Vintropa pēctecim netraucēti piesavināties visu viņam uzticēto naudu.

Piepeši septiņpadsmit gadu vecumā kļuvusi bārene bez jebkādiem iztikas līdzekļiem, Gledisa pieņēma Dženiferas un viņas vīra viesmīlību, Roberts Vorens sāka grūto ārsta karjeru britu kolonijā Livorno. Viņš un Dženifera kāvās ar trūkumu, turklāt viņus nemitīgi vajāja neveiksmes, tomēr viņi piedāvāja Gledisai patvērumu, līdz viņa atradis darbu. Tikai tad, kad jaunā meitene bez graša pie dvēseles bija ieradusies Livorno, lai nopelnītu sev iztiku praktiskajā protestantu sabiedrībā, viņi visi trīs saprata, kādu grūtu uzdevumu uzņēmušies. Viņa šim nolūkam bija bruņota vienīgi ar labām latīņu valodas, akadēmiskām franču valodas un katoļu teoloģijas zināšanām un dziļi atmiņā iespiedušos dzeju; šo to viņa zināja par putnu dzīvi un pavisam nedaudz par ēdienu gatavošanu; meitenei piemita iedzimta mistiķa izklaidība, un viņas ārienē jautās ķeltu fejas un viduslaiku svētās sajaukums. Viņai nebija ne jausmas par dzimuma jautājumiem, sievišķīgām prasmēm un viltībiņām, kā arī par normālu vīriešu un sieviešu domāšanas veidu.

Galīga bezpalīdzība, apjukums, izmisums un biktstēva labi domātais padoms Gledisu astoņpadsmit gadu vecumā iedzina laulības slazdā ar pavecāku kuģu īpašnieku Bērtonu, kura sākotnējais nodoms bija padarīt viņu par savu mīļāko. Bērtons pirmo reizi bija sastapis meiteni, kas pilnīgi nespēja saprast viņa tuvošanās mēģinājumus, — tas sākumā viņu kaitināja, tad mazliet uzjautrināja un vēlāk pat sajūsmināja tiktāl, ka viņš šai meitenei piedāvāja roku un sirdi.

Piecus gadus vēlāk Gledisu un Montanelli sagrāba piepeša un traģrl'a kaisle, taču jau pirms tam viņa bija tikusi pietiekami apgaismota. Jaunā sieviete, starp citu, bija ari uzzinājusi, kāpēc visi četri viņas bērni piedzimuši nedzīvi un kāpēc dakteris Vorens klusībā bija par to pateicies dievam.

Vienā dienā viņa uzcēla starp sevi un Montanelli nepārkāpjamu ftogu. Viņš uzreiz labprātīgi devās uz Ķīnu bīstamā misionāra postenī, bet Gledisa patvērās grēku nožēlā un labos darbos, savukārt kļūdama par mūku ordeņa locekli. Kļuvusi atraitne, viņa vadīja savas dienas, kopdama trūcīgus slimniekus un audzinādama dēlu, cik vien iespējams, tādā pašā garīgā atrautībā un savrupībā no praktiskās pasaules, kaut dzīves nepazīšana jau bija izpostījusi viņas pašas jaunību.

PIEZĪMES

Četrdesmito gadu sākumā E. L. Voiniča pēc trīsdesmit gadu ilga pārtraukuma atkal pievērsās literārai darbībai. 1944. gada rudenī rakstniece pabeidza romānu «Noauj savas kurpes». Amerikā dzīvojošais ukraiņu rakstnieks N. Tarnovskis 1956. gada rudeni tikās ar E. L. Voiniču. Viņš atstāstījis interesantu epizodi no romāna tapšanas priekšvēstures. Reiz Anna Nīla, kas dzīvoja kopā ar E. L. Voiniču, uz trim nedējām aizbraukusi uz Vašingtonu, lai pastrādātu turienes bibliotēkās. Atgriezusies mājās, viņa ar pārsteigumu ievērojusi, ka E. L. Voiniča izskatās ļoti nogurusi. Uz satrauktajiem jautājumiem rakstniece atbildējusi, ka viņai nedevusi mieru Beatrise, ka viņa sarunājusies ar Beatrisi. E. L. Voiniča atzinušies, ka visu laiku domājot par Dundura priekštečiem, ka tie «lūdzoties pasaulē».

-— Tas nozīmē, ka būs jauna grāmata! — sacījusi Nīla kundze.

— O nē! Es jau esmu par vecu, lai rakstītu grāmatas, — atbildējusi E. L. Voiniča.

Tomēr grāmata tapa.

Romānu «Noauj savas kurpes» publicēja Makmilena izdevniecība Ņujorkā 1945. gada pavasarī.

Romāna virsraksts ņemts no teiciena, ar kuru, pēc bībeles nostāstiem, dievs vērsies pie Mozus: «Nenāc tuvu šurp, noauj savas kurpes no savām kājām, jo tā vieta, kur tu stāvi, ir svēta zeme.» Sos vārdus pirms nāves atceras romāna varone Beatrise Telforda.

t Romāna epigrāfs ņemts no Džona Miltona poēmas «Zaudētā paradīze». Ceturtajā dziedājumā stāstīts, kā Sātans, gribēdams kārdināt cilvēku, iezadzies paradīzē pie Ādama un Ievas un pieņēmis krupja izskatu. Pielavījies Ievai pie pašas auss, viņš centies iedvest tai neapmierinātību, satrauktas domas, nepiepildītas vēlēšanās. Bet, kad Sātans cerējis īstenot savus nodomus, Ituriels, viens no Dieva sūtītajiem eņģeļiem, pieskāries tam ar šķēpu, un Sātans tūlīt parādījies savā īstajā izskatā, jo debesu ieroča pieskāriens ataasko jebkādu viltu. Sātans uzsācis strīdu ar erceņģeli Gabrielu un bijis spiests pazust.

Romānā teikts, ka Beatrisei, pirmoreiz ieraugot Arturu Penvirnu, viņš licies līdzīgs ercenģelim Cabrielam, bet vēlāk — Iturielam. Beatrisei šķiet, ka pati Artura klātbūtne atmasko jebkādus melus un viltu.

11. lpp. …tās izkrāsotās Izebeles meitu… Pēc bībeles ticējumiem Izraēlas ķēniņa Ahaba sieva Izebele bijusi izlaidīga un nekrietna sieviete. Viņa izmesta pa logu un gājusi bojā, suņu saplosīta. Izebeles vārds kļuvis par simbolu derdzīgajam un nekrietnajam.

31. lpp. Gretnagrīna — vieta Skotijā, kur laulību varēja noslēgt bez vispārpieņemtajām formalitātēm.

33. lpp. Maršalsī — parādu cietums Londonā.

46.lpp. «Satirikons» — romāns, no kura līdz mūsu dienām saglabājušies tikai fragmenti un kas tiek piedēvēts Romas imperatora Nērona galma satīriķim Gajam Petronijam, sauktam Arbitrs (dzimšanas gads nezināms, miris mūsu ēras 66. g.). Romānā, kas sniedz spilgtas satīriskas ainas no Romas vergturu sadzīves, ir naturāli apraksti.

47.lpp. Juvenāls — Decims Jūnijs Juvenāls (dz. 60. g., miris pēc 127. g. m. ē.), seno romiešu dzejnieks satīriķis.

52. lpp. Kvinls Horācijs (65.—8. g. p. m. ē.) — ievērojams romiešu dzejnieks; Lislds un Titīrs — tēli no romiešu dzejnieka Vergilija (70.—19. g. p. m. ē.) darba «Bukolikas», kas stāsta par ganiņu un ganīšu dzīvi, kurā valda mīla un poēzija; Aslrofels un Stella — angļu dzejnieka Filipa Sidneja (1554—1586) sonetu varoņi; Okasēns un Nikoleta — sena franču stāsta varoņi no 13. gs. sākuma.

76. lpp. Polilēms — sengrieķu mitoloģijas tēls, cietsirdīgs vienacis milzis, ko Odisejs pārspēja viltībā un padarīja aklu.

07. lpp. … Henrijs Džozefa Endrjūsa Tikumīgā lomā … Džozefs Endrjūss — angļu rakstnieka Henrija Fīldinga (1709—1754) romāna «Džozefa Endrjūsa un viņa drauga Ābrama Adamsa piedzīvojumu vēsture» varonis.

104. lpp. Sers Rodžers de Koverlijs — labdaris no angļu rakstnieka Džozefa Adisona (1672—1719) aprakstiem. 135. lpp. …pirms Kornvolā ieradās Veslijs… Džons Veslijs (1703——

1791) — angļu reliģisks reformators, metodistu sektas dibinātājs. 143. lpp. Arturs Jangs — ievērojams ekonomists, kas nodarbojies ar

lauksaimniecības problēmām. 183. lpp. . ..aizslīdēs projām gluži kā Eiridike… Pēc sengrieķu teikas Eiridike, leģendārā dziedoņa Orfeja sieva, pēc nāves tika izlaista no pazemes valstības ar vienu noteikumu: kamēr viņa un Orfejs nebūs izgājuši no ēnu valstības, Orfejs nedrīkst atskatīties uz Eiridikes

ēnu, kas slīd tam no muguras. Tomēr Orfejs atskatījās, un Eiridike aizslīdēja atpakaļ pazemes valstībā uz visiem laikiem.

193.  Ipp. …karoja Kiaivc pulkos… un pēc Piesijās cīņām tika atvaļināts… Roberts Klaivs (1725—1774) — viens no cietsirdīgākajiem angļu kolonizatoriem laika posmā, kad Anglija pakļāva Indiju. Pēc kaujas pie Piesijās 1757. gadā Indijā tika nodibināta angļu valdība.

194.  Ipp. … Miltona Sātanam un Voltēra dervišam filozofam nevar būt kopēja pamata. ., Sātana tēls no Miltona «Zaudētās paradīzes» iemieso dumpības un nepadevības garu, bet dervišs filozofs no Voltēra stāsta pauž samierināšanos ar dzīves īstenību,*,sludina neiejaukšanos dzīves ritumā un māku klusēt.

237. Ipp. «Stāsts par Tomu Džonsu Atradeni» — Henrija Fīldinga romāns.

296. Ipp. Gadariešu cūkas — kā vēstīts evaņģēlijā, Kristus izdzinis nešķīstos garus no velnu apsēsta cilvēka un ielaidis tos cūku barā, kas meties jūrā un noslīcis. Tas noticis pie Sīrijas pilsētas Gadaras.

303. Ipp. Par enciklopēdistiem dēvē franču domātājus, kas XVIII gadsimta vidū apvienojās, lai izdotu «Zinātņu, mākslu un amatu enciklopēdiju». Galvenie «Enciklopēdijas» izdevēji bija filozofs materiālists, rakstnieks un mākslas teorētiķis Denī Didro (1713—1784) un matemātiķis un filozofs Zans d'Alambērs (1717—1783); Voltērs, Monteskjē, Helvēcijs, Ruso, Holbahs piedalījās tās izveidošanā.

338. Ipp. «Utopija» — ievērojamais izcilā angļu domātāja humānista Tomasa Mora (1478—1535) darbs.

354. Ipp. Saskaņā ar evaņģēlija leģendu Kristus kādā sprediķī esot teicis: «Bet es jums saku: kas ar savu brāli dusmo, tas būs sodāms caur tiesu… bet, kas saka: «Ģeķi!» — tas būs sodāms elles ugunī.»

378. Ipp. Jansenisti —* XVII—XVIII gadsimta reliģiska strāvojuma piekritēji. Būdami katoļi, jansenisti tomēr uzstājās pret vairākām katoļu baznīcas dogmām; jezuītu pretinieki.

SATURS

Priekšvārds ' 3

I  daļa 5

II  daļa 150

III   daļa 274

Par SJ romāna saistību ar «Dunduru»

Etele Liliana Voiniča NOAUJ S/1VMS KURPES

Redaktore E. Melnbārzde. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis. Tehniskā redaktore L. Engere.

Korektore V. Duka. Nodota salikšanai 04.06.82. Parakslīta iespiešanai 02.0S.82. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Jfs 1. Baitikas garnitūra. Augstspiedums. 21,0 uzsk. iespiedi.; 2i.2i uzsk. kr. nov.; 23,57 izdevn. 1. Metiens G5 000 eks. Pašūt. JVs 978-5. Cena 2 rbļ. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. M> 354/313 42/D-833. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 228011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Voiniča E. L.

192 Noauj savas kurpes: Romāns / No angļu vai. tulk. Z. Rozenberga un A. Inte. — R.: Liesma, 1982. — 398 lpp.

1 Trāpījums mērķī. Paukošanas termins (/ronc.).

[1] iznirelis, jaunbagātnieks (/rcmc,).

[2] skat. piezīmes grāmatas beigās.

[3] t. petronijs arbitrs, «Satirikons» (lai.).

[4] neskarta jaunava (lalīn.).

[5] vecākas klases skolēns, ko apkalpo viņa fegs — kāds no jaunāko klašu skolēniem.

[6] kā gan citādil (fianc.)

[7] mana mazā žēlsirdīgā māsa (franc.).

Content

Voiniča Etele Liliana Noauj savas kurpes

PRIEKŠVĀRDS

I DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

II DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

III DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodala

PAR SA ROMANA SAISTĪBU AR «DUNDURU»

PIEZĪMES

SATURS