Redings Mario

Nostradama pareģojumi

MARIO REDINGS

NOSTRADAMA PAREĢOJUMI

Epigrāfs

"Viņu apraudāja kā mirušu, bet pēc astoņiem mēnešiem pienāca viņa pirmā vēstule no Talkavano."

No Džozefa Konrādā romāna "Taifūns"

"Mūsu uzdevums šajā pasaulē ir nevis gūt panākumus, bet joprojām ciest neveiksmi, turklāt ar paceltu galvu."

Roberts Lūiss Stivensons. Kopoti Raksti. Pārdomas un piezīmes par cilvēka dzīvi

"Cik nejaušs ir tautības jēdziens, varbūt pierāda tas, ka mums vispirms šis jēdziens jāizprot, lai pēc tam varam to apzināties. "

No Alberto Mangvela "Lasīšanas dienasgrāmatas"

Autora piezīme

Nostradams publicējis 942 četrrindes no 1000, tādējādi apliecinādams savu vēlēšanos katram no desmit gadsimtiem veltīt pa 100 četrrindēm jeb katrēnām. Piecdesmit astoņas četrrindes ir pazudušas un līdz mūsu dienām nav atrastas.

Testaments, ko izmantoju šajā grāmatā, ir autentisks Nostra- dama testaments (oriģināls ir franču valodā, tulkojis esmu pats). Lielāko uzmanību pievērsu pielikumam, kurā Nostradams savai vecākajai meitai novēlējis divas noslēpumainas lādes. Madlēnai izvirzīts noteikums, ka "neviens cits, tikai viņa drīkst apskatīt lietas, kas glabājas šajās lādēs". Testaments ir pieejams arhīvā.

Šajā grāmatā aprakstītās čigānu tradīcijas, valoda, paražas, vārdi, ieradumi un mīti ir rūpīgi pētīti. Dažādo cilšu tradīcijas esmu apvienojis, lai darbs būtu vieglāk lasāms.

Līdz šim nav atrasti neapstrīdami pierādījumi, ka tāda organizācija Corpus Maleficus eksistējusi. Taču pierādījumu trūkums nenozīmē pretējo.

Mario Redings, 2009

veltīts manam dēlam Lorensam, CON TODO Ml CAR!NO[

Pateicība

šāda romāna rakstīšana un materiāla pētīšana mēdz iedvest bailes, jo var padarīt autoru par vientuļnieku. Tāpēc viņš ir jo pateicīgāks, ja apkārtējie (ne tikai ģimenes locekļi) par viņa darbu ieinteresējas.

Mans aģents Oli Mansons no Blake Friedmann aģentūras aizstāvēja šo grāmatu jau no paša sākuma, kad tā vēl bija kāpura stadijā un pamazām kļuva par kūniņu, līdz brīdim, kad tā izveidojās par lidot spējīgu tauriņu. Esmu dziļi pateicīgs viņam par draudzību un nesatricināmo atbalstu - tāpat kā visiem Blake Friedmann aģentūrā par kolektīvo un daudzveidīgo veikumu.

Šīs grāmatas vērtību jau iedīglī saskatīja arī Ravī Mirčandani, mans redaktors izdevniecībā Atlantic Books, un vācu tulkojuma redaktors Urbāns Hofsteters aģentūrā Blanvalet, kurš pirmais no ārzemju izdevējiem bez šaubīšanās nostājās manā pusē. Esmu milzu pateicību parādā abiem. Paldies arī Atlantic Books Tirdzniecības departamentam un īpaši tā vadītājam Dānielam Skotam, kura personiskā vēstule ar uzslavas vārdiem krietni uzlaboja manu noskaņojumu.

Pateicos nezināmajam bukinistam, ko sastapu Sēnas Kreisajā . krastā un kas veltīja man gandrīz visu vasaras pēcpusdienu, dalīdamies zināšanās par mānušu cilts čigāniem.

Visbeidzot saku paldies British Libran/ un Bibliotheque Natio- nale de France - par to, ka šīs bibliotēkas eksistē. Tām pateicīgi ir it visi rakstnieki.

prologs Letapas Iaukums Orleānā 1566.gada 16. jūnijs

De Bals palocīja galvu, un bourreau2 sāka darboties ap trīša mehānismu. Ševaljē de la Rošē Aljē bija tērpies bruņās, tāpēc, pirms viņu pacēla virs ratiem, iekārta nočīkstēja un sprūdrats iestrēga. Bourreau bija brīdinājis de Balu par iestrēgšanu un iespējamām sekām, taču grāfs pat klausīties negribēja.

- Šo cilvēku es pazīstu kopš bērnības, metr. Viņa ģimene ir viena no senākajām Francijā. Ja viņš grib mirt bruņās, tādas tiesības viņam ir.

Bourreau zināja, ka iebilst velti - tie, kas strīdējās ar de Balu, dzīvi beidza vai nu uz moku rata, vai zem verdoša ūdens šaltīm. De Bals bija karaļa uzticības persona un baznīcas drošais balsts. Citiem vārdiem, šis nelietis bija neaizskarams. Tik pasaulīgi ideāls, cik vien mirstīgais var būt.

De Bals paskatījās augšup. De la Rošē Aljē bija noziedzies pret monarhu, tāpēc viņam pirms sprieduma izpildes bija piespriesta stiepšana - piecdesmit pēdas. De Bals prātoja, vai notiesātā kakla saites izturēs, jo lejup viņu vilka arī simt mārciņu smagās bruņas, kurās pirms tam viņu bija ietērpuši kalpi. Nebūs labi, ja cilvēks pārtrūks uz pusēm jau pirms īstā nāvessoda izpildes - stiepšanas uz moku rata un saraušanas gabalos. Vai de la Rošē Aljē, izteikdams savu lūgumu, bija iedomājies šādu iespēju? De Bals bija pārliecināts, ka ne. Vecā kaluma virs bija samērā vientiesīgs.

-   Jau piecdesmit, kungs.

-    Laid lejā.

De Bals vēroja, kā viņam lēni tuvojas bruņu kaudze. Bija skaidri redzams, ka tas vīrs ir miris. Lielākā daļa upuru šajā brīdī vēl raustījās un locījās, zinādami, kas viņus lejā gaida.

-   Ševaljē ir miris, kungs. Ko lai es daru tālāk?

-    Pirmām kārtām runā klusāk. - De Bals palūkojās uz ļaužu pūli. Tas alka asiņu. Hugenota asiņu. Nedabūjuši, ko grib, tie vērsīsies pret viņu un soda izpildītāju un saraustīs abus gabalos. - Tik un tā stiep.

-    Kā lūdzu, kungs?

-   Tu dzirdēji. Stiep! Dari tā, lai viņš raustās. Izdod kaut kādas skaņas, ņurdi caur degunu, runā caur vēderu! Liec lietā savas iekšas. Pūlis grib redzēt šā cilvēka ciešanas.

Jau tuvojās divi jauni puiši, lai atsprādzētu ševaljē bruņas.

Ar rokas mājienu de Bals lika abiem atkāpties.

-To izdarīs metrs. Dodieties mājup. Jūs savu pienākumu pret kungu esat izpildījuši. Tagad viņš ir mūsu rokās.

Nobālējuši puiši devās prom.

-   Noņem kakla un krūšu bruņas, metr, bet lielu aizsargus, gurnu bruņas, cepuri un bruņucimdus atstāj. Pārējo izdarīs zirgi.

Soda izpildītājs ķērās pie darba.

-   Viss sagatavots, kungs, - pēc brīža viņš teica.

Kad de Bals palocīja galvu, bourreau pamudināja zirgus pirmo reizi.

mišela de nostradama nams salondeprovansa . 1566. 0d6ū 17. jūmro

-    Ieradīsies de Bals, kungs.

-    Zinu.

-   Kā jūs to varat zināt? Neticami. Šo vesti pasta balodis atnesa tikai pirms desmit minūtēm.

Vecais vīrs paraustīja plecus un sakustināja tūskas samocīto kāju, ērtāk to atbalstīdams uz kājsoliņa.

-    Kur viņš ir tagad?

-   Orleānā. Pēc trim nedēļām būs šeit.

-   Jau pēc trim nedēļām?

Kalps piegāja viņam tuvāk un sāka lauzīt rokas.

-   Ko lai iesāk, kungs? Corpus Maleficus pratina visus, kuru ģimenes savulaik pievērsušās ebreju ticībai. Marānus. Konversus. Arī čigānus. Moriskus. Hugenotus. Visus, kas nav dzimuši kristieši. Pat karaliene jūs neaizstāvēs.

Vecais vīrs nevērīgi pavēcināja roku.

-   Tam vairs nav nozīmes. Kamēr briesmonis ieradīsies, es jau būšu miris.

-   Nē, kungs. Tā nebūs vis.

-   Un tu, Fisel? Vai tev labpatiksies būt no šejienes tālu prom, kad ieradīsies Corpus Maleficus?

-    Es palikšu jums līdzās, kungs.

-    Daudz labāk tu man pakalposi, ja darīsi, ko likšu. - Vecais vīrs pasmaidīja. - Es gribu, lai tu dodies ceļā. Tālā ceļā, kurā netrūks šķēršļu. Vai klausīsi mani?

Kalps nolieca galvu.

-    Darīšu visu, ko liksiet.

Bridi cieši uz kalpu lūkodamies, vecais vīrs viņu it kā novērtēja.

-   Ja tu kļūdīsies, Fisel, sekas būs daudz briesmīgākas par tām, ko jebkad varētu izgudrot de Bals vai pat Sātans, kuram viņš tik uzcītīgi kalpo. - Nostradams uz mirkli apklusa, uzlicis roku uz savas nedabiski izliektās kājas. - Man bija vīzija. Tik skaidra, ka salīdzinājumā ar to nobāl viss darbs, kam esmu veltījis savu dzīvi. Neesmu publicējis piecdesmit astoņas savas katrēnas, bet iemeslus neatklāšu, jo tie skar tikai mani. Sešām katrēnām ir slepens mērķis - es tev iemācīšu, kā tās lietot. Neviens tevi nedrīkst redzēt. Neviens nedrīkst tevi turēt aizdomās. Atlikušās piecdesmit divas katrēnas, ko esmu noglabājis aizzīmogotā bambusa kapsulā, jānoslēpj tikai tev un man zināmā vietā. - Pasniedzies vecais vīrs no krēsla apakšas izvilka tādu kā caurulīti. - Šo kapsulu tu noglabāsi tur, kur es teikšu, un tā, kā likšu. Tev rūpīgi jāievēro mani norādījumi, jo viss jāizpilda ļoti precīzi. Vai skaidrs?

-Jā, kungs.

Spriedzes nogurdinātais vīrs atslīga krēslā.

-    Kad pēc manas nāves tu šeit atgriezīsies, dodies pie mana drauga un mana īpašuma pārvaldnieka Palamēda Marka. Izstāsti viņam par savu uzdevumu un pārliecini par tā izdošanos. Viņš iedos tev naudu. Tik daudz, ka tev un tavai ģimenei būs nodrošināta nākotne vairākās paaudzēs. Vai saprati?

-   Jā, kungs.

-   Vai tu man uzticies? Vai precīzi izpildīsi visus norādījumus?

-Jā.

-   Tu saņemsi svētību, Fisel. Tevi svētīs cilvēks, kuru tu nekad neesi saticis, un vēsture, ko nespējam paredzēt. Ne tu, ne es.

-    Jūs taču zināt nākotni, kungs. Jūs esat visu laiku dižākais pareģis. Jūs ciena pat karaliene. Jūsu spējas nav noslēpums nevienam visā Francijā.

-   Es neko nezinu, Fisel. Esmu tāds pats kā šī bambusa kapsula. Man ir lemts nodot ziņas tālāk, taču tās nesaprast. Es varu vienīgi lūgties, lai pēc manis nāk citi, kuriem veiksies labāk.

pirmā daļa

pirmā nodaļa

parīze sendenī kvartāls mūsdienas

Ašoram Balam nepatika nogalināt. Viņam jau sen tas vairs nesagādāja prieku. Viņš raudzījās uz čigānu teju sirsnīgi - tā cilvēks vēro nejaušu paziņu, kurš izkāpj no lidmašīnas.

Čigāns, protams, kavējās. Pietika paskatīties uz viņu, lai saprastu, ka no katras viņa poras dveš iedomība. Ūsas Zorro stilā, kādas bija modē divdesmitā gadsimta piecdesmitajos gados. Par piecdesmit eiro Kliņankūras sīkumtirgū pirkta spīdīgas ādas jaka. Spilgti sarkanas caurspīdīgas zeķes. Dzeltens krekls ar Velsas prinča heraldisko spalvu rakstu un lielu apkakli smailiem stūriem. Neīsta zelta medaljons ar Svētās Sāras^ attēlu. Dendijs bez gaumes izjūtas. Tādi pazīst cits citu, tāpat kā suns pazīst suni.

-   Vai manuskripts tev ir līdzi?

-    Vai tu mani uzskati par muļķi?

"Par muļķi noteikti ne," domās atbildēja Bals. Muļķi nav tik pašapzinīgi. Šis cilvēks savu pērkamību izrādīja gluži kā savu amata zīmi. Bals ievēroja gan viņa paplašinātās acu zīlītes, gan sviedru lāsītes uz glītās sejas ar asajiem vaibstiem, gan nervozos • pirkstus, kas bungoja pa galdu, gan nemierpilno mīņāšanos. "Tātad narkomāns. Savādi. Čigāni nemēdz aizrauties ar narkotikām. Droši vien tādēļ viņam tik ļoti vajadzīga nauda."

-   Tu esi mānušs vai roms? Varbūt žitans?

-    Kāda tev daļa?

-    Pēc ūsām tu varētu būt mānušs. Varbūt kāds no Džango Reinharda4 pēctečiem?

-    Mans vārds ir Samana. Bābels Samana.

-   Tavs čigāniskais vārds?

-   Tas ir noslēpums.

-   Mans vārds ir Bals. Nekādu noslēpumu.

Čigāna pirksti bungoja arvien straujāk un acis šaudījās uz visām pusēm - nopētīja citus kafejnīcas apmeklētājus, pakavējās pie durvīm, novērtēja telpas griestu augstumu.

-   Cik tu gribi? - Uzreiz vērsim pie ragiem. Ar tādiem cilvēkiem jārunā tikai tā. Bals vēroja, kā čigāns izšauj mēli, aplaizīdams mākslīgi palielinātās lūpas.

-    Pusmiljonu eiro.

-   Skaidrs. - Bals juta, ka viņu pārņem miers. "Labi. Čigānam acīmredzot patiešām ir ko piedāvāt. Tātad pīlītes viņš nepūš." - Lai šķirtos no tādas summas, man vispirms jāizpēta manuskripts. Jāpārliecinās par tā autentiskumu.

-    Un jāiemācās tas no galvas! Kā tad! Esmu dzirdējis par tādiem paņēmieniem! Vienu es zinu droši. Tiklīdz saturs nonāk atklātībā, vērtība zūd. Visa sāls ir slepenībā.

-   Tev taisnība. Priecājos, ka esi ieņēmis stingru pozīciju.

-    Par to interesējas vēl kāds. Nedomā, ka esat vienīgie.

Bals aizvēra acis. "Ak tā? Beigu beigās patiešām vajadzēs to čigānu novākt. Pamocīt un novākt." Viņš zināja, ka labā acs nodevīgi raustās.

-   Varbūt aiziesim kaut kur un kopīgi manuskriptu izšķirstīsim?

-   Vispirms es runāšu ar to otru. Varbūt vēl sāksies vairāksolīšana.

-    Kur jūs tiekaties? - paraustījis plecus, Bals jautāja.

-   Neteikšu.

-    Ko lai es pa to laiku iesāku?

-   Paliec šeit, kamēr es apspriedīšos ar to otru cilvēku. Palūkošu, vai viņam ir nopietni nolūki. Gaidi, es atgriezīšos.

-    Kas notiks, ja viņam nebūs nopietnu nolūku? Cena kritīsies?

-    Protams, ne. Pusmiljons.

-   Labi, es gaidu.

-   Dari tā.

Smagi elsdams, čigāns pietrausās kājās. Krekls pie kakla un krūtīm mirka sviedros. Kad viņš pagriezās, Bals lētās ādas jakas mugurpusē ievēroja krēsla atzveltnes nospiedumu.

-Ja tu man sekosi, es jutīšu. Nedomā, ka es to nezināšu.

Noņēmis no acīm saulesbrilles un nolicis tās uz galdiņa, Bals čigānam uzsmaidīja. Viņš jau sen bija sapratis, kādu iespaidu uz emocionāliem cilvēkiem atstāj viņa neparastās acis.

-    Es tev nesekošu.

Satriektajam čigānam pavērās mute. Šausmu pārņemts, viņš vērās Balam acīs. Šim vīram bija ia chalou - ļauna acs. Māte Bābe- lam par tādiem cilvēkiem bija stāstījusi. Ja tādu ieraugi, tu esi nolemts, tiklīdz viņš pievērš tev savu iznīcinošo skatienu. Dziļi zemapziņā Bābels Samana saprata savu kļūdu - saprata, ka ielaidis savā dzīvē nepareizo cilvēku.

-   Tu paliksi šeit?

-   Nebaidies. Es tevi gaidīšu.

Ticis laukā no kafejnīcas, Bābels metās skriet. Vairāk par visu viņš ilgojās nozust pūlī un visu aizmirst. "Ko gan es iedomājos? Man taču tā manuskripta nemaz tiav\ Ir tikai neskaidra nojausma, kur tas meklējams. Kāpēc bērnībā trīs ursitori5 , kas nolaidās uz spilvena, lai izlemtu manu likteni, dāvāja man šo vājību, narkotikas? Kāpēc ne dzeršanu? Vai sievietes? O Bengs" par sodu uzsūtījis man šo briesmoni bazilisku!"

Aizelsies Bābels pārgāja soļos. No gādžo7 nebija ne miņas. Varbūt vainīgas paša iedomas? Varbūt viņam tikai licies, ka tas cilvēks ir ļauns? Varbūt tās acis nemaz nebija šausmīgas? Ja nu tās ir halucinācijas? Nebūtu pirmā reize, kad nekvalitatīvu narkotiku pēc viņš jūk prātā.

Bābels ieskatījās autostāvvietas skaitītāja pulkstenī. "Viss kārtībā. Tas otrs droši vien vēl gaida. Varbūt šis būs daudz devīgāks?"

Ielas otrā pusē divas prostitūtas sāka dedzīgu strīdu par vietu. Bija sestdienas pēcpusdiena. SendenI tas bija kniebšanās laiks. Ieraudzījis veikala skatlogā savu atspulgu, Bābels vārgi pasmaidīja. Ja darījums izdotos, viņš varētu atļauties pāris meiču. Un Mercedes. Viņš iegādātos sev krēmkrāsas Mercedes ar sarkanas adas sēdekļiem, dzērienu pudeļu turētājiem un automātisko gaisa kondicionētāju. Vēl viņš aizietu pie manikīra vienā no tiem saloniem, kur blondas payoH meičas, apsējušas baltus priekšautus, ilgpilni vēro savu klientu galda otrā pusē.

Bārs "Pie Minetes" bija tikai divu minūšu gājiena attālumā. Vajadzētu vismaz pabāzt galvu pa durvīm un paskatīties uz to otru. Piedabūt, lai viņš gādā pirmo iemaksu - lai pierāda savu ieinteresētību!

Pēc tam, apkrāvies ar skaidru naudu un dāvanām, viņš dotos atpakaļ uz apmetni un aplaimotu savu burvi māsu.

otrā nodaļa

Ādams Sabirs jau sen bija atskārtis, ka gaidīt nav jēgas. Samana kavējās piecdesmit minūtes, un Ādamu šajā vietā turēja tikai noplukušais bārs. Viņš joprojām sēdēja pie letes, kad bārmenis citu pēc cita aizvēra ielas puses slēģus.

- Kas tad nu? Jau slēgsiet ciet?

-Ciet? Nē. Vēlos tikai nodrošināties. Ir sestdiena, un drīz pilsētā ar vilcienu ieradīsies suteneri. Ielās sāksies nekārtības… Pirms trim nedēļām bāram izdauzīja logus. Kad iesiet prom, būs jāizmanto sētaspuses durvis.

Sabirs iepleta acis. Patiešām labs veids, kā pasargāt klientus. Iztukšojis jau trešo tasi kafijas, Sabirs juta, ka no kofeīna paātrinās pulss. Desmit minūtes. Viņš gaidīs Samanu vēl desmit minūtes. Pēc tam, izmantodams atvaļinājumu, ies uz kino un noskatīsies Džona Hjūstona "Nakti Iguānā" - tātad atlikušo pēcpusdienu pavadīs kopā ar Avu Gārdneri un Deboru Ķerru. Pievienos savam neapšaubāmi labāko simt filmu sarakstam vēl vienu.

-    Une pression, s'il vous plait. Rien ne presse?

Bārmenis piekrizdams pavēzēja roku un grasījās noslēgt ārdurvis. Pēdējā brīdī pa tām ieslīdēja lokans stāvs. Ienācējs atbalstījās pret galdiņu un izslējās.

-   Ho! Tu veux cjuoi, to/710

Nelikdamies ne zinis par bārmeni, Bābels kā neprātīgs lūkojās apkārt. Krekls zem jakas bija izmircis, un sviedru lāses ritēja pa stūraino zodu lejup. Spožajā apgaismojumā piemiedzis acis, viņš nopētīja visus galdiņus pēc kārtas.

Sabirs pacēla savu grāmatu par Nostradamu - tā viņi bija vienojušies. Uz vāka bija redzams viņa portrets. Tātad čigāns beidzot ieradies. Lai viltos.

-   Esmu šeit, mesjē Samana. Nāciet šurp un apsēdieties!

Traukdamies pie Sabira, Bābels uzskrēja virsū krēslam. Gandrīz zaudēdams līdzsvaru, viņš pameta ašu skatienu uz bāra ārdurvīm. Pagaidām viņš bija drošībā. Gan durvis, gan aizvirtņi bija ciet, sargādami viņu no melīgā gādžo ar briesmīgajām acīm. No gndžo, kas solīja nesekot. No gādžo, kas neslēpdamies bija nācis viņam pa pēdām līdz pat šim bāram. Bābelam joprojām bija iespēja.

Kad Sabirs piecēlās, viņa sejā vīdēja zobgalība.

-    Kas noticis? Izskatās, ka esi redzējis spoku. - Minējums nebija tālu no patiesības. No mežonīguma, ko Sabirs bija manījis čigāna acīs iepriekš, vairs nebija ne miņas. Nu tās pauda šausmas.

-   Tu esi rakstnieks?

-   Jā. Redzi? Tas, uz vāka, esmu es.

Bābels no blakus galdiņa paņēma tukšu alus glāzi un trieca to pret galda virsmu. Pēc tam viņš iegrūda roku stikla lauskās un sagrāba asiņainajos pirkstos Sabira plaukstu.

-    Piedod… - Iekams Sabirs paguva iebilst, čigāns bija iespiedis viņa roku glāzes drumslās.

-   Jēziņ! Sīkais nelietis… - Sabirs centās roku izraut.

Taču Bābels turēja to stingri ciet. Beidzot, kad abas plaukstas jau atgādināja asiņainu kunkuli, čigāns piesita Sabira delnu sev pie pieres, tā ka sarkanas piles vien pašķīda.

-   Tagad klausies! Klausies, ko es teikšu!

Sabirs galu galā izrāva roku no čigāna tvēriena. Draudīgi vicinādams biljarda kiju, abiem tuvojās bārmenis.

-   Atceries tikai divus vārdus. Samuā un Kriss. - To teikdams, Bābels kāpās atpakaļ, pacēlis asiņaino plaukstu gaisā, gluži kā svētīdams Sabiru. - Samuā. Kriss. Atceries? - Pametis bārmenim priekšā krēslu, viņš virzījās uz sētaspuses durvīm. - Samuā. Kriss, - čigāns atkārtoja, pavērsis pirkstu pret Sabiru. Viņa acīs jautās mežonīgas bailes. - Neaizmirsti.

trešā nodaļa

Bābels zināja, ka viņa dzīvība karājas mata galā. Par to viņš bija pārliecināts. Pilnīgi pārliecināts. Sāpes delnā neganti pulsēja. Plaušas smeldza, it kā ar katru elpas vilcienu tās durstītu simtiem naglu.

Bals vēroja viņu no piecdesmit metru attāluma. Laika viņam pietika. Čigānam vairs nebija kur sprukt. Nebija neviena, ar ko apspriesties. Policisti uzmetīs viņam tikai vienu skatienu un tūdaļ uzvilks spaidu kreklu. Parīzes policisti nebija visai iecietīgi pret čigāniem - kur nu vēl tādiem, kas asiņo. Kas notika tajā barā? Ar ko viņš tur satikās? To nebūs grūti noskaidrot.

Balto Peugeot Bals pamanīja uzreiz. Automašīnas vadītājs prasīja ceļu logu tīrītājam, kas raustīja plecus un rādīja atpakaļ uz Sendenī, izturēdamies kā īsts neizpratnes pārņemts galls.

Izrāvis šoferi ārā no mašīnas, Bals ietrausās iekšā. Motors nebija noslāpēts. Pārslēdzis ātrumus, viņš uzspieda kāju uz akseleratora, atpakaļskata spogulim uzmanību nepievērsdams.

Bābels pazaudēja gādžo no redzesloka. Pagriezies viņš uzsāka lēnu skrējienu atpakaļ. Ieraudzījuši viņa asiņaino seju un rokas, gājēji rāvās malā. Uz mirkli apstājies, čigāns cīnījās pēc elpas kā stūrī iedzīts briedis.

Baltais Peugeot uzbrauca uz ietves un ietriecās Bābelam labajā augšstilbā, salauzdams kaulu. Atsities pret motora pārsegu, viņš smagi nokrita zemē, bet tūdaļ juta, ka tiek pacelts augšā. Atvērās automašīnas durvis, un kāds viņu iemeta furgonā. Bābels saklausīja skaļu gārgšanu un mirkli vēlāk atskārta, ka gārdzējs ir pats. Kad viņš nedaudz pacēla galvu, gādžo trieca ar dūri viņam pa zodu.

Ceturta nodaļa

Bābels atguvās no neizturamām sāpēm kājās un plecos. Paslējis galvu, lai palūkotos apkārt, viņš apjēdza, ka neko neredz. Tajā pašā mirklī viņš saprata, ka uz acīm ir apsējs, bet pats - stāvus piesiets pie kāda metāla rāmja gluži kā pie krusta un sagu- mis uz priekšu un sāniem, it kā būtu mēģinājis grozīt gurnus kādā eksotiskā dejā. Viņš bija kails.

Bals atkal ar nazi pabakstīja gūstekņa dzimumlocekli.

- Beidzot man izdevās saistīt tavu uzmanību! Labi. Klausies, Samana. Tev jāzina divas lietas. Pirmkārt, tu noteikti mirsi. Tev neizdosies ietirgot brīvību, pretī solot svarīgu informāciju. Otrkārt, tikai no tevis ir atkarīgs, kā tu nomirsi. Ja mani klausīsi, es pārgriezīšu tev rīkli un tu neko nejutīsi un noasiņosi apmēram minūtes laika. Ja neklausīsi, es tevi pamocīšu. Sāpēs vēl vairāk nekā patlaban. Lai pierādītu, ka patiešām tevi nogalināšu un tev izglābties nav izredžu, es nogriezīšu tev peni. Tad brūci piededzināšu ar karstu gludekli, lai tu pirms laika nenoasiņo līdz nāvei.

-   Nē! Nevajag! Es izstāstīšu visu, ko tu gribi zināt. Visu…

Piecēlies Bals joprojām turēja nazi pie Bābela locekļa.

-   Visu? Tavs penis apmaiņā pret man vajadzīgo informāciju? - Bals paraustīja plecus. - Nesaprotu. Tu taču zini, ka nekad vairs to neizmantosi. Es skaidri to pateicu. Kāpēc tev tas ir tik svarīgs? Tikai nesaki man, ka joprojām ceri izglābties!

No Bābela mutes kaktiņa stiepās siekalu strūkliņa.

-    Ko tu gribi, lai izstāstu?

-   Vispirms pasaki bāra nosaukumu.

-    "Pie Minetes".

-    Labi. Es redzēju, ka tu ieej tajā bārā. Ar ko tu satikies?

-   Ar amerikāni. Rakstnieku. Ādamu Sabiru.

-    Kāpēc?

-   Gribēju pārdot viņam manuskriptu. Man vajadzīga nauda.

-   Vai manuskriptu viņam parādīji?

-   Man tāda nemaz nav! - Bābels neskanīgi iesmējās. - Nekad neesmu to redzējis. Nemaz nezinu, vai tas vispār eksistē.

-    Kas to būtu domājis… - Bals pacēla nazi augšup un sāka ar to vilkt pa upura vaigu. - Tu esi izskatīgs vīrietis, droši vien patīc sievietēm. Taču iedomība ir vīrieša necienīga. Lielākā vājība. - Bals ar nazi iešķēla krustu Bābela labajā vaigā. - Nu vairs nebūsi tik glīts. No vienas puses vēl ciešams, bet no otras - īsts Armage- dons. Redzi, es pat pirkstu varu iebāzt tajā caurumā.

Bābels sāka kliegt.

-    Izbeidz klaigāt! Citādi es izrotāšu otru vaigu arī.

Čigāns apklusa. Caur brūci savainotajā vaigā plūda gaiss.

-    Tu lielījies ar manuskriptu, un atsaucās divi interesenti. Es esmu viens, Sabirs - otrs. Ko tad tu grasījies mums pārdot par pusmiljonu eiro? Karstu gaisu?

-    Es meloju. Es zinu, kur tas atrodas. Varu tevi turp aizvest.

-    Kur tas ir?

-   Tas ir pierakstīts.

-   Stāsti!

-    Nevaru, - papurinājis galvu, Bābels atbildēja.

-    Pagriez otru vaigu.

-    Nē! Nē! Es neprotu lasīt…

-    Kā tad tu zini, ka tas pierakstīts?

-   Man tā teica.

-    Kur tas atrodas? - Bals pielieca galvu uz sāniem. - Vai to slēpj kāds tavas ģimenes loceklis? Vai kāds cits? - Atbilde nesekoja, tāpēc Bals turpināja: - Jā. Patiesība redzama tev sejā. To slēpj tavas ģimenes loceklis, vai ne? Es gribu zināt, kurš. Un kur. - Bals sagrāba upura peni. - Nosauc vārdu!

Kad Bābels nokāra galvu, no caurdurtā vaiga plūda asinis un siekalas. Ko gan viņš izdarījis? Ko viņš apjukumā un šausmās izstāstījis? Nu šis gādžo uzmeklēs Jolu un spīdzinās viņu arī. Mirušie vecāki nolādēs dēlu, ka tas nav pasargājis māsu. Viņa vārds kļūs netīrs, marimē11 . Viņu apglabās nezināmā kapā. Un tikai tāpēc, ka iedomība bijusi stiprāka par bailēm no nāves.

Vai Sabirs saprata tos divus vārdus, ko viņš tam pateica bārā? Vai viņš nav kļūdījies, vai pareizi novērtējis šo cilvēku?

Bābelam bija skaidrs, ka viņa ceļš ir galā. Neilgo mūžu pava- • dījis, celdams gaisa pilis, viņš labi apzinājās savas vājības. Vēl pusminūte, un viņa dvēsele nonāks ellē. Viņam atlikusi tikai viena iespēja. Tikai viena iespēja.

Likdams lietā visu savas galvas smagumu, Bābels spēji pagrieza zodu pa kreisi un tad tikpat strauji - pusaplī pa labi.

Bals neviļus atkāpās, bet jau nākamajā mirklī pašāva roku uz priekšu un sagrāba čigānu aiz matiem. Galva savādi zvārojās, it kā būtu nost no ķermeņa.

-    Ha! - Bals palaida matus vaļā, ļaudams galvai nokarāties. - Cauri ir.

Pakāpies dažus soļus atpakaļ, Bals nopētīja līķi, tad no jauna piegāja mirušajam čigānam klāt un iedūra ar nazi tam ausī. Pēc tam pagrūda augšup acu apsēju un pacēla plakstiņu. Acis bija blāvas, bez dzīvības.

Noslaucījis nazi apsējā, Bals papurināja galvu un devās prom.

piektā nodaļa

Francijas Valsts policijas kapteinis Žoriss Kalks novilka neaiz- kūpināto cigareti gar degunu un negribīgi ielika to atpakaļ vara krāsas etvijā, ko tūdaļ ieslidināja žaketes kabatā.

-    Līķis ir pavisam svaigs. Jābrīnās, ka no auss joprojām netek asinis. - Kalks iebakstīja ar īkšķi Bābelam krūtīs un tad paliecās uz priekšu, lai vērotu pārmaiņas ādas krāsā. - Tikko jaušams līķa bālums. Kopš viņa nāves pagājusi apmēram stunda, ne vairāk. Kā mēs viņu tik ātri atradām, Makron?

-    Ārpusē novietots zagtais furgons, kungs. īpašnieks mums piezvanīja, un pandoren apgaitas laikā nozagto automašīnu ieraudzīja jau pēc četrdesmit minūtēm. Kaut visu noziegumu atklāšanā veiktos tik raiti!

Kalks novilka gumijas cimdus.

-   Nesaprotu. Slepkava uz ielas, visu acu priekšā, nolaupa čigānu un aizved zagtā mašīnā. Pēc tam piesien to šeit pie gultas rāmja, kas jau iepriekš pienaglots pie sienas, mazliet paspīdzina, tad salauž nelaimīgajam sprandu un dodas prom, pamezdams furgonu ielas malā gluži kā tādu ceļrādi. Vai tev tas šķiet loģiski?

-    Asiņu paraugi arī nesaskan.

-   Ko tas nozīmē?

-    Brūces čigāna rokā ir senākas nekā pārējās, turklāt upura asinis sajaukušās ar kāda cita cilvēka asinīm. Pārnēsājamais spek- trometrs to skaidri parāda.

-   Ak tā? It kā nepietiktu ar furgonu, slepkava atstāj ari asinis. - Kalks paraustīja plecus. - Tas cilvēks ir vai nu jucis, vai ģēnijs.

sesta nodaļa

Aptiekāre beidza saitēt Sabira plaukstu.

-    Droši vien tā bija lēta glāze. Jums laimējies, ka nav vajadzīgas šuves. Ceru, ka neesat pianists.

-   Nē. Rakstnieks.

-   Tad jau savainojums jūsu meistarībai nekaitēs.

Sabirs iesmējās.

-   Tā varētu teikt. Esmu uzrakstījis grāmatu par Nostradamu. Tagad rakstu recenzijas par filmām vairākām reģionālajām avīzēm. Tāds ir īss pārskats par manu velti izšķiesto mūžu.

-   Piedodiet… - Aptiekāre piešāva mutei priekšā plaukstu. - Es varbūt izteicos netaktiski. Gribēju sacīt, ka jūsu profesijā pirkstu veiklībai nav lielas nozīmes.

-    Ir jau labi. - Sabirs piecēlās un uzvilka jaku. - Mēs, skribenti, pie nievājošiem izteikumiem esam pieraduši. Sociālajā hierarhijā esam pašā apakšā. Ja vien, protams, nerakstām bestsellerus un, piepeši nokļuvuši virsotnē, nepamanāmies kļūt par slaveni- ' bām. Taču, ja neprotam augšgalā noturēties, mēs atkal kritām lejā. Galvu reibinoša profesija, vai ne? - Viņa platajā smaidā bija jaušams rūgtums. - Cik man jāmaksā?

-    Piecdesmit eiro. Ja, protams, varat atļauties.

-      Ak! Touchel13 - Sabirs izņēma maku un pāršķirstīja banknotes. Prātu joprojām nodarbinaja čigāna dīvainā rīcība. Kāpēc viņš uzbruka pilnīgi svešam cilvēkam, kurš grasījās no viņa pirkt kaut ko vērtīgu? Nekādas loģikas. Kaut kas atturēja Sabiru no

došanās uz policiju, lai gan uz to bija mudinājis gan bārmenis, gan trīs vai četri bāra apmeklētāji, kas kļuva par notikuma aculieciniekiem. Gadījums laikam gan ir daudz sarežģītāks, nekā izskatījās no pirmā acu uzmetiena. Un ko nozīmē tie vārdi - Samuā un Kriss? Sabirs pasniedza aptiekārei naudu.

-    Vai jūs zināt, kas ir Samuā?

-   Samuā? - aptiekāre izbrīnījusies pārvaicāja. - Vietas nosaukums. Kas gan cits?

-   Vietas? Kas tā ir par vietu?

-   Samuā pie Sēnas. Apmēram sešdesmit kilometri uz dienvidaustrumiem no šejienes. Pie Fontenblo. To zina visi džeza mīļotāji. Čigāni katru vasaru tur rīko festivālu par godu Džango Reinhardam. Jūs taču esat dzirdējis par to mānušu ģitāristu, vai ne?

-Mānušu?

-   Jā. Tā ir čigānu cilts. Saistīta ar sintiem. Nākuši no Vācijas un Ziemeļfrancijas. Visi to zina.

Sabirs tikko jaušami palocīja galvu.

-    Jūs, kundze, aizmirstat, ka es neesmu "visi". Esmu tikai rakstnieks.

septītā nodaļa

Balam bārmeņi nepatika. Viņaprāt, tie bija riebīgi tipi, kas pārtiek no citu vājībām. Taču informācija bija jāiegūst, tāpēc vajadzēja piekāpties. Bals ielika kabatā nozagto personas apliecību.

-   Tātad čigāns uzbruka viņam ar glāzi?

-Jā. Nekad neko tādu nebiju redzējis. Sviedriem noplūdis, viņš gluži vienkārši te ienāca un uzreiz devās pie tā amerikāņa. Sadauzīja glāzi un iespieda roku lauskās.

-   Amerikāņa roku?

-    Nē. Tur jau tā lieta! Čigāns sagraizīja savu roku! Tikai pēc tam uzbruka amerikānim.

-   Ar glāzi?

-    Ne, nē. Viņš sagrāba amerikāņa plaukstu un spieda stikla drumslās tāpat, kā bija spiedis savējo. Pēc tam piegrūda amerikāņa roku sev pie pieres. Asinis šķīda uz visām pusēm.

-    Kas vēl?

-    Nekas.

-    Vai čigāns kaut ko teica?

-   Viņš visu laiku kliedza, lai amerikānis atceroties kaut kādus vārdus.

-    Kādus vārdus?

-    Ē… nu… Man izklausījās, ka viņš saka: "Sems, mans… un Kriss." Varbūt tie ir viņa brāļi?

Apvaldīdams triumfējošu smaidu, Bals palocīja galvu.

-   Jā gan, brāļi.

Astotā nodaļa

Bārmenis melodramatiski pacēla rokas.

-   Es jau tikko ar vienu jūsu policistu runāju. Izstāstīju visu, ko zinu. Neko jaunu es jums vairs nepateikšu, puiši.

-    Kāds tas mūsu policists izskatījās?

-Tāds pats kā jūs visi. - Bārmenis paraustīja plecus.

Kapteinis Kalks paskatījās uz savu palīgu Makronu, kurš stā- • vēja viņam aiz muguras.

-   Tāds kā viņš?

-   Nē, tāds gan ne.

-   Tāds kā es?

-    Nē, jums viņš nebija līdzīgs.

-    Varbūt tāds kā Džordžs Klūnijs? - Kalks nopūtās. - Kā Vu- dijs Allens? Džonijs Holidejs? Varbūt viņam bija parūka?

-   Nē, nē. Parūkas nebija.

-    Ko jūs izstāstījāt šim neaprakstāmajam cilvēkam?

-    Neesiet tik sarkastisks. Galu galā savu pilsoņa pienākumu es izpildīju. Mēģināju to nabaga amerikāni aizstāvēt…

-   Ar ko?

-Ar… biljarda kiju.

-    Kur jūs glabājat šo uzbrukuma ieroci?

-   Kur glabāju? Kur gan, jūsuprāt, man vajadzētu to glabāt? Aiz bāra letes, protams! Te ir SendenI, nevis Svētās Sirds bazilika.

-    Parādiet!

-   Paklausieties, es nevienam neiesitu. Tikai piedraudēju ar to kiju čigānam, un viss.

-   Vai čigāns aizbēga?

-   Jā. MerdeP4 - Bārmenis ar leduscirtni atvēra firmas Gitanes cigarešu paciņu. - Tagad jūs droši vien sodīsiet mani par smēķēšanu sabiedriskā vietā. Eh, jūs! - Viņš izpūta dūmu mutuli pāri bāra letei.

Bārmenim par laimi, Kalks paņēma cigareti. Uzsitis ar to pa paciņu, viņš gurdi novilka cigareti gar degunu.

-    Vai neaizkūpināsiet?

-Nē.

-   Nolādēts! Tikai nesakiet, ka esat atmetis.

-   Es rūpējos par savu sirdi. Katra cigarete par vienu dienu saīsina manu mūžu.

-   Taču tas ir tā vērts.

-   Jums taisnība. - Kalks nopūtās. - Iedodiet uguni!

Bārmenis aizdedzināja policijas kapteiņa cigareti ar savējo.

-   Paklausieties, es atceros. Par to policistu.

-    Ko jūs atceraties?

-   Viņš bija savāds. Ļoti savāds.

-    Kādā ziņā?

-   Jūs neticēsiet.

Kalks iepleta acis.

-   Tomēr sakiet.

-   Viņa acīm nebija baltumu, - bārmenis nodrebinājies pavēstīja.

devītā nodaļa

-   To cilvēku sauc par Sabiru. Ādams Sabirs. Amerikānis. Nē. Patlaban plašākas informācijas nav. Pārbaudiet datorā. Ar to vajadzētu pietikt. Ticiet man.

Ašors Bals nolika telefona klausuli un beidzot atļāvās pasmaidīt. Sabiram beigas. "Kad franču policija beidzot saņemsies un amerikāni nopratinās, es jau būšu gabalā," Bals domāja. Haoss vienmēr nāk par labu. Haoss un anarhija. To priekšā likuma un kārtības sargi ir bezspēcīgi.

Policija un valsts administrācija radušas domāt lineāri - jēdzienos, noteikumos un regulās. Informātikas terminoloģijā "hiper" ir pretmets "lineārajam". Bals lepojās ar savu "hiper" domāšanas veidu. Viņš spēja prātā pēc sirds patikas pārlēkt no vienas informācijas drumslas pie citas. Viņš darīs visu, ko un kad vien vēlēsies.

Paņēmis Francijas karti, viņš rūpīgi izklāja to savā priekšā uz galda.

desmita nodaļa

To, ka par viņu interesējas Valsts policija, Ādams Sabirs uzzināja savā īrētajā dzīvoklī Senluī sala, ieslēdzis plazmas televizoru. Ekrānā bija redzama viņa seja dabiskā lielumā.

Viņš bija rakstnieks un ārštata žurnālists, tāpēc par jaunākajiem notikumiem bija spiegts interesēties. Turklāt tajos varēja smelties iedvesmu. Idejas. Situācija pasaulē atspoguļojās arī viņa finansēs, ietekmēdama naudasmaka biezumu, un tas satrauca. Pēdējos gados viņš bija ieradis dzīvot ļoti ērti, un tādu iespēju sniedza neparastā bestsellera "Nostradama privātā dzīve" lieliskais noiets. Grāmatas saturā gan nekā oriģināla nebija - ģeniāls bija tikai nosaukums. Pēdējais laiks pievērsties romana turpinājumam, citādi naudas plūsma un sabiedrības interese apsīks, tātad no ērtā dzīvesveida vajadzēs atvadīties.

Samaņas sludinājums tajā nožēlojamā bezmaksas avīželē pirms divām dienām viņu ieinteresēja, jo bija neticami neiederīgs un negaidīts.

"Vajadzīga nauda. Man ir kas pārdodams. Notrdamas [sic.'J pazudušās vārsmas.IS Visas pierakstītas. Par skaidru naudu pirmajam pircējam. īstas."

Ieraudzījis šo sludinājumu, Sabirs sāka skaļi smieties. To acīmredzot bija iesniedzis neizglītots cilvēks. Kā gan tas varēja būt informēts par Nostradama katrēnām?

Bija vispārzināms, ka sešpadsmitā gadsimta gaišreģis uzrakstījis tūkstoti numurētu četrrinžu, kas publicētas viņa dzīves laikā un pareģo pasaules notikumus ar teju pārdabisku precizitāti. Mazāk zināms bija tas, ka piecdesmit astoņas katrēnas pēdējā brīdī no tipogrāfijas izņemtas, tāpēc dienasgaismu nav ieraudzījušas. Cilvēks, kurš četrrindes atrastu, vienā mirklī kļūtu par miljonāru, jo to vērtība naudas izteiksmē bija astronomiska.

Sabirs zināja, ka ikviens izdevējs, ne mirkli nešaubīdamies, samaksātu jebkuru summu, lai tiktu pie iespējas publicēt šīs vārsmas. Stāsts vien par tādu atradumu ienestu laikrakstu kasēs simtiem tūkstošu dolāru un garantētu publicēšanu pasaules avīžu pirmajās lappusēs. Varēja tikai minēt, ko cilvēki šajā nedrošajā laikā būtu ar mieru atdot, lai izlasītu četrrindes un izprastu tajās izklāstītos pareģojumus.

Līdz šai dienai Sabirs bija laimīgi fantazējis, kā viņa manuskripta oriģināls, gluži tāpat kā grāmatas par Hariju Poteru, tiek ieslēgts tādā kā literatūras Fortnoksā1 " un atklātībā nonāk vēlāk. Viņš bija Parīzē. Kādēļ lai nepārbaudītu savādo informāciju? Ko gan viņš var zaudēt?

"Izmeklēdama brutālas spīdzināšanas un nenoskaidrota vīrieša slepkavības apstākļus, policija meklē amerikāņu rakstnieku Ādamu Sabiru, kurš jānopratina saistībā ar šo noziegumu. Cik zināms, Sabirs patlaban uzturas Parīzē, un policija brīdina, ka šis cilvēks var būt bīstams. Smagā nozieguma atklāšanu un slepkavas operatīvu atrašanu Valsts policija pašlaik izvirzījusi par savu galveno pienākumu, jo pieļauj, ka šis cilvēks plāno vēl kādu uzbrukumu."

-   Jēziņ! - Sabirs stāvēja dzīvojamās istabas vidū, it kā baidītos, ka televizors piepeši varētu izkustēties no vietas un mesties viņam virsū. Visu ekrānu, lai skatītāju atmiņā iespiestos katrs redzētās sejas vaibsts, aizņēma kāda pasena viņa fotogrāfija. Pēc mirkļa Sabirs gandrīz jau ticēja, ka patiešām ir meklējamais noziedznieks.

Pēc tam ekrānā parādījās mirušā Samaņas seja. "Vai jūs pazīstat šo cilvēku?" jautāja diktora balss. Vaigs un auss līķim bija uzšķērsti, acis vaļā. Trulais skatiens it kā pauda izbrīnu, ka ekrānā redzams viņš, nevis kāds cits.

-   Ak Dievs… Uz viņa rokām ir manas asinis.

Satriekts pavēris muti, Sabirs apsēdās atpūtas krēslā. Roka trīcēja teju vienā ritmā ar elektronisko mūziku, kuras pavadījumā izskanēja pārējās vakara ziņas.

Vienpadsmitā nodaļa

Bija vajadzīgas desmit satraukuma pilnas minūtes, lai savāktu mantas - pasi, naudu, kartes, drēbes un kredītkartes. Pēdējā brīdī Sabirs vēl parakņājās rakstāmgaldā - ja nu aizmirsts kas svarīgs.

Dzīvokli viņš īrēja no sava angļu aģenta Džona Tona, kas pavadīja atvaļinājumu pie Kārību jūras. Automašīna arī piederēja aģentam, tā ka nevienam viņa braucamais neradīs aizdomas, tieši otrādi - atvieglos tikšanu ārā no Parīzes. Viņam bija vajadzīgs laiks pārdomām.

Sabirs steigšus iegrūda kabatā veco britu autovadītāja apliecību ar Tona vārdu un dažus eiro, ko atrada kādā kinolentes kārbā. Fotogrāfijas apliecībā nebija. Gan noderēs. Viņš paņēma arī rēķinu par elektrību un automašīnas dokumentus.

Ja policija aizturēs, viņš aizbildināsies ar nezināšanu un stāstīs, ka pētniecības nolūkos dodas uz Senremīdeprovansu, Nostradama dzimto vietu. Viņš teiks, ka nav ne klausījies radio, ne skatījies televīziju un neko nezina par izsludināto meklēšanu.

Ja veiksies, viņš tiks līdz Šveices robežai un tai pāri. Tur ne vienmēr pārbauda pases. Turklāt Šveice joprojām nebija iestājusies Eiropas Savienībā. Ja izdosies sasniegt Amerikas Savienoto Valstu vēstniecību Bernē, viņš būs drošībā. Ja no Šveices viņu izraidīs, tad uz ASV, nevis Parīzi.

No kolēģiem žurnālistiem Sabirs bija dzirdējis stāstus par franču policistiem. Nokļūstot franču policistu nagos, ar cilvēku esot cauri. Paejot mēneši un pat gadi, iekams Francijas murgaini birokrātiskajā tieslietu sistēmā kāds izskatot viņa lietu.

Ieraudzījis bankomātu, Sabirs apturēja mašīnu, bet motoru neizslēdza. Bija jānodrošinās ar skaidru naudu. Iebāzis pirmo karti bankomāta spraugā, Sabirs noskaitīja lūgšanu. Viss ritēja labi. Viņš mēģinās izņemt tūkstoti eiro. Ja otra karte būs nederīga, ar šo summu pietiks, lai samaksātu nodevas par autoceļu lietošanu un nopirktu pārtiku.

No ielas pretējās puses, paslēpis galvu jakas kapucē, viņu vēroja kāds puisis. Jēziņ! Šis nu gan nebija īstais bridis, lai kristu par upuri laupītājam. Turklāt atslēgas bija palikušas gluži jaunajā Audi, kura motors joprojām darbojās.

Ielicis skaidro naudu kabatā, Sabirs izmēģināja otru karti. Puisis tuvojās. Tāds skatiens bija teju visiem jaunajiem noziedzniekiem. Attālums starp abiem strauji samazinājās. Piecdesmit metri. Trīsdesmit. Sabirs ievadīja vajadzīgos ciparus.

Automāts karti norija. Vai policija tikusi viņam uz pēdām?

Sabirs metās pie automašīnas. Puisis bija sācis skriet, viņus šķīra tikai pieci metri…

Ieklupis salonā, Sabirs attapās, ka automobilis ir angļu modelis - ar stūri labajā pusē. Pārvietodamies uz vadītāja sēdekli un taustīdamies gar svešādo vadības paneli, viņš iztērēja trīs vērtīgas sekundes.

Puisis sagrāba durvju rokturi.

Tikai daļēji ietrausies vadītāja vietā, Sabirs pārslēdza automātisko ātrumkārbu reversijas pozīcijā, un automašīna strauji rāvās atpakaļgaitā. Puisis paklupa. Sabirs vēl gabaliņu pabrauca atpakaļgaitā, tad traucās uz priekšu, joprojām pūlēdamies iekārtoties vadītāja sēdeklī.

Pēc brīža viņš attapās, ka par pirmo savā mūžā sastapto laupītāju nemaz nedomā. Mieru nedeva doma, ka uz bankomātā ierautās kartes palika viņa pirkstu nospiedumi un policijai būs skaidrs, kurā Parīzes centra vietā viņš atradies šajā skaidrajā un zvaigžņotajā sestdienas vakarā pulksten divdesmit divos četrdesmit divās.

divpadsmitā nodaļa

Pirms divdesmit minūtēm atstājis Parīzi aiz muguras, Sabirs tuvojās krustojumam ar Evrī autostrādi, līdz kurai bija atlicis piecu minūšu brauciens. Tajā brīdī viņš pamanīja norādi - līdz Fon- tenblo vēl trīsdesmit kilometri. Savukārt Fontenblo no Samuā šķīra tikai desmit kilometri. Tā vismaz sacīja aptiekāre. Viņi bija sirsnīgi patērzējuši par Anrī II, Katrīnu de Mediči un Napoleonu, kas pirms došanās trimdā uz Elbas salu tieši Fontenblo esot mājis ardievas Vecajai gvardei.

Pareizāk būtu nogriezties no autostrades un doties uz Samuā pa citu ceļu. Vai tad gar maģistrālēm nav ierīkotas automātiskas transportlīdzekļu numuru pazīšanas sistēmas? Viņš par kaut ko tādu bija lasījis. Ja nu policija jau noskaidrojusi, ka viņš apmeties Tona dzīvoklī? Drīz vien tā zinās, ka viņš brauc ar Tona Audi, un tad viņu aizturēt būs pavisam viegli - atliks norīkot dažas policijas patruļmašīnas pie autoceļa nodevas iekasēšanas posteņa, un viņu nomakšķerēs kā muļķa zivteli.

Ja varētu saņemt katrēnas no tā Kriša, varbūt izdotos policiju pārliecināt, ka viņš ir godīgs rakstnieks, nevis psihopāts. Un vispār. Kādēļ gan čigāna nāve būtu saistāma ar šīm vārsmām? Tādi cilvēki taču allaž iekuļas nepatikšanās, vai ne? Varbūt viņš gāja bojā kādā parastā ķildā par naudu vai sievieti, bet nabaga rakstnieks tikai gadījās ceļā. No šāda skatpunkta notikums šķita pavisam citāds.

Lai nu kā tur būtu, viņam bija alibi. Aptiekāre viņu katrā ziņā atcerēsies. Viņš laipnajai sievietei bija izstāstījis par čigāna savādo rīcību. Būtu grūti iztēloties, kā viņš to puisi spīdzinātu un nogalinātu, ja pašam savainota roka. Policija taču to saprastu, vai ne? Vai patiešām likuma sargi uzskatītu, ka viņš čigānam sekojis, lai atriebtos par nodarījumu bārā?

Sabirs papurināja galvu. Skaidrs bija tikai viens - viņam vajadzēja atpūsties. Citādi sāksies halucinācijas.

Atvairījis drūmās domas, Sabirs nogriezās no autoceļa un sāka braukt pa mežainu apvidu. Līdz Samuā ciematam bija divi kilometri.

trīspadsmitā nodaļa

-Šķiet, ka viņš mums ir izsprucis.

-   Ko tas nozīmē? Kā tu to zini?

Kalks sarauca pieri. Makrons, protams, bija daudzsološs darbinieks - par to kapteinis nešaubījās. Taču… kā viņam ar iztēli? Labi. Ko gan var gaidīt no divus metrus gara marselieša?

-    Esam pārbaudījuši visas viesnīcas, viesu namus un autonomas punktus. Ierodoties viņam nebija ne mazākā iemesla slēpties. Viņš nezināja, ka nogalinās to čigānu. Māte tam amerikānim ir francūziete. Mūsu valodā viņš runā nevainojami. Vismaz tā šis muļķis apgalvo savā mājaslapā internetā. Vai nu viņš paslēpies pie kāda sava drauga, vai aizlaidies. Manuprāt, aizlaidies. Pēc pieredzes zinu, ka reti kurš draugs ir ar mieru dot pajumti varmākam.

-   Vai kaut kas noskaidrots par to cilvēku, kurš zvanīja viņa vārdā?

-   Notvēruši Sabiru, notversim viņu arī.

-   Tātad dosimies uz Samuā? Pie Kriša?

-   Jā, paspēlēsim paslēpes.

četrpadsmitā nodaļa

Pamodies Sabirs pirmo ieraudzīja noklīdušu kurtu, kas šķērsoja ceļu tieši gar automašīnas priekšgalu. Lejā, koku ieskauta, rīta saulē mirdzēja Sēna..

Izkāpis no automašīnas, viņš izstaipīja kājas. Piecas stundas miega - šajā situācijā tas šķita pietiekami. Iepriekšējā vakarā viņš jutās nervozs un satraukts, taču nu bija nomierinājies. Viņu vairs nepārņēma panika, iedomājoties, kādās nepatikšanās iekļuvis. Došanās uz Samuā šķita saprātīga doma, tāpat kā iebraukšana mežā, lai pagulētu. Varbūt franču policija nemaz tik viegli viņu rokā nedabūs? Tomēr riskēt nedrīkstēja.

Nobraucis piecdesmit metrus pa meža ceļu, viņš pa atvērtajiem automašīnas logiem saoda dūmu un nepārprotamo ceptas cūkgaļas smaržu. Kaut gan Sabirs gribēja doties tālāk, izsalkums viņu pievārēja. Lai arī kas notiktu, viņam jāpaēd. Kādēļ lai viņš to nedarītu šeit? Te nebija ne kameru, ne policistu.

Sabirs sev iestāstīja, ka ir prātīgi nopirkt brokastis no ļaudīm, kuri šajā brīdi gatavo ēdienu. Apmetnes iemītnieki varbūt varēs pastāstīt, kur meklējams Kriss.

Pametis braucamo, Sabirs cauri mežam devās uz priekšu. Ceptās gaļas smarža bija tik kairinoša, ka vēders rāvās čokurā. Doma, ka viņš bēg no policijas, šajā brīdī šķita smieklīga. Ļaudīm apmetnē droši vien nav ne televizora, ne avīžu.

Brīdi Sabirs stāvēja klajuma malā un vēroja. Tā bija čigānu apmetne. Viņam patiešām laimējies. Protams, neviens cits saprātīgs cilvēks maija sākumā nedzīvos mežā zem klajas debess. Nometnes franči parasti rīko augustā, bet vislabprātāk paliek viesnīcā kopā ar ģimeni un pusdieno, nešķirdamies no ierastajām ērtībām.

Ieraudzījusi nācēju, kāda sieviete pasauca savu vīru. Acumirklī Sabiram pretī traucās pulciņš trokšņainu bērnu, kas klaigādami viņu ielenca no visām pusēm. Divi vīri pameta savu nodarbi un lūkojās uz svešinieku. Sabirs pacēla roku sveicienam.

Piepeši viņa pacelto roku kāds sagrāba un atlauza uz muguras, bet pašu nogrūda uz ceļgaliem.

Mirkli pirms samaņas zaudēšanas Sabirs pie viena no treileriem pamanīja televīzijas antenu.

Piecpadsmita nodaļa

-    Rīkojies, Jola. Tev ir uz to tiesības.

Viņa priekšā stāvēja sieviete. Vecāks vīrs ielika viņai plaukstā dunci un pastūma viņu uz priekšu. Sabirs grasījās ko teikt, bet atskārta, ka mute aizlīmēta.

-    Nebaidies! Nogriez viņam olas!

-    Nē! Vispirms tiec galā ar acīm.

Stāvēdamas treileru durvīs, jauno sievieti ar saucieniem mudināja padzīvojušas sievas. Sabirs palūkojās visapkārt. Viņu bija apstājuši tikai vīrieši, vienīgā sieviete tuvumā bija tā, ar nazi rokā. Viņš mēģināja pakustināt rokas, taču tās bija stingri sasietas uz muguras. Sasaistītas bija arī potītes, bet starp ceļgaliem ietū- cīts dekoratīvs spilvens.

Kāds vīrs apvēla Sabiru uz vēdera un rupji parāva viņam zemāk bikses.

-   Tagad mērķis ir labāk redzams.

-    Pie viena iebaksti viņam pakaļā! - uzsauca kāda sieva. Viņas pavirzījās tuvāk, lai labāk visu redzētu.

Sabirs drudžaini purināja galvu, izmisīgi mēģinādams notraukt no mutes līmlenti.

Sieviete nāca viņam klāt, turēdama dunci izstieptā rokā.

-   Uz priekšu! Nebaidies! Atceries, ko viņš izdarīja ar Bābelu!

Pagriezis galvu sāņus, Sabirs īdēdams cieši lūkojās sievietei

acīs - it kā tāds velnišķīgs skatiens viņu spētu atturēt no iecerētā.

Kāds vīrs sagrāba Sabira sēkliniekus un parāva uz priekšu, lai pārgriezt vajadzētu tikai plāno ādu. Pietiktu ar vienu dunča cirtienu.

Sabirs raudzījās uz sievieti, instinktīvi juzdams, ka tā ir viņa vienīgā iespēja. Ja viņš novērsīsies, nekas vairs nebūs līdzams. Neapjēgdams, ko dara, Sabirs nācējai piemiedza ar aci.

Šķita, ka sievieti ķēris pliķis. Pieliekusies viņa ar brīvo roku norāva Sabiram no mutes līmlenti.

-    Kāpēc tu to pastrādāji? Kāpēc sakropļoji un nogalināji manu brāli? Ko viņš tev bija nodarījis?

-   Kriss. Kriss. Viņš teica, lai meklēju Krišu, - ievilcis elpu, Sabirs izgrūda.

Sieviete atkāpās. Vīrs palaida Sabira sēkliniekus vaļā un pieliecās viņam tuvāk, piešķiebis galvu kā putnu suns.

-    Ko tu teici?

-   Jūsu brālis sadauzīja glāzi un iegrūda lauskās vispirms savu roku un tad manējo. Pēc tam piespieda manu asiņaino roku sev pie pieres. Viņš teica, lai dodos uz Samuā un meklēju Krišu. Es jūsu brāli nenogalināju! Tagad saprotu, ka viņš izsekots. Lūdzu, ticiet man! Vai gan citādi es būtu šurp braucis?

-   Taču policija meklē tevi! Mēs redzējām tevi televīzijā un atceramies tavu seju.

-   Jūsu brāļa roka bija notriepta manām asinīm.

Vīrs pagrūda Sabiru uz sāniem. Šķita, ka čigāns tūdaļ pārgriezīs gūsteknim rīkli, bet nākamajā mirklī tas noņēma viņam rokas pārsēju, lai apskatītu brūces. Vīri sarunājās valodā, ko Sabirs nesaprata.

-   Celies augšā un uzvelc bikses!

Kad bija pārgrieztas auklas un Sabira rokas atsvabinātas, kāds viņam iegrūda sānos dunku.

-   Stāsti! Kas ir Kriss?

Sabirs paraustīja plecus.

-    Droši vien kāds no jums.

Svešie vīri sāka smieties.

Turēdams dunci rokā, viens no viņiem piemiedza ar aci - tieši tā pirms mirkļa Sabirs bija izglābis savus sēkliniekus.

-    Neuztraucies. Drīz tu viņu satiksi. Ar olām vai bez - tas ir tavā ziņā.

sešpadsmita nodaļa

"Vismaz pabaroja mani," Sabirs domās sprieda. "Viņiem būs grūtāk nogalināt cilvēku, ar kuru dalīts maizes rieciens."

Izēdis visu sautējumu, viņš pastiepa no jauna sasaistītās rokas pēc kafijas.

-   Gaļa bija lieliska.

Veca sieva palocīja galvu un noslaucīja rokas kuplajos svārkos. Sabirs ievēroja, ka viņa neēd.

-   Tīra. Jā. Ļoti tīra.

-Tīra?

-   Adatas. Eži ir paši tītīgākie dzīvnieki. Nav marimē. Nevis kā… - viņa nospļāvās pār plecu, - suņi.

-   Ak tā? Jūs ēdat suņus arī? - Sabiram pietika ar ežiem. Viņš juta kaklā kāpjam nelabumu.

-    Nē, nē! - Sieva sāka skaļi smieties. - Suņus. Ha, ha, ha! - Viņa pamāja kādam draugam. - Vai dzirdēji? Gādžu domā, ka mēs ēdam suņus.

Tajā mirklī klajumā ieskrēja kāds aizelsies vīrs, kuru tūdaļ apstāja jaunākie bērni. Pēc īsas sarunas bērni steidza brīdināt apmetnes iemītniekus.

Sabirs vēroja, kā čigāni gan treileros, gan zem treileriem drudžaini slēpj dažādas kastes un iedzīves lietas. Pie Sabira pienāca divi vīri.

-    Kas noticis? Kas?

Saņēmuši aiz pleciem, vīri stiepa Sabiru uz lielas lādes pusi.

-   Jēziņ! Jūs taču nebāzīsiet mani tur iekšā! Man ir klaustrofo- bija. Patiešām! Man ir grūti šaurās telpās! Lūdzu! Paslēpiet mani treilerā!

Nelikdamies lūgšanos dzirdam, vīri iegrūda Sabiru lādē. Viens izvilka no kabatas netīru lakatiņu un ietūcīja gūsteknim mutē. Tad viņi aizcirta vāku.

Septiņpadsmitā nodaļa

Kapteinis Kalks vēroja savādos ļaudis. Brieda nepatikšanas. Viņš to zināja. Juta. Kad bija jārunā ar policiju, čigāni lielākoties klusēja - arī tad, ja nozieguma upuris bija kāds no viņiem. Kā šajā reizē. Viņi joprojām uzskatīja, ka tiesu spriedīs paši.

Viņš pamāja ar galvu Makronam, un palīgs pacēla gaisā Sabira fotogrāfiju.

-    Vai esat redzējuši šo cilvēku?

Klusums.

-   Vai kāds no jums zina, kas viņš ir?

-   Slepkava.

Aizvēris acis, Kalks nodomāja: "Lieliski. Viens vismaz ierunājās. Vismaz kaut ko pateica."

-   Tas nav droši zināms. Jo vairāk meklējam, jo vairāk šķiet, ka noziegumā iesaistīts vēl kāds. Mums šo kādu vēl nav izdevies noskaidrot.

-   Kad jūs atdosiet mana brāļa mirstīgās atliekas, lai varam viņu apglabāt?

Vīri pašķīrās, dodot ceļu jaunai sievietei. Izspraukusies caur sievu un bērnu pulciņu, viņa nostājās visiem priekšā.

-Jūsu brāļa?

-   Bābels Samana ir mans brālis.

Kalks pamāja ar galvu Makronam, kurš steigšus sāka rakstīt nelielā bloknotā.

-    Kā jūs sauc?

-   Jola. Jola Samana.

-   Vecāki?

-    Miruši.

-Citi radinieki?

Paraustījusi plecus, Jola pamāja ar galvu uz cilvēkiem, kuri stāvēja viņai aiz muguras.

-   Visi?

Viņa palocīja galvu.

-    Ko viņš darīja Parīzē?

Sieviete atkal paraustīja plecus.

-    Vai kāds to zina?

Plecus raustīja visi.

Kalkam nāca smiekli. Viņš neļāva tiem vaļu, jo baidījās, ka tad šie vīri viņu nolinčos.

-    Vai kāds kaut ko var pastāstīt par Samanu? Ar ko viņš tikās? Mēs zinām, ka viņš tikās ar Sabiru. Un vēl? Kāpēc viņš devās uz Sendenī?

Klusums.

Kapteinis gaidīja. Trīsdesmit gadu ilgā pieredze bija iemācījusi, kad vajag un kad nevajag steigties.

-    Kad jūs viņu atdosiet?

-Vēl nevaru pateikt, - Kalks atbildēja, māksloti nopūzdamies. - Iespējams, līķis būs vajadzīgs tālākiem izmeklējumiem.

Jaunā sieviete pievērsās vecākam čigānam.

-    Viņš jāapglabā triju dienu laikā.

Čigāns izslējās un cieši raudzījās uz Kalku.

-    Vai mēs viņu saņemsim?

-    Es jau teicu. Nē. Vēl ne.

-    Vai varam dabūt viņa matus?

-Ko?

-   Ja iedosiet mums nedaudz Bābela matu, mēs varēsim viņu apglabāt. Kopā ar viņa mantām. Tas jāizdara triju dienu laikā. Ar līķi tad varēsiet darīt visu,ko vēlēsieties.

-    Izklausās savādi.

-   Vai izpildīsiet mūsu lūgumu?

-   Par matiem? -Jā.

Kalks juta, ka pakausī urbjas Makrona skatiens.

-Jā. Kādu cirtu mēs varam jums atdot. Atsūtiet savu cilvēku uz šo adresi… - Kalks pasniedza čigānam vizītkarti, - rīt. Jūs viņu oficiāli identificēsiet, un nogriezīsim arī matus.

-    Iešu es. - Tā bija jaunā sieviete, Samaņas māsa.

-    Ļoti labi. - Kalks stāvēja meža klajuma vidū. Šī vieta viņam bija pilnīgi sveša un atšķīrās no visa, kas atbilst normālai sabiedrībai. Tikpat labi viņš varētu stāvēt tropu mežā un apspriest ētikas jautājumus ar indiāņu cilts vadoni.

-    Piezvaniet, ja uzrodas tas amerikānis Sabirs, labi? Mans telefona numurs ir norādīts vizītkartē. - Viņš palūkojās visapkārt. -Jūsu klusēšanu es uzskatu par "jā".

Astoņpadsmitā nodaļa

Izcelts no lādes, Sabirs bija tuvu neprātam. Vēlāk, cenzdamies savas emocijas izvērtēt, viņš atskārta, ka neko neatceras. "Acīmredzot pašaizsardzības instinkts," Sabirs nosprieda.

Viņš nemeloja, čigāniem stāstīdams par klaustrofobiju. Bērnībā skolasbiedri bija uzjautrinājušies, ieslēgdami viņu skolotāja automašīnas bagāžniekā. Arī toreiz viņš bija nemaņā. Skolotājs viņu - pusdzīvu - uzgāja pēc trim stundām un sacēla pamatīgu traci. Par šo gadījumu rakstīja vietējās avīzes.

Sabirs paziņoja, ka viņam neesot ne jausmas, kas to izdarījis, taču klusībā gandrīz desmit gadus kala atriebības plānus. Kļuvis par žurnālistu, viņš ieguva zināmu varu un pilnībā to izmantoja.

Taču atriebība neglāba no klaustrofobijas, kas ar gadiem pat pastiprinājās.

Nu viņu mocīja nelabums. Savainotās plaukstas sāpīgi pulsēja - Sabiram ienāca prātā, ka naktī pušumos iekļuvusi infekcija. Tā kā vaļējās brūces pēc pārsēju noņemšanas nebija apkoptas, nebūtu brīnums, ka tajās ieperinājušās nevēlamas baktērijas. Turklāt ieslodzīšana lādē visu vēl pasliktināja. Galva reiba. Sabirs mēģināja pacelt rokas, taču nespēja - šķita, ka ķermenis vairs neklausa. Viņš juta, ka tiek ienests kādā ēnainā vietā, pa kāpnēm augšup un tad istabā, kur sejā iespīdēja krāsainas rūts slāpēta gaisma. Pēdējais, ko Sabirs atcerējās pirms ieslīgšanas nemaņā, bija divas tumšbrūnas acis - šķita, ka tās cenšas ielūkoties viņa dvēselē.

Viņš pamodās, juzdams neciešamas galvassāpes. Gaiss telpā bija smacīgs, tāpēc viņam bija grūti elpot - it kā plaušas būtu piepildītas ar putugumiju. Neviļus Sabirs paskatījās uz savu plaukstu - tā bija rūpīgi apsaitēta. Viņš mēģināja roku pacelt, taču spēja tikai vārgi pakustināt.

Pēc brīža viņš atskārta, ka guļ treilerā. Caur krāsaino loga stiklu iespīdēja dienasgaisma. Nedaudz paslējis galvu, lai palūkotos laukā pa vienīgo bezkrāsaino rūti, Sabirs nespēkā atslīga spilvenos. Pirmo reizi mūžā viņam nebija varas pār savu ķermeni - šķita, ka locekļi cits no cita atdalīti un salikt tos atpakaļ nav iespējams.

Taču miris viņš nebija. Un negulēja arī cietuma slimnīcā. Allaž jācenšas uz dzīvi paraudzīties no gaišās puses.

Nākamo reizi Sabirs pamodās naktī. Vēl neatvēris acis, viņš juta kādu sēžam līdzās. Izlikdamies'cieši aizmidzis, viņš klusi pagrieza galvu uz sāniem un mēģināja saskatīt sēdētāju. Sieviete - par to šaubu nebija. Gaisā jautās pačūlijas smarža un vēl kāds netverams aromāts, kas raisīja asociācijas ar miklu. Varbūt šis cilvēks mīcījis maizi?

Sabirs sasprindzināja redzi. Blakus gultai uz krēsla sagumusi sēdēja Samaņas māsa - šķita, ka viņa skaita lūgšanas. Saujā iemirdzējās duncis.

-    Prātoju, vai nogalināt tevi.

Spēji norijis siekalas, Sabirs pūlējās saglabāt mieru. Elpošana joprojām sagādāja grūtības, tāpēc viņš elsa gluži kā sieviete dzemdību laikā.

-   Ja esi nolēmusi to darīt, nevilcinies. Aizstāvēties es neesmu spējīgs - tāpat kā tajā bridi, kad biju sasiets un tu grasījies mani kastrēt. Neraizējies, es pat roku nevaru pacelt.

-   Tāpat kā mans brālis.

-    Es nenogalināju tavu brāli! Cik bieži lai to atkārtoju? Mēs tikāmies tikai vienu reizi, un viņš man uzbruka. Dievs vien zina, kāpēc. Pēc tam viņš lika man braukt šurp.

-   Kādēļ tu piemiedzi man ar aci?

-   Vienīgi tā es varēju pateikt, ka neesmu vainīgs.

-    Mani tas sadusmoja. Tobrīd es spētu tevi nogalināt.

-   Man nekas cits neatlika. Vai tad bija vēl kāda iespēja?

Atslīgusi krēslā, Jola iegrima pārdomās.

-   Vai tu apsaitēji manu roku?

-Jā.

-   Dīvaina izturēšanās pret cilvēku, kuru grasies nogalināt.

-   Es neteicu, ka grasos tevi nogalināt. Es teicu, ka prātoju par

to.

-   Ko tu ar mani darītu pēc tam? Ko tu iesāktu ar manu līķi?

-   Vīri tevi sacirstu gabalos kā cūku un tad sadedzinātu.

Iestājās neomulīgs klusums. Sabirs nespēja apjēgt, kā gan nokļuvis tādā situācijā.

-   Cik ilgi jau šeit esmu?

-   Trīs dienas.

-   Jēziņ! - Sabirs iesaucās, ar veselo roku nedaudz paceldams savainoto. - Kas ar mani notika? Kas ar mani notiek?

-    Asins saindēšanās. Ārstēju tevi ar augiem un kaolīna kompresēm. Infekcija iekļuvusi plaušās. Taču dzīvotājs būsi.

-    Vai esi pārliecināta? - Sabirs tūdaļ saprata, ka sarkasms ir nevietā.

-    Es runāju ar aptiekāri.

-Ar ko?

-   Ar sievieti, kas apstrādāja tev brūces un pārsēja roku. Viņas aptiekas nosaukums bija avīzē. Kad devos uz Parīzi pēc brāļa matiem, es viņu apmeklēju. Tagad mēs varēsim brāli apglabāt.

-    Ko tā sieviete teica?

-    Ka tu saki patiesību.

-Tad kas, tavuprāt, nogalināja tavu brāli?

-   Tu. Un vēl viens cilvēks.

-Es?

-   Varbūt tas otrs. Taču tu piedalījies.

-    Tad kāpēc tu mani nenogalini, lai miers? Kāpēc nesagriez gabalos kā pretīgu cūku?

-    Nesteidzies. - Jola paslēpa dunci svārku krokās. - Visam savs laiks.

deviņpadsmitā nodaļa

Tajā naktī vīri pagatavoja nestuves un aizgādāja Sabiru pa mēness taku mežā.

Samaņas māsa gāja līdzās, it kā viņai būtu likumīgas tiesības uz gūstekni. "Kamēr esmu es," Sabirs prātoja, "viņai nav jādomā."

Pār taku pārskrēja vāvere, un sievas sāka satraukti čukstēties.

-    Ko tas nozīmē?

-   Vāvere ir laba zīme.

-    Kāda ir slikta?

Uzmetusi Sabiram ašu skatienu, jola nosprieda, ka viņš nezobojas.

-   Pūce. - Pieklusinātā balsī viņa turpināja: - Čūska. Vissliktākā ir žurka.

-    Kāpēc? - Sabirs atskārta, ka pats arī runā čukstus.

-   Tās ir tnarimē. Nešķīstas. Labāk nepieminēt.

-Aktā?

Beidzot viņi nonāca citā klajumā, kas bija izrotāts svecēm un ziediem.

-    Vai mēs šeit apglabāsim tavu brāli?

-Jā.

-   Taču jums nav viņa mirstīgo atlieku. Tikai mati.

-   Kuš… Mēs par viņu vairs nerunājam. Nepieminam viņa vārdu.

-Ko?

-   Ģimenē nerunā par tuvinieku nāvi. Par to runā citi cilvēki. Visu nākamo mēnesi mēs viņu nepieminēsim.

Pie Jolas pienāca kāds vecs vīrs un pasniedza paplāti ar banknošu žūksni, ķemmi, šalli, spogulīti, skūšanās piederumiem, dunci, kāršu kavu un šļirci. Cits vīrs atnesa papīrā iesaiņotu pārtiku. Vēl cits - vīnu, ūdeni un zaļas kafijas pupiņas.

Netālu no ozola divi čigāni izraka nelielu bedri. Jola trīs reizes līdz tai aizgāja un rūpīgi ielika tur brāļa lietas - citu virs citas. Aiz viņas gāja daži bērni, kas iebirdināja seklajā kapā kukurūzas graudus. Tad vīri bedri aizmeta ciet.

Tajā brīdī sievas sāka vaimanāt. Sabiram uz skausta sacēlās stāvus matiņi.

Jola nokrita pie brāļa kapa ceļos un sāka dauzīt galvu pret zemi. Dažas sievietes, konvulsīvi raustīdamās un valbīdamas acis, noslīga viņai līdzās.

Četri viri klajumā iestiepa palielu akmeni un to novietoja uz Samaņas kapa. Citi atnesa viņa drēbes un dažas personiskās mantas, ko salika uz akmens un aizdedzināja.

Vaimanas un žēlabas pieņēmās spēkā. Vairāki bērinieki kaut ko dzēra no mazām stikla pudelītēm. Jola norāva sev blūzi un ieberza krūtis un vēderu ar zemi un beru vīnu.

Sabiram piepeši radās iespaids, ka viņš dzīvo nevis divdesmit pirmajā gadsimtā, bet daudz senāk, un viņa acu priekšā risinās neprātīgas dzīres. Sveču un sakurto ugunskuru gaismā cilvēki atgādināja Ensora gleznu tēlus.

Pienāca virs, kas pirmajā dienā bija sagrābis Sabira sēkliniekus, un piedāvāja padzerties no māla krūzes.

-   Dzer! Tas aizgaiņās mule.

-   Mule?

Vīrs paraustīja plecus.

-   Tie sapulcējušies ap šo klajumu. Ļaunie gari. Cenšas iekļūt. Cenšas… - Vīrs vilcinājās. - Nu, tu jau zini.

Norīdams malku, Sabirs juta, ka spirts apdedzina rīkli.

-   Zinu, - viņš noteica, pats nesaprazdams, kāpēc.

divdesmitā nodaļa

Ašors Bals bēru ceremoniju vēroja no droša attāluma - slēpnī, . ko bija ierīkojis mežā. Mugurā viņam bija apvalkāts maskēšanās tērps, galvā - leģionāra cepure, seju slēpa raiba maska, bet uz acīm bija nakts redzamības brilles. Pat no trīs pēdu attāluma viņš krūmājā nebija saskatāms.

Beidzot, pēc trim dienām, viņš bija guvis kaut nelielu skaidrību par to meiteni. Līdz šim brīdim viņam nebija radusies iespēja piekļūt galvenajai apmetnei pietiekami tuvu. Arī tad, kad viņa devās no apmetnes prom, Balam neizdevās viņu nopētīt. Tik atklāti pauzdama sēras par sava jukušā brāļa nemirstīgo dvēseli, viņa beidzot sevi nodeva.

Bals domās pārcēlās atpakaļ uz telpu, kur bija miris Samana. Garus gadus dienēdams ārzemnieku leģionā, Bals nekad nebija piedzīvojis, ka cieši sasaistīts cilvēks spēj izdarīt pašnāvību. Nodrāzta anekdote vēstīja par mēles norīšanu, kas bija fiziski grūti izdarāms. Neviens, itin neviens - vismaz Bals tādu cilvēku nepazina - nespēja sevi nonāvēt ar domām vien. Rast sevī tādu spēku un pārliecību? Tam vajadzīga drosme. Kāpēc Samana tā rīkojās? Ko viņš centās pasargāt?

Vērotājs atkal palūkojās uz meiteni. Kas viņa Samanam bija? Sieva? Nē. Bals domāja, ka ne. Māsa? Iespējams. Nespodrajā apgaismojumā viņš nespēja novērtēt jaunās sievietes vaibstus, turklāt viņas seju izķēmoja grimase.

Tad Bals paskatījās uz Sabiru. Cilvēks, kurš prata būt vajadzīgs. Noskaidrojis, ka Sabirs patiešām uzturas apmetnē, Bals juta kārdinājumu piezvanīt policijai vēlreiz. Ja likuma sargi aizvāktu šo cilvēku no ceļa uz visiem laikiem, turpmāk pēc vardarbības lielas vajadzības nebūtu. Taču Sabirs bija tik nevarīgs un tik viegli izsekojams, ka doma viņa dēļ tērēt dārgās minūtes diez vai bija prātīga.

Savukārt meitene būs daudz cietāks rieksts - par to Bals bija pārliecināts. Viņa dzīvoja nelielā, savrupā sabiedrībā, kurā no ārpuses nevienu negaidīja. Ja viņa satuvinātos ar nekaitīgo Sabiru, viss būtu daudz vienkāršāk.

Tātad Balam atlika vien vērot un gaidīt. Pienāks arī viņa laiks - kā vienmēr.

divdesmit pirmā nodaļa

-   Varēsi paiet?

-   Jā, domāju, ka varēšu.

-   Nāc kopā ar mani.

Sabirs ļāva, lai Samaņas māsa palīdz viņam piecelties. Bija jaušams, ka jaunā sieviete nevairās viņam pieskarties ar rokām, taču rūpīgi uzmanās, lai nesaskartos abu drēbes.

-    Kādēļ tu tā dari?

-Kā?

-   Atraujies ik reizi, kad nejauši tev pieskaros. It kā es būtu spitālīgs.

-    Es nevēlos tevi apgānīt.

-   Apgānīt?

Viņa palocīja galvu.

-    Čigānietes nedrīkst pieskarties vīrietim, ja vien tas nav viņas vīrs, brālis vai dēls.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka dažos dzīves periodos mēs esam marimē. Iekams neesmu kļuvusi par māti - un noteiktās mēneša dienās -, es neesmu šķīsta. Es varu tevi aptraipīt.

Neizpratnē grozīdams galvu, Sabirs aizgāja līdz treilera durvīm.

-   Vai tāpēc tu vienmēr ej man aiz muguras?

Jola pamāja ar galvu.

Tajā dienā Sabirs bija teju pateicīgs par apmetnē valdošo savādo un noslēpumaino gaisotni. Viņš ne vien bija paglābts no • franču policijas un izdziedināts - ja slimību neapturētu, viņš varbūt nomirtu no septiskā šoka -, bija satricināti viņa priekšstati par saprātīgu, racionālu dzīvesveidu. "Ikvienam vajadzētu padzīvot čigānu apmetnē," Sabirs drūmi nodomāja, "lai iedragātu savu buržuāzisko pašapmierinātību."

Ejot pieturēdamies pie zedeņu žoga, kas ieskāva treilerus, Sabirs apņēmās uzzināt par šiem cilvēkiem pēc iespējas vairāk un apgūt visu noderīgo, ko vien viņi varētu iemācīt.

Jola ar rokas mājienu vedināja, lai Sabirs dodas pie vīriem, kuri apmetnes tālākajā malā bija iekārtojušies uz ķebļiem. Viņu priekšā atzveltnes krēslā, kas bija novietots uz tikko manāma paugura, sēdēja visnotaļ brangs vīrs ar prāvu galvu, gariem melniem matiem, varenām ūsām, zelta priekšzobu un gredzenu katrā pirkstā. Mugurā viņam bija vaļīgs, tradicionāls divrindu uzvalks, ko ērmīgu padarīja auduma spilgtais raksts - violetas un zaļas svītras - un pārmēru platie atloki.

-    Pie velna, kas tas tāds?

-    Bulibaša. Mūsu barons. Šodien viņš kļūs par Kristinori.

-Jola, Dieva dēļ…

Jaunā sieviete apstājās, joprojām turēdamās viņam aiz muguras un mazliet pa labi.

-   Tu taču meklēji Krišu. Atceries, ko brālis tev teica? Te nu tas

ir.

-    Ko? Tas ir Kriss? Tas resnais? Barons?

-   Nē. Mēs rīkojam Krišu, kad jāpieņem nozīmīgs lēmums. Kad Krišu izsludina, mūsu ļaudis ierodas pat no daudzu kilometru tālām vietām un vispirms ievēl Kristinori jeb Kriša tiesnesi. Ja izskatāmais jautājums ir ļoti svarīgs, šo pienākumu uzņemas Bulibaša. Viņam palīdzēs vēl divi tiesneši: viens pārstāvēs prasītāja, otrs - atbildētāja pusi. Tos izvēlas nofūro un fūro-dai17 jeb vecāko vidus.

-   Tātad šis ir svarīgs jautājums?

-   Svarīgs? Tas ir tavas dzīvības un nāves jautājums.

divdemit otrā nodaļa

Sabiru laipni aizvadīja līdz ķeblim, kas bija nolikts pretī Buli- bašam. Jola iekārtojās uz zemes Sabiram aiz muguras. Viņš nosprieda, ka Jolai, vienīgajai sievietei sapulcē, šī vieta iedalīta, lai viņam tulkotu, kas šeit tiek spriests.

Pārējās sievietes un bērni drūzmējās mazliet tālāk, pa labi no Bulibašas, - tieši tā Jola vienmēr stāvēja aiz muguras Sabiram. Viņš ievēroja, ka sievietes saposušās labākajās drānās un vecākās, precētās kundzes uzsējušas galvas lakatus un izrotājušās neskaitāmām zeltlietām. Acu kontūras viņām bija apvilktas ar melnu zīmuli un mati zem lakatiem sacirtoti un sapīti bizēs. Dažām sievietēm uz rokām bija hennas pēdas. Vairākas vecāsmātes smē- ķēja.

Bulibaša pacēla roku, pieprasīdams klusumu, taču visi turpināja sarunāties. Šķita, ka debates par Sabira likteni jau sākušās.

Nākamajā mirkli Bulibaša aicināja priekšā vīru, kas pirms vairākām dienām bija sagrābis Sabiru aiz sēkliniekiem.

-   Tas ir mans brālēns. Viņš apsūdzēs tevi, - Jola klusi sacīja.

-Ak…

-   Tu viņam patīc. Naida viņam pret tevi nav, taču viņam tas jādara ģimenes vārdā.

-    Vai mani sagriezīs gabalos kā cūku, ja visi būs pret mani? - Sabirs centās jokot, taču balss nodevīgi aizlūza.

-   Jā, tevi nogalinās.

-    Kāda ir otra iespēja?

-Otra?

-    Kas notiks, ja lēmums būs man labvēlīgs? - Sabirs juta, ka • nosvīdis slapjš.

-Tad tu kļūsi par manu brāli. Būsi par mani atbildīgs. Par manu nevainību. Par manām kāzām. It visā aizstāsi man brāli.

-    Nesaprotu.

Jola nepacietīgi nopūtās.

-    Tu joprojām esi dzīvs tikai tāpēc, - viņa čukstus skaidroja, - ka mans brālis tevi padarīja par savu phral. Savu asinsbrāli. Viņš tev lika braukt pie mums.un meklēt Krišu. Tu tā darīji. Mums nebija izvēles - viņa pēdējo vēlēšanos vajadzēja izpildīt. Mirušajam jāsaņem, ko viņš lūdzis. Brīdī, kad mans brālis ar tevi tā izrīkojās, viņš zināja, ka mirs.

-    Kā gan viņš varēja to zināt?

-   Viņš ienīda pai/os, frančus, pat vairāk nekā gādžo. Ja viņš payo padarīja par savu brāli, tātad situācija bija ārkārtēja.

-    Es neesmu pin/o. Mana māte gan ir francūziete, bet tēvs ir amerikānis. Esmu dzimis un audzis Amerikas Savienotajās Valstīs.

-   Taču tu nevainojami runā franciski. Droši vien tāpēc Bābels noturēja tevi par francūzi.

Apmulsis Sabirs purināja galvu.

Tajā brīdī Jolas brālēns uzrunāja sapulci. Par spīti labajām franču valodas zināšanām, Sabiram bija grūti saprast teiktā jēgu.

-    Kas tā par valodu?

-Sintu.

-    Lieliski. Vai tu varētu paskaidrot, ko viņš saka?

-    Ka tu nogalināji manu brāli. Ka esi ieradies pie mums, lai apzagtu mūsu ģimeni. Ka tu esi ļauns un Dievs sūtījis tev slimību, lai pierādītu, ka tu melo par manu brāli Bābelu. Ka tevis dēļ pie mums ieradusies policija un tu esi sātana kalps.

-    Un tu teici, ka es viņam patīku?

Jola palocīja galvu.

-    Patiesībā Aleksis domā, ka tu nemelo. Brīdī, ko tu gandrīz pieņēmi par savu pēdējo mūžā, viņš ielūkojās tev acīs un ieraudzīja tavu dvēseli. Viņam tā šķita balta, nevis melna.

-    Kāpēc tad viņš tagad tā runā?

-   Tev jābūt pateicīgam, jo viņš briesmīgi pārspīlē. Daudzi mūsējie domā, ka tu neesi nogalinājis manu brāli. Viņi cer, ka Bulibaša sadusmosies par Alekša vārdiem un pasludinās tevi par nevainīgu.

-    Un tu? Vai tu doma, ka es nogalinaju tavu brāli?

-   To es uzzināšu, kad Bulibaša pasludinās spriedumu.

divdesmittrešā nodaļa

Sabirs centās nelikties ne zinis par apkārt notiekošo, bet tas nebija viegli. Jolas brālēns Aleksis demonstrēja īstu aktiermākslas meistarklasi. Vai tiešām šis cilvēks ar savu uzstāšanos viņu aizstāv?

Aleksis bija nometies tiesnešu priekšā ceļos un plēsa sev matus. Viņa seju un kaklu klāja netīrumu kārta, vaļā atrautais krekls atklāja skatienam trīs zelta ķēdes un nelielu krucifiksu.

Vērodams Bulibašu, Sabirs meklēja viņa sejā nepacietības pazīmes, bet izskatījās, ka Alekša teatrālos pūliņus barons uzņem mierīgi. Maza meitenīte - Sabirs nosprieda, ka tā ir Bulibašas meita, - ieķērās platajā tēva rokā un priecīga lēkāja.

-   Vai man arī kaut kas būs jāsaka?

-Nē.

-    Kāpēc ne?

-   Tavā vārdā izteiksies cits.

-    Ak Dievs… kurš? Šeit taču visi alkst manas nāves!

-    Es. Es runāšu tavā vārdā.

-    Kāpēc?

-    Es jau teicu. Tāda bija mana brāļa pēdējā vēlēšanās.

Bija skaidrs, ka vairāk par to Jola nevēlas stāstīt.

-   Par ko viņi spriež tagad?

-    Bulibaša jautā, vai mana brāļa ģimene būtu ar mieru, ja tu par viņa dzīvību samaksātu zeltā.

-    Ko viņi atbild?

-    Nē. Viņi grib pārgriezt tev rīkli.

Sabirs uz mirkli ļāvās fantāzijām par iespēju izglābties. Tā kā visu uzmanība bija pievērsta Aleksim, viņš varētu aizskriet tos piecus jardus līdz apmetnes robežai. Rīkoties, nevis reaģēt. Tā taču māca karavīriem, vai ne?

Aleksis pietrausās kājās, nopurinājās un, plati smaidīdams, pagāja Sabiram garām. Pat piemiedza ar aci.

-    Pārliecināts, ka ticis galā lieliski, - Sabirs ironiski noņurdēja.

-    Nejoko! Bulibaša apspriežas ar pārējiem tiesnešiem, gribēdams dzirdēt viņu viedokli, šis brīdis ir svarīgs. - Jola piecēlās. - Tagad es teikšu tavas aizstāvības runu.

-Ceru, tu nedauzīsi sev pa krūtīm.

-    Es vēl nezinu, ko darīšu. Taču jutīšu, kā man jārīkojas.

Sabirs noliecies piespieda galvu pie ceļgaliem. Šķita neticami,

ka tas viss notiek īstenībā un apkārtējie šo balagānu vēro dziļā nopietnībā. Varbūt tas ir grandiozs joks, ko ar viņu izstrādājuši saniknoti lasītāji?

Izdzirdējis Jolas balsi, viņš pacēla galvu. Jaunā sieviete bija tērpusies zaļa zīda blūzē ar pogājumu sānos un smagos sarkanas kokvilnas svārkos, kas sniedzās līdz potītēm. Zem tiem vīdēja neskaitāmu apakšsvārku malas. Viņa nebija izgreznojusies dārglietām - kā jau neprecēta -, un dažas neapsegto matu sprogas ieskāva vaigus. Pārējie mati bija saņemti ar lentēm un pakausī savīti mezglā. Sabirs lūkojās uz Jolu un atskārta, ka viņu pārņem savādas izjūtas - it kā viņš patiešām būtu šīs sievietes radinieks. Tas likās kaut kas prātam neaptverams, pārdabisks.

Tajā brīdī Jola pagriezās un rādīja uz Sabiru. Pēc tam viņa pamāja uz savai plaukstu, kaut ko pajautāja Bulibašam, un tas atbildēja.

Sabirs pārlaida skatienu apkārtējiem. Sievietes uzmanīgi klausījās Bulibašas vārdos, savukārt vairāki vīri Alekša pulciņā neat- raudamies - šķietami bez ļaunuma - vēroja apsūdzēto. Izskatījās, ka viņi spiesti pret savu gribu minēt neizprotamu mīklu un visa šī jezga viņiem uztiepta no malas, bet lēmums jāpieņem atbilstoši viņu sabiedrības likumiem.

Divi viri palīdzēja Bulibašam piecelties. Viens pasniedza baronam pudeli, no kuras viņš iemalkoja un tad slaidā lokā dzērienu izspļāva.

Jola atgriezās pie Sabira un palīdzēja viņam pietrausties kājās.

-   Klusē un gaidi spriedumu. - Vairs ne vārda neteikusi, viņa nostājās Sabiram aiz muguras un raudzījās uz Bulibašu.

-   Tu, payo\ Vai tu apgalvo, ka nenogalināji Bābelu?

-Jā.

-   Taču policija tevi meklē. Vai viņi maldās?

-   Viņi atrada manas asinis uz Bābela rokas. Esmu jau izskaidrojis, kā tas notika. Policijai par mani droši vien pastāstīja tas nelietis, kurš spīdzināja un nogalināja Bābelu. Jolas brālis zināja manu vārdu. Es neesmu vainīgs, jo neesmu noziedzies ne pret Bābelu, ne viņa ģimeni.

Bulibaša pievērsās Aleksim.

-   Vai tu joprojām domā, ka šis cilvēks nogalināja tavu brālēnu?

-   Ja vien noziegumā neatzīsies kāds cits, es tā domāju. Viņš jānogalina, un tad Bābels būs atriebts.

-    Bet Jolai vairs nav brāļa. Tēvs un māte ir miruši. Viņa apgalvo, ka šis cilvēks ir Bābela phral. Ka viņš aizstās Bābelu. Jola nav precējusies, un meitenei vajadzīgs brālis, kas viņu aizstāv un sargā, lai neviens neapkauno.

-   Tā ir.

-   Vai jūs piekrītat Kristinori?

Ļaudis ar saucieniem apliecināja, ka piekrīt.

-Tad mēs paļausimies uz dunci.

divdesmit ceturtā nodaļa

-   Jēziņ! Es patiešām nedrīkstēšu pretoties?

-Nē.

-    Pie velna, ko viņi grib panākt?

-    Bulibaša rīkojas ļoti gudri, nolemdams, ka paļausies uz dunci. Tev uz dēļa būs jānoliek roka, ar kuru tu nogalināji Bābelu. Pārstāvēdams manu ģimeni, Aleksis metīs dunci. Ja asmens vai cita dunča daļa skars tavu roku, tas nozīmēs, ka O Dels norāda uz tavu vainu. Tad tevi gaida nāve. Ja duncis aizlidos garām, tu neesi vainīgs. Tad tu kļūsi par manu brāli.

-    Kas ir O Dels?

-   Tā mēs saucam savu Dievu.

Stāvēdams līdzās Bulibašam, Sabirs vēroja, kā divi vīri atnes un novieto dēli, kas izlems viņa likteni. "Domādams neizdomāsi," Sabirs klusībā brīnījās. "Ja stāstītu, neviens normāls cilvēks tam neticētu. Ne jau divdesmit pirmajā gadsimtā."

Jola pasniedza viņam glāzi ar ārstniecības augu tēju.

-    Kas tas?

-   Tēja drosmei.

-    No kā tā vārīta?

-   Tas ir noslēpums.

-    Paklau… - Sabirs sacīja, malkodams tēju. - Vai tas Aleksis, tavs brālēns… Vai viņš prot apieties ar dunčiem?

-   Jā gan. Allaž trāpa mērķī.

-   Jēziņ, Jola! Ko jūs grasāties ar mani darīt? Tu gribi manu nāvi?

-   Es neko negribu. Tavu likteni izlems O Dels. Ja neesi vainīgs, Dievs sadrebinās Alekša roku un tu būsi brīvs un kļūsi par manu brāli.

-   Vai tu patiešām domā, ka viņi mani nogalinās, ja duncis trāpīs man rokā?

-    Par to nav šaubu. Protams, nogalinās. Bulibaša nemūžam nepieļaus, ka tu dzīvo, ja Kriss būs pierādījis tavu vainu noziegumā. Tas būtu pretrunā ar mūsu tradīcijām, mūsu mageripen1S

kodeksu. Tas būtu skandāls. Viņa vārds kļūtu marimē, un viņš būtu spiests stāties Baro Šero priekšā, lai sniegtu paskaidrojumus.

-   Baro Šero?

-   Visu čigānu vadonis.

-    Kur viņš dzīvo?

-    Manuprāt, Polija. Varbūt Rumānijā.

-   Augstais Dievs!

-   Kas notiks, ja viņš trāpīs nevis pa roku, bet man? - Divi čigāni ar šauru ādas sloksni piesēja viņa roku pie dēļa, ieverot sloksni divos dēļa caurumos zem plaukstas locītavas.

-   Tātad O Dels atbrīvojis mūs no lēmuma pieņemšanas un tiesu spriedīs tev pats.

-   Jā, jā. - Sabirs papurināja galvu. - Vai es drīkstu vismaz aizgriezties?

-   Nē. Tev jāstāv taisni kā vīram un jārada iespaids, ka tu nemaz neuztraucies. Ja neesi vainīgs, tev nav jābaidās. Čigāniem patīk īsti vīri.

-   Nespēju izteikt, kā tas mani uzmundrina.

-    Nezobojies! Klausies uzmanīgi, jo tas ir ļoti svarīgi. - Jola nostājās Sabira priekšā un cieši ieskatījās viņam acīs. - To izturējis, tu kļūsi par manu brāli. Es pieņemšu tavu vārdu un saukšos tā līdz pat savām kāzām. Tev būs kirvo un kirvi, krusttēvs un krustmāte, no mūsu vecāko vidus, un tu kļūsi par vienu no mums. Tādēļ tev jāuzvedas tāpat kā mums. Ja uzvedīsies kā payo, tevi necienīs un es nekad netikšu pie vīra, nekad nebūšu māte. Tava  izturēšanās šajā brīdī manai ģimenei parādīs, kā tu izturēsies pret mani. Tad taps skaidrs, vai ursitori likuši manam brālim rīkoties gudri vai muļķīgi.

Aleksis pielika pudeli Sabiram pie lūpām un tad padzērās arī pats.

-    Tu man patīc, payo. Ceru, ka duncis aizlidos garām. Patiešām ceru.

/\sors Bals pasmaidīja. Viņš gulēja bedrē, ko bija izracis apmēram piecdesmit pēdu augstā paugurā. No apkārt klīstošo bērnu vērīgajām acīm šo vietu slēpa Eiropas uleka krūms, turklāt Bals bija pārvilcis sev pāri maskēšanās segu, ko klāja ērgļpapardes un sīki zariņi.

Noregulējis binokļa objektīva fokusu, Bals pievērsās Sabiram, kas bija stīvs no bailēm. Lieliski. Ja Sabirs izdzīvos, šīs bailes palīdzēs Balam manuskripta meklējumos. Viņš šīs bailes izmantos. Tāds cilvēks ir viegli manipulējams.

Savukārt ar meiteni tik vienkārši nebūs. Viņa, tāpat kā brālis, nāk no īpatnējas kultūras, kurā valda īpatnēji likumi. Katrā ziņā ir robežas, ko viņa nepārkāps. Labāk mirs nekā izstāstīs to, ko uzskata par svarīgu. Svarīgāku par dzīvību. Viņam jāizdomā, kā tuvināties šai meitenei. Varbūt jāizmanto viņas jaunavība. Vēlēšanās kļūt par māti. Bals zināja, ka mānušu ciltī sievieti vērtē pēc tās spējas radīt bērnus. Ja šīs spējas nav, sievieti uzskata par nevērtīgu, nekam nederīgu. "Tas jāpatur prātā," Bals sprieda.

Tajā brīdī vīrs ar dunci rokā pakāpās soli atpakaļ, prom no Sabira. No jauna paregulējis binokli, Bals nopētīja priekšmetu brālēna rokā. Tas nebija metamais duncis. Žēl gan. Iepriekš būs grūti novērtēt tā lidojumu, panākt īsto līdzsvaru, lai novirze nebūtu pārāk liela.

Desmit jardi. Piecpadsmit. Bals sakoda zobus. Piecpadsmit jardi. Četrdesmit piecas pēdas. Milzu attālums! Pat viņam būtu grūti trāpīt mērķī. Var jau būt, ka čigāns ir prasmīgāks, nekā viņam šķiet. Vīrs smaidīja, it kā par sevi būtu pilnīgi pārliecināts.

Bals atkal pievērsās Sabiram. Amerikānis turējās godam - stāvēja izslējies un nenolaida skatienu no dunča metēja. Meitene stāvēja malā un raudzījās uz Sabiru. Visi raudzījās uz Sabiru.

Čigāns atvēzējās. Bals manīja, ka duncis ir smags. Lai tādu aizmestu, jābūt spēcīgam.

Saliecies uz priekšu, Aleksis laida dunci garā, slaidā lokā. Skatītāji noelsās. Bals aizrāvies neviļus izšāva no mutes mēli.

Duncis ietriecās dēlī pie pašas Sabira rokas. Vai tā bija skarta? Bals manīja, ka asmens ieliecies.

Bulibaša un daži viņa palīgi lēnā solī tuvojās dēlim, lai novērtētu rezultātu, un viņam sekoja visi apmetnes iemītnieki. Vai viņi tūdaļ Sabiru nogalinās? Vai metīsies virsū visi reizē?

Izrāvis dunci no dēļa, Bulibaša trīs reizes plaši novēzēja to sev ap galvu un tad strauji iedūra ādas sloksnē. Tad viņš aizmeta nazi prom.

-    Laimīgais… - Bals nīgri novilka. - Tam puisim nudien veicas.

divdesmit piektā nodaļa

-   Tevi novēro policija.

Sabirs pacēla galvu no spilvena. Tas bija Aleksis. Sabirs saprata, ka uz atvainošanos par šā rīta notikumiem vai to pieminēšanu nav ko cerēt.

-   Kā tu to zini?

-    Nāc man līdzi!

Pietrūcies no gultas, Sabirs sekoja Aleksim ārā no treilera. Laukā gaidīja bērni - zēns un meitene. Abu sejās jautās apvaldīts satraukums.

-   Tas ir tavs brālēns Bera un šī - māsīca Koinē. Viņi tev kaut ko parādīs.

-    Mans brālēns un māsīca?

-   Tagad tu esi mūsu brālis un viņi ir tavi radinieki.

Uz mirkli Sabirs pieļāva domu, ka Aleksis mēģina viņu izjokot. Kad viņš beidzot apjēdza, ka neviens šeit jokot negrasās, un nolēma ar jaunajiem radiniekiem sarokoties, bija par vēlu - bērni jau skrēja prom.

aleksis devas uz klajuma galu, un Sabirs steidzas viņam līdzi.

-    Kā tu zini, ka tā ir policija?

-    Kam tad vēl par tevi ir tik liela interese?

-    Patiešām… kam gan?

Kad Aleksis apstājās, Sabirs pamanīja, cik viņš sasprindzis.

-    Paklau, Aleksi! Kāpēc policistiem vajadzētu mani novērot? Ja viņi zina, ka esmu šeit, vienkāršāk būtu mani arestēt. Neaizmirsti, ka mani tur aizdomās par slepkavību.

Viņi bija uzgājuši nelielā paugurā netālu no apmetnes. Bērni rādīja uz Eiropas uleka krūmu.

Pieliecies Aleksis aiz tā noslēpās.

-    Nu, vai tu mani redzi?

-Nē.

-    Panāc šurp!

Pavirzījies sānis, Aleksis atbrīvoja vietu Sabiram, kas arī ielīda dzelkšņainajā biežņā. Viņš acumirklī ievēroja ērtu padziļinājumu, kas ļāva palīst gluži vai krūmam apakšā.

Sabirs aptvēra, kas Aleksi dara aizdomīgu. No šīs vietas labi pārskatāma bija visa čigānu apmetne, toties vērotāju pamanīt nebija iespējams. Sabirs neveikli iztrausās no bedres ārā.

-   Bērni spēlēja panschbara, - Aleksis pastāstīja. - Tā ir tāda spēle, kurā novelk smiltīs līniju un met velosipēda ķēdi. Bera aizmeta visai tālu. Iedams tai pakaļ, viņš uzgāja šo vietu. Kā redzi, bedre ir svaigi rakta, tajā nav ne stiebriņa zāles.

-   Tu taču saproti, kāpēc es domāju, ka tā nav policija, vai ne? - Sabirs juta, ka neviļus cenšas novērtēt Alekša prāta spējas. Ja nu tās nākotnē noderēs?

Aleksis pamāja ar galvu.

-Jā. Tev taisnība. Kādēļ lai viņi nogaidītu? Viņi tevi arestētu uzreiz.

-Jāaprunājas ar Jolu. Varbūt viņa mācēs kaut ko izskaidrot.

divdesmit sestā nodaļa

-    Bābels bija narkomāns, lietoja kokaīnu. Kādam viņa draugam no Parīzes ienāca prātā, ka būtu jautri padarīt čigānu par atkarīgo. Mūsu ļaudis reti lieto narkotikas. Mums ir citi netikumi.

-    Nesaprotu, kā tas varētu but saistīts…

Jola piespieda dūri pie krūtīm.

-    Klausies tālāk. Bābels spēlēja kārtis arī. Pokeru uz augstām likmēm. Čigāni spēlē kā traki. Brālis nespēja kārdinājumam turēties pretī. Tiklīdz viņam bija nauda, viņš devās uz Kliņankūru un spēlēja ar arābiem. Nemaz nezinu, cik naudas viņš zaudējis. Pēdējās nedēļās Bābels bija visai drūms. Mēs bažījāmies, ka viņš nonāks cietumā vai tiks pamatīgi piekauts. Uzzinājuši par viņa nāvi, mēs pirmām kārtām iedomājāmies, ka tas saistīts ar azartspēlēm. Ka viņš bijis parādā un arābi viņu sodījuši. Tad izdzirdējām par tevi. - Jola atvēra plaukstu.

-   Vai viņam tiešām bija kas pārdodams? Sludinājumā viņš minēja, ka esot.

Kad Jola iekoda lūpā, Sabiram tapa skaidrs, ka viņā norisinās iekšēja cīņa.

-    Tagad es esmu tavs brālis, - Sabirs turpināja. - Vismaz tā man saka. Tas nozīmē, ka turpmāk es rīkošos tavās interesēs. Ap- • solu neizmantot ļaunprātīgi neko no tā, ko tu man izstāstīsi.

Jolas acīs jautās satraukums un skatiens nervozi šaudījās uz visām pusēm.

Sabirs atskārta, ko īsti šai meitenei nozīmēja brāļa nāve. Jola nu bija spiesta uzticēties pilnīgi svešam cilvēkam - to noteica viņas cilts likumi un tradīcijas. Pēc savas gribas viņa šīs attiecības pārraut nevarēja. Ja nu šis jaunais brālis ir blēdis? Maniaks? Krāpnieks? Viņa nespēja izlemt.

-   i\ac man līdzi uz manas mātes treileru, - Jola beidzot sacīja.

-    Aleksis arī nāks. Es jums kaut ko izstāstīšu.

divdesmit septīta nodaļa

Jola pamāja uz gultas pusi, lai Sabirs un Aleksis apsēžas, bet pati iekārtojās uz grīdas, pievilka sev klāt ceļus un atspieda muguru pret spilgtos toņos krāsotu lādi.

-   Tad nu klausieties. Pirms daudzām, daudzām paaudzēm kāda no manām mātēm iedraudzējās ar gādžo meiteni no kaimiņu pilsētas. Viņas dzīvoja dienvidos, netālu no Salondeprovansas…

-    Kāda no tavām mātēm?

-   Viņas mātes mātes māte, ļoti senos laikos. - īgns, ka jāskaidro elementāras lietas, Aleksis uzmeta Sabiram drūmu skatienu.

-   Cik senos laikos?

-    Es jau teicu. Pirms daudzām, daudzām paaudzēm.

Sabirs juta, ka saruna uz priekšu nevirzīsies, ja viņš visu centīsies izprast. Gluži vienkārši vajadzēja iegrožot savu racionālo, pedantisko prātu un ļauties izjūtām.

-    Piedod. Turpini.

-    Meiteni sauca par Madlēnu.

-    Madlēnu?

-   Jā. Tas bija katoliskās tīrīšanas laikos, kad čigāniem atņēma iepriekš baudītās tiesības brīvi pārvietoties un saņemt palīdzību no chātelain'9 .

-    Katoliskās tīrīšanas? - Sabirs viegli iebelza sev pa deniņiem.

-    Piedod. Es neko nesaprotu. Vai mēs runājam par Otro pasaules karu? Vai Franču revolūciju? Varbūt par katoļu baznīcas inkvizīciju? Vai kaut ko jaunāku?

-    Inkvizīcija. Jā. Tā to sauca mana māte.

-    Par inkvizīciju? Tas taču bija pirms piecsimt gadiem!

-    Pirms piecsimt gadiem. Daudzas, daudzas paaudzes. Jā.

-   Tu patiešām grasies man stāstīt par notikumiem, kas risinājušies pirms piecsimt gadiem?

-    Kāpēc tevi tas izbrīna? Mums ir ļoti daudzi nostāsti par seniem laikiem. Čigāni neko nepieraksta, viņi stāsta. Nodod šos stāstus saviem bērniem. Man tos stāstīja māte, viņai - viņas māte, un es tos stāstīšu savai meitai. Jo šis ir sieviešu stāsts. Tev es to atklāšu tāpēc, ka tu esi mans brālis un Bābela nāvi, manuprāt, izraisīja viņa interese par šo tematu. Tu esi Bābela phral, tāpēc tev viņš jāatriebj.

-    Man jāatriebj?

-   Vai tad tu nesaproti? Aleksis un pārējie mūsu vīrieši tev palīdzēs. Tev jāatrod un jānogalina tas cilvēks, kurš nogalināja tavu phral. Tāpēc es tev atklāšu mūsu noslēpumu. Mūsu māte būtu to vēlējusies.

-    Es taču nevaru nogalināt cilvēku!

-   Ari tad ne, ja vajadzētu aizstāvēt mani?

-    Nesaprotu. Tu pārāk steidzies.

-   Man pieder kaut kas tāds, ko tas cilvēks grib iegūt. Tas, kurš nogalināja Bābelu. Tagad viņš zina, ka tas ir pie manis, jo tu viņu atvedi šurp. Aleksis man izstāstīja par slēpni paugura virsotnē. Apmetnē es esmu drošībā, jo mani sargā vīri, kuri stāv novērošanas posteņos. Taču kādu dienu viņš pielavīsies man klāt un izdarīs to, ko mēģināja izdarīt ar Bābelu. Tu esi mans brālis, un tev . šis cilvēks jāaptur.

Aleksis māja ar galvu, it kā Jola būtu pateikusi ko pašu par sevi saprotamu, it kā tas, ko viņa no Sabira prasīja, būtu normāla rīcība.

-    Ko šis cilvēks grib iegūt?

Neatbildējusi Jola nometās ceļos", izvilka no gultas apakšas nelielu kasti, no kuras izņēma platu sarkanas ādas jostu. Šuvējas veiklumā viņa ar nelielu nazīti atārdīja vīli.

divdesmit astotā nodaļa

Sabirs izklāja manuskriptu sev klēpi.

-    Runa ir par šo?

-Jā. Madlēna to iedeva vienai no manām mātēm.

-   Vai tu skaidri zini, ka to meiteni sauca par Madlēnu?

-   Jā. Viņa teikusi, ka tēvs lūdzis to nodot čigānu vadoņa sievai. Ja papīri nonākšot neīstajās rokās, tas nozīmēs mūsu iznīcināšanu. Mums tie jāglabā, jo tajos izteikta Dieva griba un noslēpumi, kas reiz kjūs ļoti svarīgi. Madlēna stāstījusi, ka tēvs šos un citus dokumentus atstājis viņai mantojumā. Aizzīmogotā lādē.

-Šis ir testaments! Mišela Nostradama testamenta kopija. Skaties! Šeit ir datums. Tūkstoš piecsimt sešdesmit sestā gada septiņpadsmitais jūnijs. Piecpadsmit dienas pirms viņa nāves. Pielikums datēts ar trīsdesmito jūniju, tātad divas dienas pirms nāves. Jola, vai tu zini, kas ir Nostradams?

-Zinu. Pravietis.

-   Nē. Ne pravietis. Nostradams noraidītu šo apzīmējumu. Viņš vairāk bija pareģis. Gaišreģis. Cilvēks, kurš - ar Dieva ziņu, protams, - reizumis spēja ielūkoties nākotnē un paredzēt tālus notikumus. Viņš ir slavenākais un veiksmīgākais gaišreģis pasaulē. Esmu daudz par viņu lasījis. Tieši tāpēc tava brāļa sludinājums mani iekārdināja.

-   Tad tu varbūt zini, kāpēc tas cilvēks dzenas pēc šiem papīriem. Kādi noslēpumi tajos rakstīti, un kāpēc viņš nogalina, lai tos iegūtu. Es to nesaprotu.

Sabirs pacēla rokas.

-    Nedomāju, ka šajā dokumentā ir kāds noslēpums. Pētniekiem tas ir labi pazīstams un visiem pieejams. Tas atrodams pat internetā! Cik zinu, privātās rokās ir vēl vismaz divas kopijas. Protams, tās ir vērtīgas, taču diez vai tāpēc kāds kļūst par slepkavu. Šis ir tāds pats testaments kā visi citi. - Viņš sarauca pieri. - Viens fakts šajā dokumentā sakrīt ar tavu stāstu. Nostradamam bija meita, vārdā Madlēna. Kad tēvs nomira, viņai bija piecpadsmit. Redzi, šo daļu sauc par pielikumu, ko testamentam pievieno, kad pamatdokuments jau uzrakstīts un apstiprināts. Tam ir tāds pats juridisks spēks kā pārējam testamentam.

"F.t aussy a legue et legue ā DamoyseUe Magdeleine de Nostra- damus sa fille legitime el nalurelle, outre ce que luy a este legue par sondt testament, savoir est deux coffres de bois noye.r estant dans Vestude dudt codicillant, ensemble Ies habillements, bagues, et joyaux que lāde Damoyselle Magdeleine aura dans lesdts coffres, sans que nul puisse voir ny regarder ce que sera dans yceux; ains dudt Idgat l'en a fait maistresse incontinent apres le dēcēs dudt collicitartt; lequel legat lāde DamoyseUe pourra prendre de son au- torile, sans qu'elle soit tenue de Ies prendre par main d'autruy ny consentement d'aucuns…"

"Tāpat viņš novēl un ir novēlējis Madlēnai Nostradamas jaunkundzei, savai likumīgajai un īstajai meitai, papildus tam, ko jau novēlējis testamentā, divas riekstkoka lādes, kas patlaban atrodas testatora darbistabā, un drēbes, gredzenus un dārglietas, ko viņa šajās lādēs atradis, ar noteikumu, ka neviens cits, tikai viņa, drīkst apskatīt lietas, kas šajās lādēs noglabātas; tādējādi saskaņā ar šo novēlējumu viņa pēc testatora nāves kļuvusi par šo lāžu un to satura īpašnieci; un šis testamentārais rīkojums sniedz visas pilnvaras, kas minētajai Madlēnai nepieciešamas, lai neviens viņu netraucētu ne fiziski, ne arī morāli nekavējoties šo novēlējumu izpildīt…"

-   Nesaprotu.

-    Pavisam vienkārši. Redzi, sava testamentā Nostradams vecākajai meitai Madlēnai atstāja sešsimt zelta ekiju, kas viņai izmaksājami kāzu dienā, un pa piecsimt ekijiem pistolēm20 , kas piešķirami kā pūra nauda abām jaunākajām meitām Annai un Diānai dienā, kad laulāsies viņas. Tad Nostradams pēkšņi pārdomāja un divas dienas pirms nāves izlēma atstāt Madlēnai mazliet vairāk. - Sabirs uzsita ar plaukstu pa dokumentu. - Acīmredzot viņš nevēlējās, lai vēl kāds redz, ko viņš atstājis, tāpēc tas ieslēgts divās lādēs. Tā šeit rakstīts. Lai mazinātu iespējama skauģa interesi par to, vai viņš novēlējis Madlēnai papildu naudas summu, Nostradams norādījis mantojumā iekļauto lietu sarakstu. Dārglietas, drēbes, gredzeni un nez kas vēl. Tas nav loģiski, vai ne? Kāpēc būtu jāslēpj, ka viņš atstāj meitai dzimtas īpašumu? Madlēna bija vecākā meita, tātad saskaņā ar viduslaiku tradīciju viņai tas pienācās. Ja šīs mantas savulaik piederēja Nostradama mātei, visi to jau zināja, vai ne? Tātad viņš meitai atstāja ko citu. Kaut ko slepenu. - Sabirs papurināja galvu. - Tu neesi vēl visu izstāstījusi, vai ne? Tavs brālis pietiekami labi saprata, ko Nostradams atstājis jūsu priekštečiem, tāpēc sludinājumā minēja tas "pazaudētās vārsmas", kas "pierakstītas". Kur tās vārsmas ir pierakstītas?

-    Mans brālis bija muļķis. Nav patīkami to teikt, taču pēdējā laikā viņš bija gluži kā jucis. Narkotikas pārvērta viņu.

-Jola, tu neesi atklāta pret mani.

Aleksis iebikstīja Jolai ar pirkstu.

-   Nevilcinies, lūludža2I , izstāsti visu! Viņš tagad ir ģimenes galva, uzticies viņam. Atceries, ko teica Bulibaša.

Sabirs juta, ka Jola joprojām nespēj viņam uzticēties.

-   Vai būtu labāk, ja es pieteiktos policijā? Varbūt man izdotos pārliecināt viņus, lai pievērš uzmanību cilvēkam, kurš patiešām nogalināja tavu brāli. Tad tu būtu drošībā.

Jola tēloja, ka nospļaujas.

-   Tu patiešām domā, ka viņi tev ticēs? Dabūjuši tevi savos nagos, viņi ļaus tev ar kameras atslēgu izrakt sev kapu un tad vēl ietaisīs tajā bedrē. Tu padosies, bet mūs iztrenkās uz visām četrām debespusēm. Bābels bija čigāns. Pai/os viņa liktenis ir vienal- dzlgs. Tā vienmēr bijis. Tu taču zini, ko viņi ar mums izdarīja Otrajā pasaules karā. Tas vēl nebija sācies, bet mūs jau steidza in- ternēt. Monreijā un Belaijā. Kā lopus. Viņi pieļāva trešdaļas Francijas čigānu izkaušanu. Viens jukušais satracina pārējos, un šie pārējie rada īstu asinspirti. - Jola sasita plaukstas virs galvas. - Nav neviena dzīva čigāna - ne mānuša, ne roma, ne žitana, ne Pjemontas čigāna, ne kalderaša -, kam nebūtu noslepkavots kāds ģimenes loceklis. Manas mātes jaunībā ikvienam čigānam, kurš sasniedzis trīspadsmit gadu vecumu, bija jānēsā līdzi carnet ant- hropometrique d'identite. Vai tu zini, kas tajā dokumentā bija minēts? īpašnieka augums un krūšu apkārtmērs, ādas krāsa, vecums, deguna un labās auss garums. Viņi pret mums izturējās kā pret dzīvniekiem, ko reģistrē atbilstoši ausī iespiestajiem numuriem un tad nosūta uz kautuvi. Divas fotogrāfijas. Pirkstu nospiedumi. To visu pārbaudīja, kad mēs ieradāmies kādā vietā vai braucām prom. Mūs dēvēja par bohēmiešiem un romaničeliem. Vārdos, kas mūs aizvaino. Tas viss beidzās tikai tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītajā gadā. Vai tu joprojām brīnies, ka trīs ceturtdaļas mūsējo, tāpat kā mans brālis, neprot ne lasīt, ne rakstīt?

Sabirs jutās kā sabradāts. It kā būtu gadījies ceļā panikas pārņemtu bifeļu ganāmpulkam. Rugtums Jolas balsī bija neviltots.

-   Tomēr tu proti lasīt. Aleksis arī.

Aleksis papurināja galvu.

-   Skolu es pametu, tikko sāku tajā iet. Man tā nepatika. Kam . man lasīšana? Es taču protu runāt, vai ne?

Jola piecēlās.

-   Tu teici, ka tās divas lādes taisītas no riekstkoka?

-Jā.

-   Tātad tagad tu esi mans phral? Un uzņemies atbildību? -Jā.

Jola rādīja uz spilgti krāsoto lādi sev aiz muguras.

-   Tā ir viena no tām lādēm. Pierādi savus vārdus.

divdesmit devītā nodaļa

-   Tā ir īstā mašīna. - Kapteinis Kalks ļāva brezentam noslīdēt pāri numura zīmei.

-   Vai varam to arestēt? - Makrons jau ņēma ārā savu mobilo telefonu.

Kalks saviebās.

-   Makron, Makron… padomā labi! Iespējams, čigāni Sabiru jau nogalinājuši un viņa pīšļus izkaisījuši septiņos departamentos, sniegdami atbalstu vietējai florai un faunai. Ticamāk gan, ka Sabiram izdevies tos pārliecināt par savu bezvainīgumu. Tieši tāpēc viņi joprojām slēpj šo mašīnu, nevis pārdod krieviem. Manuprāt, mēs rīkotos daudz saprātīgāk, ja to uzraudzītu un sagaidītu ierodamies pašu Sabiru. Nedomāju, ka galvenās apmetnes novērošanai butu liela jēga. Vai tu patiešām uzskati, ka mums vajadzētu izsaukt puišus ar vinčām, sirēnām un skaļruņiem un, kā tu saki, arestēt mašīnu?

-   Nē, kungs.

-   Saki, puis, no kura Marseļas rajona tu esi?

-   No Lakanebjēras, - Makrons nopūzdamies atbildēja.

-    Man šķita, ka tā ir iela.

-   Tā ir iela, kungs. Taču tā sauc rajonu arī.

-   Vai vēlies turp atgriezties?

-   Nē, kungs.

-    Tad dodies uz Parīzi pēc izsekošanas ierīces un paslēp šīs automašīnas salonā. Pēc tam pārbaudi to no piecsimt metru, tūkstoš metru un tūkstoš piecsimt metru attāluma. Un vēl…

-   Jā, kungs?

Kalks papurināja galvu.

-   Nekas.

trīsdesmitā nodaļa

Ašoru Balu garlaicība beidza vai nost. Viņam bija apnikusi spiegošana, gulēšana biežņā un slēpšanās zem uleka krūma. Dažas dienas sekošana čigānu ikdienas gaitām un viņu absurdajam dzīves ritmam viņu uzjautrināja. Noraudzīdamies uz ļaudīm, kas tekalēja pa savu apmetni gluži kā skudras, Bals vēroja, kā tie strīdas, klaigā, smejas, blēdās un muļķo cits citu, naivi tiecoties piešķirt savai dzīvei jēgu. Viņam bija jābrīnās par muļķīgo kultūru, kuras pārstāvji atteikušies iet kopsolī ar divdesmit pirmo gadsimtu.

Ko gan tie savādnieki gaida, ja jau katoļu baznīca joprojām sludina, ka tieši čigāni izkaluši naglas, ar kurām Jēzus sists krustā? Bals bija lasījis, ka divi kalēji pirms šīs krustā sišanas atteikušies netīrajā darbā romiešiem pakalpot un tāpēc nogalināti. Trešais kalējs, ko romieši aicinājuši, bijis čigāns, un viņš izkalis trīs lielas naglas. "Te būs divdesmit denāriji," viņam teikuši piedzērušies leģionāri. "Pieci par katru no šīm naglām un pieci par ceturto, ko tu mums pagatavosi. Mēs pagaidīsim. "Či- gāns piekritis, savukārt leģionāri iztukšojuši vēl dažus kausus vīna. Kad vīrs ķēries pie ceturtās naglas izkalšanas, parādījušās nogalināto kalēju dvēseles un brīdinājušas, lai nekāda ziņā nestrādā romiešu labā, jo viņi grasoties sist krustā taisnīgu cilvēku. Karavīri no spokiem nobijušies un aizbēguši, ceturto naglu nesagaidīdami.

Ar to stāsts nebeidzās. Tas čigāns bijis centīgs vīrs, tāpēc, par spīti brīdinājumam, vēlējies pabeigt darbu, par ko viņam samaksāts. Izkalis ceturto naglu, viņš to iegrūdis auksta ūdens toverī. Taču dzelzi atdzesēt čigānam neizdevās, lai cik reižu viņš lika to ūdenī. Nobijies viņš galu galā savāca savas mantas un metās prom.

ueuzis trīs dienas un trīs naktis, vīrs nonāca pilsētiņā, kur neviens viņu nepazina. Tur viņš salīga darbā pie bagātnieka, taču tikko paguva uzsist ar āmuru pa dzelzi, kā pār lupām viņam izlauzās baismīgs kliedziens. Uz laktas parādījās nokaitēta nagla - ceturtā, kas bija paredzēta Kristus krustā sišanai. Ik reizi, kad viņš ķērās pie darba - jebkurā pasaules vietā -, notika viens un tas pats. Vīzija par nokaitēto naglu viņu nebeidza vajāt nekad.

Ikvienam, kurš tic šim nostāstam, ir skaidrs, kāpēc čigāni klejo pa pasauli, nespēdami atrast vietu smēdei.

- Idioti! - Bals klusi nolamājās. - Vajadzēja nogalināt romiešus un novelt vainu uz noslepkavoto kalēju ģimenēm.

Viņš ievēroja divus vīrus, kas apmetni sargāja. Viens bija sa- dudzis zem koka un smēķēja, otrs šķita aizmidzis. Ko gan viņi domā? Bals juta kārdinājumu šos pakaitināt. Ja Sabirs un meitene būtu spiesti izskriet uz ceļa, viņu sagūstīšana lielas pulēs neprasītu.

Klusībā pasmaidījis, Bals attaisīja rāvējslēdzēju plakanai makstij, ko nēsāja sava impregnētā lietusmēteļa kabatā. No maksts viņš izņēma Ruger Redhaivk revolveri. Tas bija gluds ierocis no nerūsējoša tērauda, automātisks, ar rožkoka spalu, septiņas ar pusi collas garu stobru, aptveri sešām Magnum patronām un teleskopisku tēmēkli. Ar to droši varēja šaut no astoņdesmit pēdu attāluma. Šis trīspadsmit collu garais šaujamais bija Bala iecienītais ierocis, ar ko iespējams apturēt pat alni. Nesen kādā Parīzes poligonā viņš no deviņdesmit sešu pēdu attāluma bija sasniedzis lieliskus rezultātus. Nu priekšā bija dzīvi mērķi, un Bals prātoja, vai šāvieni būs tikpat precīzi.

Pirmā lode trāpīja divas collas zem guļošā čigāna papēža. Uztrūcies no miega, vīrs sastinga. Pēc tam Bals nomērķēja uz vietu, kur pirms mirkļa bija atradusies vīra galva.

Tad viņš pievērsās otram čigānam. Pirmā lode ķēra cigarešu etviju, otra ietriecās koka zarā vīram virs galvas.

Nākamajā mirkli abi čigāni kliegdami metās uz apmetni. Pirmais šāviens pa televīzijas antenu nebija precīzs, toties otrs pārlauza to uz pusēm. Mērķēdams Bals vēroja treileru, kurā pirms divdesmit minūtēm bija nozudis Sabirs, meiča un vīrs ar dunci. Durvis nepa vērās.

-    Nu jau pietiks. Ar vienu aptveri šodien būs gana.

Pārlādējis revolveri, Bals ielika to makstī un iebāza kabatā, kas

bija iešūta mēteļa vīlē. Tad devās pa kalnu lejup uz savas automašīnas pusi.

trīsdesmit pirmā nodaļa

-    Vai tur kāds brauc? - Aleksis ieklausīdamies pielieca galvu. - Vai nošķaudījās sātans? - Piecēlies viņš grasījās doties ārā.

-   Nē! Pagaidi… - Sabirs brīdinādams pacēla roku.

No apmetnes tālākā gala atskanēja nākamais šāviens. Pēc tam trešais. Un ceturtais.

-   Jola, nogulies uz grīdas… tu arī, Aleksi. Ārā kāds šauj. - Sasprindzinājis dzirdi, Sabirs pūlējās novērtēt atbalsi. - Izklausās pēc medību ieroča. Tas nozīmē, ka noklīdusi lode var sacaurumot šīs sienas.

Piektajā šāvienā raidītā lode rikošetā atsitās pret treilera jumtu.

Sabirs pielīda pie loga. Ļaudis apmetnē kliegdami skraidīja uz visām pusēm, paniski saukdami savējos.

Pēc sestā šāviena kaut kas nobūkšķēja pret treilera jumtu un tad nokrita zemē.

-   Televīzijas antena. Tam puisim acīmredzot ir humora izjūta. Viņš nešauj, lai nogalinātu.

-   Ādam, gulies zemē tu arī. - Tā bija pirmā reize, kad Jola viņu uzrunāja vārdā.

Sabirs jaunajai sievietei uzsmaidīja.

-    Ir jau labi. Viņš tikai cenšas mūs no šejienes izkvēpināt. Iekšā mēs esam drošībā. Kaut ko tādu biju gaidījis jau no brīža, kad Aleksis man parādīja to slēpni. Viņš vairs nevēlas tur kvernēt, tāpēc cenšas izvilināt mūs laukā, atklātā vietā, kur viegli tiktu ar mums galā. Taču mēs dosimies prom tikai tad, kad būsim sagatavojušies.

-   Prom? Kāpēc mums būtu kaut kur jāiet?

-   Ja neiesim, viņš kādu nogalinās. - Sabirs pavilka tuvāk lādi. - Atceries, ko viņš izdarīja ar Bābelu? Tas puisis nekāds morālists nav. Viņš grib dabūt to, kas, viņaprāt, atrodas šajā lādē. Ja teiksim, ka mums nekā nav, viņš kļūs visai dusmīgs un diez vai mums ticēs.

-    Kā tas var būt, ka šaudīšanas laikā tu nenobijies?

-   Piecus gadus biju brīvprātīgais ASV Nacionālās gvardes Ma- sačūsetsas simt astoņdesmit otrajā kājnieku pulkā. - Sabirs turpināja ar laucinieka akcentu: - Ar lepnumu varu ziņot, kundze, ka simt astoņdesmit otrais pulks bija pirmais. To izveidoja septiņdesmit gadus pēc Nostradama nāves. Esmu dzimis un audzis Masačūsetsas štata Stokbridžas pilsētā.

Jola izskatījās apmulsusi. Sabira vieglprātīgā izturēšanās pirms brīža un šī atzīšanās bija atklājusi kādu līdz tam nenojaustu viņa rakstura iezīmi.

-   Tu biji karavīrs?

-   Nē. Rezervists. Aktīvajā armijā nekad neesmu dienējis, taču treniņu apstākļi bija visai reāli. Turklāt visu mūžu esmu medījis, tā ka ieroči man nav sveši.

-    Iešu ārā. Paskatīšos, kas notiek.

-Jā. Tagad ir droši. Es ielūkošos lādē. Varbūt tev ir otra arī?

-    Nē, tikai šī. Kāds to pārkrāsojis, jo lāde šķitusi pārāk vienmuļa.

-   Jā… - Sabirs domīgi pabungoja pa lādes sienām. - Vai esat kādreiz meklējuši dubulto dibenu vai kādu slepenu nodalījumu?

-    Dubulto dibenu?

-   Nē, nē… Nedomāju, ka tāds ir.

trīsdesmit otrā nodaļa

-    Ir divi ziņojumi.

-    Kas?

-    No izsekošanas ierīces pienākuši divi ziņojumi. Taču ekrānā ir tāda kā ēna.

-    Vai ierīci pārbaudīji? Tā, kā es tev liku?

Makrons skaļi norija siekalas. Kalkam jau iepriekš bija šķitis, ka viņš ir muļķis. Nu par to varēja labi pārliecināties.

-   Jā. Viss bija kārtībā. Es to pārbaudīju arī no divu kilometru attāluma. Viss bija skaidrs kā spogulī. Protams, globālās pozicionēšanas sistēma nedarbosies, ja viņš iebrauks tunelī vai apakšzemes stāvvietā, bet no citurienes mēs saņemsim svaigu preci. Reālā laika ziņas.

-    Par ko tu runā, Makron?

-Ja mēs viņu patiešām pazaudēsim, paies neliels brīdis, līdz sakari atjaunosies.

Kalks atsprādzēja drošības jostu un pamazām atslābinājās, it • kā pēc katra kilometra, ko viņi pieveica, dodoties no Parīzes aizvien tālāk, no pleciem noveltos daļa smagas nastas.

-   Vajadzētu tomēr piesprādzēties, kungs. Avārijas situācijā gaisa spilvens nedarbosies, kā nākas.

To pateicis, Makrons atskārta, ka neviļus pieļāvis kārtējo kļūdu, kas vēl vairāk pasliktinās viņa sarežģītās attiecības ar priekšnieku. Taču šajā reizē Kalks nebija uzdevumu augstumos un nesāka ierasto dzēlīgo strostēšanu. Paslējis zodu uz priekšu, viņš raudzījās ārā pa logu, par Makrona misēkli nelikdamies ne zinis.

-    Vai tev, Makron, nekad mūžā nav ienācis prātā, ka Sabira mašīnā var būt divas izsekošanas ierīces?

-    Divas, kungs? Bet es uzliku tikai vienu. - Makrons ne reizi vien jau bija iedomājies, cik laimīgs būtu, ja strādātu par palīgu tēva maiznīcā Marsejā, nevis par pakalpiņu īgnam policijas kapteinim, kam pensija vairs nav aiz kalniem.

-   Ne jau tu. Es runāju par mūsu draugu. Par to, kuram patīk zvanīt pa telefonu.

Pirms vērt muti vaļā atbildei, Makrons pārdomāja, kas būtu sakāms. Neviens nevarētu pārmest, ka viņš darba gaitā nemācās.

-    Tad viņš pagaisis, kungs. Zinās, ka mēs arī Sabira mašīnā esam uzstādījuši ierīci un velkam paralēles ar viņu.

-    Lieliski, puis. Prāts strādā. - Kalks nopūtās. - Taču man ir aizdomas, ka viņš par to īpaši neuztrauktos. Jāuztraucas būtu mums. Man mieru nedod visai drūma kopaina, ko nespēju izmest no prāta. Protams, pierādīt es neko nevaru. Patiesībā es nemaz nezinu, vai tas cilvēks bez acu baltumiem vispār eksistē. Varbūt mēs tikai iztēlojamies dēmonu, lai gan visu uzmanību vajadzētu pievērst vienīgi Sabiram. Tomēr turpmākajiem mūsu soļiem jābūt rūpīgi pārdomātiem.

-   Dēmonu, kungs?

-   Tas ir tāds izteiciens.

trīsdesmit trešā nodaļa

-    Kurp tu dosies?

-   Turp, kurp doties mani mudina uzraksts uz lādes dibena.

Aleksis aizmugures sēdeklī paliecās uz priekšu un uzsita Sabiram pa plecu.

-    Tas attiecas uz Jolu arī. Ei, lūludžal Ko tu tagad domā par savu phral? Varbūt viņš tev atstās kaudzi naudas, kad tas juku- šais viņu nogalinās! Vai tev ir daudz naudas, Ādam?

-    Līdzi nav.

-   Bet vispār? Vai vispār tev ir nauda? Varbūt Amerikā? Vai vari sagādāt mums zaļo karti?

-    Varu sagādāt tev zilu aci.

-    Ei! Dzirdi? Tu nu gan esi jokdaris! Es viņam prasu zaļo karti, bet viņš man piedāvā zilu aci. īsts berbers!

-   Vai mums kāds seko?

-   Nē. Nē, es tikko skatījos. Visu laiku skatos. Gaiss tīrs.

-   Nesaprotu, kāpēc tā.

-   Varbūt šis neatrada mašīnu. Puišeļi to labi noslēpa. Tu man par to esi pateicību parādā, gādžo. Viņi jau grasījās to izjaukt un pārdot pa detaļām, bet es pateicu, ka tu par sargāšanu samaksāsi.

-    Samaksāšu?

-   Jā. Kad tava pēdējā stundiņa būs klāt, tev jāatstāj nauda arī viņiem. - Pēkšņi Aleksis izslējās. - Ei, gādžo'. Apstājies aiz tās mašīnas, kas novietota ceļmalā.

-    Kāpēc?

-    Klausi, kad tev saka!

Sabirs nobrauca Audi ceļmalā. Aleksis izkāpa ārā un sāka staigāt šurpu turpu, pieliecis galvu uz sāniem.

-   Viss kārtībā. Neviena nav. Aizgājuši pastaigā.

-   Tu grasies to nozagt?

Aleksis sašķobīja seju nejaukā grimasē. Notupies viņš skrūvēja nost automašīnas numura zīmi.

-    Viņš apstājies.

-   Tev nevajadzētu darīt to pašu.' Turpini ceļu viņam garām. Ja ieraudzīsi, ka apstājusies vēl viena mašīna, paturi to prātā. Pēc tam noskaidrosim.

-   Kāpēc mēs nevarētu Sabiru gluži vienkārši apcietināt, un cauri?

-Tāpēc, ka čigāni nav muļķi, lai ari ko tu par viņiem domātu.

Ja viņi nav nogalinājuši Sabiru, tam ir iemesls. - Kalks pameta skatienu atpakaļ. - Vai tu redzēji, ko viņš tur darīja?

-   Viņi. Tur bija trīs cilvēki. - Makrons nedroši nokrekšķinājās. - Es tādā situācijā nomainītu numura zīmes. Katram gadījumam.

Kalks pasmaidīja.

-    Makron, tu proti mani pārsteigt.

-    Ko tu ceri ar to panākt? Atgriezies īpašnieks uzreiz ieraudzīs, ka numuri samainīti.

-    Nē. - Aleksis pasmaidīja. - Cilvēki tādas lietas neievēro. Paies vairākas dienas, iekams viņš to pamanīs. Iespējams, apjēgs tikai brīdī, kad policisti, automātus pacēluši, metīsies viņam virsū. Vai ari tad, kad pēc numura meklēs savu mašīnu lielveikala stāvlaukumā.

Sabirs paraustīja plecus.

-    Izklausās, ka esi ar to nodarbojies jau senāk.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Esmu šķīsts kā priesteris!

-   Es saprotu, kā brālis uzzināja par dokumentu, - beidzot ierunājās arī Jola. - Māte viņu neprātīgi mīlēja, tāpēc droši vien visu izstāstīja. Taču… kā Bābels varēja zināt, kas rakstīts uz lādes dibena? Viņš taču neprata lasīt!

-   Acīmredzot sameklēja apmetnē kādu, kurš prot. Jo tādus pašus vārdus bija iekļāvis savā sludinājumā.

Jola vērīgi pētīja Aleksi.

-    Kuru gan viņš sameklēja?

Aleksis paraustīja plecus.

-    Liks prot lasīt. Abi allaž turējās kopā. Liks ir viltīgs. Varbūt viņš visu izplānoja un mudināja Bābelu rīkoties.

-   Ja uzzināšu, ka tas bijis Liks, es viņam uzsūtīšu burvi, - Jola nošņāca.

-    Burvi? - Sabirs palūkojās uz Jolu. - Ko tas nozīmē?

-    Ir tāda meitene. Ragana, - Aleksis smiedamies paskaidroja. - Viņas māte bija ragana un vecmāmiņa arī. Tāpēc neviens negrib ar viņu precēties. Vīrieši domā, ka tāda sieva tos noindēs, ja gadīsies viņu iekaustīt. Vai nolādēs.

-    Pareizi darīs.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Reizēm sieva ir jāiekausta! Kā gan citādi lai tur viņu paklausība? Sāks vēl izturēties tāpat kā jūsu, payo, sievietes! Kļūs nekaunīgas. Nē, Ādam. Ja pēkšņi notiks brīnums un viņa izies pie vīra, tev vajadzēs ar to puisi aprunāties. Izstāstīt, kā jāvalda pār sievu. Vislabākais paņēmiens ir gādāt, lai viņa visu laiku ir stāvoklī. Ja būs jāpieskata bērni, nebūs laika kašķēties ar vīru.

Jola ar īkšķi pabakstīja priekšējos zobus, it kā tur būtu iesprūdis skrimšļa gabaliņš.

-   Un tu, Aleksi? Kāpēc tu neesi precējies? Es pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka tavs penis ir vērsts uz rietumiem, uz payo sievietēm, nevis uz mūsējām.

Sabirs apmulsis purināja galvu. Abi čigāni smējās, uzjautrinādamies par savu rupjo ķircināšanos. Šķita, ka smiekli viņus vēl vairāk vieno. Pēkšņi Sabiru pārņēma tikko jaušama skaudība, it kā viņš arī vēlētos piederēt šai bezrūpīgajai kopienai.

-    Kad beigsiet smieties, es jums pastāstīšu, kas bija rakstīts - pareizāk, iededzināts, - uz lādes dibena.

Abi pret viņu strauji pagriezās gluži kā bērni, kam piedāvāts noklausīties vakara pasaciņu.

-   Tur rakstīts viduslaiku franču valodā. Tāpat kā testamentā. Tā ir mīkla.

-    Mīkla? Tāda kā šī? "Man ir māsa, kas skrien bez kājām un svilpo bez mutes." Kas tas ir?

Sabirs pamazām pierada pie nekonsekvences čigānu sarunās. Sākumā nemitīgā tematu maiņa šķita neizturama, jo bija grūti atgūt zaudēto pavedienu. Nu Sabirs pasmaidīja.

-   Es nezinu. Padodos.

Jola uzsita ar plaukstu pa sēdekli.

-   Tas ir vējš, muļķi! Kas tad cits? - viņa sauca, reizē ar Aleksi skaļi smiedamās.

-   Vai jūs gribat zināt, ko esmu noskaidrojis, vai negribat? - Sabirs jautāja. - Tūlīt mēs redzēsim, vai minēt mīklas protat tikpat labi kā uzdot, - viņš smaidīdams piebilda.

-Jā. Stāsti!

-   Oriģinālais teksts ir šāds:

"Heberge par Ies trois maries Celle d'Egypte la derniēre fit La vierge noire au camaro duro Tient le secrel de mes vērs ā ses pieds"

Pirmo reizi izlasījis, iztulkoju to tā:

"Patvērums rasts pie trim precētiem cilvēkiem,

No kuriem ēģiptiete bija pēdējā; Melnā Dievmāte, gulēdama savā cietajā gultā, Pie kājām glabā manu vārsmu noslēpumu."

-   Izklausās diezgan bezjēdzīgi.

-   Sasodīts, tev taisnība. Jēgas nav. Turklāt tas neatbilst ierastajam Nostradama stilam. Pirmkārt, trūkst atskaņu, otrkārt, tas neatgādina pareģojumu. Vairāk norādījumu, lai nokļūtu pie kaut kā svarīgāka.

-    Kas ir šie trīs precētie cilvēki?

-    Nav ne jausmas.

-   Un Melnā Dievmāte?

-   To ir vieglāk uzminēt. Manuprāt, tas ir atslēgas vārds. Redzi, patiesībā canuiro duro šeit nenozīmē "cietu gultu". Tā ir viena no tām frāzēm, ko cilvēki nereti uzskata par visai svarīgām, bet īstenībā tām nav lielas nozīmes. Jā, cama spāņu valodā ir "gulta", bet duro nozīmē "ciets". Taču vārdu salikums "Melnā Dievmāte" vedina uz domu, ka tā ir anagramma.

-Kas?

-   Anagramma. Viens vai divi vārdi slēpj kādu citu vārdu, ko var izveidot, pārstatot burtus. Frāzē camaro duro apslēpts vārds Rocamadour. Tātad Rokamadūra, slavens svētceļojumu centrs Lo ielejā. Daži apgalvo, ka tieši no turienes sākušies svētceļojumi uz Santjago de Kompostelu. Rokamadūrā ir slavenā Melnās Dievmātes statuja, kam sievietes neskaitāmās paaudzēs lūgušas palīdzību bērnu ieņemšanā. Daži uzskata, ka viņa ir daļēji vīrietis, daļēji sieviete - daļēji Marija, daļēji Rolands. Bruņinieka Rolanda falliskais zobens Dīrendals līdz pat šai dienai atrodas vulvas formā izcirstajā klints plaisā netālu no Dievmātes kapelas. Melnās Dievmātes statuja tur bijusi jau Nostradama laikos. Nedomāju, ka šajos astoņos gadsimtos tā pārvietota.

-   Vai mēs braucam uz turieni?

Sabirs palūkojās uz saviem ceļabiedriem.

-   Manuprāt, mums nav izvēles.

trīsdesmit ceturtā nodaļa

Jola ielika divas kafijas krūzes turekļos un trešo pasniedza Sabiram.

-    Tevi neviens nedrīkst redzēt. Stāvlaukumos ir kameras. . Mums vairs nevajadzētu uzturēties tādās vietās.

Sabirs vēroja, kā Aleksis cauri tirdzniecības zālei laužas uz tualetes pusi.

-    Kāpēc viņš brauc mums līdzi, Jola?

-   Grib mani nolaupīt, bet viņam trūkst drosmes. Viņš domā, ka tāds ir arī tavs nodoms. Ka tu, tiklīdz viņa nebūs līdzās, mani nolaupīsi. Tāpēc viņš devās mums līdzi.

-   Viņš domā, ka es griķu tevi nolaupīt?

-    Mānušu ģimenēs, - Jola nopūtusies skaidroja, - vīrietis un sieviete kopā bēg, ja grib apprecēties. To sauc par "nolaupīšanu". Ja vīrietis meiteni "nolaupa", šo rīcību pielīdzina precībām, jo tad meitene vairs nav… kā to saka… neskarta.

-   Tu joko.

-    Kādēļ lai es jokotu? Es stāstu patiesību.

-    Es taču esmu tavs brālis!

-    Brālis, bet ne asinsradinieks.

-    Ko? Tas nozīmē, ka drīkstu ar tevi apprecēties?

-    Tā kā mans tēvs ir miris, ar Bulibašas atļauju drīksti. Ja tu grasīsies to darīt, Aleksis sadusmosies. Tad viņš patiešām var trāpīt tev ar dunci.

-    Ko nozīmē "patiešām"? Viņš taču netrāpija!

-   Tikai tāpēc, ka negribēja. Aleksis apmetnē ir labākais dunča metējs. Ir uzstājies cirkā un gadatirgos. Visi to zina. Tieši tāpēc Bulibaša vēlējās, lai tavu likteni izlemj duncis. Visi zināja, ka Aleksis tevi neuzskata par vainīgu Bābela nāvē. Citādi viņš pāršķeltu tavu delnu uz pusēm.

-   Tu gribi teikt, ka tas bija tikai teātris? Visi zināja, ka Aleksis netrāpīs?

-Jā.

-   Ja nu viņš kļūdītos?

-   Tad mums vajadzētu tevi nogalināt.

-    Lieliski! Ļoti loģiski. Jā. Nu es saprotu.

-   Nav jēgas dusmoties, Ādam. Tagad visi tevi pieņem. Ja mēs rīkotos citādi, tev rastos problēmas.

-    Tad jau labi.

Kalks vēroja abus ar binokli.

-   Meiteni es pazīstu. Tā ir Samaņas māsa. Un Sabirs, protams. Kas ir tas melnīgsnējais vīrs, kurš devās uz tualeti?

-   Iespējams, vēl viens brālēns. Šiem ļaudīm ir tikpat daudz brālēnu un māsīcu, cik sunim blusu.

-   Tev nepatīk čigāni, Makron?

-   Tie slaisti? Nevienam dienvidniekam tie nepatīk. Čigāni zog, krāpjas un ļaunprātīgi izmanto citus cilvēkus.

-    Pie velna! Tā taču rīkojas lielākā daļa no mums.

-   Ne jau tā. Turklāt šie mūs nicina.

-   Viņiem nav bijusi viegla dzīve.

-   Vai mums tā būtu jāatvieglo? Kāpēc?

-   Jā. Kāpēc? - Kalks pamāja ar galvu. Turpmāk vajadzēs šo Makronu pieskatīt. Kalks no pieredzes zināja, ka cilvēks, kurš atklāti pauž tādus aizspriedumus, domās ir vēl kategoriskāks, un šie slēptie uzskati īpaši laužas ārā krīzes situācijās. - Viņi sāk braukt. Redzi? Pēc pusminūtes seko viņiem.

-   Vai esat pārliecināts, ka mūsu rīcība ir pareiza, kungs? Mēs atļaujam slepkavam mierīgi ceļot pa koplietošanas maģistrāli. Jūs taču redzējāt, ko viņš izdarījis ar Samanu.

-   Vai esi jau aizmirsis mūsu otru draugu?

-    Protams, neesmu. Taču pret viņu mums nav neviena pierādījuma, tikai jūsu instinkts. Toties Samanam roka bija ar Sabira asinīm. Varam viņu saistīt ar slepkavības vietu.

-   Nevaram vis. Saistīt viņu varam ar bāru, kur Samana savainoja viņa roku. Turklāt šķiet, ka viņš visai labi saprotas ar Sama- . nas māsu. Vai, tavuprāt, viņa sirgst ar Stokholmas sindromu?

-   Ar Stokholmas sindromu?

Kalks sarauca pieri.

-    Dažreiz, Makron, es aizmirstu, cik tu vēl esi jauns. Zviedru kriminālists Nilss Bejerots ieviesa šo terminu tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešajā gadā, kad Stokholmā Normalmstorjes rajonā bankas aplaupīšanas laikā bandīti vairākus cilvēkus saņēma par ķīlniekiem. Sešu dienu laikā daži ķīlnieki sāka simpatizēt šiem varmākam, sadarbojoties ar viņiem, nevis policiju. Ari ASV laikrakstu magnāta Hērsta mazmeita Petija Hērsta.

-Ak!

-    Vai Sabiram izdevies apburt visus čigānus apmetnē un padarīt viņus par labprātīgiem līdzzinātājiem? Kā tu domā?

Makrons caur sakostiem zobiem skaļi ievilka gaisu.

-    Manuprāt, tie ļaudis ir spējīgi uz visu.

trīsdesmit piektā nodaļa

-   Vai tu joprojām domā, ka spēj tikt galā viens?

Lai gan Ašors Bals juta kārdinājumu izmest mobilo telefonu ārā pa mašīnas logu, viņš to nedarīja. Pamanījis garāmbraucošā automašīnā jaunu sievieti, kas nosodoši lūkojās, kā viņš braukdams runā pa telefonu, Bals veltīja tai sarkastisku smaidu.

-   Protams, Kundze. Viss ir labākajā kārtībā, kā teiktu amerikāņi. Es novēroju Sabiru, jā. Esmu identificējis policijas mašīnu, kas viņam seko. Lai neviens šiem nedzītos pakaļ, tie muļķi pat nomainīja numura zīmi.

Tajā brīdī sievietes blakussēdētājs, iespējams, vīrs, paliecās uz priekšu un sāka ar žestiem rādīt, lai viņš liek mobilo telefonu nost.

"Izvēlējušies Peugeot," Bals domāja. "Anglijā viņi sēdētu pie Range Rover stūres. Amerikā brauktu ar Chevrolet vai Cadillac." Izlikdamies, ka kļuvis neuzmanīgs, Bals ļāva mašīnai saslīdēt uz Peugeot pusi.

Vīrietis iepleta acis. Pasniedzies sievai garām, viņš piespieda automobiļa signāltauri.

Bals ielūkojās atpakaļskata spogulī. Viens uz ceļa. Varētu būt jautri. Sarunu vajadzēja beigt.

-    Kundze, vai jūs gribat, lai turpinu? Sakiet!

-   Turpiniet.

-    Labi. - Bals aizcirta telefona aparāta vāciņu, uzspieda uz gāzes pedāļa un, tīši piebraucis Peugeot priekšā, samazināja ātrumu.

Svešais vīrietis atkal uztaurēja.

Bals bez steigas apstājās.

Peugeot arī nobremzēja, un vīrietis izkāpa no mašīnas.

Vērodams nācēju atpakaļskata spogulī, Bals sēdeklī mazliet sakumpa. Viņš vēlējās izklaidēties.

-    Ko jus iedomājaties? Jūs taču gandrīz izraisījāt avāriju!

-   Paklausieties, - Bals sacīja, paraustījis plecus. - Man ļoti žēl. Sievai slimnīcā tūlīt sāksies dzemdības. Man jāsteidzas, bet vispirms vajadzēja noskaidrot, kā lai tur nokļūst.

-   Jūs sakāt, dzemdības? - Vīrs pameta ašu skatienu uz sievu un acīmredzot nomierinājās. - Man žēl, ka sacēlu tādu jezgu. Taču tā uz autostrādes notiek visu laiku. Jums vajadzētu iegādāties ierīci, lai telefons nav jātur rokā. Tad varēsiet mašīnā sarunāties pēc sirds patikas, neapdraudot citus satiksmes dalībniekus.

-Jums taisnība. Tā ir. - Bals noraudzījās, kā aizslīd garām un pazūd aiz līkuma Citroen, un ieskatījās izsekošanas ierīcē. Jau kilometrs. Jāpasteidzas. - Es vēlreiz atvainojos.

Vīrietis palocīja galvu un devās atpakaļ pie savas mašīnas. Atbildēdams uz sievas drūmo skatienu, viņš paraustīja plecus un pacēla rokas.

Ieslēdzis atpakaļgaitu, Bals spieda kāju uz akseleratora. Rie-. pām skaļi švīkstot, automašīna strauji tuvojās vīrietim.

Pavērtu muti viņš pagriezās pret Balu.

-    Ūja, ūja, ūja! - Bals klaigādams atgrūda vaļā sava braucamā durvis, izlēca ārā un nervozi palūkojās uz abām pusēm. Sieviete kliedza. Vīrs piepeši bija nozudis un neizdvesa ne skaņas. Iespējams, palīdis zem automašīnas.

Pa atvērto Peugeot logu Bals sagrāba sievieti aiz matiem un vilka viņu ārā. Pretojoties viņas pēda iesprūda starp ātruma pārslēgu un sīkumu glabāšanas kastīti, kas atdalīja priekšējos sēdekļus. Parāvis stiprāk, Bals juta, ka sieviete nedaudz padodas. Pastiepies viņš no iekšpuses atvēra durvis, ievilka sievietes galvu atvērtajā logā un tad, logu aiztaisījis, cik cieši vien iespējams, aizcirta durvis ciet.

-    Kas tas? - Kalks paliecās uz priekšu, gandrīz vai skardams vadības paneli. - Brauc lēnāk!

-    Mums taču jāstei…

-    Lēnāk!

Makrons samazināja ātrumu.

Piemiedzis acis, Kalks nopētīja savādo ainu.

-    Izsauc mediķus. Ātri! Policiju arī!

-    Mēs taču viņus pazaudēsim!

-   Sameklē aptieciņu! Izliec bākuguni!

-   Tad visi zinās, ka esam no policijas.

Auto vēl nebija apstājies, kad Kalks jau vēra vaļā durvis. Pieskrējis pie notikuma vietas, viņš notupās līdzās zemē guļošajam vīrietim.

-    Makron! Pasaki mediķiem, ka cietušais joprojām elpo. Visai vārgi, bet elpo. Būs vajadzīgas nestuves ar stiprinājumiem. Iespējams, viņam traumēts sprands. - Kalks piegāja pie sievietes. - Kundze… nekustieties.

Sieviete ievaidējās.

-   Lūdzu, nekustieties. Tūlīt… - Kalks mēģināja atvērt logu, taču mehānisms bija sabojāts. Sievietes seja kļuva violeta, jo viņa gandrīz nespēja ievilkt elpu.

-   Makron, atnes āmuru! Žigli! Jāizsit stikls!

-    Kādu āmuru?

-   Tad nes ugunsdzēšamo aparātu! - Novilcis žaketi, Kalks to pārsedza sievietes galvai. - Tūlīt viss būs labi, kundze. Mums jāizsit stikls.

Pēkšņi sieviete, gluži kā pārstājusi cīnīties, atslīga pret mašīnas durvīm.

-    Pasteidzies! Viņa vairs neelpo!

-   Ko lai es daru?

-   Izsit stiklu ar ugunsdzēšamo aparātu!

Atvēzējies Makrons trieca aparātu pret stiklu. Tas bija triecienizturīgs.

-   Dod man! - Kalks sagrāba ugunsdzēšamo aparātu un stiklu sasita. - Dod šurp savu jaku. - Ievīstījis tajā roku, kapteinis pa satriekto logu iebāza roku, atvēra durvis un izvilka sievieti ārā. Noguldījis to zemē un palicis viņai zem galvas jaku, Kalks nomērīja divus pirkstus zem kreisās krūts un sāka sirds masāžu. - Makron, kad teikšu, sāc mākslīgo elpināšanu!

Palīgs nometās līdzās sievietei.

-    Mediķus izsauci?

-   Jā, kungs.

-    Labi. Līdz viņu ierašanās brīdim darīsim visu, ko spējam. Vai pulss ir?

-   Jā, kungs. Nevienmērīgs, bet ir.

Joprojām masēdams cietušās sirdi, Kalks ieskatījās Makronam acīs.

-   Vai tagad tu man tici? Ka ir vēl viens cilvēks?

-   Es vienmēr jums ticu, kungs. Vai jūs patiešām domājat, ka to pastrādājis viņš?

-    Elpini!

Makrons pieliecās un mēģināja ar savu elpu iedvest sievietē dzīvību.

Kalks atsāka masāžu.

-    Es ne tikai domāju, puis. Es to zinu.

trīsdesmit sestā nodaļa

Jola izspļāva ķirbju sēkliņu čaulas uz automašīnas grīdas.

-    Redzi? Savvaļas sparģeļi.

-    Kas?

-   Savvaļas sparģeļi. Mums jāapstājas.

-   Tu droši vien joko.

-   Vai mūsu laiks ir ierobežots? - Jola jautāja, uzsizdama Sabiram pa plecu. - Vai mums dzenas pakaļ? Vai ir kāds termiņš?

-   Nē, protams, nav…

-   Tad apstājies.

Sabirs palūkojās uz Aleksi, kā meklēdams atbalstu.

-   Tu taču nedomā, ka mums vajadzētu apstāties, vai ne?

-     Vajadzētu gan. Vai bieži esi redzējis savvaļas sparģeļus augam ceļmalā? Jolai tie jāievāc.

-    Kas? - Saprazdams, ka palicis mazākumā, Sabirs apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ pie sparģeļu pudura.

-   Čigānietes it visur vāc, kas vien vācams. Proti, nekad nepaiet garām bezmaksas ēdienam - visādiem augiem, salātiem, olām, vīnogām, riekstiem, renklodēm. Viss vienmēr tiek ievākts.

-   Pie velna, kas ir renklodes?

-   Zaļās plūmes.

-    Ak tā… - Sabirs palūkojās uz ceļu. No līkuma iznira un tūdaļ garām pašāvās Citroen markas automobilis. - Es labprāt apstātos vietā, kur mēs nebūtu visiem kā uz delnas. Ja nu garām brauc policija…

-   Mūs neviens nepazīst, Ādam. Viņi meklē vienu cilvēku, nevis divus vīriešus un sievieti. Turklāt mašīnu ar citādu numuru.

-   Un tomēr.

Jola uzsita pa priekšējā sēdekļa atzveltni.

-    Klausieties, es redzu vēl! Tur, pie upes. - Parakņājusies mugursomā, viņa izņēma divus kopā sasietus plastmasas maisus. - Jūs vāciet sparģeļus pie ceļa. Es paiešos tālāk, jo turpat redzu arī pienenes, nātres un pīpenes. Jums, puiši, laimējies. Šovakar mums būs svētku mielasts.

trīsdesmit septītā nodaļa

Ašora Bala rīcībā nu bija četrdesmit minūtes. Tieši tik daudz laika viņam vajadzēja, lai iegūtu nepieciešamo informāciju. Šīs četrdesmit minūtes policija strādās viņa atstātajā notikuma vietā, sazināsies ar neatliekamās palīdzības dienestu un nomierinās vietējos kolēģus.

No jauna ieskatījies izsekošanas ierīcē un skaji ievilcis plaušās gaisu, viņš samazināja mašīnas ātrumu.

Kaut kas bija citādi. Sabirs vairs nebrauca uz priekšu. Punktiņš ekrānā lēni devās atpakaļ pa jau nobraukto ceļu, tuvodamies viņam. Turēdams roku uz stūres, Bals vilcinājās. Punktiņš apstājās ne vairāk kā piecsimt metru viņam priekšā.

Divdesmit metrus no līkuma Bals nobrauca automašīnu malā. Mirkli vilcinājies, viņš izkāpa no tās ārā - nebija ne laika, ne vietas, lai varētu paslēpties. Neatlika nekas cits kā riskēt, lai gan šeit varēja braukt policija un saprast, ka pamestais spēkrats pieder viņam.

Bals steidzās pāri uzkalnam, tad no tā lejā un cauri nelielam mežiņam. Kāpēc viņi tik ātri apstājušies? Sarīkojuši pikniku? Notikusi nelaime? Viss bija iespējams.

Labi būtu, ja varētu sagūstīt visus trīs. Tad viņš ar vienu izrē- . ķinātos, bet pārējie būtu spiesti noskatīties. Tas iedarbotos. "Rietumu pasaules lielākā nelaime ir vainas apziņa," Bals domāja. "Ja cilvēki nejūtas vainīgi, viņi ceļ impērijas. Ja viņus pārņem vainas apziņa, viņi impērijas zaudē. Lielbritānija tam ir labs piemērs."

Pirmo viņš ieraudzīja meiteni, kas viena tupēja upes krastā. Vai atvieglojas? Ko tas nozīmē? Bals ar skatienu meklēja vīriešus, taču to tuvumā nebija. Tad viņš ieraudzīja, ka meitene griež un bāž plastmasas maisos dažādus augus. Jēziņ! Šie ļautiņi ir apbrīnojami!

Piesardzīgi vērodams apkārtni, vai kaut kur neuzradīsies vīrieši, Bals tuvojās meitenei. Viss bija pārāk labi, lai būtu patiesība. Vai tie zinājuši, ka viņš seko? Kā tas varēja būt?

Piecpadsmit pēdu attālumā no meitenes viņš uz mirkli samin- stinājās. Acu priekšā bija jauks skats - kuplos svārkos ģērbusies čigāniete vāc augus upes krastā. Ideāls nevainības iemiesojums. Atmiņā gandrīz atausa kāda tāla pagātnes aina, taču Bals nespēja to skaidri atcerēties. Tas viņu aizkaitināja. Gluži kā negaidīta, dzestra vēja pūsma būtu ievējojusi saplīsušu bikšu caurumā.

Pēdējos jardus Bals skrēja, pārliecināts, ka meitene viņa tuvošanos nenojauš. Kad viņš bija pavisam klat, čigāniete jau griezās, taču viņš paguva to sagrābt, nogāzt uz vēdera zālē un piespiest ar ceļgaliem pie zemes. Lai meitene nekliegtu, Bals acumirklī aizspieda viņai degunu - cīnīdamies ar sievietēm, šis paņēmiens bija daudz iedarbīgāks nekā riskantie centieni aizbāzt panikas pārņemtajai muti. Taču meitene izturējās savādi klusi. Šķita, ka viņa uzbrukumu gaidījusi.

-Ja kliegsi, es tev aplauzīšu sprandu. Tāpat kā tavam brālim. Saprati?

Viņa palocīja galvu.

Seja nebija saskatāma, jo meitene atradās uzbrucējam apakšā ar seju zālē un izplestām rokām gluži kā sista krustā. Bals pagrieza čigānietes galvu uz sānu.

- Divas reizes es neatkārtošu, tāpēc klausies. Ja neatbildēsi, pēc desmit sekundēm es tev iebelzīšu ar dūri. Kamēr tu bez samaņas gulēsi, es pacelšu tavus svārkus, novilkšu tev biksītes un palūkošos, kas zem tām slēpjas. Ar dunci pārgriezīšu olvadus. Tu asiņosi, bet nemirsi. Iespējams, vīrieši tevi atradīs vēl dzīvu. Taču tu nekad vairs nebūsi māte. Vai saprati? Nekad. Nemūžam.

Bals nevis ieraudzīja, bet saklausīja, ka viņai iztukšojas pūslis. Meitenes acis pārgriezās un plakstiņi sāka trīsēt.

-    Izbeidz! Attopies! - Bals no visa spēka iecirta čigānietei pa vaigu pliķi, un viņas skatiens noskaidrojās. - Tagad klausies un atbildi. Ko jūs atradāt? Uz kurieni braucat? Izstāsti, un es likšu tevi mierā. Tavas desmit sekundes rit.

Jola ievaidējās.

-   Astoņas. Septiņas. Sešas.

-   Mēs braucam uz Rokamadūru.

-   Kādēļ?

-    Pie Melnās Dievmātes. Pie viņas kājām kaut kas ir paslēpts.

-Kas?

-   Mēs nezinām. Uz lādes dibena rakstīts, ka vārsmu noslēpums ir viņai pie kājām.

-    Uz lādes dibena?

-   Tā ir manas mātes lāde. Viņa man to atdeva. Savulaik ta piederējusi Nostradama meitai.

-Viss?

-Viss. Zvēru.

Bals palūkojās pāri ielejai. No vīriem nebija ne miņas. Nogalināt meiteni? Tam nebija jēgas, jo viņa jau bija tikpat kā mirusi.

Aizvilcis meiteni līdz upei, viņš iegrūda to ūdenī.

trīsdesmit astotā nodaļa

-   No sirds ceru, ka šis darbs ir mūsu pūļu vērts.

-    Par ko tu runā? Par vārsmām?

-   Nē. Par savvaļas sparģeļiem.

-    Par to nešaubies, - Aleksis atbildēja. - Jola gatavo lieliski. Vēl mums vajadzīgs zaķis.

-    Kā tu domā noķert zaķi?

-Tu varētu pārbraukt tam pāri. Kad ceļmalā to ieraudzīšu, es tev uzsaukšu. Tikai nesabrauc to pavisam! Lai riteņa ārmala tikai trāpa zaķim pa galvu. Gaļa nebūs tik garšīga kā tad, ja Dievs pats būtu zaķi nogalinājis, taču nebūs arī slikta.

Sabirs piesardzīgi pamāja ar galvu. Ko gan citu viņš no Alekša bija gaidījis? Ka tuvākajā pilsētiņā viņi iegādāsies bisi?

-   Vai Jolu redzi? Laiks doties tālāk.

Aleksis izslējās.

-    Nē, neredzu. Viņa nogāja pie upes. Iešu un pasaukšu.

Galvu purinādams, Sabirs vilkās uz mašīnas pusi. Savādi, taču bija jāatzīst, ka viņam šī situācija sāk iepatikties. Viņš bija tikai nedaudz vecāks par Aleksi, taču pēdējos gados manīja, ka dzīve zaudējusi asumu. Uzturēdamies atšķirīgajā Jolas un Alekša sabiedrībā un ik brīdi apzinādamies draudīgo iespēju nonākt policijas rokās, Sabirs juta, ka pakrūtē briest līdz šim nepazīts satraukums.

-   Ādam! - Kliedziens nāca no upes puses, kur pudurī bija saauguši koki.

Nometis sparģeļus zemē, Sabirs metās skriet.

Pirmo viņš ieraudzīja Aleksi, kas ķepurojās pa ūdeni.

-    Ātri, Ādam! Es neprotu peldēt. Viņa ir ūdenī!

-Kur?

-   Pretī tai vietai, kur tu stāvi. Seja ir ūdenī, bet viņa ir dzīva! Es redzu, ka viņa mēģina kustināt roku.

Piegājis pie ūdens malas, Sabirs neveikli ielēca lēni plūstošajā upē. Acumirklī viņš bija pie Jolas un satvēra meiteni rokās.

Šķita, ka viņa cenšas atgaiņaties, lai gan acis šķita nedzīvas un locekļi bija ļengani. Piespiedis meiteni pie krūtīm, Sabirs iznesa viņu krastā.

-    Manuprāt, viņa ir paģībusi. Aizskrien uz mašīnu un atnes segu!

Aleksis izslāja no ūdens ārā. Pametis niknu skatienu atpakaļ, viņš steidzās augšup pa kalnu.

Sabirs noguldīja Jolu smiltīs. Viņas elpa šķita normāla, taču seja bija krīta bālumā un lūpas nozilējušas.

-    Kas ar tevi notika? - Sabirs noprasīja.

Meitene sāka trīcēt, it kā piepeši būtu pieslēgta kādam mehānismam.

Pacēlis galvu, Sabirs palūkojās, vai Aleksis jau nāk atpakaļ.

-   Man ļoti žēl, ka ar tevi tā gadījās. Aleksis tūlīt atnesīs segu… tikmēr es tev novilkšu slapjās drēbes. - Viņš cerēja, ka Jola iebildīs. Taču atbildes nebija, un Sabirs sāka pogāt vaļā viņas blūzi.

-   Nevajadzētu gan. - Aleksis, sniegdams segu, nostājās Sabiram līdzās. - Viņai tas nepatiktu.

-   Viņa ir auksta kā ledus, Aleksi, turklāt šokā. Ja atstāsim mugurā slapjās drēbes, viņa saķers plaušu karsoni. Ietīsim meiteni segā un aiznesīsim uz mašīnu. Braucot ieslēgšu sildītāju, un viņa ātri vien sasildīsies.

Aleksis vilcinājās.

-   Tas jādara, Aleksi. Ja tu baidies, ka tava klātbūtne viņu var satraukt, aizgriezies. - Novilcis Jolai blūzi, Sabirs pārslidināja svārkus pār gurniem. Pārsteigts viņš ieraudzīja, ka zem tiem nav apakšveļas.

-   Ak Dievs! Viņa ir ļoti skaista… - Žņaudzīdams rokā spgu, Aleksis kā apburts vērās uz māsīcu.

-   Dod šurp!

-   Ak jā…

Sabirs aši ietina Jolu segā.

-   Ņem viņu aiz kājām, un nesīsim uz mašīnu, iekams viņa nav sasalusi ragā.

trīsdesmit devītā nodaļa

-   Vai jus nedomājat, ka ir laiks izsaukt papildspēkus?

-    Mēs esam tikai četrdesmit minūšu brauciena attālumā aiz viņiem. Kādi papildspēki, tavuprāt, mums vajadzīgi? Iznīcinātāji?

-   Ja nu Acu vīrs atkal uzbrūk?

-    Acu vīrs? - Kalks iesmējās, uzjautrinādamies par Makrona doto iesauku. Viņa radošā pieeja darbam bija negaidīta. - Neuz- bruks.

-    Kā jūs varat būt tik pārliecināts?

-   Savu mērķi viņš ir sasniedzis. Ieguvis laika rezervi. Viņš lieliski zina, ka brīdī, kad mēs atjaunosim… - Kalks vilcinājās, meklēdams pareizos vārdus.

-GPS trilaterāciju?

-   Kad atjaunosim GPS trilaterāciju… jā… un mašīnu panāksim, kārotais viņam būs rokā.

-    Un kas tas ir?

-    Nav ne jausmas! Es dzenos pakaļ cilvēkam, nevis viņa motīvam. Tādas blēņas es atstāju tiesai. - Savīstījis žaketi, Kalks to iespieda starp galvu un logu kā spilvenu. - Vienu gan zinu pavisam skaidri. Turpmākās stundas laikā es negribētu būt ne Sabira, ne tās meitenes ādā.

-   Vai viņa atžirgst?

-   Acis ir vaļā.

-Labi. Apturēšu mašīnu, bet motoru atstāšu ieslēgtu, lai salonā plūst siltums. Nolaidīsim aizmugures sēdekļus, lai viņa var atgulties.

Aleksis neizpratnē raudzījās uz Sabiru.

-   Kas, tavuprāt, notika? Tādu es viņu nekad neesmu redzējis.

-   Droši vien piegājusi pārāk tuvu ūdenim pēc sparģeļiem, paslīdējusi un iekritusi iekšā. Varbūt sadauzījusi galvu… Vai redzi, kāds zilums ir uz vaiga? Protams, viņai ir šoks. Piepeši ievelties ledusaukstā ūdenī… - Sabirs sarauca pieri. - Varbūt viņai ir epilepsija? Vai diabēts?

-Kas?

-    Nekas, nekas.

Nolaiduši sēdekļus un Jolu noguldījuši, abi vīrieši novilka slapjo apģērbu.

-   Paklausies, Aleksi. Es braukšu, bet tu pie sildītāja žāvēsi drēbes. Vispirms Jolas, pēc tam mūsējās. Salonā būs karsts, taču es nevaru iedomāties, kā vēl mēs varētu rīkoties. Ja policija ieraudzīs mus visus trīs kailus braucošā automašīnā, viņiem būs nedēļām ilgi jālauza galva, lai saprastu, ko tas nozīmē. - Sabirs pastiepa roku pie automātiskā ātruma pārslēga.

-    Es viņam izstāstīju, - piepeši atskanēja Jolas balss.

Abi vīrieši acumirklī apcirtās.

-   Es viņam visu izstāstīju, - Jola atkārtoja, pieceldamās sēdus. Sega līdz viduklim noslīdēja nost. - Pateicu, ka mēs braucam uz Rokamadūru. Izstāstīju par Melno Dievmāti un vietu, kur paslēptas vārsmas.

-    Par ko tu runā? Kam tu visu izstāstīji?

Attapusies, ka ir kaila, Jola savilka segu ap krūtīm. Izskatījās, • ka viņa domā un kustas neparasti lēni.

-   Tam cilvēkam. Viņš uzlēca man virsū un… savādi oda. Kā tie zaļie kukaiņi, kuri saspiesti ož.

-   Jola, par ko tu runā? Kas tas par cilvēku?

Viņa dziļi ievilka elpu.

-    Tas, kurš nogalināja Bābelu. Viņš pats to pateica. Sacīja, ka aplauzīs man sprandu tāpat kā Bābelam.

-   Jēziņ!

-    Ko viņš tev nodarīja? - drebošā balsī jautāja Aleksis.

Jola papurināja galvu.

-    Neko. To nemaz nevajadzēja. Draudi bija tik iedarbīgi, ka viņš izdibināja visu, ko gribēja.

Aleksis aizvēra acis un skaļi nošņācās. Cieši sakniebis lūpas, viņš kustināja žokļus, it kā risinātu ar sevi niknu iekšēju dialogu.

-    Vai tu viņu redzēji, Jola? Vai tu redzēji viņa seju?

-   Nē. Viņš uzbruka no mugurpuses un uzsēdās man virsū. Ar ceļgaliem spieda pie zemes manas rokas. Es nevarēju pagriezt galvu tā, lai viņu redzētu.

-    Tu darīji pareizi, ka visu izstāstīji. Tas puisis nav pie pilna prāta. Būtu tevi nogalinājis, ja tu klusētu. - Sabirs pagriezās atpakaļ pret stūri. Sācis braukt, viņš neprātīgā ātrumā traucās uz priekšu.

-    Ko tu dari? - Aleksis noprasīja, atvēris acis.

-    Ko es daru? Tūdaļ pateikšu. Mēs tagad zinām, kurp tas nelietis dodas. Es gribu nokļūt Rokamadūrā pirmais un viņu nogalināt.

-   Vai tu esi jucis, Ādam?

-    Es taču esmu Jolas phral, vai ne? Jūs visi teicāt, ka man viņa jāaizstāv. Ka Bābels jāatriebj. Nu, tagad es to izdarīšu.

četrdesmitā nodaļa

Ašors Bals vēroja, kā punktiņš samazinās un beidzot nozūd ekrāna malā. Paliecies uz priekšu, viņš izsekošanas ierīci izslēdza. Šajā dienā bija labi strādāts - viss pateikts un izdarīts. Viņš uzņēmās iniciatīvu un saņēma par to lielisku atalgojumu. Laba mācība. Nekad neatstāj ienaidnieku likteņa ziņā. Kaitini viņu. Piespied pieņemt nepārdomātus lēmumus, kas var būt kļūdaini. Tā tu sasniegsi mērķi, turklāt neticami ātri.

Bals ieskatījās kartē, kas atradās uz blakus sēdekļa. Līdz Ro- kamadūrai jābrauc krietnas trīs stundas. Pareizāk būs nogaidīt, kad kapelu slēdz un darbinieki dodas prom. Neviens no viņiem, protams, pat nepieļauj absurdo domu, ka svētnīcā kāds varētu ielauzties. Varbūt uz kāpnēm nomesties ceļos? Kā Anglijas karalis I lenrijs II, ko daudzi uzskata par Sātana meitas Meluzīnes pēcnācēju. Kad bija nogalināts Tomass Bekets22 un kad karaļa dēls izlaupīja svētnīcu, priesteri pārliecināja karali, ka tam jānožēlo grēki. "Varbūt arī man vajadzētu lūgt grēku atlaišanu? Nodrošināt sev nihil obstat23 ?" Bals domāja.

Taču pēdējā laikā viņš nevienu nebija nogalinājis. Protams, meitene varēja noslīkt un sieviete automašīnā varēja nosmakt. Vīrs gan vēl kustējās, kad viņš brauca prom. Un Samana savā nāvē nepārprotami bija vainīgs pats.

Bals nosprieda, ka viņa sirdsapziņa ir tīra. Viņš nesodīts varēja nozagt Melno Dievmāti.

četrdesmit pirmā nodaļa

-    Mēs atkal viņus uztvērām. Viņi dodas uz Limožu.

-    Lieliski. Noregulē ierīci, lai ziņo rādījumus ik pēc pusstundas.

-    Kurp, jūsuprāt, viņi dodas, kungs?

-   Varbūt uz piekrasti?

Makrons nezināja - smieties vai raudāt. Arvien vairāk viņš pārliecinājās, ka strādā kopā ar nelabojamu jukušo, kas visus noteikumus pakļauj paša izdomātai kārtībai. Slepkavības izmeklēšanu vajadzēja atstāt dienvidu kolēģu ziņā un jau sen doties atpakaļ uz Parīzi, lai godam pabeigtu trīsdesmit piecu stundu darba nedēļu. Viņš tad varētu uzspēlēt skvošu un rāmi tukšot pirmo alu no sešu pudeļu pakas policijas sporta zālē. Taču nē - viņi pārtika no ātrajām uzkodām, kafijas un nosnaudās uz mašīnas aizmugures sēdekļa. Makrons juta, ka zaudē spēkus. Kalkam, protams, bija vienalga - viņš jau tik un tā bija vraks.

-   Tuvojas brīvdienas, kungs.

-Un?

-   Nekas. Tāpat vien pateicu.

-    Paturi savas domas pie sevis. Tu esi valsts dienestā, Makron, nevis glābējs pludmalē.

Jola apģērbusies iznāca no krūmiem.

Paraustījis plecus, Sabirs saviebās.

-    Piedod, ka vajadzēja tevi izģērbt. Aleksis iebilda, bet es uzstāju. Atvaino.

-   Tu darīji to, kas bija jādara. Vai Aleksis mani redzēja?

-   Baidos, ka jā.

-   Nu viņš zinās, ko zaudē.

Apbrīnodams Jolas veselīgo dzīves uztveri, kas bija tāda pati kā pirms uzbrukuma, Sabirs nespēja novaldīt smieklus. Viņš bija gaidījis histēriju, ieslīgšanu depresijā vai melanholijā, bet no tā nebija ne miņas. Arī līdz šim viņas dzīve acīmredzot nebija nekāds rožu lauks, tāpēc par cilvēku rīcību viņa sprieda daudz reālāk nekā Sabirs.

-    Aleksis dusmojas, tāpēc aizgāja. Manuprāt, viņš jūtas vainīgs, ka tevi nenosargāja.

-   Ļauj, lai viņš nozog Melno Dievmāti.

-   Kā, lūdzu?

-   Jā, Aleksis. Viņš ir nepārspējams zaglis.

-Saprotu.

-   Vai tu nekad neko neesi nozadzis?

-   Neesmu gan. Vismaz neatceros…

-   Tā jau es domāju. - Šķita, ka Jola kaut ko apsver. - Čigāni drīkst zagt ik pēc septiņiem gadiem. Runa ir par ko lielu.

-    Lielu?

-   Veca čigāniete ieraudzīja Kristu, kad tas nesa krustu Golga- tas kalnā.

-Un?

-   Viņai nebija ne jausmas, kas tas Kristus tāds ir. Taču, ieskatījusies viņam sejā, čigāniete iežēlojās par cietēju un nolēma nozagt naglas, ar ko viņu sistu krustā. Kad viena bija nozagta, viņu uzreiz pieķēra. Kareivji sagrāba viņu un sāka sist. Čigāniete sauca, lai tie liek viņu mierā, jo septiņus gadus viņa neko neesot zagusi. To dzirdēja apustulis un teica: "Sieva, tu esi svētīta. Glābējs atļauj tev un tavējiem zagt reizi septiņos gados, tagad un mūžīgi mūžos." Tāpēc Jēzus krustā sists ar trim naglām un viņa kājas sakrustotas, nevis blakus viena otrai, kā vajadzētu.

-Tu taču netici šīm muļķībām, vai ne?

-   Ticu gan!

-   Un tāpēc čigāni zog?

-   Mums ir tiesības. Nozagdams Melno Dievmāti, Aleksis neizdarīs neko sliktu.

-   Ak! To dzirdot, man uzreiz smagums novēlās no sirds. Taču… kā būs ar mani? Ja nu es atrodu un nogalinu to viru, kas tev uzbruka? Kas notiks ar mani?

-   Viņš lējis mūsu dzimtas asinis, tāpēc mums jāizlej viņa asinis.

-   Tik vienkārši?

-   Nogalināt cilvēku nekad nav vienkārši, Ādam.

četrdesmit otra nodaļa

Sabirs vilcinādamies kavējās pie automašīnas durvīm.

-   Vai jums kādam ir tiesības vadīt automašīnu?

-   Tiesības? Autovadītāja apliecības man nav, bet braukt es protu.

-   Un tu, Jola?

-   Neprotu.

-    Skaidrs. Aleksi, sēdies pie stūres! Es sameklēšu kartē citu maršrutu, pa kuru var nokļūt Rokamadūrā. Bābela slepkava mūsu mašīnu pazīst - droši vien to uzgājis un seko mums no pašas apmetnes. Tagad viņš domā, ka ticis no mums vaļā, tāpēc nevajadzētu rādīties viņam acīs, pabraucot pa blakus joslu garām, vai ne? - Sabirs izklāja sev priekšā karti. - Jā. Izskatās, ka varēsim apbraukt Limožu un nonākt Rokamadūrā caur Tilli.

-   Te nav visu vajadzīgo kloķu.

-    Ieliec ātruma pārslēgu braukšanas režīmā, Aleksi, un nospied gāzes pedāli.

-    Kurš ir braukšanas režīms?

-   Ceturtais. Burts izskatās pēc slīpa seglu kāpšļa.

Aleksis darīja, kā likts.

-    Ei, nav nemaz tik slikti! Ātrumi mainās paši! Šis ir labāks nekā Mercedes.

Sabirs juta, ka muguru dursta aizmugurē sēdošās Jolas skatiens. Viņš pagriezās pret meiteni.

-   Vai jūties labi? Iespējams, tev ir šoks. No tā cieš pat tādi savādnieki kā tu.

Jola paraustīja plecus.

-   Jūtos normāli. - Tad viņas vaigs apmācās. - Ādam, vai tu tici, ka eksistē elle?

-    Elle? - Sabirs saviebās. - Droši vien ticu.

-   Mēs neticam. - Jola papurināja galvu. - Čigāni pat neuzskata, ka sātans jeb O Bengs patiešām ir ļauns. Mēs ticam, ka visi reiz nonāks paradīzē. Viņš arī.

-    Ko tu gribi ar to teikt?

-   Es domāju, ka tas cilvēks gan ir ļauns, Ādam. Ļoti, ļoti ļauns. Ko viņš izdarīja ar Bābelu! Tas ir necilvēciski.

-    Vai tas nozīmē, ka tagad tu elles un sātana eksistencei tici?

-    Nē. Es tev neizstāstīju visu, ko viņš man teica. Gribu, lai tu un Aleksis saprotat, kādam cilvēkam jāstājas pretī.

-    Maniakam un slepkavam.

-    Ne tikai. Esmu par viņu domājusi. Viņš ir gudrs. Ļoti labi zina, kur un kā jāuzbrūk. Zina, ka jāpiedraud ar lielāko kaitējumu, lai panāktu savu.

-    Nesaprotu. Ko tu centies man pateikt?

-   Viņš teica, ka man iebelzīs un, kamēr es gulēšu bezsamaņā, ar dunci izdarīs tā, lai es nekad nevarētu dzemdēt bērnus un kļūt par māti.

-   Jēziņ!

-   Adam, viņš pazīst mūs, čigānus, un zina mūsu tradīcijas. Varbūt viņā pašā rit čigānu asinis. Viņš zināja, ka neko no manis neizdabūs, ja gluži vienkārši uzbruks un ievainos. Iespējams, es viņam būtu samelojusi. Kad viņš man piedraudēja, es biju pārliecināta, ka viņš savus draudus patiešām izpildīs, un pat apslapinājos. Tajā brīdī viņš ar mani varēja darīt visu ko, un es nebūtu pretojusies. Tāpat notika ar Bābelu. Brālis bija iedomīgs, un tā bija viņa lielākā vājība. Viņš atgādināja sievieti. Stundām ilgi varēja stāvēt pie spoguļa un tīksmināties par sevi. Tas cilvēks savainoja brāļa seju. Citur zīmes neatstāja, tikai uz sejas. Es redzēju brāli morgā.

-    Es tik un tā nesaprotu.

-   Tas briesmonis izmanto cilvēku vājības, Ādam. Viņš ir īsts ļaunuma iemiesojums, jo ne vien slepkavo, bet iznīcina ari dvēseli.

-   Vēl viens iemesls, kāpēc pasaule no viņa jāatbrīvo.

Parasti Jola nepalika atbildi parādā. Šajā reizē viņa pagrieza . galvu pret logu un klusēja.

Četrdesmit trešā nodaļa

-   Izskatās, ka mašīnas vairs neapgādā ar riepu maiņas instrumentiem. - Sabirs rakņājās pa automobiļa bagāžnieku. - Es taču nevaru viņam belzt ar dojnkratu. Vai brīdinājuma trijstūri.

-    fcs tev izgatavošu dzelkšņu vali.

-Ko?

-    No akmeņozola. Vienu es redzu… skaties, tur! Tam ir visizturīgākā koksne. Pat neizkaltušam. Ja uzradisies kaut kur ar tādu vāli, neviens tev neko nejautās. Turklāt tev pa rokai vienmēr būs ierocis.

-   Tu esi īsts atradums. Vai zināji to, Aleksi?

Viņi bija apstājušies pie cietokšņa mūriem klinti virs Rokama- dūras kapelas. Lejā pavērās skats uz dārziem, ko citu no cita atdalīja līkumotas taciņas un skatu laukumi. Šur tur klīda tūristi, kavēdami laiku pirms vakariņām.

-   Paskaties uz tiem starmešiem! Mums jātiek iekšā pirms krēslas. Kad tos ieslēgs, kalna nogāze bus izgaismota kā Ziemassvētku eglīte.

-    Diez, vai esam ieradušies par viņu agrāk?

-   To uzzināsim, kad tu uzlauzīsi kapelu.

Aleksis nospurcās.

-    Es negrasos uzlauzt kapelu.

-    Kā tas jāsaprot? Vai tev dūša saskrējusi papēžos?

-    Papēžos?

-    Vai esi kļuvis par zaķpastalu?

Iesmējies Aleksis papurināja galvu.

-    Ādam, ir kāds vienkāršs likums. Grūti ir izlauzties, bet ielauzties ir viegli.

-   Saprotu. - Sabirs vilcinājās. - Vismaz es domāju, ka saprotu.

-   Tātad… kur tu būsi?

-    Noslēpšos ārpusē un vērošu. Ja Bals ies garām, belzīšu ar dzelkšņu vāli, ko tu man izgatavosi. - Sabirs gaidīja izbrīna izpausmes, taču tās nesekoja. - Nē, nē. Es tikai pajokoju. Neesmu taču jucis.

Aleksis šķita apmulsis.

-    Ko tad tu patiesībā darīsi?

Sabirs nopūtās, apjēgdams, ka viņam vajadzēs vēl daudz laika, lai izprastu čigānu mentalitāti.

-   Kā jau vienojāmies, paslēpšos ārpusē. Kad Bals tuvosies, brīdināšu tevi ar svilpienu. Kad Dievmāte būs tev rokā, aiznes to uz mašīnu Jolai, tad nāc atpakaļ un pievienojies man. Vajadzētu Balu sagaidīt kādā slēpni kapelā, jo tur būtu drošāk un apkārt nav tik daudz cilvēku.

-   Tu domā, ka viņa nedusmosies?

-    Kas? Jola? Kādēļ lai viņa dusmotos?

-   Ne jau Jola. Dievmāte!

-Jēziņ, Aleksi! Tu taču neesi pārdomājis, ko?

-   Nē, nē. Es visu izdarīšu. Taču vispirms noskaitīšu viņai lūgšanu. Lai viņa man piedod.

-    Dari tā. Taču vispirms uztaisi man to vāli.

četrdesmitceturtā nodaļa

Aleksis pamodās bridi, kad vakara uzraugs bultēja ciet dievnama ārdurvis. Pirms četrdesmit minūtēm Svētā Pestītāja bazilikā viņš bija paslēpies aiz altāra, kur acumirklī ieslīga miegā. Par laimi, altāri klāja zilbalta linu drāna ar garām bārkstīm.

Panikas pārņemts, Aleksis kādas desmit sekundes centās apjēgt, kur atrodas. Tad viņš no paslēptuves veikli izlīda, piecēlās kājās un izstaipījās, tajā pašā mirklī atskārzdams, ka nav šeit viens.

Ielidis atpakaļ aizsegā, Aleksis taustījās pēc dunča, bet pēc mirkļa attapās, ka, izgatavojis Sabiram vāli, viņš nometa dunci uz mašīnas aizmugures sēdekļa. Viņš domās nolādēja sevi, ka bijis tik neapdomīgs.

Pieliecies Aleksis palūkojās garr altāra malu, sasprindzinādams redzi, lai dziestošajā vakara gaisma nopētītu nelielās bazilikas iekšpusi. Svešais bija sakumpis kora telpas solā, apmēram piecdesmit pēdu attālumā no Alekša. Vai viņš ari guļ? Varbūt skaita lūgšanas?

Svešais piepeši piecēlās un devās uz kapelas durvju pusi. Viņa piesardzība liecināja, ka viņš ari klausījies un gaidījis, kamēr uzraugs aiziet prom. Izrāvis bultu, vīrietis klusi atvēra durvis un iegāja kapelā.

Satraukts Aleksis vērās uz šim durvīm. Sabirs bija ārā - tik nesasniedzams, it kā būtu ieslēgts bankas seifu glabātavā. Ko lai dara? Kā Sabirs liktu rīkoties?

Aleksis novilka kurpes, izlīda no slēptuves un klusi lavījās uz kapelas pusi. Viņš ielūkojās iekšā.

Vīrietis kabatas luktura gaismā pētīja masīvo spīdīgā misiņa podestu, uz kura bija novietota Dievmātes statuja. Acīmredzot nolēmis, ka atvērt to nevarēs, svešais strauji pagriezās un palūkojās atpakaļ uz durvīm.

Piespiedies pie sienas, Aleksis sastinga.

Tuvojās soļi.

Uz pirkstgaliem aizsteidzies pie altāra, Aleksis ieslīdēja atpakaļ slēptuvē. Ja svešais viņu redzējis vai dzirdējis, izredžu viņam vairs nebija. Viņš vismaz mirs svētā vietā.

Pēkšņi atskanēja skaļš troksnis - vīrietis pa akmens grīdu acīmredzot kaut ko vilka. Pavēries gar altāra malu, Aleksis redzēja, ka tas no kora telpas velk divus krēslus. Tātad nolēmis pakāpties, lai piekļūtu Dievmātei.

Izmantodams trokšņaino bridi, Aleksis sekoja svešajam līdzi kapelā. Pārliecināts, ka tas iegrimis savā nodarbē, viņš pielīda statujai tuvāk, līdz palika guļam starp diviem ozolkoka soliem netālu no galvenās ejas. Pats palikdams neievērots, viņš no šīs vietas labi redzēja, ko svešais dara.

Pa to laiku vīrietis bija uzlicis vienu krēslu uz otra un pārbaudīja, cik droši tie turas. Paskaļi novaidējies, viņš kaut ko zem deguna nomurmināja.

Aleksis vēroja, kā svešais nostiprina kabatas lukturi pie bikšu siksnas un rāpjas augšup. Šī bija laba iespēja, lai viņu pārsteigtu. "Nē, labāk nogaidīšu, kamēr viņš uzrāpsies pašā augšā, un tad uzbrukšu."

Izšķirošajā brīdī vīrietis pieķērās pie viena no misiņa svečturiem, kas bija izvietoti apkārt statujai, un pievilkās tai klāt.

Tik spēju kustību Aleksis nebija gaidījis. Kad viņš jau bija pusceļā starp baznīcēnu soliem un statuju, vīrietis pagriezās, ieraudzīja stāvu, kas tuvojas, un… pasmaidija.

Vairs nedomādams, Aleksis pagrāba svečturi un svieda.

Smagais svečturis ķēra Ašoru Balu virs labās auss. Sazvāro- jies viņš atmuguriski nokrita uz granīta grīdas. Pagrābis nākamo svečturi, Aleksis saprata, ka tas nebūs vajadzīgs. Svešais bija zaudējis samaņu.

Aleksis nocēla vienu krēslu no otra un stenēdams vienā iestī- vēja Balu. Pārmeklējis vīrieša kabatas, viņš izņēma maku ar banknotēm un nelielu pusautomātisko pistoli.

- Sasodīts!

Aleksis iebāza maku un pistoli sev kabatā un tad paraudzījās visapkārt. Viņa skatiens apstājās pie damasta aizkariem, ko saturēja aukla. To norāvis, viņš piesēja Balu pie krēsla, pēc tam uzkāpa uz otra krēsla un nopētīja Dievmāti.

Četrdesmit piektā nodaļa

Savā paslēptuvē svētnīcas pagalma vienā stūri Sabirs skaidri saklausīja blīkšķi. Sasprindzis viņš klausījās kopš tā brīža, kad no bazilikas dziļumiem atskanēja krēsla vilkšanas troksnis. Blīkšķis nāca no kapelas puses, kur atradās Dievmātes statuja.

Pametis slēptuvi, Sabirs steidzā pie smagajām ārdurvīm, bet tās bija aizslēgtas. Atkāpies viņš nopētīja augstos celtnes logus. Tie nebija aizsniedzami.

-    Aleksi! - Sabirs iekliedzās tik skaļi, lai sauciens būtu dzirdams cauri biezajiem mūriem, taču tālāk par pagalmu balss netika. Šis pagalms bija veidots gluži kā atbalss kamera. Mazliet pagaidījis, cerēdams, ka durvis varbūt atvērsies, Sabirs vēl skaļāk pasauca vēlreiz: - Aleksi! Vai tu mani dzirdi? Atsaucies!

-   Ei! Ko jūs te darāt? - Sabiram tuvojās pavecs sargs, kura sejā vidēja satraukums. - Pēc deviņiem vakarā šī teritorija tūristiem ir slēgta.

Sabirs domās pateicās liktenim, ka steigā aizmirsis savu vāli slēptuvē.

-    Es ļoti atvainojos. Gāju garām un kapelā izdzirdēju skaļu blīkšķi. Iedomājos, ka tur kāds ir. Varbūt atvērsiet durvis?

Atvieglots, ka Sabira balsī jaušama nevis agresija, bet nemiers, sargs pienāca tuvāk.

-    Blīkšķis, jūs sakāt? Jūs patiešām to dzirdējāt?

-    Izklausījās, it kā mētātu krēslus. Varbūt vandaļi?

-    Vandaļi? - Sarga seja pauda gan ziņkāri, gan bailes, it kā viņam būtu piedāvāta iespēja ielūkoties ellē. - Bet kā jūs šeit gadījāties? Pirms desmit minūtēm es vārtus aizslēdzu.

Sabiram ienāca prātā, ka sargs pirmo reizi mūžā sastapies ar īstu noziegumu.

-   Negrasos jums melot. Tur, uz tā akmens sola, es aizsnaudos. Tas ir muļķīgi, es saprotu. Mani pamodināja tas blīkšķis. Varbūt tomēr pārbaudīsiet, kas tur notiek? Es iešu ar jums kopā. Protams, tā var būt viltus trauksme, bet jūs taču esat atbildīgs par šo vietu baznīcas vadītāju priekšā, vai ne?

Sargs vilcinājās. Sabira vārdu plūdi viņu acīmredzot mulsināja. Galu galā bažas par amata zaudēšanu bija stiprākas par piesardzību, un viņš sāka taustīties kabatās pēc atslēgām.

-    Vai esat pārliecināts, ka dzirdējāt troksni?

-Skaidrāk par skaidru. Tieši kapelā.

Tajā brīdi atskanēja vēl viens, daudz skaļāks blīkšķis, kam sekoja aizžņaugts kliedziens. Tad iestājās klusums.

Sargam pavērās mute un iepletās acis. Drebošām rokām viņš iedabūja atslēgu masīvo ozolkoka durvju slēdzenē.

četrdesmit sestā nodaļa

Ašors Bals atvēra acis. Pa seju plūda asinis. Izšāvis mēli, viņš no mutes kaktiņa tās nolaizīja. Metāla garša mutē veicināja atgūšanos.

Noliecis galvu sāņus, viņš pavārstīja muti un pakustināja žokļus kā zirgs. Lauzts nebija, tātad nekas briesmīgs viņam nav nodarīts. Viņš nopētīja sevi.

Čigāns piesējis viņu pie krēsla. Lieliski. To jau varēja gaidīt. Vispirms vajadzēja pārbaudīt katru collu šajā bazilikā, nevis pieņemt, ka viņa izrīkošanās ar meiteni tos atturēs no tālākas rīcības. Bals nebija domājis, ka viņa izdzīvos. Jo ļaunāk viņai. Vajadzēja čigānieti nogalināt uzreiz, bet viņš neriskēja atstāt pēdas, cerēdams, ka pārējo izdarīs daba. Tie trīs visai veikli bija tikuši atpakaļ ierindā. Acīmredzot viedoklis par Sabiru būs jārevidē. Viņu nedrīkst novērtēt par zemu.

Bals nolaida zodu uz krūtīm, it kā joprojām būtu bezsamaņā, taču acis turēja plati vaļā, sekodams ikvienai čigāna kustībai.

Tajā brīdī čigāns rāpās lejā no podesta ar Melno Dievmāti ro- • kās. Ne mirkli nevilcinādamies, čigāns apgrieza statuju otrādi un sāka pētīt pamatni. Tad uzmanīgi nolika Dievmāti uz grīdas, nometās tās priekšā un statuju noskūpstīja, vispirms piespiedis pieri Dievmātes pēdām, Jēzus bērniņam un Dievmātes rokai.

To redzēdams, Bals nicīgi nobolīja acis. Kāds gan tur brīnums, ka šos ļautiņus joprojām visādi vajā? Viņš pats jutās kā to vajātājs.

Piecēlies čigāns paskatījās visapkārt. "Nu, uz priekšu!" Bals klusībā viņu mudināja. "Interesanti, kā tu to izdarīsi? Varbūt arci unci:'" bals nespēja iedomāties, ka čigāns lietotu pistoli. Tas būtu pārāk mūsdienīgi. Pārāk sarežģīti. Nabags, iespējams, nespētu izprast mehānismu.

Noliecis galvu uz krūtīm, Bals domās ar čigānu sarunājās: "Esmu miris. Vairs neelpoju. Kritiens bija man nāvējošs. Nāc un paskaties pats. Vai patiešām tu noturēsies nepienācis? Padomā, ar kādu lepnumu tu stāstīsi meitenei par saviem varoņdarbiem! Kādu iespaidu atstāsi uz gādžo! Būsi dižs vīrs savā ciltī."

Tajā brīdī Aleksis devās pie Bala. Apstājies viņš pacēla gaisā misiņa svečturi.

"Ak tā tu rīkosies? Līdz nāvei sitīsi sasietu cilvēku? Jauki. Taču vispirms tev jāpārbauda, vai esmu vēl dzīvs. Pat tu netērēsi spēkus, sizdams mironi. Vai tomēr tērēsi?"

Aleksis nostājās Bala priekšā, pastiepa roku un pacēla viņa galvu augšup. Un tad iespļāva viņam sejā.

Atgrūzdamies ar visu krēslu un reizē atraudams no grīdas kājas, Bals triecās pret viņu. Aleksis iekliedzies nometa svečturi zemē, nokrita uz ceļiem un tad vaidēdams saļima uz grīdas.

Sakumpis kā gliemezis, jo izslieties traucēja krēsls, Bals pielēca pie Alekša, kas locījās sāpēs, pagriezās pret viņu ar mugurai piesieto krēslu un gāzās čigānam uz galvas. Tad viņš pavēlās malā, šaudīdams skatienu gan uz durvīm, gan Aleksi.

Lokoties Balam kaut kā izdevās uztrausties uz ceļgaliem. Sasvēries viņš ar visu spēku atmuguriski triecās pret akmens pīlāru. Krēsls ielūza. Vēl pēc diviem mēģinājumiem tas sašķīda.

Aleksis stiepa roku pēc zemē nokritušā svečtura.

Nokratījis no pleciem auklas, viņam tuvojās Bals.

Četrdesmit septītā nodaļa

Pagrūdis sargu malā, Sabirs ieskrēja kapelā, kur valdīja tumsa. Nekas nebija saskatāms.

Sargs nospieda slēdžus, un telpā acumirklī ielija griestu sijās paslēpto gaismekļu spozme. Uz granīta flīzēm mētājās salauzta krēsla daļas un samudžināta aukla. Dažu pēdu attālumā no Melnās Dievmātes uz grīdas asiņains gulēja Aleksis, pār kuru bija noliecies vīrietis, pārmeklēdams čigāna kabatas.

Ienācēji sastinga gluži kā zemē iemieti. Bals atlēca no Alekša nost. Aleksis vārgi pacēla roku, žņaugdams tajā pistoli un mērķēdams uz viņu. Taču šāviens neatskanēja.

Nenovērsdams skatienu no pistoles Alekša rokā, Bals kāpās atpakaļ. Pēdējā brīdī viņš palūkojās uz Sabiru, pasmaidīja un novilka ar pirkstu gar kaklu.

Pistole nobūkšķēja pret grīdu. Pacēlis skatienu, Sabirs atskārta, ka svešais nozudis.

-   Vai pa turieni var tikt ārā?

Sargs palocīja galvu.

-   ļā. Tur ir otras durvis. Acīmredzot viņš pa tām ienācis.

Sabirs nometās Aleksim līdzās, drudžaini pūlēdamies izdomāt, kā lai tagad aizbēg paši. Viņš uzlika roku Aleksim uz krūtīm, it kā gribēdams sajust sirdspukstus.

-   Šis cilvēks ir smagi ievainots. Jāizsauc medicīniskā palīdzība.

-     Mobilais telefons šeit nedarbojas, - sargs izmisis atbildēja. - Esam pārāk tuvu kalnam. Darbinieku telpu arī šeit nav. Vajadzēs zvanīt no mana kabineta. - To teicis, viņš pat nepakustējās.

-   Klausieties, man ir pistole. Es pieskatīšu gan šo vīru, gan Mel- . no Dievmāti. Piezvaniet policijai un neatliekamai palīdzībai. Pasteidzieties!

Šķita, ka vecais vīrs gatavojas atbildēt.

-    Vai arī zvanīt iešu es, bet jūs paliksiet šeit. Ņemiet pistoli! - Sabirs stiepa viņam ieroci ar spalu pa priekšu.

-    Nē, nē, mesjē. Viņi nezinās, kas jūs esat. Palieciet šeit. Iešu es. - Sargam trīcēja balss. Šķita, ka viņš tūdaļ sabruks.

-    Ejiet uzmanīgi pa kāpnēm!

-ja, ja, uzmanīšos. Ar mani viss ir kārtībā. Jūtos labi.

Sabirs pievērsās Aleksim.

-   Vai tu mani dzirdi?

-    Viņš gāzās man virsū ar krēslu uz muguras. Izsita man zobus. - Alekša balss bija tik neskaidra, it kā viņš runātu no cieši noslēgta konteinera dziļumiem. - Iespējams, lauzts žoklis. Dažas ribas arī.

-    Vēl kas?

-Šķiet, ar pārējo viss ir kartība. Paiet varēšu.

-    Labi. Mums ir apmēram piecas minūtes laika. Ja laimēsies, tiksim ārā no šejienes un nokļūsim līdz mašīnai. Ņem šo! - Sabirs sniedza Aleksim pistoli.

-   Tā nekam neder. Nedarbojas.

-   Tik un tā ņem. Kamēr ietīšu Dievmāti, mēģini piecelties.

-   Vispirms pārbaudi pamatni.

-    Kas vainas pamatnei?

-   Tur kaut kas rakstīts, pareizāk, iededzināts. Tāpat kā uz Jolas lādes dibena. Tas bija pirmais, ko ieraudzīju.

Sabirs pacēla Melnās Dievmātes statuju. Tā bija vieglāka, nekā pirmajā mirklī šķita. Apmēram divas pēdas augsta, no tumša koka. Gan Dievmātes, gan Jēzus galvu rotāja kronis, turklāt Dievmātei bija zelta kaklarota. Viņas ķermeni sedza tērps, kas kreisās krūts apvidū atsedza bālu koku, un viņa sēdēja uz krēsla ar Jēzus bērniņu klēpī. Jēzum bija nevis bērna, bet vieda vīra seja.

-Jā, patiešām. Es to pārzīmēšu.

-    Kāpēc nevaram ņemt statuju līdzi?

-   Tai drošāk būs šeit, nevis pie mums. Turklāt diez vai mums astē vajadzīga vēl viena policijas mašīna. Ja nekas nebūs nozagts, iespējams, pēc dažām dienām, iztaujājuši veco sargu, viņi metīs mieru. Mēs esam uzzinājuši to, ko gribējām. Manuprāt, tas ir vēl viens fragments no kartes, kas mūs beidzot aizvedīs pie vārsmām. - Piespiedis pie Dievmātes statujas pamatnes papīra gabalu, Sabirs ar zīmuli pārzīmēja uzrakstu.

-    Es nevaru piecelties. Acīmredzot viņš mani apstrādājis pamatīgāk, nekā domāju.

-   Pagaidi… Vienu mirkli!

Aleksis mēģināja iesmieties.

-    Neuztraucies, Ādam. Es nekur nebēgšu.

Četrdesmit astotā nodaļa

Sabirs apstājās, lai atgūtu elpu. Aleksis balstījās pret viņu ar visu savu svaru. Lejā bija dzirdamas policijas sirēnu skaņas. Tās tuvojās.

-   Es joprojām neesmu atlabis pēc asins saindēšanās, tāpēc esmu vārgāks par kaķēnu. Nedomāju, ka viens dabūšu tevi augšā.

-   Cik tālu vēl jāiet?

-    Mašīnu es jau redzu, taču nedrīkstu riskēt un pasaukt Jolu. Kāds var izdzirdēt.

-    Varbūt atstāsi mani šeit un aiziesi viņai pakaļ? Par abiem jūs mani līdz ceļam aizgādāsiet.

-    Vai esi pārliecināts, ka ar tevi viss ir kārtībā?

-   Domāju, ka gluži vienkārši esmu norijis kādu savu zobu. Ja nenosmakšu, viss būs kārtībā.

Atbalstījis Aleksi pret žogu takas malā, Sabirs aizsteidzās augšup pa kalnu.

Jola stāvēja pie automašīnas, un viņas seja pauda satraukumu.

-   Nezināju, ko iesākt. Dzirdēju sirēnas. Nesapratu, vai policija meklē jūs vai kādu citu.

-    Aleksis ir ievainots. Mums viņš jāuznes šajā stāvajā kalnā. Vai palīdzēsi?

-   Vai ievainojums ir smags?

-   Viņš zaudējis dažus zobus. Varbūt lauzts žoklis. Iespējams, arī dažas ribas. Kāds tīši iļzgāzās viņam virsū ar visu krēslu.

-    kāds

-Jā. Tas cilvēks.

-    Vai viņš miris? Vai tu viņu nogalināji?

-   To mēģināja izdarīt Aleksis, taču lode iesprūda.

Jola satvēra brālēnu aiz kājām, savukārt viņa ķermeņa augšdaļu pacēla Sabirs.

-   Mums jāpasteidzas. Tiklīdz vecais sargs izstāstīs policistiem, ka ielaušanās bijusi bruņota, mums būs beigas. Viņi slēgs visu ieleju un izsauks palīgspēkus. Ja pareizi atceros, no šejienes ārā ved tikai trīs ceļi. Divus galvenos viņi jau bloķējuši.

četrdesmit devītā nodaļa

-   Esmu visnotaļ pārliecināts, ka mums neviens neseko. - Piemiedzis acis, Sabirs centās saskatīt ceļa norādes.

No draudīgās zonas viņi bija tikuši ārā un brauca pa starppilsētu šoseju N20. Dzīvajā satiksmē bija viegli iejukt starp citiem transportlīdzekļiem. Atvieglojums automašīnā bija teju vai taustāms - it kā viņi būtu laimīgi izvairījušies no bīstamas avārijas.

-    Kā viņš jūtas?

Jola paraustīja plecus.

-    Nedomāju, ka viņam lauzts žoklis, taču dažas ribas tiešām cietušas. Tagad viņam ir lielisks aizbildinājums slinkošanai.

Šķita, ka Aleksis gatavojas iedunkāt māsīcu, bet acīmredzot pārdomāja un uzsita sev pa bikšu kabatu.

-    Ha! Vai spējat noticēt? Tas bija šeit.

-Kas?

-    Maks. - Aleksis skumji papurināja galvu. - Tas sasodītais nelietis atņēma man savu maku. Tas bija pilns ar skanošo. Es būtu dzīvojis kā barons. Varētu samaksāt par zelta zobiem.

Sabirs iesmējās.

-    Nebēdājies, Aleksi! Bala satraukums par to, ka mēs varam uzzināt viņa vārdu, varbūt izglāba tev dzīvību. Ja viņš nemeklētu savu maku, viņam pietiktu laika tevi nogalināt pirms mūsu ierašanās.

Alekša uzmanība jau bija pievērsta kam citam. Pacēlis galvu no sēdekļa, viņš plati uzsmaidīja Jolai, atklādams savus atlikušos zobus.

-   Ei, auklīt! Es dzirdēju, ko tu teici par manu slinkumu. Vaina jau nav tikai ribās. Viņš iesita man pa olām arī.

Jola pavirzījās tālāk no brālēna.

-   Ar tām galā tiec pats. Es negribu būt tavām olām ne tuvumā.

-   Dzirdēji, gādžo? Tā sieviete ir vēsa. Nav brīnums, ka neviens nevēlas viņu nolaupīt.

It kā gribēdama sevi pasargāt, Jola pievilka ceļgalus pie zoda.

-    Pievaldi mēli! Tagad tu ar savām iedragātajām olām esi nekam nederīgs sieviešu laupītājs. Varbūt paliksi impotents. Nabadzītēm vajadzēs meklēt citus, kuri viņas uznesīs debesīs. Vai izmantot gurķi.

-    Blēņas! - Aleksis paliecās uz priekšu un ņurdēdams uzsita Sabiram pa plecu. - Tās taču ir blēņas, Ādam, vai ne? Nav tiesa, ka cilvēks ar sasistām olām kļūst impotents.

-    Kas to lai zina? Manuprāt, tas ir iespējams. Pēc dažām dienām tev viss būs skaidrs. - Sabirs pievērsās Jolai. - Ko tu gribēji teikt ar vārdiem "uznesīs debesīs"?

Jaunā sieviete nodūra acis un sāka lūkoties ārā pa automašīnas logu. Iestājās klusums.

-    Ak jā. Sapratu. Piedod. - Sabirs nokrekšķinājās. - Paklau, man ir kas sakāms. Kaut kas ļoti svarīgs.

-    Mēs vēl neesam ēduši.

-    Kā, lūdzu?

-    Nekad nesaki neko svarīgu, jā esi izsalcis vai tevi moka sāpes. Tad ar tavu muti runā izsalkums un ciešanas un taviem vārdiem nav vērtības.

sabirs nopūtās. Viņš bija sakauts.

-   Tad piestāšu pie kāda restorāna.

-    Restorāna?

-Jā. Turklāt būtu labi uzmeklēt viesnīcu.

Jola sāka smieties, un viņai pievienojās arī Aleksis, kurš tūdaļ apklusa sāpošo sānu un žokļa dēļ.

-    Nē, Ādam, - Jola teica. - Šo nakti pārlaidīsim mašīnā, jo ir pārāk vēls, turklāt ikvienā viesnīcā mums uzdos aizdomu pilnus jautājumus. Rīt no paša rīta mēs brauksim uz Gurdonu.

-   Kādēļ uz turieni?

-   Tur ir pastāvīgā apmetne. Dabūsim tur ēdamo un beidzot izgulēsimies. Tur dzīvo mani brālēni.

-   Atkal brālēni?

-    Nezobojies, Ādam. Tagad tu esi mans phral, tātad viņi būs arī tavi brālēni.

Piecdesmita nodaļa

Kapteinim Zorisam Kalkam nepatika skatīties televīziju brokastu laikā. Patiesībā viņam vispār nepatika televīzija. Taču vies- nīcniece acīmredzot domāja citādi. Viņa stāvēja pie galdiņa abiem policistiem aiz muguras un komentēja visas vietējās ziņas.

-   Policisti laikam vienmēr meklē jaunus noziegumus? Makrons neuzkrītoši palūkojās augšup, it kā lūgtu Dievu.

Kalks vēl apņēmīgāk pievērsās savām banānu pankūkām ar ābolu uzputeni.

-   Mūsdienās nekas vairs nav svēts. Pat baznīca.

Kalks saprata, ka vajadzētu kaut ko teikt, lai viņu neuzskatītu par nepieklājīgu.

-   Kā, lūdzu? Vai kāds nozadzis baznīcu?

-   Nē, mesjē! Vēl ļaunāk.

-   Augstais Dievs!

Makrons aizrijās ar olu kulteni. Viņam sākās klepus lēkme, un kundze uzskatīja par savu pienākumu pāris minūšu rosīties, piedāvājot nabadziņam kafiju un sirsnīgi pliķējot pa muguru.

-    Nē. Ne jau baznīcu, inspektor.

-    Kapteini.

-    Kapteini. Kā jau teicu, ir vēl ļaunāk. Dievmāte.

-    Kāds nozadzis Dievmāti?

-    Nē. Acīmredzot laupītājus apturējusi un sodījusi iejaukšanās no debesīm. Viņu mērķis droši vien bija iegūt dārgakmeņus no Dievmātes un Jēzus bērniņa kroņa. Mūsdienās nekas vairs nav svēts, inspektor. Nekas.

-   Kas tā par Dievmāti, kundze?

-   Televīzijā taču visu tikko izstāstīja!

-   Es ēdu, kundze. Cilvēks nevar vienlaikus ēst un skatīties. Tas nav veselīgi.

-    Rokamadūras Dievmāte, inspektor. Rokamadūras Melnā Dievmāte.

-    Kad šis laupīšanas mēģinājums notika?

-    Vakar. Kad svētnīca jau bija slēgta. Viņi likuši lietā pistoli. Par laimi, sargs to sadursme atņēmis - gluži kā Jēkabs cīņā ar eņģeli24 . Pēc tam dievišķā veidā iejaukusies Svētā jaunava un laupītājus padzinuši.

-    Dievišķā veidā? - Makrona roka ar dakšiņu palika pusceļā uz muti. - Pret pistoli? Rokamadūrā? Bet, kapteini…

Kalks pāri galdam zīmīgi paskatījās uz palīgu.

-   Jums taisnība, kundze. Mūsdienās nekas vairs nav svēts. Nekas.

Piecdesmit pirmā nodaļa

-   Šis cilvēks izlikās par apmeklētāju? Izlikās, ka vēlas jums palīdzēt? - Kalks mēģināja noteikt sarga vecumu un visbeidzot nosprieda, ka tie būs septiņdesmit divi gadi.

-   Jā gan, mesjē. Tieši viņš pievērsa manu uzmanību tam, kas notiek svētnīcā.

-Toties tagad jūs uzskatāt, ka tā bijusi viena banda?

-   Noteikti, mesjē. Par to esmu pārliecināts. Atstāju viņu pie tā cilvēka ar pistoli. Saprotiet, man vajadzēja piezvanīt, taču baznīcas vadības izsniegtie mobilie telefoni zem klints nedarbojas. Tie nekam nav derīgi. Mums jādodas atpakaļ uz biroju un zvanīšanai jāizmanto vecās fiksētās līnijas. Manuprāt, viņi to dara speciāli, lai mēs mobilos sakarus neizmantotu ļaunprātīgi. - Sargs pārmeta kustu, izlūgdamies piedošanu par tik nepiedienīgām domām. - Turklāt tie modernie daikti nemaz tik labi nestrādā. Teiksim, mana mazdēla dators…

-    Ja tā bija viena banda, kāpēc viņi nepaņēma līdzi Melno Dievmāti? Kamēr ieradāties jūs vai policija, laika bija pietiekami.

-   Jaunais puisis bija ievainots, mesjē. Seja vienās asinīs. Domāju, ka viņš nokritis brīdī, kad mēģināja nozagt Dievmāti. - Sargs atkal pārmeta krustu. - Varbūt vecākais nespēja abus panest? Gan viņu, gan Dievmāti?

-Jā, jā. Varbūt jums taisnība. Kur Dievmāte ir tagad?

-    Atkal savā vietā.

-   Vai mēs varam to apskatīt?

Vecais vīrs vilcinājās.

-Tad jādodas atpakaļ uz noliktavu pēc kāpnēm un…

-   Mans palīgs, leitnants Makrons, visu nokārtos. Mēs jums nesagādāsim nekādas papildu neērtības. To es apsolu.

-   Ļoti labi. Taču, lūdzu, esiet uzmanīgi. Brīnums, ka vakardienas tracī ar statuju nekas ļauns nav noticis.

-Jūs rīkojāties nevainojami. Tas ir jūsu nopelns, ka Dievmāte atkal ir savā vietā.

Sargs paraustīja plecus.

-   Domājat? Jūs tiešām tā domājat?

-   Esmu par to pārliecināts.

-    Paklau, Makron! Nāc šurp un izstāsti savu viedokli par to visu. - Ar pirkstu vilkdams pār kokā iegrieztajiem burtiem, Kalks lūkojās uz Dievmātes statuju.

Makrons paņēma Dievmāti rokās.

-   Griezums izdarīts pirms daudziem gadiem. Tas secināms pēc tā, cik tumšs kļuvis koks. Taču zīmes uz krūtīm ir pilnīgi citādas.

-   Tās, iespējams, radušās revolūcijas laikā.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Ne protestanti reliģisko karu laikā, ne mūsu revolucionārie priekšteči neatbalstīja tēlu pielūgšanu. Lielākajā daļā Francijas baznīcu tika iznīcinātas Kristus, Dievmātes un svēto statujas. To pašu mēģināja izdarīt arī šeit. Leģenda vēsta, ka sākotnēji Dievmāti klājis sudrabs. Varmākas statuju norāvuši no podesta un bijuši tik pārsteigti par to, kas atklājies tai apakšā, ka likušies mierā.

-   Jūs taču tam neticat, vai ne?

Kalks paņēma Dievmāti.

-   Tas nav ticības jautājums. Tas ir klausīšanās jautājums. Vēsture savus noslēpumus izrāda visai atklāti, Makron, bet tikai redzīgais un dzirdīgais spēj atšķirt patieso būtību no sārņiem un drazām.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat.

-   Šī, piemēram, - Kalks nopūties sāka skaidrot, - ir Dievmātes un Jēzus bērna statuja, vai ne?

-   Protams.

-    Mēs zinām, ka šī Dievmāte ir jūrnieku aizbildne. Redzi to zvaniņu? Ja tas pēkšņi nozvana, ir skaidrs, ka ar Dievmātes palīdzību brīnumaini izglābts kāds jūrnieks. Vai tuvojas vētra un notiks brīnums.

-   Patiesībā tas ir vējš. Pirms vētras pūš stiprs vējš.

Kalks iesmējās. Pārklājis statujas apakšu ar papīru, viņš ar pildspalvu pārzīmēja burtus.

-    ļaudis ticēja, ka jūrniekus sargā ari ēģiptiešu dieviete Izida, Ozīrisa sieva un māsa un Seta māsa. Mēs zinām, ka viņu mēdz attēlot sēžam troni ar dēlu Horu klēpi. Hors ir gaismas, saules, dienas, dzīvības un visa labā dievs, savukārt viņa pretmets Sets, Izīdas niknākais ienaidnieks, ir nakts, ļaunuma, tumsas un nāves dievs. Pierunājis dievu valdnieku Ozīrisu izmēģināt meistarīgi darinātu šķirstu, Sets viņu tajā ieslēdza un ielaida Nīlā. Vietā, kur šķirstu izskaloja, tam apkārt izauga koks. Vēlāk Sets sacirta Ozīrisu četrpadsmit gabalos, bet Izīda šķirstu atrada un, labvēlim Totam palīdzot, salika Ozīrisu kopā. Ozīriss augšāmcēlās uz tik ilgu laiku, lai padarītu Izīdu grūtu.

-   Nesaprotu…

-   Makron, Melnā Dievmāte ir Izīda. Kristus figūra ir Hors. Gluži vienkārši kristieši uzurpēja ēģiptiešu dievus un vērta tos tīkamākus mūsdienu jūtelīgajiem cilvēkiem.

-   Mūsdienu?

-    Redzi, Ozīriss augšāmcēlās, atgriezās no mirušo valstības un radīja dēlu, kurš cīnījās ar ļaunajiem spēkiem. Vai tev ir pazīstams šis stāsts?

-    Laikam gan.

-    Gan Jēzus, gan Hors piedzima kūtiņā. Par abu dzimšanas dienu uzskata divdesmit piekto decembri.

Interese leitnanta Makrona acīs pagaisa.

Kalks paraustīja plecus.

-    Lai vai kā, Sabirs un tavs Acu virs meklēja šo. - Kapteinis pacēla papīra lapu.

-   Tas ir kaut kāds savārstījums.

-   Nav gan. Tas ir spoguļraksts. Lai atšifrētu tekstu, vajadzīgs tikai spogulis.

-    Kā jūs zināt, ka tieši to viņi meklēja?

-    Loģika, Makron. Šeit viņi ielauzās konkrēta mērķa dēļ. Lai nozagtu Dievmāti. Uzradās arī Acu virs. Tikuši no tā cilvēka vaļā, svētnīcā palika Sabirs, čigāns un sargs. Tā kā vecais vīrs bija pārāk apmulsis un ir pārāk vecs, lai rīkotos, viņš paklausīja Sabiram un devās uz biroju piezvanīt. Sabirs ar čigānu itin brīvi varēja Dievmāti paņemt - statuja ir tikai apmēram septiņdesmit centimetru augsta un pavisam viegla. Taču viņi iespēju neizmantoja, un statuja palika šeit. Kāpēc? Acīmredzot viņi dabūja to, kā dēļ bija ieradušies. Atnes lukturi.

-   Tas ir lietiskais pierādījums. Uz statujas var būt pirkstu nospiedumi.

-    Atnes man lukturi, Makron. - Kalks pagrieza papīra lapu otrādi. - Tūdaļ varēsim izlasīt uzrakstu.

-   Ahā! Gudri. Nemaz nevajadzēs spoguli.

-   Pieraksti savā bloknotā:

"II sera ennemi et pire gu 'ayeulx II naistra en fer, de serpente mammelle Le rat monstre gardera son secret II sera mi homme et mi femelle"

-   Ko tas nozīmē?

-    Nesaproti pats savu valodu?

-    Protams, saprotu.

-    Tad stāsti!

-    Pirmā rinda ir šāda: "Viņš būs ienaidnieks un ļaunāks…" - Makrons vilcinājās, - "par ikvienu citu. Viņš dzims dzelzī…"

-    Ellē, Makron. Enfer nozīmē "elle". Lai tevi nemulsina tas, ka šis vārds sadalīts. Cilvēki nedzimst dzelzī.

-    Labi, lai būtu "ellē". Tālāk: "Ar čūskas krūtsgalu… viņu zīdīs čūska." - Makrons skaļi nopūtās, it kā tikko būtu cilājis svarus vingrošanas zālē. - "Briesmīga žurka glabās viņa noslēpu- mu…

-    Turpini!

-    "Tas būs pus vīrietis, pussieviete."

-    Lieliski. Pēdējo rindiņu var tulkot ari šādi: "Tas nebūs ne vīrietis, ne sieviete."

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Uz to vedina pirmā rindiņa, kur lietots vārds ennemi. Tā mums liek domāt, ka cm pārtaps par en, kad atkal parādīsies mi.

-   Jūs jokojat?

-    Vai tu nekad neesi risinājis krustvārdu miklas?

-   Viduslaiku Francijā nekādu krustvārdu mīklu nebija.

-   Bija kas labāks. Kabala. Viena vārda šifrēšana ar otru tolaik nebija nekas neparasts. Tieši tā autors izdarījis trešajā rindiņā ar rat monstre. Tā ir anagramma. Uz to norāda divi vārdi, kam seko vārds secret, kurš kalpo par rādītāju. Gluži tāpat kā krustvārdu mīklās.

-    Kā jūs to visu zināt?

-   To sauc par klasisko izglītību, kas saistāma ar tā dēvēto veselo saprātu. Acīmredzot tādās bidonville23 skolās kā tavā Marse- ļā neko tādu nemāca.

Makrons apvainojumu norija. Pirmo reizi mūžā viņu vairāk interesēja izmeklējamā lieta, nevis savas izjūtas.

-Jūsuprāt, kas to uzrakstījis? Un kādēļ tiem maniakiem šis uzraksts vajadzīgs?

-   Gribi dzirdēt atklātu atbildi?

-Jā.

-    Sātans.

Makronam pavērās mute.

-Jūs to sakāt nopietni?

Kalks salocīja papīra lapu un ielika savā kabatā.

-   Protams, ne. Sātans neraksta cilvēkiem mīlestības vēstules, Makron. Elli allaž piegādā ar Express Delivery.

Piecdesmit otrā nodaļa

Jola sēdeklī izslējās.

-    Klau, šeit gaidāmas kāzas. - Pagriezusies viņa kritiski nopētīja abus vīriešus. - Man jāizmazgā un jāsalabo jūsu apģērbs.

Tādā izskatā jūs nedrīkstat sabiedrībā rādīties. Jums vajadzīgas žaketes un kaklasaites.

-    Manām drēbēm nav nekādas vainas, paldies. - Sabirs pagriezās pret Jolu. - Kā tu zini par kāzām? Mēs taču vēl neesam apmetnē.

Aleksis nospurcās un iekārtojās pa visu aizmugures sēdekli, apsaitēto galvu atbalstīdams pret logu.

-   Vai tiešām visi gādžo ir akli? Mēs pabraucām garām jau ceturtajam treileram. Tavuprāt, uz kurieni viņi brauc?

-   Varbūt uz bērēm? Vai pie vēl kāda jūsu Kriša?

-   Vai neielūkojies sieviešu sejās?

-Nē.

-   Ja tu kaut reizi paskatītos ar mūsu acīm - kā čigāns -, tad redzētu, ka sievietes ir satrauktas, nevis nobēdājušās. - Iebāzis pirkstu mutē, Aleksis vēlreiz pārskaitīja atlikušos zobus. - Vai tev ir piecdesmit eiro?

Sabirs atkal pievērsās ceļam.

-   Ar to diez vai pietiks, lai nopirktu tev zelta zobus.

-   Vai tev ir nauda? - Aleksis saviebies noprasīja.

-Jā.

-    Atdod to man. Es samaksāšu par mūsu mašīnas sargāšanu.

-    Ko tu ar to gribi teikt, Aleksi?

-Ja mēs nesamaksāsim par mašīnas uzraudzīšanu, to aptīrīs līdz beidzamajam. Šie ļautiņi ir zagļi.

-    Kāpēc "ļautiņi"? Tā taču ir tava tauta, Aleksi.

-   Zinu. Un tāpēc zinu ari to, ka viņi ir zagļi.

Sabirs un Aleksis atpūtās kāda Alekša brālēna treilera stūri. Aleksis bija atlaidies vienvietīgā gultā, savukārt Sabirs iekārtojies līdzās uz grīdas.

-   Parādi man pistoli, Aleksi. Gribu saprast, kāpēc negāja vaļā šāviens.

-    Negāja vaļā? Tā pistole vispār nešauj, citādi es būtu trāpījis. Tieši nelietim degunā.

-   Esi dzirdējis par drošinātāju?

-   Bez šaubām! Par ko tu mani turi? Par idiotu?

-    Un ko tu zini par gaiļiem?

-   Gaiļiem? Kādiem gaiļiem?

-    Skaidrs. - Sabirs nopūtās. - Iekams šaut ar pusautomātisko pistoli, jāpavelk šis sprūds. Militāristu valodā to sauc par aizslē- ga pārvietošanu.

-    Nolādēts! Biju iedomājies, ka šis ierocis darbojas tāpat kā revolveris!

-   Kā revolveri darbojas tikai revolveri, Aleksi. Ņem, izmēģini!

-   Ei, tas taču ir vienkārši!

-   Nemērķē uz mani!

-    Ir jau labi, Adam. Es nešaušu uz tevi. Es ienīstu gādžo, bet ne jau tik ļoti.

-    Priecājos dzirdēt. - Sabirs sarauca pieri. - Saki, Aleksi, uz kurieni aizgāja Jola?

-   Pie sievietēm.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Kādu laiku mēs viņu nesatiksim. Kamēr būsim atpakaļ uz ceļa.

Sabirs papurināja galvu.

-    Nesaprotu, kādēļ čigāni tā dala vīriešus un sievietes. Un ko nozīmē tā nešķīstība un aptraipīšana? Kā viņa to sauca? Māri…

-   Maritnē.

-   Tieši tā.

-    Tas ir normāli. Ir lietas, kas aptraipa, un lietas, kas neaptraipa.

-   Piemēram, eži.

-Jā. Eži ir tīri. Tāpat kā zirgi. Tie nelaiža savas ģenitālijas. Suni un kaki ir netīri. f /

-    Bet sievietes?

-    Viņas arī tā nedara. Ko tu iedomājies? Ka viņas ir akrobātes?

Sabirs uzsita Aleksim pa pēdu.

-    Es runāju nopietni. Jo tiešām gribu zināt.

-   To ir grūti izskaidrot. Sievietes var aptraipīt, kad asiņo. Kad tas notiek, viņas nedrīkst turēt rokās svešu bērnu. Nedrīkst pieskarties vīrietim. Nedrīkst gatavot ēdienu. Kāpt pāri slotai. Goda vārds! Sieviete nedrīkst ari būt augstāk par vīrieti. Piemēram, gultā. Vai mājā. Tad aptraipīts tiek vīrietis.

-   Jēziņ!

-   Zini, Ādam, mana tēva laikos mums bija vēl grūtāk. Čigāni nedrīkstēja braukt ar Parīzes metro, jo varēja gadīties, ka tajā brīdī pa ietvi virs pazemes tuneļa iet čigāniete. Ēdienu vajadzēja nolikt ārpus mājas, jo varēja gadīties, ka sieviete staigā pa otro stāvu. Vai pieskaras tam ar saviem svārkiem.

-   Tu acīmredzot joko.

-    Es runāju ļoti nopietni. Kāpēc, tavuprāt, Jola aicināja mani sev līdzi, kad rādija tev lādi?

-   Viņa gribēja, lai tu piedalies.

-   Nē. Nav labi, ja neprecēta sieviete kopā ar vīrieti uzturas vienā istabā, kur ir gulta, bet nav klāt viņas tēva vai brāļa. Turklāt tu esi gādžo, tātad arī marimē.

-   Tad, lūk, kāpēc vecā sieva apmetnē neēda kopā ar mani!

-    Beidzot tu saprati. Viņa varēja tevi aptraipīt.

-    Aptraipīt mani? Biju iedomājies, ka es varētu aptraipīt viņu.

Aleksis saviebās.

-    Nē, es maldījos. Tu neko neesi sapratis.

-    Vēl mani interesē, kādēļ sievietes valkās tik garus svārkus, bet vienlaikus nekautrējas izrādīt savas krūtis. Kā Jola bēru laikā.

-   Ar krūtīm baro bērnus.

-To es zinu…

-   Taču ceļgalus sieviete nedrikst rādīt. Tas nav labi. Viņa nedrīkst iekvēlināt savu vīratēvu. Nedrīkst kārdināt citus vīriešus, tikai savu vīru. Ceļgali ir ļoti kārdinoši.

-   Francijā uz ielas jūs redzat neskaitāmas sievietes, kas atkailina teju katru ķermeņa daļu!

-   Tās ir payos. Vai gādžo. Viņas neskaitās.

-   Sapratu.

-   Tagad tu, Ādam, esi viens no mums. Ne jau īsts čigāns, bet mūsējais.

-    Paldies. Jūtos pagodināts.

-   Kādu dienu varbūt sameklēsim tev sievu. Kādu neglīteni, kura nevienam citam nav vajadzīga.

-    Ej ellē, Aleksi!

Piecdesmit trešā nodaļa

-   Te būs kāzas.

-   Kāzas? - Kalks pacēla galvu no bibliotēkas grāmatas, ko tobrīd lasīja.

-   Jā. Kā ieteicāt, es aprunājos ar Gurdonas žandarmērijas šefu. Jau trešo dienu šurp brauc treileri. Viņi pat norīkojuši darbā vēl divus virsniekus - katram gadījumam. Ja nu kāds pārāk piedzersies, sāksies uzbrukumi pilsētniekiem vai tamlīdzīgas nepatikšanas.

-   Vai mūsu trijotne dosies prom?

-    Diez vai. Domāju, ka viņi te ieradušies uz ilgu laiku. īpaši tāpēc, ka viens no viņiem ir ievainots. Viņu mašīna novietota apmetnes perifērijā. Tas taču ir neprāts! Pilnīgi jauns Audi tādā vietā! Gluži tas pats, kas lietotu biksīšu vēcināšana pusaudža deguna priekšā!

-Tavā salīdzinājumā trūkst gan pieklājības, gan cieņas, Makron.

-   Piedodiet, kungs. - Dusmas valdīdams, Makrons pūlējās izdomāt, ko nekaitīgāku varētu pateikt priekšniekam, kura dēļ viņi nonākuši tādā situācijā. - Ko jūs darāt, kungs?

-Cenšos atšifrēt anagrammu. Sākumā domāju, ka rat monstre ir vārda monastēre anagramma. Tas norādītu, ka šo cilvēku meklētais noslēpums atrodams klosterī.

-Taču nepietiek burtu. Par daudz "t" un par maz "e".

-   Zinu. - Kalks drūmi palūkojās uz palīgu. - Esmu to sapratis, tomēr visnotaļ pamatoti pieņēmu, ka vārsmas autors izmantojis kādu senu vārda rakstības veidu. Piemēram, momstter vai montaster.

-    Bet tā nav?

-    Nav. Tāpēc šajā grāmatā meklēju citas vietas Francijā, kur apskatāmas melnās dievmātes. Varbūt tad visu sapratīsim.

-    Kāpēc jūs domājat, ka tā ir Francija?

-    Ko tu ar to gribi teikt, Makron?

-   Vai vieta, kas glabā šo noslēpumu, meklējama tieši Francijā? Varbūt Spānijā!

-    Izsakies skaidrāk.

-    Mana māte ir pārliecināta katoliete, kungs. īstena, varētu teikt. Kad biju mazs, viņa bieži mūs veda uz vairākus simtus kilometru attālo Barselonu. Ar vilcienu pa Esterela masīvu. Viņasprāt, tieši tā bija jāpavada brīvdienas.

-    Runā par būtību, Makron! Man nav laika klausīties stāstos par tavu laimīgo bērnību.

-   Es jau runāju par būtību, kungš. Netālu no Barselonas un Tar- rasas atrodas viena no Spānijas svētākajām vietām. Montserrata kalns. Neatceros, vai turir Melnā Dievmāte, taču tā ir viena no jezuītu svētnīcām. Nolēmis kļūt par mūku, Svētais Ignācijs Lojola tur nolika savas bruņas. Saprotiet, mana māte cienīja jezuītus.

Kalks sāka šūpoties krēslā.

-   Makron, tev pirmo reizi mūžā izdevies mani pārsteigt! Varbūt no tevis tomēr iznāks detektīvs. - Viņš sāka šķirstīt grāmatu. - Jā, te tas ir. Montserrats, oriģinālā Montserrat. Ar diviem "t". Izcili! Turklāt tajā apskatāma Melnā Dievmāte. Klausies! "La Virgen dc Montserrat, tātad Montserrata Dievmāte, kuru dēvē ari par La Morenita jeb Tumšo, tiek pielūgta kopš astoņsimt astoņdesmit astotā gada, kad šo eņģeļu sargāto statuju augstu Montserrata kalnā atrada gani. Valda uzskats, ka Svētā Lūkas darināto statuju no Jeruzalemes uz Montserratu atvedis Svētais Pēteris un šeit tā, neviena netraucēta, glabājusies gadsimtiem ilgi. Manresas bīskaps vēlējās statuju pārvietot, taču tā tomēr palikusi savā vietā. Barselonas grāfs kļuva par pirmo Dievmātes aizstāvi, bet viņa dēls deviņsimt trīsdesmit otrajā gadā uzcēla tai svētnīcu. Dāvinājumu deviņsimt astoņdesmit otrajā gadā apstiprināja Francijas Karalistes valdnieks Lotārs. Mūsdienās Montserrata kalns ir svētceļojumu un patriotiski noskaņoto kataloņu ideoloģiskais centrs. Precēti pāri no visas Spānijas apmeklē šo vietu, lai Dievmāte svēti viņu laulību, jo: "No es ben ca- sat qui no dun la done a Montserrat." Proti: "Vīrietis nav precējies, iekams nav aizvedis savu līgavu uz Montserratu." Zinātāji apgalvo, ka savulaik šajā svētnīcā atradies skaistuma un mātes mīlestības dievietes, grācijas un jautrības karalienes, baudas pavēl- nieces un kurtizāņu patroneses Veneras altāris."

Kapteinis sasita plaukstas.

-    Venera, Makron! Beidzot kāds pavediens! Vai atceries vārsmu? 'Tas nebūs ne vīrietis, ne sieviete."

-    Un kā šie vārdi saistīti ar Veneru?

Kalks nopūtās.

-   Veneru26 dēvēja arī par Kipridu, jo galvenokārt viņu pielūdza Kipras salā. Tur atradās slavenā statuja - Kiprīda ar bārdu un scepteri. Tā ir vēl viena saikne ar vārsmu, jo vīrietim līdzīgā

Kiprīda attēlota ar sievietes ķermeni un drēbēm. Ieraudzījis statuju, romiešu dzejnieks Katulls nosauca to par duplex Amathusia. Citiem vārdiem, viņa ir hermafrodīts, tāpat kā viņas dēls.

-Kas?

-    Hermafrodīts. Divdzimumu būtne. Ne sieviete, ne vīrietis.

-    Kā tas saistīts ar Melno Dievmāti?

-    Divējādi. Pirmkārt, tas apstiprina, ka tavs minējums par Montserratu ir pareizs. Otrkārt, iegravētajā uzrakstā norādīts uz saikni starp Montserrata kalna un Rokamadūras Melno Dievmāti.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Vai atceries Rokamadūras Melnās Dievmātes un viņas dēla sejas? Paskaties attēlā!

-    Neko īpašu es neredzu. Tā ir tikai statuja.

-   Makron, ieskaties vērīgāk! Abu sejas ir gluži vienādas, savstarpēji aizstājamas. Tāda seja var būt gan vīrietim, gan sievietei.

-Jūtos pagalam apmulsis. Es tiešām nesaprotu, ka tas mums palīdzēs atklāt slepkavību.

-   Atklāti sakot, es arī ne. Taču par kāzām es tev piekrītu. Domāju, ka čigāni te apmetīsies uz ilgu laiku, lai aplaizītu brūces. Ar Sabiru var būt citādi, protams. Lai kurp viņš dotos, viņam visur sekos Acu vīrs. Mēs dosimies mācību ekskursijā, un beidzot būsim viņiem vienu soli priekšā.

-    Ekskursijā? Uz kurieni?

-   Atgriezīsimies tavā bērnībā, Makron. Mēs dosimies uz Spāniju, uz Montserrata kalnu, un apciemosim mūsu Dievmāti.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Ašors Bals vēroja, kā jaunais apsargs liek sunim izošņāt ikkatru Svētā Pestītāja bazilikas stūri. Vajadzēja to uzticēt Rokama- dūrās baznīcas vadībai. Viņi nav tik kūtri savu darbinieku atalgošanā. Un tomēr - vai tas ir bīstams darbs? Cik liela ir iespēja, ka laupītājs jau tajā pašā vakarā atgriežas nozieguma vietā? Miljons pret vienu? Varbūt vēl mazāka. Bals pieslīdēja tuvāk ērģeļu luktas malai. Vēl minūte, un apsargs būs tieši zem viņa.

Izsekot Sabiru un abus čigānus līdz Gurdonai bija bērnu spēle. Balu mocīja kārdinājums uzbrukt jau pirmajā vakarā, kamēr visi trīs gulēja mašīnā, taču viņi bija izvēlējušies šim nolūkam ārkārtīgi neizdevīgu vietu - mīlnieku iecienītu laukumu rosīgas tirgus pilsētiņas centrā netālu no Buriānas. Tādās vietās allaž ir novērošanas kameras un centīgi policisti, kas neļauj vaļu dzērājiem un kaušļiem.

Kad radiopārraidē Bals noklausījās ziņu par laupītājiem, kas pametuši Dievmātes statuju, viņš saprata, ka lēmums bijis pareizs. Ko tas varētu nozīmēt? Kādēļ viņi to nenozaga? Viņiem bija pistole, turklāt sargs - ar vienu kāju kapā. Nē. Bals taču bija skaidri redzējis, ka čigāns pirms statujas svētulīgās skūpstīšanas ar lielu interesi pēta Dievmāti. Tātad tur kaut kas uzrakstīts, kā jau upmalā apgalvoja čigāniete. Viņam šis uzraksts noteikti bija jāredz.

Apsargs līkumoja starp baznīcas soliem, ar īsiem svilpieniem mudinādams suni doties uz priekšu. Varēja nodomāt, ka viņš tiek filmēts, - tik centīgi puisis pildīja savu pienākumu. Normāls cilvēks jau sen būtu izgājis ārā, lai uzsmēķētu. Šo nāksies novākt. Un suni arī.

Atvēzējies Bals nometa svečturi apsargam patālu priekšā, noskaitīja līdz trīs un metās no luktas lejup. Tik tiešām, jaunā vīrieša reakcija bija viegli prognozējama. Izdzirdējis troksni, viņš aizgriezās no ērģelēm un uzspīdināja lukturi nokritušajam priekšmetam.

Bals no astoņu pēdu augstuma uzlēca puisim virsū, triekdams kājas pret viņa sprandu. Puisis salīka uz priekšu un, nespēdams noturēt uzbrucēja smagumu, nogāzās uz flīzētās grīdas. Tāds pats iznākums būtu, ja viņš, aplicis sev ap kaklu griestos iestiprinātu virvi, izsistu sev no kāju apakšas pamatu.

Piezemējies Bals saklausīja krakšķi - puisim pārlūza mugurkauls - un acumirklī ar skatienu sameklēja suni. Ādas pavada joprojām bija mirušā plaukstā. Elzasas aitusuns instinktīvi kāpās atpakaļ un tad, grasīdamies lēkt, pieplaka zemei. Bals sagrāba pavadu un sašūpojās - kā beisbola spēlētājs, kurš gatavojas pārskrē- jienam. Strauji kustinātās pavadas centrbēdzes spēks uzrāva dzīvnieku gaisā. īstajā brīdī Bals palaida pavadu vaļā, un aitusuns lidoja pa gaisu gluži kā atlēta mests veseris. Ietriecies mūra sienā, tas noslīdēja uz grīdas un sāka kaukt. Bals pieskrēja sunim klāt un iespēra pa galvu.

Brīdi pastāvējis - pavērtu muti un ieplestām acīm kā runcis - un pārliecinājies, ka neviens neko nav dzirdējis, viņš apmierināts izgāja no svētnīcas.

Piecdesmit piektā nodaļa

Sabirs apmeta ap gurniem segu. Dažreiz - un šī bija tieši tāda reize - viņš vēlējās, kaut Jola nebūtu radusi iebrāzties istabā nepieklauvējot. Pēcpusdienā viņa bija aiznesusi drēbes uz komunālo veļas mazgātavu, atstādama abus vīriešus ietinušos segās kā tādus kuģa avārijas upurus un piespiezdama viņus baudīt negribētas atpūtas brīdi. Sabirs meklēja kādus nevērīgus vārdus, lai slēptu samulsumu.

-   Esmu izdomājis vēl vienu mīklu. Šī būs sevišķi grūta. Atminēsi? "Kas ir dižāks par Dievu un ļaunāks par sātanu? Nabagiem tas jau ir, bet bagātie grib to dabūt. Kad cilvēks to ēd, viņš mirst."

Jola tik tikko uz viņu paskatījās.

-    Nekas, protams.

-   Jēziņ! - Sabirs iesaucās, atslīgdams pret sienu. - Kā tev izdodas tik ātri izdomāt atbildi? Kad šo miklu uzdeva mana brālēna dēls, man vajadzēja krietni vairāk par stundu, lai to uzminētu!

-   Tas taču ir skaidrāks par skaidru, Ādam. Es uzreiz visu sapratu. Jau pašā mīklas sākumā, kad tu jautāji, kas ir dižāks par Dievu. Nekas nav dižāks par Dievu. Līdz ar to bija rokā ari atbilde uz pārējo mīklas daļu.

-   Es ari to sapratu, tomēr ilgi prātoju, kāda varētu būt atbilde. Mani aizkaitināja un saniknoja doma, ka kaut kas varētu būt dižāks par Dievu.

-   Tu esi vīrietis, Ādam. Vīrieši piedzimst nikni. Tādēļ viņiem par visu jāsmejas. Vai jāuzbrūk. Vai jāuzvedas kā bērniem. Citādi viņi sajūk prātā.

-   Paldies par šiem vārdiem. Tagad es saprotu, kā radusies mana humora izjuta.

Sev Jola bija sadabūjusi pilnīgi citu drēbju kārtu. Viņai mugurā bija blūze ar sarkanām puķēm un pogām līdz pat apkaklei un zaļi zvanveida svārki, kas sniedzās pāri ceļgaliem. Viduklī svārkus saturēja plata, ar sīkiem spīdumiņiem izrotāta ādas josta. Kājās viņai bija zempapēžu kurpes ar auklām, kas sasietas ap potītēm. Matus Jola bija saņēmusi uz augšu - tāpat kā toreiz, sapulcē.

-    Kāpēc tu nekad nenēsā rotaslietas? Citas taču nēsā!

-    Es esmu neprecēta jaunava. - Jola izaicinoši paskatījās uz Aleksi, kas izlikās šo piezīmi nedzirdam. - Turklāt nav pieklājīgi sacensties ar līgavu un viņas precētajām radiniecēm. - Viņa izklāja Alekša gultas kājgalī divas drēbju kārtas. - Jūsu apģērbs vēl žūst. Tiklīdz bus sauss, atnesīšu. Pagaidām aizņēmos divus uzvalkus, kaklasaites un kreklus. Jums derēs. Līdz rītdienai, tas ir, līdz kāzām, jums jāsadabū papīra nauda, ko iedot līgavai. Tā būs jāpiesprauž pie viņas kleitas ar šo. - Jola katram pasniedza pa saspraužamai adatai.

-   Ak, Ādam…

-   Pat nedomā, Aleksi. Aizņemies naudu citur.

-   Nav jau runa tikai par mani. Ari Jolai vajag kādu papirīti, taču viņa ir pārāk lepna, lai palūgtu.

Jola nikni pavēcināja ar roku un pievērsa skatienu Sabiram.

-    Ko tu grasījies mums izstāstīt? Tobrīd, kad es tevi mašīnā apklusināju?

-   Nesaprotu…

-   Tu sacīji, ka vēlies pateikt kaut ko svarīgu. Nu mēs esam paēduši un atpūtušies un tu vari runāt.

"Tas jau bija gaidāms," Sabirs domās nosprieda. "Laiks pierast, ka Jola neko neaizmirst un neko nepamet pusceļā."

-   Manuprāt, jums abiem jāpaliek šeit. Vismaz uz kādu laiku.

-    Kā tas jāsaprot?

-   Aleksis ir ievainots, viņam jāatlabst. Un tev, Jola… Tu esi pārcietusi pamatīgu šoku. - Sabirs pasniedzās pāri galdam pēc sava maka. - Redzi, esmu atšifrējis tekstu, kas rakstīts uz Melnās Dievmātes statujas pamatnes. - Izņēmis no maka saburzītu lapiņu, viņš to uz ceļgala nogludināja. - Domāju, ka vārsmā minēts Mont- serrats. Tāda vieta ir Spānijā, kalns netālu no Barselonas.

-    Tu uzskati mūs par traucēkli un tāpēc nevēlies ņemt līdzi, vai ne? Tu domā, ka tas cilvēks atkal uzradīsies un nodarīs mums pāri, ja ceļu turpināsim ari mēs? Turklāt šoreiz uzbrukums būs daudz bīstamāks, jā?

-    Jā, es domāju, ka esam iesaistījušies riskantā avantūrā. Nostradams, tavi senči vai vēl kāds, kurš iegrebis šos vārdus Dievmātes statujas pamatnē, līdzīgus varēja iegrebt vēl pussimtā dievmāšu visā valstī. Senāk to bija daudz vieglāk izdarīt nekā mūsdienās, jo cilvēki nepārtraukti devās svētceļojumos. Nav jābūt ģēnijam, lai saprastu, ka astoņdesmit procenti tolaik eksistējušo dievmāšu statuju ir zudušas, jo kritušas par upuri dažādiem reliģiskajiem kariem. Revolūcijai, Pirmajam un Otrajam pasaules karam, prūšu karam. Tava tauta bija nomadi, Jola. Klejoja daudz vairāk nekā mūsdienās un centās izvairīties no karaspēkiem. Iespējams, ka pie Montserrata Dievmātes kājām arī atradīsim kādu uzrakstu, kas mūs vedinās tālāk. Pēc tam… vēl tālāk. Galu galā var izrādīties, ka vārsmas - vai ko nu mēs meklējam - jau sen zudušas.

-    Kāpēc tad tas cilvēks mums seko? Ko viņš grib?

-    Manuprāt, viņš ir jucis. Ieņēmis prātā, ka mūsu meklējumi saistīti ar naudu, un nespēj likties mierā.

-   Taču tu tam netici.

-    Neticu, - papurinājis galvu, Sabirs atbildēja.

-   Tad kādēļ tu saki, lai paliekam šeit? Vai mēs tev vairs nepatīkam?

Sabirs apmulsa, it kā vārīgā vietā būtu aizskāris bērnu.

-   Protams, jūs man patīkat! Šīs pēdējās dienas… nu… šķiet, ka pazīstu jūs daudzus gadus. It kā mēs jau sen būtu kopā. Nezinu, kā lai to paskaidroju.

-    Ka esam tikušies jau agrāk? To tu gribi pateikt?

-   Tikušies jau agrāk? Nē. Es ne…

-    Aleksis tev stāstīja, ka esmu burve. Tas nozīmē, ka es šad tad kaut ko zinu. Jūtu. Tā, piemēram, es uzreiz sapratu, ka esi labs cilvēks. Ka neesi nogalinājis Bābelu. Es cīnījos pretim šīm izjūtām, taču iekšējā balss teica, ka neesmu kļūdījusies. To juta arī Aleksis. - Viņa paslepšus uzlūkoja savu brālēnu. - Lai gan viņš ir nevis burvis, bet muļķa čigāns.

Aleksis gan parādīja māsīcai rupju žestu, taču bija skaidrs, ka patiesībā viņš ļaunu prātu uz to netur. Viņš cieši skatījās uz Jolu un uzmanīgi klausījās viņas vārdos.

-   Čigāni jūt spēcīgāk par payos un gādžo. Mēs ieklausāmies savā iekšējā balsī. Dažreiz tā mūs maldina, kā bija ar Bābelu, bet lielākoties ir nekļūdīga.

-Kā ir tagad?

-   Tagad tā mudina mūs doties tev līdzi.

-   Jola, tas cilvēks ir vājprātīgs. Atceries, ko viņš izdarīja ar Bābelu un tevi? Ja pietiktu laika, viņš nogalinātu ari Aleksi.

-   Tu grasījies aizbraukt bez mums. Aizlavīties nakti kā zaglis, vai ne?

-   Protams, ne. - Sabirs juta, ka šie meli atspoguļojas viņam sejā. Mēle neklausīja, nodevīgi atteikdamās melot.

-   Paklausies, tu esi Bābela phral. Viņš sajauca jūsu asinis. Tas nozīmē, ka mēs visi trīs esam asinsradinieki. Un visi trīs iesim uz kāzām. Kopā. Būsim laimīgi, priecāsimies un atsauksim atmiņā, ko īsti nozīmē dzīvošana uz šīs zemes. Rīt pēc kāzām tu nostāsies mūsu priekšā un pateiksi, vai gribi braukt prom kopā ar mums. Man ir pienākumi pret tevi. Tu esi mans brālis, manas ģimenes galva. Ja teiksi, ka nedrīkstu braukt, es klausīšu. Taču tu būsi salauzis manu sirdi, ja atstāsi mani šeit. Aleksis arī mīl tevi kā brāli, tāpēc raudās un skums, ja sapratīs, ka tu viņam neuzticies.

Aleksis savilka bēdīgu seju - izteiksmi komisku padarīja trūkstošo zobu vietas.

-   Labi, Aleksi, nav jau tik ļauni. - Sabirs piecēlās. - Ja esi izlēmusi, kas mums tālāk darāms, Jola, varbūt pastāstīsi, kur es varētu nomazgāties un noskūt bārdu.

-    Nāc! Es tev parādīšu.

Sabirs grasījās aicināt Aleksi līdzi, taču uztvēra Jolas brīdinošo skatienu. Satinis segu ka romiešu togu, viņš sekoja Jolai ārā no mītnes.

Iespriedusi rokas sānos, viņa stāvēja un lūkojās tālumā.

-   Redzi to gaišmataino puisi, kurš vēro mūs no jaunā treilera pakāpieniem?

-Jā.

-   Viņš grib mani nolaupīt.

-Jola…

-   Tas ir Gavrils. Viņš ienīst Aleksi, jo mana brālēna tēvs bija barons un sprieda nelabvēlīgu tiesu viņa ģimenei, kas bija spiesta doties trimdā.

-   Trimdā?

-   Tas nozīmē, ka cilvēks tiek padzīts no cilts. Gavrils dusmojas arī par to, ka ir gaišmatis un vienīgais bērns. Ļaudis melš, ka viņš nolaupīts gādžo sievietei - māte neesot tikusi pie sava bērna, tādēļ vīrs pastrādājis tik šausmīgu noziegumu. Tāpēc Gavrils ir divkārt nikns.

-   Tomēr gatavojas nolaupīt tevi.

-    Patiesībā ne jau es viņu interesēju. Gavrils grib panākt, lai aizeju ar viņu aiz žoga, tādējādi pakaitinādams Aleksi. Cerēju, ka viņa šeit nebūs, bet diemžēl noticis citādi. Gavrils priecāsies, ka Aleksis ievainots, zaudējis dažus zobus un nevar atļauties jaunus.

Sabirs juta, ka viņa agrāko uzskatu tektoniskās plātnes sakustējušās un mazliet mainījušas apveidu. Viņš jau sāka pierast pie tādām izjūtām. Tās bija pat iepatikušās.

-   Ko, tavuprāt, man vajadzētu ar viņu darīt?

-   Es gribu, lai tu pieskati Aleksi, esi kopā ar viņu. Neļauj tam pārāk daudz dzert. Mūsu tautas kāzās vīrieši un sievietes lielākoties uzturas atsevišķi, tā ka es nevarēšu brālēnu uzraudzīt. Gavrils par mums domā ļaunu. Tu esi Alekša brālēns. Tiklīdz būsi iepazīstināts ar šejienes vecāko un ielūgts kāzās, cilvēki pārstās blenzt uz tevi un tev būs vieglāk iejusties. Neviens neuzdrošināsies tev ko pārmest. Pagaidām tu šeit neiederies gluži kā albīns.

-   Vai drīkstu uzdot tev jautājumu?

-Jā.

-   Kāpēc jums viss ir tik nolādēti sarežģīts?

Piecdesmit sestā nodaļa

Katalonijas policijas kapteinis Bartolomeo Viljada i Ljukaness piedāvāja Kalkam turku cigareti no dzintara etvijas, ko glabāja īpašā rakstāmgalda nodalījumā.

-    Vai es izskatos pēc smēķētāja?

-Jā.

-Jums taisnība, tā ir. Lai gan ārsts mudina atmest.

-   Vai jūsu ārsts smēķē?

-Jā.

-   Vai jūsu apbedīšanas biroja īpašnieks smēķē?

-   Iespējams.

-   Tad jau labi.

Kalks aizkūpināja cigareti un ievilka dūmu.

-   Kāpēc tā iekārtots, ka lietas, kas var nogalināt, palīdz justies dzīvam?

Viljada nopūtās.

-   Filozofi to sauc par paradoksu. Radīšanas procesā Dievs nolēma, ka notikumu burtiska izpratne, loģiskums itin visā būtu pasaules lielākā nelaime, tāpēc izdomāja paradoksu, kas ir tam pretrunā.

-    Kur ir mūsu paradoksālā pretruna?

-    Paskatieties uz sevi. Jūs smēķējat, lai gan saprotat, ka tas jums kaitē.

-   Tātad jūs rīkosieties tā, kā es lūdzu? - Kalks pasmaidījis sacīja. - Vai riskēsiet ar saviem vīriem? Ja atteiksieties, es jūs sapratīšu.

-   Vai jūs tiešām ticat, ka Sabirs pametis savus draugus un ieradīsies viens? Un tas Acu vīrs viņam sekos?

-   Abi grib zināt, kas rakstīts uz Montserrata Dievmātes statujas pamatnes. Tāpat kā es. Vai varat to nokārtot?

-   Svētnīcas apmeklējumu mēģināšu noorganizēt. Starpvalstu sadarbības interesēs, protams. - Viljada uzjautrināts pielieca galvu. - Par pārējo… - Uzsitis ar šķiltavām pa rakstāmgaldu, viņš sāka grozīt tās pirkstos. - Es ielenkšu svētnīcu, kā jūs lūdzāt, taču tikai uz trim naktīm. Montserrata Dievmāte Katalonijai ir svēta. Māte man nepiedotu, ja es pieļautu, ka Dievmātei kāds nodara pāri.

Piecdesmit septītā nodaļa

Svešajā uzvalkā Sabirs nejutās īpaši ērti. Žaketes atloki bija teju pēdu plati, un apģērba gabals vairāk atgādināja vizītsvārkus - viņš bija līdzīgs Kebam Kelovejam filmā "Lietains laiks". Arī krekls bija tālu no vēlamā - Sabirs nekad nebija jūsmojis par saulespuķu un ūdensaugu rakstu. Spīdīgā kaklasaite atsauca atmiņā žāvētu siļķi un absolūti nepiestāvēja kreklam, kas savukārt nesaskanēja ar sarkanbrūnajām svītrām, ar kādām jokdaris drēbnieks bija papildinājis uzvalka audumu. Vismaz kurpes kājās viņam bija savas.

-   Tu izskaties fantastiski! Gluži kā čigāns. Ja nebūtu tas pa\/o ģīmis, es tevi gribētu par brāli.

-    Kā tev, Aleksi, izdodas pateikt ko tādu ar nopietnu sejas izteiksmi?

-    Man ir lauzts žoklis.

Par spīti Jolas uzmundrinājumiem, Sabirs tik un tā šeit jutās kā albīns. Visi uz viņu raudzījās. Lai kurp viņš ietu, lai ko darītu, viņu pavadīja skatieni.

-    Vai esi pārliecināta, ka viņi mani nenodos policijai? Iespējams, manu portretu joprojām rāda televīzijā. Varbūt izsludināta atlīdzība.

-   Šeit visi zina par Krišu. Zina, ka tu esi Jolas phral un Bulibaša no Samuā ir tavs kirvo. Ja tevi nosūdzēs, būs jāatbild Buliba- šas priekšā. Un sūdzētājus padzīs tāpat kā nelietīgo Gavrila tēvoci.

Gavrils vēroja viņus, stāvēdams apmetnes stūri. Sapratis, ka Aleksis viņu pamanījis, puisis pacēla pirkstu un iebāza aplītī, ko izveidoja ar otras rokas īkšķi un rādītājpirkstu. Tad viņš iebāza pirkstu mutē un izvalbīja acis.

-   Tas ir tavs draugs?

-   Viņš vajā Jolu un grib nogalināt mani.

-   Izklausās muļķīgi.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-Ja viņš nogalinās tevi, Jola tik un tā ar viņu neprecēsies.

-    Kas zina? Varbūt apprecēsies. Sievietes mēdz aizmirst. Pēc kāda laika viņš panāks savu. Sagrozīs meitenei galvu, un viņa ļaus sevi nolaupīt. Jolai ir pēdējais laiks iziet pie vīra. Šī nakts nāks viņai par ļaunu, jo kāzas mudinās domāt par pašas neizdevušos dzīvi. Un Gavrils kļūs vēl uzstājīgāks.

-   Viņa joprojām nav precējusies tikai tāpēc, ka gaida tevi, Aleksi. Vai neesi to pamanījis? Kādēļ tu viņu nenolaupi, lai miers?

-   Vai tu man to atļautu?

Sabirs jokodams viegli iebelza Aleksim pa galvu.

-    Protams, atļautu! Ir taču skaidrs, ka viņa mīl tevi un tu mīli viņu. Tāpēc jau jūs visu laiku strīdaties.

-   Mēs strīdamies tāpēc, ka viņa grib gūt virsroku. Grib staigāt biksēs. Man nav vajadzīga sieviete, kas visu laiku man runā pretī. Tiklīdz es došos prom, viņa dusmosies un mani sodīs. Jola ir burve, tāpēc var uzsūtīt man lāstu. Toties tagad esmu brīvs, man nevienam nekas nav jāpaskaidro. Varu drāzt payo sievietes, kā viņa saka.

-   Ko darīsi, ja kāds cits viņu iegūs? Piemēram, Gavrils?

-   Tad es Gavrilu nogalināšu.

Novaidējies Sabirs pievērsa uzmanību norisēm apmetnes vidū.

-    Labāk izstāsti, kas šeit notiek.

-   Viss, kam kāzās jānotiek.

-   Man gan tā neliekas.

-    Tātad, vai redzi tos divus? Tie ir līgavas tēvs un līgavaiņa tēvs. Abu pienākums ir parādīt Bulibašam, ka vienojušies par li- gavas izpirkšanas maksu. Pēc tam līgavaiņa tēvs pasniegs līgavas tēvam zeltu un abi to saskaitīs. Bulibaša pārim piedāvās maizi un sāli. "Kad maize un sāls jums vairs negaršos, jūs vairs nebūsiet vīrs un sieva," viņš teiks.

-   Kādēļ tā vecā sieva māj ar kabatlakatu?

-   Viņa tādējādi pauž līgavaiņa tēvam, ka līgava vēl ir jaunava.

-   Tu joko?

-    Vai tu domā, ka es mānos, Ādam? Jaunavība mūsu ciltī ir ļoti svarīga. Kāpēc, tavuprāt, Jola visu laiku atgādina par savu nevainīgumu? Tāpēc, ka tāda viņa ir vērtīgāka. Nevainīgu meiteni var pārdot par kaudzi zelta, ja izdodas atrast maksātspējīgu vīrieti.

-   Piemēram, Gavrilu?

-   Viņš ir tukšinieks.

Sabirs juta, ka par šo tematu pietiks runāt.

-    Bet… kāpēc tieši kabatlakats?

-    To sauc par mocador, dažkārt par panuelo. Tā vecā sieva ar pirkstu pārbaudījusi, ka līgava tiešām ir jaunava, un trijās vietās notriepusi lakatiņu ar meitenes asinīm. Bulibaša uz lakatiņa uz- lies rakiju, un asins traips pārvērtīsies par ziedu. Tā notiek tikai ar jaunavas asinīm, ari cūkas asinis tā nepārveidojas. Skaties! Viņa sien kabatlakatu pie nūjas - tas nozīmē, ka līgavaiņa tēvs tic meitenes nevainībai. Tūdaļ vecā sieva nesīs nūju pa visu nometni, lai ikviens redz, ka Lemma nav vērusi acis ciet kopā ar citu vīrieti.

-    Kā sauc līgavaini?

-    Radu. Tas ir mans brālēns. -Vai šeit visi ir tavi brālēni?

Sabirs uztvēra Jolas skatienu. Meitene stāvēja lauka otrā pusē, bet, kad viņš pamāja tai ar roku, izlikās viņu nemanām. Sabirs sāka prātot, kādu kļūdu atkal pieļāvis.

Tikmēr Bulibaša no visa spēka trieca pret galdu vāzi, kas saplīsa tūkstoš drumslās. Apkārtējie skaļi noelsās.

-    Pie velna, ko tas nozīmē?

-   Jo vairāk lausku, jo laimīgāks būs pāris. Šie būs ļoti laimīgi.

-   Tātad viņi jau ir apprecējušies?

-   Vēl ne. Vispirms līgavai jānobauda ēdiens, kas gatavots no kapos vāktiem augiem. Tad viņas rokas apzīmēs ar hennu - jo ilgāk krāsa saglabāsies, jo ilgāk vīrs viņu mīlēs. Pēc tam viņa pāri sava treilera slieksnim nesīs bērnu. Ja gada laikā viņai bērns nepiedzims, Radu varēs izmest sievu no mājas.

-    Iespaidīgi! Un civilizēti.

-    Bieži tā nenotiek, Ādam. Tikai tad, ja pāris strīdas. Tad šķiršanās ļauj abām pusēm izbeigt nelaimīgo kopdzīvi.

-   Vai tas ir viss?

-    Nē, pacieties vēl dažas minūtes. Mēs nesīsim līgavu un līgavaini visapkārt pa nometni. Sievietes dziedās tradicionālo kāzu dziesmu jelijeli. Pēc tam līgava pārģērbsies un sāksies dejas..

-Tu varēsi dejot ar Jolu.

-    Nē. Vīrieši dejo ar vīriešiem, sievietes - ar sievietēm. Kopā nedrīkst.

-Ko tu saki! Zini, Aleksi? Mani jūsu tautas tradīcijas vairs nepārsteidz. Atliek iedomāties, kam jānotiek, tad jāiztēlojas tieši pretējais, un viss būs skaidrs.

Piecdesmit astotā nodaļa

Ašoram Balam bija vajadzīgas trīs stundas, lai kājām pāri kalniem nokļūtu pie Montserratas svētnīcas, un viņš sāka prātot, kāpēc bijis tik smieklīgi piesardzīgs.

Viņa mašīnu neviens nepazina. Neviens viņam nesekoja, un neviens viņu negaidīja. Diez vai franču policisti sapratīs, kā saistīta slepkavība Rokamadūrā ar mirušo čigānu Parīzē. Vēl mazāka bija iespēja, ka tie atklās viņa došanos uz Montserratu. Un tomēr - kaut kas viņam nedeva mieru.

Divdesmit jūdzes pirms Manresas viņš ieslēdza trekeri, taču apzinājās, ka iespēja uztvert ierīcē Sabira atrašanās vietu ir visai neliela. Bals sprieda, ka patiesībā viņam ir vienalga, vai viņš vēl sastaps to cilvēku vai ne. Ļaunus nodomus viņš neperināja. Pieļāvis kļūdu, viņš to laboja, un viss. Rokamadūrā viņš kļūdījās, rūpīgi neizpētīdams svētnīcu un novērtēdams Sabiru un čigānu par zemu. Par to vajadzēja samaksāt - un maksātājs bija jaunais apsargs.

Šoreiz viņš nebija tik augstprātīgs. Tā kā vilciens šķita pārāk ierobežots satiksmes līdzeklis, atlika viens veids, kā nokļūt Mont- serratā, - pa ceļu. Noslēpis mašīnu aiz tālākās grēdas, Bals devās kalnos. Ja policija, kā par brīnumu, būtu brīdināta par viņa ierašanos, vīri uzraudzītu abus vispārzināmos ceļus, nevis cilvēkus, kuri agrā rītā ar vilcienu vai zagtu automašīnu uzrodas no pretējās puses.

Viena Rokamadūras neveiksme viņu sevišķi kaitināja. Līdz šim Bals nekad nebija zaudējis ieroci - ne leģiona gaitās, ne pēc tam, kad pildīja daudzos Corpus Maleficus uzdevumus. Turklāt šis bija īpašs ierocis - nelaiķa Mesjē, viņa audžutēva dāvana.

Balam ļoti patika ši nelielā .380 kalibra pusautomātiskā pistole. Ērtais un viegli paslēpjamais, astoņdesmit gadus vecais tuvcīņas ierocis Remington 51 bija aprīkots ar visjaunākajām tehnoloģijām. Tam bija lieliska atsitienu slāpējoša sistēma un brīvā aizslēga princips. Šāviena brīdī, sadegot pulverim, spiediens lodi izdzina cauri stobra kanāla vītnēm. Atlikusī pulvera gāze spieda uz aizslēga spoguli, novirzīdama aizslēgu aizmugures pozīcijā un saspiezdama atgriezējatsperi. Aizslēgā izvietotais čaulīšu metēja zobs aizķēra čaulīti, izvilka to no patrontelpas un izmeta ārā. Atgriezējatspere iztaisnojoties atgrūda aizslēgu iepriekšējā pozīcijā, un tas iebīdīja patronu patrontelpā. Izcili! Balam bija pa prātam mehānismi, kas darbojas nevainojami.

Taču vaimanas lai paliek zaudētājiem. Pistoli viņš atgūs vēlāk. Bals bija ieguvis Rokamadūras vārsmu, tāpēc varēja aizgai- nīt visas domas un ķerties pie darba. Galvenais bija tas, ka vairs nevajadzēja nevienam sekot un uzbrukt, lai izvilinātu noslēpumus. Balam tas patika, jo pēc dabas viņš nebija ne atriebīgs, ne brutāls. Viņš uzskatīja, ka gluži vienkārši pilda Corpus Maleficus uzdevumu. Ja viņš un viņam līdzīgie īstajā brīdī nerīkotos, Dižais Savedējs Sātans un viņa hetēra Dižā Palaistuve gūtu uzvaru un Dieva varai virs zemes pienāktu beigas. "Kas ņem gūstā, aizies pats gūstā; kas nokauj ar zobenu, to nokaus pašu ar zobenu. Šeit parādās svēto izturība un ticība."27

Tieši tādēļ Dievs apveltījis Corpus Maleficus sekotājus ar iespēju brīvi un netraucēti rīkoties, kad vien tas nepieciešams, lai glābtu pasauli no draudošajām briesmām. Sātanu var apturēt, vienīgi mazinot viņa ļaunumu un to aizstājot kaut ar nepilnīgu, toties kontrolējamu versiju. Tāds bija īstenais triju antikristu mērķis, kas aprakstīts Jāņa Atklāsmes grāmatā. To pašu bija stāstījusi Kundze, viņa audžumāte, skaidrojot dēlam misijas būtību. Divus iepriekšējos antikristus Napoleonu un Ādolfu Hitleru - tāpat kā gaidāmo Viņu - Dievs radīja, lai atturētu pasauli no pievēršanās

Datanam. lie tūja Sātana papildinātāji un līdzgaitnieki, un joprojām, par tiem domādams, Bals juta mulsu gandarījumu.

Balam un pārējiem Corpus Maleficus adeptiem bija dots uzdevums pasargāt antikristus un, ja iespējams, novērst tā dēvēto otro atnākšanu, ko daudz pareizāk būtu saukt par otro lielo placebo. Šī otrā atnākšana pamudinātu Sātanu rīkoties un aizsāktu pēdējo sadursmi. Šim mērķim bija vajadzīgi adepti, kas paši ir tuvu pilnībai. "Šie ir tie, kas nav apgānījušies ar sievietem, jo tie ir šķisti: šie ir tie, kas seko Jēram, kurp Tas arī ietu. Tie ir atpirkti par pirmajiem no cilvēkiem Dievam un Viņa Jēram."28

Tas bija vienkāršs uzdevums, ko Bals kristīgā dedzībā pildīja visu mūžu. "Un es redzēju tādu kā kristāla jūru, sajauktu ar uguni; tie, kas bija uzvaru guvuši pār zvēru, viņa tēlu un viņa vārda skaitli, stāvēja pie kristāla jūras ar Dieva cītarām rokās."29

Bals lepojās, ka pats uzņēmies izsekot Sabiru. Lepojās, ka savas dzīves labāko daļu pavadījis, pildot svarīgo pārraudzības pienākumu.

"Mēs neesam pret kaut ko, mēs esam pret visu." Vai tad ne tā Kundze bija viņam skaidrojusi? "Mēs nedrīkstam nonākt atklātībā, jo neviens tev neticēs. Nekas nav pierakstīts ne uz papīra, ne citādā veidā. Viņi būvē, bet mēs graujam. Vienkāršāk nevar būt. Jo kārtība var rasties tikai nepārtrauktā mainībā."

Piecdesmit devita nodaļa

- Vai esi dzirdējis Novālisa uzskatu, ka pēc grēkā krišanas paradīze sabruka un tās gabaliņi esot izkaisīti pa visu plašo pasauli? - Kalks iekārtojās ērtāk. - Tieši tāpēc esot tik grūti visu savākt kopā.

Makrons izvalbīja acis un cerēja, ka krēsla apslēps viņa aizkaitinājumu. Viņš jau sāka pierast, ka priekšnieka domāšanas veids atgādina labirintu, taču joprojām jutās savādi neomulīgi. Vai Kalks tā rīkojās tīši, lai padotais justos vēl mazvērtīgāks? Ja tā, - kādēļ viņam tas vajadzīgs?

-    Kas ir Novāliss?

Kalks nopūtās.

-    Novāliss ir brīvkunga Georga Filipa Fridriha fon Harden- berga pseidonims. Kad Vācijā vēl nebija nodibināta republika, brīvkungs tika pielīdzināts baronam. Novāliss bija Šillera draugs un Gētes laikabiedrs. Dzejnieks. Mistiķis. Palīdzēja tēvam pārvaldīt sals raktuves. Novāliss aizstāvēja Liebesreligioti - mīlestības reliģiju. Runāja par dzīvību un nāvi kā par savstarpēji saistītiem jēdzieniem, par vidutāja nepieciešamību starp Dievu un cilvēku. Viņaprāt, šis vidutājs ir ne tikai Jēzus. Tas var būt jebkurš. Jaunava Marija. Svētie. Miris mīļotais. Pat bērns.

-   Kādēļ jūs to visu stāstāt, kungs? - Makrons juta, ka šie vārdi spiežas kaklā kā cepumu drumslas. - Jūs taču zināt, ka es neesmu intelektuālis. Es neesmu tāds kā jūs.

-    Es tikai kavēju laiku, Makron. Kavēju laiku. Un cenšos izprast acīmredzamās muļķības, ko atradām La Morenita statujas apakšā.

-   Ak tā.

Kalks iekunkstējās, it kā pēkšņi kāds būtu iesitis viņam pa ribām.

-    Tas kataloņu policijas kapteinis Viljada, kā izrādījās, ir ārkārtīgi izglītots cilvēks, kā jau visi spāņi. Viņa teiktais par pasaules loģisku izpratni un paradoksiem mudināja mani domāt.

Makrons aizvēra acis. Viņam gribējās gulēt. Gultā. Apsegties ar zosu dūnu segu, pieglausties līgavai un just, kā tā piespiežas viņam cieši klāt. Viņam negribējās būt Spānijā un dzīties pakaļ vēstījumam, ko pirms piecsimt gadiem atstājis kāds vājprātīgais. Negribējās pētīt nevērtīgu koka statuju, šos divus tēlus. Negribējās būt kopā ar sarūgtinātu policijas kapteini, kas acīmredzot labprāt darbadienas vadītu universitātes bibliotēkā. Otro nakti pēc kārtas viņi pārlaida zem klajas debess. Kataloņu policija jau sāka uz viņiem skatīties greizi.

Kabatā atskanēja dūkoņa. Makrons satrūkās, taču tūdaļ attapās. Vai Kalks manīja, ka viņš iesnaudies? Vai ari priekšnieks tik ļoti iegrimis prātojumos, mītos un filozofēšanā, ka neievērotu pat izsekojamās personas piezagšanos un nejustu viņa belzienu pa vēderu?

Viņš ieskatījās izgaismotajā mobilā telefona ekrānā. Izlasījis ziņojumu, Makrons krūtīs juta savādu kņudoņu - šis fatālistiskais džins allaž uzradās briesmu un nedrošības brīžos, lai sarātu savu kungu par iztēles trūkumu un nebeidzamajām, postošajām šaubām.

-    Lamatrs ziņo, ka pirms četrām stundām uztverts Acu vīra trekera signāls. Viņš atrodas divdesmit kilometru attālumā no šejienes. Netālu no Manresas. Droši vien meklē Sabiru.

-    Pirms četrām stundām? Vai tu joko?

-   Acīmredzot kāds beidzis maiņu un nav ziņojis kolēģim.

-    Acīmredzot kāds nākamajā algas dienā uzzinās, ka kļuvis par parastu patruļnieku. Uzzini tā puiša vārdu, Makron! Es viņa zarnas izlaidīšu caur gaļasmašīnu un pasniegšu pašam brokastīs!

-   Ir vēl kaut kas, kapteini!

-   Ko? Kas vēl var būt?

-   Slepkavība. Rokamadūrā. Pagājušajā naktī. Acīmredzot viņiem neviens neko nav ziņojis, tāpēc viņi šos notikumus nav saistījuši. Turklāt viņi nav sapratuši, kā ar jums lai sazinās, jo jūs taču atsakāties pienākumu izpildes laikā lietot mobilo telefonu. Apsargam lauzta spranda. Nobeigts arī suns, tas mests pret sienu un saspārdīts. Kaut ko tādu vēl neesmu pieredzējis.

Kalks aizvēra acis.

-   Vai Dievmāte pazudusi?

-    Nē. Acīmredzot nav. Viņš droši vien meklē to pašu, ko mēs. Un Sabirs. Un čigāns. - Makronam uz mēles bija jociņš par jaunavu pēkšņo popularitāti, taču viņš nolēma to paturēt pie sevis. Pacēlis skatienu no telefona ekrāna, viņš teica: - Jūsuprāt, Acu vīrs jau bijis šeit un devies prom? Laika pietiktu, ja viņš būtu traucies uz šejieni uzreiz pēc slepkavības pastrādāšanas. Pa maģistrāli var braukt ar simt sešdesmit stundā.

-   Tas nav iespējams. Ap šīm ēkām un kalnu nogāzēs izvietoti desmit bruņoti vīri. Tas puisis taču nebūs laidies šurp ar delta- plānu vai paslēpies svētnīcā. Nē. Visticamāk viņš ieradies pa galveno ceļu, jo vilcieni naktīs nekursē. Došos brīdināt Viljadu.

-Ser, mēs esam novērošanas postenī. Neviens nedrīkst atstāt savu pozīciju. Es nosūtīšu kapteinim īsziņu. Pārsūtīšu arī Lamat- ra vēstuli.

-    Man ar viņu jāaprunājas aci pret aci, nevis jāraksta sasodītas vēstulītes! Gaidi šeit, Makron! Un turi acis vaļa! Lieto nakts redzamības teleskopu, ja nepieciešams. Ja rodas aizdomas, ka Acu vīrs ir bruņots, nogalini viņu!

Sešdesmitā nodaļa

Ašors Bals pie klints nokrita ceļos. Priekšā kaut kas sakustējās. Viņš piemiedza acis, taču krēslā nebija iespējams neko saskatīt. Sažņaudzis rokā revolveri, viņš lēni virzījās pa nogāzi lejup. Tas, kurš tur priekšā kustējās, acīmredzot nebija pietiekami uzmanīgs. Lejup ripoja sīki akmentiņi, atskanēja pat ņurdiens - ceļā droši vien gadījās kāds neparedzēts šķērslis. Tātad nevis kalnu kaza, bet cilvēks. Viegla vēja pūsma atnesa sviedru un cigarešu dūmu smārdu.

Bals no Makrona bija desmit jardu attālumā, bet policists joprojām neko nemanīja. Pielicis pie acīm nakts redzamības brilles, Makrons vēroja, kā viņa priekšnieks pūlas bez skaņas tikt lejā no kalna. Bals notēmēja policistam pakausi, taču redzamība viņu neapmierināja, tādēļ viņš izņēma no kabatas balta papīra gabaliņu. To pamatīgi samitrinājis un sakošļājis, viņš savēla papīriņu bumbiņā kā papjēmašē un piestiprināja ar sarkanu iekrāsotajam tēmēklim, tieši pie klusinātāja. Atkal nomērķējis Makronam galvā, Bals izgrūda neapmierinātības pilnu nopūtu. Bija pārāk tumšs, lai šāviens būtu precīzs.

Ielicis revolveri atpakaļ makstī un sataustījis savu ādas steku, viņš līšus tuvojās Makronam. Attālais troksnis, ko sacēla Kalks, noderēja par aizsegu.

Pēdējā brīdī Makrons sajuta ko nelāgu un izslējās, bet jau bija par vēlu - Bala pirmais sitiens ķēra viņa galvu. Makrons nokrita zemē ka nopļauts, rokas cieši piespiedis pie sāniem. Bals metās uz priekšu un ieskatījās policistam sejā. Skaidrs. Tas nebija ne Sabirs, ne čigāns. Par laimi, viņš nebija lietojis revolveri.

Plati smaidīdams, Bals pārmeklēja Makrona kabatas, līdz atrada mobilo telefonu. Izgaismojis ekrānu, viņš pārbaudīja atsūtītos ziņojumus un tad, nikni ņurdēdams, ar kāju iemīdīja aparātu zemē. Tikai policists šifrē ziņojumus, turklāt tiem var piekļūt tikai tad, ja zina paroli! Muļķīgi - tikpat labi varētu vienlaikus izmantot bikšturus un siksnu.

Ašors Bals turpināja pārmeklēšanu. Nauda. Personas dokumenti. Fotogrāfija - jauktas rases meitene baltā kleitā. Viņas sakodiens izskatījās briesmīgs - acīmredzot vecāki bijuši pārāk skopi vai pārāk nabagi, lai to labotu. Leitnants Pols Makrons. Kreteijas adrese. Bals ielika dokumentus sev kabatā.

Viņš novilka Makronam kurpes un paslēpa krūmājā. Tad satvēra vispirms vienu policista kāju, pēc tam otru - gluži kā rūpīga kaķene, kas saņem aiz skausta bērneļus, - un vairākas reizes spēcīgi ieblieza ar steku pa viņa pēdām.

Apmierināts ar paveikto, Bals uzlika uz acīm nakts redzamības brilles un nopētīja apkārtējo kalnieni. Sešsimt metru zemāk Kalka spokaini bālā galva nozuda aiz kraujas.

"Kas šeit notiek? Cik daudz policijai zināms? Acīmredzot esmu par zemu viņus novērtējis. Šie droši vien arī redzējuši uzrakstu Dievmātes pamatnē - tikai tāpēc, ka Sabirs izlēma nebēgt prom ar visu statuju, lai gan tāda iespēja bija," Bals sprieda.

Viņš nožēloja, ka sitis Makronam. Vējā palaista izdevība nopratināt šo vīru novērošanas posteņa klusumā - tā būtu pirmā reize viņa mūžā. Kā lai rīkojas? Bija tikai viena iespēja.

Bals izslīdēja no slēpņa un steidzās uz kraujas pusi. Bija skaidrs, ka šie muļķa policisti gaidījuši viņu no ielejas puses - tiem pietrūcis prāta iztēloties, ka noziedznieks šķērsos neauglīgo klajumu un grūti pārejamu kalnu grēdu. Un tas nozīmē, ka ar viņiem būs viegli tikt galā.

Ik pēc piecdesmit metriem Bals apstājās un, pavēris muti un pielicis rokas pie ausīm, ieklausījās. Aptuveni divsimt metru attālumā no kraujas viņu pārņēma šaubas. "Cigarešu dūmi. Vai tas vīrs atgriežas? Varbūt aši uzsmēķēt nolēmis kāds no palīgspēku karavīriem?"

Viņš paskrēja tālāk no kraujas un lejup pa stāvu nogāzi, no kuras bija redzams svētnīcas laukums. Jā. Uz akmens sienu fona bija labi saskatāma tā vīra galva.

Ašors Bals aizlīda līdz policistu slēpnim. Viņam prātā iešā- • vās doma. Lieliska doma. Bija vērts pamēģināt.

sešdesmit pirmā nodaļa

Kalks iekrita mašīnas priekšejā sēdeklī līdzās Viljadam. Tas tik tikko uz kapteini paskatījās, turpinādams dzelzceļa sliežu un apkārtējo ēku vērošanu.

Apmierināts, ka nekāda kustība nav jaušama, Viljada nolika nakts redzamības brilles un pievērsās Kalkam.

-    Biju iedomājies, ka jūs sēžat kalna postenī.

-    Atstāju tur Makronu. - Saliecies viņš aizkūpināja cigareti, slēpdams to abās rokās. - Gribat?

Viljada papurināja galvu.

-   Acu vīrs ir šeit.

Spāņu policists iepleta acis.

-    Mūsu puiši strādājuši visnotaļ pavirši. Viņš izmantojis savu trekeri pirms četrām stundām netālu no Manresas. Pagājušonakt Rokamadūrā nogalinājis apsargu. Nobeidzis arī suni. Tas vīrs nav ar pliku roku ņemams, Viljada. Es uzdrošinos viņu nosaukt par pieredzējušu slepkavu. Gan čigānam Parīzē, gan apsargam Rokamadūrā lauzts sprands. Savādā aina, ko viņš uz šosejas N20 izspēlēja ar to pāri, bija īsti meistarīga.

-    Izklausās, ka jūs viņu dievināt.

-   Nē. Es ienīstu viņa drosmi. Viņš ir precīzs kā mehānisms. Kaut es zinātu, ko viņš meklē!

Viljada veltīja Kalkam žilbinošu smaidu.

-   Varbūt jūs? - It kā gribēdams uzsvērt savus vārdus, policists pasniedzās pēc raiduztvērēja. - Dorada izsauc Maljorkieti. Dora- da izsauc Maljorkieti. Vai mani dzirdat?

Raiduztvērējs iesprakšķējās un izgrūda statiskus trokšņus.

-    Maljorkietis izsauc Doradu, - atskanēja nosvērta balss. - Es jūs dzirdu.

-   Mērķis ir tuvu. Pilnīgi iespējams, ka viņš ieradīsies pāri sier- raM . Ja vajadzīgs, mainiet pozīciju. Šaujiet bez kavēšanās. Pagājušajā naktī viņš nogalinājis franču apsargu. Un tas nav pirmais upuris. Negribu, lai mūsējie būtu nākamie.

Kalks pastiepās un uzlika roku Viljadam uz apakšdelma.

-    Ko nozīmē jūsu vārdi par siena?

-   Ja jūsējie pirms četrām stundām fiksēja viņu pie Manresas un mēs joprojām neesam viņu manījuši, es lieku piecdesmit pret vienu, ka viņš ieradīsies no kalnu puses. Es rīkotos tieši tā. Sapratis, ka viņu neviens šeit negaida, nelietis ielīdīs svētnīcā, nolaupīs Dievmāti, ielēks vilcienā vai nozags automašīnu un prom būs. Ja viņš ieraudzīs mūs, tad gluži vienkārši metīsies atpakaļ pāri kalniem un mēs paliksim ar garu degunu.

-    Novērošanas postenī es atstāju Makronu. Gluži neaizsar- gātu.

-    Neuztraucieties. Aizsūtīšu palīgā kādu no saviem vīriem.

-    Būšu pateicīgs, kapteini Viljada. Paldies. Liels paldies.

sešdesmit otrā nodaļa

Gulēdams uz vēdera, Bals no apmēram divdesmit jardu attāluma vēroja maskēšanās tērpā ģērbušos viru. Pēkšņi tas apgriezās un sāka binoklī pētīt kalna nogāzi.

'Tātad mans plāns uzbrukt policistam no slēpņa, iztaujāt viņu un nozagt viņa drēbes lemts neveiksmei," Bals sprieda. Tant pis.M Skaidrs, ka viņam vairs neizdosies ielauzties svētnīcā un izpētīt uzrakstu uz La Morenita pamatnes. Ja jau redzams viens šāds klauns, tuvumā noteikti ir citi arī. Viņi allaž strādā baros, gluži kā surikāti. Tie idioti droši vien domā, ka pulkā drošāk.

Sataustījis revolveri, Bals prātoja, ka līdz krēslai gaidīt nav laika - jārīkojas. Policists kavējās netālu no svētnīcas priekšā izgaismotā laukuma. Bals gatavojās šo vīru nogalināt un paslēpties aiz ēkām. Likuma kalpi nospriedīs, ka viņš devies atpakaļ kalnos, un visus spēkus sūtīs uz turieni. Līdz rītam visā apkārtnē dūks helikopteri.

Tie katrā ziņā atradīs viņa automašīnu. Sameklēs viņa DNS un pirkstu nospiedumus< Viņu reģistrēs visos datoros un minēs visos operatīvajos ziņojumos. Piespiedīs pie sienas. Bals aiz šausmām nodrebēja.

Policists piecēlās, mirkli vilcinājās un tad pa nogāzi nāca uz viņa pusi. "Pie velna, kas notiek? Viņš tiešām mani pamanījis?" Neticami. Ja tā butu, vīrs uzreiz laistu darbā savu mašīnpistoli Star Z-84. Bals pasmaidīja. Viņš ilgojās pēc tāda parocīga šaujamā: 600 šāvieni minūtē, 9 mm Lūger Parabellum munīcija, precīzi darbojas 200 metru rādiusā. Star kaut nedaudz kompensēs zaudēto Remington.

Bals klusi gulēja, piespiedis seju pie zemes un rokas - mēnessgaismā no viņa varētu saskatīt vienīgi tās - pabāzis zem sevis. Pirksti cieši žņaudza ieroci.

Vīrs tuvojās. Droši vien raugās tālu sev priekšā, pat neiedomādamies, ka uzbrucējs varētu gulēt zemē samērā tuvu.

Bals dziļi ievilka un aizturēja elpu. Bija dzirdams, kā elpo nācējs. Varēja saost viņa sviedrus un vakariņās ēstos ķiplokus. Bals apvaldīja vēlēšanos pacelt galvu un paskatīties, kur īsti policists atrodas.

Paslīdējis uz akmens, vīrs ar kāju aizķēra Bala elkoni. Nākamajā mirklī viņš bija pagājis Balam garām un tuvojās Makronam.

Apvēlies uz sāniem un strauji piecēlies, Bals no mugurpuses piesteidzās vīram klāt un piegrūda tam pie kakla revolveri.

- Uz ceļiem! Ne skaņas!

Spēji ievilcis elpu, vīrs saspringa. Nu gan ķeza! Šis grasās pretoties!

Ar revolvera stobru iebelzis policistam pa deniņiem, nākamo sitienu Bals nomērķēja pa sprandu. Nogalināt nebija jēgas. Viņš negribēja Spānijas policistus pārāk izaicināt. Pagaidām viņiem bija tikai iemesls pārmest frančiem, ka tie viņus šajā nepatīkamajā, pazemojošajā situācijā iepinuši. Ja viņš kādu nogalinās, tie uzrīdīs viņam Interpolu un neliks mierā līdz pat nāvei.

Paņēmis mašīnpistoli, Bals policista kabatas sāka meklēt vēl ko noderīgu. Rokudzelži. Personas dokumenti. Bals juta kārdinājumu paķert arī ķiverē iemontēto raidu/tvērēju, taču laikus apjēdza, ka tādējādi pārējie policijas hameleoni varēs viņu izsekot.

Vai doties atpakaļ pie leitnanta Makrona? Iebelzt tam pa galvu vēlreiz?

"Nē, nav jēgas. Paies vismaz pusstunda, kamēr likuma sargi attapsies, kas noticis. Ja veiksies, es jau būšu tālu kalnos. Maz ticams, ka tumsā kāds metīsies man pa pēdām," Bals nosprieda, nolemdams doties atpakaļ uz Gurdonu, lai atkal uzmeklētu Sabiru.

sešdesmit trešā nodaļa

-    Domāju, ka tev pietiek dzert, Aleksi. Rīt tu jutīsies briesmīgi.

-   Man sāp zobi un ribas. Rakija remdē sāpes. Tā ir antiseptiska. - Šo vārdu Aleksis izšļupstēja tik neskaidri, ka tas izklausījās pēc "atlētiska".

Sabirs ar acīm meklēja Jolu, taču meiteni nekur neredzēja. Kāzu svinības jau tuvojās beigām, un muzikanti arvien biežāk spēlēšanu pārtrauca - vai nu noguruma, vai reibuma pēc.

-    Iedod man ieroci! Gribu pašaudīties.

-   Diez vai tas būtu prātīgi, Aleksi.

-    Iedod man ieroci! - Aleksis sagrāba Sabiru aiz pleciem un sapurināja. - Es gribu būt Džons Veins. - Ar plašu vēzienu viņš norādīja uz apkārtējiem treileriem. - Es esmu Džons Veins! Dzirdat? Es sašaušu visas jūsu laternas!

Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Vakara gaitā vīrieši visai bieži cēlās kājās un alkohola reibumā izkliedza dažādas frāzes. Viens paziņoja, ka ir Jēzus Kristus. Kad sieva steigšus vilka viņu prom, abus pavadīja svilpieni un dzēlīgas piezīmes, ko izteica mazāk iedzērušie biedri. Sabirs nosprieda, ka acīmredzot šādas ainas bijušas prātā rakstniekam Patrikam Hamiltonam, kad tas definējis četras dzēruma stadijas: vaļsirdīgā, kaujinieciskā, nesaprātīgā un absolūtā. Aleksis acīmredzot bija kaujinieciskajā stadijā, un līdz galam vēl tāls ceļš ejams.

-   Ei! Džon Vein!

Bāzdams rokas mugurkabatās pēc iedomātiem revolveriem ar magazīnu sešām patronām, Aleksis spēji apcirtās.

-    Kas tu esi?

Sabirs jau bija pazinis Gavrilu. "Tagad sāksies," viņš nodomāja. "Kas teica, ka dzīvē neko nevar paredzēt?"

-   Jola teica, ka tu esi zaudējis olas. Ka tas pats vīrs, kurš tev izsita zobus, nocirta olas arī.

Viegli grīļodamies, Aleksis pūlējās koncentrēties.

-   Ko tu teici?

Gavrils pagājās viņam tuvāk, taču skatienu piesardzīgi šaudīja visapkārt, it kā būtu atšķirts no kāda, kura labā darbojas.

-   Ne jau es to teicu. To sacīja Jola. Es neko nezinu par tavām olām. Patiesībā es allaž esmu domājis, ka tev tādu nemaz nav. Ģimenes lāsts. Nevienam no Difontēniem nav olu.

-   Liecies mierā, Aleksi. - Sabirs uzlika roku Jolas brālēnam uz pleca. - Viņš melo. Grib tevi sakaitināt.

Aleksis viņa roku nopurināja.

-Jola nekad neko tādu neteiktu! - viņš iesaucās. - Jola nemūžam neteiktu, ka ar manām olām kaut kas nav kārtībā. Viņa neko par manām olām nezina!

-   Aleksi…

-    Kurš tad vēl varēja man to pastāstīt? - Gavrils triumfējoši iepleta rokas.

Aleksis skatījās apkārt, it kā cerētu ieraudzīt Jolu parādāmies kāda treilera durvis un apstiprinām Gavrila vārdus. Jolas brālēna sejā jautās aizkaitinājums. Viņa mute izskatījās šķība, jo acīmredzot bija cietusi sadursmē ar Balu.

-   Šeit tu viņu neieraudzīsi. Es tikko nāku no viņas. - Gavrils melodramatiski ar pirkstiem izšņauca degunu.

Aleksis grīļīgi metās Gavrilam klāt, taču Sabirs aši pastiepa roku un uzbrucēju apturēja - gluži kā pieaugušais bērnu. Jolas brālēns tik ļoti apstulba, ka zaudēja līdzsvaru un smagi nokrita uz dibena.

Sabirs nostājās starp viņu un Gavrilu.

-    Lieciet viņu mierā! Aleksis ir piedzēries. Ja ir kādas nesaskaņas, atrisināsiet tās citreiz. Te ir kāzas, nevis Kriss.

Turēdams vienu roku kabatā, Gavrils vilcinājās.

Bija skaidrs, ka viņš nolēmis ar Aleksi izrēķināties reizi par visām reizēm - un Sabira stāšanās ceļā bija nepatīkams traucēklis. Kabatā Sabirs sataustīja vēso Remington stobru. Ja Gavrils tuvosies, viņš izvilks pistoli un izšaus brīdinājuma šāvienu tam pie kājām, tādējādi šo incidentu izbeigdams. Tīk jaunos gados Gavrilam droši vien nepatiktu saņemt aknās naža dūrienu.

-    Kādēļ tu aizstāvi viņu, pai/o? Vai viņam pašam nav dūšas? - Gavrilas balss vairs neizklausījās tik dedzīga.

Aleksis aizvērtām acīm gulēja uz vēdera zemē, un bija redzams, ka viņš nav spējīgs ar kādu pat ne runāt. Tātad kaujinieciskā stadija beigusies un iestājusies absolūtā. Nesaprātīgajā stadijā viņš nemaz nebija uzkavējies.

Sabirs steidza izmantot brīdi.

-   Kā jau teicu, savas nesaskaņas atrisināsiet citreiz. Kāzas tam nav īstā vieta.

Gavrils sakoda zobus un atmeta galvu.

-    Labi, gādžo. Pasaki tam pretīgajam Difontēnam, ka es viņu gaidīšu Triju Mariju svētkos, kur tiesu spriedīs Svētā Sāra.

-   Triju Mariju svētkos? - Sabiram šķita, ka pamats zem kājām salīgojas. - Vai tā tu teici?

-    Aizmirsu, - Gavrils iesmējies atbildēja, - ka tu esi svešais, nevis viens no mums.

šo mazliet aizskarošo piezīmi Sabirs atstāja neievērotu. Viņa skatiens bija gluži kā piekalts Gavrilam.

-    Kur tie svētki notiek? Un kad?

Jau pagriezies iešanai, Gavrils pēdējā brīdī pārdomāja. Bija acīmredzams, ka viņš izbauda sarunas negaidīto ievirzi.

-    Pajautā ikvienam, payo, un visi tev pateiks. Tie ir Melnās Sā- ras godināšanas svētki, kas ik gadu notiek Sentmarīdelamērā, Ka- marga, un sāksies pēc četrām dienām, divdesmit ceturtajā maijā. Ko tad, tavuprāt, mēs darām šajās nožēlojamās kāzās? Mēs braucam uz. dienvidiem, kurp dodas visi Francijas čigāni. Pat tas ei- nuhs, kurš guļ tev blakus zemē.

Aleksis sagrozījās, it kā dziļi zemapziņā butu sajutis sitienu. Taču alkohols bija pārāk spēcīgas miegazāles, un viņš sāka šņākt.

sešdesmit ceturtā nodaļa

-    Kāpēc Džons Veins?

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Kāpēc Džons Veins? Vakarnakt kāzās tu šo vārdu pieminēji.

Mēģinādams atgūties, Aleksis papurināja galvu.

-    Ir tāda filma "Hondo". Redzēju to televīzijā. Vectēvam bija televizors. Pēc tam gribēju kļūt par Džonu Veinu.

Sabirs iesmējās.

-   Savādi, Aleksi. Nespēju tevi iztēloties par filmu cienītāju.

-   Visas filmas man nemaz nepatīk. Tikai par kovbojiem. Ren- dolfs Skots. Klints Istvuds. Lī van Klīfs. Un Džons Veins. - Aleksim iemirdzējās acis. - Mans vectēvs deva priekšroku Terensam Hilam un Badam Spenseram, taču es viņus uzskatīju nevis par īstiem kovbojiem, bet gan par Itālijas čigāniem, kas izliekas par kovbojiem. Džons Veins gan bija īsts. Es tik ļoti gribēju viņam līdzināties, ka man sākās grēmas. - Abi vīrieši apklusa. Tad Aleksis pacēla galvu. - Gavrils. Viņš taču sarunāja visādas riebekiī- bas, vai ne?

-    Drusku.

-   Viņš meloja. Viņš meloja par Jolu.

-    Priecājos, ja esi sapratis, ka tie bija meli.

-   Protams, meli! Viņa tam puisim neko tādu par mani neteiktu! Neko par sišanu pa manām olām!

-Neteiktu gan.

-   Tad kā viņš zināja? Kur viņš ņēmis tādas ziņas?

Sabirs aizvēra acis un klusībā lūdzās: "Dievs, dod man pacietību!" - bet skaļi teica:

-    Pajautā viņai pašai. Pa logu redzu, ka viņa nāk šurp.

-    Vila gana.

-    Ko tas nozīmē?

-   Neko.

-    Vai šis vila nozīmē "nekrietns"? Tāpat kā angļu valodā?

-    Nē. Tas nozīmē "ragana". Un vila gana ir "raganu karaliene".

-   Aleksi…

-   Kas vēl varēja to izstāstīt Gavrilam? - Alekss jautāja, teatrāli atmetis segu. - Kas vēl to zina? Tu taču redzēji, kā tas didikai12 nošņauca degunu, vai ne?

-   Gavrils tevi gluži vienkārši kaitināja, muļķi!

-   Viņa pārkāpusi leis prata. Viņa vairs nav lacha. Viņa nav lale romni. Es nekad viņu neprecēšu.

-    Paklau, Aleksi, pusi no šiem vārdiem es nesaprotu!

-   Es teicu, ka viņa pārkāpusi brālīgo attiecību likumu. Ka viņa ir netikumīga. Ka viņa vairs nav"laba sieviete.

-   Jēziņ, puis! Tu acīmredzot joko.

Atvērās durvis, un tajās iestājās Jola.

-   Kāpēc jūs strīdaties? Jūsu balsis dzirdamas pat apmetnes viņā galā!

Aleksis klusēja, ar savu sejas izteiksmi pauzdams īgnumu un dusmas un vienlaikus sagatavodamies iespējamiem pārmetumiem.

Palikusi uz sliekšņa, Jola pētīja abus vīriešus.

-   Tu sastrīdējies ar Gavrilu, vai ne? Jūs sakāvāties?

-   Tev tas patiktu, vai ne? Ka mēs kaujamies? Tad tu justos iekārojama.

Sabirs paspēra soli uz durvju pusi.

-   Domāju, būs labāk, ja atstāšu jūs divatā. Manuprāt, vajadzīgais kvorums jums būs.

-    Nē, paliec! - Jola sacīja, pacēlusi roku. - Citādi prom jāiet man. Nebūs labi, ja es šeit palikšu kopā ar Aleksi.

Jolas brālēns uzsita pa gultu, it kā aicinātu viņu apsēsties.

-   Kāpēc tas nebūtu labi? Ar Gavrilu gan tu varēji palikt divatā! Tu ļāvi, lai viņš tev pieskaras.

-    Kā tu vari teikt kaut ko tādu? Es viņam neko neļāvu!

-   Tu viņam pateici, ka tas cilvēks baznīcā nogrieza man olas! Vispirms izsita man zobus un tad nogrieza olas! Tavuprāt, tas ir pareizi? Stāstīt kaut ko tādu? Pataisīt mani par muļķi? Tas nelietis tagad izplata tik riebīgas baumas! Visi par mani smiesies!

Jola klusēja. Viņas iedegusi seja bija nobālējusi.

-    Kāpēc tu nevalkā diklo33 , kā pieklātos precētai sievietei? Tu gribi man iestāstīt, ka Gavrils pagājušonakt tevi nenolaupīja? Ka tas spiuni german3 * neaizveda tevi aiz žoga un nepaņēma?

Nekad vēl Sabirs nebija redzējis Jolu raudam, bet nu viņai pār vaigiem ritēja lielas asaru lāses. Nodūrusi galvu, viņa skatījās grīdā.

-   Sacais sos ne dicobelan calochin ne bridaquelan. Vai ne?

Jola apsēdās uz treilera kāpnītēm, ar muguru pret Aleksi. Pie

durvīm pienāca kāda Jolas draudzene, taču viņa aizdzina meiteni prom.

Nesaprazdams, kāpēc viņa neatbild un neatspēko Alekša apsūdzības, Sabirs jautāja:

-    Ko tu viņai tikko pateici, Aleksi?

-   Es teicu: "Ko acis neredz, tas sirdi nelauž." Jola zina, ko tas nozīmē. - Viņš aizgrieza galvu un cieši vērās sienā.

Brīdi raudzījies te uz vienu, te otru, Sabirs ne pirmo reizi sāka prātot, starp kādiem jukušajiem nokļuvis.

-Jola?

-    Kas ir? Ko tu gribi?

-    Ko tu sacīji Gavrilam?

Nospļāvusies Jola ar kurpes purngalu ieberzēja siekalas zemē.

-   Neko es viņam neteicu! Es ar viņu vispār neesmu runājusi. Mēs tikai apmainījāmies dažādiem apvainojumiem.

-   Tad es nesaprotu…

-   Tu nekad neko nesaproti, vai ne?

-    Laikam gan.

-   Aleksi?

Izdzirdējis savu vārdu, Jolas brālēns cerīgi pacēla galvu. Aleksi mocīja sirdsapziņas pārmetumi, tāpēc viņš šajā cīņā bija zaudētājs.

-    Man ļoti žēl.

-Žēl, ka Gavrils tevi uznesa debesīs?

-   Nē. Piedod, ka izstāstīju Bazenai par tavām olām. Man šķita, ka tas ir smieklīgi. Nevajadzēja viņai neko stāstīt, jo viņa nav vienaldzīga pret Gavrilu, tāpēc droši vien tam visu pateikusi. Man pat prātā neienāca, ka tev tas var kaitēt.

-    Tu izstāstīji Bazenai?

-Jā.

-    Ar Gavrilu nemaz nerunāji?

-Nē.

Aleksis klusi nolamājās.

-    Piedod, ka apšaubīju tavu lacha.

-   Nekas. Damo tavus vārdus nesaprata. Tātad nekādas apšaubīšanas nav bijis.

Sabirs pievērsās Jolai.

-    Kas ir Damo?

-Tu.

-   Es esmu Damo?

-   Tas ir tavs čigānu vārds.

-   Varbūt tomēr paskaidrosi? Neesmu mainījis vārdu kopš kristībām.

-Tā čigāni sauc Ādamu. Mēs esam viņa pēcteči.

-   Tāpat kā visi citi. - Sabirs izlikās novērtējam savu jauno vārdu, bet domās nopriecājās, ka mainījies sarunas tonis.

-    Kā jūs saucat Ievu?

-   Jēva. Tā nav mūsu māte.

-   Ak tā.

-   Mūsu māte ir Ādama pirmā sieva.

-   Tātad Lilita? Ragana, kas vajāja sievietes un bērnus? Sieviete, kas pārvērtās par čūsku?

-   Jā. Viņa ir mūsu māte. Viņas vagīna bija skorpions. Viņai bija lauvas galva, viņas krūtis zīda cūka un suns, un viņa jāja uz ēzeļa. - Mazliet pagriezusies, Jola šķita novērtējam Alekša reakciju uz šiem vārdiem. - Lilitas meita Alu sākotnēji bija vīrietis, bet vēlāk pārvērtās par sievieti. Tieši no viņas čigāni mantojuši gaišredzību. Pa viņas līniju Kaina dēlam Lameham ar sievu Adu piedzima dēls. Tas bija Jābals - tēvs visiem telts iemītniekiem un lopu audzētājiem. Mēs esam rada arī Jūbalam - visu koklētāju un stabulnieku tēvam, jo šā Jūbala dēls Cilla kļuva par Lameha otro sievu.

Sabirs jau grasījās kaut ko teikt - kādu dzēlību par čigānu tracinošo paradumu rotaļāties ar loģiku -, bet tad ieskatījās Alekša sejā un pēkšņi atskārta, kādēļ Jola to visu stāstījusi. Šī meitene atkal bija soli viņam priekšā.

Aleksis šķita kā sastindzis - bija acīm redzams, ka dusmas pagaisušas. Viņa acis bija sapņainas, it kā viņš tikko būtu baudījis masāžu ar gulbja dūnu cimdu.

"Varbūt tas viss ir patiesība," Sabirs domās sprieda, "un Jola tiešām ir ragana?"

sešdesmit piektā nodaļa

Torlt Sabirs devās no apmetnes ārā un pastaigājās pa Gur- donas nomali. Galvā viņš bija uzlicis beisbola cepurīti, ko atrada treilera skapī, un mugurā uzvilcis sarkanmelnu ādas jaku ar zigzaga svītrām, bezgala daudziem nevajadzīgiem rāvējslēdzējiem un pusotru jardu garām ķēdēm. "Ja mani pazīs šādā izskatā," Sabirs nodomāja, "tad cerību nav - mani pazīs ikviens it visur."

Pirmo reizi kopš ierašanās Samuā apmetnē viņš publiskā vietā bija viens. Sabirs jutās savādi nervozs. Kā blēdis.

Piesardzīgi izvairīdamies no galvenajām ielām, kurās pilnā sparā ritēja tirdzniecība un likumam paklausīgi ļaudis, kā jau kārtīgi pilsoņi, kafejnīcās ieturēja brokastis, Sabirs pēkšņi atskārta, cik ļoti jau atsvešinājies no ārpasaules. Viņa ikdiena bija čigānu apmetne ar nemazgātiem bērneļiem, suņiem, lieliem ēdiena katliem un sievietēm garos svārkos. Salīdzinājumā ar to pilsētiņa šķita gandrīz vai bezkrāsaina. Sevī iegrimusi un pārlieku pedantiska.

Tiesādams kioskā nopirkto radziņu, Sabirs stāvēja pie pilsētas aizsargvaļņa, vēroja tirgu un izbaudīja vientulību. Kādā neticamā virpulī viņš iekļuvis? Vienā nedēļā viņa dzīve bija pilnīgi pārvērtusies, un sirds dziļumos valdīja negrozāma pārliecība, ka vecajās sliedēs tā vairs neievirzīsies. Viņš vairs nepiederēja ne vienai, ne otrai pasaulei. Kā to sauca čigāni?

Apatrīds. Cilvēks bez pavalstniecības. Tā viņi dēvēja piederību čigānu tautai.

Pagriezies viņš pēkšņi sastapās aci pret aci ar kādu vīrieti. "Vai pietiks laika izvilkt ieroci?" Tā kā laukumā bija nevainīgi cilvēki, Sabirs nolēma nemaz to nemēģināt.

-    Mesjē Sabirs?

-    Kas esat jūs?

-    Kapteinis Kalks. Valsts policija. Sekoju jums kopš brīža, kad izgājāt no apmetnes. Patiesībā jūs tiekat novērots jau trīs dienas - kopš ierašanās Rokamadūra.

-   Jēziņ!

-    Esat bruņots?

Sabirs palocīja galvu.

-    Bruņots, bet ne bīstams.

-    Vai varu apskatīt ieroci?

Uzmanīgi attaisījis kabatu un diviem pirkstiem satvēris pistoli aiz stobra, Sabirs to izņēma. Viņš teju sajuta, kā pret galvvidu pavērsts snaipera tēmēklis.

-   Varu apskatīt?

-    Pie velna, jā. Laipni lūdzu! Varat arī paturēt sev, ja gribat.

Kalks pasmaidīja.

-    Mēs šeit esam vieni, mesjē Sabir. Varat ieroci tikai parādīt, jums tas nav obligāti jāatdod.

Izbrīnījies Sabirs strauji nolieca galvu.

-   Jūs vai nu melojat, kapteini, vai neapdomīgi riskējat. - To teicis, Sabirs pasniedza Kalkam pistoli ar spalu pa priekšu, it kā tā būtu puvusi zivs.

-   Pateicos. - Kalks paņēma šaujamo. - Es tiešām riskēju. Taču domāju, ka tikko pierādījām kaut ko ļoti svarīgu. - Viņš pasvārstīja ieroci rokā. - Remington 51. Jauka mantiņa. Šīs pistoles pārstāja ražot pagājušā gadsimta divdesmito gadu beigās. Vai jūs to zinājāt? Šī ir teju muzejiska vērtība.

-    Nevar būt!

-Ja ierocis nav jūsu, es to paņemšu. Labi?

-Jūs ļoti labi zināt, ka es to atņēmu kādam nelietim Rokamadūras svētnīcā.

-   Es pierakstīšu sērijas numuru. Var atklāties daudz kas interesants.

-    Kā būs ar DNS? Mūsdienās taču tā ir vissvarīgākā.

-   Par vēlu. Pistole bijusi pārāk daudzās rokās. Tikai pierakstīšu sērijas numuru.

Sabirs smagi, saraustīti nopūtās.

-   Jā. Lūdzu. Pierakstiet sērijas numuru. Ņemiet ieroci. Ņemiet mani arī.

-   Es jau teicu, ka esmu viens.

-   Bet es esmu slepkava! Jūs esat parādījuši manu seju televīzijas ekrānos un publicējuši avīzēs. Es apdraudu līdzpilsoņu drošību.

-    Nedomāju vis. - Kalks uzlika lasāmās brilles un ierakstīja sērijas numuru melnā bloknotiņā. Tad viņš atdeva ieroci Sabiram atpakaļ.

-   Jūs jokojat?

-   Esmu visnotaļ nopietns, mesjē Sabir. Lai izpildītu manu lūgumu, jums jābūt bruņotam.

sešdesmit sestā nodaļa

Sabirs notupās līdzās Jolai un Aleksim. Bija vairāk nekā acīmredzams, ka abi atkal salabuši. Jola uz atklātas uguns grauzdēja kafijas pupiņas un savvaļas cigoriņu sakni - gatavoja Aleksim brokastis.

-   Es tikko saskrējos ar policiju, - Sabirs sacīja, sniegdams viņai sainīti ar radziņiem.

Aleksis iesmējās.

-   Vai tu nozagi radziņus, Damo? Nesaki tikai, ka tevi pieķēra jau pirmajā reizē!

-   Nē, Aleksi. Es runāju nopietni. Pie manis pienāca Valsts policijas kapteinis. Viņš zināja, kas es esmu.

-   Nelietīgie velni! - Aleksis ar delnu iesita sev pa pieri un pietrūkās kājās, it kā grasītos bēgt. - Vai viņi jau ir apmetnē?

-   Apsēdies, muļķi! Vai tu domā, ka es te dirnētu, ja viņi patiešām gribētu mani arestēt?

Mirkli vilcinājies, Aleksis atkrita uz celma, kur iepriekš bija sēdējis.

-Tu esi traks, Damo! No domas, ka būs jāiet cietumā, es gandrīz apvēmos. Ar tādām lietām nejoko.

-   Es nejokoju. Atceries to cilvēku, kurš kopā ar palīgu ieradās Samuā apmetnē aprunāties ar jums par Bābelu? Kamēr es biju iesprostots koka lādē, atceries?

-    Lādē? Jā, atceros.

-   Tas pats cilvēks. Es pazinu balsi. Tas bija pēdējais, ko es dzirdēju pirms samaņas zaudēšanas.

-   Kādēļ viņš ļāva tev iet? Viņi taču joprojām domā, ka tu nogalināji Bābelu, vai ne?

-   Nē. Kalks tā nedomā. Starp citu, tas ir viņa uzvārds. Kalks. Policijas virsnieks, ar ko Jola tikās Parīzē.

Jola palocīja galvu.

-Jā, Damo. Es atceros viņu. Izskatījās pēc godīga cilvēka - cik nu godīgs var būt payo… Viņš aizveda mani uz to vietu, kur tiek glabāti mirušie, un parūpējās, lai man ļauj nogriezt Bābela matu šķipsnu. Lai man neiedod cita cilvēka matus, jo tad Bābelu nevarētu apglabāt. Viņš saprata, cik tas ir svarīgi. Vismaz izlikās saprotam.

-   Kalks kopā ar saviem spāņu kolēģiem nesen gandrīz saskrējies ar maniaku, kurš iespēra Aleksim pa olām. Uzminiet, kur tas noticis! Montserrata. Pēc mūsu aizbraukšanas tas nelietis atgriezies Rokamadūrā un pats apskatījis uzrakstu. Viņš sēž mums astē kopš Sr.muā. Izseko mūsu mašīnu.

-   Izseko mašīnu? Kā tas var būt? Es visu laiku vēroju apkārtni!

-   Ne jau ar skatienu viņš mums sekoja, Aleksi. Viņš izmantoja elektronisku ierīci. Tas nozīmē, ka mašīnai var sekot distanciāli. Atrasties, teiksim, kilometra attālumā, lai pašu nevar manīt. Tāpēc viņš tik veikli uzmeklēja Jolu.

-   Putaini35 Būs labāk, ja lasīsimies prom no šejienes.

-   Kapteinis grib, lai paliekam.

Aleksis koncentrēdamies saviebās, it kā Sabirs būtu pateicis ko neparasti sarežģītu, un tad paskatījās uz Jolu, kas caur sietu kāsa kafiju un cigoriņus, it kā nekas īpašs nebūtu noticis.

-    Ko domā tu, lūludža?

Jola pasmaidīja.

-    Manuprāt, vajadzētu klausīt Damo. Taču domāju, ka visu viņš vēl nav izstāstījis.

Sabirs paņēma Jolas pasniegto tasi un apsēdās viņai līdzās uz baļķa.

-    Kalks vēlas, lai mēs kļūstam par ēsmu.

-   Kādu ēsmu?

-    Lai pievilinātu to vīru, kurš nogalināja Bābelu. Lai policija varētu viņu notvert. Es teicu, ka labprāt to darītu, lai sevi attais- • notu, bet jūs lēmumu pieņemsiet paši.

Aleksis pārvilka ar plaukstu pār rīkli.

-    Es ar policiju nesadarbošos. To es nedarīšu.

Jola papurināja galvu.

-    Ja mēs nebūsim kopa ar tevi, tas nelietis sapratīs, ka kaut kas noticis. Viņš kļūs aizdomīgs, un policija pazaudēs viņa pēdas. Vai ne?

Sabirs paskatījās uz Aleksi.

-    Montserratā viņš uzbrucis Kalka palīgam un kalnos nobeidzis spāņu policistu, bet pirms divām dienām Rokamadūrā nogalinājis apsargu. Kāzu laikā, protams, neviens šeit avīzes nelasīja un radio neklausījās. Pirms uzbrukuma Jolai tas puisis uz ceļa uzklupis nevainīgam cilvēkam un gandrīz nožņaudzis viņa sievu - tikai tādēļ, lai novērstu policijas uzmanību no sevis. Francijas policisti dara visu iespējamo, lai viņu notvertu. Izsludināta plaša operācija, un tajā būšot jāiesaistās mums arī.

-    Ko tas jukušais grib, Damo? - Jola bija tik uztraukusies, ka atļāvās kopā ar diviem vīriešiem publiski dzert kafiju. To ieraudzījusi, kāda vecāka sieva garāmiedama sarauca pieri, taču Jola par to nelikās ne zinis.

-   Vārsmas. Neviens nezina, kādēļ viņam tās vajadzīgas.

-    Kur tās ir? Vai mēs zinām?

Sabirs izņēma no kabatas papīra lapu.

-   Skaties! Kalks man iedeva rindas, kas uzrakstītas uz La Mo- renita statujas Montserratā.

"L'antechrist, tertius Le revenant, secundus Primus, la foi Si li boumian sian catouli"

Primus, secundus, tertius, quartus, Cļuintus, sextus, septimus, octa- vus, nonus, decimus. Tie ir kārtas skaitļa vārdi latīņu valodā. Proti, pirmais, otrais, trešais, ceturtais, piektais un tā tālāk. Tātad antikrists ir trešais. Gars jeb tas, kurš atgriežas, ir otrais. Ticība ir pirmais. Pēdējo rindiņu es nesaprotu.

-Tajā teikts: "Ja čigāni joprojām ir katoļi."

Sabirs pagriezās pret Jolu.

-    Pie velna, kā tu to zini?

-Tā ir čigānu valoda.

Brīdi Sabirs vēroja pāri, kurš sēdēja viņam pretī. Viņš jutās tuvs šiem cilvēkiem un apzinājās, ka nevēlas tos zaudēt vai no tiem

šķirties. Jola un Aleksis bija kļuvuši viņam gluži vai radinieki - īsta, nevis tikai iedomāta ģimene. Klusībā uzjautrinādamies par savu jutu uzplūdu, Sabirs saprata, ka šie cilvēki viņam nepieciešami - varbūt pat vairāk, nekā viņš tiem.

-   Es neizstāstīju Kalkam kaut ko svarīgu un joprojām neesmu pārliecināts, ka rīkojos pareizi. Gribēju saglabāt mums pēdējo iespēju. Neviens cits šo informāciju nezina.

-    Kas tā par informāciju?

-   Es noklusēju pirmo katrēnu, kas iegravēta tavas lādes apakšā. Atceries?

"Heberge par Ies trois maries Celle d'Egyp(e la der niere fit La vierge noire au camaro duro Tiem le secret de mes vers ā ses pieds."

Daudz esmu par to domājis. Manuprāt, tajā slēpjas atslēga.

-    Tu taču jau to pārtulkoji! Šīs rindas aizveda mūs uz Roka- madūru.

-   Tulkojums nebija precīzs. Es atstāju neievērotus dažus pavedienus. īpaši tas sakāms par pirmo rindiņu, kas tradicionāli ir pati svarīgākā. Es tulkoju šādi: "Patvērums rasts pie trim precētiem cilvēkiem." Tā kā man šķita, ka šajos vārdos trūkst loģikas, es muļķības pēc nepievērsu tiem uzmanību. Vaļsirdīgi sakot, aizrāvos ar jauko anagrammu trešajā rindā, lai varētu padižoties ar savu gudrību tās tulkošanā. Iedomība kaitējusi arī . daudz gudrākiem ļaudīm par mani, un Nostradams to zināja. Dažreiz viņš tīši rakstīja muļķības, lai iztrenkātu tādus idiotus kā es, - sacerēja kādu mīklu, lai pavērotu, vai mums pietiek prāta, lai to neuztvertu nopietni. Pirms piecsimt gadiem es šādas kļūdas pēc dotos nedēļām ilgā nevajadzīgā ceļojumā. Mūsdienās, attīstības laikmetā, tas prasītu tikai dažas dienas. Pagāju- šonakt Gavrils pateica kaut ko tādu, kas mudināja mani vēlreiz apsvērt šīs vārsmas.

-    Gavrils? Tas nejēga? Ko gan tādu, apskaidrojošu, viņš var pateikt? - Aleksis noprasīja.

-   Viņš teica, ka jūsu strīdu i/šķirs Svētā Sāra Triju Mariju svētkos, kas notiek Sentmarīdelamērā, Kamargā.

-   Un tad? Es došos uz turieni. Man būs iespēja atbrīvot viņa mutē vietu, kur ielikt dažus zelta zobus.

-    Ne jau to es gribēju teikt. - Sabirs nepacietīgi papurināja galvu. - Trīs Marijas. Les Trois Maries. Saproti? Katrēnas vārdā maries es liku uzsvaru, un tas pārvērtās par maries, tas ir, "precēts". Tieši tā Nostradams mēdza slēpt vārdu patieso nozīmi. Mēs šo rindiņu izlasījām nepareizi un tādējādi aplam uztvērām visu katrēnu. Taču es joprojām nesaprotu, kas ir tā noslēpumainā ēģiptiete.

Jola sašūpojās uz priekšu.

-   Tas ir pagalam vienkārši. Tā ir Svētā Sāra. Arī viņa ir Melnā Dievmāte. Romiem tā ir slavenākā Melnā Dievmāte pasaulē.

-    Ko tu ar to gribi teikt, Jola?

-    Svētā Sāra ir mūsu aizbildne. Visu čigānu aizbildne. Protams, katoļu baznīca viņu neatzīst par īstu svēto, taču čigāniem šī Dievmāte nozīmē daudz vairāk nekā divas citas svētās - Marija, Jēkaba māte un Jaunavas Marijas māsa, un Marija Salome, apustuļa Jēkaba Lielā un Jāņa Evaņģēlista māte.

-    Kā tas viss saistits ar Ēģipti?

-    Mēs Svēto Sāru saucam par Sara l'Egyptienne, Ēģiptes Sāru. Ļaudis, kas sevi uzskata par gudriem, apgalvo, ka visi čigāni nākuši no Indijas, bet mēs droši zinām, ka vismaz dažu saknes meklējamas Ēģiptē. Kad ēģiptieši dzinās pakaļ Mozum un mēģināja pāriet Sarkano jūru, izglābās tikai divi, un tie dibināja čigānu rasi. Viena no viņu pēctecēm bija Sara-e-kali, Melnā Sāra. Ēģiptiešu valdniece. Viņa ieradās Sentmarīdelamērā, kas bija ēģiptiešu saules dieva pielūgšanas centrs, - tolaik šo vietu dēvēja par Oppidum-Rā. Sāra kļuva par tās valdnieci. Trīs Marijas - Jēkaba māte Marija, Marija

Salome un Marija Magdalēna - kopā ar Martu, Maksiminiju, Sido- niju un Lācaru Augšāmcelto laivā bez airiem un burām, turklāt bez pārtikas, devās prom no Palestīnas un piestāja šajā Oppidum-Rā, kurp viņus atpūta Dieva vējš. Valdniece Sāra tajā dienā nogāja krastā, lai atbraucējus sagaidītu un izlemtu viņu likteni.

-    Kāpēc tu neizstāstīji to agrāk, Jola?

-   Tu mani aizvedi pa maldu ceļu. Tu teici, ka tie ir trīs precēti cilvēki, bet Sāra bija jaunava. Viņas lacha bija neskarta. Viņa nebija precējusies.

Sabirs pacēla skatienu pret debesīm.

-   Tātad… kas notika pēc tam, kad Sāra bija nogājusi krastā pie atbraucējiem?

-    Sākumā viņa tos cilvēkus izsmēja. - Jola šķita vilcināmies. - Tā laikam bija tāda kā pārbaude. Tad viena no Marijām izkāpa no laivas un nostājās uz ūdens tāpat kā Jēzus Betsaidā. Viņa aicināja Sāru darīt to pašu. Kad Sāra iegāja jūrā, viņu aprija viļņi, taču otra Marija iesvieda ūdenī savu apmetni, Sāra uz tā uzrausās un bija glābta. Pēc tam Sāra aicināja viņus uz pilsētu un, kad bija pievērsta jaunajai ticībai, palīdzēja tur izveidot kristiešu komūnu. Jēkaba māte Marija un Marija Salome palika Sentmarīdelamērā līdz pat savai nāvei. Viņu kauli tur atdusas joprojām.

-   Tātad viss pateikts pirmajā vārsmas rindiņā, - mirkli apdomājies, Sabirs sacīja. - Pārējais teksts ir blēņas. Kā jau es teicu.

-   Nē, es tā nedomāju. - Jola papurināja galvu. - Manuprāt, ari • tā ir pārbaude. Lai pārliecinātos, ka čigāni joprojām ir katoļi. Si li boumian siau catouli. Ka mēs joprojām esam cienīgi saņemt šīs vārsmas. Gluži kā svētceļojums, kurā tev jādodas pirms svarīga noslēpuma izzināšanas.

-    Kā iestāšanās rituāls, jā? Kā Svēta Grāla meklējumi?

-   Es nesaprotu, par ko tu runā. Bet… Ja tu ar to gribi sacīt, ka vispirms ir jāpārbauda, vai esi cienīgs kaut ko iemācīties, tad, jā, šie rituāli tiešām ir līdzīgi.

-   Jola, - Sabirs teica, saņēmis meitenes galvu plaukstas, - tu nebeidz mani pārsteigt.

sešdesmit septītā nodaļa

Makrons bija dusmīgs. Līdz sirds dziļumiem, līdz putām uz lūpām, līdz nāvei dusmīgs. Viena galvas puse viņam pulsēja, acs bija aiztūkusi zila, žoklis sāpēja kā dabūjis triecienu ar pāļdzini. Galvassāpes bija mežonīgas, ar steku sasistās pēdas smeldza, tāpēc šķita, ka ik soli viņš sper basām kājām pa oļiem.

Viņš vēroja tuvojamies Kalku - tas līkumoja starp kafejnīcas galdiņiem, grozīdams gurnus kā dejotājs, it kā būtu kaut kur dzirdējis un noticējis, ka visi rešņi ir lieliski deju soļu pratēji.

-    Kur jūs bijāt?

-    Kur es biju? - Izdzirdējis palīga balss toni, Kalks sarauca pieri.

Policists tūdaļ steidza labot savu kļūdu, cik vien cienīgi spēja.

-   Piedodiet, kungs. Man sāp galva, tāpēc esmu tik īgns. Nepavisam negribēju būt ass.

-   Saprotu. Turklāt domāju, ka tev vajadzētu likties slimnīcā, nevis dirnēt šajā kafejnīcā un sūkt kafiju ar tik uzpampušām lūpām. Paskaties uz sevi! Tevi nepazītu pat miesīga māte!

-     Ka es saku, ar mani viss ir kārtībā! - Makrons saviebās. - Tas spāņu dakteris teica, ka satricinājuma nav. Pēdas man ir tikai sadauzītas, un tāpēc man ir kruķi. Kad pārvietojos ar tiem, spiediens uz pēdām ir mazāks.

-    Tu gribi nogalināt, vai ne? Atriebties. Dzīties pakaļ Acu vīram, lēkdams ar kruķiem.

-   Protams, nē. Es protu nodalīt emocijas no pienākuma. Esmu profesionālis. Jūs to zināt.

-   Tiešām?

-   Jūs grasāties mani no lietas izmeklēšanas atstādināt? Sūtīt mājās? Vai to jūs gribat man pateikt?

-   Nē. Neko tādu es nedarīšu. Vai gribi zināt, kāpēc?

Makrons palocīja galvu. Viņš nebija īsti pārliecināts, ko tūdaļ

dzirdēs, taču pieļāva, ka tas nebūs nekas patīkams.

-    Acu vīrs tev uzbruka manas vainas pēc. Es nedrīkstēju atstāt tevi vienu tajā nogāzē. Nedrīkstēju atstāt savu posteni. Tevi varēja nogalināt. Pēc manām domām, tu esi pelnījis tikai vienu - atbalstu. Vai gribi turpināt izmeklēšanu?

-   Jā, kungs.

-   Tad es tev pateikšu, kur tikko biju.

sešdesmit astotā nodaļa

Sabirs noberzēja seju ar plaukstām - it kā iemasētu ādā iedeguma krēmu.

-    Ir tikai viena nelaime.

-    Kāda?

-   Tā kā es noklusēju Kalkam daļu man zināmās informācijas, franču policija nezinās, kurp mēs dodamies, turklāt viņi joprojām meklēs mani, liekot lietā visu savu arsenālu, jo tur aizdomās par Bābela un tā apsarga slepkavību. Un jūs uzskatīs par līdzzinātājiem.

-   Tu taču nesaki to nopietni?

-   Saku gan. Pilnīgi nopietni. Kapteinis Kalks teica, ka saruna ar mani bijusi vienīgi viņa iniciatīva.

-    Un tu viņam tici?

-   Ticu. Jau šorīt viņš varēja mani ieslodzīt aiz restēm, atslēgu izmest un plūkt slavas laurus. Es biju gatavs padoties bez pretošanās. Es neesmu policistu slepkava, un tā viņam ari pateicu. Viņš pat paņēma no manis Remitigton, bet tad atdeva atpakaļ.

Aleksis iesvilpās.

-   Varas iestādes mēnešiem ilgi varētu man uzvelt visu, ko sastrādājis tas maniaks, bet viņš tikmēr aizbēgtu - iespējams, ar visām vārsmām, ko nekavējoties pārdotu. Kas gan vairs pierādītu, kā Acu vīrs pie tām ticis? Neviens. Jo viņiem nav DNS. Nezināma čigāna nāves apstākļu izmeklēšana šejienes policistus acīmredzot īpaši neinteresē. Turklāt es jau būtu arestēts, tāpēc par pārējo viņiem galva nesāpētu. Ideāls aizdomās turamais, kura asinis atrastas nozieguma vietā. Viss skaidrs, vai ne?

-   Tad kāpēc Kalks tā rīkojas? Viņu nosūtīs uz giljotīnu, par to šaubu nav. Vai arī izsūtīs trimdā uz Elbas salu kā Napoleonu.

-    Diezin vai. Viņš tā rīkojas tāpēc, ka grib notvert Acu vīru. Kalka vainas pēc esot cietis viņa palīgs. Viņš uzskata sevi par vainīgu arī apsarga nāvē. Droši vien domā, ka vajadzēja uzminēt noziedznieka lēmumu atgriezties notikuma vietā, lai pabeigtu iesākto. Kalks apgalvo, ka pārāk aizrāvies ar saviem spožajiem prātojumiem par Montserratas šifrēto ziņojumu, tāpēc nekam citam nav pievērsis uzmanību. Tāpat kā es.

-   Vai esi pārliecināts, ka tās nav lamatas, kurās notvers gan to ķerto, gan tevi? Nu, varbūt viņi domā, ka jūs strādājat kopā.

Sabirs novaidējās.

-    Pie velna! Nav ne jausmas. Zinu tikai to, ka viņš jau šorīt varēja mani arestēt, bet to neizdarīja. Manuprāt, mums neticami veicies.

-   Tātad, ko iesāksim?

-    Ko iesāksim? - Sabirs ar zobgalīgu izbrīnu pārjautāja, paliekdamies uz priekšu. - Dosimies uz Kamargu! Caur Mijo. Vismaz par to es ar Kalku vienojos. Tur mēs uz dažām dienām iejuk- sim starp desmit tūkstošiem tavu radinieku. Protams, nemitīgi paturot prātā, ka Acu vīrs var izsekot mūsu mašīnu, ka mūs joprojām tur aizdomās par slepkavību un franču policija min mums uz papēžiem, sagatavojusi rokudzelžus un automātus.

-Ješu Cristu! Ko pēc tam?

- Pēc tam, pašā Triju Mariju svētku karstumā, mēs iznāksim no slēptuves un nozagsim Svētās Sāras statuju no baznīcas, kas būs kā piebāzta ar dedzīgiem svētceļniekiem. Ar to nelieti mēs pat nesatiksimies. Turklāt neviens no atriebīgajiem fanātiķiem mūs ne pakārs, ne sakapās gabalos. - Sabirs plati pasmaidīja. - Kā tev tas patīk, Aleksi?

Otrā daļa

pirmā nodaļa

Ašors Bals juta, ka viņu pārņem dziļš miers. Trekeris tikko bija uztvēris Sabira mašīnas signālu un, lēni pulsēdams, sekoja tās virzienam.

Jā. Bija jaušama ari policijas trekera klātbūtne. Tātad šie joprojām strādā. Velti cerēts, ka viņi turēs Sabiru aizdomās par uzbrukumu Montserratā. Toties vēl bija niecīga iespēja, ka viņu vainos Rokamadūras apsarga nāvē. Savādi, ka Sabirs joprojām nebija arestēts. Tas nozīmēja tikai vienu - ari policija dzenas pēc vārsmām. Tā vien šķita, ka gan Sabirs, gan policisti piedalās gaidīšanas spēlē.

Pasmaidījis Bals uz pasažiera sēdekļa sataustīja Makrona personas dokumentu un pacēla to acu augstumā.

- Kā jūties, Pol? Mazliet sāp? - Bals skaļi jautāja, raudzīdamies uz policista fotogrāfiju.

Gan jau viņi atkal satiksies - par to Bals bija pārliecināts, jo vajadzēja šeit pabeigt kādu darbiņu. Kā Francijas policija uzdrošinājās sekot viņam Spānijā? Tādi nekauņas jāpārmāca.

Taču pagaidām viņš visu savu enerģiju veltīs Sabiram. Šis vīrs devās uz dienvidiem, nevis uz Montserratu. Kāpēc? Vai viņš ko dzirdējis par uzbrukumu policistiem? Viņa rīcībā ir tāda pati informācija kā Balam - lādes apakšā iededzināta katrēna un vārsma no Rokamadūras. Vai tas čigānmeitēns upes krastā kaut ko noklusējis, atstāstīdams pirmās vārsmas saturu? Nē. Bals to zināja. Tā knīpa bija pārbijusies līdz nāvei un nespēja savaldīt pat savu urīnpūsli - tādas bailes nav iespējams notēlot. Viņi tobrīd bija gluži kā Dienvidāfrikas gazele un lauva - tiklīdz lauva iecērt zobus gazelei kaklā, upura fiziskie mehānismi bloķējas un dzīvnieks ir beigts no šoka jau pirms tam, kad lauva pārkodusi tā graciozo kaklu.

Tieši tā nelaiķis tēvs, Mesjē, bija Balu mācījis - ar nešaubīgu pārliecību doties uz priekšu. Prātā apsvērt savas rīcības optimālo iznākumu un palikt šim iznākumam uzticīgam - par spīti pretinieka izlēcieniem. Līdzīgi jāstrādā ari šahistam, un Bals bija lielisks šahists. Galvenais bija vēlēšanās uzvarēt.

To apliecināja arī viņa nesenais zvans mātei, Kundzei. Viņš, protams, neizstāstīja par Montserratā piedzīvoto neveiksmi, tikai paskaidroja, ka izsekojamie cilvēki aizkavējušies kāzās - tie taču ir tikai čigāni, nevis raķešu izgudrotāji. Tādi ļaudis, bēgdami no policijas, pēkšņi apstājas ceļmalā un ievāc savvaļas sparģeļus. Grandiozi.

Kundze izklausījās apmierināta ar viņa paveikto un atzina, ka no visiem daudzajiem bērniem tieši viņš tai esot vistuvākais. Tieši uz viņu Kundze visvairāk paļaujoties.

Braucot uz dienvidiem, Bals teju vai sajuta, kā viņam no kapa labsirdīgi uzsmaida Mesjē, nelaiķa tēvs.

otra nodaļa

-   Es zinu, kur mēs varētu paslēpties.

Sabirs pagriezās pret Jolu.

-Kur?

-   Kamargā, netālu no Siguletes purva, ir kāda māja. Daudzus gadus tā bija vieta, kur pieci brāļi cīnījās par tēva mantojumu. Galu galā to, protams, sadalīja atbilstoši Napoleona likuma burtam. Nespēdami vienoties, ko ar mantojumu lai iesāk, brāļi cits ar citu nesarunājās. Neviens arī nemaksāja par īpašuma uzturēšanu un sargāšanu. Kopš mans tēvs pirms piecpadsmit gadiem kādās de- ribās ieguva šīs mājas lietošanas tiesības, tā ir mūsu teritorija. Mūsu patrin.

-   Viņš atguva šīs tiesības no brāļiem? Tu joko?

-    Nē. No citiem čigāniem, kas bija to atraduši. Gādžo parasti šķiet, ka tas nav likumīgi, jo par darījumu neviens cits nezina, taču mums tas ir kā akmenī iecirsts. To gluži vienkārši pieņem. Dažreiz mēs tur nakšņojam, kad dodamies uz svētkiem. Ceļa uz turieni nav, tikai iebrauktas pēdas. Tuvākajā apkārtnē dzīvojošie gardians par satiksmes līdzekli izmanto zirgus.

-    Gardians?

-    Kamargas vēršu gani. Parasti viņus redz sēžam baltos zirgos, šad tad ar piķiem rokā. Viņiem pazīstams katrs Kamargas purvu stūrītis. Šie gani ir mūsu draugi. Kad Sara-e-kali tiek nesta uz jūru, to apsargā šo ganu brālības Nacioun Gardiano vīri.

-   Tātad viņi arī zina par māju?

-    Nē. Neviens nezina, ka mēs to izmantojam. No ārpuses tā izskatās neapdzīvota, un iekšā mēs tiekam caur pagrabu.

-   Ko iesāksim ar mašīnu?

-   Atstāsim to kādu gabalu no Kamargas.

-    Acu vīrs tad pazaudēs mūsu pēdas. Mēs taču vienojāmies ar Kalku, atceries?

-Tad atstāsim uz laiku mašīnu Arlā, bet līdz Kamargai tiksim kopā ar citiem čigāniem. Viņi noteikti mūs aizvedīs. Uzliksim uz ceļa shperaun viņi apstāsies. Dažu kilometru attālumā no mājas mēs izkāpsim un dosimies purvā. Līdzi ņemsim tikai pārtiku, jo visu pārējo varam sagādāt ar manghel.

-Ar ko?

-    Ar ubagošanu lauku mājās. - Aleksis novērsa skatienu no ceļa. Viņš jau bija pieradis, ka Sabiram nemitīgi jāskaidro čigānu dzīvesveids. Tādos brīžos Alekša sejā vīdēja viena un tā pati izteiksme - kaut kas no televīzijas reklāmraidījuma vadītāja viszi- nīguma un nesen apskaidrota garīgā līdera iecietības. - Kopš agras bērnības Jola, tāpat kā visas čigānu meitenes, mācījusies apvārdot vietējos zemniekus, lai tie dalās pārtikā. Jola ir manghel meistariene. Cilvēki pat jūtas pagodināti, ka var viņai kaut ko iedot.

Sabirs smējās.

-   Tam es ticu! Viņai taču izdevās mani pārliecināt, lai daru ko tādu, kas man pat sapņos nebija rādījies! Taču spriedīsim tālāk. Ko mēs iesāksim, kad nokļūsim mājā un Jola apkaimes saimniecībās būs sadabūjusi pārtiku?

-    Paslēpsimies un nogaidīsim līdz svētku sākumam. Pēc tam nozagsim un noglabāsim Saru. Tad atgriezīsimies pie mašīnas un piezvanīsim Kalkam. Pārējo izdarīs policija.

Smaids Sabira sejā sastinga.

-    Izklausās pārāk viegli.

Trešānodaļa

-    Domāju, ka esam viņu atraduši.

-   Tad turies no viņa pa gabalu.

-    Es neizlaidīšu viņu no acīm!

-    Nē, Makron! Viņš mūs ieraudzīs, un mēs neko nepanāksim. Mums ir tikai viena iespēja. Netālu no Mijo, kur ceļš vijas cauri kanjonam, esmu norīkojis nemanāmu blokposteni. Ļausim, lai viņš tajā iebrauc. Pēc puskilometra būs nākamais - skaidri saskatāms blokpostenis. Sabiram un čigāniem ļausim braukt garām, bet pēc tam ceļu slēgsim. Ja Acu vīrs metīsies atpakaļ, notversim viņu kā žurku slazdā. Pat viņam nav pa spēkam uzrāpties pa stāvu klinti.

-    Kā būs ar vārsmām?

-   Pie velna vārsmas! Man vajadzīgs noziedznieks. Aiz restēm, ! uz mūžīgiem laikiem.

Klusībā Makrons jau domāja, ka priekšnieks galveno uzdevumu aizmirsis. Pēc tā Rokamadūras jucekļa, kas beidzās ar nevainīga apsarga nāvi, Makrons sev teica, ka nekas tāds nenotiktu, ja izmeklēšanu vadītu viņš. Tad sekoja Kalka muļķīgā rīcība Montserratā, kur tas pameta posteni, bet viņu piekāva tas jukušais. Galu galā Acu vīra sitienus saņēma viņš, nevis Kalks. Un tagad šis.

Makrons bija pārliecināts, ka viņi paši var notvert Acu vīru. Jāseko drošā attālumā, lai nopeilētu un identificētu viņa transportlīdzekli. Priekšā un aizmugurē jābrauc nemarķētiem automobiļiem. Un neģēlis viņiem būtu rokā! Pilnīgi varētu iztikt bez blok- posteņiem, no kā parasti ir vairāk sarežģījumu nekā labuma. Ja viņi neuzmanīsies, viss var beigties ar pakaļdzīšanos vājprātīgā ātrumā pa akmeņainu saulespuķu lauku, bet pēc tam vēl trīs nedēļas vajadzēs aizpildīt veidlapas, taisnojoties par policijas transportlīdzekļiem nodarītiem bojājumiem. Makrons ciest nevarēja tādu birokrātiju.

-   Viņš brauc ar baltu Volvo SUV. Tas noteikti ir viņš. Mazliet pietuvošos, lai pārliecinātos. Tūdaļ nosaukšu numuru!

-   Netuvojies! Viņš mūs pamanīs.

-   Tas vīrs nav nekāds supermens, kungs. Viņam nav ne jausmas, ka mēs zinām par viņa sekošanu Sabiram.

Kalks nopūtās. Viņš rīkosies muļķīgi, ja Makronam piekāpsies. Taču tā notiek, ja cilvēks jūtas vainīgs. Viņš kļūst mīkstsirdīgs. Palīgs, kā izrādījās, bija īsts fanātiķis. Jo vairāk laika abi pavadīja kopā, jo vairāk atklājās viņa aizspriedumi. Pret čigāniem, pret ebrejiem, pret līgavas ģimeni, ko veidoja metis - jauktas rases cilvēki. Pret līgavu Makronam it kā iebildumu nebija, taču ģimenei tādu trūkumu piedot viņš nespēja.

Kalkam bija klusas aizdomas, ka šis cilvēks balso par Nacionālo fronti, bet kapteinis piederēja tai paaudzei, kas jautājumus par politiskajiem uzskatiem atzina par nepieklājīgiem. Tādējādi atbildi kapteinis uz saviem minējumiem nebija radis. Varbūt Makrons ir komunists? Pēc Kalka domām, Komunistiskās partijas biedri bija vēl lielāki rasisti nekā Nacionālā fronte. Abas partijas balsoja pēc viena kritērija - izdevīguma.

-    Mēs esam viņam pietiekami tuvu. Neaizmirsti, kā viņš mus apkrāpa Montserrata kalnos. Viljada domāja, ka viņš nespēs aiz- lavīties garām policijas posteņiem un tikt lejā no kalniem. Tas ban- dubērns pārvietojas veikli kā kaķis. Bīstamo robežu viņš acīmredzot šķērsoja, pirms spāņu policija bija sākusi operāciju.

-   Viņš palielina ātrumu.

-    Lai palielina. Vēl jānobrauc vairāk nekā trīsdesmit kilometru, un tikai tad varēsim apmest cilpu viņam ap kaklu. Rodēzas lidostā darba gatavībā gaida helikopters. Kārtības policija mobilizēta Monpeljē. Izbēgt nav iespējams.

"Kalks izskatās pēc kompetenta," Makrons domāja, "un izklausās pēc kompetenta, taču tās visas ir muļķības. Tas vīrs ir diletants. Kādēļ lai kaut kāda mistiska plāna vārdā neizmantotu iespēju arestēt Acu vīru, ja šis mistiskais plāns var iegrūst mūs pamatīgā kaunā? Vēl viena kļūda, un es, Pols Ēriks Makrons, varēšu atvadīties no jebkādām izredzēm uz paaugstinājumu, taisnā ceļā doties uz patruļdienestu un kļūt par mūžīgo pandore."

Makrons viegli uzspieda uz akseleratora. Viņi brauca pa līkumainu lauku ceļu. Acu vīrs droši vien visu uzmanību vērš uz priekšu, tādēļ diez vai iedomāsies pārbaudīt, kas notiek viņam puskilometru aiz muguras. Makrons slepus nospieda pogu uz ieroča maksts, ko no rīta bija paslidinājis zem sēdekļa.

-   Es taču liku piebremzēt.

-   Jā, kungs.

Kapteinis pielika pie acīm binokli. Ceļš bija tik līkumots, ka jau dažas sekundes ilga skatīšanās uzdzina nelabumu. "Jā, Makronam taisnība," Kalks domās sprieda. "Tas Volvo SUV ir īstais.

Jau divdesmit kilometrus tas ir vienīgais automobilis, kas šķir mūs no Sabira." Kapteinim izkalta mute un kņudināja pakrūtē - tik nelāgi viņš jutās vēl vienīgi bijušās sievas klātbūtnē.

Izbraukdami nākamo līkumu, viņi ieraudzīja Balu, kurš stāvēja astoņdesmit metru attālumā, pašā ceļa vidū. Rokā viņš turēja mašīnpistoli Star Z-84, ko bija nolaupījis kataloņu policistam, - 600 šāvienu minūtē, 9 mm Liiger Parabellum munīcija, precīzi darbojas 200 metru rādiusā.

Pasmaidījis Bals piespieda mašīnpistoli pie labā pleca un nospieda mēlīti.

ceturta nodaļa

Makrons spēji parāva stūri pa kreisi - tā bija instinktīva reakcija, nevis autovadīšanas kursos vai policistu skolā iegūta prasme. Nemarķētā policijas automašīna sasvērās uz vienu sānu. Lai to noturētu līdzsvarā, viņš grieza stūri uz pretējo pusi, taču mašīna joprojām gāzās, līdz sāka neganti kūleņot.

Bals palūkojās uz ieroci savā rokā. Neticami. Tas strādāja vēl labāk, nekā cerēts.

Policijas auto aprimis palika uz sāniem, metāla šķindoņa un krakšķēšana mitējās. Visapkārt piecdesmit metru attāluma mētājās stikla lauskas, plastmasas un alumīnija gabali. Zem mašīnas sāka plesties biezs eļļas plankums - gluži kā asinsizplūdums.

Aši nopētījis ceļu, Bals nometās četrrāpus un ielasīja kabatā patronu čaulas. Viņš tīši bija mērķējis augstu, lai lodes trauktos atklātā laukā. Balu uzjautrināja doma, ka abiem policistiem - ja tie izdzīvos - nebūs neviena pierādījuma, ka viņš te vispār bijis.

Teju laiski paskatījies vēlreiz pār plecu, Bals iesēdās Volvo un turpināja ceļu.

piektā nodaļa

-    Kāpēc mēs nevarētu Acu vīram gluži vienkārši pateikt, kur atrodas vārsmas? Tad viņš savus uzbrukumus izbeigtu.

-   Mēs nezinām, kur tās atrodas. Vismaz viņš tā domā.

Aleksis neizpratnē palūkojās uz Jolu, taču viņa uz automašīnas aizmugures sēdekļa cieši gulēja.

-   Padomā pats, Aleksi! Viņš zina tikai to, ko izstāstīja Jola. Tas arī viss. Un Jola neko nemācēja pateikt par Trim Marijām, jo neko par tām nezināja.

-   Bet…

-    Turklāt viņa rīcībā ir tikai viena vārsma, kas lasāma uz Rokamadūras Melnās Dievmātes statujas. Tādēļ viņš devās uz Montserratu, taču tur piedzīvoja neveiksmi, netikdams klāt kat- rēnai uz La Morenita statujas. Taču tieši tā katrēna apstiprina saikni ar čigāniem. Viņš nezina ari to, ka esmu ticies ar Kalku un, gluži kā apliecinādams uzticību, kapteinis iedeva man Montserratas katrēnas tekstu. Tātad mēs esam tam puisim vajadzīgi. Viņš domā, ka mēs braucam uz kādu konkrētu vietu, lai saņemtu nākamo informāciju, tāpēc nav ieinteresēts mūs iznicināt. Viņš nezina, ka esam informēti par izsekošanu. Iespējams, pēc izvairīšanās no spāņu policijas Montserratā nelietis ir tik pašpārliecināts, ka uzskata sevi par spējīgu apvest ap stūri visus Francijas Valsts policijas darbiniekus, ja vien tie būs pietiekami dumji un aizkaitināti, lai mēģinātu viņu aizturēt vēlreiz.

-    Kā tu to visu zini?

-   Psiholoģija. Pietika Rokamadūras svētnīcā uz viņu paskatīties. Tas puisis radis iegūt visu, ko iekāro. Kā viņš to dara? Viņš rīkojas! Instinktīvi. Bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Paseko viņa darbībām, un tu redzēsi, ka viņš ik reizi trāpa vārīgākajā vietā.

-Varbūt uzbruksim viņam no slēpņa? Izmantosim viņa taktiku? Kāpēc gaidīt, kad viņš sitis pirmais? - Sabirs atslīga sēdekli, bet Aleksis turpināja: - Policija visu sabojās, Damo. Viņi vienmēr visu sabojā. Tas nelietis nogalināja manu brālēnu. Mēs zvērējām viņu atriebt. Tu ari piekriti. Tagad šis slepkava mums ir īsā saitītē - seko it visur, kurp braucam. Kāpēc to saitīti drusku neparaustīt? Kāpēc nepavilkt viņu tuvāk? Pakalposim Kalkam!

-   Tu tiešām tā domā, vai ne?

-   Jā. - Aleksis smīnēja, un sarkasms spiedās ārā no katras viņa poras. - Man patīk policija. Tu to zini. Viņi allaž bijuši godīgi pret čigāniem, ne? Izturējušies ar cieņu un laipnību, ko? Devuši mums tādas pašas tiesības kā pārējiem Francijas iedzīvotājiem? Kādēļ pārmaiņas pēc lai es nepalīdzētu viņiem? Atdarīsim labu ar labu, jā?

Sabirs veltīja sarunu biedram pārmetošu skatienu.

-    Jā, zinu. Visu zinu, - Aleksis turpināja. - Mēs nespēlējam kovbojus un indiāņus. Taču uzskatu, ka vajadzētu izmantot tā puiša taktiku pret viņu pašu. Iepriekšējā reizē gandrīz izdevās…

-   Ja neņem vērā tavas olas un zobus…

-   Ja neņem vērā manas olas un zobus. Jā. Šoreiz viss izdosies. Galvenais ir pareizi saplānot un nezaudēt galvu.

sestā nodaļa

Kalks izspraucās pa sadauzīto policijas automašīnas priekšējo logu ārā. Izstiepies zemē uz muguras, viņš raudzījās debesīs. Makronam bija taisnība. Gaisa spilvens darbojas ari tad, ja cilvēks ir piesprādzējies. Pgtiesībā darbojas tik labi, ka viņam nu ir lauzts deguns. Kalks to neveikli aptaustīja, taču neuzdrošinājās iestumt savā vietā.

-   Makron?

-   Es nevaru pakustēties, kungs. Un saožu benzīnu.

Beigusi kūleņot, automašīna bija apstājusies līkumā. Kalks iztēlojās, kā uzlauž bagāžnieku, izņem brīdinājuma trijstūrus un klibo tālāk no avarējušās automašīnas, lai kāds tajā neietriektos. Drošības noteikumi arī paredzēja, ka viņam jāuzvelk atstarojoša veste. Kapteinim gribējās smieties.

Pietrausies ceļos, viņš pieliecās un paskatījās zem vraka.

-   Vai vari aizsniegt atslēgas?

-Jā.

-   Izslēdz motoru!

-    Tas notiek automātiski, kad piepūšas gaisa spilveni. Taču drošības nolūkos es pagriezu arī aizdedzes atslēgu.

-   Prātīgs puisis. Vai tiec klāt savam mobilajam telefonam?

-    Nē. Mana kreisā roka iesprūdusi starp sēdekli un durvīm, bet labo roku piespiedis gaisa spilvens.

Kalks nopūtās.

-    Būs jau labi. Es ceļos augšā un tūdaļ tev palīdzēšu. - Grīļodamies kapteinis piecēlās kājās. Locekļos tūdaļ ieplūda asinis, un mirkli viņam šķita, ka paģībs.

-   Vai jums nekas nekaiš, kungs?

-    Man ir lauzts deguns, un jūtu nelielu vārgumu. Jau eju. - Kalks apsēdās uz ceļa, atkal lēni atgūlās un aizvēra acis. Aiz muguras pēkšņi atskanēja attāls kaucošu bremžu troksnis.

se ptītā nodaļa

-    Kā viņš tika pie mašīnpistoles?

-   Atņēma spāņu policistam. Diemžēl Viljada man par to nepastāstīja.

Kalks sēdēja līdzās Makronam Rodēzas slimnīcas Nelaimes gadījumu un neatliekamās medicīniskās palīdzības nodaļā. Abi jau bija aprūpēti un apsaitēti. Kapteinim viena roka bija iekārta cilpā, bet deguns fiksēts īstajā vietā. Viņš juta, ka vietējās anestēzijas iedarbība pamazām izsīkst.

-   Es joprojām varu sēsties pie stūres, kungs. Ja sadabūsiet jaunu mašīnu, es labprāt vēlreiz paskatītos uz Acu vīru.

-   Tu teici "vēlreiz"? Pirmo reizi es neatceros.

-   Tas ir tikai tāds izteiciens.

-   Visnotaļ stulbs izteiciens. - Kalks atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni. - Blokposteņa puiši nemaz netic, ka Acu vīrs bijis notikuma vietā, jo mašīnā nav neviena lodes cauruma. Es teicu, ka tas tips acīmredzot savācis patronu čaulītes, bet viņi joprojām zvaigā, ka mēs neprotot braukt ar mašīnu un tagad cenšoties slēpt pēdas.

-   Jūs domājat, ka viņš to darīja tīši? Gribēja mūs padarīt par apsmieklu?

-   Jā, tas puisis smejas par mums. - Kalks novilka cigareti gar degunu un gatavojās to aizkūpināt. Medicīnas māsa papurināja galvu, ar pirkstu norādīdama uz durvīm, lai smēķēt iet ārā. Kalks nopūtās. - Viņi grib atņemt man lietu. Uzticēt to Centrālajai sabiedriskās drošības pārvaldei.

-   Tā taču nedrīkst!

-   Viņi drīkst. Un tā arī izdarīs, ja vien es nenākšu klajā ar kādu pārliecinošu argumentu, lai viņi tā nerīkotos.

-Jums ir stāžs, kungs.

-Jā, ļoti pārliecinošs arguments. Katru šā stāža dienu es jūtu uz savas muguras, savās rokās, augšstilbos un pēdās. Šķiet, tikai labajā lielā vēl ir vieta, kas jūtas jauna un vesela. Varbūt viņiem to parādīt?

-    Bet mēs viņu redzējām! Mēs redzējām noziedznieku!

-   No astoņdesmit metru attāluma. Paši sēdējām braucošā mašīnā, un viņš bija pieplacis pie mašīnpistoles tēmēkļa.

-   Viņi to nezina.

Kalks paliecās uz priekšu.

-   Tu iesaki melot, Makron? Pārspīlēt manus panākumus? Lai tikai saglabātu sev lietu, kuras izmeklēšanā jau vairākkārt mums draudējušas briesmas?

-   Jā, kungs.

Savilcis pirkstus kā celtņa spīles, Kalks paspaidīja iztaisnoto degunu.

-   Varbūt tavos vārdos ir jēga, puis. Varbūt ir jēga.

Astotā nodaļa

-   Man vajadzīga pieeja internetam.

-Kas?

-   Dators. Intemeta kafejnīca.

-   Tu esi jucis, Damo? Mūs joprojām meklē policija. Pie blakus datora kāds noteikti lasīs jaunākās ziņas, ieraudzīs tavu foto, piezvanīs un laimīgs noskatīsies, kā tevi arestē. Ja šo notikumu kāds uzfilmēs tīmekļkamerā un materiālu izsūtīs avīzēm, tas kļūs slavens. Taps par miljonāru. Vēl labāk nekā loterijā.

-   Biju domājis, ka tu neproti lasīt, Aleksi. Kā gan tu tik daudz zini par datoriem?

-   Viņš aizraujas ar spēlītēm.

Pagriezies Sabirs paskatījās uz Jolu.

-   Kā, lūdzu?

Meitene nožāvājās.

-    Iet uz intemeta kafejnīcām un spēlē.

-   Aleksis taču ir pieaudzis cilvēks!

-   Tik un tā.

Sēdēdams pie stūres, Jolas seju Aleksis neredzēja, taču mēģināja raidīt viņai niknus zibšņus atpakaļskata spoguli.

-    Kas gan ļauns, ja es drusku paspēlēju?

-   Nekas. Ja tev būtu piecpadsmit.

Jola un Sabirs jautrību centās slēpt aiz mākslotas nopietnības. Aleksis bija lielisks ķircināmais, jo it visu par sevi teikto ņēma pie sirds, lai gan pret citiem pats izturējās daudz izsmējīgāk.

Acīmredzot Aleksis bija uzminējis līdzbraucēju domas, jo tūdaļ mainīja sarunas tematu.

-    Kādēļ tev vajadzīgs internets, Damo?

-   Lai atrastu vēl kādu Melno Dievmāti. Jāizvēlas vieta krietnu gabalu no Kamargas un jāievilina tur Acu vīrs. Vieta, kas neradītu viņā aizdomas. Un tādēļ mums vajadzīga Melnā Dievmāte.

-   Nedomāju, ka tas jādara, - papurinājusi galvu, iebilda Jola.

-    Kāpēc ne? Gan Samuā, gan Rokamadūrā mēs spriedām tikai par to.

-   Man ir savas domas par šo cilvēku. Atstāj viņu policijas ziņā, kā vienojies ar kapteini. Man ir sliktas priekšnojautas.

-    Atstāt policijas ziņā? Atstāt viņu tiem muļķiem? - Aleksis strauji atliecās atpakaļ un tad atkal uz priekšu, tuvāk stūrei. - Un jūs uzdrošināties smieties par manu aizraušanos ar datorspēlēm? Šobrīd spēlējaties jūs, nevis es! - Aleksis ieturēja dramatisku pauzi, gaidīdams atbildi. Kad tā nesekoja, viņš bezbailīgi turpināja: - Lai Damo sameklē to Melno Dievmāti, un mēs aizvedīsim nelieti uz to vietu. Šoreiz mūsu plāns būs nekļūdīgs. Mēs Acu viru sagaidīsim un nekavējoties sašausim. Tad Damo ar steku sadauzīs viņu mīkstu. Pēc tam mēs viņu kaut kur apraksim, un policija varēs meklēt vēl desmit gadus, bet mūs liks mierā.

Jola pacēla rokas.

-    Aleksi, kad O Dels deva tev Smadzenes, Viņam droši vien daudz tā labuma nebija atlicis. Protams, Viņš centās būt godīgs, taču tas nebija viegli, jo tava māte nepārtraukti lādēja Viņu tik nikni, ka Viņš aizmirsa savu pienākumu un atņēma tev to pašu mazumiņu, ko bija piešķīris. Redzi nu, kas no tā iznācis.

-   Kam tad Viņš tās manas smadzenes iedeva? Laikam jau Damo, jā? Vai Gavrilam? Vai to tu gribi pateikt?

-   Nē. Es domāju, ka Viņš kļūdas pēc tavas smadzenes atdeva Acu vīram.

devī tā nodaļa

-     Rokā ir! - Sabirs ieslīdēja Audi pasažieru sēdeklī, žņaugdams pirkstos papīra lapu. - Espaljona. Taisnā līnija piecdesmit kilometru attālumā no šejienes. Būs prātīgi, ja uz turieni dosimies ar līkumu, jo mums taču seko gan policija, gan Acu vīrs. - Sabirs uzmanīgi nopētīja savus biedrus. - Neredzu iemeslu, kāpēc viņš nevarētu uzķerties uz tāda āķa. Un jūs?

-   Kāpēc tieši Espaljona?

-    Tā atbilst mūsu vajadzībām. Pirmkārt, ir pretējā virzienā Sentmarīdelamērai. Otrkārt, tur apskatāma Melnā Dievmāte, ko dēvē par La Nēgrette jeb Mazo Nēģerieti. Jā, viņai nav bērna, taču visu nevar gribēt. Statuja atrodas nelielā kapelā līdzās slimnīcai, un tas nozīmē, ka šajā kapelā atšķirībā no Rokamadūras nebūs uzrauga, jo pacienti un tuvinieki vēlas lūgt Dievu gan dienu, gan nakti. Tur notiekot brīnumainas lietas - La Negrette spējot raudāt un pārkrāsota atkal atgūstot iepriekšējo toni. Atrasta krusta karu laikā, bet uz Kalmonas d'Oltas pili to pārvedis pats Kalmo- nas pilskungs. Revolūcijas laikā pils izlaupīta un statujai draudējušas briesmas, taču kāda lāga dvēsele to izglābusi. Tātad ir pilnīgi ticams, ka statuja eksistējusi arī Nostradama laikā. Espaljonas Pont-Vieux jeb Vecais tilts iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā - pieturas punkts svētceļojumā uz Santjago de Kompos- tclas katedrāli. Tāpat kā Rokamadūra. Secinājums: Espaljona mums der.

-    Kā mēs ievilināsim slazdā Acu vīru?

-    Varu derēt, ka, tiklīdz apstāsimies Espaljona, viņš uzminēs mūsu meklējumu mērķi un mēģinās nokļūt tur pirmais. Ja ticam Kalkam, šis tips allaž turas no mums kilometra attālumā, tatad slazdu izlikšanai mums būs tikai divas trīs minūtes. Skaidrs, ka ar to nepietiek. Tāpēc mēs ar Jolu tūlīt meklēsim taksometru. Man ir plāns.

desmitā nodaļa

Sabirs un Jola izkāpa no taksometra. Paies vēl divdesmit minūtes, kamēr ieradīsies Aleksis un viņam sekos Acu vīrs. Divdesmit minūtes droša slēpņa sameklēšanai.

Jolas uzdevums bija gaidīt pie telefona kabīnes pilsētas centrā. Ja pēc pusstundas no vīriešiem nebūs ziņu, viņa piezvanīs Kalkam un visu izstāstīs. Ne pārāk izsmalcināts plāns, bet viņi bija trīs pret vienu, tāpēc nozīme bija ikvienam sīkumam, kas varēja būt izšķirīgs tik ļoti vajadzīgā pārsvara gūšanā.

Lielākā atbildība bija jāuzņemas pašam. Viņam bija revolveris. Viņš prata samērā labi šaut. Taču Sabirs apzinājās, ka tuvcīņā ar Acu vīru neuzvarētu. Runa bija nevis par izveicību, bet gan par apņēmību. Viņš nebija slepkava, toties Acu vīrs tāds bija. Tik vienkārši. Tātad Acu vīrs jāpadara nekaitīgs, iekams viņš pagūst reaģēt.

Sabira skatiens pievērsās slimnīcas apkārtnei. "Vai Acu vīrs ieradīsies braukšus? Varbūt atstās-kaut kur mašīnu un tālāk ies kājām, tāpat kā Montserratā?" Sabirs juta, ka seju pārklāj sviedri.

Nē, vajadzēja iet uz kapelu un gaidīt viņu tur.

Pēkšņi Sabiru pārņēma šausmas. "Ko es te daru? Kā esmu iekūlies tādā absurdā? Laikam esmu jucis!"

Viņš ieskrēja kapelā, gandrīz notriekdams no kājām pavecu kundzi ar dēlu, kuri grasījās skaitīt lūgšanu.

Telpa bija pilna ļaužu, un mācītājs gatavojās misei. Jēziņ!

Sabirs kāpās atpakaļ, pār plecu lūkodamies uz automašīnu stāvlaukumu. Divpadsmit minūtes. Izsteidzies no kapelas, viņš sāka lēni skriet uz pilsētas pusi. Tas nebija iespējams. Nevar taču sākt šaudīšanos, ja kapela ir pilna ar svētajiem tēviem un dievlūdzējiem!

Varbūt Aleksis ieradīsies agrāk? Sabirs pārgāja soļos. Viņiem nebija nekādu izredžu. Uzbrukt no slēpņa neizdotos. Acīmredzot brīdī, kad O Dels dalīja smadzenes, apkrāpts bija ne tikai Aleksis.

Sabirs apsēdās uz ceļa stabiņa. Šeit bija pietiekami vietas, lai Aleksis varētu apgriezt mašīnu. Tā vismaz Sabirs domāja.

Izņēmis no kabatas Remington un nolicis to uz ceļgaliem, viņš sāka gaidīt.

Vienpadsmitā nodaļa

-   Baznīcā notiek dievkalpojums, un tā ir pilna cilvēku. Tā būtu īsta asinspirts.

-   Tātad viss? Mēs atceļam plānu?

-   Mums ir trīs minūtes, lai apgrieztu mašīnu un paņemtu Jo- lu. Es iesaku mukt no šejienes prom uz velna paraušanu. Kad būsim ārā no pilsētas, izmetīsim trekeri un dosimies uz Sentmarīde- lamēru. Pie joda Kalku un Acu vīru!

Aleksis apgrieza Audi pretējā virzienā un stūrēja atpakaļ uz pilsētu.

-    Kur tu atstāji Jolu?

-   Sež Centra kafejnīca, netālu no telefona kabīnes. Es pierakstīju turienes numuru. Grasījos viņai piezvanīt, ja viss beigtos laimīgi.

Aši palūkojies uz Sabiru, Aleksis atkal pievērsās ceļam.

-    Ja nu Acu vīrs brauks mums pretī? Viņš pazīst mūsu mašīnu.

-Jāriskē. Nedrīkstam atstātJolu pilsētas centrā par ēsmu.

-Ja nu tas nelietis viņu ierauga pirmais?

Sabiram pārskrēja šermuļi pār kauliem.

-    Apstājies pie tās telefona kabīnes! Es viņai tūdaļ piezvanīšu.

Ašors Bals nometa sarakstu uz pasažieru sēdekļa. Espaljona. Melnā Dievmāte, ko dēvē par La Negrette. Līdzās slimnīcai. Lūk, kā!

Pirms divām dienām, likdams lietā mobilo telefonu, viņš bija saņēmis visu to melno dievmāšu statuju sarakstu, kuras atrodamas uz dienvidiem no Lionas un Centrālā masīva meridiāna. Tas bija Kundzes privātsekretāres nopelns. Viņa bija sagatavojusi šo sarakstu katram gadījumam, izmantodama Mesjē bibliotēkā apkopotos materiālus. To uzzinājis, Bals bija nodomājis, ka sekretāre ir pārāk piesardzīga, pat traucē. Nu bija skaidrs, ka viņa rīkojusies pareizi.

Viņš uzspieda uz akseleratora. Būtu labi, ja šai lietai izdotos pielikt punktu. Tā pārāk ievilkusies. Pārāk dziļi viņu iesaistījusi. Jo ilgāk cilvēks uzturas kaujas laukā, jo lielāka ir iespēja, ka viņš pieļaus kļūdu. To Bals bija apguvis leģionā. Atliek vien atcerēties, kas notika Djenbjenfu ciematā, kad Francijas armija cīnījās pret Vjetminu.

Espaljonu Bals sasniedza, braucot ar ātrumu septiņdesmit jūdzes stundā. Skatīdamies uz abām pusēm, viņš meklēja sarkanās kultūrvēsturiskā mantojuma norādes.

Tuvojoties pilsētas centram, viņš samazināja ātrumu. "Nav vajadzības pievērst lieku uzmanību. Laiks man ir. Tie trīs pamuļķi pat nenojauš, ka es joprojām sekoju," Bals sprieda.

Pie Centra kafejnīcas viņš apstājās, lai pajautātu ceļu.

Meitene. Sēž pie galdiņa.

Tātad viņa atstāta šeit. Vīri nolēmuši netīro darbu paveikt divatā un atgriezties pēc meičas vēlāk, kad briesmas būs garām. Džentlmeņi.

Bals izkāpa no mašīnas, un tajā brīdī tuvējā kabīnē iezvanījās telefons.

Čigānmeitene palūkojās uz kabīni un tad - uz viņu. Abu skatieni sastapās. Bals atplauka laipnā smaidā, it kā būtu ieraudzījis senu draugu.

Pieceldamās Jola apgāza krēslu. Viesmīlis instinktīvi spēra soli uz priekšu.

It kā pārdomājis, Bals pagriezās un devās atpakaļ pie mašīnas. Kad viņš atskatījās, meitene jau bēga prom.

d ivpaJsmitā nodaļa

Bals aizbrauca, gluži kā būtu atmetis domu par kafiju vai aizmirsis mājās maku. Viņš nevēlējās, lai kāds viņu ielāgo. Paskatījies pa kreisi, viņš ieraudzīja meiteni skrienam pa ceļu un viesmīli dzenamies tai pakaļ. "Stulbā zoss nesamaksāja rēķinu!"

Apstādinājis mašīnu līdzās viesmīlim, Bals viegli uzspieda uz signāltaures.

- Piedodiet. Tā ir mana vaina. Mēs steidzamies. - Viņš pasniedza ārā pa logu divdesmit eiro banknoti. - Ceru, ka pietiks ari dzeramnaudai.

Viesmīlis kā sastindzis raudzījās uz svešinieku. Bals pasmaidīja. Viņa asinīm pielijušās acis allaž atstāja uz cilvēkiem tādu iespaidu. Hipnotisku.

Bērnībā viņa īpatnība neatvairāmi interesēja neskaitāmus ārstus - par neparasto zēnu rakstīja pat avīzēs. Kāds mediķis apgalvoja, ka iepriekš acis bez baltumiem fiksētas tikai Gatnmarus chevreuxi Sexton - īpašai vēžveidīgo kārtai. Tātad puisēns esot jauns ģenētiskais tips, īsts Mendeļa37 recesīvs. Kļuvis par tēvu, viņš varēšot aizsākt jaunu dinastiju.

Uzlicis saulesbrilles, Bals uzjautrinājās par viesmīļa apmulsumu.

-   Narkotikas, saprotiet. Mūsdienu jaunatne. Nedrīkst palaist grožus pārāk vaļīgi. Ja viņa ir parādā vairāk, sakiet.

-    Nē, viss kārtībā. Ar šo pietiks.

Bals paraustīja plecus.

-    Patiesībā meitenei jādodas atpakaļ uz klīniku, bet viņa par to negrib ne dzirdēt, tāpēc allaž izstrādā visādas muļķības.

Braukdams tālāk, Bals pamāja viesmīlim ar roku. Vismazāk viņam šobrīd bija vajadzīgi kārtējie policisti, kas atkal seko pa pēdām, ja tikko viņš ar lielām grūtībām ticis vaļā no iepriekšējiem. Šis viesmīlis izskaidros, kas noticis ar viņa klienti, un visi būs apmierināti. Pēc neilga laika stāsts būs izpušķots un tam būs radies ducis dažādu nobeigumu.

Jola satraukta paskatījās pār plecu un palēnināja soli. "Ko viņš tur dara? Sarunājas ar viesmīli. Bija muļķīgi aizbēgt nesamaksājot." Viņa mēģināja atgūt elpu; sirds nevaldāmi dauzījās.

"Ja nu tas nemaz nebija viņš? Kāpēc es tā aizskrēju? Šajā cilvēkā bija kaut kas netīkams. Viņš tik savādi uzsmaidīja… It kā abi jau sen būtu pazīstami. Tik familiāri."

Uz ielas stūra Jola apstājās un vēroja, kā svešinieks ar viesmīli sarunājas. "Viņš tūlīt brauks prom un neliksies par mani ne zinis. Esmu velti uztraukusies. Turklāt zvanīja telefons. Varbūt Damo gribēja, lai piezvanu policijai? Vai arī viņš grasījās pavēstīt, ka Acu vīrs nogalināts?" .

Acu vīrs. Viņa pēkšņi atcerējās šā cilvēka acis. Atcerējās viņa caururbjošo skatienu kafejnīcā.

Klusi ievaidējusies, Jola atsāka skriešanu.

Aiz muguras ātrumu uzņēma ari Volvo.

trīs padsmitā nodaļa

Sākumā Jola skrēja nedomājot - prom, gluži vienkārši prom no baltās mašīnas. Tad viņai ienāca prātā, ka varētu nogriezties kādā šaurā ieliņā, kurā lielais Volvo nespētu iebraukt. Ši doma palīdzēja nomierināties un ļāva prātam valdīt par emocijām - pirmo reizi trijās minūtēs, kopš viņa pazina uzbrucēju.

Volvo saraustītā gaitā sekoja - ik pa brīdim gan palielinot, gan samazinot ātrumu. Pēkšņi viņa atskārta, ka tiek dzīta kā lops - kā govs - uz pilsētas nomales pusi.

Zvanītājs noteikti bija Damo. Un tas nozīmēja, ka viņš ar Aleksi jau brauc uz kafejnīcu.

Pār labo plecu Jola paskatījās uz pilsētas centra pusi. Viņi brauks pa slimnīcas ceļu. Vienīgā iespēja izglābties - viņus satikt. Ja Acu vīrs tā turpinās, viņa beigu beigās nogurs un būs viegli notverama.

Tobrīd no veikala iznāca kāds vīrs. Viņš pieliecās, sakārtoja zeķes un tad devās pie velosipēda, kas bija piesiets pie platānas. "Varbūt uzsaukt viņam? Nē," Jola domās sprieda, instinktīvi zinādama, ka Acu vīrs bez sirdsapziņas pārmetumiem nogalinās nevainīgu cilvēku. Šajā vajāšanā jautās kaut kas fatālistisks - it kā viss būtu iepriekš nolemts. Nē, viņa nevienu neiesaistīs - nevienu, kurš bija ārpus nāvējošās cilpas.

Piespiedusi roku pie krūtīm, Jola metās atpakaļ uz pilsētas centru, vienlaikus neizlaizdama no acīm slimnīcas ceļu, pa kuru vajadzēja braukt Damo un Aleksim. Cik ilgs laiks pagājis kopš brīža, kad viņi zvanīja? Piecas minūtes? Septiņas? Jola krācoši vilka elpu gluži kā zirgs, viņas plaušas nebija radušas pie sausā pilsētas gaisa.

Volvo atkal palielināja ātrumu, it kā vajātājs būtu nolēmis bēgli panākt un notriekt no kājām.

Jola ieskrēja laikrakstu tirgotavā, bet tūdaļ izbrāzās ārā, baidīdamās iekļūt slazdā. Kaut garām brauktu policijas mašīna! Vai autobuss. Jel kāds!

Beidzot viņa iebēga kādā šaurā ieliņā. Volvo joprojām brauca viņai pakaļ - acīmredzot tā vadītājs noprata meitenes nodomu.

Pacirtusies atpakaļ, Jola metās uz galvenās ielas pusi. Ja viņš tagad apgriezīsies - apgriezīsies, neaizbraucis līdz ieliņas galam, - viņai beigas.

Aiz piepūles elsodama, Jola skrēja cik jaudas. No prāta neizgāja Acu vīra plaukstas, kas upmalā bija viņu apgrābstījušas. Jola atcerējās uzbrucēja vārdus un iespaidu, kādu tie atstāja uz viņu, un saprata, ka glābiņa nebūs. Saprata, ka nelietis izdarīs visu, ko upmalā bija solījis. Ja šoreiz tas viņu noķers, tad apklusinās uz visiem laikiem. Izdarīs ar viņu visu ko, un viņa to nemaz neuzzinās.

Izskrējusi uz galvenās ielas, Jola paskatījās pa labi un pa kreisi, meklēdama Audi. Iela bija tukša.

"Varbūt atgriezties pilsētā? Kafejnīcā? Varbūt doties uz slimnīcu?"

Jola izvēlējās slimnīcu. Viņa streipuļoja, vairs nespēdama paskriet.

Kad Bala Volvo parādījās uz ielās stūra, Jola sagrīļojās un nokrita uz ceļgaliem.

Bija pusdienlaiks. Visi baudīja maltīti. Viņa bija viena.

četrpadsmita nodaļa

-   Tā ir Jola! Notriekta zemē! - Sabirs pagrieza automašīnu pretējā braukšanas virzienā un apstājās ietves malā.

-    Damo, paskaties! - Aleksis sagrāba līdzbraucēju aiz rokas.

Pacēlis galvu, Sabirs uz stūra ieraudzīja Volvo SUV ar tonētiem stikliem. Automobilis palēnināja gaitu un apstājās nepareizajā ielas pusē, apmēram piecdesmit metru attālumā no meitenes. Durvis atvērās, un ārā izkāpa vīrietis.

-   Tas ir viņš. Acu vīrs.

Sabirs ari izkāpa no mašīnas.

Jola pietrausās kājās un, viegli līgodamās, lūkojās uz Volvo pusi.

-    Aleksi, palīdzi viņai! - Sabirs izņēma no kabatas Remington pistoli. Viņš nemērķēja uz Acu vīru - no tāda attāluma tas būtu absurds -, bet turēja ieroci pie bikšu kabatas malas, it kā butu vēlējies to bāzt atpakaļ, bet aizmirsis, ka joprojām nav to izdarījis. - Ved viņu uz mašīnu!

Acu vīrs nekustīgi stāvēja kā tāds neitrāls vērotājs, kurš piedalās karojošo pušu gūstekņu apmaiņā.

-    Vai esat mašīnā? - Sabirs neuzdrošinājās novērst skatienu no savādi sastingušā pretinieka.

-   Vai tā ir mana pistole? - Vīrieša balss bija mierīga un apvaldīta, it kā viņš atkārtotu iepriekš sagatavotu tekstu sarunām ar naidīgas nometnes pārstāvjiem.

Sabirs jutās kā apreibis, kā hipnotizēts. Viņš paskatījās uz ieroci savā rokā.

-    Došu jums desmit minūtes, ja atstāsi pistoli uz ietves.

Apmulsis Sabirs papurināja galvu. Šķita, ka viņš nonācis citā

realitātē.

-   Tu droši vien joko.

-   Esmu sasodīti nopietns. Ja atstāsi ieroci, es nesēdišos mašīnā, bet kājām došos uz pilsētas centra pusi. Atgriezīšos pēc desmit minūtēm, un jūs varēsiet braukt, kurp vien vēlēsieties. Protams, tikai ne uz slimnīcu.

Pārliecies pāri priekšējam sēdeklim, Aleksis steigšus čukstēja:

-    Viņš neapjauš, ka mēs zinām par trekeri. Domā, ka bez pūlēm atkal atradis mūs, ja esam nozaguši La Negretle. Taču īsti pārliecināts, ka statuja mums ir rokā, viņš nav. Ārā no pilsētas ved tikai četri ceļi. Noskatījies, kurp mēs aizbraucam, viņš sekos. Mums vajadzīgas tās desmit minūtes, tādēļ atstāj pistoli! Pēc tam sabojāsim trekeri, kā tu biji iecerējis.

-Tad mums nebūs iespēju aizstāvēties, - Sabirs iebilda.

-    Damo! - Aleksis izgrūda caur sakostiem zobiem. - Atstāj viņam to sasodīto pistoli! Mēs sadabūsim citu… - Viņš aprāvās, jo pēkšņi izbijās, ka Bals nolasīs nākamā ceļa mērķa nosaukumu viņam no lūpām vai ari to saklausīs no piecdesmit metru attāluma. -Tajā pilsētā, uz kuru dosimies.

Bals no maksts izņēma Ruger Redhaivk revolveri. Pacēlis ieroci abās rokās, viņš mērķēja uz Sabiru.

-    Es varu sadragāt tavu celi, un tu vairs nespēsi sēdēt pie stūres. Varu sašaut tavas mašīnas priekšējo riepu, un tad ari tu netiksi uz priekšu. Ar šo revolveri iespējams nekļūdīgi trāpīt pat no astoņdesmit piecu jardu attāluma. Toties ar tavu pistoli maksimums ir desmit jardi. - Kad Sabirs atkāpās drošībā aiz automašīnas durvīm, Bals turpināja: - Tām es varu viegli izšaut cauri, taču neviens no mums nav ieinteresēts celt traci. Atstāj pistoli, netraucē mani ceļā'uz slimnīcu un dodies, kurp acis rāda.

-   Noliec savu ieroci mašīnā!

Piegājis tuvāk savam Volvo, Bals uzmeta revolveri uz priekšējā sēdekļa.

-    Paej no mašīnas nost!

Bals paspēra trīs soļus uz ceļa vidu. Garām pabrauca neliels zils Citroen furgons - pasažieri tajā sarunājās, nepievērsdami uzmanību cilvēkiem uz ielas.

Paslēpis pistoli aiz muguras, Sabirs grasījās kāpt atpakaļ mašīnā.

-    Vai esam vienojušies, Sabira kungs? -Jā.

-    Tad atstaj pistoli uz ietves, noteka. Es eju prom. - Bals nospieda Volvo centrālās atslēgas podziņu. - Ja nepildīsi solījumu, es tevi vajāšu neatkarīgi no tā, vai kaut ko atradīšu slimnīcas kapelā vai ne, un notvēris pirms nāves likšu tev pamatīgi mocīties.

-    Es atstāšu pistoli, neuztraucies.

-    Kur ir Melnā Dievmāte?

-   Statuja joprojām ir slimnīcā. Mums nebija laika to paņemt, un tu to zini.

Bals pasmaidīja.

-    Meitenei vari pateikt, ka viņa ir ļoti drosmīga. Pasaki arī, ka es negribēju viņu upmalā nobiedēt.

-   Viņa tevi dzird. Esmu pārliecināts, ka šī atzīšanās viņu aizkustina.

Paraustījis plecus, Bals pagriezās promiešanai, taču pēkšņi apstājās.

-   Zini, tā pistole piederēja Mesjē, manam tēvam. Liec uz ietves to uzmanīgi.

pie cpadsmitā nodaļa

-    Domā, viņš ir jucis? - Aleksis tikko bija trešo reizi nomainījis automašīnas numura zīmes. Kā parasti, no viņa izvēlētās piknika vietas pavērās gleznaina ainava un bija labi parskatama apkārtne.

-Nē.

-   Kāpēc ne? - Aleksis ieslīdēja priekšējā sēdeklī un iemeta skrūvgriezi cimdu nodalījumā. - Viņš viegli varēja tikt ar mums galā. Redzēji to ieroci? Varēja mierīgi pieskriet mums klāt un izšaut!

-    Kā tu to iedomājies? Kā filmā "Bačs Kesidijs un Sandenss Kids"?

-   Tu smejies, Damo, bet es runāju nopietni. Mēs nepagūtu aizbēgt.

-   Mēs viņam neesam vajadzīgi.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-   Mēs esam tikai instrumenti viņa rokās, Aleksi. Instrumenti, lai iegūtu vārsmas. Sākdams šaudīties pilsētas nomalē, viņš mazinātu savas izredzes tikt pie vārsmām pirms policijas. Šī vieta ir kā slazds. Pats teici, ka no šejienes prom ved tikai četri ceļi - slēgt tos būtu gluži vai bērnu spēle. Pēc tam policijai atliktu vien izsūtīt helikopteru un noķert viņu kā zaķi. Vai esi dzirdējis, ka zaķu medībās izmanto mājas seskus?

-   Tagad es saprotu, ko nozīmē būt zaķim. Visu savu mūžu laikam esmu bijis mājas sesks.

-   Tu esi mājas sesks, Aleksi. Turklāt drosmīgs sesks. - Jola aizmugures sēdeklī pieslējās sēdus. - Paldies, ka izglābi mani.

Aleksis pietvīka. Viņš saviebās, uzrāva plecus, tad plati pa- . smaidīja un uzsita ar plaukstu pa mašīnas priekšējo paneli.

-    Es to tiešām izdarīju, vai ne? Viņš taču varēja mani nošaut! Tomēr es izskrēju uz ielas un izglābu tevi. Tu to redzēji, Damo?

-    Redzēju.

-    Es tevi izglābu, vai ne, Jola?

-Jā, tu mani izglābi.

Joprojām smaidīdams, Aleksis priekšējā sēdeklī atslīga pret atzveltni.

-   Varbūt es tevi nolaupīšu, kad būsim Sentmarīdelamērā. Varbūt palūgšu Svēto Sāru svētīt mūsu nākamos bērnus.

Jola izslējās.

-    Vai tas ir bildinājums?

Aleksis apņēmīgi raudzījās tālumā - gluži kā El Sids™, savas armijas priekšgalā dodoties atpakaļ uz Valensiju.

-    Es teicu "varbūt", - Aleksis atgādināja. - Pārāk nesasapņo- jies. - Viņš uzsita Sabiram pa plecu. - Ei, Damo? Jāsāk tad, kad esi pārliecināts, ko? Tieši tā jārīkojas ar sievietēm.

Sabirs un Jola atpakaļskata spogulī ielūkojās viens otram acīs. Kā samierinādamās ar likteni, viņa izvalbīja acis, bet viņš ierāva galvu plecos un līdzjūtīgi pamāja. Pēc tam Jola viņam noslēpumaini uzsmaidīja.

s ešpadsmitā nodaļa

-   Viņi tikuši vaļā no trekera.

-   Ko? No Acu vīra trekera?

-    Nē. No mūsējā. Droši vien tas ir vienīgais, ko viņi atrada. Manuprāt, viņi domājuši, ka tas ir Acu vīra trekeris. Vai tad jūs viņiem teicāt, ka ir tikai viena izsekošanas ierīce?

Kalks nopūtās. "Ne viss notiek, kā plānots. Joprojām. Vai gan kādreiz bijis citādi?" Jaunībā viņš apprecējās, ideālu pārņemts. Laulība jau pašā sākumā bija pilnīgs murgs. Sieva nemitīgi ķildojās, viņš izturējās kā gļēvulis. Postoša kombinācija. Sekoja nožēlojami divdesmit pieci gadi - tik nožēlojami, ka pēdējie desmit gadi tiesā, alimenti un nabadzība šķita gluži kā Dieva sūtīti. Viņam bija palicis tikai darbs policijā un ilūzijas zaudējusi meita, kas lika savam vīram pacelt klausuli, kad tai zvanīja tēvs.

-   Vai varam sekot Sabiram, izmantojot Acu vīra trekeri?

-    Nē. Mums nav īstā koda.

-   Vai varam pie tā tikt?

-   Puiši jau strādā. Ir apmēram simt miljonu iespējamo kombināciju.

-   Cik ilgi jāgaida?

-   Dienu. Varbūt divas.

-    Pārāk ilgi. Kas noskaidrots par pistoles sērijas numuru?

-    Pirmo reizi reģistrēta divdesmitā gadsimta trīsdesmitajos gados. Lidz astoņdesmitajiem dati nebija datorizēti, tāpēc visa pirmskara informācija - vismaz tā, kas nenonāca nacistu rokās, - glabājas mūsu noliktavā Bobiņi. Analītiķim visi materiāli jāpāršķirsta ar roku. Tas pats ar trekera kodu, atšķirība tikai tā, ka veiksmes procents ir mazāks par piecdesmit.

-   Tad mums jāatgriežas čigānu apmetnē Gurdonā. Jāatsāk sekošana no turienes.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-   Mūsu trio tur uzkavējās trīs dienas. Noteikti ar kādu runājušies. Tā parasti notiek.

-Jūs taču zināt, kādi ir tie cilvēki. Kāpēc jūs domājat, ka pēkšņi viņi sāks ar jums runāt?

-    Es tā nedomāju. Gluži vienkārši tā ir tikpat laba iespēja kā bezgalīga gaidīšana, kamēr taviem muļķa analītiķiem izdosies uzvedināt mūs atpakaļ uz trijotnes pēdām.

s eptiņpadsmitā nodaļa

Ašors Bals iekoda sviestmaizē un tad, domīgi košļājot, binoklī atkal sāka pētīt čigānu apmetni. Paziņojis, ka tīrīs misiņa plāksnes un pārrakstīs no tām tekstus, viņš sēdēja baznīcas torni. Mācītājs bija lāga cilvēks un neiebilda, kad Bals izteica vēlēšanos visu dienu pavadīt tornī ar zīmuli un papīru rokā - iespējams, līdzēja arī simt eiro ziedojums baznīcas vajadzībām.

Pagaidām Bals nebija ieraudzījis nevienu pazīstamu cilvēku no Samuā apmetnes. Tādējādi pirmais plāna variants pajuka. Otrais bija atkarīgs no neatbilstībām - vajadzēja atrast kādu vai kaut ko, kas neiederētos kopainā un tuvinātu viņu mērķim. Neatbilstība iedibinātām normām allaž atklāja vājības, savukārt vājības deva iespējas.

Līdz šim Bals bija ievērojis precētu sievieti bez bērniem un vecāku sievu, ar kuru neviens nesarunājās un kurai neviens nepie- skārās, un gaišmati, kas šķita gluži kā izkāpis no filmas par vikingiem - vai arī taisnā ceļā nācis no SS treniņnometnes, kas tūkstoš deviņsimt trīsdesmit astotajā gadā darbojās Pāderbornā. Šis puisis atšķiras no visiem čigāniem, ko Bals bija saticis, taču pārējie viņu pieņēma kā savējo. Interesanti. Izmeklēšanas vērts fakts.

Par neizdošanos Espaljonā Bals sevišķi neļaunojās. Kā saka, viņš bija pieķerts nozieguma vietā. Trijotne izlika slazdus, un viņš kā muļķis tajos iekrita. Tik pārdrošu rīcību viņš nebija gaidījis, tādēļ bija spiests pārvērtēt savus pretiniekus. īpaši meiteni, kas atkal pārsteidza, izbīli notēlodama tik pārliecinoši, ka pat viņš noticēja. Šo čigānieti nedrīkst novērtēt pārāk zemu.

Viņš vismaz bija atguvis tēva Remington pistoli, iekams kādam ienācis prātā pārbaudīt tās datus, un atbrīvojies no policistu "astes". Tātad laiks nebija izšķiests velti.

Bals negribīgi atzina, ka Sabira lēmums doties uz Espaljonu bijis visnotaļ gudrs. Sabirs tā rīkojās, lai viņu apmānītu. Tātad norāde uz vārsmu atrašanās vietu jāmeklē nevis tur, kurp patlaban dodas trijotne, bet gluži pretējā virzienā. Tieši tā mēdz rīkoties tādi intelektuāli grāmatu tārpi kā Sabirs - apsver un izplāno visus sīkumus. īstā Melnā Dievmāte tātad jāmeklē kaut kur Francijas dienvidos, un tas krietni sašaurināja pārmeklējamo teritoriju, lai gan piespiedu atgriešanās ziemeļos, Gurdonā, Balu kaitināja. Taču tur neko nevarēja darīt.

Trekcris vairs nebija izmantojams. Bals pieļāva, ka Sabirs pa šoseju D920 devies uz Rodēzu, bet tad nogriezies uz austrumiem un brauc pa ceļu D28 uz Lesaku. Nonācis triju maģistrāļu krustojumā, tas var doties lejup uz Monpeljē. Varbūt viņi tomēr brauc uz Montserratu? Tas būtu loģiski, taču ierašanās Montserratā sagādātu viņiem briesmīgu triecienu. Nedaudz pazīdams spāņu policijas mentalitāti, Bals sprieda, ka Montserratas svētnīcu tie uzmanīs vēl vismaz sešus mēnešus - virsnieki un ierindnieki strādās virsstundas un darīs visu, lai ikviens viņus redzētu klīstam tur ģērbušos gludās ādas jakās, jātnieku biksēs, ar automātiem plecos. Romāņi visā pasaulē ir vienādi - viņiem patīk izrādīties.

Gaišmatis no apmetnes devās uz pilsētas centru. "Ļoti labi. Mēģināšu tuvoties viņam pirmajam. Tas būs vieglāk, nekā sākt sarunu ar precēto sievieti vai veco sievu," Bals nolēma.

Viņš apēda sviestmaizi, paņēma savus misiņa tīrīšanas rīkus un binokli un devās pa kāpnēm lejup.

Astoņpadsmitā nodaļa

Kalks vēroja, kā Gavrils soļo gar ielu tirdzniecības kioskiem, šis bija desmitais čigāns, kura pārvietošanos viņš ar Makronu tajā rītā vēroja. Tā kā Gavrils bija gaišmatis, ar pūli viņš saplūda daudz labāk nekā viņa ciltsbrāļi. Šajā puisī bija manāms vēl kas - kāda mutuļojoša anarhistiska iezīme, tāds kā brīdinājums apkārtējiem, ka viņš nav no tiem, kuri vienmēr piekrīt vairākumam un ir mierā ar viņu viedokli.

Kalks ievēroja, ka vietējie iet Gavrilam ar līkumu, steigšus griezdami viņam ceļu. Vai būtu vainīgs pārlieku spilgtais, sen nemazgātais krekls? Lētās kurpes no krokodilādas imitācijas? Smieklīgā siksna ar sprādzi, kas atgādināja lopu marķējamo dzelzi?

Gavrils gāja tādā gaitā, it kā pie sāniem viņam būtu septiņas collas garš duncis. Lai gan bija redzams, ka pie sāniem aukstā ieroča nav, tas nenozīmēja, ka tāda viņam nav vispār.

-   Atved viņu šurp, Makron. Tieši viņš mums ir vajadzīgs.

Makrons devās uz priekšu - joprojām marles apsējiem notīts,

plāksteriem aplīmēts, ar merbrominu noziests un mazliet nedrošs uz kājām. Taču Makrons nebūtu Makrons, ja šos trūkumus neno- maskētu ar dižmanīgu soli. Vērodams savu padoto tuvojamies čigānam, Kalks nogrozīja galvu.

-    Valsts policija. - Makrons parādīja savu dienesta žetonu. - Lūdzu, nāciet mums līdzi!

Šķita, ka Gavrils grasas begt, taču Makrons stingri satvēra viņa augšdelmu - tieši tā mācīja kadetu skolā. Čigāns nopūtās, it kā šī nebūtu pirmā tikšanās ar policiju, un klusēdams paklausīja.

Ieraudzījis Kalku - ar saitē pakārtu roku un pārsietu degunu -, viņš bridi vilcinājās.

-    Kurš uzvarēja? Jūs vai zirgs?

-   Zirgs. - Kalks pamāja ar galvu Makronam, kas pieveda Gav- rilu pie sienas, lika nostāties platām kājām un saliekamais pārmeklēja.

-   Tikai šis, kungs. - Tas bija Opinel saliekamais nazītis.

Kalks saprata, ka ar kabatas nazīti būs par maz, lai sāktu ilgstošu izmeklēšanu.

-   Cik garš ir asmens?

-   Apmēram divpadsmit centimetri.

-    Par diviem centimetriem vairāk, nekā atļauts?

-   Tā izskatās, kungs.

Gavrils nospurcās.

-   Biju iedomājies, ka tās muļķības ir atceltas. Ka jums likts izturēties pret mums kā pret visiem citiem. Neesmu redzējis, ka jūs te kratītu arī pārējos krietnos pilsoņus.

-   Mēs vēlamies uzdot jums dažus jautājumus. Ja atbildes mūs apmierinās, varēsiet iet. Ar visu savu nazīti un neaptraipītu reputāciju. Ja neatbildēsiet, mēs jūs arestēsim.

-    Lūk, kā jūs mūsdienās piedabūjat čigānus runāt!

-Tieši tā. Vai citādi jūs runātu ar policiju? Teiksim, apmetnē? Vai tā jums labāk patiktu?

Čigāns nodrebinājās, it kā tikko kāds būtu pārkāpis pāri viņa kapam.

"Nav klausītāju," nosprieda Kalks. "Lai aizsviltos, šim cilvēkam vajadzīgi klausītāji." Uz mirkli Kalkam kļuva žēl čigāna.

-    Vispirms nosauciet savu vārdu!

Pēc īsas vilcināšanās puisis padevās.

-   Gavrils Larūpijs.

Makrons sāka skaļi smieties.

-Tu joko! Larūpijs? Manā dzimtenē tas nozīmē "sīkumi". Vai esi pārliecināts, ka tavs uzvārds nav Rupets? Marseļā par roupet- tes sauc pautus.

Kalks nelikās ne zinis par Makrona piezīmi un cieši raudzījās čigānam acis, gaidot kādu pārmaiņu viņa sejas izteiksmē.

-    Vai jums ir līdzi personas dokuments?

Gavrils papurināja galvu.

-   Otrs pārkāpums! - Makrons dzīvespriecīgi iesaucās.

-    Es runāšu skaidru valodu. Mēs gribam zināt, kurp devās Ādams Sabirs un divi viņa biedri. Jūs jau zināt, ka viņu tur aiz- . domās par slepkavību un pārējie divi tiek uzskatīti par līdzzinātājiem.

Gavrils šķita noslēdzamies sevī.

Kapteinis acumirklī saprata, ka slepkavības pieminēšana bijusi kļūda. Larūpijs ieņems aizsardzības pozīciju.

-    Saprotiet, mēs nedomājam, kā noziegumā esat iesaistīts ari jūs, - Kalks mēģināja izteikto mīkstināt. - Mums gluži vienkārši vajadzīga informācija. Ta§ cilvēks ir slepkava.

Čigāns paraustīja plecus, un bija acīmredzams, ka ar lielām cerībām saistītais uzziņu avots nepalīdzēs.

-   Ja ko zinātu, es neslēptu. Jūsu minētie cilvēki man neko neizsaka. Pirms divām dienām viņi aizbrauca no šejienes, un kopš tā laika neviens par viņiem neko nav dzirdējis.

-  Viņš melo, - Makrons sacīja.

-    Es nemeloju. - Gavrils pagriezās pret Makronu. - Kādēļ lai es melotu? Saprotu, ka jūs varat man stipri sarežģīt dzīvi, tāpēc es palīdzētu, ja vien spētu. Ticiet man.

-    Atdod viņam nazīti.

-   Bet, kungs…

-    Atdod viņam nazīti, Makron. Un izsniedz manu vizītkarti. Ja viņš mums piezvanīs un pastāstīs ko tādu, ka mēs varēsim to cilvēku arestēt, viņš saņems atlīdzību. Vai dzirdējāt, Larūpij?

Abi policisti nolūkojās, kā Gavrils dodas prom, spraukdamies cauri agrīno pircēju pūlim.

-   Kādēļ jūs tā darījāt, kungs? Varējām patincināt viņu mazliet ilgāk.

-   Savām pēdējā laikā pieļautajām kļūdām varu pievienot vēl vienu, Makron. Es minēju vārdu "slepkavība". Čigāniem tas ir tabu. Tas nozīmē ilgus gadus cietumā. Nepatikšanas. Vai redzēji, ka viņš aizvērās gluži kā Belonas upes austere? Vajadzēja izmantot citu pieeju. - Kalks iztaisnoja plecus. - Labi, sameklēsim vēl kādu. Man acīmredzot nepieciešama prakse.

devi ņpadsmitā nodaļa

-    Ko tu pateici tiem diviem pērkamajiem vīreļiem? - Bals piespieda naža galu Gavrilam pie augšstilba.

-   Jēziņ! Kas tev vajadzīgs?

Bals iedūra nazi Gavrila miesā - ceturtdaļcollu dziļi.

-   Sāp! Ko tu dari?

-   Nenovaldīju roku. Ik reizi, kad nesaņemšu atbildi uz jautājumu, duršu aizvien dziļāk. Ja neatbildēsi uz trim jautājumiem, augšstilba artērija būs pušu un piecās minūtēs tu noasiņosi līdz nāvei.

-    Nelietis!

-   Es atkārtoju: "Ko tu pateici tiem diviem pērkamajiem vīreļiem?"

-    Neko nepateicu.

-   Atkal nenovaldīju roku.

-Ā!

-Apklusti, citādi sākšu bakstīt tev pakaļā! Tu dzirdi mani?

-   Jēziņ!

-    Labi, pajautāšu citādi. Uz kurieni devās Sabirs un tās divas zivjutis?

-    Uz Kamargu. Uz Svētās Sāras svētkiem.

-    Kad tie sāksies?

-    Pēc trim dienām.

-    Kāpēc viņi uz turieni brauc?

-    Visi čigāni brauc. Svētā Sāra ir mūsu aizbildne. Mēs uz turieni braucam, lai saņemtu viņas svētību.

-    Kā var saņemt svētību no tādas aizbildnes?

-   Tur ir viņas statuja. Mēs pie tās ejam klāt un saņemam svētību. Mēs tai pieskārāmies un cenšamies to noskūpstīt.

-    Par kādu statuju tu runā?

-Jēzus! Par parastu statuju! Lūdzu, izvelc nazi man no kājas!

Bals nazi pakustināja.

-    Vai tā statuja gadījumā nav melna?

Gavrilam zuda pacietība.

-    Melna? Melna? Protams, tā ir melna!

Izvilcis nazi, Bals atkāpās.

Saliecies Gavrils sagrāba savu augšstilbu abās plaukstās gluži kā regbija bumbu.

Nākamajā mirklī Bals uzsita Gavrilam pa skaustu - tas nepaguva ne pacelt galvu.

div desmitā nodaļa

-   Mēs nevaram gaidīt līdz svētkiem, Aleksi. Statuja jāpārbauda agrāk. Es neticu, ka tas maniaks nepratīs pareizi novērtēt situāciju. Viņš uzdos īstos jautājumus, un čigāns izstāstīs visu gan par Svēto Sāru, gan svētkiem. Tas ir gluži kā vēcināt sarkanu lupatu vērša acu priekšā.

-    Statuju apsargā! Tā kā cilvēki vēlas tai pieskarties, līdz pat svētkiem apkārt stāv sargi. Pēc tam Sāru nes ārā un vēcina pār grēku nožēlotāju galvām. Ikviens palecas, cenzdamies statuju satvert, pieaugušie ceļ augšup bērnus, taču statuja visu laiku ir sargu redzeslokā. Tur nebūs kā Rokamadūrā. Ja nogaidīsim līdz svētku beigām, Svētā Sāra paliks bez uzraudzības un to apskatīt varēs ikviens.

-   Mēs nevaram gaidīt, un tu to zini.

-    Kādēļ viņam vajadzīgas tās vārsmas, Damo? Kādēļ pantiņu dēļ viņš ir gatavs nogalinat?

-   Vienu varu pateikt droši. Tas nav tikai naudas dēļ.

-    Kā tu to zini?

-   Tu taču viņu redzēji, vai ne? Viņš atteicās no iegūtajām priekšrocībām tikai tādēļ, lai atgūtu tēva ieroci. Tavuprāt, tā ir normāla izturēšanās? Vai tā rīkojas cilvēks, kurš grib kļūt bagāts? Ticis pie vārsmām, viņš varētu nopirkt tūkstošiem pistoļu, jo visas pasaules izdevēji plēsīsies par iespēju tās publicēt. Tieši tādēļ es arī sākumā ieinteresējos par vārsmām - savtīgos finansiālos nolūkos - un nekaunos to atzīt. Tagad es domāju, ka šīs katrēnas glabā kādu noslēpumu un Acu vīrs cer to atminēt vai arī baidās no tā. Nostra- dams, iespējams, kaut ko atklājis - kaut ko joti svarīgu pasaulei un čigāniem. Viņš jau bija pareģojis savas nāves stundu un acīmredzot nolēma savu atklājumu pasargāt. Nolēma to nevis publicēt, bet noslēpt. Nostradams ticēja Dievam un tam, ka viņa spējas ir Dieva dotas. Manuprāt, viņš uzskatīja, ka Dievs zinās īsto veidu un laiku, lai sava kalpa atklājumus parādītu pasaulei.

-   Domāju, ka tu esi zaudējis prātu, Damo. Manuprāt, nekā tāda nav un mēs dzenamies pakaļ spokam.

-   Tu taču redzēji tekstu uz lādes? Uz Melnās Dievmātes statujas? Vajadzētu pašam visu saprast.

-   Labprāt tev noticētu, patiešām. Taču es neprotu lasīt, Damo. Par to visu domājot, man dažkārt tā samežģījas prāts, ka gribas to izstiept kā stigu un atšķetināt.

Sabirs pasmaidīja.

-   Ko domā tu, Jola?

-    Manuprāt, tev taisnība, Damo. Tajās vārsmās ir kaut kas tāds, ko mēs vēl neesam izpratuši, bet Acu vīrs ir apņēmības pilns tā dēļ nogalināt.

-   Varbūt viņš grib vārsmas iznīcināt? Vai tāda iespēja tev nav ienākusi prātā?

Jola iepleta acis.

-    Kādēļ viņam tas būtu jādara?

-   Simttūkstoš dolāru vērts jautājums, - Sabirs noteica, galvu . purinādams. - Ja es varētu uz to atbildēt, mums panākumi būtu nodrošināti.

divdesmit pirmā nodaļa

Starp Gavrila draugiem bija arī tādi, kas viņu uzskatīja par mūžam dusmīgu, domādami, ka dzimšanas brīdī puišeli apsēdis

kāds muio19 un tieši tāpēc viņš atgādina gādžo. Ka tūdaļ pēc dzimšanas viņš nevis nozagts, bet nolādēts - varbūt jau iepriekšējā dzīvē -, un tāpēc izskatās tik neparasts. Viņš nebija apatrīds vien, viņu par savādu atzina pat savējie.

Bazena viņam ticēja, taču visi zināja, ka šī sieviete tvīkst pēc viņa, tāpēc Bazenas domas nebija ņemamas vērā.

Šajā dienā Gavrils bija dusmīgāks nekā jebkad agrāk. Bazena palūkojās uz veco sievu, savu pagaidu pieskatītāju, un tad atkal uz Gavrilu. Puisis gulēja zemē līdz potītēm nolaistām biksēm, un Bazena šuva brūci viņa augšstilbā. Neizskatījās, ka viņu būtu sakodis suns - ticamāk, tas bija naža dūriens. Zilmelnais plankums uz skausta diez vai bija gūts, rāpjoties pāri žogam. Kas noticis? Gavrils kritis atmuguriski? Taču ne jau viņa būs tā, kura izprašņās šo puisi. Uz brīdi Bazena iztēlojās, kādi izskatītos viņu bērni. Tādi kā viņa un citi čigāni? Varbūt kā Gavrils - blondi un nolādēti? To iedomājoties, Bazenai saļodzījās ceļgali.

-    Kad jūsējie dosies uz Sentmarīdelamēru?

-    Vēlāk, - Bazena atbildēja, izdarot pēdējo dūrienu. - Pēc kādas stundas.

-    Es braukšu līdzi.

Bazena izslējās. Saausījās arī vecā sieva.

-   Sēdēšu pašā priekšā. Kopā ar tavu tēvu un brāli. Ņem. - Gavrils no kabatas izņēma saņurcītu divdesmit eiro banknoti. - Pasaki viņiem, ka tas ir par dīzeli. Mana daļa par degvielu.

Paskatījusies uz savu aizbildni Trufenu, Bazena nodomāja: "Vai Trufena domā to pašu, ko es? Vai tiešām Gavrils liek noprast, ka grasās mani Sentmarīdelamērā nolaupīt un lūgt Svēto Sāru, lai tā svētī mūsu laulību?"

Sasējusi diegu, Bazena noberza puiša stilbu ar diždadzi.

-    Ai! Sāp!

-   Pacieties. Tas ir antiseptisks līdzeklis. Iztīrīs brūci un pasargās no infekcijas.

Apvēlies otrādi, Gavrils uzvilka bikses. Bazena un vecā sieva novērsās.

-    Vai osi pārliecināta, ka neesi marimē? Neesi aptraipījusi mani?

Bazena papurināja galvu. Vecā sieva ieķiķinājās, ar pirkstiem parādīdama rupju zīmi.

"Jā," Bazena nosprieda. "Viņa arī domā, ka Gavrils grib mani. Viņa arī domā, ka par Jolu tas vairs neinteresējas."

-    Labi. - Gavrils piecēlās. Viņa acīs joprojām kvēloja dusmas. -Tiksimies vēlāk, pēc stundas. Tava tēva treilerā.

divdesmit otrā nodaļa

-   Tas nav iespējams. Mēs esam strupceļā!

Makrons saviebās.

-   Es jau teicu, ka no tiem ļautiņiem nav nekādas jēgas. Es jau teicu, ka viņiem nedrīkst uzticēties.

Kalks iztaisnoja muguru.

-    Manuprāt, mēs esam atklājuši tieši pretējo. Ja viņi atsakās nodot savējos, viņiem var uzticēties. Par jēgu… Nu, pietiks tērgāt.

Sēdēdams uz akmens sienas, Makrons muguru bija atspiedis pret baznīcas stūri.

-   Manas pēdas… Jēziņ, kā tās sāp! Patiesībā man sāp visas ma- . las. Ja dabūšu to nelieti rokā, es viņam uzrīkošu īstu pirti!

-   Savāds izteiciens no policista mutes, - Kalks sacīja, izņēmis no mutes neaizkūpināto cigareti. - Pieņemu, ka tu gluži vienkārši gribi nolaist tvaiku un īstenībā tā nemaz nedomā.

-Jā, gribu tikai nolaist tvaiku.

-   Jūtos atvieglots, to dzirdot. - Kalks savā balsī saklausīja cinismu, un tas viņu apbēdināja, tāpēc viņš apņēmīgi centās runāt lab- sirdīgāk. - Kā taviem puišiem veicas ar trekera koda atšifrēšanu?

-   Drīz būs galā. Vēlākais, rit no rīta.

-   Kā mēs rīkojāmies, kad vēl nebija datoru? Goda vārds, esmu aizmirsis. Veicām īstu policista darbu, jā? Nē. Diez vai tā bija.

Makrons aizvēra acis. Kalks atkal sācis veco dziesmu. Vai kādreiz kaut kas mainīsies? Nolādētais aizspriedumu nīdējs.

-    Bez datoriem mēs pat tiktāl nebūtu tikuši.

-   Gan jau būtu. - Kapteinim acīmredzot uznākusi kārtējā uzpūtības lēkme. Reizēm tas atgādināja sērgu. Kalks paošņāja gaisu kā pēddzinis pirms medībām. - Saožu coq au vin*°. Nē. Tas ir coq nu vin un pomtnes dauphinoises41 .

Leitnants Makrons sāka smieties. Lai ari Kalka izturēšanās viņu nereti kaitināja, tikpat bieži tas viņu arī uzjautrināja. Šķita, kapteinī paslēpta kāda podziņa, ko viņš reizēm nospiež, ļaudams vaļu savai francūža dabai. Tādos brīžos viņš Makronam atgādināja Fernandelu vai Šarlu de Gollu.

-   Lūk, tas ir īsts policijas darbs! Vai izmeklēsim dziļāk, kungs? - Makrons atvēra acis, joprojām īsti neizprazdams Kalka noskaņojumu. Vai kapteinis joprojām dusmojas vai beidzot mazliet atslābinājies?

Kalks nokratīja cigaretes pelnus tuvējā atkritumu urnā.

-   Rādi ceļu, leitnant. Kā saka filozofi, ar tukšu vēderu strādātājs nebūsi.

divdesmit trešā nodaļa

-   Lieliski. - Sabirs aplūkoja nelielo māju purva vidū. - Tie brāļi nav pie pilna prāta, ja pamet šādu vietu. Paskaties!

Aleksis staipīja kaklu, lai redzētu, ko Sabirs rāda.

-   Oriģināla Provansas bufete! Un šis!

-    Kas tur ir?

-    Bergēre .vuj(e.42 Tur, stūrī. Mēbeles ir vismaz simt piecdesmit gadu senas.

-Tu gribi teikt, ka šie krāmi ir vērtīgi? Tās nav tikai vecas grabažas?

Pēkšņi Sabirs attapās, ar ko runā.

-   Liec tām mieru, Aleksi. Mēs esam šo cilvēku viesi, lai ari viņi to nenojauš. Labi? Esam viņiem parādā, tāpēc būsim tik laipni un neaiztiksim viņu mantas.

-   Protams, protams. Es neko neaiztikšu. - Alekša vārdi skanēja ne sevišķi pārliecinoši. - Cik, tavuprāt, vērtas tās ir? Aptuveni?

-    Aleksi?

-    Protams, protams. Tas bija tikai jautājums. - Puisis paraustīja plecus. - Domāju, tās ieinteresētu kādu antīko lietu tirgotāju Arlā. Nu, ja viņš zinātu par šīm mēbelēm.

-   Aleksi!

-    Labi, labi.

Sabirs pasmaidīja. Ko saka mācīti vīri? Var aizvest zirgu pie ūdens, bet nevar piespiest dzert.

-   Cik tālu līdz Sentmarīdelamērai?

Čigāna acis joprojām kavējās pie mēbelēm.

-   Zini ko, Damo? Ja tu meklētu lietas un es tās pārdotu, mēs sasodīti labi dzīvotu! Pēc gada vai diviem tu varētu nopirkt sev sievu. Ne jau tik neglītu, kā es tev piedāvāju pirmajā reizē.

-Sentmarīdelamēra, Aleksi. Cik tālu tā ir?

Puisis nopūtās.

-    Taisnā līnijā būs kādi desmit kilometri. Apmēram piecpadsmit, ja brauc ar mašīnu.

-   Visnotaļ tālu. Vai tuvāk nav kāda vieta, kur mēs varētu droši paslēpties?

-    Ir, bet tavu atrašanās vietu tad zinās katrs policists visā sešdesmit kvadrātkilometru teritorijā.

-   Sapratu.

-   Taču vienmēr var nozagt zirgu.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    No kaimiņu saimniecības. Tur ir dučiem zirgu, kas izklīduši pārsimt hektāru plašajos laukos. Diez vai īpašnieki zina, kur tie konkrētā brīdī atrodas. Gluži vienkārši mēs trīs zirgus varētu aizņemties. Seglus un apaušus var atrast tepat, veļas mazgātavā. Kad dzīvniekus neizmantosim, turēsim tos stallī. Neviens neko neuzzinās. Varēsim jāt uz Sentmarīdelamēru, kad vien gribēsim, un atstāsim tos pie čigāniem, kas apmetušies pilsētas nomalē. Maz ticams, ka saimnieki savus zirgus tur pazīs.

-    Tu runā nopietni? Tu gribi, lai mēs kļūstam par zirgu zagļiem?

-   Es vienmēr runāju nopietni, Damo. Vai tu vēl neesi to sapratis?

-   Palūkojieties, ko es dabūju. - Jola nolika zemē ar lauku produktiem pilnu redeļu kasti. - Kāposti, ziedkāposts, cukini… Pat kabaci! Mums vēl vajadzīga zivs. Vai vari aizlavities lidz upei un kādu noķert, Aleksi? Varbūt vari nozagt dažus moluskus?

-    Man tādām muļķībām nav laika. Mēs ar Damo laidīsim uz Sentmarīdelamēru un apskatīsim svētnīcu. Varbūt varēsim piekļūt statujai pirms Acu vīra.

-     Laidīsiet? Mums taču vairs nav mašīnas! Mēs to atstājām Arlā.

-    Mums nav vajadzīga mašīna. Mēs nozagsim zirgus.

Jola uzmanīgi nopētīja Aleksi.

-   Tad es došos jums līdzi.

-   Tas nebūs prātīgi darīts. Tu mūs kavēsi.

-    Es došos līdzi.

Sabirs palūkojās te uz vienu jauniegūto radinieku, te uz otru. Kā allaž, kad starp abiem radās domstarpības, gaisā jautās savāda spriedze.

-   Kādēļ tu gribi doties mums līdzi, Jola? Brauciens var būt bīstams. Visapkārt būs policija. Turklāt tu jau divas reizes tikies ar to vīru. Vai gribi sastapt viņu trešo reizi?

Jola nopūtās.

-   Paskaties uz viņu, Damo. Ieskaties viņa vainīgajās acīs. Vai tu nesaproti, kādēļ viņš tik ļoti grib nokļūt pilsētā?

-   Nu, mums jāsagatavojas…

-   Nē, viņš grib iedzert un, kad būs pietempies, sāks meklēt Gav- rilu.

-   Gavrilu? Jēziņ! Viņu es biju gluži piemirsis.

-    Viņš gan nav aizmirsis ne tevi, ne Aleksi. Par to vari būt drošs.

divdesmit ceturtā nodaļa

-   Velti cerēts, kungs. Pistole pēdējo reizi reģistrēta tūkstoš deviņsimt trīsdesmit trešajā gadā. Cilvēks, kam tā piederējusi, droši vien sen miris. Pēc tam ierocis mainījis adreses, piederēdams vismaz sešiem īpašniekiem. Analītiķi stāsta, ka pēc kara, līdz pat sešdesmitajiem gadiem, papīru kārtošanai uzmanību neviens nav pievērsis. Kādēļ lai tam tērētu laiku?

-   Vai trekera kodu tavējie atšifrējuši?

-   Nē, kungs. Vismaz man neviens to nav ziņojis.

-   Vai tev ir vēl kādi pavedieni, par kuriem neesi man stāstījis?

Makrons novaidējās.

-   Nē, kungs.

-    Nolasi man adresi.

-   Seijemu īpašums, Kamarā zemesrags.

-    Kamarā zemesrags? Netālu ir Sentropēza, vai ne?

-Jā gan.

-   Tad jau tikpat kā tavas mājas, ko?

-   Jā, kungs. - Makronam nebūt nepatika iespēja nokļūt tik tuvu mājām, turklāt kopā ar Kalku.

-    Kas ir pistoles reģistrētais īpašnieks?

-   Jūs neticēsiet.

-   Saki vien!

-   Šeit teikts, ka pistole reģistrēta uz Lui de Bala vārda. Tas bijis ševaljē, Jēras grāfs, Seijemas marķīzs, Francijas pērs.

-    Francijas pērs? Tu droši vien joko.

-    Kas ir Francijas pērs?

Kalks papurināja galvu.

-    Zināšanas savas valsts vēsturē tev ir briesmīgi vājas, Makron. Vai pagātne tevi neinteresē?

-   Aristokrāti jau nu noteikti ne. Man šķita, ka revolūcijas laikā mēs no tiem esam atbrīvojušies.

-   Uz laiku. Napoleons atjaunoja aristokrātiju. To iznīcināja tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotā gada revolūcija, bet atkal ieviesa tūkstoš astoņsimt piecdesmit otrajā gadā. Cik man zināms, viņi eksistē joprojām. Titulus pat aizsargā likums, tātad ari mēs abi, Makron, lai gan tavai republikāņa dvēselei tas ne visai patīk.

-    Kas tad īsti ir tie pēri?

Kapteinis nopūtās.

-    īpašais pēru tituls ir senākais Francijas aristokrātijā. Tūkstoš divsimt sešpadsmitajā gadā bija deviņi pēri. Nākamos trīs iecēla pēc divpadsmit gadiem, tūkstoš divsimt divdesmit astotajā, lai atdarinātu Kārļa Lielā divpadsmit uzticamos bruņiniekus. Par Kārli Lielo taču esi dzirdējis, vai ne? Bīskapu, hercogu un grāfu galvenais pienākums bija kalpot karalim kronēšanas laikā. Viens pērs viņu iesvaidīja, cits nesa karalisko mantiju, vēl cits - gredzenu, nākamais - zobenu… Biju iedomājies, ka zinu viņus visus, bet šā vīra tituls un vārds man nav pazīstams.

-            Varbūt viltvārdis? Viņš noteikti jau sen ir miris, jo mēs runājam par cilvēku, kurš savu pistoli reģistrējis pirms septiņdesmit pieciem gadiem. - Makrons veltīja Kalkam iznicinošu skatienu.

-   Tādas lietas nav iespējams viltot.

-    Kāpēc ne?

-   Gluži vienkārši nav. Var viltot sīkus titulus, un to cilvēki dara nepārtraukti. Pat eksprezidenti. Un tad viņi nonāk Livre dc Fausse Nobilite Fran^aise. Taču tik augstus titulus nav iespējams viltot.

-   Ko? Tātad viņiem pat ir grāmata ar viltus pēru sarakstiem?

-    Viņiem ir kas vairāk. Tas ir gluži kā spogulis, patiešām. - Kalks ar skatienu novērtēja Makronu, it kā bažītos, ka sācis kaisīt pērles cūkai. - Piemēram, ir fundamentāla atšķirība starp Napoleona laika tituliem un tiem, kas bijuši pirms tam. Napoleons, asinskārs riebeklis, dažiem saviem favorītiem deva jau eksistējošus vārdus un titulus - droši vien tādēļ, lai pazemotu īstos īpašniekus un tos turētu pienācīgā paklausībā. Sekas šai rīcībai, kā izrādās, ir ilgstošas un jūtamas pat mūsdienās. Ja dižciltīgo, kam titulu piešķīris Napoleons, apsēdināsi pie galda godpilnākā vietā nekā seno laiku dižciltīgo, senākā titula īpašnieks un viņa ģimene gluži vienkārši apgriezīs šķīvjus otrādi un atteiksies ēst.

-    Ko? Viņi tāpat vien sēdēs pie galda?

-   Jā. Iespējams, tieši ar tādu ģimeni mums ir darīšana.

-   Jūs jokojat?

-    Tādu sēdināšanu varētu uzskatīt par tīšu apvainojumu, Makron. Tāpat kā apgalvojumu, ka no Marseļas skolām nāk vieni vienīgi kretīni. Šis paziņojums būtu acīmredzami nepatiess un izraisītu asu vārdu apmaiņu. Protams, ne tajās reizēs, kad tas atbilstu patiesībai.

divdesmit piektā nodaļa

Jau trīs stundas Gavrils klīda pa Sentmarīdelamēras ielām, meklēdams Aleksi, Sabiru vai Jolu. Viņš bija paguvis izprašņāt vai ikvienu čigānu, ikvienu policistu, ikvienu ielu muzikantu, zirgu puisi, diedelnieku un zīlnieci, kas nonāca viņa redzeslokā, taču jēgas nekādas.

Pilsētu Gavrils pazina kā savus piecus pirkstus, jo vecāki svētceļojumā devās regulāri līdz pat viņa tēva nāvei pirms trim gadiem. Pēc tam māte iespītējās un atteicās doties tālāk par trīsdesmit kilometriem no savas apmetnes pie Reimsas. Līdz ar māti no svētceļojumiem atturējās arī Gavrils. Teikdams Sabiram, ka dodas uz dienvidiem kopā ar pārējiem čigāniem, viņš bija melojis, taču kāds ļauns gars bija mudinājis viņu izaicināt Aleksi uz tikšanos pie Svētās Sāras baznīcas. Kāds neapzināts, pārdabisks spēks, kura avots Gavrilam nebija izprotams.

Un beigu beigās viņš klīda pa šīm ielām. Ja vien izdotos atbrīvoties no Alekša, atņemt tam Jolu un apprecēt, viņa čigānisko asiņu īstums būtu pierādīts. Neviens nevarētu liegt viņam vietu kopienā, jo šī meitene nāca no dižciltīgas čigānu ģimenes. Viņš apņemtu sievu, kuras saknes sniedzas līdz pat aiziešanai no Ēģiptes un vēl senākos laikos. Varbūt pat līdz pašai Ēģiptei. Ja viņam būtu dēli un meitas no tādas sievietes, neviens neapšaubītu viņa priekštečus un tiesības. Muļķīgais, sāpīgais stāsts par tēvu, kurš nolaupījis viņu gādžo sievietei, būtu lemts aizmirstībai. Kādu dienu viņš varbūt kļutu par Bulibašu - ja vien veiktos, ja būtu nauda un mazliet apdomības. Varētu ataudzēt garus matus un nokrāsot tos sarkanus. Uzspļaut viņiem visiem.

Pārdrošā doma Gavrilam prātā bija iešāvusies pēc tikšanās ar abiem gādžo policistiem, kas dižojās ar savām zvanīšanas kartēm, mājieniem un nožēlojamām apsūdzībām. Kad tie bija prom, viņš izlēma nogalināt Aleksi un nodot Sabiru varas iestādēm, lai saņemtu solīto atlīdzību. Vai tad kādu var vainot, ja tas aizstāvējies pret kriminālnoziedznieku? Pēc tam sekos atriebība tam gādžo, kurš viņu pazemoja un sadurstīja viņa augsštilbu.

Jo tas arī bija muļķis - tāpat kā visi gādžo. Vai tad viņš ar saviem jautājumiem un draudiem nebija atklājis savus īstos nodomus, k?s saistīti ar Svētās Sāras statuju? Gavrils pārmeta sev, ka tik ilgi klaiņojis pa pilsētu un uzdevis cilvēkiem stulbus jautājumus. Tas vīrs ar Sabiru noteikti ir saistīts - galu galā abi pauda neparastu interesi par svētkiem. Tātad abi dzenas pakaļ vienam un tam pašam. Varbūt abi grib nozagt statuju un pieprasīt izpirkuma maksu? Lai visas pasaules čigāni samaksā par tās atdošanu? Gavrils papurināja galvu, brīnīdamies par gādžo stulbumu. Čigāni nemūžam neko nemaksās. Vai tad tie gudrinieki to nezina?

Atlika vien gaidīt pie svētnīcas durvīm. Svētkiem bija jāsākas pēc četrdesmit astoņām stundām. Pietiekami ilgs laiks, lai izstrādātu plānu savas ieceres īstenošanai. Kad gribēsies atpūsties, pie rokas būs Bazena. Meičas pārliecināšana lielas pūles neprasīs - glupā kuce joprojām iedomājās, ka ir viņam vajadzīga. Pagaidām turēt viņu līdzās bija izdevīgi. Viņš Bazenu palutinās un pabaros ar pāris šķēlēm cerību.

Pirmām kārtām vajadzēja panākt, lai viņa ubago pie baznīcas - tad neviens nepaies garām nepamanīts. Vienlaikus viņa pelnīs naudu. Dubults ieguvums.

Jā. Gavrils visu bija apsvēris un beidzot atkal jutās savā ādā. Nelieši samaksās par visiem šiem gadiem. Samaksās par postu un pazemojumu, kas viņam bijis jāizcieš gaišo matu pēc.

Šādu domu pārņemts, Gavrils cauri pilsētai steidzās atpakaļ uz Bazenas tēva treileru.

divdesmit sestā nodaļa

Vērodams Gavrila mainigās grimases, Ašors Bals jutās gluži vai apmulsis. Viņš sekoja puisim jau kopš abu šķiršanās Gurdo- nā un pēdējo triju stundu laikā bija pārliecinājies, ka nekad mūžā nav gājis pa pēdām cilvēkam, kurš absolūti neievēro, kas notiek apkārt. Vienvirziena domāšana. Atlika šim čigānam kaut ko iedomāties, un turpmāk viņš koncentrējās tikai tam, par pārējo nelikdamies ne zinis, - šķita, ka viņa prātā kaut kas noklikšķējis, saistīdams visu uzmanību apsveramam jautājumam. Viņš atgādināja sacīkšu zirgu ar acu aizsegiem.

Jau kopš Gurdonas šo puisi izsekot bija smieklīgi viegli. Tūristu pārpilnajās Sentmarīdelamēras ieliņās darāmais daudz sarežģītāks nekļuva. Piecpadsmit minūtes Bals laimīgs vēroja, kā Gavrils pūlas ar draudiem piespiest jaunu sievieti piedalīties viņa plānā. Nākamajās divpadsmit minūtēs viņa iekārtojās brīvā laukumiņā pie baznīcas durvīm un sāka ubagot - saprotams, diedelēdama ne jau no čigāniem, bet tūristiem.

"Viltīgais bastards," Bals nodomāja. "Izrādās, tā ari var pelnīt. Piespiežot citu paveikt netīro darbu. Pats droši vien atļausies īsu pēcpusdienas snaudu?"

Nelikdamies vairs ne zinis par Gavrilu, Bals iegāja tuvējā kafejnīcā, uzlika platmali un saulesbrilles - kā izaicinādams vietējos policistus - un sāka vērot meiteni.

divdesmit septītā nodaļa

-    Nolādēts! Paskatieties uz šo vietu! Tā droši vien ir veselas bagātības vērta.

Kalks saviebās, taču neko neteica.

Makrons klibodams izkāpa no mašīnas. Viņš nopētīja Kamarā zemesragu, kas pletās priekšā, pēc tam zilo ūdens klaju, aiz kura kreisajā pusē atradās Sentropēzas rags.

-   Šeit dzīvoja Brižita Bardo.

-    Diez vai, - Kalks šaubījās.

-    Es domāju, ka dzīvoja.

No mājas viņiem pretī iznāca sieviete vidējos gados, ģērbusies tvīda žaketē, zem kuras bija kašmira pulovers.

Kalks viegli pielieca galvu.

-   Marķīzes kundze?

Sieviete pasmaidīja.

-    Nē, esmu viņas privātsekretāre. Mans uzvārds ir Mastigū, un manas kundzes pareizais tituls ir grāfiene. Marķīza titulu ģimene uzskata par zemāku.

Makrons kapteinim aiz muguras smaidīja. "Uzpūtīgajam sno- bam tā būs laba mācība. Allaž iedomājas, ka zina visu par visu! Un mūžīgi iekuļas nepatikšanās."

-    Vai esat cietuši autoavārijā? Redzēju, ka jūsu palīgs klibo. Un jūs, kapteini, izskatāties tāds, ja drīkstu sacīt, kā tikko pārnācis no karalauka.

Kalks skumji palūkojas uz saitē iekārto roku un atcerējās savu plāksteriem klāto degunu.

-   Tā ari notika, kundze. Mēs sekojām noziedzniekam. Ļoti ļaunam noziedzniekam. Tādēļ esam šeit.

-   Vai domājat viņu atrast šajā mājā?

-    Nē, kundze. Mēs interesējamies par pistoli, kas bijusi viņa īpašumā, tāpēc vēlamies aprunāties ar jūsu darba devēju. Pistole, iespējams, piederējusi viņas tēvam. Mums jānoskaidro šā ieroča ceļš septiņdesmit piecu gadu garumā.

-   Septiņdesmit piecu?

-   Jā, pirmo reizi tas reģistrēts trīsdesmitajos gados.

-   Trīsdesmitajos?

-Jā, pagājušā gadsimta trīsdesmito gadu sākumā.

-   Tad varbūt pistole piederējusi grāfienes kundzes vīram. Viņš ir miris.

-   Saprotu. - Kalks gluži vai juta, ka Makrons aiz muguras izvalba acis. - Grāfienes kuņdze ir krietnos gados, jā?

-   Es ta neteiktu, mesjē. Viņa bija četrdesmit gadus jaunāka par grāfa kungu. Abi apprecējās septiņdesmitajos gados.

-    Ak tā.

-    Lūdzu, nāciet man līdzi! Grāfienes kundze jūs gaida.

Kalks sekoja Mastigū kundzei uz māju, bet Makrons kliboja

abiem aiz muguras. Kad viņi nonāca pie ārdurvīm, tās atvēra plecīgs livrejā tērpies sulainis.

-   Neticami, - Makrons nočukstēja. - Jūtos kā filmas uzņemšanas laukumā vai izjokošanas pārraidē. Mūsdienās taču cilvēki tā vairs nedzīvo.

Izlikdamies sava palīga vārdus nedzirdam, Kalks ļāva, lai sulainis neuzbāzīgi palīdz tikt pāri slieksnim. Patiesībā viņš bija pateicīgs par atbalstu, jo centās no Makrona slēpt, cik vārgs un nepārliecināts jūtas. Makrons nāca no graustu rajona, bija ielu cīnītājs un vienmēr meklēja otrā vājības. Kalks apzinājās, ka var paļauties tikai uz savām smadzenēm, zināšanām par pasauli un vēsturi. Ja zaudētu savu aso prātu, viņš būtu miris.

-   Grāfienes kundze gaida jūs bibliotēkā.

Kalks devās sulaiņa norādītajā virzienā. Sekretāre pieteica apmeklētājus.

'Te nu mēs esam," kapteinis nodomāja. "Kārtējais bezjēdzīgais solis. Vajadzētu rīkoties profesionālāk. Ja tā turpināsies, Parīzē mani gaida izsmiekls visa Otrā rajona mērogā. Protams, Makrons ar prieku pārējiem palīdzēs."

divdesmit astotā nodaļa

-    Redzi? Tā ir Bazena. - Aleksis grasījās pacelt roku, bet Sabirs viņu apturēja.

Abi atkāpās aiz viegla aizslietņa, kas atdalīja divu veikalu ārdurvis.

-    Ko viņa dara?

Aleksis palūkojās ap aizslietni.

-    Nespēju noticēt!

-   Kam?

-    Viņa ubago! - Aleksis pievērsās Sabiram. - Patiešām. Ja to ieraudzīs meitenes tēvs vai brālis, viņu nopērs ar pātagu.

-    Kāpēc? Čigāni diedelē vai uz katra soļa.

-    Bazena nav tāda. Viņas ģimene nav tāda. Viņas tēvs ir ļoti lepns vīrs, ar kuru strīdēties nav ieteicams. Pat es labi padomātu, pirms to sāktu. - Aleksis māņticīgi iespļāva plaukstās.

-   Tad ko viņa šeit dara?

-    Pag, ļauj padomāt! - Aleksis atbildēja, aizvērdams acis.

Sabirs paliecās uz priekšu un nopētīja laukumu.

Pēkšņi Aleksis sagrāba viņu aiz krekla.

-    Es sapratu! Tis saistīts ar Gavrilu. Manuprāt, viņš licis Ba- zenai ziņot par mūsu ierašanos.

-   Kāpēc viņš pats nevarētu mūs izsekot?

-   Tāpēc, ka viņš ir slinks kā pelavmaiss.

-   Skaidrs. Vai tu nepārspīlē?

Aleksis klusi nolamājās.

-    Ko iesāksim, Damo? Kamēr Bazena tur sēž, mēs nevaram ieiet svētnīcā, jo viņa tūdaļ aizskries un izstāstīs to Gavrilam, bet tas mūsu plānus izjauks.

-    Atvedīsim Jolu, lai aprunājas ar meiteni.

-    Kāda no tā būs jēga?

-   Jola izdomās, ko teikt. Viņa vienmēr zina.

Aleksis paraustīja plecus, it kā šis secinājums būtu pats par sevi saprotams.

-    Labi. Paliec šeit. Es viņu uzmeklēšu.

Māsīcu Aleksis atrada draudzeņu pulciņā pie pilsētas pašpārvaldes ēkas Čigānu laukumā.

-   Jola, mums radušās problēmas.

-    Redzēji Acu vīru?

-   Nē, bet noticis kas tikpat slikts. Gavrils uzmana baznīcu. Nosēdinājis pie durvīm Bazenu, lai tā ubago.

-    Bazena ubago? Tēvs viņu nogalinās!

-   Zinu. Es Damo teicu to pašu.

-    Ko iesāksiet?

-   Es neko. Rīkosies tu.

-Es?

-Jā. Tu ar Bazenu aprunāsies. Damo teica, ka tu vienmēr zini, kas sakāms.

-    Viņš tā teica?

-Jā.

Viena no meitenēm iespurcās.

Jola iebakstīja viņai krūtīs.

-   Klusē, Jelena. Man jāpadomā.

Pārsteigts Aleksis manīja, ka meitenes paklausa Jolai, lai gan jebkurai citai tāda vecuma sievietei, kas joprojām sēž vecmeitās, viņas rupji atcirstu. Vecmeitas sieviešu sabiedrībā zaudēja autoritāti. Dažas Jolas draudzenes jau bija devušas dzīvību bērnam, citas gaidīja otro vai trešo atvasi. Aleksis bija spiests atzīt, ka Jola pratusi iemantot cieņu. Tas noteikti nāks par labu, ja viņi apprecēsies.

Taču Aleksi biedēja doma, ka Jola kontrolētu katru viņa soli. Aleksis nenoliedza, ka sieviešu klātbūtnē kļūst vājš bezgribas cilvēks - kā gan lai neizmanto izdevību šad tad patriekt ar gādžo meitenēm? Jolai bija taisnība, bet pagaidām šī vājība netraucēja. Citādi būs, ja abi apprecēsies, jo viņa nebija no sievietēm, kas sān- soļus izliksies nemanām. Jola butu spējīga izkastrēt vīru, kamēr tas guļ.

-   Aleksi, par ko tu domā?

-    Es? Ak, ne par ko! Tiešām.

-    Pasaki Damo, ka es atbrīvošu ceļu uz svētnīcu. Taču nebrīnieties, kā es to izdarīšu.

-    Labi - Aleksis joprojām prātoja, kā justos noindēts vai izkastrēts. Viņš nespēja izlemt, kura iespēja būtu labāka. Apprecoties ar Jolu, abas šķita neizbēgamas.

-   Tu dzirdēji, ko es teicu?

-   Protams, dzirdēju.

-   Ja ieraudzīsi Gavrilu, turies pa gabalu, pirms viņš tevi pamanījis.

divdesmit devītā nodaļa

-    Kapteini Kalk! Lūdzu, sēdieties! Jūs ari, leitnant.

Laimīgs Kalks atkrita vienā no trim lielajiem dīvāniem, kas bija izvietoti ap kamīnu. Nākamajā mirkli viņš pietrausās kājās un nogaidīja, kamēr apsēžas grāfiene.

Makrons vispirms grasījās piemesties uz dīvāna paroča, lai turētu gaisā sāpošās kājas, taču pārdomāja un iekārtojās līdzās priekšniekam.

-    Vai vēlaties kafiju?

-    Būs jau labi.

-   Sev gan es palūgšu. Šajā stundā es vienmēr dzeru kafiju.

Kalks izskatījās tāds, it kā būtu izsviedis veiksmīgu loterijas

biļeti, kuras laimīgie cipari tikko parādīti televizora ekrānā.

-    Esat pārliecināts, ka negribat man pievienoties?

-    Labi, lai notiek.

-    Lieliski. Miluins, kafiju trim personām, lūdzu. Atnesiet ari dažus cepumiņus.

-   Jā, kundze. - Sulainis izgāja no telpas.

Makrona sejā atkal vīdēja neticība, taču Kalks uz viņu vairs neskatījās.

-ŠI ir mūsu vasaras māja, kapteini. Deviņpadsmitajā gadsimtā mēs to izmantojām tikai ziemā, bet laika gaitā viss mainās, vai ne? Tagad cilvēki ilgojas pēc saules. Jo karstāk, jo labāk, vai ne?

Kapteinim Kalkam gribējās izpūst no vaigiem gaisu, bet viņš neuzdrīkstējās. Gribējās ari uzsmēķēt, taču viņš bažījās, ka, tiklīdz ļausies šai kārei, tūdaļ iegaudosies apslēpts dūmu detektors vai sāksies drudžaina pelnutrauku meklēšana. Lai izvairītos no nepatikšanām, Kalks nolēma atturēties gan no viena, gan otra.

-   Vēlos jums uzdot jautājumus, kundze, par jūsu vīra tituliem. Tas nepieciešams protokolam.

-   Mana dēla tituliem.

-   Ak jā. Par jūsu dēla tituliem. Mani moka ziņkāre. Jūsu dēls ir Francijas pērs, vai ne?

-   Tā ir.

-Ja nemaldos, ir tikai divpadsmit Francijas pēri. Lūdzu, izlabojiet mani, ja kļudos. - Kalks pacēla pirkstus. - Reimsas arhibīskaps, kas tradicionāli vadīja karaļa kronēšanu. Lānas, Langras, Bovē, Šalonas un Nuajonas bīskaps, kuri attiecīgi iesvaidīja karali un nesa viņa scepteri, mantiju, gredzenu un jostu. Norman- dijas, Burgundijas un Akvitānijas (zināma arī kā Gijenna) hercogi. Burgundijas hercogs nesa kroni un aiztaisīja jostu. Normandijas hercogs pacēla pirmo taisnstūra karogu, bet Gijen- nas pārstāvis pacēla otro. Visbeidzot bija grāfi: Šampaņas, Flan- drijas un Tulūzas. Tulūzas grāfs nesa piešus, Flandrijas - zobenu, bet Šampaņas grāfs - karalisko standartu. Vai es pareizi saku?

-   Pārsteidzoši pareizi. Varētu domāt, ka tikko esat izlasījis šos vārdus grāmatā un labi iegaumējis.

Kalks pietvīka. Viņš juta, ka ielauztajā degunā pulsē asinis.

-    Nē, kundze. Kapteinis Kalks patiešām to visu zina.

Kapteinis veltīja Makronam neticīgu skatienu. "Augstais

Dievs! Ja mēs šeit apspriestu šķiru solidaritāti, piemērs būtu kā uz delnas. Kāds gan cits iemesls ir tam, ka Makrons publiski mani aizstāv?" Kalks atzinīgi pamāja ar galvu. "Jāatceras, ka pret Makronu jābūt iecietīgākam. Viņš biežāk jāpaslavē." Kapteinis juta, ka nedaudz pat pieķēries savam padotajam. Abu attiecībās tā bija svaiga vēsmiņa, kas apslāpēja Kalka ierasto neapmierinātību ar leitnanta jauneklīgo pārgalvību.

-   Tā nu esam nonākuši līdz jūsu vira ģimenei, kundze. Piedodiet, bet es kaut ko nesaprotu. Iznāk, ka viņš ir trīspadsmitais pērs, bet par tādu vismaz man nekas nav zināms. Ko jūsu vīra priekštecis nesa kronēšanas ceremonijas laikā?

-   Viņš nenesa neko, kapteini. Viņš sargāja.

-   Sargāja? No kā?

Grāfiene pasmaidīja.

-   No Sātana, protams.

trīsdesmitā nodaļa

Jola zināja, ka ar savu uzdevumu tiks galā nevainojami. Vispirms viņa aizsūtīja Jelenu, lai tā pamodina Gavrilu un pasaka viņam, ka jādodas pie Bazenas. Nekavējoties.

Nogaidījusi piecas minūtes, viņa aizsteidzās pie Bazenas tēva Badu un pavēstīja, ka tikko redzējusi tā meitu pie baznīcas ubagojam. Šis piecas minūtes bija vajadzīgas, lai ierastos ari Gavrils, . jo Badu un Bazenas brālis Stefans steidzās pie nepaklausīgās meitenes, tiklīdz uzzināja jaunumus. Arī Jola skrēja, nevēlēdamās nokavēt pašas savītās intrigas atrisinājumu.

-    Skaties! - Aleksis iesaucās, ieraudzījis viņus tuvojamies. - Tā ir Jola. Un tur - Gavrils! Nolādēts! Badu un Stefans ari.

Sabiram šķita, ka vēro pakaļdzīšanās ainu no filmas "Rozā pantera". Tajā ainā vecs vīrs apmulsis noraugās, kā viņa acu priekšā pa laukumu riņķo neskaitāmas policijas mašīnas un divi

jaudīgi Citroen, pēc tam iznes atpūtas krēslu, noliek vislabākajā vietā, ērti apsēžas un noraugās situācijas atrisinājumā.

Gavrils steidzās pie Bazenas, nenojauzdams, ka meitenei tuvojas arī Badu un Stefans. Čigāniete bija pamanījusi savu tēvu un brāli un sapratusi, ka pieķerta nozieguma vietā ar monētām nosētu audekla gabalu sev priekšā. Piecēlusies viņa uzsauca Gavrilam. Tas apstājās, un Bazena ar rokas mājienu mudināja viņu doties prom. Redzēdami šo kustību, Badu un Stefans pagriezās un acumirklī Gavrilu ieraudzīja. Tas nolēma nevis palikt un tēlot nezinīti, bet mukt. Badu un Stefans nošķīrās viens no otra - acīmredzot viņi šo manevru bija labi apguvuši - un tuvojās Gavrilam katrs no savas puses. Bazena sāka kliegt un plēst matus.

Deviņdesmit sekundēs, kopš Jola sāka savu plānu īstenot, laukuma vidū bija sapulcējušies apmēram piecdesmit čigāni - lieli un mazi, vīrieši un sievietes. Gavrils kāpās atpakaļ, cenzdamies izvairīties no Badu un Stefana, kam rokā vidēja dunči. No svētnīcas ārā plūda ļaudis, lai noskaidrotu kņadas iemeslu. No pilsētas otras puses ar motocikliem tuvojās divi policisti, kam čigāni jau stājās ceļā. Apkritusi tēvam ap kaklu, Bazena lūdzās žēlastību, bet viņas brālis riņķoja apkārt Gavrilam, kurš arī bija izvilcis nazi, taču nespēja atgrūst aptverošo gredzenu.

-   Tas ir klāt. īstais brīdis. - Iekams Sabirs paguva iebilst, Aleksis metās pūlī.

-   Aleksi! Dieva dēļ! Turies tālāk no viņa!

Taču jau bija par vēlu. Aleksis cauri burzmai lauzās uz baznīcas pusi.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Visu mūžu bijis meistarīgs zaglis, Aleksis prata izmantot iespēju.

Viņš bija pārliecināts, ka sargs steigsies no svētnīcas ārā, gribēdams noskaidrot, kas laukumā notiek. Kādēļ lai tā nebūtu, ja ziņkārīgā draudze jau bija izskrējusi laukā?

Aleksis iztēlojās, kādas domas raisās sarga prātā. Viņa pienākums ir doties ārā, vai ne? Svētā Sāra brīdi parūpēsies par sevi pati. Statuju taču neviens neapdraud. Neviens viņu nav brīdinājis, ka jābūt īpaši uzmanīgam. Kādēļ gan lai šajā vienmuļajā rītā viņš neizmantotu izdevību ieelpot svaigu gaisu un pavērot kautiņu?

Tiklīdz Aleksis bija paslēpies galveno durvju labajā pusē, sargs ar gaidu izteiksmi sejā kopā ar dievlūdzējiem iztraucās no baznīcas ārā. Aleksis metās svētnīcā iekšā. Tā kā šo vietu bija apmeklējis katru gadu, viņš baznīcas iekārtojumu zināja no galvas.

Svētā Sāra stāvēja nišas stūrī. Statujai visapkārt bija salikti pateicības ziedojumi, fotogrāfijas, sveces, dažādi nieciņi, papīra lapas ar dzejoļiem, šķīvīši, tāfelītes ar cilvēku vārdiem un neskaitāmi puķu pušķi. Dievieti ieskāva vismaz divdesmit ziedoti apģērbi, arī apmetņi, lentes un rokām darināti plīvuri - dāvinājumu jūklī bija redzama tikai sarkanbrūnā statujas seja ar sudraba kroni galvā.

Tuvākajam krucifiksam māņticīgi veltījis vainīgu skatienu, Aleksis paspēra piesardzīgu soli, pacēla Svētās Sāras statuju un pārvilka ar roku tās pamatnei. Nekā. Gluda kā alabastrs.

Aleksis izmisis palūkojās uz durvju pusi, noskaitīja lūgšanu, . sameklēja nazi un sāka kasīt.

Ašors Bals aizrautīgi vēroja, kā izvēršas notikumi laukumā. Vispirms atsteidzās tas blondais idiots un divi dusmīgi čigāni draudīgi tuvojās viņa draudzenei, kas pie baznīcas ubagoja. Pēc tam meiča sāka kliegt un māt, lai gaišmatis bēg prom. Ja tas nebūtu noticis, viņš aptvertu, ka briest nepatikšanas, un nozustu, iekams gāja vaļā kautiņš,, kas nu ritēja pilnā sparā.

Policisti ar motocikliem joprojām nespēja izlauzties cauri pūlim. Gaišmatis stājās pretī jaunākajam čigānam. Ja Bals nekļūdījās, viņš vēcināja firmas Opinel saliekamo nazi - tāds salūzis uzreiz, tiklīdz atdursies pret ko stiprāku par vistas krūš- kaulu. Vecākais čigāns - iespējams, tēvs - pūlējās atbrīvoties no histērijas pārņemtās meitas apskāviena. Bija skaidrs, ka tūdaļ viņam tas izdosies un tad abi vīri sagriezīs gaišmati gabalos, iekams policisti būs pavirzījušies kaut par metru tuvāk notikuma vietai.

Bals paskatījās apkārt. Notiekošais šķita gluži kā izplānots. Kautiņi nemēdz izraisīties nejauši, paši no sevis. Tos organizē cilvēki. Vismaz viņam bija tāda pieredze. Leģiona laikā viņš arī dažus tādus bija saplānojis - ne jau gluži leģiona aizgādībā, bet izmantodams to par instrumentu, jo bez leģionāru klātbūtnes kautiņš beigtos bez jebkādām nežēlības izpausmēm.

Sevišķi atmiņā bija palikusi kāda saķeršanās Čadā, kur leģions uzturējās aizvadītā gadsimta astoņdesmitajos gados. Četrdesmit mirušie, dučiem ievainoto. Corpus ziņoja, ka viņš gandrīz izraisījis pilsoņu karu. Kā par to priecātos viņa tēvs, Mesjē!

Legio Patria Nostra - "Leģions ir mūsu tēvzeme". Atceroties šo devīzi, Balu pārņēma teju nostalģija. Viņš bija daudz ko apguvis leģiona "kaujas ciematā" Fraselli, kas atrodas Korsikas salā, tāpat kā Ruandā, Džibutijā, Libānā, Kamerūnā un Bosnijā. Kādu no šīm prasmēm tagad varbūt vajadzēs likt lietā.

Bals piecēlās kājās, lai labāk redzētu. Tas nelīdzēja, tādēļ viņš uzrāpās uz kafejnīcas galdiņa un skatījās, platmali izmantodams par aizsegu pret sauli. Neviens viņu neievēroja, jo visu uzmanība bija pievērsta notikumiem laukumā.

Uz svētnīcas galvenajām durvīm viņš paraudzījās tieši tajā brīdī, kad ārā izsteidzās sargs un Aleksis metās iekšā.

Lieliski. "Atkal kāds visu izdarīs manā vietā," Bals secināja. Viņš ar skatienu mēģināja laukumā uzmeklēt Sabiru, taču velti.

Labāk būs, ja viņš pie svētnīcas durvim gaidīs, kamēr čigāns nāks ārā. Šajā vētraino notikumu mutulī nevienu nepārsteigs vēl viens līķis ar naža dūrienu krūtīs.

trīsdesmit otrā nodaļa

Saruna ar grāfieni Kalkam vedās grūti. Sarežģījumi sākās, kad viņš neatlaidīgi sāka tincināt kundzi pēc viņas apgalvojuma, ka vīra ģimene bijusi atbildīga par Anžū, Kapetingu un Valuā dinastijas karaļu sargāšanu no ļauna.

-   Kāpēc par to nav atrodami rakstiski avoti? Es nekad neesmu dzirdējis par trīspadsmito Francijas pēru!

Makrons neticīgi vērās priekšniekā. "Ko viņš dara? Mēs taču ieradāmies, lai iztaujātu šo kundzi par pistoli, nevis pētītu viņas ciltskoku!"

-    Par to ir rakstīts, kapteini Kalk, bet šis dokuments nav pieejams vēsturniekiem. Ko gan jūs iedomājaties? Ka vēsture veidojusies tieši tā, kā apraksta pētnieki? Vai tiešām uzskatāt, ka Eiropā pilnīgi visas augstdzimušās ģimenes privātu korespondenci un dokumentus labprāt izplāj ziņkārīgo acīm? Ka mūsdienās vairs nepastāv slepenas organizācijas, par kuru eksistenci nevienam nav zināms?

-    Vai jums ir zināms par šādām organizācijām, kundze?

-     Protams, nav. Taču tādas eksistē! Par to varat būt drošs. Iespējams, tām ir daudz lielāka vara, nekā spējat iedomāties. - Grāfienes sejā pavīdēja savāda izteiksme. Pastiepusi roku, viņa pakustināja zvaniņu, un telpā ienāca Miluinss, kas novāca kafijas servīzi.

Kalks saprata, ka saruna tuvojas beigām.

-   Vēl pāris vārdu par pistoli, kundze. Sakiet, lūdzu, kam tagad pieder ar jūsu vīra vārdu reģistrētais ierocis?

-   Vīram to pirms kara nozaga. Skaidri atceros, ka viņš man to pateica. To izdarīja kāds mežsargs, kurš uz laiku bija zaudējis savu vietu. Grāfs ziņoja policijai - esmu pārliecināta, ka iesniegums joprojām atrodams. Tika sākta izmeklēšana, taču pistoli viņš ne- atguva. Tā kā vīram piederēja vairāki ieroči, zaudējums viņu pārāk nesarūgtināja. Manuprāt, viņa kolekcija bija visnotaļ vērtīga. Es gan pati par šaujamieročiem neinteresējos.

-    Skaidrs, kundze. - Kalks saprata, ka ir sakauts. Iespēja, ka izdosies atrast protokolus par formālu nozagtas pistoles meklēšanu trīsdesmitajos gados, bija visnotaļ niecīga. - Jūs apprecējāties septiņdesmitajos gados, ja pareizi atceros. Kā gan jūs varat zināt visu, kas noticis trīsdesmitajos?

Makronam pavērās mute.

-    Mans vīrs, kapteini, vienmēr man visu stāstīja. - Grāfiene piecēlās.

Pietrausies kājās, Makrons ar prieku vēroja Kalku, kuram pirmais mēģinājums tikt ārā no dīvāna bija neveiksmīgs. "Vecais jūt avārijas sekas," Makrons klusībā nodomāja. "Varbūt viņš ir vēl vārgāks, nekā izliekas? Izturas diezgan jocigi."

Grāfiene nodzinkstināja zvaniņu divas reizes. Atkal ienāca sulainis. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz Kalku, un sulainis steidzās viņam palīgā.

-   Piedodiet, kundze. Mēs ar leitnantu Makronu dzināmies pakaļ kādam ļaundarim un iekļuvām automašīnu sadursmē. Joprojām jūtos stīvs.

"Sadursmē? Dzināmies pakaļ kādam ļaundarim? Ko tas Kalks vervelē?" Makrons jau devās uz durvju pusi, bet tad apstājās. "Vecais nemaz nav tik stīvs. Viņš tēlo."

-   Vai jūsu dēls, kundze, nevarētu sniegt kādas ziņas šajā lietā? Varbūt tēvs viņam stāstījis par pistoli?

-    Mans dēls, kapteini? Man ir deviņi dēli. Un četras meitas. Ar kuru no viņiem jūs vēlētos aprunāties?

Kalks apstājās pusceļā un sagrīļojās, it kā pēdējiem spēkiem turētos kājās.

-   Trīspadsmit bērni? Jūtos pārsteigts, kundze. Kā gan tas iespējams?

-    To sauc par adopciju, kapteini. Mana vira ģimene deviņus gadsimtus finansēja sieviešu klosteri. Tā bija daļa no mūsu žēlsirdības darba. Karā viru smagi ievainoja, un viņš vairs nespēja radīt mantinieku. Tāpēc ari apprecējās tik vēlu. Es viņu pārliecināju apdomāt mantošanas jautājumu. Mēs bijām turīgi. No klostera bāreņu nama paņēmām tik daudz bērnu, cik varējām atļauties. Francijas un Itālijas dižciltīgo ģimenēs adopcija šādās force majeure43 situācijās ir visai izplatīta. Tā ir vēlama arī tādēļ, lai neizzustu vārds.

-   Vai drīkstu zināt pašreizējā grāfa vārdu?

-Grāfs Rošā. Rošā de Bals.

-   Vai ir iespējams ar viņu aprunāties?

-    Mums viņš ir zudis, kapteini. Viņam vien zināmu iemeslu pēc Rošā pieteicās ārzemnieku leģionā. Kā jau zināt, leģionāriem jāreģistrējas ar citu vārdu. Mēs nezinām, kāds tas ir. Jau daudzus gadus neesmu viņu redzējusi.

-   Leģionu formē tikai no ārzemniekiem, kundze. No frančiem pieņem tikai virsniekus. Vai jūsu dēls bija virsnieks?

-   Mans dēls bija muļķis, kapteini. Iestājoties leģionā, viņš bija tādos gados, kad cilvēks spējīgs uz jebkādām neprātībām. Rošā prot sešas valodas, tāpēc pilnīgi iespējams, ka viņu noturēja par ārzemnieku.

-   Ja jūs tā sakāt, kundze… - Kalks pateicīgi pamāja sulainim. - Acīmredzot izmeklēšanā esam nonākuši strupceļā.

Grāfiene šķita nedzirdam šos vārdus.

-   Varu jums apliecināt, ka mans dēls par tēva pistoli neko nezina. Viņš piedzima trīsdesmit gadus pēc jūsu aprakstītajiem notikumiem. Kad mēs zēnu adoptējām, viņam bija divpadsmit gadi. Mēs nedrīkstējām aizmirst, ka mans vīrs jau bija krietni vecs.

Ikvienu radušos izdevību Kalks prata novērtēt. Viņš izmēģināja laimi.

-   Vai nevarējāt nodot titulu otrajam dēlam? Lai nosargātu mantojumu?

-   Šī iespēja nomira kopā ar manu vīru. Mantojums nav atsavināms.

Pēc mirkļa Kalks un Makrons bija nodoti gādīgās Mastigū kundzes ziņā. Pēc trīsdesmit sekundēm viņi sēdēja mašīnā un brauca uz Ramatjellas pusi.

Makrons ar zodu pamāja uz namu, kas izgaisa skatienam.

-    Pie velna, kas tas bija par teātri?

-    Kāds teātris?

-   Nu, tā šarāde. Uz divdesmit minūtēm pat aizmirsu sāpes pēdās. Jūs bijāt tik pārliecinošs, ka es arī gandrīz jums noticēju. Teju pieteicos, lai palīdzētu jums noiet lejā pa kāpnēm.

-   Šarāde? - Kalks pārjautāja. - Kāda šarāde? Nesaprotu, par ko tu runā, Makron.

Leitnants veltīja priekšniekam zīmīgu skatienu, un Kalks sāka plati smaidīt.

Iekams Makrons turpināja tincināšanu, iezvanījās telefons, un viņš iestūrēja ceļmalas stāvvietā.

-Jā. Jā. Sapratu. Jā, - leitnants zvanītājam atbildēja.

Kalks sarauca pieri.

-    Atšifrēts Acu vīra trekera kods, kungs. Sabira mašīna stāv Arlas stāvlaukumā, kur transportlīdzekļus var atstāt uz ilgāku laiku.

-   Tas mums necik daudz nepalīdz.

-    Ir vēl kas.

-    Klausos.

-    Kautiņš Sentmarīdelamērā pie baznīcas. Darbā laisti dunči.

-Un?

-    Pēc mūsu izmeklēšanas Gurdonā es sāku pārbaudi. Iedevu iztaujāto cilvēku vārdus mūsu birojam un lūdzu, lai ziņo man par incidentiem, kuros iesaistīti čigāni. Tā sakot, gribēju izprast, kā šie cilvēki saistīti.

-    Makron, tu gan proti atstāt iespaidu! Stāsti!

Iedarbinājis motoru, leitnants nodomāja: "Labāk nesmaidīt.

Labāk vispār neizrādīt emocijas."

-   Saistībā ar pārkāpumu policija meklē kādu Gavrilu Larū- piju.

trīsdesmit treša nodaļa

Gavrils bija pavisam piemirsis Badu un Stefanu. Ļaudamies sajūsmai par savu plānu, kā nodos policijai Svētās Sāras tīkotājus, viņš nebija veltījis vajadzīgo uzmanību faktam, ka Bazenai rados ir divi niknākie viri šaipus Senviktuāra kalna. Stāstu par tiem abiem bija milzum daudz. Tēvs un dēls allaž darbojās kopā, novērsdami viens no otra uzmanību. Par viņu izraisītajiem kautiņiem bāros klīda leģendas. Baumoja, ka abi aizsūtījuši uz viņsauli vairāk cilvēku nekā pirmā atombumba.

Brauciens uz Sentmarīdelamēru izjauca Gavrila ieceri. Abiem vīriem bija neparasti labs garastāvoklis, jo svētki viņiem bija veik- . smīgs laiks - pavērās plašas iespējas nokārtot vecus rēķinus un slēgt jaunus darījumus. Gavrils visu laiku bija tuvu līdzās un tik pazīstams, ka tie viņu nemaz neievēroja. Viri pie viņa bija pieraduši. Abiem ne prātā nenāca, ka puisis būs tik stulbs, ka liks Bazenai uz ielas ubagot. Viņi nemanot bija iesaistījuši Gavrilu savā sīkajā noziegumu pasaulītē un padarījuši par līdzzinātāju.

Taču nu Stefans uzbruka, bet Gavrilam bija tikai nožēlojams Opinel saliekamais nazis ar plānu asmeni. Kad Badu beidzot izdevās atbrīvoties no meitas rokām, Gavrils saprata, kas notiks tālāk. Viņu pataisīs aukstu.

No visa spēka aizmetis nazīti uz Stefana pusi, Gavrils iebēga pūlī. Aiz muguras atskanēja rēkoņa, taču viņš par to nelikās ne zinis. Bija jātiek prom. Analizēt situāciju varēs vēlāk. Tagad bija jācīnās uz dzīvību un nāvi.

Gavrils kā neprātīgs līkločiem skrēja caur pūli, gluži kā amerikāņu futbolists triekdamies pretinieka aizsardzībā. Par orientieri viņš instinktīvi izmantoja baznīcas torni, kurā vīdēja pieci zvani. Viņam bija jātiek līdz piestātnei, lai tur nozagtu kādu laivu. Ārā no pilsētas veda tikai trīs ceļi, turklāt abos virzienos satiksme pirms svētkiem virzījās gliemeža gaitā, tāpēc ūdens bija viņa vienīgā iespēja.

Espellī ielas un Van Goga avēnijas krustojumā Gavrils ieraudzīja Aleksi. Un viņam aiz muguras - Balu.

trīsdesmit ceturtā nodaļa

Vilies Aleksis grasījās nolikt Svētās Sāras statuju atpakaļ vietā. Velti izšķiests laiks. Kāpēc gan Sabirs iedomājies, ka simtiem gadu senu notikumu pēdas saglabājušās līdz pat mūsu dienām? Neprāts.

Aleksis nespēja atcerēties, kāds viņš bijis pirms divdesmit gadiem, kur nu vēl spriedelēt par piecus gadsimtus veciem notikumiem. Vārsmas, ko Sabirs tik pārliecinoši atšifrēja, Aleksim nozīmēja tikai jukuša cilvēka vervelēšanu. Tā viņiem vajag, ja visu grib pierakstīt un tādā veidā sazināties. Kāpēc cilvēki nevarētu gluži vienkārši sarunāties? Ja viņi cits ar citu apspriestos, pasaulē valdītu daudz lielāka kārtība. Viss notiktu uzreiz, šajā mirklī. Tā kā Alekša pasaulē. Katru rītu viņš modās, domādams, kā jūtas to- bnd, nevis kaut kādā tur pagātnē vai nākotnē. Viņam svarīga bija tagadne.

Viņš gandrīz neievēroja sveķu korķi. Gadsimtu gaitā noberzts līdz spīdumam, tas bija grūti atšķirams no statujas krāsotā postamenta, bet tā konsistence bija citāda. Paskrāpējot vietu ar kabatas nazi, sveķi nāca nost spirālēs kā zāģu skaidas, nevis kā pulveris. Aleksis skrubināja tik ilgi, kamēr korķis izsprāga ārā. Viņš ar pirkstu pataustīja caurumu. Tur bija vēl kaut kas.

Aleksis iebāza caurumā nazi un to pagrozīja. Parādījās audekla gabaliņš, ko viņš uz plaukstas izlīdzināja. Nekā. Tas bija tikai kožu saēsts lins.

Vēlreiz ielūkojies caurumā, Aleksis neko tur nespēja saskatīt. Taču ieintriģēts viņš bija, tāpēc uzsita ar statuju pa grīdu. Tad vēlreiz. Arā izkrita bambusa caurulīte. Bambuss? Statujā?

Grasīdamies pārlauzt caurulīti uz pusēm, Aleksis saklausīja soļus, kas tuvojās pa platajām akmens kāpnēm.

Steigšus sakopis savas darbības vietu, Aleksis nolika statuju atpakaļ un nometās uz grīdas.

Soļi tuvojās. "Sasodīts! Ja nu tas ir Acu vīrs? Šeit es esmu pilnīgi neaizsargāts."

-   Ko jūs šeit darāt?

Paslējies uz augšu, Aleksis samirkšķināja acis. Tas bija sargs.

-    Ko, jūsuprāt, es šeit daru? Lūdzos. Šī taču ir baznīca, vai ne?

-   Nevajag uzreiz dusmoties. - Bija skaidrs, ka sargs ari agrāk , saķēries ar čigāniem, tāpēc vēlas izvairīties no strīda. īpaši pēc kautiņa, ko tikko redzējis laukumā.

-    Kur pārējie?

-   Jūs neko nedzirdējāt?

-   Kas man bija jādzird? Es skaitīju lūgšanu!

Sargs paraustīja plecus.

-   Divi jūsējie sastrīdējās par sievieti. Viens meta ar nazi otram un trāpīja acī. Asinis pašķīda uz visām pusēm. Man stāstīja, ka

acs karājusies ārā no dobuma. Pretīgi. Šiem cilvēkiem jāsaņem sods par kaušanos svētā vietā. Viņiem vajadzētu būt šeit, lidzās jums.

-    Ar mestu nazi nevar trāpīt acī tik precīzi, lai to izsistu ārā no dobuma. Jūs stāstāt pasakas.

-   Nē, nē! Es redzēju asinis. Cilvēki kliedza. Viens policists centās to aci iedabūt atpakaļ vietā.

-   Svētā Dievmāte Marija! - Aleksis nočukstēja, vienlaikus prātodams, vai aci zaudējis Gavrils. Tas viņam nāktu par labu. Mazliet atvēsinātu. Palicis bez acs, viņš varbūt vairs neņirgātos par citu cilvēku trūkumiem. - Vai drīkstu noskūpstīt Dievmātes pēdas? - Aleksis bija ievērojis sveķu paliekas uz grīdas. Pieliekdamies viņš varētu veikli tās paslaucīt zem Svētās Sāras svārkiem.

Sargs palūkojās apkārt. Svētnīca bija tukša - ļaudis joprojām vēroja izrādi laukumā.

-    Labi. Taču ātri.

trīsdesmit piektā nodaļa

Bals metās pakaļ Aleksim, tiklīdz čigāns izgāja no baznīcas. Puisis šķita visai tramīgs. Kā kurts pēc skriešanās sacīkstēm. Lai arī ko viņš darījis svētnīcā, tas bija satraucis, un nu viņa dzīslās mutuļoja adrenalīns.

Čigāns devās nevis iekšā burzmā, lai pārliecinātos, kas tur notiek, un uzmeklētu Sabiru, bet gan pa Lamartina laukumu aizsteidzās uz jūras pusi. Kādēļ? Vai viņš baznīcā kaut ko atradis?

Bals nolēma sekot Aleksim ārā no pilsētas. Allaž bija labāk uzturēties tālāk no pārapdzīvotām teritorijām. Slepkavības vieta policiju interesēs tikpat maz, cik pastrādātais noziegums. Likuma sargiem tas būs tikai vēl viens čigānu kautiņš, savukārt viņam pietiks laika pārmeklēt Alekša kabatas un paskatīties, ko puisis baznīcā nozadzis vai pārrakstījis. Gandrīz vairs neslēpdamies, bals pielika soli, taču cerēja, ka vajātais viņu burzmā nepamanīs.

Tajā brīdī Aleksis viņu ieraudzīja. Bals to saprata, jo čigāns aiz izbīļa paklupa un nokrita uz viena ceļgala. Taču Aleksis nebija tāds gaisagrābslis kā Gavrils.

Bals sāka skriet. Tagad vai nekad. Šo puisi nedriksteja izlaist no acīm. Čigāns kaut ko spieda pie krūtīm - tā kā vienu roku nevarēja aktīvi izmantot, viņš nespēja skriet maksimāli ātri. Lai arī kas šis priekšmets bija, viņam tas šķita svarīgs. Tādējādi svarīgs tas bija Balam arī.

Čigāns steidzās uz arēnas pusi. Labi. Ticis ārā no esplanādes, ārā no drūzmas, viņš būs vieglāk saredzams.

Cilvēki nolūkojās abos skrejošajos vīriešos.

Bals jutās vingrs un spēkpilns. Citādi nemaz nevarēja būt. Kopš leģiona laikiem viņš bija sapratis, ka laba fiziska sagatavotība nozīmē labu veselību. Ķermenis klausīja. Fiziskie vingrinājumi atbrīvoja ķermeni no mokošā Zemes pievilkšanas spēka. Ja vēl izdotos atrast garīgā un fiziskā spēka līdzsvaru, viņš teju lidotu.

Aleksis skrēja ātri, lai gan nebija fiziski spēcīgs. Patiesībā puisis nekad mūžā ar fizkultūru nebija nodarbojies, taču viņa dzīvesveids bija veselīgs, lai gan viņš pats to neapzinājās, gluži vienkārši dzīvodams harmonijā ar instinktiem. Čigāni tradicionāli mira jauni - smēķēšanas, gēnu un alkohola iespaidā. Aleksis nekad nebija smēķējis, taču gēnus mainīt nevarēja. Savukārt alkohols bija viņa vājiba - joprojām viņš nebija atguvies pēc pļēguro- šanas kāzās, turklāt pavisam nesen viņam uzbruka un virsū uzgāzās tas cilvēks ar krēslu uz muguras. Tas pats, kurš tagad sekoja.

Aleksis juta, ka spēki izsīkst. Līdz zirgiem bija atlikuši piecsimt metri. "Dievs, lūdzu, kaut tie būtu apsegloti!" Pirms divām stundām ierazdamies pilsētā no mājas purva vidū, zirgus viņi atstāja Bubuļa aprūpē. Viņš pazina Bubuļa ģimeni un bija drošs, ka dzīvniekiem neviens pat pirkstu nepiedurs. Zirgi bija viņa vie- nigā iespēja izglābties. No tiem trim labākā bija ķēve ar melnajām "zeķītēm" visās četrās kājās. Ja Acu vīrs viņu nenotvers pirms nokļūšanas pie Bubuļa treilera, viņš aizbēgs. Galu galā viņš var jāt arī bez segliem.

Lai nu ar ko, bet ar zirgiem Aleksis prata apieties. Jau kopš bērnības.

Atlika vien tikt līdz pludmalei un skaitīt lūgšanas.

Sekodams Balam un Aleksim, Gavrils juta, ka viņu pārņem negantas dusmas. Šo neliešu vainas pēc viņš bija iesaistīts tik traģiskos notikumos! Ja toreiz nesaķertos ar Aleksi, viņš nekad nebūtu saticis to gādžo. Ja gādžo nebūtu sadūris viņam kāju, viņš nemūžam nebutu ticies ar tiem policistiem un neko nezinātu par izsludināto atlīdzību. Varbūt tā tomēr nav? Dažreiz Gavrilam savs prāts šķita nevadāms un viņš zaudēja spēju redzēt kopsakarības.

Protams, viņš tik un tā nonāktu Sentmarīdelamērā, taču spētu virzīt notikumus un nepieļautu, ka notikumi virza viņu. Ar Aleksi viņš sastaptos citos apstākļos, kad tas tips būtu līdz nemaņai piedzēries. Gavrils bija meistars lētas popularitātes meklēšanā, taču viņam nepatika pēkšņas pārmaiņas izstrādātajā plāna.

Varbūt viņam vēl bija izredzes glābties? Ja pieļautu, ka gādžo izrēķinās ar Aleksi, tas vīrs zaudētu modrību, viņu būtu vieglāk pārsteigt nesagatavotu. Ja izdotos notvert abus, Gavrils droši varētu vērsties policijā. Pietiktu ar telefona zvanu. Saņēmis atlīdzību, viņš palūgtu policistus, lai brīdina Badu un Stefanu vairs netuvoties viņam. Čigāni paniski baidās no cietuma. Tādējādi izdotos pakļaut abus Bazenas radiniekus.

"Varbūt es joprojām varētu apprecēties ar Jolu? Jā. Tad plāni vispār nebūtu jāmaina. Viss atkal būtu labi," Gavrils domāja.

Steigdamies pakaļ abiem vīriešiem, viņš ieprātojās, cik naudas Bazena paspēja izvilināt no tūristiem, pirms iejaucās viņas tēvs un sākās kautiņš.

trīsdesmit sestā nodaļa

Sabirs velti meklēja Aleksi. "Ko tas muļķis izdarījis?" Pēdējo reizi viņš to redzēja, kad tas aiztraucās uz baznīcas pusi, taču tur no puiša vairs nebija ne miņas. Šī svētnīca nebija Rokamadūras līdziniece - te trūka vietu, kur paslēpties. Ja nu vienīgi Aleksim izdevies ietīties daudzajās Svētās Sāras svārku kārtās.

Kā norunāts, Sabirs atgriezās pie rātsnama.

-   Vai sameklēji viņu?

Jola papurināja galvu.

-    Ko iesāksim?

-   Varbūt viņš devies atpakaļ uz māju? Varbūt kaut ko atradis? Vai tiešām tu viņu redzēji ieejam baznīcā?

-   Tajā juceklī neko skaidri nevarēja redzēt.

Neteikuši ne vārda, abi Leona Gambetas avēnijā instinktīvi pagriezās uz Amforu pludmales pusi, kur bija atstāti zirgi.

Sabirs paskatījās uz Jolu.

-   Starp citu, tu biji lieliski visu izplānojusi. Gribēju tev to pateikt. Tu esi dzimusi aģent provocateur44 .

-   Aģent provocatrice. Kas tev mācīja franču valodu?

-    Māte, - Sabirs iesmējies atbildēja. - Taču viņa to darīja nelabprāt. Viņa gribēja, lai esmu īsts amerikānis, tāpat kā mans tēvs. Taču es nepiepildīju viņas cerības un kļuvu par Neko.

-   Nesaprotu.

-   Es arī nesaprotu.

Klāt bija Bubuļa treilers. Lai gan visus trīs zirgus viņi bija piesējuši pie slitas, tur neviena vairs nebija.

-    Vareni! Kādam ticis sasodīti veiksmīgs ķēriens. Varbūt Bubulis tos pārdevis suņu barībai?

-    Pag! Rau, kur Bubulis! Pajautāšu viņam, kas noticis.

Jola steidzās pāri ceļam. Vērodams viņu, Sabirs atskārta, ka acīmredzot nav iedomājies to, kas meitenei jau iešāvies prātā. Viņš arī šķērsoja ceļu.

Bubulis pacēla rokas gaisā un kaut ko sacīja sintu valodā. Sabirs centās uztvert vārdu jēgu, taču saprata tikai to, ka noticis kaut kas negaidīts un Bubulis atsakās uzņemties atbildību.

Beidzot Sabiram apnika klausīties Bubuļa vārdu plūdos un viņš pavilka Jolu malā.

-    Iztulko, lūdzu! Nesaprotu ne vārda, ko šis vīrs saka.

-   Slikti, Damo. Sliktāk nemaz nevar būt.

-    Kur palikuši zirgi?

-   Ar vienu pirms divdesmit minūtēm aizjājis Aleksis, kas bijis pagalam pārguris, jo acīmredzot ilgi skrējis. Bubulis teica, ka viņš bijis ļoti nomocījies un tik tikko spējis uzkāpt zirgam mugurā. Pusminūti vēlāk atskrējis vēl viens vīrs, taču tas nepavisam neizskatījies nokusis. Bubulis ievērojis viņa dīvainās acis, taču svešais uz saimnieku neesot ne īsti palūkojies, ne runājis. Uzlēcis otram zirgam mugurā un aizauļojis pakaļ Aleksim.

-   Jēziņ! Tā tik mums vēl trūka! Vai tad Bubulis nemaz nemēģināja savādo vīru aizkavēt?

-   Vai viņš izskatās pēc muļķa? Tie nebija Bubuļa zirgi. Tie nebija pat mūsu. Kādēļ lai viņš riskētu sveša īpašuma dēļ?

-   Tiešām, kādēļ? - Sabirs joprojām centās saprast, kas īsti noticis. - Kur palika trešais zirgs? Vai Aleksim kaut kas bija rokā? Pajautā viņam!

Jola atkal pievērsās Bubulim. Abi pārmija dažus teikumus sintu valodā.

-    Ir ļaunāk, nekā es domāju.

-   Ļaunāk? Vai var būt vēl ļaunāk? Tu taču teici, ka sliktāk vairs nevar būt!

-   Aleksim tiešām kaut kas bijis rokā, tev taisnība. Bambusa caurulīte.

-   Bambusa caurulīte?

-Jā. Viņš to spiedis pie krūtīm kā bērnu.

Sabirs satvēra Jolu aiz rokas.

-   Vai saproti, ko tas nozīmē? Viņš atradis vārsmas! Aleksis atradis vārsmas!

-   Tas vēl nav viss.

-   Skaidrs. - Sabirs aizvēra acis. - Es dzirdēju, ko vēl jūs pieminējāt savā sarunā. Gavrilu.

-   Jā, Gavrils sekojis abiem. Ieradies minūti pēc Acu vīra un aizjājis ar trešo zirgu.

trīsdesmit septītā nodaļa

Pēc divdesmit minūtēm, jādams arvien tālāk no Sentmandela- mēras, Gavrils atcerējās, ka palicis bez ieroča. Ar savu nazīti kautiņa laikā viņš bija metis Stefanam.

Šī doma viņu tā satrieca, ka viņš apturēja zirgu un mirkli prātoja, vai negriezties atpakaļ.

Taču atmiņas par Badu un Stefanu mudināja doties tālāk. Tie abi centīsies atriebties. Droši vien jau tagad pārmeklē visas ielas vai asina dunčus pie Nana Maksimova kājminamā smirģeļa. Labi, ka viņš atrodas purva vidū un sēž zirga mugurā - nevienam nav cerību viņu notvert.

Abiem vīriem, kas jāja pa priekšu, nebija ne jausmas par sekotāju. Viņi beidzot bija tikuši nost no takas, tāpēc Gavrilam vairs nevajadzēja turēties piecsimt metru attālumā, kāds šķīra viņus krūmājā. Auļojošie zirgi meta gaisā zemes kunkuļus, un Gavrils viegli varēja atšķirt senākas pēdas no svaigajām.

Viņš nolēma sekot abiem un pavērot, kas notiks. Ja viņš tos pazaudēs, tad izjās Arlas nomalē un kāps autobusā, lai kādu laiku nerādītos nevienam acis.

Galu galā, ko viņš var zaudēt?

trīsdesmit astotā nodaļa

Aleksis attālinājās no Acu vira - taču ne tik strauji kā gribētos. Ķēvei bija laiks atgūties pēc šārita desmit kilometru tālā ceļa, taču Aleksim radās aizdomas, ka Bubulis zirgu nav ne barojis, ne dzirdinājis, jo izskatījās, ka tas skrien pēdējiem spēkiem.

Aleksi nedaudz nomierināja doma, ka Acu vīrs sēž mugurā ērzelim, kurš ir tikpat novārdzis. Nebija īstais bridis, lai Aleksim ienāktu prātā apsvērt iespēju, ka viņš būs spiests pa šiem vientulīgajiem purvājiem pārvietoties kājām, pakausi jūtot bruņota jukušā elpu.

Līdz šim Aleksis jāja pa to pašu taku, pa kuru no rīta viņi bija nokļuvuši pilsētā, taču zināja, ka drīz vajadzēs nogriezties un virzīties pa nezināmām vietām. Nedrīkstēja Acu vīru vest uz māju, kur, atklājuši divu zirgu pazušanu, atgriezīsies Sabirs un Jola, cerēdami, ka tur ieradīsies viņš ari. Abiem gluži vienkārši citas iespējas nebija.

Viņš varēja cerēt uz izglābšanos vienīgi tad, ja izdotos aizbēgt no Acu vīra. Lai to izdarītu, vajadzēja sakopot visus spēkus un apvaldīt panikas uzplūdus. Domāt skaidri un konstruktīvi, turklāt nemitīgi skubinot zirgu, lai tas auļotu.

Pa kreisi, aiz Lona dīķa, atradās Mazā Rona. Aleksis to labi pazina, jo kopš bērnības kopā ar citiem zēniem neskaitāmas reizes bija tajā makšķerējis. Tuvumā bija tikai viena pārceltuve, no

kurienes kursēja prāmis Bac du Sauvage. Ja neizmantotu prāmi, būtu jāveic tāls apkārtceļš - vismaz desmit kilometri augšup pa upi lidz Silvereāla tiltam. Cita ceļa uz Mazo Kamargu nebija - protams, vēl varēja lidot.

Ja izdotos pagūt uz prāmi, varbūt viņš aizbēgtu. Cik lielas bija izredzes? Prāmis kursēja ik pēc pusstundas. Ja nu tas jau ir upes pretējā krastā un tikai gatavojas atpakaļceļam? "Tad esmu slazdā," Aleksis sprieda. "Upe, ja pareizi atceros, šajā vietā ir divsimt metru plata, un straume pārāk spēcīga, lai pārguris zirgs to pieveiktu. Turklāt man nav pulksteņa. Vai vajadzētu likt visu uz spēles un steigties uz prāmi? Varbūt esmu jucis?"

Ķēve paklupa, taču noturējās kājās. Aleksis saprata, ka zirgam gluži vienkārši apstāsies sirds, ja viņš neļaus tam atpūsties. Tādus stāstus viņš bija dzirdējis. Ķēve nokritis kā akmens, un viņš lauzis kaklu. Acu vīram aiztaupīsies pūles, jo nevajadzēs viņu mocīt, ka tas acīmredzot bija izrīkojies ar Bābelu.

Aleksis lēsa, ka līdz pārceltuvei vēl ir divu minūšu jājiens. Jāriskē. Vēlreiz izmisīgi palūkojies pār plecu, viņš redzēja, ka Acu virs ir piecdesmit metrus aiz muguras un palielina gaitu. Varbūt ērzelis pie Bubuļa treilera bija padzēries ūdeni? Varbūt tāpēc tas nenogura tik ātri kā ķēve?

Pārceltuvē viņu sagaidīja nolaista barjera. Prāmis tikko bija atstājis krastu. Uz prāmja Aleksis saskatīja četras vieglās automašīnas un nelielu kravas furgonu. Brauciens bija tik īss, ka neviens no satiksmes līdzekļiem nekāpa ārā. Alekša tuvošanos pamanīja * tikai biļešu kontrolieris.

Vīrs brīdinādams pacēla roku.

- Nē! Nē! - viņš sauca.

Taču Aleksis pa samērā stāvu nogāzi jau mudināja ķēvi uz barjeras pusi. Varbūt zirgam pietiks ar atspērienu, lai pārlēktu tai pāri? Kavēties nedrīkstēja.

Pēdējā bridi ķēve nobijās un parāvās pa kreisi. Pakaļkājas slīdēja, un zirgs saļima. Kritienu veicināja stāvā nogāze. Izmisigi

zviegdama, ķēve augšpēdus paslīdēja zem barjeras, un Aleksis šļūca tai tieši virsū, mēģinot savilkties kamolā, taču tas neizdevās. No trieciena barjera salūza. Beidzot viņš sasniedza asfaltēto krastu, nokrizdams uz labā pleca un sāna. Nelikdamies ne zinis par sāpēm, Aleksis metās pakaļ prāmim. "Ja nespēšu pieķerties pie trapa, man beigas," Aleksis drudžaini domāja. Ne tāpēc, ka viņš varētu savainoties. Gluži vienkārši viņš neprata peldēt.

Biļešu kontrolieris savā mūžā bija redzējis daudz ko neparastu - tāpat kā jebkurš pārcēlājs -, taču ko tādu piedzīvoja pirmo reizi. Jātnieks ar zirgu mēģina pārlēkt pāri barjerai un tikt uz klāja? Zirgus šis prāmis pārvadāja nepārtraukti. Vasaras mēnešiem transporta kompānija pat sagādāja pinekļus un iekārtoja slitas patālāk no automašīnām, lai dzīvnieki dīžājoties braucamos nesabojātu. Varbūt šis bija zirgu zaglis? Lai nu kā, viņam neveicās. Šķita, ka zirgs satriecis kaju un puisis ari izskatījas savainojies.

Biļešu kontrolieris iemeta ūdenī glābšanas riņķi.

-   Tas ir nostiprināts pie prāmja! Ķeries klāt!

Vīrs zināja, ka apturēt prāmi, ja tas uzsācis gaitu, nav iespējams. Upes straume bija tik spēcīga, ka prāmi vajadzētu noenkurot ar ķēdi, lai novērstu nevaldāmu griešanos. Ja mehānisms iedarbināts, to apturēt ir riskanti, jo garā ķēdes posmā būtu jāiekarina viss prāmja svars, ko vēl vairāk palielinātu upes spēks. Pamatīga lietus apstākļos prāmis varētu balstus pat salauzt un dreifēt uz atklātas jūras pusi.

Aleksis ieķērās riņķī un uzrāva to pāri galvai.

-    Griezies apkārt! Griezies ūdenī apkārt un ļaujies, lai tevi velk!

Apgriezies Aleksis ļāvās prāmja velkošajam spēkam. Viņu biedēja iespēja pakļūt zem ūdens un noslīkt. Izstiepis kaklu, viņš atbalstīja zodu pret krūtīm. Viļņi skalojās ap pleciem, un tajā brīdī viņam ienāca prātā pārbaudīt, vai bambusa caurulīte joprojām ir krekla kabatā. Tās nebija.

Viņš palūkojās atpakaļ uz eliņu. "Vai pazaudēju to kritiena laikā? Varbūt ūdenī? Vai Acu vīrs to redzēja un saprata, kas tas ir?"

Acu vīrs sēdēja zirga mugurā netālu no salauztās barjeras. Izņēmis pistoli, viņš nošāva ķēvi, tad pagriezās uz Go tilta un purva pusi un nozuda krūmos.

trīsdesmit devītā nodaļa

Varbūt iedvest pretiniekā tādas bailes brīdī, kad tam vairs nav ko zaudēt, bija kļūda? Vai gan cita iemesla pēc čigāns būtu tik muļķīgi riskējis un pārgurušu zirgu trencis pāri barjerai? Ikvienam zināms, ka zirgiem nepatīk redzēt dienasgaismu starp zemi un objektu, kam jālec pāri. Turklāt dzīvnieks manīja, ka priekšā ir dziļš ūdens, kurā viņu mudinās iet iekšā. Tādiem trikiem zirgus īpaši trenē. Nejēdzība. Absolūta nejedzība.

Un tomēr. Bals apbrīnoja šo cilvēku un viņa drosmīgo mēģinājumu. Galu galā čigāns zināja, kas viņu gaida, ja nokļūs vajātājam nagos. Ķēves gan žēl - kritienā tā bija satriekusi kāju. Bals nespēja nolūkoties dzīvnieka ciešanās.

Viņš ļāva vaļu pagurušajam ērzelim. Tas instinktīvi devās atpakaļ pa taku. Bals nolēma, ka vispirms apstāsies pie čigāna, kas pieskatīja zirgus, un izdabūs no viņa informāciju. Pēc tam pilsētā uzmeklēs blondo Vikingu. Ja neizdosies, atradīs viņa draudzeni.

Gan izdosies tikt atpakaļ uz Sabira pēdām. Bals par to bija pār- ' liecināts. Tā vienmēr notika.

(

Četrdesmitā nodaļa

Gavrils neskubināja zirgu. Dzīvnieks gāja soļos, cilādams kājas pēdējiem spēkiem. Gavrils negribēja riskēt, nodzenot to līdz

nāvei un attopoties viens purva vidū, daudzu kilometru attālumā no civilizācijas.

Atšķirībā no Alekša Gavrils nebija īsts lauku puisis. Viņš labprāt uzturējās pilsētu nomalēs, kur kūsāja dzīve. Līdz šim Gavrils par labāko laika pavadīšanas veidu uzskatīja zagtu mobilo telefonu pārdošanu. Protams, viņš nezaga pats - gaišie mati un seja bija viegli ielāgojami. Gavrils darbojās par starpnieku. Viņš staigāja no kafejnīcas uz kafejnīcu, no bāra uz bāru un pārdeva aparātus, gūdams dažu eiro peļņu. Par to varēja iegādāties alu un drēbes, dažreiz laimējās iepazīties ar kādu payo meiču. Blondie mati allaž bija lielisks sākums sarunai. Kā var būt čigāns ar gaišiem matiem? Tātad šī īpatnība nebija nemaz tik slikta.

Gavrils neviļus apturēja zirgu. "Vai tiešām es gribu dzīties pakaļ Aleksim un gādžo? Ko es iesākšu, kad abus panākšu? Iedzīšu viņos padevību? Varbūt nozagto zirgu vajadzētu uzskatīt par gudru izeju no bezizejas situācijas? Par garantiju, ka Badu un Stefans mani nenotvers un neizgāzīs savas negantās dusmas pār manu galvu?" Gavrils prātoja. Viņš atskārta, ka būtu laimīgs, ja nekad mūžā vairs nesatiktu ne šos vīrus, ne Bazenu.

Un Jola? Vai viņš tiešām tik ļoti alka šīs meitenes? Jūrā taču zivju netrūkst! Varbūt labāk būtu, ja viņš liksies mierā, uz kādu laiku nozuzdams? Viņš atpūtinās zirgu un tad dosies uz ziemeļiem. Tur atstās dzīvnieku pie kādas dzelzceļa stacijas, pieteiksies par līdzbraucēju kravas automašīnas šoferim un tiks līdz Tu- lūzai. Tur viņam bija ģimene. Tur varēs atgūties.

Apsvēris jauno plānu, Gavrils pagriezās no upes prom un devās uz Panperdi.

četrdesmit pirmā nodaļa

Bals nolēma sagaidīt Gavrilu aiz pamestas ganu cabane, būdas. Kopā ar ērzeli viņš labi varēja paslēpties zem niedru jumta, kas atgādināja apgāztu airu laivu.

Jau desmit minūtes Bals stāvēja savā patvērumā, vērodams tuvojamies Gavrilu. Reizi vai divas viņš brīnīdamies papurināja galvu - kā cilvēks var būt tik nevērīgs? "Vai viņš aizmidzis? Kāpēc viņš tik stūrgalvīgi atstāj pēdas, kas ikvienam labi redzamas?" Mirkli vēlāk Gavrils, pagriezies sāņus, grasījās nozust aiz kokiem.

Tajā brīdī Bals izgāja no slēptuves, pavadā vezdams zirgu. Noņēmis tam no purna kabatlakatu, Bals iebāza to kabatā - tādu viltību viņš leģiona laikā bija iemācījies no berberiem, kas tā rīkojās ar kamieļiem. Bals nevēlējās, lai dzīvnieks iezviedzas, sajutis tuvojamies savu sugas brāli.

-    Kāp lejā! - Bals uzmudinādams pavēcināja pistoli.

Gavrils pāri Bala galvai paskatījās uz mežmalu.

-   Pat neceri! Vienu zirgu es jau nošāvu. Par otru ari ilgi nedomāšu, kaut gan pret dzīvniekiem man naida nav. Ja vajadzēs to nošaut, es kļūšu vēl niknāks.

Pārmetis kāju pār segliem, Gavrils gar zirga sānu noslīdēja lejā. Stāvēdams viņš joprojām turēja roka pavadu, it kā grasītos tikai pieklājīgi aprunāties ar Balu, nevis kļūt par uzbrukuma upuri. Gavrils izskatījās apmulsis - kā septiņus gadus vecs puišelis, ko tēvs tikko netaisni nopēris.

-   Vai tu nošāvi Aleksi? - viņš pajautāja.

-   Kāpēc man tas būtu jādara?

Bals piegāja Gavrilam klāt un, izņēmis tam no rokas pavadu, aizveda Gavrila zirgu uz būdas pusi, kur to piesēja pie slitas. Tad no seglu priekšējā loka atraisīja laso.

-Gulies zemē!

-    Kāpēc? Ko tu darīsi?

-   Sasiešu tevi. Gulies!

Gavrils apgūlās uz muguras uri vērās debesīs.

-   Nē, griezies otrādi.

-   Tu atkal dursi ar nazi?

-    No. - Bals aizlika Gavrila rokas tam aiz galvas un iebāza laso cilpā. Otru virves galu viņš piestiprināja pie slitas. Piegājis pie sava ērzeļa, viņš atsēja laso arī no tā segliem. Ar šo virvi viņš savalgoja Gavrila kājas, brīvo galu atstādams zemē. - Šeit mēs esam vieni. Droši vien tu jau esi to sapratis. Skaties, kur gribi, visur tikai zirgi, vērši un nolādētie sārtie flamingi.

-   No manis tev nav jābaidās. Esmu nolēmis doties uz ziemeļiem. Lai uz mūžīgiem laikiem tiktu vaļā no tevis, Sabira un Jolas.

-   Ak tā? Viņu sauc Jola? Un kā sauc to otru čigānu, kura zirgu es nošāvu?

-   Aleksis. Aleksis Difontēns.

-    Kā sauc tevi?

-    Gavrils Larūpijs. - Viņš nokrekšķinājās. Puisim bija grūti koncentrēties, prāts visu laiku pievērsās kaut kam nesvarīgam. Piemēram, viņš klusībā minēja, cik varētu būt pulkstenis. Vai pētīja zāli dažu collu attālumā no acīm.

-    Ko tu izdarīji ar Aleksi?

Bals pieveda ērzeli Gavrilam blakus.

-   Ar Aleksi? Neko. Viņš nokrita no zirga, metās ūdeni un pieķērās pie glābšanas riņķa. Tev par nelaimi, viņam izdevās tikt prom.

Gavrils sāka raudāt. Viņš nebija raudājis kopš bērnības, bet nu asaras plūda par visām sāpēm un pārestībām, kas ilgus gadus krājušās dvēselē.

-    Lūdzu, laid mani vaļā. Lūdzu!

Virves brīvo galu Bals piesēja pie ērzeļa seglu priekšējā loka.

-   Nevaru. Tu esi mani redzējis. Tu spēsi mani sazīmēt, turklāt tev ir zobs uz mani. Es nekad neatbrīvoju cilvēkus, kas tur uz mani ļaunu prātu.

-   Es nemaz nedusmojos uz tevi.

-    Kā tad ar kāju? Es taču Gurdonā to sadūru ar nazi.

-   To jau esmu aizmirsis.

-Tātad esi man piedevis? Ļoti laipni. Kādēļ tad tu man sekoji? - Bals atsēja Gavrila zirgu no slitas, pieveda pie zemē guļošā čigāna ur piestiprināja tās virves galu, ar kuru bija sasaistītas Gavrila rokas, pie viņa zirga seglu priekšējā loka.

-    Ko tu dari?

Bals pārbaudīja abus mezglus. Gavrils staipīja kaklu, lai redzētu, kas notiek. Pēc tam Bals pagājās gabaliņu sāņus, kur pie slīkšņas nogrieza sauju apmēram trīs pēdas garu, sausu niedru. Pēdējo nogriezto niedri viņš aplieca pārējām apkārt un sasēja, izveidodams tādu kā slotu. Viens no zirgiem sāka sprauslāt.

-    Vai tu kaut ko teici?

-    Es prasīju, ko tu dari, - Gavrils izelsoja.

-    No niedrēm taisu pātagu. Pats savām rokām.

-   Ak Dievs! Vai tā pātaga domāta man?

-   Tev? Nē. Ar to es mudināšu zirgus.

Gavrils sāka gaudot. Pār viņa lūpām tādas skaņas nāca pirmo reizi, taču Balam tās bija pazīstamas. Tā kliedza cilvēki in ex- tretnis. Nāves brīdī. It kā ar tādu trokšņošanu to varētu atvairīt.

-    Kādu manu senci pakāra, uzšķērda un tad saraustīja gabalos. Tas notika viduslaikos. Vai saproti, ko tas nozīmē?

Upuris spalgi kliedza.

-   Tas nozīmē, ka cilvēku aizved uz karātavām, viņam ap kaklu apliek cilpu un tad viņu paceļ kādu piecdesmit pēdu augstumā un parāda pūlim. Brīnums, ka tikai retais to neizturēja.

Gavrils dauzīja pret zemi galvu. Savādais troksnis satrauca zirgus, un viens spēra dažus soļus uz priekšu, nospriegojot virvi.

-   Tad nelaimīgo nolaiž lejā un cilpu atlaiž vaļīgāku. Cilvēku it kā atdzīvina. Bende paņem āķim līdzīgu instrumentu - līdzīgu korķviļķim - un iegrūž to upurim vēderā. Šeit. - Bals pieliecās, mazliet pagrieza Gavrila ķermeni ūn viegli iebakstīja viņam virs apendiksa. - Cilvēks ir teju nožņaugts, taču joprojām jūt, kas ar viņu notiek. Pēc tam ar ŠQ āķi no vēdera dobuma gluži kā kūpošu desiņu virteni izvelk iekšas. Skatītāji gavilē, juzdamies pateicīgi, ka tas nenotiek ar viņiem.

Pārstājis kliegt, čigāns elpoja gārgdams, it kā viņu mocītu garais klepus.

-    Mirkli pirms nāves upuri piesien četriem zirgiem, kas stāv uz visām četrām debess pusēm kā kompasa bultas. Uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem. Simboliska nāve. Esmu pārliecināts, ka tu to saproti.

-   Ko tu gribi? - Gavrila balss bija negaidīti skaidra, it kā viņš būtu pieņēmis lēmumu un apņēmības pilns grasītos pildīt kāda līguma prasības.

-   Lieliski. Es zināju, ka tu sapratīsi. Teikšu tev, lūk, ko. Es tevi nepakāršu. Nevilkšu tev ārā zarnas. Man nav pret tevi naida. Dzīve, bez šaubām, tev bijusi grūta. Nepārtraukta ciņa. Tāpēc negribu, lai tava nāve būtu mokoša un ilga. Es nevaru tevi saraut četros gabalos, jo man ir tikai divi zirgi. - Bals papliķēja Gavrilam pa galvu. - Es tevi pārplēsīšu uz pusēm. Protams, tikai tad, ja nesāksi runāt. Zirgi ir noguruši, tāpēc saraustīšana gabalos no viņiem prasītu daudz pūļu. Taču pātagas cirtieni spēj neticami uzmundrināt pat izvārgušu dzīvnieku.

-   Ko tu gribi zināt?

-   Es pateikšu. Es gribu zināt, kur ir Sabirs un… Jola. Tā laikam to meiteni sauca. Gribu zināt, kur viņi slēpjas.

-   To es nezinu.

-   Zini gan. Viņi acīmredzot uzturas kādā Jolai zināmā vietā, ko viņas ģimene izmantojusi jau iepriekš, kad brauca uz šo pilsētiņu. Vietā, kas čigāniem ir labi pazīstama, bet par ko citiem nav ne jausmas. Lai stimulētu tavu prātu, es mazliet uzšaušu zirgiem. Ļaušu tiem izbaudīt pātagas pieskārienu.

-   Nē, nē! Es zinu to vietu!

-   Tiešām? Tu atbildēji pārāk ātri.

-   Ja, ir tāda vieta. Jolas tēvs to ieguva kāršu spēlē. Viņi vienmēr to izmanto, kad brauc šurp. Biju piemirsis. Man tā nelikās iegaumēšanas vērta.

-    Kur tā vieta ir?

-   Vai tu laidīsi mani vaļā, ja izstāstīšu?

Bals uzplīkšķināja ar pātagu ērzelim pa sāniem. Tas parāvās uz priekšu, nostiepdams virvi. Otrs zirgs arī dīžājās, taču Bals to savaldīja.

-    Ei! Stāvi! - viņš uzsauca. - Kur ir tā vieta?

-   Tā ir māja purvā.

-    Kādā purvā?

-   Siguletes purvā.

-    Kur tas ir?

-    Ludzu, savaldi zirgus!

Bals nomierināja dzīvniekus.

-Tātad?

-   Netālu no astoņdesmit piektās šosejas, kas ved gar departamenta parku. Neatceros, kā to sauca. Tas ir neliels parks. Tālāk ir sāls raktuves.

-   Vai kaut ko saproti no kartes?

-Jā!

-    Tad parādi man. - Bals nometas ceļos līdzas Gavrilam un atvēra apkaimes karti. - Mērogs te ir viens centimetrs pret piecsimt metriem. Tātad mājai jābūt šeit iezīmētai. Ja atradīsi, tev tas nāks par labu.

-    Vai vari atsiet mani?

-Nē.

Gavrils atkal sāka elsot.

-    Es pamudināšu zirgus, ja činkstēsi!

-    Nē, lūdzu! Es redzu. Tā ir iezīmēta. Tur. - Gavrils rādīja ar elkoni.

-   Vai tuvumā ir vēl kādas mājas?

-   Es nekad tur neesmu bijis. Tikai dzirdējis par to būdu. Visi ir dzirdējuši. Ļaudis runā, ka Jolas tēvs blēdījies, lai apspēlētu Da- dulu Gavrilovu un iegūtu tiesības uz to māju.

Bals piecēlās.

-   Jusu pasaciņas mani neinteresē. Vai ir vēl kas jēdzīgs, ko tu vari izstāstīt?

Čigāns pagrieza seju pret zemi.

Nogājis dažus jardus, Bals pacēla divdesmit piecas mārciņas smagu akmeni un devās atpakaļ pie Gavrila.

-   Vai gribi zināt, kā tu nomiri? Nokriti no zirga, sapinies kāpšļos un atsili galvu pret akmeni.

Pagriezis galvu, Gavrils viņu vēroja.

Bals trieca akmeni čigānam sejā. Tad bridi vilcinājās, apsvērdams, vai sist vēlreiz, taču Gavrilam no nāsīm jau plūda smadzeņu šķidrums. Ja viņš vēl nebija miris, tad drīz nomirs. Pārspīlēt nebija jēgas. Bals uzmanīgi nolika akmeni takas malā.

Atsējis laso, Bals aiz vienas kājas pievilka Gavrilu pie viņa zirga. Viņš iestiprināja mirušā kreiso kāju kāpslī, tā ka nedzīvais ķermenis karājās līdz zemei un tad piesēja laso pie seglu priekšējā loka.

Zirgu, kas bija sācis satraukti dīžāties, nomierināja Bala rāmā, pārliecinošā rosīšanās. Pakasījis tam aiz auss, Bals uzlēca mugurā savam ērzelim un jāja prom.

Četrdesmit otrā nodaļa

Kalks pārlaida skatienu Baznīcas laukumam, nopētīdams kafejnīcas, veikalu fasādes un solus.

-   Tātad šeit tas notika?

-Jā, kungs.

Motorizētajam žandarmam tikko bija paziņots, ka viņu iztaujās saistībā ar slepkavības izmeklēšanu. Viņš acumirklī savilka nopietnu seju, it kā gatavotos atbildēt uz jautājumiem par iespējamām kļūmēm ģimenes veselības apdrošināšanas polisē.

-   Vai jūs pirmais ieradāties notikuma vietā?

-Jā, kungs. Kopā ar kolēģi.

-   Ko jūs redzējāt?

-   Ļoti maz, kungs. Čigāni tīši stājās mums ceļā.

-   Kā vienmēr. - Makrons palūkojās apkārt. - Jutos pārsteigts, ka tūristi vispār brauc šurp. Paskatieties, kāda netīrība šeit valda!

Kalks nokrekšķinājās - tas bija samērā jauns paradums, lai norādītu Makronam, ka viena otra viņa replika ir aizvainojoša. Galu galā viņš nevarēja visu mūžu saitēt šim puisim kurpes, vai ne? Nevarēja visu laiku aizrādīt, ko drīkst un ko nedrīkst teikt.

-    Varbūt jums tomēr ir kādi secinājumi, lai gan jūs tikpat kā neko neredzējāt?

-   Vainīgais, Larūpijs, metis ar nazi pretiniekam, vārdā Anže- lo, un trāpījis tam acī.

-   Aleksim Anželo?

-   Nē, kungs, Stefanam Anželo. Cik zinu, nekāds Aleksis incidentā nav iesaistīts.

-   Vai mesjē Anželo izvirza apsūdzības?

-   Nē, kungs. Šie ļaudis nekad neizvirza apsūdzības pret savējiem. Problēmas viņi risina savā lokā.

-    Vai mesjē Anželo rokā vēl bija duncis, kad nonācāt laukumā? Varbūt viņš jau bija no tā atbrīvojies? Tā bija?

-   Droši es to nezinu, kungs. Taču… Jā, pilnīgi iespējams, ka viņš dunci bija atdevis citam.

-   Es taču teicu! - Makrons pašāva pirkstu gaisā. - Es taču teicu, ka tā mēs tālu netiksim!

Kalks paskatījās uz baznīcu.

-   Vai ir vēl kas svarigs?

-    Ko jūs ar to gribat teikt, kungs?

-   Vai pamanījāt ari ko citu, kas notika tajā pašā laikā? Zagšanu? Pakaļdzīšanos? Vēl kādu uzbrukumu? Varbūt tā bija provokācija?

-   Nē, kungs. Neko tādu nemanīju.

-    Ļoti labi. Varat iet.

Salutējis žandarms atgriezās pie sava motocikla.

-   Vai dosimies iztaujāt Anželo? Viņš joprojām ir slimnīcā.

-   Nevajag. Tam nav nozīmes.

Makrons saviebās.

-   Kāpēc jūs tā domājat? - Leitnants bija neapmierināts, ka viņa iniciatīva pievērsties Larūpijam novedusi abus strupceļā.

Izrādījās, ka priekšnieka uzmanību saista kas cits.

-    Kas šeit īstenībā notiek?

-    Kā lūdzu, kungs?

-   Kāpēc tie čigāni ir šeit? Un tieši tagad? Kāpēc viņi te ieradušies? Vēl vienas kāzas, vai?

Leitnants pārsteigts paskatījās uz Kalku. Protams, viņš taču ir parīzietis! Un tomēr…

-    Rīt sāksies ikgadējie Svētās Sāras svētki, kungs. Čigāni nesīs savas aizbildnes statuju uz jūru un iegremdēs ūdenī. Tā notiek jau gadu desmitiem.

-   Statuju? Kādu statuju?

-To, kas atrodas baznīcā. Tā ir… - Makrons vilcinājās.

-   Tā ir melna, Makron? Vai statuja ir melna?

Dziļi elpodams caur degunu, Makrons prātoja: "Jau atkal. Viņš atkal mani lamās par idiotu. Kāpēc es neprotu domāt plašāk? Kāpēc es allaž eju tikai taisnā virzienā?"

-   Gribēju par to ieminēties, kungs. Gribēju izteikt priekšlikumu, ka vajadzētu uz to statuju paraudzīties. Pārbaudīt, vai to varētu meklēt arī Sabirs.

Kalks jau devās uz baznīcas pusi.

-   Izcili, Makron. Priecājos, ka varu uz tevi paļauties. Divas galvas allaž i- gudrākas par vienu, vai ne?

Baznīca bija ļaužu pilna. Gaisā jautās sveču dūmu un vīraka smarža, visapkārt bija dzirdama murdoņa - cilvēki skaitīja lūgšanas.

Kapteinis aši novērtēja situāciju.

-   Turp. Vīrs civilapģērbā, manuprāt, ir sargs. Tas, kuram pie krūtīm plāksnīte ar vārdu.

-    Laikam gan, kungs. Es pārbaudīšu.

Kalks nostājās vienā telpas pusē, savukārt Makrons sāka lauzties cauri pūlim. Blāvajā, mirguļojošajā gaismā Svētā Sāra zem daudzajām apģērba kārtām šķita gluži bezķermeniska. Likās neiespējami, ka šādos apstākļos statujai kāds varētu ko nodarīt - to vienlaikus vēroja vismaz simt acu pāru. Sargs te nebija vajadzīgs. Ja kāds iedomātos pārdroši aiztikt statuju, viņu droši vien nolin- čotu.

Makrons atgriezās kopā ar sargu. Kad Kalks ar vīrieti bija iepazinies, kapteinis vedināja to augšup pa kāpnēm, kur atradās klusākas telpas.

-    Es nedrīkstu iet prom. Mums jāpaliek šeit.

-   Jūs nekad neatstājat savu posteni?

-    Svētku laikā ne. Maiņa ilgst četras stundas. Pari passu.4S Katram pa četrām stundām.

-   Cik sargu šeit ir?

-    Divi. Viens strādā, otrs atpūšas. Ja kāds saslimst, ir aizstājējs.

-    Vai bijāt postenī, kad sākās kautiņš?

-   Jā, kungs.

-    Ko jūs redzējāt?

-    Neko. Atrados svētnīcā.

-    Kā? Vispār neko? Jūs neizgājāt laukumā?

-    Darbs man ir svarīgāks, tāpēc paliku šeit.

-    Un draudze? Vai visi palika baznīcā?

Sargs mirkli vilcinājās.

-    Jūs taču neapgalvosiet, ka cilvēki gluži vienkārši turpināja svētnīcā skaitīt lūgšanas, lai gan ārā valdīja troksnis un kņada?

-    Nē, kungs. Lielākā daļa baznīcēnu devās ārā.

-    Lielākā daļa?

-Jā. Visi.

-    Un jūs viņiem sekojāt.

Klusums.

Kalks nopūtās.

-    Klausieties, mesjē…

-   Alberti.

-   Mesjē Alberti, es negrasos jūs nosodīt un neaizstāvu jūsu darba devēju intereses. Neko no tā, ko man teiksiet, neviens cits neuzzinās.

Vēl īsu mirkli svārstījies, Alberti paraustīja plecus.

-    Labi. Kad baznīca bija tukša, es uz brītiņu izgāju ārā un nostājos pie baznīcas durvīm, lai neviens nevarētu paiet man garām nepamanīts. Nolēmu, ka man, apsardzes firmas darbiniekam, ir pienākums paraudzīties, kas laukumā notiek.

-Jums taisnība. Notikumi bija saistīti ar drošību. Es būtu rīkojies tāpat.

Neizskatījās, ka šie vārdi pārliecinātu Alberti.

-   Vai baznīca joprojām bija tukša, kad jūs atgriezāties?

Alberti skaļi nopūtās. Kalks kabatā sameklēja cigareti un piedāvāja to sargam.

-   Šeit nedrīkst smēķēt, kungs. Te ir baznīca.

Kalks zīmīgi paskatījās uz sveču dūmu mutuļiem, kas lēni cēlās pret zemajiem svētnīcas griestiem.

-   Atbildiet uz jautājumu! Vai baznīca, kad jūs atgriezāties, joprojām bija tukša?

-   Gandrīz tukša. Tajā bija tikai viens cilvēks. Noliecies statujas priekšā, skaitīja lūgšanu.

-    Viens cilvēks, jus sakāt? Tātad jūs viņu neredzējāt, kad devāties laukā?

-   Nē, kungs. Nebiju viņu ievērojis.

-   Skaidrs. Makron, palieciet pie šā vira, kamēr es pārbaudīšu statuju.

-Jūs nedrīkstat, kungs! Šie ir reliģiski svētki. Lidz rītdienai neviens nedrīkst statujai pieskarties.

Taču Kalks jau spraucās cauri grēku nožēlotāju pūlim kā Laika vecis ar izkapti rokā.

Četrdesmit trešā nodaļa

Kalks stāvēja pie baznīcas un miedza acis spožajā pēcpusdienas saulē.

-   Man vajadzīgi seši detektīvi. Vari izsaukt viņus no Marseļas.

-   Tas prasīs laiku.

-   Man vienalga, cik laika tas prasis un cik nepopulāri mēs kļūsim. Viņiem jāapmeklē katras čigānu ģimenes galva. Katrs treilers. Katra nojume, telts un būda. Gribu, lai viņiem tiktu uzdoti šādi • jautājumi… - Kalks steigšus tos uzskricelēja uz papīra lapas, ko pasniedza Makronam. - Tieši tādi jautājumi.

Makrons nopētīja lapu.

-    Ko jūs atradāt, kungs?

-   Statujas pamatnē es atradu caurumu, bet apkārt ziedojumiem ieraudzīju svaigas sveķu skaidiņas un lina drānas gabaliņu. Redzi, kā tas sarullējas, kad atveru plaukstu? Nav brīnums, ja drāna piecsimt gadu atradusies statujas dobumā, kur izmantota par korķi.

Leitnants caur zobiem iesvilpās.

-   Tātad Sabirs beidzot atradis to, ko visu laiku meklēja?

-   To pašu meklēja arī Acu vīrs. Jā, pavisam noteikti.

-   Vai Sabirs sazināsies ar jums, kungs? - Makrons nespēja apslāpēt sarkasmu savā balsī.

-   Protams, nesazināsies. Tam cilvēkam nav ne jausmas, ar ko viņam patiesībā ir darīšana.

-   Vai mums ir?

-    Domāju, ka mēs sākam to aptvert.

Makrons devās atpakaļ pie mašīnas.

-   Makron?

-   Jā, kungs?

-    Vai gribi zināt, kāpēc es tā izturējos Seijemu īpašumā? Kad bijām pie grāfienes.

-   Jā, gribu. - Makronu pārņēma neomulīgas izjūtas. Vai viņš atkal kaut ko nav ievērojis? Kapteinis kaut ko izdibinājis, bet viņš kārtējo reizi nav apjēdzis kādu sīkumu.

-    Pasaki saviem kolēģiem Parīzē, ka esmu sagatavojis viņiem nelielu pārbaudi. Ja viņi to izturēs, es atzīšu, ka datori tiešām ir lietderīgi. Pat piekritīšu darba laikā izmantot mobilo telefonu.

-    Kas tā ir par pārbaudi, kungs? - Makrons jautāja, iepletis acis.

-   Viņiem jāsavāc visa informācija par grāfienes vecāko adoptēto dēlu Balu. Vai de Balu. Pirmkārt, jāiztaujā mūķenes bāreņu namā, tas būs vienkārši. Adoptēšanas brīdī zēnam bija divpadsmit gadi. Otrkārt, jāsagatavo pilnīgs ziņojums par viņa dienesta gaitām ārzemnieku leģionā, neaizmirstot arī ārējā izskata un jo īpaši acu aprakstu. Ja puiši atklās, ka viņš tiešām dienējis leģionā, kādam uz turieni jādodas un jāaprunājas ar viņa komandieri. Jāpaziņo, ka mēs gribam izpētīt viņa personas lietu.

-    Bet, kungs…

-    Atteikumu nedrīkst pieņemt. Mēs izmeklējam slepkavību. Negribu dzirdēt tās blēņas par slepenību un solījumiem, ko viņi devuši saviem rekrūšiem.

-   Jūs varat cerēt vienīgi uz veiksmi, kungs. Es skaidri zinu, ka viņi savus dokumentus nerāda nevienam. Esmu marselietis un izaugu kopā ar stāstiem par leģionu.

-   Turpini.

-   Viņu štābs ir Obaņā, piecpadsmit kilometru attālumā no vietas, kur dzīvo mani vecāki. Pēc iznākšanas no cietuma mans otrās pakāpes brālēns kļuva par leģionāru. Viņš stāstīja, ka reizēm noteikumi tiek pārkāpti un leģionā pieņem arī frančus. Protams, jāvilto tautība. Pēc iestāšanās puišiem ir cits vārds, ko tie izmanto visu dienesta laiku. Ja šos kareivjus nenošauj un viņi nekļūst par Frangais par le sang verse - frančiem, jo izlējuši asinis, - un neizmanto iespēju kļūt par Francijas pilsoņiem pēc trim nodienētiem gadiem, viņu īstie vārdi zūd uz visiem laikiem. Šos cilvēkus vairs nav iespējams atrast. Varbūt viņš atjaunojis Francijas pilsonību, bet ar citu vārdu.

-    Es tam neticu, Makron. īstie vārdi nevar pazust uz visiem laikiem. Tos nevar izdzēst no personas lietas. Te ir Francija. Leģionā valda tāda pati birokrātija kā visur. Ikviens līdz kaklam ieracies papīros.

-   Kā teiksiet, kungs.

-   Paklausies, Makron. Es zinu, ka tev nav pieņemamas manas metodes un daži lēmumi. Tas ir neizbēgami. Tieši tādēļ ir izgudrota hierarhija. Tu esi leitnants, bet es esmu kapteinis. Tāpēc nav svarīgi, vai tu maniem uzskatiem piekriti. Mums jāatrod Sabirs , un abi čigāni. Pārējam nav nozīmes. Ja neatradīsim, Acu virs viņus nogalinās. Visai vienkārša patiesība.

četrdesmit ceturtā nodaļa

Kad prāmis bija pietauvojies otrā upes krastā, biļešu kontrolieris nopētīja Aleksi gluži kā ievainotu savvaļas dzīvnieku, kurš

negaidīti sastapts pēcpusdienas pastaigas laikā. Viņam pievienojās locis, furgona vadītājs un divu vieglo automašīnu pasažieri. Pārejās divas mašīnas jau bija nobraukušas no prāmja nost - acīmredzot cilvēki nevēlējās iesaistīties. Locis grasījās izmantot mobilo telefonu.

Aleksis izspraucās ārā no glābšanas riņķa un nometa to uz klāja. Salīcis uz priekšu, viņš abām rokām aptvēra savas ribas.

-    Lūdzu, nezvaniet policijai!

Jau likdams telefona aparātu pie auss, locis vilcinājās.

-    Tev vajadzīga nevis policija, puis, bet gan ātrā palīdzība, slimnīca un mazliet morfīna. Un sausu drēbju kārta.

-    Man neko nevajag.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Vai varat aizvest mani atpakaļ?

-Atpakaļ?

-    Es tur kaut ko pazaudēju.

-    Ko? Zirgu? - Abi viri iesmējās.

Aleksis juta, ka vajadzētu vieglprātīgā tonī viņiem pūst pīlītes - tad izdotos atgūties, novērst vīru uzmanību no nevēlamas iztaujāšanas un noklusēt patiesos traģiskos apstākļus.

-    Neuztraucieties. Es parūpēšos, lai zirga ķermenis butu aizvākts. Tur palika daudz svaigas gaļas, un es Sentmarīdelamērā pazīstu cilvēkus, kuri atbrauks tai pakaļ.

-    Kā būs ar barjeru?

-   Samaksāšu, kad būšu nopelnījis ar gaļas pārdošanu. Skaidrā naudā. Sakiet saviem darba devējiem, ka viens trakais ietriecās barjerā un tad aizšmauca.

Locis paskatījās uz biļešu kontrolieri. Trīs automašīnu vadītāji gaidīja, lai tiktu uz prāmja klāja un dotos pāri upei. Abi viri zināja, ka barjeru sabojā vismaz trīs četras reizes gadā - parasti tie bija dzērāji vai ārzemnieki īrētās mašīnās. Ar remontfirmu bija noslēgts beztermiņa līgums.

Furgona vadītājs un abu vieglo automašīnu pasažieri manīja, ka spriedze mazinājusies, un devās prom. Kā izrādījās, ievainotais bija tikai muļķa čigāns. Visi čigāni taču ir nedaudz jukuši, vai ne? Dzīvo pēc saviem likumiem.

-    Savu naudu vari paturēt, un atpakaļ mēs tevi aizvedīsim. Tikai, lūdzu, gādā par zirgu. Negribu, lai tas smird krastā divas nedēļas.

-    Varu to nokārtot kaut tūlīt. Vai drīkstu izmantot jūsu telefonu?

-    Labi. Tikai nekādu tālsarunu, jā? Vai dzirdi? - Locis pasniedza Aleksim aparātu. - Manuprāt, tu rīkojies muļķīgi, nebraukdams uz slimnīcu. Tev, iespējams, lauztas vairākas ribas. Varbūt ir smadzeņu satricinājums arī.

-    Mums ir savi dakteri. Mums nepatīk slimnīcas.

Locis paraustīja plecus. Biļešu kontrolieris aicināja uz klāja nākamos pasažierus.

Aleksis uzspieda kādu numuru un tēloja, ka vienojas par zirga aizvešanu.

Tādas sāpes Aleksis vēl nekad nebija jutis. Lauztas ribas? Smadzeņu satricinājums? Šķita, ka abas viņa plaušas sadurstītas ar īlenu, uzliktas uz kalēja laktas un izdauzītas ar āmuru. Katrs elpas vilciens sagādāja mokas. Katrs solis atbalsojās labajā gurnā un plecā kā elektrošoks.

Viņš tupēja uz betonētās nobrauktuves pie prāmja eliņa un meklēja bambusa caurulīti. Cilvēki garāmbraucot ziņkārīgi viņu nopētīja. "Ja tagad ieradīsies Acu vīrs," Aleksis domāja, "es gluži vienkārši nogulšos zemē un padošos. Viņš varēs darīt visu, kas ienāk prātā. O Del, lūdzu, atbrīvo mani no sāpēm! Lūdzu, piedod man!"

Bambusa caurulīti nekur neredzēja. Aleksis pietrausās kājās. Prāmis jau bija pilns cilvēku un gatavojās doties kārtējā braucienā. Noklibojis no slīpnes, Aleksis sāka soļot gar upi, neatraudams skatienu no krasta līnijas. Varbūt caurulīti aiznesusi straume? Ja veiksies, tā būs ieķērusies piekrastes augos.

Ja nu ta nogrimusi? Aleksis zināja, ka tādā gadījumā vārsmas būs sabojātas. Kad caurulīti atvērs, no tās varēs izņemt tikai slapja, tintaina papīra kunkuli. Nebija vērts uztraukties par Acu vīru, jo Sabirs un Jola nogalinās viņu paši savām rokām.

Jau kādu brīdi Aleksis juta durstīgas sāpes labajā kājā virs potītes. Iepriekš viņš nelikās par to ne zinis, pieļaudams, ka sāpes dažādās vietās pēc visa pārciestā ir pašsaprotamas. Apstājies viņš uzrotīja bikšu staru. "Lūdzu, Dievs, kaut nekas nebūtu lauzts - ne stilba kauls, ne potīte!"

Kovboju zābaka stulmā kaut kas vīdēja. Tā bija tik cītīgi meklētā bambusa caurulīte! Pirms mešanās ūdenī viņš to bija aizlicis aiz siksnas, bet trieciena iespaidā caurulīte ieslīdējusi bikšu starā, bet pēc tam zābakā. Caurulītes malas joprojām kopā turēja vasks. Paldies Dievam!

Aleksis paskatījās debesīs un sāka smieties, bet tūdaļ sāpēs ievaidējās, jo sevi manīt lika traumētās ribas.

Saķēris vidukli, viņš lēni sāka virzīties uz purva mājas pusi.

Četrdesmit piektā nodaļa

Pēc trīsdesmit minūtēm Aleksis ieraudzīja apseglotu zirgu, kas ganījās netālu no kādas ganu būdas.

Aleksis paslēpās aiz tuvējā koka. Pār pieri un acīm plūda sviedri. "Esmu ieskrējis taisni slazdos! Kas to būtu domājis, ka Acu virs gaidīs mani atgriežamies! Kā gan tas nelietis paredzēja, ka, izbēdzis nāvei, es braukšu atpakaļ? Izredzes taču bija viena pret miljonu! Tas vīrs ir jucis."

Lūkojoties gar koka stumbru, Aleksim šķita, ka ar zirgu kaut kas nav kārtībā. Viņš piemiedza acis. Kaut kas tumšs gulēja zirgam pie kājām. Cilvēks? Vai Acu vīrs izkritis no segliem un zaudējis samaņu? Varbūt tās ir lamatas un Acu vīrs gaida, kad viņš pieļaus kļūdu un būs ērti piebeidzams?

Aleksis vilcinājās, cenzdamies izdomāt, kā lai rīkojas. Pēc mirkļa viņš nometās rāpus un ieraka bambusa caurulīti pie koka zemē. Paspēris dažus piesardzīgus soļus, viņš palūkojās atpakaļ - vai atcerēsies slēptuves vietu? Nekādu problēmu. Tā bija ciprese, kas saskatāma pat no vairāku jūdžu attāluma.

Nogājis vēl dažus jardus, Aleksis apstājās un sāka taustīties pa kabatām, meklēdams kādu gardumu zirgam. Tas iebubinājās. Zemē guļošais cilvēks nekustējās. "Varbūt Acu vīrs lauzis kaklu? Varbūt O Dels uzklausījis manas lūgšanas un aizsūtījis nelieti pie tēviem?"

Klusi pielabinādamies zirgam, Aleksis virzījās tam aizvien tuvāk, līdz ieraudzīja, ka nekustīgā vīrieša kāja iepinusies kāpslī, ja zirgs nāks viņam pretī un pēkšņi sajutīs miroņa smagumu, kas rauj atpakaļ, dzīvnieks sabīsies. Taču Aleksim šis zirgs bija vajadzīgs, citādi viņš līdz purva mājai netiks - pēdējās divdesmit minūtēs tas bija kļuvis skaidrs.

Pēc katra soļa viņš jutās aizvien vārgāks un arvien vairāk ļāvās izmisumam. Izžuvušās drēbes sāpīgi berzās gar savainojumiem. Labais plecs smeldza, tāpēc roku varēja pacelt tikai līdz . nabai. Tik nevarīgs viņš nespētu noskriet pat bruņrupuci.

Piegājis ērzelim klāt, Aleksis ļāva sevi apostīt. Bija manāms, ka dzīvnieku satrauc miroņa klātbūtne, taču Alekša labsirdīgā du- dināšana un svilpiens to nedaudz nomierināja. Satvēris pavadu, Aleksis notupās. Pēc drēbēm viņš bija sapratis, kas šeit guļ. Siksnas ar tik milzīgām, efektīgām sprādzēm neviens cits nevalkāja. Gavrils. Jēziņ! Puisis acīmredzot viņiem sekojis, nokritis no zirga un sašķaidījis galvaskausu. Vai arī gadījies ceļā Acu vīram, kas

atgriezies no pārceltuves un iedomājies, ka Gavrils zina ko nevēlamu. Aleksis norīstījās un izspļāva siekalas. Blondā puiša nāsīs un palielajā deniņu brūcē jau ložņāja mušas. Lūk, kā beidzas atrašanās neīstajā laikā un neīstajā vietā!

Aleksis izņēma Gavrila kāju no kāpšļa, piesēja zirgu pie slitas un paraudzījās apkārt, gribēdams uzmeklēt vietu, kur puisis krizdams varēja sevi tik briesmīgi savainot. Tālu ceļu ērzelis Gavrila līķi nebija vilcis.

Viņš paklupa pār akmeni. Jā. Uz tā bija asinis un mati. Aleksis paņēma akmeni rokās, pār plaukstām pārvilkdams piedurknes, lai nesabojātu pirkstu nospiedumus. Atgriezies viņš nolika akmeni mirušajam Gavrilam pie galvas. Mirkli cīnīdamies ar kārdinājumu pārmeklēt mirušā kabatas - ja nu tajās ir skaidra nauda -, Aleksis tomēr pārdomāja. Viņš nevēlējās, lai policijai rastos maldīgs priekšstats par slepkavības motīvu.

Apmierināts ar paveikto, Aleksis uzrāpās ērzelim mugurā. Reiba galva.

Viņš varētu derēt, ka šo slepkavību pastrādājis Acu vīrs - sakritību bija pārāk daudz. Acīmredzot atpakaļceļā tas ieraudzījis Gavrilu un to nogalinājis. Tādējādi bija iespējams, ka nelietis zina par māju purvā, jo Gavrils - tāpat kā ikviens viņa vecuma čigāns, kurš regulāri dodas uz Kamargu, - bija lietas kursā par slaveno kāršu spēli, kurā Jolas tēvs Aristeo Samana apspēlēja Dadulu Gavrilovu. Iespējams, Gavrils nemācēja pateikt precīzu mājas atrašanās vietu, taču informēts par tās eksistenci katrā ziņā viņš bija.

Brīdi Aleksi mocīja kārdinājums doties atpakaļ pie koka un paņemt bambusa caurulīti, taču piesardzība guva virsroku. Viņš ļāva ērzelim iet, cerēdams, ka tas nogādās viņu purva mājā.

Četrdesmit sestā nodaļa

Jola bija izdomājusi jaunu veidu, kā apturēt gadījuma automašīnu. Viņa sagaidīja tuvojamies transportlīdzekli, ko varētu vadīt čigāns, tad izlieca kreiso roku, atdarinādama čūsku, un tūdaļ pārlika tai pāri otru, lai iznāktu krusts. Pēc tam nostājās ceļa vidū, kur garām slīdēja šofera puses logs. Gandrīz vienmēr automašīnas apstājās.

Jola pieliecās pie loga un paziņoja, kurp vēlas braukt. Ja šoferis devās citā virzienā - vai ari ne tik tālu -, Jola nepacietīgi raidīja viņu prom. Ceturtā automašīna atbilda viņas prasībām.

Juzdamies kā Klārks Geibls, kurš traucas pakaļ Klodetei Kol- bērai, Sabirs sekoja Jolai ar salmiem izklātā belaillere, lopu pārvadājamās mašīnas, kravas kastē. Viņš bija spiests atzīt, ka pat smirdīgs Citroen H furgons ir labāks par nogurdinošu iešanu. Viņš bija centies pārliecināt Jolu, ka jāizvēlas vieglākais ceļš un jābrauc uz purva māju ar taksometru, taču čigāniete uzstāja, ka neviens nedrīkst zināt, kurp viņi devušies. Virsroku guva viņa, kā jau allaž.

Atslīdzis pret latām apsisto kravas kastes malu, Sabirs virpi- nāja pirkstos Spānijā ražotu firmas Aitor savāžamo nazi, ko bija izņēmis no kabatas. Nazi pirms divdesmit minūtēm viņš nopirka no Bubuļa - par piecdesmit eiro. Tam bija lielisks četrarpus collas garš asmens, ko ērti varēja atvāzt, piespiežot podziņu. Tas bija cīņas ierocis - ar ierobu īkšķim apmēram puscollas attālumā no asmens. Sabirs pieņēma, ka tādējādi var iedurt pretiniekam, nebaidoties, ka vienlaikus nogriezīs sev pirkstu.

Bubulis negribēja šķirties no naža, taču alkatība - iespējams, viņš to iegādājies pirms trīsdesmit gadiem par pieciem eiro ekvivalentu summu - un Jolas bāršanās piespieda veco čigānu piekāpties. Jola bija draudējusi, ka viņam būs jāatbild par zirgu pazušanu, turklāt viņš esot krietni par vecu, lai nēsātu līdzi tādu nazi. Viņa pajautāja Bubulim, vai tās vēloties beigt dzīvi tāpat kā Stefans, kuram acs karājas ārā no dobuma. Nē? Tad labāk no naža lai atbrīvojoties.

Vēla pēcpusdienā Jola un Sabirs beidzot atgriezās purva mājā. Kā jau varēja paredzēt, tā bija tukša.

-   Ko iesāksim, Damo?

-Gaidīsim.

-    Kā lai zinām, ka Acu virs nav notvēris Aleksi? Dabūjis vārsmas savos nagos, nelietis acumirklī trauksies prom. Mēs tā arī neuzzināsim, kas noticis.

-    Ko tu no manis gribi, Jola? Lai klīstu pa purviem un saucu Aleksi vārdā? Es apmaldīšos jau pirmajā sekundē. Aiz tiem kokiem plešas neapdzīvotas vietas trīssimt kvadrātkilometru platumā.

-   Tu varētu nozagt zirgu. Tā darītu Aleksis.

Sabirs juta, ka nosarkst. Jola acīmredzot labāk par viņu zināja, kā jārīkojas vīrietim ekstremālos apstākļos.

-   Vai tu gaidīsi šeit? Esi ar mieru? Neaizklīdlsi prom, lai man nebūtu jāmeklē divi cilvēki?

-Jā, es palikšu šeit, jo Aleksis var atgriezties. Iespējams, būšu viņam vajadzīga. Uzvārīšu zupu.

-   Zupu?

Piecēlusies Jola neticīgi vērās Sabirā.

-    Vīrieši vienmēr aizmirst, ka cilvēkam arī jāēd. Aleksis joņo apkārt jau no paša rīta. Ja viņš atgriezīsies dzīvs, tad noteikti būs izsalcis. Tādēļ ēdienam jābūt gatavam.

Aizsteidzies gar ēkas spārnu, Sabirs cerēja uzmeklēt seglus, virvi un citas vajadzīgas lietas. Kad Jola bija tādā garastāvoklī, viņš labi izprata Alekša bailes no laulības.

Piecpadsmit minūtes pēc zirga meklējumu sākuma Sabirs atskārta, ka viņam nekas neiznāks. Viņš neprata apieties ar laso kā Aleksis, turklāt līdz ar krēslas tuvošanos zirgi kļuva tramīgi. Tie nekustīgi vēroja nācēju, kamēr tas bija desmit pēdu attālumā, bet tad pacēlās pakaļkājās, pagriezās un nozuda krūmājā - sperdami gaisā zemi un palaizdami gāzes.

Saīdzis Sabirs nometa seglus un iemauktus iežogota lauka malā un devās pa taku atpakaļ. Nonācis krustojumā, no kura māja vairs nebija tālu, viņš vilcinādamies nogriezās pa kreisi - pa šo ceļu viņi no rīta bija jājuši uz Sentmarīdelamēru.

Viņš raizējās par Aleksi, un viņam pietrūka šā puiša iedvesmojošās pārliecības, kas īpaši noderēja tajās reizēs, kad vajadzēja izdzīvot savvaļā. Bubulis teica, ka Acu vīrs sekojis Aleksim teju uz pēdām un abi aizjājuši auļos. Sabirs bija redzējis, cik prasmīgi Aleksis apietas ar zirgiem un kā prot jāt… Dabas dots talants. Turklāt Aleksis šos purvus pazina kā savus piecus pirkstus. Ja vien zirgam pietiks spēka, Aleksis aizbēgs no Acu vīra, Sabirs par to bija pārliecināts.

Tā ka Alekša atgriešanās ar vārsmām lepni izstieptā rokā bija tikai laika jautājums. "Tad es nolīdīšu klusā vietā - netālu no laba restorāna - un pārtulkošu vārsmas, bet policija pildīs savu pienākumu un notvers Acu vīru," Sabirs prātoja.

Pēc tam viņš sazināsies ar saviem izdevējiem, kas par šiem pareģojumiem dāsni samaksās. Nauda plūdīs straumēm, un viņš dalīsies tajā ar Jolu un Aleksi.

Un tad murgs būs beidzies.

Četrdesmit septtta nodaļa

Ašors Bals nolēma tuvoties mājai no austrumiem - pāri senam drenāžas grāvim, kas stiepās gar nekoptu lauku. Bez Alekša gan Sabirs, gan meiča būs divtik modri - qui vive?46 Varbūt mājā glabājas šaujamierocis? Sena šautene? Bals negrasijās riskēt.

Viņu pārņēma kārdinājums atgriezties pie zirga, kas bija atstāts sapītām kājām koku puduri apmēram simt metru attālumā no šā īpašuma. Viņš varētu jāt gar grāvja malu, un pakavu dim- doņa maskētu viņa tuvošanos. Varbūt abi iznāktu no mājas, domādami, ka atgriežas Aleksis? Nē. Kāpēc nevajadzīgi sarežģīt lietas?

Aleksis noteikti atgriezīsies - par to Bals bija pārliecināts. Viņš bija redzējis, kā čigāns riskē ar dzīvību, kad meitene Espaljonā saļima uz ceļa. Ja viņa ir mājā, tas pievilinās puisi kā medus pods lapseni. "Atliek nogalināt Sabiru, meiču paturēt par ēsmu un izdomāt, kā radoši pakavēt laiku."

Pamazām krēsloja. Bals pielavījās pie viena no lielajiem logiem. Iekšā bija iedegta eļļas lampa un pāris sveču - caur aizvirtņiem varēja nojaust liesmiņu mirgošanu. Bals pasmaidīja. Tā kā mājā deg lampa, neviens viņa tuvošanos nepamanīs. Sešu pēdu attālumā no loga viņu nesaskatītu arī tad, ja aizvirtņi būtu vaļā un vērotājs pieplaktu pie spraugas žalūzijās.

Bals ieklausījās, taču balsis nebija dzirdamas. Piezadzies pie virtuves loga, viņš redzēja, ka tam ari priekšā ir aizvirtņi. Tātad Gavrils nebija melojis. Ja māju kāds izmantotu pastāvīgi, slēģus tik agri neviens ciet netaisītu. Novērtējot pagalmu un saimniecības ēkas, arī bija redzams, ka māja gadiem ilgi stāvējusi tukša. Nebija brīnums, ka čigāni to uzskatīja par tik vērtīgu. Gluži kā bezmaksas viesnīca.

Viņš pārvarēja vēlēšanos iet iekšā pa durvīm. Ja Sabirs un Jola rīkojušies ierasti, ārdurvis aizbultētas nebūs. Reizēm Bals pat dusmojās, cik neprofesionāli ir viņa pretinieki. Tā, piemēram, gadījums ar Remington pistoli. Kādēļ Sabirs bija ar mieru to atdot? Muļķis! Vai tiešām viņš noticēja, ka Bals šaus uz viņu piepilsētā, no kuras ārā ved tikai divi galvenie ceļi un divi mazākas nozīmes ceļi? Pat nepārbaudījis Melnās Dievmātes statuju? Sabira lēmuma pēc visi trīs palika bez ieroča, līdz ar to bez mazākās iespējas noskaidrot, kas īsti ir viņu pretinieks. Bals jutās laimīgs, ka izdevās savu kļūmi labot. Kā gan viņš varēja pieļaut tādu nepiedodamu paviršību! Sabirs taču varēja iedomāties, ka pēc sērijas numura var noskaidrot ieroča īpašnieku! Viņa tēvam, Mesjē, gan būtu šeit kas piebilstams.

Jo Mesjē nevarēja ciest paviršību. Nolaidīgos viņš sodīja ar nūju. Daždien sita visus trīspadsmit bērnus pēc kārtas, citu pēc cita, sākot ar lielāko. Tā kā Mesjē bija diezgan vecs un nevesels, viņš ātri nogura, tāpēc sitieni mazākajam vairs nebija tik sāpīgi. Par to bija vērts padomāt.

Viņa māte, Kundze, bija citāda. Viņa allaž sodīja katru individuāli. Pēc Mesjē nāves Bals aizbēga no mājām un iestājās leģionā. Kā izrādījās vēlāk, šis solis bija visnotaļ lietderīgs, un Kundze viņam piedeva. Diemžēl pēdējos divus gadus viņi nebija tikušies, un Bals bija spiests Corpus Maleficus pienākumus pildīt viens - bez īstas vadības. Anarhijas periodā viņš bija izkopis savu stilu, savus ieradumus, taču Kundze tos vēlāk atzina par neatbilstošiem viņu darbības mērķim, tāpēc daudz ko vajadzēja no viņas slēpt. Sīkas neveiksmes, neizbēgamus upurus un tamlīdzīgi.

Balam nepatika nodarīt sāpes. Nepavisam. Viņam nepatika vērot, kā mokās dzīvnieki - teiksim, tas zirgs pārceltuvē. Dzīvnieki nespēja sevi aizstāvēt, toties cilvēki spēja. Kad Bals uzdeva cilvēkiem jautājumus, viņš gaidīja atbildes. Savu vietu dzīvē viņš bija ieguvis nevis piedzimdams, bet veidodams raksturu. Viņš lepojās ar seno augstmaņu titulu, ko bija mantojis no Mesjē. Lepojās ar ģimenes tradīcijām Sātana ļauno darbu paredzēšanā un novēršanā.

Corpus Maleficus bija sena un dižciltīga vēsture. Tās svarīgākajos posteņos darbojušies pāvesta inkvizitori Konrāds fon Mar- burgs un Igo de Baniols, princis Vlads 111 Drakuls, marķīzs de Sads, princis Karlo Džezualdo, cars'Ivans IV Bargais, Nikolo Mak- javelli, Rodrigo, Lukrēcija un Čezāre Bordžijas, grāfs Alesandro di Kaliostro, Grigorijs Rasputins, maršals Žils de Rē, Džakomo

Kazanova un grāfiene Eržbete Batorija. Nākamās augstprātīgo vēsturnieku paaudzes apzināti un bieži rādījušas tos visus nelāgā gaismā.

Balam bija savas domas, kas nostiprinātas neskaitāmās viņa vecāku, Mesjē un Kundzes, vēstures stundās. Mārburgu un de Ba- niolu nepatiesi apsūdzēja sadismā un nevainīgu cilvēku vajāšanā, lai gan patiesībā viņi tikai pildīja Mātes Baznīcas pavēles; Vla- dam "Uzdūrējam" pārmeta mocīšanas pārvēršanu mākslā, taču viņš aizstāvēja - kā vien tajos laikos bija iespējams - savu mīļoto Valahiju no Osmaņu impērijas ekspansijas; marķīzam de Sadam izvirzīja netaisnas apsūdzības netiklībā un musināšanā uz seksuālu anarhiju, lai gan Corpus viņu uzskata par absolūtas brīvības un iecietības filozofijas sludinātāju, kurš vēlējās atbrīvot pasauli no morāles tirānijas; komponistu princi Karlo Džezualdo nepatiesi vainoja sievu un bērnu slepkavībās, bet viņš vienīgi pūlējās nosargāt savas laulības svētumu no nevēlamas iejaukšanās; vēsturnieki apmētāja dubļiem caru Ivanu Bargo, dēvēdami viņu par tirānu un sava dēla slepkavu, taču daudziem viņa tautiešiem un Corpus pārstāvjiem viņš ir slāvu Krievijas glābējs; Nikolo Mak- javelli kritiķi uzskatīja par teleoloģijas absolūtistu un baiļu politikas aizstāvi, ar šiem epitetiem aizēnodami šā izcilā lugu rakstnieka, diplomāta, dzejnieka un iedvesmojoša politiskā filozofa sasniegumus; visa Bordžiju dzimta pataisīta par krimināli sodāmu un morāli degradējušos, toties Corpus uzskata, ka viņi (tikai daži ne) bijuši izglītoti cilvēki - pāvesti, vareni likumdevēji un aizrautīgi mākslas mīļotāji, kuri dedzīgi rūpējušies, lai itāliešu diž- renesanses meistaru slava pārskanētu ari valsts robežas; grāfu Alesandro di Kaliostro sauca gan par šarlatānu, gan viltojumu meistaru, bet patiesībā viņš bija alķīmiķis un talantīgs kabalists, kurš centās izgaismot visnotaļ neizdibinātās okulto zinātņu dzelmes; dabas dziednieku, fantastu un mistiķi Grigoriju Rasputinu viņa pēlēji iztēloja par piedauzīgu "traku mūku", kurš viens pats

atbildīgs par senās un mirstošās Krievijas impērijas sabrukumu - Bals gan zināja, ka šo cilvēku nevar tajā vainot, turklāt, atskatoties pagātnē, diez vai būtu kāds, kurš uzdrošinātos mest pirmo akmeni; maršalu Žilu de Rē atzina par pedofilu, kanibālu un bērnu mocītāju, taču viņš bija arī viens no pirmajiem Zannas d'Arkas atbalstītājiem, izcils karavīrs un izglītots teātra atbalstītājs, kura aizraušanās ar dažām nenozīmīgām jomām dažkārt tiešām bija pārspīlēta, bet - vai tas mazina viņa dižākos darbus un sasniegumus? Nē, protams, nē - tā nedrīkst notikt; Džakomo Kazanovu nākamās paaudzes savukārt uzskatīja par morāli pagrimušu cilvēku, lai gan patiesībā viņš bija progresīvs, liberāls domātājs, aizrautīgs vēsturnieks un ģeniāls hronists; grāfieni Eržbeti Batoriju līdzcilvēki tiesāja par asinskārām masu slepkavībām, bet neredzēja, ka īstenībā tā bija gudra sieviete, kas prata vairākas valodas, sargāja vīra pili Ilgajā karā (1593-1606) un bieži aizstāvēja nabadzīgas sievietes, kuras bija sagūstījuši un izvarojuši turki, - to, ka viņa vēlāk nolaida asinis dažām izmocītajām jaunavām, Corpus (parasti gan ar zobgalību) uzskatīja par empīrisku nepieciešamību, kas veicināja un nodrošināja divdesmit pirmajā gadsimtā tik populārās kosmētikas zinātnes attīstību. Viņi visi bija "augsta lidojuma cilvēki", kurus vecāki, vecvecāki, skolotāji vai padomdevēji bija ievadījuši slepenajās Corpus kabalas zinībās - šī kaba- la radīta, lai pasargātu un norobežotu pasauli no pašas ļaunuma. Kā teica viņa tēvs, Mesjē: "Melnbaltajā pasaulē valda Sātans.. Izkrāso pasauli pelēku - izpludini pieņemto morāles normu robežas -, un Sātans zaudēs spēku."

Vēlāk nāca tie, ko Mesjē dēvēja par "dabiskajiem" adeptiem - apveltīti ar dabas dotu postīšanas gēnu, viņi tomēr ne vienmēr saprata, ka darbojas lielāka un nozīmīgāka veseluma ietvaros. Olivers Kromvels, Katrīna de Mediči, Napoleons Bonaparts, karaliene Ranavalona I, ķeizars Vilhelms II, Vladimirs Ļeņins, Ādolfs Hitlers, Josifs Staļins, Benito Musolīni, Mao Dzeduns, īdi Amins

un Pols Pots. Ikviens no viņiem bija status quo47 nozīmes mazinā- tājs. Morāles priekšrakstu izaicinātājs. Civilizācijas koka tricinā- tājs. Corpus dabiskie adepti, kuri tās uzdevumus pildīja par spīti - bet varbūt pateicoties - pašu radītajai kārtībai.

Šādi tirāni pievilināja sekotājus tāpat kā kukaiņu ķērājs pievilina mušas. Gluži kā rekrūšu pieņemšanas punkts, kur gaida vājos, svārstīgos un garīgi nepilnvērtīgos - tieši tādi cilvēki bija vajadzīgi Corpus savu mērķu sasniegšanai. Dižākie un veiksmīgākie no visiem līdz tam bija pirmie divi antikristi, kuru atnākšana pareģota Jāņa Atklāsmes grāmata, - Napoleons Bonaparts un Ādolfs Hitlers. Atšķirībā no priekštečiem šie vīri darbojās globāli, nevis šauri nacionāli. Viņi bija vispārēja ļaunuma katalizatori. Šis vispārējais ļaunums bija radits, lai nomierinātu Sātanu un atturētu viņu no savu inkubu'w un sukubu uzsūtīšanas zemei.

Bals instinktīvi zināja, ka trešais antikrists, kas minēts Atklāsmes grāmatā, - Tas, Kurš Vēl Nāks, - ar saviem sasniegumiem viegli pārspēs priekštečus. Pēc Corpus ieskatiem, haoss bija visu interesēs, jo tas mudina cilvēkus stāties tam pretī. Darboties kopā, enerģiski un radoši. Visi dižākie izgudrojumi - visi civilizācijas lielākie lēcieni - notikuši milzu pārmaiņu laikā. Pasaulei bija vajadzīgs dionīsiskais49 , un tai vēsu prātu jāuzņem apolloniskais. Alternatīva ved uz iznīcību - uz novēršanos no Dieva.

Ko Svētais Jānis rakstīja savā apokaliptiskajā Atklāsmes grāmatā, kad imperators Domiciāns viņu izsūtīja trimdā uz I'atmas salu?

"Es redzēju eņģeli nokāpjam no debesīm, tam bija rokā bezdibeņa atslēga un liela ķēde. Viņš satvēra pūķi, veco čūsku, kas ir velns un sātans, un sasēja to uz tūkstoš gadiem, iemeta to bezdibenī, aizslēdza to un uzlika zīmogu virsū, lai tas nepieviltu vairs tautas, kamēr būs pagājuši tūkstoš gadi. Pēc tam viņam uz īsu laiku jātop atsvabinātam. (..) Un, kad tūkstoš gadu būs pagājis, sātans tiks atsvabināts no sava cietuma. Un tas ies pievilt tautas,

kas dzīvo četros zemes galos, Gogu un Magogu, un tos sapulcināt karam; viņu skaits ir kā jūras smiltis."50

"Pēc tam viņam uz īsu laiku jātop atsvabinātam…"

Diemžēl Ašora Bala vārda numeroloģiskā summa bija kaba- listiskais cipars divi. Tas piešķīra noturīgu, līdzsvarotu dispozīciju, taču vienlaikus noteica, ka viņš allaž būs padotais un allaž ēnā - mūžīgais rokaspuisis, nevis līderis. Daži muļķi to uzskatīja par ļaunu, nelaimīgu ciparu, kas saistīts ar negatīvo sievišķo spektru un pakļauj savējos šaubam, neziņai un nenoteiktībai.

Protams, to varēja iedvesmot un stiprināt ar nesatricināmu ticību, jau agrā jaunībā izvēloties skaidru mērķi.

Bals zināja, ka viss pozitīvais viņa raksturā ir Mesjē nopelns. "Ja es nevaru būt kūdītājs, tad būšu sekotājs. Uzticīgs sekotājs. Izšķirošs zobrata zobiņš pekles mašinas iznīcināšanā."

Izvilinājis no Gavrila meičas vārdu, Bals nolēma arī to izpētīt no kabalas viedokļa, tapat kā Alekša Difontēna vardu, cerēdams, ka tad vieglāk tiks ar viņiem galā, jo kaut ko zinās par viņu raksturu, kas citādi paliktu apslēpts.

Viņš galvā veikli sarēķināja. Abiem iznāca astoņi. Tas bija labvēlīgs cipars, bet savā ziņā sasaucās ar viņa divnieku. Ja indivīda ricību nemitīgi noteica stūrgalvība un absolūta ietiepība, cipars vērtās negatīvs un nesa ļaunu likteni. Bals nosprieda, ka tieši tā noticis ar abiem čigāniem.

"Interesanti, kāds ir Sabira cipars?" Bals nodomāja. Tātad:. ADAM SABIR. Kabalas numeroloģijā šiem burtiem atbilst skaitļi: 1, 4,1, 4, 3,1, 2,1, 2. Kopā - 19. Ja saskaita 1 un 9, iznāk 10. Vēl jāsaskaita 1 + 0. Tātad Sabira cipars ir viens. Spēcīgs. Godkārīgs. Valdonīgs. Viegli iegūst draugus un ietekmē apkārtējos. Taisnīgs cilvēks. Personība. "Citiem vārdiem, tādi vīri nespēj atzīt savas kļūdas. Alfa tipa vīrietis."

Bals pasmaidīja. Viņam patiks mocīt un nogalināt Sabiru. Tādam vīram tas būs liels špks.

Sabira veiksme jau šķita pagurusi, un bija laiks to palaist pa vējam.

četrdesmit astotā nodaļa

Saklausījis zirga pakavu dipoņu, Sabirs neticēja savām ausīm. "Droši vien vaļā pasprucis kaimiņiem. Vai draugu meklē izbēdzis Ka margas vērsis," Sabirs sprieda.

Viņš steigšus paslēpās akāciju pudurī. Strauji biezēja krēsla. Piesardzīgi un nesteidzīgi izņēmis no kabatas nazi, Sabirs atvāza asmeni. Par spīti pūlēm, atskanēja klikšķis.

-   Kas tur ir?

Sabirs atskārta, ka aizturējis elpu. Viņš laimīgs izelpoja.

-    Aleksi? Tas esmu es, Damo. Paldies Dievam, ka tev nekas nekaiš!

Čigāns seglos sazvārojās.

-   Nobijos, ka te ir Acu vīrs. Tas klikšķis… nu, domāju, ar mani ir cauri. Domāju, ka tūlīt mani nošaus.

Sabirs ieķērās Alekša seglu kāpslī.

-   Tātad tu dabūji tās vārsmas?

-   Laikam gan.

-    Laikam?

-    Es tās apraku. Acu vīrs… - Salīcis uz priekšu, Aleksis gar ērzeļa kaklu slīdēja lejup.

Dzirdētā sajūsmināts, Sabirs neattapa apjautāties, kā Aleksis jūtas. Uztvēris čigānu, viņš palīdzēja tam nokāpt no zirga.

-   Kas noticis? Tu esi ievainots?

Ticis lejā, Aleksis savilkās gluži vai kamolā.

-   Nokritu no zirga un pamatīgi sasitos. Vispirms pret pārceltuves barjeru, tad pret betonu. Es bēgu no Acu vīra. Pēdējās pusstundas laikā jūtos arvien sliktāk. Necerēju, ka tikšu līdz mājai.

-    Kur viņš ir? Kur Acu vīrs tagad ir?

-   Nezinu. Viņš nogalinājis Gavrilu. Iegāzis viņam pa galvu ar akmeni, domādams, ka viņa nāve izskatīsies pēc nelaimes gadījuma. Es izdarīju tā, lai aizdomas kristu tieši uz vainīgo. Paņēmu Gavrila zirgu, jo manējais bija jānogalina. Tagad tev jādodas atpakaļ uz māju, jo Acu vīrs droši vien par to uzzinājis.

-    Kā gan viņš varēja par to uzzināt? Tas nav iespējams!

-   Viss ir iespējams. Acu vīrs to izdabūja no Gavrila. Tas muļķis mums sekoja! Es jau tev teicu, ka viņi saķērušies. Esmu pārāk noguris, lai vēlreiz visu atkārtotu. Klausies, Damo! Atstāj mani šeit, ņem zirgu un jāj uz māju. Atgriezies kopā ar Jolu. Rīt jutīšos labāk un parādīšu, kur pareģojumus noslēpu.

-   Vai tu patiešām tos redzēji?

-   Ej, Damo! Ņem zirgu un atved Jolu. Pareģojumiem vairs nav nekādas nozīmes. Saproti? Tas ir tikai nevērtīgs raksta gals.

Četrdesmit devita nodaļa

Bals pamanīja salauztu slēģi - vecās mājās tādu vienmēr var atrast, ja vien pietiek pacietības meklēt. Viņš to lēni atvēra un tad iebāza nazi spraugā starp aplodu un mazliet šķībo vērtni. Pakustinājis nazi, Bals parāva logu. Tas atvērās ar klusu troksni, ar kādu spēlmanis sajauc kārtis.

Bals sastindzis ieklausījās. Mājā bija kluss kā kapā. Viņš mirkli nogaidīja, kamēr acis aprod ar tumsu, un tad ieskatījās istabā. Oda pēc sakaltušiem grauzēju līķīšiem un veciem putekļiem.

Iekļuvis koridorā, Bals devās tālāk uz virtuvi, kur bija redzējis degam eļļas lampu un sveces. Savādi, ka nebija dzirdamas balsis. Bals pēc pieredzes zināja, ka pamestās mājās cilvēki gandrīz vienmēr sarunājas - pārtraucot klusumu, viņi atgaiņā vampīrus.

Viņš piegāja pie virtuves durvīm un ieskatījās telpā. Neviena nebija. Bals saoda zupu. Tātad vismaz meitene ir mājā. Varbūt izgājusi ārā, lai atvieglotos? Kaut nu tā nebūtu viņu ieraudzījusi un tumsā paslēpusies!

Varbūt viņa saklausījusi nācēju? Brīdinājusi Sabiru? Varbūt abi gaida slēpnī kaut kur mājā? Bals pasmaidīja. Tas butu jautri. Piešķirtu situācijai asumu.

- Zupa iet pāri. - Viņa vārdi atbalsojās mājā gluži kā augstā katedrālē.

Vai dzīvojamās istabas tālākajā stūrī kaut kas iečabējās? Tur, aiz dīvāna, kur veci aizkari sniedzas lidz grīdai? Bals paņēma vienu no bronzas statuetēm un meta uz durvju pusi. Troksnis šķita neticami skaļš.

Aiz dīvāna sakustējās ēna. Kāds sāka satraukti knibināties ap slēģiem. Bals paņēma otru bronzas statueti un svieda ēnas virzienā. Atskanēja kliedziens. Kaut kas nokrita.

Bals stāvēja, kur stāvējis, un klausījās, nedzirdami elpodams caur muti. Vai mājā ir vēl kāds? Vai tikai viens cilvēks? Meitene - viņš juta, ka tā ir meitene.

Iegājis atpakaļ virtuvē, Bals paņēma eļļas lampu. Turēdams to izstieptā rokā, viņš ienāca istabā un piegāja pie aizslēģotā loga. Meitene bija saļimusi uz grīdas. Vai viņš to nogalinājis? Tas nebūtu labi. Bronzas statueti viņš gan bija metis no visa spēka, jo aiz dīvāna varēja slēpties arī Sabirs. Tik atbildīgā brīdi Bals nedrīkstēja riskēt.

Kad Bals noliecās, meitene pietrūkās kājās un kā neprātīga izskrēja koridorā.

Vai viņa dzirdējusi ielaušanos? Vai steidzās pie loga mājas otrā pusē? Bals metās pretējā virzienā, paskrēja garām ārdurvīm un nogriezās pa kreisi.

Ieraudzījis logu, pa kuru meitene rāpās ārā, viņš lēni piegāja tai klāt.

Bals ievilka bēgli atpakaļ mājā, nogrūda zemē un aizžņaudza viņai kaklu. Čigāniete nekustējās. Viņš izslējās un ieklausījās. Neviens cits troksnis nebija dzirdams. Tātad meiča māja bijusi viena.

Viņš iztaustīja meitenes apģērbu un kājas, meklēdams paslēptu ieroci. Pārliecinājies, ka viņa nav bruņota, Bals pacēla čigānieti kā graudu maisu, uzmeta plecos un devās uz dzīvojamo istabu.

piecdesmita nodaļa

Bals ielēja sev zupu. "Mīļais Dievs! Tā nu gan ir garda!" Bals pagaršojis nodomāja. Viņš jau divpadsmit stundas nebija ēdis. Vira deva spēkus, atjaunoja enerģiju.

Viņš iedzēra vīnu un apēda mazliet maizes. Lai gan sakaltusi, kopā ar zupu tā bija itin ciešama. Jā, visu dabūt nav iespējams.

-   Vai jūties nogurusi, mīļā? - Bals paskatījās uz meiteni.

Jola stāvēja istabas vidū uz trīskāju taburetes, ar maisu galvā un cilpu kaklā. Cilpu Bals bija izveidojis no govs ādas laso. Taburete bija tik plata, ka uz tās ērti varēja stāvēt, taču trieciens pa galvu Jolu acīmredzot bija apdullinājis, tāpēc viņa laiku pa laikam salīgojās. Tādos brīžos cilpa līdzēja noturēt līdzsvaru.

-   Kāpēc tu to dari? Man nav nekā tāda, kas tev varētu noderēt. Es nezinu neko no tā, ko tu gribi zināt.

Bals bija atvēris dzīvojamās istabas slēģus un mājas ārdurvis un apkārt taburetei salicis eļļas lampas un sveces, kas meiteni apspīdēja gluži kā starmeši, - viņa bija redzama no piecdesmit metru attāluma ikvienā virzienā, tikai no ziemeļiem ne.

Pēc tam viņš atzvēlās uz dīvāna ar zupas katlu klēpī. Viņa auguma aprises slēpa tumsa, kas pletās apkārt gaismas aplim. Ne pa atvērtajiem logiem, ne durvīm viņu redzēt nevarēja. Sev labajā pusē viņš nolika revolveri - pa ķērienam.

Triskāju tabureti viņš bija izvēlējies, jo tam pietiks ar vienu šāvienu, lai meitene paliktu karājamies gaisā. Vajadzēs sašķaidīt tikai vienu taburetes kāju. Jā, kādu minūti vai divas čigāniete spirināsies un locīsies, jo kritiens lejup nebūs tik spēcīgs, lai uzreiz lauztu sprandu, taču beigu beigās tā nožņaugsies un viņam pietiks laika aizbēgt pa sētaspuses logu, kamēr Sabirs un čigāns pūlēsies glābt meitenes dzīvību.

Protams, tas nebūs vajadzīgs, ja Sabirs gluži vienkārši pakļausies. Bals cerēja, ka Sabirs tā arī rīkosies, tiklīdz meiteni ieraudzīs. Atdos pareģojumus, un viņš dosies prom. Sabirs un čigāns dabūs meiteni atpakaļ, tiesa, mazliet neveselu. Bals nekad nelauza doto solījumu.

Ja puiši ieradīsies ar ļauniem nolūkiem, viņus vajadzēs nogalināt, taču Bals bija pārliecināts, ka Sabirs padosies. Ko viņš varētu zaudēt? Mazliet skanošā un īslaicīgas slavas. Ko iegūt? Visu.

Piecdesmit pirmā nodaļa

- Atgādini vēlreiz, cikos viņš aizgāja.

Jola ievaidējās. Viņa jau stundu stāvēja uz taburetes, un blūze bija mikla no sviedriem.

Kajas šķita kukaiņu apsēstas, tik ļoti tās kņudēja un niezēja. Rokas bija sasietas aiz muguras, tāpēc līdzsvara saglabāšanai vajadzēja izmantot zodu. Juzdama, ka atkal sagrīļosies, viņa ar zodu cieši piespieda cilpu pie pleca, lai noturētos taisni.

Jau kādu brīdi viņa prātoja, vai būtu vērts pārbaudīt Acu viru - vai būtu jēga apzināti krist. Viņš acīmredzot gaidīja Sabiru un Aleksi. Vai Acu vīrs glābtu viņu no pakāršanās, ja abu puišu te nav? Vai atsietu rokas, iekams viņa atgūstas? Vai atslābinātu uz- manlbu kaut uz mirkli? Tā bija viņas vienīgā cerība izglābties - taču ļoti riskanta.

Varbūt šis nelietis uzjautrinātos, vērodams, kā viņa mirst? Un tad atkal uzceltu uz taburetes un iebāztu cilpā - no attāluma neviens nevarētu pateikt, ka viņa jau mirusi.

-    Es uzdevu jautājumu. Cikos Sabirs aizgāja?

-    Man nav pulksteņa. Es nezinu, cikos tas bija.

-   Cik ilgi pirms krēslas iestāšanās tas bija?

Jola nevēlējās izrādīt pretestību. Vienreiz jau viņš sita - kad bija atvilcis no atvērtā loga. Jola baidījās no viņa. Baidījās no tā, ko varmāka varētu viņai nodarit. Baidījās, ka viņš atcerēsies, ko solījis abu pirmajā tikšanās reizē, un prieka pēc īstenos draudus. Meitene bija pārliecināta, ka šis vīrietis jau tāpat visu zina un viņa neko jaunu tam pavēstīt nevar. Tātad nekas no tā, ko viņa pateiks, nekaitēs Alekša un Damo izredzēm izdzīvot.

-   Apmēram stundu. Es aizsūtīju viņu pēc vēl viena zirga. Droši vien aizjājis meklēt Aleksi.

-    Vai Aleksis atgriezīsies šeit?

-   Jā, neapšaubāmi.

-   Aleksim šie purvi ir pazīstami? Viņš mācētu atrast ceļu pat tumsā?

-   Jā, viņš tos labi pazīst.

Bals palocīja galvu. Tas ari bija sagaidāms. Un tas bija pats svarīgākais. Ja Aleksis maldītos, Bals viņu notvertu. Ja vien tas nebutu zinājis par pārceltuvi! Tad visa šī izrāde nebutu vajadzīga. Bals jau būtu aiznesis pareģojumus savai mātei, Kundzei, kas viņu pasludinātu par varoni. Corpus Maleficus godinātu viņu un ieceltu par nākamā antikrista aizstāvi. Varbūt viņam uzticētu pienākumu pirms lielā notikuma izravēt jaunā mesijas cilts saknes. Ar tādiem uzdevumiem viņš lieliski tika galā. Viņa prāts darbojās metodiski. Dodiet viņam mērķi, un viņš neatlaidīgi un centīgi tam tuvosies - tikpat neatlaidīgi kā pedējģs nedēļas meklējot pareģojumus.

-   Vai tu viņus nogalināsi?

-    Kā, lūdzu? - Bals pacēla galvu. - Ko tu teici?

-   Es jautāju, vai tu viņus nogalināsi.

-   Varbūt, - Bals ar smaidu atbildēja. - Varbūt ne. Viss atkarīgs no tā, kā viņi reaģēs, ieraudzījuši tevi karājamies virves galā. Cerēsim, ka viņi sapratīs, ko es ar šo nelielo ainu vēlos pateikt. Sapratis, ka viņu interesēs ir sadarboties labprātīgi. Ka nevajag mani piespiest, lai es sašauju vienu taburetes kāju.

-   Kāpēc tu to dari?

-   Ko īsti?

-   Tu zini, par ko es jautāju. Kāpēc tu spīdzini cilvēkus? Kāpēc dzenies viņiem pakaļ? Kāpēc nogalini?

Bals uzjautrināts nospurcās.

-   Esmu zvērējis veikt šo uzdevumu. Tevi droši vien tas neinteresē, taču trīspadsmitajā gadsimtā manai ģimenei un lielajai brālībai, pie kuras tā piederēja, Francijas karalis Luijs IX uzticēja kādu pienākumu. - Bals pārmeta sev krustu, sākdams ar kājstarpi un beigdams ar galvu. - Es runāju par Luiju IX Svēto, Rcx Fratico- rum et Rex Christiatīissimus51 , Dieva vietnieku zemes virsū. - Viņš attēloja sešmalu pentakla zīmi, atkal sākot no ķermeņa apakšas un pamazām virzoties uz augšu. - Uzdevums mums dots uz mūžiem, un mūsu galvenais pienākums ir sargāt frančus no velna mahinācijām, lai ari kā muļķa cilvēki to sauktu - par Sātanu, Azazelu, Tifonu, Ahrimānu, Angro Mainju, Asmodeju, Luciferu, Belialu, Belcebulu, Iblisu, Šaitānu, Šķībspārni, Bārdaini, Kaļķa- pauri, Sumpurni, Lielo Ilkni, Pūķgalvi, Ākstu, Suņaķetnu, Durstik- Ii, Sarkano vai Raustekli. Mēs šo misiju pildām jau deviņus gadsimtus, nereti par to maksādami ar dzīvību, un pildīsim līdz pat ragnarjokam, proti, līdz pasaules galam un Vidara un Vali52 atnākšanai.

-    Kādēļ tev mūs jāsargā?

-   Uz šo jautājumu es atsakos atbildēt.

-    Kāpēc tu nogalināji manu brāli?

-    Kāpēc tu domā, ka tavu brāli nogalināju es?

-    Viņu atrada piesietu pie gultas rāmja. Tu viņam ar nazi izdūri caurumu vaiga un tad pārlauzi sprandu.

-   Caurumu vaigā tiešām izdūru es. Atzīstos. Samana neticēja, ka es izpildu to, ko saku. Vajadzēja viņam to pierādīt. Taču nogalinājās tavs brālis pats.

-    Kā? Tas nav iespējams.

-   Līdz tam es arī tā domāju. Es uzdevu viņam kādu jautājumu, un atbilde aizvestu mani taisnā ceļā pie tevis. Manuprāt, dziļi sirdī viņš saprata, ka nomocīts beigu beigās sāks runāt. Tā notiek ar visiem. Cilvēka prāts neaptver, cik ķermenis var izturēt, un iejaucas pārlieku agri - apkopo zināmo un izdara pārsteidzīgus secinājumus. Tas aizmirst, ka visas fiziskās funkcijas beigu beigās atjaunojas - protams, ja nav bojāts kāds dzīvībai svarīgs orgāns. Doma par sakropļojumiem un sāpēm ir gluži kā īslaicīgs katalizators. Prāts atmet cerības un šajā brīdī izvēlas nāvi, nevis dzīvību. Spīdzinātājam šis mirklis ir izšķirošs - viņam jāierauga, kad tas pienācis.

Aizrāvies Bals paliecās uz priekšu.

-   Zini, es šo jautājumu esmu mazliet papētījis. Dižākie spīdzinātāji - inkvizitori, piemēram, Dreisigakeras bende, Heinrihs Krā- mers un Jakobs Šprengers, ķīniešu meistari Džou Sjins un Sou Ju- aņli, kas strādāja imperatores Vu Dzetiaņas laikā, - prata cilvēku atdzīvināt vairakas reizes. Redzu, ka tu man netici. Ļauj, es tev kaut ko nolasīšu. Tā teikt, pakavēsim laiku, jo tev droši vien nav ērti tā stāvēt uz taburetes. Šo citātu es allaž nesāju līdzi un esmu lasījis daudziem saviem… - Bals apklusa, it kā aptvēris kādu kļūdu. - Vai drīkstam saukt viņus par klientiem? Šis citāts ir par pirmo vīru, ko tikko minēju. Dreisigakeras bende bija īsts sāpju radīšanas meistars. Apsolu, ka šis stāsts'neatstās tevi vienaldzīgu.

-   Man kļūst nelabi. Es negribu to dzirdēt. Labāk nogalini mani uzreiz.

-   Nē! Nē. Klausies! Tas tiešām ir neparasti.

Atskanēja švīkstoņa - Acu vīrs nogludināja papīra lapu. Jola centās neklausīties varmākas balsī, bet tādējādi galvā vēl skaļāk atbalsojās asiņu pulss un galu galā viņai šķita, ka Acu vīra vārdus pavada tūkstoš plaukstu radīti aplausi.

-    Iztēlojies, ka esi tūkstoš sešsimt trīsdesmit pirmajā gadā. Katoļu inkvizīcijas laiks. Tajā maisā tev droši vien ir viegli to iedomāties, vai ne? Grūta sieviete tikko apsūdzēta burvestībās. Apsūdzību izvirzījusi baznīcas izveidota organizācija - gan teoloģisku, gan laicīgu juridisko izglītību guvuši vīri. Sievieti pratinās - tiem laikiem visnotaļ saprātīga rīcība, vai ne? Ir pirmā tiesas diena. Tekstā, ko grasos tev nolasīt, dižais humānists B. Emīls Kenigs apraksta pratināšanu inkvizīcijas laikā. Fragments ņemts no viņa grāmatas Ausgeburten des Menschemvahns im Spiegel der lle- xenprozesse und derAoto da Fes Historische Handsatilen des Aber- glaubens, Line Geschichte des After-Und Aberglaubens bis aufdie Gegemvart.

"Vispirms bende sievieti, kas bija grūtniecības stāvoklī, sasēja un noguldīja uz moku rata. Tad viņš to mocīja, kamēr sievietei gandrīz plīsa sirds, taču līdzjūtību viņš nejuta. Tā kā tiesājamā neatzinās, spīdzināšanu atkārtoja. Bende sasēja sievietei rokas, nogrieza matus, aplēja galvu ar brendiju un aizdedzināja. Padusēs viņš tai salika sēru un to arī aizdedzināja. Pēc tam sasēja sievietei rokas uz muguras, pacēla viņu pie griestiem un strauji nolaida lejā. Celšanu augšā un laišanu lejā atkārtoja vairākas stundas, līdz bende ar palīgiem devās pusdienās. Kad viņi atgriezās, bende atkal sasēja sievietei kājas un rokas uz muguras, uz galvas uzlēja un aizdedzināja brendiju. Pēc tam burvei pie muguras piestiprināja lielus smagumus un cēla viņu augšup. Kad tas bija izdarīts, viņu no jauna uzstiepa uz moku rata. Brīdi vēlāk viņai uz muguras uzlika dēli ar dzelkšņiem un kopā ar to vēlreiz uzvilka pie griestiem. Kad sievieti nolaida lejā, bende sasaistīja viņai kājas, kam piekāra piecdesmit mārciņu smagumu, domādams, ka viņas sirds neizturēs. Izrādījās, ka tas nav pietiekami, tādēļ bende atsēja kājas vaļā un saspieda spilēs. No pirkstgaliem sāka pilēt asinis. Ar to ari nepietika, un inkvizīcija sievieti atkal stiepa un durstīja. Galu galā Dreisigakeras bende sāka spīdzināšanas trešo kārtu. Noguldījis upuri uz sola, bende apklāja viņu ar kreklu un teica: "Es tevi mocīšu nevis vienu, divas, trīs vai astoņas dienas, nevis dažas nedēļas, bet pusgadu vai gadu, vai visu tavu mūžu, kamēr tu atzīsies. Ja tu neatzīsies, es tevi spīdzināšu lidz nāvei, un beigās tevi sadedzinās." Bendes znots uzvilka sievieti pie griestiem, un bende pēra viņu ar pātagu. Pēc tam viņu uz sešām stundām iežņaudza spīlēs un vēlāk atkal nežēlīgi pēra. Tas viss notika pirmajā dienā."

Telpā iestājās klusums. Ārā šalca vējš. Tālumā atskanēja pūces brēciens, kas atbalsojās netālajā stalli.

Bals nokrekšķinājās. Čaboņa liecināja, ka viņš ieliek papīru kabatā.

- Es nesapratu tavu brāli. Nebiju iedomājies, ka viņš tev ir tik uzticīgs un tik ļoti baidās zaudēt godu savas kopienas acīs. Redzi, mūsdienās tikai dažiem sabiedrības atzinība ir svarīga. Lielākā daļa domā tikai par sevi un savu ģimeni. Cilvēki šajā kārdinājumu pilnajā pasaulē kļūst racionāli. Taču… pienāk bridis, kad nozimīgi kļūst citi faktori. Mocības galu galā ir iespēja, kad cilvēks var demonstrēt savu gatavību mirt ideālu vārdā. Tavs brālis, kā izrādījās, arī bija ideālists. Es biju viņu sasējis, un viņš to izmantoja. Lejupvērsts gravitācijas spēks viņam ļāva pārlauzt sev sprandu. Nekad agrāk neko tādu nebiju redzējis. Iespaidīgi. Šī acīmredzami nevainīgā sieviete, par kuru tikko tev lasīju, pratināšanas pirmās dienas vakarā noteikti bija gatava pārdot dvēseli Sātanam, lai uzzinātu vienkāršo nāves noslēpumu. - Bals palūkojās uz Jolu. - Viens cilvēks no miljona spēj paveikt grandiozu varoņdarbu, dāvādams sev nāvi, lai pasargātu savu tuvāko. Tavs brālis bija tāds cilvēks. Es viņu nekad neaizmirsīšu. Vai esmu atbildējis uz tavu jautājumu?

Klusēdama Jola stāvēja uz taburetes. Viņas seju klāja maiss, tāpēc nebija iespējams uzminēt, ko viņa domā.

Piecdesmit otrā nodaļa

-   Es tevi nepametīšu. Ja atbalstīsies pret mani, es mēģināšu tevi uzdabūt zirgam mugurā. Kad tiksim līdz mājai, varēsi atpūsties. Jola izvārījusi zupu.

-    Damo, tu nemaz neklausies manī!

-    Klausos gan, Aleksi. Es nedomāju, ka Acu vīrs ir nez kads supermens. Iespējams, Gavrils pats nokrita no zirga un nelaimīgi sasita galvu.

-   Viņam uz rokām un kājām bija virves pēdas.

-Ko?

-   Acu vīrs pirms nosišanas viņu sasējis. Galvā ir pamatīga brūce. Policija sapratīs, kas noticis, lai arī tu neko nesajēdz.

-    Kopš kura laika tu esi tik labās domās par policiju?

-   Policija ņem vērā faktus. Dažreiz tas mums nāk par labu. Pat es esmu pietiekami izglītots, lai to saprastu. - Ar Sabira atbalstu Aleksis atkal iekārtojās seglos un, sagumis uz priekšu, piekļāvās dzīvniekam pie kakla. - Nezinu, kas ar tevi pēdējā laikā notiek, Damo. Tie pareģojumi tev pavisam sajaukuši prātu. Kaut es tos vispār nebūtu atradis! Tad tu atcerētos gan brāli, gan māsu.

Sabirs veda ērzeli uz mājas pusi. Pakavi klusi grima rasas piesūcinātajā zemē. Abus vīriešus apņēma purvos valdošais klusums. Tikai moskīti sīca.

Izdvesis mokpilnu nopūtu, Aleksis pastiepa roku un viegli pieskārās Sabiram pie pleca.

-   Piedod, Damo. Piedod manus vārdus. Esmu ļoti noguris, un man sāp visas malas. Ja ar mani kaut kas notiks, tev jāzina, kur es noslēpu pareģojumus.

-   Ar tevi nekas nenotiks, Aleksi. Tu esi drošībā. Tie pareģojumi… lai tie patiešām iet pie velna!

Aleksis seglos izslējās.

-   Nē, tie ir svarīgi. Man nevajadzēja to sarunāt, Damo. Es baidos par Jolu, tāpēc mēle man neklausa. Čigāniem ir sakāmvārds: "Katrs redz tikai pats savu šķīvi."

-   Tu Jolu uzskati par šķīvi?

-     Tu nemaz necenties saprast, Damo. - Aleksis nopūtās. - Varbūt vieglāk tev būs saprast šo izteicienu: "Kad dod, tad ēd. Kad sit, tad bēdz."

-   Es visu saprotu, Aleksi.

-    Doma, ka ar viņu varētu notikt kaut kas ļauns, biedē mani līdz nāvei, Damo. Man pat sapņos rādās, kā es glābju Jolu no visādām briesmām. Velku viņu ārā no dubļu bedrēm un plūstošām smiltīm, kas rauj viņu no manis prom. Sapņiem ir liela nozīme, Damo. Mānuši allaž ticējuši sapņiem - tajos ir čačipen, patiesiba.

-    Ar Jolu arī nekas slikts nenotiks.

-    Damo, klausies ļoti uzmanīgi, citādi es uztaisīšu tev uz galvas

-Vai tas ir kārtējais čigānu sakāmvārds?

Koncentrējis skatienu uz Sabira skaustu, Aleksis pūlējās nezaudēt samaņu.

-    Lai sameklētu pareģojumus, tev jādodas uz to vietu, kur es atradu Gavrilu. Divdesmit minūtes jājāj uz ziemeļiem, uz pārceltuves pusi. Pirms Panperdi ir ganu būda. Tā vērsta uz ziemeļiem, lai pasargātos no mistrāla. Garām nepaiesi. Niedru jumts, sienas apmestas, vairāki skursteņi. Logu nav, tikai durvis. Mājas priekšā ir margas, otrā pusē - neliels skatu tornis, lai gani varētu vērot apkārtējos purvus.

-   Turklāt, ja var ticēt tev, šis būdas apkaime būs pārvērtusies nozieguma vietā un tur rosīsies policija, ošņāsies suņi, pīkstēs metāla detektori un čaukstēs lietisko pierādījumu maisiņi.

-   Esi uzmanīgs! Kad pievāksi pareģojumus, neviens nedrīkst tevi redzēt.

-    Ko lai iesāku, ja viņi tur ir?

-    Paslēpies. Iztēlojies, ka esi būdā un skaties uz dienvidiem. Uz netālā meža fona izcelsies ciprese. Pareģojumi aprakti tieši pie tās. Ne pārāk dziļi, jo biju noguris, bet pietiekami. Tu redzēsi, ka zeme tajā vietā uzirdināta.

-   Vārsmas samirks jau pirmajā lietū un nebūs vairs izlasāmas. Mūsu pūliņi nebūs ne graša vērti.

-   Nē, Damo. Tās atrodas bambusa caurulītē, kas aizzīmogota ar cietu vasku. Vai kāda koka sulu. Ar kaut ko tādu. Ūdens iekšā netiek.

Priekšā pēkšņi iebubinājās svešs zirgs - skaņa atbalsojās purvā gluži kā apraudātāju vaimanas. Viņu ērzelis jau ievilka elpu, lai iezviegtos, bet Sabirs instinktīvi aizspieda dzīvniekam nāsis. Iespiedis zirga purnu sev padusē, viņš ieklausījās.

-    Es taču teicu! - Aleksis čukstēja. - Te ir Acu vīrs. Viņš spīdzināja Gavrilu, un tas pateica, kur ir šī māja.

-   Caur kokiem spīd gaisma. Kādēļ viņš iededzinājis tik daudz lampu? Nesaprotu. Visticamāk, pie Jolas atnākušas draudzenes no pilsētas. Pats teici, ka par šo vietu visiem zināms. - Par spīti saviem vārdiem, Sabirs novilka kreklu un apsēja ērzelim ap purnu. Viņš vadīja zirgu cauri vītolu audzei uz staļļa pusi. - Skaties! Durvis un logi ir līdz galam vaļā. Māja izgaismota gluži kā baznīca. Vai Jola sajukusi prātā? Varbūt viņa rāda mums ceļu, lai ne- apmaldāmies?

-   Tas ir Acu virs. Ka es tev saku, Damo! Klausi mani! Neej gaismā! Vispirms pārbaudi apkārtni. Varbūt Jolai izdevies aizbēgt? Ja ne, viņa ir mājā kopā ar to nelieti.

Sabirs palūkojās uz Aleksi.

-   Tu tā domā?

-   Zirga bubināšanu tu dzirdēji.

-   Tas var būt cits zirgs.

-    Dzīvi ir tikai divi mūsu zirgi - ar ko jāja Gavrils un Acu virs. Es tagad jāju ar Gavrila ērzeli. Trešais zirgs ir beigts. Dzīvnieki pazīst cits citu, Damo. Pazīst citu zirgu soļus un bubināšanu. Turklāt puskilometra rādiusā citu zirgu nemaz nav.

-   Tu mani pārliecināji, Aleksi. - Sabirs piesēja pavadu pie krūma. - Gaidi šeit un nekusties! Iešu izlūkos.

Piecdesmit trešā nodaļa

-    Ko tu dedzini? Es sajūtu dūmu smaku. - Jola instinktīvi pagrieza galvu prom no gaismas.

-    Viss ir kārtībā. Es negrasos aizdedzināt māju vai uzkarsēt knaibles, kā darīja Dreisigakeras bende. Es kūpinu korķi, lai varētu notriept seju melnu.

Jola juta, ka drīz viņas spēki būs galā. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi vēl spēs tā nostāvēt.

-   Es drīz kritīšu.

-    Nekritīsi vis.

-    Lūdzu, palīdzi man!

-    Ja vēlreiz to lūgsi, es uzasināšu slotas kātu un iebāzīšu tev pakaļā. Tad varēsi nostāvēt taisni.

Nodūrusi galvu, Jola nodomāja, ka šo cilvēku nav iespējams aizkustināt. Līdz šim viņa bija pratusi valdīt pār vīriešiem un manipulēt ar tiem. Čigāni bija pagalam viegli ietekmējami. Ja vien vārdi bija pietiekami pārliecinoši, viņi beigu beigās padevās. Tā viņiem bija mācījušas mātes. Toties šis vīrs bija auksts kā ledus.

Sievietes valdzinājumam nepakļāvās. Jola nosprieda, ka viņa dzīvē bijusi kāda ļauna sieviete, kas atstājusi tādu iespaidu.

-   Tu ienīsti sievietes?

-    Es neienīstu sievietes. Es ienīstu katru, kurš stājas man ceļā.

-   Ja tev ir māte, viņai droši vien ir kauns par tādu dēlu.

-    Mana māte, Kundze, ar mani ļoti lepojas. Vismaz tā viņa teica.

-    Tātad arī viņa ir ļauna.

Uz brīdi iestājās absolūts klusums, bet tad Jola saklausīja kustību. Viņai ienāca prātā, ka uzdrīkstējusies par daudz. "Vai viņš nāk man klāt?"

Taču Bals aiznesa katlu ar atlikušo zupu, lai viņam būtu vairāk brīvas vietas.

-   Ja teiksi vēl kaut ko, es ar siksnu uzšaušu tev pa kājām.

-   Tad Aleksis ar Damo tevi ieraudzīs.

-    Kāda man daļa? Viņiem nav šaujamo.

-   Toties ir naži. Aleksis prot mest dunci labāk par jebkuru citu vīru.

Arā bubināja zirgs. Bals ieklausījās un apmierināts konstatēja, ka tas ir viņa zirgs, kam neviens cits neatbild.

-   Sabiram viņš netrāpīja, - Bals teica. - Toreiz, apmetnē.

-   Tu to redzēji?

-    Es redzu visu.

Jola mirkli šaubījās, vai izstāstīt, ka Aleksis meta garām tīši. Viņa izlēma, ka būs labāk, ja nelietis arī turpmāk savus pretiniekus novērtēs par zemu. Katrs sīkums bija no svara, lai Aleksis un Damo gūtu virsroku.

-    Kāpēc tev vajadzīgi tie rokraksti? Tie pareģojumi?

Bals klusēdams apsvēra atbildi. Sākumā Jola nosprieda, ka viņš neliksies ne zinis par jautājumu. Kad Acu vīrs beidzot ierunājās, viņa balss skanēja citādi. Šķita, ka viņš pieņēmis lēmumu. Stāvot uz taburetes ar maisu galvā, Jolas dzirde bija saasināta, un šajā bridī viņa skaidri saprata, ka Acu vīrs nolēmis viņu nogalināt neatkarīgi no tā, vai iegūs vārsmas vai neiegūs.

-    Tie teksti man vajadzīgi tāpēc, ka tajos pateikts, kas notiks nākotnē. Tie ir svarīgi pareģojumi, kas pārvērtīs pasauli. To autors jau neskaitamas reizes pierādījis, ka nekļūdās. Viņa teksti slēpj kodus un noslēpumus. Mani domubiedri, tāpat kā es, zina, kā tos atšifrēt. Jau gadsimtiem ilgi mēs meklējam trūkstošos pareģojumus un daudzas reizes esam devušies pa aplamām pēdām. Beidzot, pateicoties tev un tavam brālim, esam atraduši īstās.

-   Ja pareģojumi būtu pie manis, es tos iznīcinātu.

-   Taču tev to nav. Turklāt drīz tu mirsi, tātad tavām domām nav nozimes.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Sabirs koku pudurī gulēja uz vēdera zemē un vēroja. Viņa ķermeni gluži kā vēzis parņēma šausmas.

Jola stāvēja uz trīskāju taburetes. Galvā viņai bija maiss, ap kaklu - cilpa. Sabirs bija pārliecināts, ka tā ir Jola - viņš pazina drēbes un balss tembru. Viņa ar kādu sarunājās, un tas otrs atbildēja zemā, valdonīgā balsī. Tonis nesvārstījās augšup un lejup, kā mēdz runāt sievietes, - tas bija vienmērīgs. Kā garīdzniekam, kurš vada liturģiju.

Nevajadzēja būt ģēnijam, lai saprastu, ka Acu vīrs izlicis Jolu par ēsmu Aleksim un viņam. Tikpat skaidrs bija tas, ka Acu vīrs uzreiz mēģinās viņus - un Jolu arī - nogalināt, lai gan tādējādi zaudēs savu labāko iespēju tikt pie pareģojumiem. Kārtējā dzīves ironija.

Pieņēmis lēmumu, Sabirs cauri krūmiem metās atpakaļ pie Alekša. Šoreiz viņš nekļūdīsies un neriskēs ar citu cilvēku dzīvību. Šoreiz viņš rīkosies saprātīgi.

Piecdesmit piektā nodaļa

Kad iezvanījās mobilais telefons, Makrons sarunājās ar trim izvairīgiem čigāniem, kas no rīta bija šķērsojuši Katalonijas robežu netālu no Perpiņānas. Acīmredzot viņi neko nebija dzirdējuši ne par Sabiru, ne Aleksi, ne Jolu un labprāt to atkārtoja. Viens, sajutis Makrona neslēpto naidīgumu, pacēla sev priekšā apakšdelmu, it kā aizsargādamies pret leitnanta "ļauno aci". Citā reizē Makrons par tādām izdarībām neliktos ne zinis, bet nu nikni čigānam uzkliedza. Nelūgtas izlauzās ikdienā apvaldītās emocijas, ko vēl sabiezināja atmiņas par mātes māņticību.

Patiesībā viņš bija zaudējis cerības un pārguris. Savainojumu sāpes neatkāpās, turklāt šķita, ka priekšnieks lietas izmeklēšanu labprāt uzticēs vienam no jaunajiem detektīviem. Makrons jutās pazemots un pamests - vēl jo vairāk tāpēc, ka uzskatīja sevi par vietējo, tomēr seši jauniņie, kurus Kalks bija izsaucis no Marseļas - viņa dzimtās pilsētas! - izturējās pret viņu kā pret izstumto. Viņš jutās kā jūrnieks, kurš pametis savu kuģi, izmisīgi peld pretī ienaidniekam, cerēdams uz privileģētu izturēšanos. Kā parīzietis.

-Jā?

Piecsimt metru attālumā no purva mājas Sabirs pateicīgi pamāja braucējam, kas bija aizdevis viņam mobilo tālruni. Pirms piecām minūtēm, trauksmaini vēcinādams rokas, viņš bija izlēcis priekšā automašīnai. Šoferis gar ceļa malu pabrāzās Sabiram garām - tikai dažas collas no viņa. Piecdesmit metrus tālāk vīrs pārdomājis mašīnu apturēja - iespējams, iztēlojās, ka netālu purvos noticis nelaimes gadījums. Sabirs nespēja viņam ko pārmest. Panikas pārņemts, viņš bija aizmirsis uzvilkt kreklu, kas joprojām sedza ērzeļa purnu, - ko gan lai cilvēks domā, kad melnā tumsā uz vientulīga lauku ceļa viņam no krūmiem priekšā izlec puskails vīrietis?

-   Te Sabirs.

-    Man prāts uz jokiem nenesas.

-   Ar ko es runāju?

-   Leitnants Makrons, kapteiņa Kalka palīgs. Diemžēl mēs neesam tikušies, taču es par jums zinu visu. Jūs izklaidējaties, dzenājot mūs pa visu Franciju. Jūs un abi jūsu zīlnieki.

-    Iedodiet telefonu Kalkam, lūdzu. Man ar viņu nekavējoties jārunā.

-   Kapteinis Kalks iztaujā cilvēkus. Pasakiet, kur atrodaties, un mēs jums aizsūtīsim limuzīnu. Vai tā būs labi?

-   Es zinu, kur ir Acu vīrs.

-Ko?

-   Viņš ielauzies mājā, kas atrodas apmēram piecsimt metru attālumā no vietas, kur patlaban stāvu es, un saņēmis ķīlnieci - Jolu Samanu. Tas jukušais liek viņai stāvēt uz taburetes, ar cilpu ap kaklu, turklāt izgaismojis viņu gluži kā skaņu un gaismas šova objektu. Pats droši vien sēž slēpni ar pistoli rokās, gaidīdams mani un Aleksi. Man un Aleksim cita ieroča nav kā tikai viens nazis uz diviem. Mums nav izredžu. Ja jūsu dārgais kapteinis Kalks varētu atsūtīt šurp kādu policistu un apsolīt, ka svarīgāka ir Jolas drošība, nevis Acu vira notveršana, es izstāstīšu, kur atrodos. Ja ne, varat iet pie velna, un es paļaušos tikai uz sevi.

-    Pagaidiet! Vai jūs joprojām esat Kamargā?

-    Ja. To es varu atklāt. Vienosimies? Ja ne, es tūdaļ izslēgšu telefonu.

-   Vienosimies. Es informēšu Kalku. Marseļā Kārtības policijas īpašo uzdevumu vienība ir darba gatavībā un nekavējoties var doties pie jums. Ja vajadzīgs, ar helikopteru. Ceļā paies apmēram stunda.

-    Pārāk ilgi.

-    Ja precīzi nosauksiet atrašanās vietu, tas prasīs nepilnu stundu. Pasakiet savas koordinātas! Kārtības policistiem būs jāatrod attāla nosēšanās vieta, lai nemodinātu Acu vīrā aizdomas. Uz to māju viņi ies kājām.

-   Varbūt puisim, no kura aizņēmos mobilo telefonu, ir karte. Pasauciet Kalku, bet es tikmēr pajautāšu.

-    Nē, nē! Mēs nedrīkstam riskēt, ka jūsu telefonam izlādējas baterija. Man ir jūsu numurs. Es aprunāšos ar Kalku un tad jums piezvanīšu. Pastāstiet, kā pie jums var nokļūt!

Skriedams pie Kalka, Makrons sazinājās ar policijas pārvaldi Parīzē.

-   Andrē? Te Pols. Man vajadzīgi precīzi GI'S dati par kāda mobilā telefona atrašanās vietu. Steidzami. Pirmais kods.

-   Pirmais? Tu joko.

-   Tas pats cilvēks, kurš nogalināja apsardzes darbinieku Ro- kamadūrā, sagrābis ķīlnieci. Sadabū GI'S datus! Mēs esam Kamargā. Ja tavā aparātā parādās cita Francijas daļa, tā ir kļūda. Noskaidro, kur atrodas tas mobilais telefons, ar piecu metru precizitāti un piecu minūšu laikā. Mēs nedrīkstam kavēties.

Trīsdesmit sekundes pēc tam, kad Makrons bija izklāstījis situāciju, Kalks zvanīja uz Marseļu.

-    Pirmais kods. Nosaucu savus datus. - Viņš nolasīja savas personas apliecības numuru. - Kad ierakstīsiet manu numuru datorā, parādīsies desmit zīmju šifrs. Tas ir šāds: HKL481GYP7. Pierakstījāt? Vai tas atbilst kodam nacionālajā datu bāzē? Jā? Labi. Nekavējoties savienojiet mani ar savu priekšnieku.

Kad piecas minūtes bija risinājis saspringtu telefona sarunu, Kalks pievērsās Makronam.

-   Vai Parīzē jau noteikta Sabira atrašanās vieta?

-Jā, kungs.

-    Piezvani viņam! Salīdzini datus ar viņa nosauktajiem.

Makrons izpildīja rīkojumu.

-   Vai varat nosaukt koordinātas? - viņš jautāja Sabiram. - Jā? Klausos. Pierakstījis datus, Makrons aizsteidzās pie Kalka.

-Sakrīt. Saki, lai gaida tevi tieši tajā vietā. Kad būsi tur, ziņo man par situāciju uz šādu numuru. - Kapteinis uzšņāpa ciparus Makrona piezīmju grāmatiņā. - Tas ir vietējās žandarmērijas numurs. Es apmetīšos tur, koordinēšu operāciju starp Parīzi, Marse- ļu un Sentmarīdelamēru. Papildspēki sola, ka notikuma vietā būs apmēram pēc piecdesmit minūtēm. Tu būsi tur jau pēc trīsdesmit. Varbūt pēc divdesmit piecām. Atturi Sabiru un čigānu no jebkādas pārsteidzīgas rīcības. Ja tev šķiet, ka meitenei draud briesmas, iejaucies. Ja ne, turies pa gabalu. Vai pistole tev ir?

-Jā, kungs.

-   Ņem līdzi visus iespējamos detektīvus. Ja nevienu neatrodi, brauc viens. Pārējos nosūtīšu vēlāk.

-Jā, kungs.

-    Un vēl.

-Jā, kungs?

-   Bez liekiem varoņdarbiem. Spēles likme ir dzīvība.

Piecdesmit sestā nodaļa

Brauciena sestajā minūtē Makronam ienāca prātā, ka radusies iespēja pārmainīt savu dzīvi. Doma likās tik loģiska un vienkārša, ka gribējās ceļmala apstāties un mirkli to apsvērt.

Kādēļ gan šoreiz neizrauties no ierastā loka? Kādēļ lai viņš nerīkotos pēc savas iniciatīvas? Kādēļ lai neizmantotu apstākli, ka Acu vīrs nezina par Sabira un policijas sazināšanos? Tā bija viņu lielā priekšrocība. Acu vīrs gaidīja tikai Sabiru un čigānu. Kādēļ lai viņš negūtu no tā labumu?

Objekta aplenkšana Makrons bija piedalījies tikai reizi mūžā. Toreiz viņš bija divdesmit gadus vecs un policijas dienestā aizvadījis sešas dienas. Kaimiņi ziņoja, ka vīrietis savai sievai draud ar ieroci. Māju Trīspadsmitajā rajonā aplenca. Makrons tās dienas notikumus jau bija aizmirsis. Tolaik viņa mentors policijā bija pieredzējis sarunu vedējs, ko izsauca pēdējā brīdī, lai tas atrisinātu situāciju. Makrons apjautājās, vai drīkst iet līdzi par vērotāju, un saņēma apstiprinošu atbildi. Kopš tās dienas viņš tik ilgi bija stāvējis malā! Pārāk ilgi.

Pēc piecām minūtēm sarunas beidzās. Sieva izteica kādu piezīmi, kas pamudināja vīru pārkāpt robežu. Viņš nogalināja sievu, sarunu vedēju un nošāvās pats.

Tā bija pirmā reize, kad Makrons pieredzēja un saprata, kādu ļaunumu niecīga kļūme var nodarīt rūpīgi ieeļļotam mehānismam. Svarīgs bija ikviens sīkais zobrats. Tiklīdz viens zobiņš netrāpīja sprūdratā, visa operācija aizgāja pa burbuli. Vēl ātrāk nekā "Titāniks".

Viņam patika tas mentors. Makrons bija cerējis, ka šis cilvēks uzraudzīs un sekmēs viņa karjeru, palīdzēs izturēt pirmos gadus dienestā.

Pēc tā aplenkuma viņu aizmirsa un viņš jutās gluži vai pamests. Mentora vairs nebija. Nebija palīdzīgas rokas, kas virzītu un balstītu. Nu tas pats notiks atkal. Ieradīsies Marseļas detektīvi un visu ņems savās rokās. Izdabās Kalkam un ierādīs Makronam vietu uz rezervistu sola. Saņems visus laurus, kas pienākas viņam.

Acu vīrs viņu bija aizvainojis lidz sirds dziļumiem. Pirmo reizi tas nodarīja viņam pāri personiski - tajā laukā -, bet ceļā uz Mijo aizskāra profesionāli. Šajā brīdī tas vīrs tupēja kā balodis daļēji apgaismotā istabā, pārliecināts, ka atkal ir gudrāks par visiem.

Taču viņš varētu būt sprungulis Acu vīra mašīnas riteņos. Viņam bija ierocis. Viņa rīcībā bija pārsteiguma moments. Acu vīrs bija pataisījis sevi par vieglu mērķi. Kas gan šaudīšanās haosā noskaidros, kas patiesībā noticis?

Ja viņš nogalinātu Acu vīru, viņa karjerā beidzot sāktos pelnīts pavērsiens. Uz mūžīgiem laikiem viņš kļūtu par cilvēku, kurš veiksmīgi atrisinājis Parīzes čigāna lietu. Čigānam, protams, nebija nekādas nozīmes. Taču apsarga slepkavības atklāšana bija goda lieta. Makrons jau iztēlojās, kā viņu apskauž kolēģi, kā dievina līgava, kā sāk cienīt mūžam neapmierinātais tēvs, turklāt viņš būs atriebis noniecināto māti, kas ilgi un grūti bija cīnījusies par viņa tiesībām atstāt maiznīcu un iestāties policijas koledžā.

Jā, īstais brīdis bija pienācis. Šis būs Pola Ērika Makrona triumfa gājiens.

Piecdesmit septītā nodaļa

Kā norunāts, Sabirs stāvēja ceļa malā. Makrons viņu pazina uzreiz - pēc fotogrāfijas mobilajā telefonā. Amerikānis gan šķita zaudējis svaru un sejā trūka augstprātīgi pašapzinīgo vaibstu, kas bija vērojami viņa aģentūras mājaslapā redzamajā attēlā. Simca markas automobiļa priekšējo lukturu mākslīgajā apgaismojumā Sabira seja šķita zaudējusi krāsu - tik bāli bija cilvēki, kuru ikdiena pagāja nemitīgos pārlidojumos.

"Šis nejēga ir lidz viduklim kails! Brīnums, ka šoferis vispār apturējis savu auto," Makrons prātoja. "Ja es būtu civilais un man uz nomaļa ceļa priekšā izskrietu puskails virs, es noteikti brauktu garām. Lai stājas cits muļķis! Iespējams, es piezvanītu policijai - kas zina, varbūt tas ir laupītājs vai mašīnu zaglis. Dažkart cilvēki mēdz būt visnotaļ dīvaini."

Makrons apstājās līdzās Simca, ar skatienu meklēdams lamatas. Viņš nedrīkstēja dot Acu vīram pat niecīgāko iespēju. Teiksim, izmantot Sabiru par ēsmu, lai iegūtu vēl vienu ķīlnieku - policistu.

-    Vai esat viens? Vai divi? Kur ir čigāns?

-   Jūs jautājat par Aleksi Difontēnu? Viņš ir ievainots. Atstāju viņu pie zirga.

-    Zirga?

-    Mēs šurp atjājām. Tas ir, Aleksis atjāja.

-   Un jūs, mesjē? - Makrons vērsās pie šofera, caur zobiem ievilcis gaisu. - Jūs nolēmāt aizdot šim cilvēkam savu mobilo telefonu?

Zemnieks pamāja ar galvu.

-Jā. Viņš stāvēja ceļa vidū ar paceltām rokām. Gandrīz notriecu viņu no kājām. Viņš teica, ka jāpiezvana policijai. Vai jūs esat no policijas? Kas šeit notiek?

Makrons parādīja vīram savu dienesta apliecību.

-    Es ierakstīšu savā telefonā jūsu vārdu un adresi un jūs nofotografēšu. Ja atļausiet, protams. Tad drīkstēsiet braukt prom. Ja vajadzēs, mēs vēlāk ar jums sazināsimies.

-    Kas šeit notiek?

-    Kā jūs sauc, kungs?

Tiklīdz formalitātes bija galā, Simca nozuda tumsā. Makrons un Sabirs to pavadīja ar skatienu.

Sabirs pagriezās pret policijas leitnantu.

-    Kad ieradīsies kapteinis Kalks?

-   Kapteinis Kalks šurp nebrauks. Viņš koordinēs operāciju no Sentmarīdelamēras žandarmērijas. Pēc divām stundām ieradīsies īpašā vienība.

-   Pie velna! Pirmīt jūs teicāt, ka jāgaida piecdesmit minūtes. Jūsējie acīmredzot ir jukuši. Acu vīrs jau nez cik ilgi liek stāvēt Jolai uz ķebļa, uzmaucis viņai galvā maisu un aplicis cilpu ap kaklu! Viņa droši vien zaudē prātu aiz bailēm! Neviens nezina, cik ilgi viņa izturēs. Mums jāizsauc mediķi. Kads sasodīts helikopters!

-   Nomierinieties, Sabir. Marseļā sākušies nemieri. Kārtibas policijas nodaļa, ar kuru parasti varēja šādās reizēs rēķināties, aizņemta citā operācijā. Mums jāgaida palīdzība no Monpeljē. Atļauja ir dota, dati pārbaudīti. Viss prasa laiku. - Makrons jutās pārsteigts, cik viegli meli veļas pār lupām.

-    Ko iesāksim? Gaidīsim? Ilgi viņa nenoturēsies. Aleksis arī ne. Viņš saniknosies un uzbruks. Es tāpat. Ja viņš ies, es arī iešu.

-    Nekur jūs neiesiet. - Makrons uzsita pa savu bluzonu virs gurna. - Man ir pistole. Ja vajadzēs, es jūs abus ieslēgšu roku- dzelžos savā mašīnā un atstāšu kolēģiem, lai tie jūs atrod. Jūs, Sabir, joprojām meklē par slepkavību. Man ir iemesli turēt aizdomās jūsu sabiedrotos - Difontēnu un to meiteni - par nelikumīgu mājas izmantošanu. Vai jums ir kāda nojausma, kam tā pieder? Varbūt domājat, ka tā paredzēta īpaši jums?

Nelikdamies ne zinis par policista vārdiem, Sabirs rādija uz takas pusi, kas veda uz māju.

-    Kad ieradīsies vietējie spēki? Beidziet gvelzt muļķības, ap- lenciet teritoriju un nekavējoties sazinieties ar Acu viru. Jo ātrāk sāksiet, jo labāk. Lieciet varmākam skaidri saprast, ka viņš neko neiegūs, ja nodarīs pāri Jolai. Tieši par to es vienojos ar jūsu priekšnieku.

-   Vietējie būs klāt pēc piecpadsmit minūtēm. Vēlākais, pēc divdesmit. Viņi zina, kurp jābrauc un kas jādara. Izklāstiet situāciju, Sabir! Izstāstiet, kādās nepatikšanās esat iekūlies. Pēc tam paskatīsimies, kā varam palīdzēt.

Piecdesmit astotā nodaļa

Makrons vēlreiz visu pārdomājā. Plāns bija absurdi vienkāršs. Pēc īsa izlūkgājiena viņš skaidri zināja, kā jārīkojas. Mājas pagalma puses logs bija pl<\ši vaļā. Kad Sabirs un Aleksis tuvosies,

Acu vīra uzmanība būs pievērsta nācējiem. Sekos skaļa, naidpil- na vārdu pārmaiņa, un tajā brīdī pa logu nemanīts mājā ielavī- sies viņš. Tiklīdz radīsies izdevība, viņš Acu vīru padarīs nekaitīgu - pietiks ar šāvienu labajā plecā.

Leitnants alka slavas. Ar nogalināšanu būs par maz - Makrons vēlējās, lai tas nelietis cieš. Tāpat kā viņš bija cietis sāpes pēdās. Mugurā. Skaustā. Tajā muskulī virs sēžamvietas, kuru viņš satrieca pret automašīnas sēdekli. Kopš avārijas tas smeldza vienā laidā - īpaši, kad viņš centās iemigt.

Viņš ilgojās, lai Acu vīrs pārcieš visus sīkos pazemojumus, ko spēj sagādāt birokrātija un ko bija pārdzīvojis viņš, būdams jau- niņais policijas dienestā. Visi šie nepārsitamie mūri, muļķīgās baumas, kas izplatījās gluži kā pa "kluso telefonu", un it kā nejaušie, tomēr tīšie dzēlieni! Viņš gribēja, lai Acu vīrs nīkst desmit reiz sešas pēdas lielā cietuma kamerā un, ja pēc trīsdesmit gadiem vēl ir dzīvs, lai iznāk brīvībā kā vecis - bez draugiem, bez nākotnes, bez veselības.

Sabirs nebija melojis. Situācija bija bīstama. Meitene acīmredzami turējās pēdējiem spēkiem, šūpodamās kā nedrošā āķī pakari- nāta lupatu lelle. Vēl divdesmit piecas minūtes viņa diez vai izturēs, bet tieši pēc tik ilga laika īpašā vienība ar helikopteru nolaidīsies apmēram pusotra kilometra attālumā - lai nebūtu dzirdams troksnis - un steigsies šurp, lai aplenktu māju.

Šis bija viņa īstais brīdis. Viņu sauca pienākums. Vilcināšanās var beigties ar traģēdiju.

Makrons notupās līdzās Sabiram un Aleksim. Pārbaudīdams munīciju pistolē, viņš tīksminājās par to, kādu varu pār abiem pārējiem viņam dod ierocis.

- Pagaidiet trīs minūtes, lai tieku mājas otrā pusē, un tad ejiet. Nestāviet atklātā vietā! Turieties aiz kokiem, lai viņš uzreiz jūs neierauga. Izviliniet viņu ārā! Es gribu, lai tas nelietis nostājas ārdurvīs.

-   Vai jūs šausiet uzreiz, tiklidz viņu ieraudzīsiet? Bez kavēšanās? Ja ne, tas psihopāts nevilcinādamies nogalinās Jolu. Dievs vien zina, ko viņa jau pārcietusi.

-    Es šaušu. Nebūs jau pirmā reize. Mūsu nodaļa Parīzē nav nekāds bērnudārzs. Jāšauj teju katru dienu.

"Nez kāpēc es Makronam neticu?" Sabirs domāja. Šajā cilvēkā bija kaut kas savāds - kaut kas neīsts. Leitnants vairāk atgādināja civilpersonu, kas iesaistījusies policijas operācijā un nolēmusi rīkoties uz velna paraušanu.

-    Vai esat pārliecināts, ka jūsu priekšnieks šo plānu atbalsta?

-   Pirms brīža viņam zvanīju. Izskaidroju, ka ilgāk gaidīt vairs nevar. Palīgspēki ir krietnu piecpadsmit minūšu brauciena attālumā. Pa šo laiku jebkas var notikt. Vai piekrītat?

-   Manuprāt, mums jāiet. - Aleksis pietrausās ceļos. - Paskatieties uz Jolu! Es vairs nespēju to izturēt.

Pazīdams šo toni Alekša balsī un apjauzdams situācijas bīstamību, Sabirs nolēma neiebilst.

-    Labi. Darīsim visu, kā teiksiet.

-   Trīs minūtes. Dodiet man trīs minūtes. - Makrons cauri krūmājam aizslīdēja uz mājas pagalma pusi.

Piecdesmit devītā nodaļa

Izdzirdējis Sabira balsi, Bals raidīja uz svecēm un eļļas lampām putu šalti no ugunsdzēšamā aparāta, ko iepriekš bija pamanījis virtuvē, ņemdams zupas katlu un uzreiz apjēgdams, ka tas var noderēt. Piemiedzis acis, viņš aprada ar tumsu.

-    Kas notika? - Jola bailēs iesaucās. - Ko tu izdarīji? Kāpēc nodzisa gaisma?

-    Priecājos, ka tu beidzot ieradies, Sabir. Meitene sūdzas, ka esot nogurusi, viņai sāpot kājas. Vai atnesi pareģojumus? Ja ne, es viņu pakāršu.

-   Jā, es atnesu pareģojumus. Tie ir šeit.

-    Nes šurp!

-    Ne, vispirms atlaid meiteni. Tad dabūsi pareģojumus.

Bals aizspēra tabureti prom.

-Tagad viņa karājas pie griestiem. Es tevi brīdināju. Tev ir trīsdesmit sekundes, pēc tam viņai pārplīsīs balsene. Tad viņu glābt varēs tikai neatliekama traheotomija. Es aizdošu tev zīmuli, ar ko iedurt.

Sabirs vairāk juta, nevis redzēja, ka garām paslīd Aleksis. Pirms piecām sekundēm puisis bija pieslejies uz ceļgaliem, bet nu jau skrēja uz mājas durvju pusi.

-   Aleksi, nē! Viņš tevi nogalinās!

Mājā uzplaiksnīja gaisma, kas uz mirkli apspīdēja čigāna augumu. Tad atkal iestājās tumsa.

"Lai arī es miršu, man jāglābj Jola," Sabirs nodomāja, sākdams skriet. Viņam par kaunu, Aleksis bija pasteidzies pirmais. Iespējams, viņš jau miris.

Skriedams Sabirs sataustīja kabatā nazi un atvāza asmeni. Mājā atkal uzplaiksnīja gaisma. Jēziņ!

Kad atskanēja Sabira balss, Makrons pa logu ielīda mājā. Tumsu kliedēja gaisma, kas spīdēja no dzīvojamās istabas, bet pēkšņi tā nodzisa.

Pa kreisi no atvērtajām durvīm bija dzirdama Acu vīra balss. Izklausījās, ka tas šķērso istabu. Uz āra gaismas fona Makrons tik tikko spēja saskatīt tumšu siluetu.

Viņš izšāva. "Ak Dievs! Kaut es nebūtu nogalinājis meiteni!" leitnants domās lūdzās. Ar uzliesmojumu pietika, lai viņš ieraudzītu krēslu un galdu barikādes, ko Bals bija uzbūvējis koridorā. Paklupis pār pirmo krēslu, Makrons krita, pūlēdamies piezemēties pēc iespējas nesāpīgāk, taču smagi atsitās pret koka mēbelēm.

Pistole joprojām viņam bija rokā, taču viņš gulēja uz muguras kā augšpēdus apvēlies prusaks. Pacēlis roku pāri galvai, Makrons izšāva - cerēdams, ka tādējādi piespiedis Balu slēpties vismaz lidz brīdim, kad viņš ieņems ērtāku pozīciju.

Bals neslēpās.

Pēdējais, ko Makrons šajā saulē juta, bija Acu vīra ceļgals uz viņa bruņotās rokas, paša ieplestā mute un pistoles stobrs dziļi rīklē.

Iespēris pa taburetes kāju, Bals acumirklī pārvietojās. Leģionā viņš bija apguvis, ka apšaudes laikā nedrīkst atrasties vienā vietā. Instruktors mācīja, ka ik pēc četrām sekundēm kaujas laukā jāmeklē cita pozīcija. Noteikumu ievērot palīdzēja rīme, kas atbalsojās prātā: "Tu skrien - viņi tevi redz - viņi pielādē - tu krīti." Pirms daudziem gadiem apgūtā viltība joprojām glāba viņam dzīvību.

Makrona raidītā lode trāpīja Balu kaklā, skardama trapeces muskuli un atslēgas kaulu. Viņš cerēja, ka nav skarta artērija. Nākamajā mirklī kreisā roka kļuva nejūtīga.

Ar ieroci izstieptā rokā Bals devās briesmām pretim.

Atskanēja blīkšķis - nācējs bija uzskrējis virsū viņa barikādēm. Nākamā lode ieurbās griestos virs Bala galvas, un lejā nobira apmetuma krusa.

Asinīs mutuļojot adrenalīnam, Bals metās šāvējam klāt. īsajā uzplaiksnījuma brīdi viņš bija pamanījis tumšo siluetu uz grīdas, tāpēc zināja, kur ir galva. Zināja, kur nelūgtais viesis iesprūdis, un zināja, kurp viņš mērķē.

Spiezdams pretinieka roku ar ceļgalu, lai tas nevarētu pavērst ieroci pret viņu, Bals ar savu Redhaiok atlauza tam muti un izšāva.

"Policists, šis noteikti bija no policijas. Kam vēl varētu būt pistole?" Bals nosprieda, pieskriedams pie pagalma puses loga.

"Civilista drēbes. Tas virs bija civilajās drēbēs, nevis īpašās vienības tērpā. Tātad māja vēl nav aplenkta."

Atmuguriski izlīdis pa logu, Bals nokrita zemē un sulīgi nolamājās. Krekls mirka asinis. Ja lode trāpījusi miega artērijā, beigas klāt.

Pietrūcies kājās, viņš metās pa labi, uz kokaudzes pusi, kur bija atstājis zirgu.

Citas iespējas nebija. Gluži vienkārši nebija.

sešdesmita nodaļa

Aleksis turēja Jolu rokās, glābdams no nāves, kas būtu neizbēgama, ja viņai vēl mirkli būtu jānotur savs svars.

Sabirs taustījās meitenei virs galvas, kamēr atrada virvi un tad ari cilpu, kas bija savilkta viņai ap kaklu. Jola ievilka dziļu, saraustītu elpu - par laimi, pirmsnāves gārdzienu tā neatgādināja. Šī skaņa apliecināja, ka viņā atgriežas dzīvība. Organisms atguvās pēc milzu traumas.

"Kur palicis Acu vīrs? Un Makrons? Viņi taču nebūs nogalinājuši viens otru!" Sabirs gluži vai gaidīja ceturto šāvienu.

Viņš palīdzēja Aleksim noguldīt Jolu uz grīdas, juzdams uz plaukstas viņas silto elpu un saklausīdams Alekša sāpjpilnās elsas.

Aleksis apgūlās Jolai līdzās un atbalstīja viņas galvu sev uz krūtīm.

Aiztaustījies līdz kamīnam, Sabirs atcerējās kreisajā pusē līdzās knaiblēm redzējis sērkociņu kastīti. To meklēdams, viņš uzmanīgi ieklausījās. Mājā valdīja klusums, vienīgi Aleksis kaut ko paklusi runāja aizlūzušā balsī.

Sabirs uzšķīla sērkociņu, lai iedegtu kamīnu, un pārlaida skatienu liesmiņas apgaismotajai istabai. Ne Acu vira, ne leitnanta nebija.

Viņš pārkāpa pāri apgāztam kājsoliņam, pacēla no grīdas divas sveces un tās aizdedza. Uz sienām sāka rotaļāties ēnas. Sabirs apvaldīja panikas uzplūdu, kas mudināja viņu mesties ārā no istabas aicinošajā nakts melnumā.

-   Pienesīsim viņu tuvāk kamīnam. Viņa ir izmirkuši. Atnesīšu no guļamistabas segas un dvieļus.

Ieraudzījis uz grīdas pie taburetes kājām asiņu peļķi, Sabirs nojauta, ko atradīs koridorā. Acu vīram bija trāpīts artērijā. Ar sveci rokā sekodams asiņu pēdām, Sabirs līkumoja cauri mēbeļu jūklim, lidz starp krēsliem ieraudzīja Makrona līķi.

Puse galvas viņam bija sašķaidīta. Veselo aci aizsedza ādas gabaliņš. Valdīdams nelabumu, Sabirs izņēma no līķa rokas ieroci. Novērsies viņš iztaustīja policista bluzona priekšējo kabatu, kur tas glabāja mobilo telefonu. To atradis, Sabirs paspēra dažus soļus tālāk un apstājās pie loga. Uz palodzes vīdēja svaigu asiņu svītras.

Ieskatījies izgaismotajā mobilā tālruņa ekrānā, viņš iegāja pirmajā guļamistabā, lai sameklētu segas.

sešdesmit pirmā nodaļa

-    Es paņemšu. - Kalks pastiepa roku pēc Makrona pistoles.

Sabirs to pasniedza.

-    Ik reizi, kad satiekamies, es jums atdodu šaujamieročus.

-   Mobilo telefonu arī.

Ielicis pistoli un tālruņa aparātu kabatā, Kalks devās pa koridoru uz priekšu.

-   Vai šeit iespējams atjaunot elektrības padevi? - viņš pār plecu uzsauca. - Piezvaniet uz energoapgādes firmu vai sagādājiet ģeneratoru! Es tādā tumsā nespēju domāt. - Nokļuvis pie Makro- na līķa, viņš kabatas luktura gaismā nopētīja palīga sašķaidīto galvu.

Sabirs nostājās viņam līdzās.

-   Nē, nenāciet! šī ir nozieguma vieta. Jusu draugiem līdz ātrās palīdzības atbraukšanai jāpakavējas pie kamīna. Rokas mazgāt nedrīkst un iet nekur nedrīkst. Aiztikt ari ne. Jūs, Sabir, nāciet man līdzi un visu izstāstiet.

Sekodams Kalkam, Sabirs izgāja pa ārdurvīm laukā. Visapkārt izvietoto starmešu gaismā klajums mājas priekšā atgādināja spilgti apspīdētu futbollaukumu.

-   Man ļoti žēl, ka tā notika ar jūsu palīgu.

Kalks palūkojās uz kokiem, dziļi ievilka elpu un sāka meklēt kabatā cigareti. To neatradis, viņš izskatījās nelaimīgs - it kā sērotu pēc cigaretes, nevis sava palīga.

-Jocīgi. Tas cilvēks man nemaz nepatika, bet tagad es pēc viņa ilgojos. Lai arī kāds viņš bija, lai arī ko darīja - viņš bija manējais. Vai saprotat? Mana problēma. - Kalka seja atgādināja masku. Neizdibināmu un nepieejamu.

Kārtības policijas virsnieks garāmiedams ievēroja, ka viņš meklē cigareti, un piedāvāja savējās. Šķiltavu liesmiņas gaismā Kalka acis pikti nozibsnīja. Lai gan kapteiņa dusmas tajā pašā brīdī pagaisa, virsnieks uztvēra viņa noskaņojumu, apmulsis salutēja un devās tālāk.

Paraustījis plecus, Sabirs centās kliedēt drūmo noskaņojumu, mēģinādams ievirzīt sarunu lietišķā gultnē.

-    Makrons rikojās pēc savas iniciatīvas, vai ne? Jūsu cilvēki ieradās desmit minūtes pēc viņa ieiešanas mājā. Viņam vajadzēja pagaidīt, vai ne? Mums viņš teica, ka palīgspēki ieradīsies pēc divām stundām. No Monpeljē, nevis no Marseļas. Viņš meloja, vai ne?

Saberzis plēksnītēs tikko aizkūpināto cigareti, Kalks aizgriezās.

-    Meitene ir dzīva. Mans palīgs izglāba viņai dzīvību, samaksādams ar savējo. - Kapteinis paskatījās uz Sabiru. - Viņš ievainoja Acu vīru, kurš tagad asiņodams sēž zirga mugurā un klīst pa teritoriju, ko ierobežo divi reti izmantoti ceļi un upe. Dienai austot, viņš būs redzams kā skudra uz balta papīra lapas. Viņu notvers - vai nu gaisa, vai sauszemes spēki. Deviņdesmit procenti teritorijas jau ir aplenkti. Pēc stundas būs visi simts.

-   Es zinu, bet…

-    Mans palīgs ir nogalināts, mesjē Sabir. Viņš ziedoja sevi jūsu un meitenes labā. Rīt es došos pie Pola Makrona ģimenes, lai paziņotu par viņa nāvi. Pastāstīšu, kā tas notika. Kā es to pieļāvu. Vai esat pārliecināts, ka pareizi viņu sapratāt? Par Monpeljē un divām stundām?

Abi vīrieši cieši lūkojās viens otrā. Novērsies Sabirs atkal paskatījās uz māju. Naksnīgo klusumu pāršķēla neatliekamās palīdzības automašīnas sirēna, kas atgādināja sēru melodiju.

-   Jums taisnība, kapteini Kalk. Esmu tikai muļķa jeņķis un franču valodu tik labi nepārvaldu. Monpeljē, Marseļa. Šie nosaukumi izklausās tik līdzīgi…

sešdesmit otra nodaļa

-    Es nebraukšu uz slimnīcu. Aleksis arī ne. - Jola piesardzīgi palūkojās uz Sabiru. Viņa īsti nezināja, cik daudz var atļauties - cik liela ir gādžo iecietība. Jola bija pavedusi Sabiru malā, lai to noskaidrotu, bet nu baidījās, ka viņš jutīsies aizvainots par velti izsaukto palīdzību un tāpēc viņu pārliecināt būs grūtāk.

-    Ko tas nozīmē? Tevi taču gandrīz nožņaudza! - Sakrustojis rokas uz krūtīm, Sabirs nodrebinājās. - Un Aleksis nokrita no zirga, apdauzījās pret metāla barjeru un asfaltu! Iespējams, viņam ir iekšēji savainojumi. Tev vajadzīga rūpīga medicīniskā pārbaude, bet viņam - intensīva aprūpe. Slimnīcā, nevis treilerā.

Kad Jola atbildēja, viņas balss tonis bija kļuvis maigāks. Meitene tīši izmantoja savu sievišķīgumu - un Sabira pieķeršanos, ko lieliski juta.

-   Sentmarldelamērā ir kāds virs. Curandero. Dziednieks. Viens no mūsējiem. Viņš mūs aprūpēs labāk par jebkuru gādžo dakteri.

-   Skaidrs. Tavs brālēns. Dziedē ar zālītēm.

-    Mana tēva brālēns. Un dziedē ne tikai ar zālītēm. Viņš izmanto čačipen, patiesas zināšanas par dziedēšanu. Tās viņam nodotas sapnī.

-    Ak tā? Tad jau viss kārtībā. - Sabirs nolūkojās, kā sieviete sintētiskā tērpā fotografē mājas iekšieni. - Pārbaudīsim, vai es pareizi sapratu. Tu gribi, lai es pārliecinu Kalku, ka tu ārstēsies pie tā dziednieka? Gribi, lai es paglābju Aleksi no ķirurga apskates? Tā ir?

-   Tu taču neizstāstīji policistam par Gavrilu, vai ne? - Jola sacīja.

Sabirs pietvika.

-   Manuprāt, Aleksis jūtas slikti. Nedomāju, ka viņš tik ātri visu izstāstīs arī tev.

-   Aleksis man stāsta visu.

Sabirs pāri Jolas plecam lūkojās tāluma.

-   Kalkam jau tāpat visa kā ir gana, - viņš sacīja. - Gavrils var pagaidīt. Nekur vairs neaizbēgs.

-    Kapteinis tev pārmetis informācijas slēpšanu. Vainos ari Aleksi, kad noskaidros, kurš īsti atrada līķi.

Sabirs paraustīja plecus.

-    Varbūt. Bet… kā gan viņš to noskaidros? Tikai mēs zinām, kam Aleksis purvā uzdūrās. Esmu sasoditi drošs, ka Aleksis viņam neko nestāstīs. Tu taču zini, ko viņš domā par policistiem.

Pakāpusies sānis, Jola nostājās tā, lai Sabirs viņu varētu labi saskatīt.

-   Tu kapteinim neko neizstāstīji tāpēc, ka pirmais gribi nokļūt pie pareģojumiem.

Aizvainojums guva virsroku pār Sabira instinktīvo apdomību.

-    Un kas tur ļauns? Rutu muļķīgi tos tagad pazaudēt.

-    Policistam vajadzēja visu izstāstīt, Damo. Izstāsti vismaz tagad! Gavrila māte vēl ir dzīva. Krietna sieviete. Viņa nav vainīga, ka dēls izaudzis tāds neģēlis. Lai arī kāds viņš bija, lai arī ko darīja, tādu galu viņš nebija pelnījis. Nedrīkst viņu atstāt neapglabātu kā tādu dzīvnieku. Mānuši tic, ka pēc nāves cilvēkam visi grēki tiek piedoti. Mums nav elles, nav tādas briesmīgas vietas, kur cilvēki nonāk pēc nāves. Gavrils bija viens no mums, un nebūtu pareizi viņu tā atstāt. Ja palīdzēsi, es tev slepus tos pareģojumus sadabūšu. Kamēr policists pieskatīs tevi un Aleksi.

Sabirs atmeta galvu.

-    Tu esi jukusi, Jola! Acu vīrs joprojām klīst pa apkaimi. Kā tev kaut kas tāds vispār varēja ienākt prātā?

Jola paspēra soli Sabiram tuvāk, piespiezdama viņu kāpties atpakaļ. Sabirs nespēja viņu ignorēt - nespēja aizgainīt kā muļķa sievieti, kas bravūrīgi cenšas gūt virsroku pār vīrieti.

-    Tagad es viņu pazīstu, Damo. Acu vīrs ar mani sarunājās, šo to par sevi atklāja. Es tikšu ar viņu galā. Man ir slepens ierocis. Musu dziedniekam to pirms daudzām mātēm nodeva čūskas sieva Lilita, kad viņa dažiem mūsu dzimtas izredzētajiem piešķīra gaišredzības spēju.

-   Dieva dēļ, Jola! Nāve ir vienīgā, kas pieveiks Acu vīru. Gaišredzība nepalīdzēs.

-    Palīdzēs. Un šo nāvj nesīšu viņam es.

Sešdesmit trešā nodaļa

Juzdams Bala asiņu smārdu, ērzelis sāka nemierīgi dlžāties, it kā nesaprastu, uz kuru pusi lai traucas. Kad Bals mēģināja tuvoties, zirgs sparigi sapurināja galvu, pārraudams nodilušo pavadu, kas bija piesieta pie koka zara. Ērzelis tramīgi kāpās atpakaļ, tad pacēlās pakaļkājās un beidzot kā neprātīgs aizau- ļoja uz galvenā ceļa pusi.

Bals paskatījās atpakaļ uz māju. Sāpes kaklā un rokā traucēja ieklausīties naktī. Viņš strauji zaudēja asinis. Bez zirga izglābties nebija cerību, jau pēc stundas viņš būs tiem rokā. Kuru katru mirkli policisti būs šeit - ar helikopteriem, starmešiem un nakts redzamības brillēm. "Viņi aptraipīs mani. Padarīs nešķīstu, pieskar- damies ar saviem pirkstiem un plaukstām," Bals domāja.

Piespiedis kreiso roku pie sāna, lai tā nevēzētos, Bals pieņēma vienīgo pareizo lēmumu šajā situācijā.

Viņš devās atpakaļ uz purva māju.

sešdesmit ceturtā nodaļa

Sabirs nolūkojās, kā policijas automašīna aizved Jolu un Aleksi. Lai gan negribīgu, tomēr vienošanos ar Kalku viņš bija panācis, taču Kalka lamuvārdi neizgāja viņam no prāta, traucēdami justies apmierinātam ar paveikto.

Vienīgais, kas mazināja Kalka dusmas par Gavrila nāves noklusēšanu, bija Sabira vārdos neizteiktais solījums neatklāt patiesību par Makrona nepārdomāto, pat noziedzīgo rīcību purva mājā. Ironiski, taču Sabirs neuzdrošinājās vēlreiz ieminēties par Makronu, lai Kalks neaizsviltos un viņš nenonāktu cietuma kamerā, kur vienīgā izklaide būtu ķieģeļu skaitīšana. Tad gan abu sarunai nebūtu nekādas jēgas.

Viņam bija izdevies saglabāt pārvietošanās brīvību. Ja tiešām Jola izpildīs savu solījumu, viņi vēl varēja šajā spēlē uzvarēt. Asins peļķe mājā runāja skaidru valodu, tāpēc nepaies ilgs laiks, kad franču policisti notvers un nogalinās vai apcietinās Acu vīru.

Kalks ar mājienu paaicināja Sabiru tuvāk.

-    Kāpiet mašīnā!

Sabirs apsēdās līdzās Kārtības policijas virsniekam ložu necaurlaidīgā vestē un pasmaidīja, taču tas uz laipnību nereaģēja. Vīrs devās uz potenciālo nozieguma vietu, tāpēc bija nopietns.

"Nav brīnums," Sabirs nodomāja. "Mani taču gandrīz visi joprojām tur aizdomās. Varbūt pat uzskata par vainīgu viņu amata brāļa bojāejā."

Kapteinis atslīga priekšējā sēdeklī.

-   Tātad Larūpija līķis atrodas pie ganu būdas, apmēram divdesmit minūšu gājiena attālumā no pārceltuves, netālu no Pan- perdi. Tā jūs teicāt, vai ne? Tur jūs viņu ieraudzījāt, kad meklējāt čigānu, uzvārdā Difontēns?

-Aleksi Difontēnu. Jā.

-Jums nepatīk vārds "čigāns"?

-   Šādā kontekstā nepatīk.

Šķiet, Kalks atzina, ka var but arī tads viedoklis. Taču galvu pret sarunu biedru viņš nepagrieza.

-    Mesjē Sabir, jūs esat uzticīgs saviem draugiem, vai ne?

-    Viņi izglāba man dzīvību. Noticēja, kad visi pārējie novērsās. Vai esmu viņiem uzticīgs? Jā. Vai jus tas pārsteidz? Tā nevajadzētu būt.

Kalks sagrozījās.

-   Jautāju tāpēc, ka man ir grūti savīt kopā jūsu stāstu par La- rūpija Iiķa atrašanu un iepriekšējiem apgalvojumiem, ka Difontē- na meklējumos devāties kājām. Attālumi šķiet visnotaļ neticami. - Kalks pamāja šoferim, lai tas sāk braukt. - Esiet tik laipns un ieskatieties kartē! Esmu pārliecināts, ka palīdzēsiet man atrast īsto ceļu.

Sabirs vienaldzīgi paņēma karti.

-   Kartē iezīmēta vienīgā būda, kuras tuvumā jūs varējāt atrasties. Esmu to apvilcis ar sarkanu aplīti. Šeit. Redzat? Vai mēs runājam par šo vietu?

Nopietnais Kārtības policijas virsnieks pastiepa roku un ieslēdza salona apgaismojumu, lai Sabirs varētu labāk redzēt.

Sabirs paklausīgi lūkojās kartē.

-   Jā. Tā, šķiet, ir īstā vieta.

-   Vai jūs, mesjē Sabir, esat olimpiskais čempions sprintā?

-   Kapteini, - Sabirs iesāka, izslēdzis lampiņu. - Esiet tik laipns un droši sakiet visu, kas jums uz sirds. Šī neziņa mani nobeigs.

Kalks paņēma karti un pamāja šoferim. Tas iedarbināja sirēnu.

-    Es vēlos pateikt vienu, mesjē Sabir. Ja Difontēns nozudīs, pirms mēs viņu nopratināsim, es arestēšu jūs un meiteni kā līdzvainīgus un paturēšu apcietinājuma tik ilgi, cik uzskatīšu par vajadzīgu. Vai sapratāt? Vai arī man rācijā būtu jāpaziņo, lai mašīna, kas ved jūsu draugus čigānus pie Sentmarīdelamēras dziednieka, griežas apkārt un brauc šurp?

sešdesmit piektā nodaļa

Bals ielīda mājā pa sētaspuses logu apmēram trīs minūtes pēc tam, kad bija izskanējis viņa pēdējais šāviens. Līdz šim viss ritēja ka pienākas. Jaunu asiņu pēdu nebūs, tātad viņa atrašanās vietu neviens neatklās. Viņš bija gājis pa iepriekšējo taku.

Taču turpmāk vajadzēja uzmanīties. Jebkurā bridi varēja ierasties īpašā vienība un pārvērst šo vietu par trakomāju. "Līdz tam jāatrod slēptuve, kur aprūpēt plecu. Ja mani notvers atklātā teritorijā, teiksim, rītausmā, varu uzskatīt sevi par beigtu un saukt pasaulei ardievas."

Piespiedis kreiso roku pie sāna, Bals iegāja pirmā stāva guļamistabā. Viņš jau grasījās noraut gultai palagu, ar ko pārsiet plecu, kad koridorā izdzirdēja soļus.

Bals satraukts palūkojās apkārt. Acis jau bija apradušas ar tumsu, tāpēc viņš varēja saskatīt mēbeļu aprises. Sagūstīt nācēju viņam nenāca ne prātā, jo galvenais mērķis patlaban bija izvairīties no policijas. Pārējo pagūs vēlāk.

Paslēpies aiz guļamistabas durvīm, viņš tās pievilka cieši sev klāt. Nākamajā mirklī cilvēks ienāca istabā. Sabirs. Bala maņas bija tik ļoti sasprindzinātas, ka viņš teju vai saoda pretinieku.

Skaņas vēstīja, ka nācējs kaut ko meklē. "Vai Sabirs atnācis pēc segām? Jā, protams. Lai sasildītu meiču," Bals sprieda.

Pēc tam viņš pa mobilo telefonu kādam piezvanīja. Bals pazina šo balss tembru. Parasts akcents, tāds ir Amerikas Savienoto Valstu austrumu štatu iedzīvotājiem. Sabirs franciski sarunājās ar policistu. Skaidroja, kas, viņaprāt, noticis. Stāstīja par nogalināto.

Aizbēdzis kāds "Acu virs". Bals plati pasmaidīja. Savāds, taču visnotaļ precīzs apzīmējums. Tas apstiprināja, ka policijai joprojām nav zināms viņa īstais vārds. Vēl tas nozīmēja, ka mātes, Kundzes, mājā viņš joprojām var droši patverties. Galvenais bija līdz tai tikt.

Sabirs atgriezās pie durvīm, aiz kurām slēpās Bals. Uz mirkli Balu pārņēma vēlēšanās triekt durvju vērtni ienaidniekam pret seju. Pat ar vienu roku viņa bija daudz spēcīgāks par šo vīrieti.

Diemžēl asiņu zaudējums darīja viņu vārgu. Turklāt šeit bija otrs čigāns, kurš ieskrēja mājā dažas sekundes pēc tam, kad viņš izspēra Jolai no kājapakšas tabureti. Tādam solim vajadzīga drosme. "Ja tas civilā ģērbies policists nebūtu sašāvis man kaklu, es trāpītu čigānam pat no divdesmit metru attāluma, pirms viņš piesteidzās pie meitenes. Tam puisim acīmredzot ir sargeņģelis," Bals nodomāja.

Nogaidījis, kamēr Sabirs aiziet, Bals ieklausījās. "Amerikānis uz mirkli pakavējas pie policista līķa. Tad apiet mēbeles, cenzdamies neiekāpt cilvēka asinīs - galu galā viņš ir īsts gringo. Pārlieku jūtīgs."

Tik tikko elpodams, Bals izgāja koridorā.

Dzīvojamās istabas kamīnā pamazām spēkā pieņēmās sarkanas uguns liesmas. Sabirs aizdedzināja sveces. Lieliski. "Jo mazāka iespēja, ka mani šeit pamanīs," Bals apmierināts nodomāja.

Cieši spiezdamies pie sienas, viņš sāniski aizslīdēja pie kāpnēm un pastiepa roku. "Ļoti labi. Akmens, nevis koks. Tātad nečīkstēs."

Uz pakāpiena nopilēja asinis, ko viņš tūdaļ ar piedurkni noslaucīja. Jāpasteidzas, kamēr it visur nav viņa asinis, ko var izsekot katrs muļķis, kur nu vēl policists.

Kāpņu augšgalā Bals nolēma, ka drīkst izņemt no kabatas lukturi. Slāpēdams gaismu ar pirkstiem, viņš virzīja staru pret sen nelietotā koridora grīdu un tad apspīdināja griestus, meklēdams bēniņu lūku. Tās nebija.

Nonācis lejā, viņš iegāja pirmajā istabā. "Grabažas vien. Kad te pēdējo reizi kāds dzīvojis? Kas to lai zina!" Bals atkal nopētīja griestus, bet meklēto neieraudzīja.

Trešajā istabā viņš to atrada - bēniņu lūku. To sedza dēlis, taču kāpnes nekur neredzēja.

Spīdinādams lukturi, Bals nopētīja krēslu, kumodi, galdu un gultu ar savandītu, kožu saēstu pārklāju. Derēs.

Nolicis krēslu zem griestu cauruma, Bals piesēja vienu pārklāja galu pie krēsla atzveltnes, bet otru izvilka cauri savai siksnai. Tad vēlreiz pārbaudīja mēbeli un nolēma, ka tā izturēs.

Viņš uzkāpa uz krēsla, ar veselo roku pieskardamies lūkas malai. Uz pieres izspiedās sviedri. Uz mirkli šķita, ka sareibst galva un viņš nogāzīsies, taču tādu iespēju pieļaut nedrīkstēja. Nolaidis roku, viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja, lai saņemtos.

Bals aptvēra, ka viņam ir tikai viens mēģinājums. Ja tas neizdosies, spēki būs galā un viņš bēniņos netiks.

Aizvēris acis un sakopojis gribasspēku, viņš pūlējās elpot vienmērīgi. Iedvest savam ķermenim, ka viss ir kārtībā. Ka savainojumi ir nenozīmīgi. Ka šis traumas nav vērts atalgot ar vājumu.

Kad sirds pukstēja ierastajā ritmā, Bals pastiepās un, pagrūdis lūkas dēli uz vienu pusi, ar veselo roku ieķērās malā. Krēslu izmantodams par atbalstu, viņš sašūpojās. Visu ķermeņa smagumu turēja tikai veselā roka. Tā kā viņam bija dots tikai viens mēģinājums, būs labāk, ja tas izdosies.

Viņš pārmeta lūkas malai vienu kāju, tad - otru. Brīdi tā karājies - ar kājām un ķermeņa augšdaļu jau bēniņos -, Bals vilkās augšup, mēģinādams nogulties uz labā gurna.

Vēl pēdējā piepūle, un viņš gulēja lūkas malā, caur sakostiem zobiem klusi sodīdamies.

Atguvis paškontroli, Bals atsēja gultas pārklāju no siksnas un vilka krēslu augšā.

Acumirkli viņu pārņēma šausminoša doma, ka lūka būs par šauru un krēsls neies tai cauri. Tomēr izgāja. Kas nav redzams, tas aizmirsts.

Bals paspīdināja gaismu uz grīdas, lai pārliecinātos, vai uz tās nav asiņu. Nebija. Nopilējis bija tikai krēsls. Viņš cerēja, ka līdz rītam traipi izžūs un neviens tos nespēs atšķirt no netīrumiem, kas ieēdušies ozolkoka dēļos.

Viņš nolika lūkas deli atpakaļ vieta, atsēja pārklāju no krēsla un pārguris sabruka.

sešdesmit sestā nodaļa

Bals pamodās no briesmīgām, mokošām sāpēm kreisajā plecā.

Pa tūkstošiem jumta spraudziņu telpā spiedās dienasgaisma. Viens stariņš spīdēja viņam tieši sejā.

Ārpusē bija dzirdamas balsis - kliedzieni, pavēles, automašīnu motoru troksnis. Izklausījās, ka tur pārvieto smagus priekšmetus.

Bals ielīda ēnā, vilkdams līdzi gultas pārklāju. Vajadzēja kaut ko darīt ar plecu. Sāpes bija teju neciešamas, un viņš baidījās zaudēt samaņu, iegrimt murgos un saistīt policijas uzmanību.

Viņš ierāpoja stūrī - ceļā uz to nebija ne kastu, ne citu grabažu, ko nejauši varētu aizķert vai apgāzt. Tiklīdz atskanētu kaut niecīgākais troksnītis, negaidīts krakšķis, pretinieks viņu atrastu.

No pārklāja uzmeistarojis apsēju, Bals caur padusi to apņēma ap lāpstiņām un tad sasēja virs pleca. Apgūlies viņš izstiepa kājas un rokas.

Lēni viņš vilka arvien dziļāku elpu, domās atkārtodams: "Gulēt, gulēt, gulēt." Sasniedzis vajadzīgo ritmu, Bals plati atvēra acis un sāka skatīties kādā jumta punktā tieši virs galvas. Elpas vilcieni padziļinājās, taču iekšējais ritms saglabājās.

Juzdams, ka tūdaļ ieslīgs hipnotiskā stāvoklī, Bals sāka sevi suģestēt. "Pēc trīsdesmit elpas vilcieniem tu aizmigsi. Pēc trīsdesmit elpas vilcieniem tu darīsi to, ko es likšu. Pēc trīsdesmit elpas vilcieniem tu vairs nejutīsi sāpes. Pēc trīsdesmit elpas vilcieniem atslēgas kauls sāks dzīt un spēki atgriezīsies."

Bals ļoti labi izprata šādas hipnozes nepilnības, taču tikpat labi apzinājās, ka patlaban tas ir vienīgais veids, kā valdīt pār savu ķermeni un piespiest, lai tas funkcionē.

Ja šajos bēniņos vajadzēs uzturēties - bez pārtikas un medicīniskas palīdzības - dienu vai divas, kamēr policija pabeigs notikuma vietas apskati, viņam visi spēki jāvelta enerģijas saglabāšanai un vairošanai.

Tās nebija daudz, un šie krājumi ar katru stundu izsīka. Infekcija, netīša kļūme vai nejaušs troksnis varēja būt liktenīgs.

sešdesmit septītā nodaļa

Gavrila līķis atradās tieši tajā vietā, ko bija norādījis Aleksis. Sabirs nesteidzīgi nopētīja mežaino apvidu - jā, tur bija Alekša minētā ciprese. Taču pašreizējā brīdī tā varēja atrasties kaut uz Marsa - Sabirs neuzdrošinājās tai tuvoties.

Kalkam, šķiet, patika Sabira brūcēs kaisīt sāli.

-    Vai te izskatās tāpat kā vakar pēcpusdienā?

Sabirs prātoja, vai izdotos izvairīties no iztaujāšanas, ja palūgtu atļauju nokārtot dabiskās vajadzības. Taču došanās uz piecdesmit metru attālo mežu Kalkam liktos aizdomīga.

Manīdams, ka Sabirs nevēlas atbildēt uz jautājumiem, Kalks izmēģināja citu taktiku.

-    Izstāstiet vēlreiz, kā Difontēns pazaudēja pareģojumus!

-   Viņš bēga no Acu vīra un pazaudēja tos ūdeni pie pārceltuves. Prāmja locis un biļešu kontrolieris to var apstiprināt.

-   Ticiet man, mesjē Sabir, es viņiem to pajautāšu.

"Šim vīram acīmredzot kremt, ka es lauzu mūsu iepriekšējo vienošanos par izsekošanas ierīci. Turklāt vēl palīga nāve," Sabirs sprieda.

-   Neizskatās, ka jūs bēdātos par vārsmu pazušanu. Ja es būtu rakstnieks, tad ļoti dusmotos uz draugu, kurš palaidis vējā tādu zelta bedri.

Sabirs paraustīja plecus, it kā pāris miljonu dolāru zaudējums viņam nebūtu nekas neparasts.

-Ja jums nav iebildumu, kapteini, es labprāt dotos atpakaļ uz Sentmarīdelamēru, lai apraudzītu savus draugus. Vēl es neatteiktos no dažām stundām miega.

Kalks tēloja, ka rūpīgi izvērtē Sabira lūgumu. Patiesībā viņš turpmākās rīcības plānu bija izdomājis pirms krietna laika.

-    Kopā ar jums es sūtīšu seržantu Spoļu. Jums ar Difontēnu jāpaliek mūsu redzeslokā. Neesmu vēl beidzis pratināšanu.

-    Bet Samaņas jaunkundze?

-   Viņa drīkst darīt, ko vien sirds vēlas, - Kalks saviebies atbildēja. - Patiesībā es gribētu paturēt acīs arī viņu, taču nav pamata. Tāds gan var rasties, ja jūs un Difontēna kungs sagādāsiet manam padotajam problēmas. Savukārt Samaņas jaunkundze drīkst brīvi pārvietoties pilsētas robežās. Vai es skaidri izteicos?

-   Visnotaļ skaidri.

-   Vai esam vienojušies?

-Jā.

Veltījis Sabiram pārmetošu skatienu, Kalks pievērsās seržantam Spolam.

-   Aizvediet mesjē Sabiru uz pilsētu, tur uzmeklējiet Difontēnu un palieciet ar abiem kopā. Nevienu no viņiem ne uz brīdi nedrīkst izlaist no redzesloka. Ja viens grib doties uz tualeti, lai otrs iet līdzi, bet jūs paliekat pie durvīm. Vai sapratāt?

-   Jā, kungs.

Kalks sarauktu pieri paskatījās uz Sabiru. Kaut kas viņam nedeva mieru, taču noformulēt šīs bažas neizdevās. Nekas. Kamēr apkārt klīst Acu vīrs, neizskaidrojamas šaubas par citu cilvēku var pagaidīt. Pirms divdesmit minūtēm aptuveni piecus kilometrus uz Porsenlū pusi negaidīti bija uzradies Acu vīra zirgs - noskrējies vienās putās. Vai tiešām Acu vīram izdevies tik viegli aizbēgt? Turklāt ievainotam?

Pamājis Kalks vienam no palīgiem palūdza mobilo telefonu. Spiežot numuru, viņš vēroja atgriežamies Sabiru. Puisis joprojām šķita sasprindzis. Kāpēc? Kāds tam iemesls? Viņu neviens vairs neapsūdz, un viņš neatgādina cilvēku, kuru plosa atriebības alkas.

- Kurš atrada zirgu? - Kalks pielieca galvu, it kā tādējādi varētu uzlabot dzirdamību un mobilais telefons pēkšņi pārvērstos par savu radinieku, proti, fiksēto aparātu. - Savienojiet ar viņu! - Gaidīdams kapteinis vēroja rītausmas apmirdzēto ainavu. - Miš- lo? Tas esat jūs? Gribu, lai precīzi aprakstāt zirgu. - Kalks brīdi uzmanīgi klausījās. - Vai tam uz sāniem bija asinis? Un segliem? kapteini caur zobiem ievilka gaisu. - Vai pamanījāt vēl ko neparastu? Jūs sakāt, saplēsta pavada? Vai zirgs to varēja saplēst, uzkāpjot tai virsū? - Viņš mirkli klusēja. - Kā jūs to varētu zināt? Pavisam vienkārši. Ja pavada saplēsta tālākajā galā, jādomā, ka zirgs pats uz tās uzkāpis. Ja augstākā posmā vai pie laužņiem, var secināt, ka zirgs izrāvies Acu vīram un tas nelietis joprojām slēpjas tepat. Vai pārbaudījāt pavadu? Nē? Tad nekavējoties to izdariet!

sešdesmit astotā nodaļa

Seržants Spola nekad agrāk nebija viesojies čigānu treilerā. Lai arī šis bija motorizēts modelis, seržants piesardzīgi raudzījās apkārt, it kā nejauši būtu iemaldījies citplanētiešu kosmosa kuģī un tagad trauktos uz planētu, kur ar viņu paredzēts veikt slepenus eksperimentus.

Aleksis bija novilcis kreklu un gulēja saimnieka gultā. Curan- dero, dziednieks, stāvēja tam līdzās un kaut ko skandēja, vienā rokā turēdams aizdedzinātus zariņus. Telpu pildīja degošas sal- vijas un rozmarīna smarža.

Dūmi bija kodīgi, un Spola paberzēja acis.

- Ko viņš dara?

Iekārtojusies uz krēsla blakus gultai, Jola pielika pirkstu pie lūpām.

Spola bija pietiekami pieklājīgs, lai atvainojoties paraustītu plecus un izietu ārā.

Sabirs sakumpa līdzās Jolai un zobgalīgi lūkojās uz meiteni, taču viņa visu uzmanību veltīja Aleksim. Uz Sabiru pat nepalū- kojusies, Jola strauji norādīja uz savu, pēc tam uz dziednieka galvu, ar rokām veidodama apļveida kustības, it kā apvienotu abus vienā būtnē. Sabirs nosprieda, ka Jola cenšas dziedniekam palīdzēt, varbūt izmanto telepātiju.

Viņš nolēma abus netraucēt. Aleksis izskatījās slikti, un Sabirs apņēmās pēc šā pagānu teātra veltīt visus spēkus, lai pārliecinātu Jolu, ka Aleksim jāārstējas slimnīcā.

Dziednieks nolika degošos zariņus uz šķīvja un piegāja pie gultas galvgaļa. Satvēris Alekša galvu plaukstās un aizvēris acis, viņš klusēdams stāvēja, acīmredzot koncentrējās.

Nebūdams radis ilgi tupēt, Sabirs juta, kā tirpst augšstilbi, tomēr neuzdrošinājās kustēties, lai neiztraucētu dziednieka transu. Viņš paskatījās uz Jolu, cerēdams, ka tā būs pamanījusi viņa grūtības un ieteiks kādu risinājumu, taču Jolas skatiens bija gluži kā piekalts dziedniekam.

Beigu beigās Sabirs atļāvās atslīgt pret treilera sienu un drīz vien jau gulēja uz grīdas, izstiepis kājas zem gultas. Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Elpot kļuva brīvāk, bet kāju pēkšņi sagrāba krampji.

Saķēris kreiso augšstilbu abās rokās un sāpēs sakodis zobus, Sabirs to spieda no visa spēka, locīdamies prom no gultas. Gribējās kliegt, taču viņš neuzdrošinājās tik nekaunīgi iejaukties dziedināšanas seansā.

Kāju izstiepis, viņš vispirms pagriezās uz vieniem sāniem, pēc tam - kad krampji atsākās - uz otriem.

Sabiram bija pilnīgi vienalga, ko par viņu šajā bridi kāds domā. Lēni kā gliemis viņš vilkās uz durvju pusi, aiz kurām gaidīja visu redzošais seržants Spola.

-    Piedodiet. Es negribēju jūs traucēt, taču man sākās krampji.

Jola apsēdās Sabiram līdzās un sāka berzēt viņa kāju. Sabirs

pietiekami bija apguvis čigānu tradīcijas, lai vainīgi paskatītos apkārt - ja nu Jolas draudzenes ierauga šo ainu un sadusmojas, ka viņa apgāna gādžo… vai pati aptraipās (viņš joprojām nesaprata, kā īsti ir).

-   Viss ir kārtībā. Curandero ir ļoti laimīgs. Tu pārņēmi lielu daļu Alekša sāpju.

-    Es pārņēmu Alekša sāpes? Tu droši vien joko.

-   Tā bija. Caur dziednieka rokām sāpes pārcēlās uz tavu ķermeni. Tu droši vien ļoti juti līdzi Aleksim. Biju iedomājusies, ka sāpes cietīšu es.

Sabiram joprojām smeldza kreisais augšstilbs, tāpēc viņš nevarēja pasmieties.

-   Cik ilgi tas turpināsies?

-    Dažas minūtes. Tu esi… - Jola vilcinājās.

-   Skaidrs, ļauj uzminēt. Cauruļvads.

-    Kas?

-   Cauruļvads, kurā kaut kas var ieplūst un izplūst.

Jola palocīja galvu.

-   Jā, tu esi cauruļvads. Ja sāpes neatrastu citu ceļu, tās paliktu pie Alekša. Tāpēc es devos palīgā, taču tas nebūt nenozīmē, ka sāpes pārcelsies uz manu ķermeni. Mērķis var būt cits, arī tāds, kas netiek ar sāpēm galā. Tad tās atgrieztos pie Alekša ar vēl lielāku spēku un Aleksis varētu nomirt. Curandero ir ļoti apmierināts ar tevi.

-   Cik viņš laipns!

-    Nesmejies, Damo. Curandero ir gudrs vīrs. Mans skolotājs. Viņš teic, ka tu arī vari būt curandero. Samanis. Tev ir spējas, tikai trūkst gribasspēka.

-    Un izpratnes par to, ko tu tagad stāsti.

Jola pasmaidīja. Viņa sāka aprast ar šā gādžo tieksmi visu apšaubīt un pievērsa tai aizvien mazāk uzmanības.

-    Kad Aleksis būs vesels, curandero vēlētos tev kaut ko iedot.

-    Man?

-   Ja. Es viņam izstāstīju par Acu vīru, un viņš ļoti uztraucas par mums. Viņš atrada manī Acu vīra atstāto ļaunumu un mani no tā atbrīvoja.

-    Ko? Tāpat kā no sāpēm atbrīvoja Aleksi?

-Jā. Spāņi to sauc par una limpia, attīrīšanu. Mums nav tāda vārda, jo nevienu čigānu nevar attīrīt no viņa spējas apgānīt. Taču noņemt ļaunumu, ko uzlicis cits, ir iespējams.

-   Tātad Acu vīrs bija uzlicis tev ļaunumu?

-    Nē. Viņa ļaunums bijis tik spēcīgs, ka atradis mani, kamēr es stāvēju uz ķebļa un gaidīju pakāršanu. Ar to pietika, lai mani aptraipītu.

Sabirs neticīgi grozīja galvu.

-    Klausies, Damo. Acu vīrs man nolasīja kādu stāstu. Par sievieti, kuru spīdzinājis inkvizitors. Tas bija kaut kas briesmīgs! Ļaunie vārdi nosēdās uz manis kā putekļi. Jutu, kā tie cauri maisam spiež man galvu un klājas uz pleciem. Es jutu, ka tie grauž manu dvēseli un apsedz mani ar tumsu. Ja pēc tā stāsta noklau- sišanās es būtu nomirusi, kā vēlējās Acu virs, mana lacha būtu aptraipīta un dvēsele Dieva priekšā stātos slima.

-Jola, kā gan cits cilvēks kaut ko tādu spētu nodarīt? Tava dvēsele ir tikai tava.

-   Ak, Damo! Nē! Dvēsele nepieder nevienam. Tā ir dāvana. Daļa no Dieva. Nomiruši mēs nesam dvēseli atpakaļ Dievam un pasniedzam kā ziedojumu. Tad mēs novērtējam dvēseles stiprumu. Tādēļ curandero gribēja mani attīrīt. Ar viņa rokām strādā Dievs, lai gan pats curandero nezina, kā un kas notiek un kāpēc izvēlēts viņš. Tāpat Dievs strādāja caur pareģi Nostradamu, kurš bija izraudzīts, lai redzētu to, kas citiem ir apslēpts. Tas pats notika ar taviem krampjiem. Dievs izvēlējās tevi, lai tu pārņemtu Alekša sāpes. Tagad viņš izveseļosies. Tev vairs nav jāuztraucas.

Sabirs noskatījās, kā Jola dodas atpakaļ uz apmetni.

"Kādu dienu es taču to visu sapratīšu, vai ne?" viņš domāja. "Kādu dienu es atgūšu vientiesību, ko esmu zaudējis bērnībā, vientiesību, ar kādu šie mīļie ļaudis uztver ikvienu šķērsli, ko dzīve liek viņiem ceļā."

sešdesmit devitā nodaļa

Curandero joprojām ceļoja zirga vilktā kulbā. Viņš bija atradis apstāšanās vietu pie staļļiem apmēram divu kilometru attālumā no • pilsētas, Lona dīķa labajā krastā. Viņa brūnais zirgs starp daudzajiem baltajiem Kamargas ponijiem izskatījās visnotaļ neparasts.

Kad Sabirs tuvojās, dziednieks norādīja uz Jolu, kura sēdēja zemē pie viņa kulbas ar gaidpilnu izteiksmi sejā.

Sabirs papurināja galvu, ar acs kaktiņu vērodams seržantu Spoļu, kurš līkņāja ap mašīnu ceļa malā.

-    Nekad mūžā vairs netupēšu, goda vārds! Pirmo reizi mani mocīja tādi krampji, un es negribu, lai tie atkārtojas.

Dziednieks pasmaidīja, it kā nesaprastu, kādā valodā Sabirs runā, un nozuda kulbā.

-   Viņš taču saprot franču valodu, vai ne? - Sabirs nočukstēja.

-    Viņš runā sintu, kalo, spāņu un romu valodā. Franču valoda ir piektā. - Jola šķita apmulsusi, it kā nebūtu glīti apspriest, ko curandero saprot vai nesaprot.

-    Kā viņu sauc?

-    Vārdā viņu neviens nesauc. Cilvēki viņu uzrunā par curandero. Kļuvis par šamani, viņš zaudēja savu vārdu, ģimeni un visu pārējo, kas viņu saistīja ar cilti.

-   Cik atceros, tu teici, ka viņš ir tava tēva brālēns.

-   Viņš ir mana tēva brālēns. Bija pirms tam, kad kļuva par šamani. Mans tēvs ir miris, tātad viņš joprojām ir mana tēva brālēns. Tolaik viņu sauca par Alfedžo Zenaviru. Tagad viņš ir vienkārši curandero.

No lielāka apjukuma Sabiru paglāba dziednieks, kurš atgriezās ar ķebli rokā.

-   Sēdies. Šeit. Krampju nebūs. Ha-ha!

-Jā. Krampju nebūs. Krampji ir slikti. - Sabirs nedroši paskatījās uz ķebli.

-   Slikti? Nē. Tie ir labi. Tu pārņēmi Alekša sāpes, tāpēc tie ir ļoti labi. Tev krampji nenodarīja neko ļaunu. Tu esi jauns. Drīz pāries.

-    Drīz pāries. Jā. - Sabirs neizklausījās pārliecināts. Viņš apsēdās uz ķebļa un uzmanīgi izstiepa kāju gluži kā podagras slimnieks.

-    Esi precējies?

Sabirs palūkojās uz Jolu, nesaprazdams, kāpēc dziedniekam tas jāzina. Taču Jola vairs nelikās par viņu ne zinis - viņa atkal cieši lūkojās uz savu curandero, acīmredzami nevēlēdamās ievērot kāda centienus saistīt viņas uzmanību.

-   Nē, neesmu.

-    Labi. Tas ir labi. Šamanis nedrīkst precēties.

-    Es taču neesmu šamanis!

-    Vēl neesi. Ho-ho!

Sabirs jau sāka prātot, vai šis dziednieks ir pie pilna prāta, taču Jolas nopietnā sejas izteiksme atturēja viņu no šiem maldiem.

Pēc īsas lūgšanas dziednieks aizbāza roku aiz krekla un izvilka kaklarotu, ko aplika Jolai. Curandero pieskārās meitenei tikai vienu reizi, pielikdams pirkstu pie celiņa viņas matos. Viņš kaut ko sacīja, un Sabirs noprata, ka tā ir sintu valoda.

Tad dziednieks pievērsās Sabiram. Pēc vēl vienas lūgšanas vīrs atkal aizbāza roku aiz krekla un izvilka otru kaklarotu. Aplicis to Sabiram ap kaklu, dziednieks saņēma viņa galvu plaukstās, aizvēra acis un ilgi stāvēja nekustīgi. Pēc krietna briža Sabirs juta, ka acis aizkrīt un viņu ieskauj mierinoša tumsa.

Šķietami bez lielas piepūles Sabirs pēkšņi atskārta, ka raugās savās acīs - gluži ka kinoteātrī iemaldījies dīvainis, kurš vēro filmu no ekrāna otras puses. Sākumā tumsa bija rožaina - kā ūdens, ko iekrāso asinis, pēc tam tālumā sāka veidoties kāda sīka seja, kura lēni tuvojās, pamazām kļūdama aizvien skaidrāka. Visbeidzot Sabirs ievēroja, ka sejai ir viņa vaibsti. Ta joprojām tuvojās, līdz izslīdēja cauri iedomātajam ekrānam viņa acu priekšā un izzuda viņa pakausī.

Atkāpies dziednieks apmierināts māja ar galvu.

Sabirs atvēra acis, cik plati vien varēja. Gribējās izstaipīties - kā jūras krauklim, kas uz klints žāvē spārnus, - taču dziednieka acu priekšā jutās savādi sastindzis. Viņš mēģināja apļveida kustībām izvingrināt plecus.

-    Es redzēju, kā man tuvojas sava seja, kas izgāja man cauri. Vai tas ir normāli?

Dziednieks atkal palocīja galvu, it kā Sabira vardi viņu nemaz neizbrīnītu, taču kaut ko paskaidrot vīrs nebija noskaņots.

-   Kas tas ir? - Sabirs rādija uz kaklarotu, kas sniedzās viņam lidz krūšu kaulam.

-    Samaņas meita tev izstāstīs. Esmu noguris. Iešu gulēt. - Dziednieks atvadoties pacēla roku un nozuda savā kulbā.

Sabirs palūkojās lejup uz Jolu, cenzdamies uzminēt, kādu iespaidu uz viņu atstājusi dziednieka dīvainā izturēšanās. Pārsteigts viņš ieraudzīja, ka meitene raud.

-   Kas noticis? Ko viņš tev pateica?

Jola papurināja galvu un izslaucīja ar plaukstas virspusi acis gluži kā bērns.

-    Lūdzu, izstāsti! Es no tā visa neko nesaprotu. Tas taču ir acīmredzams.

Nopūtusies Jola dziļi ievilka elpu.

-   Curandero teica, ka es nekad nekļūšu par šamanku. Dievs man atvēlējis citu ceļu. Grūtāk pieņemamu, necilāku, bez ievērojamiem sasniegumiem. Taču es nedrīkstu apšaubīt šo ceļu. Man gluži vienkārši tas jāiet.

-    Kā viņš to zina? Kādēļ viņš kaut ko tādu saka? Kas viņam devis tādas tiesības?

Pārsteigta Jola raudzījās Sabirā.

-   Curandero zina visu. Sapņos viņu aiznes dzīvnieka gars. Viņam daudz kas rādās. Diemžēl viņš nevar ietekmēt notikumus, tikai sagatavot cilvēkus neizbēgamā pieņemšanai. Tāds ir viņa uzdevums.

Apjukumu Sabirs noslēpa aiz ziņkāres.

-   Kādēļ viņš tev tā pieskārās? Pie matu celiņa? Vai tam ir kāda nozīme?

-   Viņš sacementēja kopā mana ķermeņa abas puses.

-    Kā, lūdzu?

-   Ja es gribu, lai man veicas sava ceļa gājumā, ķermenis nedrīkst būt dalīts.

-   Piedod, Jola, taču es joprojām neko nesaprotu.

Jola piecēlās un nedroši palūkojās uz seržantu Spoļu.

-   Mēs visi esam taisīti no divām pusēm, Damo, - viņa čukstēja. - Cepdams mūs savā krāsnī, Dievs sajauca abas puses vienā formā, taču tās joprojām raudzījās pretējos virzienos. Proti, pagātnē un nākotnē. Kad abas puses saliek kopā vienu pret otru - dziedēšanas laikā to var izdarīt curandero -, cilvēks visu atlikušo mūžu domā par tagadni. Viņš dzīvo tikai šodienai. - Jola meklēja īstos vārdus, lai paskaidrotu šo frāzi. - Viņš kalpo. Jā. Tieši tā. Viņš spēj kalpot.

Redzēdams, ka uzmanība beidzot pievērsta viņam, seržants Spola uzjautrināts paraustīja plecus, it kā pauzdams, ka viņam nav pa spēkam izprast šīs čigānu būšanas. Taču seržantu pārņēma arvien lielākas bažas, ka drīz atskanēs neizbēgamais kapteiņa Kalka telefona zvans un viņš atgādinās pienākumu.

Seržants Spola apjēdza, ka nespēs pietiekami labi izskaidrot kapteinim, kā meitenei izdevies viņu pierunāt, lai atstāj Aleksi slimības gultā un dodas pie šā curandero. Viņš to nespēja izskaidrot pat sev.

Stāvēdams pie mašīnas, seržants domās lūdzās, kaut abi uzraugāmie mestu mieru savām nodarbēm un steigtos atpakaļ pie viņa. Pēkšņi Spoļu pārņēma izmisīga vēlēšanās pēc iespējas ātrāk atgriezties pie otra viņam uzticētā cilvēka - ja nu kāds ļaunprātīgi izmantojis viņa labo sirdi un grasās iegrūst nepatikšanās? _

Sabirs kā mierinādams pamāja viņam ar roku un atkal pievērsās Jolai.

-   Kas tās par kaklarotām?

-   Tās domātas, lai mēs varētu sevi nogalināt.

-Ko?

-   Curandero baidās par mūsu dzīvību. Viņš jūt, ka Acu vīrs, ja vēlreiz ar viņu tiksimies, nodarīs mums pāri tikai tāpēc vien, ka ir ļoti dusmīgs. Šajā pudelītē ir destilēta Monpeljē čūskas inde.

Šis rāpulis dzīvo Francijas dienvidrietumu daļā. Injicēta asinīs, inde nogalina minūtes laikā. Ieņemta caur rīkli…

-   Caur rīkli?

-    Norīta. Ja indi iedzer, tā iedarbojas piecpadsmit minūšu laikā.

-    Nevar būt! Tu gribi teikt, ka dziednieks mūs apgādāja ar indi? Kā spiegus, kam draud spīdzināšana gestapo cietumā?

-    Es nezinu, kas ir gestapo, bet šaubos, vai tas ir tik bīstams kā Acu vīrs. Ja viņš vēlreiz mani noķers, es iedzeršu indi. Aiziešu pie Dieva neskarta un neaptraipīta. Apsoli, ka tu rīkosies tāpat.

septiņdesmitā nodaļa

Žoriss Kalks bija ļoti nelaimīgs cilvēks. Reizi mūžā viņš bija aiznesis kādai ģimenei vēsti par vienīgā dēla nāvi, lai gan šo nepatīkamo ziņu nogādāt vajadzēja citam policistam, kurš tajā pašā operācijā bija ievainots. Toreiz viņš par puiša nāvi nebija atbildīgs. Nekādā ziņā.

Šoreiz viss bija citādi. Makrona dzimtā pilsēta Marseļa bija tuvu, gluži vai blakus, turklāt doma, ka palīgs miris vardarbīgā nāvē no slepkavas rokas viņa vadītā operācija, padarīja Kalka uzdevumu vēl smagāku. Nez kāpēc šķita, ka šīs ļaunās vēsts paziņošana ir tieši viņa pienākums.

Nākamās dienas otrajā pusē visiem bija skaidrs, ka Acu vīram izdevies aizbēgt. Policisti no helikopteriem un lidmašīnām bija pārlūkojuši visu apkārtni, sākot no starppilsētu maģistrāles N572 Arlā līdz Vovēras ceļam - ari plašos laukus ap Kamargas Reģionālo dabas parku -, taču neko neatrada. Šķita, ka Acu vīrs izgaisis gluži kā spoks. Kārtības policijas vienības pārbaudīja katru ēku, katru būdu un katru graustu. Apstādināja katru mašīnu, kas iebrauca parkā vai izbrauca no tā ārā. Tādu teritoriju bija viegli

ierobežot. Vienā pusē bija jūra, otrā - purvi. To šķērsoja tikai daži ceļi - gludi kā spoguļi un taisni kā lineāli, uz kuriem automašīnas redzamas no vairāku jūdžu attāluma. Acu vīra notveršanai vajadzēja būt vieglai kā bērnu spēlei, taču Kalkam arvien vairāk šķita, ka izmeklēšanas galvenā koordinatora postenis viņam slīd no rokām ārā.

Makrona ģimene gaidīja viņu savā maiznīcā. Iemeslu neminēdama, to bija sapulcinājusi vietējās policijas darbiniece. Tāda bija ierastā kārtība. Iespējamās paziņojuma sekas biedēja Kalku.

Pārsteigts viņš redzēja, ka viņu gaida ne vien Makrona tēvs, māte un māsa, bet arī vairākas tantes, tēvoči, māsīcas, brālēni un - tā vismaz šķita - trīs no četriem vecvecākiem. Kalkam iešāvās prātā, ka turpmāk svaigas maizes smarža viņam allaž asociēsies ar Makrona nāvi.

-   Pateicos, ka esat ieradušies. Ceru, ka jūsu klātbūtne man palīdzēs atbrīvoties no smagās nastas.

-    Mūsu dēls ir miris, - teica Makrona tēvs, kuram mugurā joprojām bija maiznieka baltais tērps un cepure, ko viņš tūdaļ noņēma.

-    Jā. Pagājušajā naktī viņu nogalināja. - Kalks sacīja un apklusa. Viņam gribējās uzsmēķēt. Pieliekties un aizkūpināt cigareti un tādējādi uz mirkli noslēpties no šiem daudzajiem cilvēkiem, kas skumji vērās viņā. - Viņu noslepkavoja noziedznieks, kurš turēja gūstā sievieti. Pols tajā mājā ieradās agrāk par visiem. Sie- . vietei draudēja briesmas. Viņai ap kaklu bija cilpa, un nelietis atkārtoja, ka viņu pakārs. Pols zināja, ka šis bandīts slepkavojis ari agrāk. Nogalinājis apsargu Rokamadūrā un vēl kadu vīru Parīzē, tādēļ Pols nolēma nekavējoties iejaukties.

-   Kas notika ar Pola slepkavu? Vai jūs viņu notvērāt? - jautāja kāds Makrona brālēns.

Kalks atskārta, ka sēj sēklu akmeņainā zemē. Makrona ģimenes locekļi acīmredzot bija dzirdējuši radio vai televīzijas ziņās,

ka noslepkavots policists, un izdarījuši savus secinājumus. "Viņiem nav vajadzīgas manas frāžainās ievadrunas," Kalks domāja. "Man tikai jāsniedz šiem cilvēkiem informācija un tad jāliek viņi mierā, lai viņi var apraudāt savu piederīgo. Šī nav vieta, kur atvieglot sirdsapziņu."

-   Nē, vēl neesam viņu notvēruši, taču drīz viņš mums būs rokā. Pirms nāves Pols divas reizes uz viņu izšāva. Publiski par to vēl nav ziņots, un mēs būtu ļoti pateicīgi, ja arī jūs to nevienam nestāstītu. Slepkava ir ievainots un slēpjas Dabas parka teritorijā, kas ir aplenkta. Viņu patlaban meklē vairāk nekā simt policistu. - Kalks izmisīgi centās neredzēt sievieti, kas bija acu priekšā. Viņš centās koncentrēties, lai atbildētu uz ģimenes locekļu jautājumiem, taču nespēja novērst skatienu no Makrona mātes.

Neticami, cik dēls bijis līdzīgs savai mātei. Guvusi ļaunajai ziņai apstiprinājumu, sieviete nekavējoties sāka mierināt vīru un tad, apķērusies viņam ap vidu, klusi raudāja. Baltie milti no vīra priekšauta klājās uz viņas sejas kā maska.

Kad Kalkam beidzot izdevās tikt prom, viņu uz ielas panāca kāds Makrona radinieks. Vīrs izskatījās bargs un spēcīgs, viņam bija īsi apgriezti mati un tetovējumi, kas vīdēja zem piedurkņu galiem gluži kā varikozas vēnas. Kalks nebija drošs, ka šis vīrs viņam neuzbruks.

Kapteinis nožēloja, ka policijas darbiniece palikusi kopā ar Makrona ģimeni - cilvēks formastērpā šeit varētu noderēt.

Taču izrādījās, ka vīrietis ir miermīlīgs. Viņa sejā vīdēja jautājoša izteiksme. Drīz vien Kalks saprata, ka Makrona nāves apstākļi viņu nemaz neinteresē.

-   Vakar Pols man zvanīja. Vai jūs to zinājāt? Taču manis nebija mājās, tāpēc pie telefona piegāja mana māte. Esmu galdnieks, šobrīd man ir daudz darba.

-   Un? Galdnieks ir lieliska profesija. - Kalks negribēja atbildēt strupi, taču vārdi, par spīti labajiem nodomiem, pauda vēlēšanos aizstāvēties.

Vīrietis piemiedza acis.

-   Viņš teica, ka jus meklējat cilvēku, kurš dienējis leģiona. Slepkavu. Minēja, ka leģions jums nesniedz vajadzīgo informāciju un jus esat spiesti izturēt visas nolādētās birokrātiskās formalitātes, ko tas izmanto savu darbinieku aizsargāšanai. Tā teica Pols.

Pēkšņi sapratis, Kalks palocīja galvu.

-    Pols man stāstīja par jums. Jūs esat viņa brālēns, kurš dienējis leģionā. Kā es to neiedomājos! - Viņš jau gribēja piebilst, ka "visi leģionāri ir līdzīgi, atgādinādami staigājošus testosterona paraugus un lietodami "nolādēts" aiz katra otrā vārda", taču laikus savaldījās. - Jūs esat sēdējis cietumā, vai ne?

Makrona brālēns novērsās un paraudzījās prom pa ielu. Šķita, ka viņu tracina Kalka vārdi. Pēc brīža viņš atkal paskatījās uz kapteini un sabāza rokas kabatās, it kā tādējādi atturētos no kautiņa uzsākšanas. Dūres izspīlēja drānu, gluži kā draudēdamas Kalkam.

-    Es centīšos aizmirst, ka jūs to pieminējāt. Tāpat aizmirsīšu, ka jūs esat nolādēts policists. Man nepatīk nolādēti policisti, jo lielākoties viņi ne par nolādētu centu neatšķiras no tiem neliešiem, kam dzenas pakaļ. - Vīrietis saknieba lūpas šaurā līnijā, tad iecietīgi nosprauslājās un atkal palūkojās tālumā. - Pols bija mans brālēns, lai gan strādāja nolādētajā policijā. Jūs sakāt, ka tas mēsls viņu nogalināja, jā? Es leģionā nodienēju divdesmit nolādētus gadus. Dienestu beidzu, būdams nolādēts kvartīrmeistars. Vai gribat uzdot man kādu jautājumu? Varbūt gribat mesties atpakaļ uz nolādēto pārvaldi un pārbaudīt manu nolādēto kriminālo pagātni?

Lēmumu Kalks pieņēma bez vilcināšanās.

-Jā, gribu uzdot jums jautājumu.

Vīrieša sejas izteiksme pārvērtās - it kā noskaidrojās, kļuva laipnāka.

-   Šaujiet ārā!

-   Vai atceraties kādu vīru ar savādām acīm, kam nav baltumu?

-Turpiniet.

-    Iespējams, viņš ir francūzis, bet izlikās par ārzemnieku, lai varētu iestāties leģionā kā vienkāršs karavīrs, nevis virsnieks.

-   Ar to vien nepietiek.

Kalks paraustīja plecus.

-   Es zinu, ka pēc iestāšanās leģionā cilvēks maina vārdu. Viņš bija grāfs. Audzināts aristokrātu ģimenē, kam ir sulaiņi un nauda. Tā ir de Balu ģimene. Viņa vārds bija Rošā de Bals. Manuprāt, viņam bija grūti iejusties vienkārša karavīra ādā, tāpēc viņš izcēlās uz pārējo fona. Ne jau tikai acu, bet arī izturēšanās pēc. Bija pieradis valdīt, nevis pakļauties. Pavēlēt, nevis izpildīt pavēles. - Kalks atmeta galvu kā bruņrupucis. - Jūs taču pazīstat tādu cilvēku, vai ne?

Vīrietis palocīja galvu.

-   Aizmirstiet Rošā de Balu. Aizmirstiet vēlēšanos valdīt. Tas nolādētais nelietis dēvēja sevi par Ašoru Balu. Viņš bija savrup- nieks. Izrunāja savu vārdu kā anglis. Mums nebija ne jausmas, no kurienes tas ķertais uzradies. Ar tādu tumšā ielā labāk nesatikties. Leģionā visi ir skarbi, un tas ir normāli, taču viņš bija īsts briesmonis. Nebiju domājis, ka man vēl kādreiz būs par šo puisi jārunā.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Astoņdesmitajos gados Čadā tas nolādētais jukušais sāka kautiņu. Tīši. Taču varas iestādes viņu attaisnoja, jo neviens neuzdrošinājās pret viņu liecināt. Tajā kautiņā gāja bojā mans draugs. Man vajadzēja liecināt, taču manis tur nebija. Es biju sek- sodromā un tērēju algu par drāšanos uz velna paraušanu. Vai saprotat, ko es gribu teikt? Es neko nezināju par šo kautiņu! Turklāt tie riebekļi tik un tā manī neklausītos, kaut gan patiesībā par to tipu es zināju visu. Viņš bija nolādēts, ļauns mērglis, kam noteikti kaut kas nebija kārtībā ar galvu. Pārāk daudz interesējās par

ieročiem un nogalināšanu. Pat nolādēti karavīri tik daudz par to nerunā.

Kalks aizvēra piezīmju grāmatiņu. - Un acis? Vai tā ir taisnība? Tām nav baltumu? Makrona brālēns apcirtās uz papēža un devās atpakaļ uz maiznīcu.

septiņdesmit pirmā nodaļa

Bals drebēdams pamodās. Sapnī viņš redzēja Kundzi - māte sita viņam pa pleciem ar mēteļu pakaramo, sodīdama par kādu iedomātu pārkāpumu. Lai gan viņš visu laiku kliedza: "Nē, Kundze, nē!" - viņa tik sita un sita.

Bija tumšs. Mājā nedzirdēja ne troksnīša.

Viņš atmuguriski aizkārpījās līdz sijai, pie kuras pieķērās, lai varētu pieslieties kājās. Dūre smeldza - sapni viņš bija aizstāvējies. Kakls un plecs sūrstēja - kā aplieti ar verdošu ūdeni un tad apstrādāti ar smirģeli.

Ieslēdzis lukturi, Bals pārlūkoja bēniņus. Varbūt varētu noķert kādu žurku vai vāveri un paēst? Nē. Viņam pietrūktu veiklības.

Viņš neuzdrošinājās doties lejā, lai virtuvē uzmeklētu pārtiku un padzertos ūdeni. Kruķi varbūt atstājuši uzraugu, lai sargā nozieguma vietu no līķu apgānītājiem un sensāciju medniekiem - bija patīkami apzināties, ka tādi joprojām eksistē un ne viss šajā * dzīvē pakļauts normalizēšanai un pielīdzināts viduvējībai.

Taču ūdens bija vajadzīgs. Nekavējoties. Jau trīs reizes Bals bija dzēris savu urīnu un atlikumu izmantojis, lai dezinficētu brūces, taču no leģionāru apmācībām viņš zināja, ka darīt to ilgstoši nav prāta darbs. Tā viņš tikai veicinās nāves tuvošanos.

"Cik ilgi jau šeit esmu? Cik dienu?" Balam bija zudusi laika izjūta. "Kāpēc es vispār esmu šeit? Ak jā. Pareģojumi. Man jāatrod pareģojumi."

Bals nokāra galvu uz krūtīm. Gultas pārklājs, ar ko viņš no- saitēja brūci, bija sakaltis. Viņš neuzdrošinājās to noraut, lai neatsāktos asiņošana.

Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņam gribējās doties mājās. Ieiet savā omulīgajā guļamistabā, nevis anonīmā viesnīcas numurā, kuros viņš bijis spiests dzīvot tik ilgu laiku. Bals ilgojās pēc brāļu un māsu cieņas un atbalsta. Ilgojās pēc Kundzes, savas mātes, kura publiski atzītu viņa devumu organizācijai Corpus Malefi- cus un atlīdzinātu par paveikto.

Viņš bija noguris un gribēja atpūsties. Dziedēt brūces. Viņam bija apnicis būt sīkstam, apnikusi vilka dzīve. Apnicis bēgt no cilvēkiem, kuri nav pat vērti, lai aizsietu viņam kurpes.

Nometies uz vēdera, viņš aizlīda līdz lūkai. "Jāsāk kustēties, citādi nomiršu." Vienkārša patiesība.

Bals pēkšņi baidījās, ka viņam rādīsies halucinācijas. Piespiedu bezpalīdzīgais stāvoklis bija vēl viens Sātana instruments, lai atņemtu viņam spēku un padarītu viņu vāju.

Pastūmis malā dēli, kas aizsedza luku, Bals ieskatījās tukšajā istabā.

Tajā valdīja tumsa. Logi bija vaļā. Nakts. Tātad visi ir prom.

Asinīm galvā pulsējot, viņš sasprindzināja dzirdi - vai neatskanēs kāds neizprotams troksnis.

Neko aizdomīgu viņš nesaklausīja.

Bals pārmeta kājas pari lūkas malai un ilgi sēdēja, pētīdams istabas grīdu. Beidzot viņš paspīdināja lukturi, lai novērtētu augstumu.

Desmit pēdas. Pietiekami, lai lauztu kāju vai potīti.

Viņam vairs nebija spēka laist lejā krēslu, ieķerties lūkas malā ar roku un karājoties pamazām sataustīt atbalstu.

Izslēdzis lukturi, Bals aizslidināja to aiz krekla. Tad viņš sašūpojās un lēca.

septiņdesmit otrā nodaļa

Paslēpusies mežmalā, Jola vēroja abus policistus. Sēdēdami nojumē, tie spiedās pie ganu būdas sienas, smēķēja un tērgāja. "Lūk, to kruķi sauc par meklēšanu!" viņa nodomāja. "Nav brīnums, ka Acu viru nevar atrast." Pārliecinājusies, ka policisti viņu neredz, Jola iekārtojās gaidīšanai - krēsla iestāsies pēc apmēram divdesmit minūtēm.

Pirms pusstundas Bubulis bija atvedis Jolu līdz pārceltuvei un tad kopā ar savu znotu Režē aizbraucis uz Arlu, lai atgādātu Sabira Audi. Vēlāk Režē atgriezīsies ar Audi pēc Jolas.

Sākumā Sabirs nebija ar mieru laist Jolu pēc pareģojumiem. Viņaprāt, šis uzdevums bija pārāk bīstams, tāpēc tas esot jādara viņam. Sabirs bija ģimenes galva, tātad lēmumus pieņēma viņš. Tikai seržanta Spolas mūžīgā klātbūtne beidzot pārliecināja Sabiru, ka policista modrā acs uzmana katru viņa soli.

Naktī gan būs citādi. Tam cilvēkam taču jāizguļas. Ja Sabiram izdotos aizlavīties seržantam garām, Bubulis labprāt aizvedīs viņu uz purva māju, kur viņš gaidīs Jolu un Režē ar pareģojumiem. Tad Sabiram būs laiks un klusa vieta vārsmu tulkošanai.

Pirms saullēkta Režē aizbrauks pēc Sabira un aizgādās viņu atpakaļ uz apmetni - tieši laikā, lai sasveicinātos ar tikko pamodušos seržantu Spoļu. Tāds bija viņu plāns. Visnotaļ vienkāršs, taču tā bija vienīgā iespēja nosargāt pareģojumus no policijas ķetnām.

Jola bija noskaidrojusi, ka izmeklētāji devušies prom un purva māja ir tukša. Seržants Spola bija no tiem, kurš kalpo savam vēderam, tāpēc Jola viņam pagatavoja mežacūkas gaļas sautējumu ar klimpām, lai seržantam nebūtu jāēd ierastā sviestmaize ar vistas gaļu. Pēc maltītes Spola bija visnotaļ pakļāvīgs - īpaši tāpēc, ka ēdienu papildināja Costieres de Nīmes vīns un konjaks. Viņš izstāstīja Jolai, ka pusotru dienu pēc uzbrukuma purva māju aizslēgs un aizzīmogos un tā nebūs pieejama un izmantojama līdz izmeklēšanas beigām. Visus spēkus novirzīs Acu vīra tvarstīšanā. Ko gan viņa iedomājoties? Ka policija liek saviem cilvēkiem sargāt vecas nozieguma vietas, ja viņi akūti vajadzīgi citur?

Abi kruķi pie būdas piecēlās un izstaipījās. Viens pagājās dažus jardus tālāk, attaisīja bikšu rāvējslēdzēju un atvieglojās. Otrs paspīdināja lukturi klajumā, kur ar policijas lenti bija norobežota Gavrila slepkavības vieta.

-    Domā, slepkavas tiešām atgriežas nozieguma vietā?

-   Pie velna, nē! Katrā ziņā ne tad, ja dabūjuši lodi, ir izsalkuši un jūt dzinējsuņu elpu aiz muguras. Varbūt tas nelietis jau guļ beigts kādā krūmā. Varbūt purvā nokritis no zirga un noslīcis. Tāpēc jau mēs viņu nevaram atrast. Varbūt viņu apēdušas mežacūkas. Tās cilvēku varot aprīt stundas laikā. Zini ko? Slepkavām vajag tikai izgāzt žulti. Viņiem tā nez kāpēc nepatīk.

-    Nolādēts!

-   Jā. Es arī tā domāju.

Jola bija devusies mežā pa Alekša aprakstīto taku, ik pēc pieciem metriem atstājot balta papīra gabaliņus, lai tumsā varētu atrast ceļu atpakaļ uz pārceltuvi. Viņa labi atcerējās vientulīgo cipresi, pie kuras aprakti pareģojumi, taču, ja policisti nepametīs nojumi, viņa līdz vārsmām netiks, jo ciprese auga pārāk atklātā vietā.

-   Vai nevajadzētu iziet apgaitā pa mežu?

-    Pie velna! Labāk iesim atpakaļ būdā un iekursim uguni. Es aizmirsu cimdus, un man salst rokas.

Jola redzēja abus tuvojamies. "Uz kurieni viņi dodas? Uz mežu? Ko es teikšu, ja mani atradīs?" Jola saspringti domāja. "Gribēdami izpelnīties no Kalka zelta zvaigznītes, viņi noteikti stieps mani uz savu poulailler ambulant - pārvietojamo vistu kūti. Tā taču Aleksis sauc Melno Bertu, vai ne? Kalks nav muļķis. Viņam ir laba oža, un viņš ātri sapratīs, ka esmu devusies pareģojumu meklējumos un tie it nemaz nav zuduši uz mūžiem."

Jola pieplaka pie zemes un sāka skaitīt lūgšanu.

Viens policists apstājās tris četru pēdu attālumā no viņas slēpņa.

-   Vai redzi kādu kritalu?

Otrs ieslēdza lukturi un to paspīdināja. Tajā bridī iezvanījās viņa mobilais telefons. Pametis lukturi pāriniekam, policists taustījās pēc aparāta. Stars pārslīdēja pāri Jolas galvai, un viņa teju vai juta, ka gaisma skar ķermeni. Sastingusi viņa gaidīja. Vai ieraudzīs?

-    Ko tu teici? Mums jādodas prom? Kā tas jāsaprot? - Policists uzmanīgi klausījās, ko viņam saka, ik pa brīdim izgrūzdams kādu lamuvārdu, un Jola iztēlojās, kā viņš skatās uz savu amata brāli, kurš tur lukturi un spīdina gaismu uz viņa bikšu vīlēm. Beidzot policists aizcirta aparātu un aizkaitināts savam pāriniekam sacīja: - Mums uzgrūstais Parīzes kapteinis domā, ka zina, kur meklējamais puisis slēpjas. Tāpēc visiem jādodas uz turieni un jāizmet tīkls. Arī mums. Jāielenc visa Sentropēzas pussala no Ka- valērsirmēras, Lakruāvalmēras un Kogolēnas līdz Porgrimo. Vari iedomāties? Sasodīti sešdesmit kilometri!

-    Drīzāk jau trīsdesmit.

-    Vai nav vienalga? Šonakt pagulēt neizdosies.

Kad policisti beidzot aizgāja, Jola pagriezās uz muguras un brīdi domīgi vērās pirmajā zvaigznē, kas bija uzradusies vakara debesīs.

septiņdesmit trešā nodaļa

Iedams pāri pagalmam uz grāfienes de Balas namu, Kalks pārsteigts atskārta, ka ilgojas.pēc Makrona klātbūtnes. Kalks neuzskatīja sevi par sentimentālu cilvēku, un Makrons galu galā pats bija vainojams savā nāvē, taču šajā virā jautās kāda īpaši kaitinoša nots, kas savukārt baroja Kalka pārlieko emocionalitāti. Kritizēdams Makrona aizspriedumus, viņš varēja aizbildināt savu sapīkumu, taču nu viņam trūka iegansta īgnumam.

Kalks atsauca atmiņā apbrīnu, kāds viņu pārņēma šā nama pirmajā apmeklējuma reizē, kad grāfiene pārbaudīja viņa zināšanas par Francijas pēriem un augstmaņiem un Makrons metās viņu aizstāvēt. Bija jāatzīst, ka šis vīrs varbūt bija aizspriedumains, taču allaž neprognozējams.

Uz sliekšņa iznāca koptā privātsekretāre. Tvīda žaketi un kašmira puloveru viņa bija nomainījusi ar burgundieša krāsas zīda kleitu, tādējādi vairāk atgādinādama grāfieni nekā de Bala pati. Kalks centās atcerēties viņas vārdu.

-    Mastigū kundze?

-    Labdien, kapteini Kalk! - Sievietes skatiens pārslīdēja pāri kapteiņa plecam un pievērsās astoņiem policistiem, kas, ģērbušies formastērpos, drūzmējās viņam aiz muguras. - Kur tad jūsu palīgs?

-    Miris, kundze. Viņu nogalināja jūsu darba devējas adoptētais dēls.

Privātsekretāre nevilšus spēra soli atpakaļ.

-    Esmu pārliecināta, ka tā nav taisnība.

-   Es arī labprāt ticētu, ka esmu informēts nepareizi, taču man ir kratīšanas orderis, lai pārmeklētu šo namu, un grasos to darīt nekavējoties. Man palīdzēs šie policisti. Viņi ievēros grāfienes kundzes tiesības uz īpašumu un privātumu, taču esmu spiests lūgt, lai neviens viņus netraucē pildīt pienākumu.

-    Man jābrīdina grāfienes kundze.

-    Es došos jums lidzi.

Mastigū kundze vilcinājās.

-   Vai varu apskatīt orderi?

-    Protams. - Kalks izņēma no kabatas dokumentu un pasniedza sievietei.

-   Vai drīkstu to nokopēt?

-   Nē, kundze. Ja grāfienes kundze vēlēsies, viņas advokāti saņems kopiju jebkurā viņiem izdevīgā laikā.

-    Ļoti labi. Lūdzu, sekojiet man!

Kalks pamāja policistiem, un četri ieņēma pozīcijas pagalmā. Pārējie četri pacietīgi gaidīja, kad Kalks un Mastigū kundze ieies mājā, lai tiem sekotu un sāktu kratīšanu.

-    Vai jūs tiešām grasāties apsūdzēt grāfu jūsu palīga noslepkavošanā?

-   Kad jūs pēdējo reizi redzējāt grāfu, kundze?

Mastigū kundze vilcinājās.

-   Pirms vairākiem gadiem.

-   Varat man ticēt, ka viņš kopš tā laika ir ļoti pārvērties.

-    Redzu, ka esat noņēmis rokas apsēju, kapteini Kalk. Un jūsu deguns ir gandrīz vesels. Droši vien jūtaties daudz labāk nekā pagājušajā reizē.

-   Pateicos par tādu uzmanību, grāfiene.

Grāfiene de Bala apsēdās. Mastigū kundze sadabūja krēslu un iekārtojās savai darba devējai aiz muguras, bet mazliet iesānis - sēdēja kautrīgi, ceļgalus saspiedusi kopā, potītes sakrustojusi zem krēsla. "Laba skola," Kalks nodomāja. "Varbūt pat Šveicē. Sēž kā Anglijas karaliene."

Šoreiz grāfiene aizsūtīja sulaini prom, pat nepalūgusi kafiju.

-   Tās, protams, ir blēņas. Tādā nežēlīgā noziegumā turēt aizdomās manu dēlu!

-Es neturu viņu aizdomās, kundze. Es viņam izvirzu oficiālu apsūdzību. Noziegumam ir liecinieki, un es esmu viens no tiem. Jūsu dēls atšķiras no citiem cilvēkiem ar savām īpatnējām acīm, vai ne? - Pauzdams piekbjigu ziņkāri, Kalks pieliektu galvu lūkojās uz grāfieni. Atbilde nesekoja, tāpēc viņš turpināja: - Gribu uzdot jautājumu, kas ārkārtīgi mani satrauc. Es jums neprasu, vai viņš slepkavo, - es gribu zināt, kādēļ viņš to dara.

-   Lai ari ko dēls darītu, viņa darbi nes labumu.

Kalks izslējās. Viņš bija pats uzmanības iemiesojums.

-   Tā nav, kundze. Parīzē viņš spīdzināja un nogalināja kādu čigānu. Nodarīja smagus miesas bojājumus trim cilvēkiem, proti, Spānijas policistam un diviem nejaušiem garāmgājējiem. Noslepkavoja Rokamadūras svētnīcas apsargu. Mocīja un nonāvēja vēl vienu čigānu Kamargā. Pirms divām dienām jūsu dēls nošāva manu palīgu, un tas notika brīdī, kad policija aplenca māju, kurā viņš draudēja pakārt Parīzē nogalinātā puiša māsu. To visu viņš pastrādājis, pūlēdamies atrast kaut kādus pareģojumus, kuru autors varētu būt - bet varētu arī nebūt - Nostradams. Manuprāt, jūs, kundze, par šiem baismīgajiem notikumiem zināt daudz vairāk, nekā izliekaties zinām.

-   Vai tā ir vēl viena oficiāla apsūdzība, kapteini? Ja tā, es atgādinu, ka ir vēl trešā puse.

-   Tā nav oficiāla apsūdzība, kundze. Oficiālas apsūdzības lai paliek tiesai. Es izmeklēju krimināllietu. Jūsu dēls ir jāaptur, iekams viņš nodara vēl lielāku ļaunumu.

-Jūsu pārmetumi manam dēlam ir absurdi, un jūsu apsūdzībām nav pilnīgi nekāda pamata.

-   Vai jums, Mastigū kundze, būtu kaut kas piebilstams?

-    Pilnīgi nekas, kapteini. Grāfienes kundze nejūtas labi. Domāju, ka jums nevajadzētu turpināt viņas pratināšanu.

Grāfiene piecēlās.

-   Esmu izlēmusi, kā rīkoties, Matilde. Es piezvanīšu iekšlietu ministram. Viņš ir manas draudzenes Babetas de Monmoriņī brālēns. Drīz vien ši lieta būs nokārtota.

Arī Kalks piecēlās.

-   Dariet, ko uzskatāt par pareizu, kundze.

Istabā iesteidzās policists.

-    Kapteini! Domāju, ka jums tas jāredz.

-   Kas jāredz? - Kalks pajautāja, veltījis policistam drūmu skatienu. - Es nopratinu cilvēkus.

-    Istaba, kungs. Slepena istaba. Monso to nejauši atrada, kad pārmeklēja bibliotēku.

Zibošām acīm Kalks palūkojās uz grāfieni.

-   Tā nav slepena istaba, kapteini Kalk. Manā mājā visi par to zina. Es pati būtu jūs uz turieni aizvedusi, ja jūs palūgtu.

-    Protams, kundze. Es saprotu. - Salicis rokas aiz muguras, Kalks sekoja savam padotajam ārā pa dūnām.

Septiņdesmit ceturta nodaļa

Durvis uz istabu meistarīgi bija paslēptas aiz bibliotēkas plauktiem.

-    Kurš tās atrada?

-    Es, kungs.

-    Kā tās atveras?

Policists aizvēra durvis, un tās vienmērīgi ieslīdēja savā vietā aiz plaukta. Tad viņš paliecās uz priekšu un pieskārās triju grāmatu rievainajām muguriņām, kas atradās gandrīz pie pašas grīdas. Durvis atvērās.

-    Kā tu zināji, kuras grāmatas jāaiztiek?

-   Novēroju sulaini, kungs. Domādams, ka neviens viņu nemana, viņš te ienāca un netīši atklāja viltību. Manuprāt, viņš centās istabu aizslēgt, lai kāds nejauši neiedarbinātu mehānismu. Vismaz tā viņš paskaidroja.

-    Tu domā, ka viņš uztraucās par mūsu drošību? Ka durvis varētu atsprāgt vaļā un savainot kādu no mums?

-   Visticamāk tā bija, kungs.

Kalks pasmaidīja. Viņš pietiekami labi jau grāfieni pazina, lai nojaustu, ka viņa šo sulaini atlaidīs. Policijai allaž noderēja kalpotājs, kurš uz saimniekiem tur ļaunu prātu un tāpēc labprāt dalās svarigā informācijā - kaut gan var saņemt dūrienu mu- gurā.

Iegājis tikko atrastajā istabā, Kalks izslējās un apmierināts iesvilpās.

Telpas vidū stāvēja liels taisnstūrains galds, ap kuru bija salikti trīspadsmit krēsli. Aiz katra pie sienas - ģerbonis un vairāki četrdaļu vairogu attēli. Daži ģerboņi Kalkam bija pazīstami, taču tie nebija parastie divpadsmit Francijas pēru ģerboņi.

-    Kopš vira nāves šī istaba netiek izmantota. Šeit nav nekā tāda, kas varētu jūs interesēt.

Kalks pārvilka ar plaukstu pār galda virsmu.

-    Putekļi ir noslaucīti. Tātad pavisam nesen kāds šeit strādājis.

-    Sulainis, protams. Telpu uzturēšana kārtībā ir viņa pienākums.

-   Tāpat kā durvju aizslēgšana, ja ierodas nelūgti viesi?

Grāfiene novērsās. Mastigū kundze steidza satvert darba devējas roku, taču viņa atgaiņājās.

-    Laviņī, nofotografē šos heraldiskos vairogus!

-    Es iesaku to nedarīt, kapteini. Ar jūsu izmeklēšanu tie nav saistīti.

-   Gluži otrādi, kundze! Manuprāt, tie ir cieši saistīti ar šo izmeklēšanu.

-   Šī ir privāta telpa, kapteini. Kluba istaba. Vieta, kur satiekas lidzigi domājoši cilvēki, lai netraucēti patīkamā gaisotnē apspriestu svarigus jautājumus. Kā jau teicu, kopš mana vīra nāves šī telpa netiek izmantota. Dažas ģimenes, kam šie ģerboņi pieder, nemaz nezina, ka tās radušas mājvietu šajā istabā. Es būtu pateicīga, ja tā arī paliktu.

-    Te nav neviena biljarda galda. Nav ari bāra. Savāds klubs. Kas tas? - Kalks rādīja uz vīna kausu, kas bija ieslēgts plauktā. - Ko nozīmē iegravētie iniciāļi CM?

Grāfiene izskatījās pēc cilvēka, kuru sakodusi odze.

-    Kungs?

-Jā?

-   Šeit ir sarullēts pergaments ar zīmogiem. Visai smags. Tam droši vien vidū ir koka rullis vai kas tamlīdzīgs.

Kalks pamāja, lai pergamentu izklāj uz galda.

-    Lūdzu, neaiztieciet to, kapteini! Tas ir ļoti vērtīgs.

-    Man ir kratīšanas orderis, kundze. Es drīkstu pieskarties visam, kam vien vēlos. Es centīšos ar dokumentu apieties uzmanīgi un to nenotraipīt ar pirkstiem. - Kalks paliecās uz priekšu un sāka rūpīgi pētīt pergamentu.

Grāfiene un Mastigū kundze gluži kā sastingušas stāvēja pie sienas.

-    Laviņī, vai tu nebūtu tik laipns un neizvadītu grāfieni un Mastigū kundzi ārā no šīs telpas? Es mazliet šeit uzkavēšos. Un sadabū man palielinamo stiklu!

septiņdesmit piektā nodaļa

Kad Bubulis aizveda Sabiru uz purva māju, Sabirs vispirms iekurināja kamīnu. Nakts bija auksta, un Sabiru pārņēma neizskaidrojami drebuļi ik reizi, kad viņš paskatījās uz to vietu, kur bija gulējis Makrona līķis. Nepatikā nopurinājis galvu par savu jūtīgumu, viņš sāka meklēt sveces.

Vecajā mājā atbalsojās ikviens viņa solis - tik skaļi, ka zuda vēlēšanās doties tālāk, uz virtuvi. Piecas minūtes haotiski meklējis dzīvojamā istabā sveces, Sabirs beidzot trīs atrada uz grīdas -

Acu vīrs pirms divām diennaktīm bija notriecis tās zemē ar ugunsdzēšamā aparāta putu strūklu.

Sveces aizdedzis, Sabirs nolūkojās savās ēnās uz sienas gluži kā nāves dejā, brīnīdamies - ne jau pirmo reizi -, kādēļ vispār ļāvis sevi pārliecināt, ka šajā mājā jāatgriežas. Vismaz viens racionāls grauds šādā rīcībā bija - Sentmarīdelamērā mudžēja policisti, kuri meklēja Acu viru un uzmanīja ceļus, kas veda pilsētā.

Kopš briesmīgajiem notikumiem māja šķita pārvērtusies nolādētā vietā. Sabirs jutās neomulīgi, ka atrodas telpā, kur nežēlīgi nogalināts cilvēks - turklāt gājis nāvē vieglprātīgu ilūziju dēļ. Viņš atcerējās, cik ļoti mānušu uzskati par nāvi atšķiras no viņa postviktoriāņu laikmeta spriedumiem.

Bija jau ļoti labi šeit sēdēt un fantazēt par pareģojumiem, lai gan patiesībā varēja izrādīties, ka tajā bambusa caurulītē nekādu vārsmu nav. Ja nu tajā iekļuvuši smecernieki? Četrsimt piecdesmit gadi ir pietiekami ilgs laiks, lai ietu bojā ari pergaments.

Viņš apsēdās uz dīvāna un atvēra līdzpaņemto franču valodas vārdnīcu, kam iepriekš uz galda līdzās bija nolicis pildspalvu un papīru. Bubulis bija aizdevis lielu, bezgaumīgu rokas pulksteni, un Sabirs to novietoja blakus pārējiem priekšmetiem. Ierastās kustības nomierināja.

Pār plecu viņš palūkojās uz koridoru. Tā kā uguns kaminā bija pieņēmusies spēkā, Sabiru pārņēma drošības sajūta. Ja pareģojumus vispār iespējams atrast, Jola tos atradīs. Tad meitene atbrauks uz šo māju, viņš paņems vārsmas un sūtīs Jolu kopā ar Režē atpakaļ uz Sentmarīdelamēru. Šeit viņš paliks viens un nakts klusumā iztulkos un pārrakstīs pareģojumu tekstu. Dabūjis vārsmas, viņš tās vairs neizlaidīs no rokām.

Kad pienāks rīts, viņš ar kurjeru aizsūtīs oriģinālus savam izdevējam Ņujorkā, bet pats pētīs kopijas tik ilgi, kamēr pilnīgi sapratīs, kas vārsmās teikts. Prasmīgi savijot pareģojumus ar stāstu par to atrašanu, radīsies lielisks bestsellers. Viņš kļūs bagāts. Aleksis varēs apprecēt Jolu, un viņš tiks prom.

Vēl divdesmit minūtes. Ilgākais. Tad viņa rokās nonāks viens no pasaules dižākajiem, vēl neatklātajiem noslēpumiem.

Augšstāvā kaut kas nobūkšķēja. Tad atkal iestājās klusums.

Sabirs pielēca kājās. Uz skausta matiņi sacēlās stāvus gluži kā sunim spalva. Svētā debess, kas tas bija? Viņš ieklausījās, taču nekas vairs nebija dzirdams. Tajā brīdī tālumā atskanēja automašīnas motora rūkoņa.

Vēlreiz zaglīgi palūkojies pār plecu, Sabirs izsteidzās ārā. Varbūt augšā atsprāga vaļā vecas kumodes durvis? Varbūt policisti kaut ko pārvietoja, teiksim, moskītu tīklu un tas, kādu laiku šūpojies, beidzot nokrita? Varbūt patiesībā troksnis nāca no āra? Vai no jumta?

Gaidīdams, kad ieraudzīs tuvojamies Audi, Sabirs nopētīja māju. Pie velna! Nākamajā mirklī viņa prātu jau nodarbināja kas cits - agri vai vēlu viņam būs savam draugam Džonam Tonam jāpaskaidro, kāpēc viņš nozaga tā braucamo.

Automašīnas priekšējo lukturu gaismā Sabirs piemiedza acis. Jā, pasažieru sēdeklī bija redzama Jola. Pie stūres sēdēja Bubuļa znots. Aleksis mierīgi dusēja savā gultā Sentmarīdelamērā, bet blakus, viesiem domātajā guļamvietā - Sabirs. Vismaz tā domāja seržants Spola.

Sabirs piegāja pie automašīnas. Vējš sabužināja viņa matus. Viņš pamāja, lai Režē izslēdz lukturus. Sabirs bija pārliecināts, ka purvos joprojām uzturas policisti, bet šai mājai nedrīkstēja pievērst viņu uzmanību.

-   Atvedi?

Jola aizbāza roku aiz jakas. Sabira luktura gaismā viņas seja šķita sīka un viegli ievainojama. Viņa pasniedza Sabiram bambusa caurulīti, palūkojās uz māju un nodrebēja.

-    Vai radās problēmas?

-    Divi policisti izmantoja būdu par pagaidu patvērumu. Gandrīz atrada mani, bet tad viņus aizsauca prom.

-   Aizsauca prom?

-   Vienam no viņiem piezvanīja, un es dzirdēju, ko viņš pēc tam sacīja pāriniekam. Kapteinis Kalks zinot, kurp devies Acu vīrs. Uz Sentropēzas pusi. Visi policijas spēki pārsviesti uz turieni. ŠI vieta viņus vairs neinteresē.

-    Paldies Dievam!

-Gribi, lai palieku kopā ar tevi?

-   Nē. Esmu iekūris kamīnu un aizdedzis sveces. Viss būs kārtībā.

-   Rītausmā Bubulis atbrauks tev pakaļ. Vai esi pārliecināts, ka negribi doties mums līdzi?

-   Tas būtu pārāk bīstami. Seržants Spola varētu kaut ko uzost. Viņš nemaz nav tik stulbs kā izskatās.

-   Ir gan.

Sabirs iesmējās.

Jola vēlreiz palūkojās uz māju un tad iekāpa mašīnā.

-    Man nepatīk šī vieta. Nevajadzēja tikšanos norunāt šeit.

-   Kur tad vēl es varētu apmesties? Šī ir vienīgā piemērotā vieta.

-    Laikam gan. - Viņa nedroši pacēla roku. - Varbūt tomēr pārdomāsi?

Kad Sabirs papurināja galvu, Režē iestūrēja mašīnu iebrauktajās sliedēs. Ticis uz ceļa, viņš ieslēdza lukturu gaismu.

Noraudzījies, kā automašīna nozūd skatienam, Sabirs devās atpakaļ uz māju.

septiņdesmit sestā nodaļa

Kapteinis Kalks atslīga krēsla. Priekšā izklātais dokuments šķita neloģisks. Izskatījās, ka tas rakstīts, lai izteiktu Francijas karaļa Luija IX gribu, kaut gan datēts ar tūkstoš divsimt divdesmit astoto gadu. Tatad divus gadus pēc viņa kāpšanas troni. Tā kā kronēšanas dienā zēns bija vienpadsmit gadus vecs, dokumenta tapšanas brīdi viņam bijuši trīspadsmit vai četrpadsmit gadi. Zīmogi katrā ziņā bija īsti - Luija Svētā un viņa mātes, Kastīlijas Blankas, spiedogi. Tajos laikos karaļa zīmoga viltotāju pakārtu, saraustītu gabalos vai sadedzinātu, bet viņa pelnus izmantotu ziepju vārīšanā.

Zem karaļa un viņa mātes parakstiem bija vēl trīs paraksti - karaļa padomnieka (līdztekus Vilarduēnam un Fruasāram arī viens no izcilākajiem agrīnās Francijas vēstures hronistiem) Žana de Žuenvila, karaļa biktstēva Žofruā de Boljē un karaļa kapelāna Gijoma de Šartra paraksts. Kalks papurināja galvu. Universitātē viņš bija lasījis de Žuenvila Histoire de Saini Louis, "Luija Svētā hroniku", un skaidri zināja, ka de Žuenvils tajā tūkstoš divsimt divdesmit astotajā gadā bija tikai četrus gadus vecs. Pārējo personu vecumu ari nebūtu grūti noskaidrot. Kļūme radīja aizdomas, ka ari dokumenta - šķiet, tā bija privilēģiju un atzinības harta organizācijai Corpus Maleficus - datums ir kļūdains.

Tajā bridi Kalks atcerējās plauktā ieslēgto vīna kausu ar iniciāļiem CM. "Diez vai sakritība," viņš sprieda. "Slepena istaba, noslēpumi, intrigas, sazvērestības…" Nepatīkami pārsteigts, viņš atkal pievērsās dokumentam.

Kaut ko drūmi noņurdējis, viņš apgrieza to otrādi un nopētīja ar palielināmo stiklu. "Jā, tieši to es biju gaidījis." Tur bija tikko jaušams teksts. Ačgārns teksts. Tā varētu rakstīt kreilis, kam lūgts atdarināt arābu manieri rakstīšanā no labās puses uz kreiso. Kalks zināja, ka viduslaikos kreiso uzskatīja par sātana pusi. Latīņu valodā vārds sinister nozīmē ne tikai "kreisais", bet arī "ļauns", šo priekšstatu ieviesa agrīnie grieķu pareģi, kas uzskatīja, ka pār kreiso plecu redzēta zīme vēsta ļaunu.

Kalks pavilka dokumentu tuvāk gaismai un visbeidzot vilies pacēla pie acīm. Nekā. Raksts nebija atšifrējams - lasīšanai vajadzēja elektronu mikroskopu.

Prātā iešāvās grāfienes vārdi, ko viņa teica pirmajā tikšanās reizē. Kalks jautāja, ko trīspadsmitais pērs nesis karaļa kronēšanas ceremonijā, un viņa atbildēja: "Viņš nenesa neko, kapteini. Viņš sargāja." Tad Kalks jautāja: "Sargāja? No kā?" Grāfiene bija pasmaidījusi un atbildējusi: "No Sātana, protams."

Kā gan mirstīgais var aizsargāt Francijas kroni no sātana?

Pamazām Kalku pārņēma atskārsme. Corpus Maleficus. Ko tas nozīmē? Viņš centās atcerēties skolā apgūto latīņu valodu. Corpus nozīmē "korpuss", "cilvēku grupa, kam ir vieni un tie paši mērķi". Maleficus? "Ļaunums", "ļaundarība", "postījums".

Tātad cilvēku grupa, kuras uzdevums ir darīt ļaunu? Diez vai. Luija Svētā aizgādībā tāda nevarēja eksistēt - šis karalis bija tik dievbijīgs, ka uzskatīja dienu par velti nodzīvotu, ja nebija apmeklējis divas pilnas mesas un pārējos dievkalpojumus. Viņš pusnaktī lēca ārā no gultas, lai atkal dotos uz baznīcu.

Vai tas nozīmē, ka šī cilvēku grupa kalpoja, lai vājinātu sātana varu? Taču - kā gan lai cilvēks kaut ko tādu spētu? Ne jau ar homeopātijas palīdzību…

Kalks piecēlās. Bija pienācis laiks atkal parunāties ar grāfieni.

septiņdesmit septīta nodaļa

Ašors Bals gulēja tajā pašā vietā, kur iepriekš bija nokritis. Brūce atkal bija atvērusies, un asinis lēni plūda pa kaklu lejup. "Pēc brīža es celšos. Virtuvē katrā ziņā kaut kas atradīsies, ar ko varēs apturēt asiņošanu. Ja ne, došos purvājā un savākšu sfagnu sūnas. Pagaidām tepat pagulēšu un atgūšos. Kur jāsteidzas? Neviens nezina, ka esmu šeit. Neviens mani negaida."

Ārpusē pie mājas nošņirkstēja automašīnas riepas.

Policija. Galu galā tomēr atsūtījuši sargus. Pirms došanās pie miera tie izies cauri visām istabām. Cilvēkiem tā ierasts. To sauc par māņticību. Savas teritorijas pārbaude. Mantojums no senčiem, kas dzīvoja alās.

Dusmīgs Bals vilkās uz priekšu. "Paslēpšos zem gultas." Tas, kuram būs tas gods pārbaudīt augšstāvu, apmierināsies ar luktura gaismas iespīdināšanu katrā istabā. Diez vai pētīs sīkāk. Kādēļ lai viņš to darītu? Šī taču bija tikai parasta kriminālnozieguma vieta.

Bals izņēma no maksts savu Redhau'k revolveri. Varbūt ieradies tikai viens? Tad varētu viņu apsteigt un iegūt mašīnu. Šī māja atradās tik tālu no citām, ka šāvienu diez vai kāds dzirdēs.

Pirksti skāra dziļi kabatā noslēpto mobilo telefonu. "Jācer, ka baterija vēl nav pavisam tukša un kritienā aparāts nav bojāts. Varbūt piezvanīt Kundzei, savai mātei? Pateikt, ka dodos mājās?"

Ja nu kruķi sarunas noklausās? Vai tas ir iespējams? Bals domāja, ka ne. Turklāt viņiem nav iemesla, lai turētu aizdomās Kundzi, viņa māti.

Apakšstāvā nebija dzirdama ne skaņa. Policisti droši vien vēl staigā pa āru un pārbauda teritoriju.

Viņš uzspieda numuru un gaidīja signālu.

-    Kas zvana?

-   Miluins, te grāfs. Man jārunā ar grāfieni. Steidzami.

-   Šeit ir policija, kungs. Viņi zina, kas jūs esat.

Bals aizvēra acis. Vai to viņš bija gaidījis? Kāds fatālistiski noskaņots džins čukstēja ausī, ka bija gan.

-   Vai viņa lūdza nodot man kādu ziņu? Ja es piezvanītu?

-   Tikai vienu vārdu, kungs. Fertigmachen.

-   Fertigmachen?

-   Viņa teica, ka jūs sapratīšot, kungs. Man jābeidz runāt, jo tuvojas policisti.

septiņdesmit astotā nodaļa

Pec tam Bals vel mazliet pagulēja. Šķita, ka viņš te zaudē, te atgūst samaņu - ka cilvēks, kurš pirms operācijas saņēmis par maz ētera.

Vienbrid viņam izklausījās, ka dzird kāpnēs soļus, tādēļ viņš zem gultas pavēlās tālāk un gaidīja piecas nebeidzamas minūtes, turēdams revolveri šaušanas gatavībā. Tad atkal iegrima nemaņā.

Viņu pamodināja trokšņi virtuvē. Šoreiz par to šaubu nebija. Šķindēja krūzes. Kāds vārīja kafiju. Balam šķita, ka viņš saklausa butāna gāzes sīkšanu un saož pupiņu smaržu.

Viņam jāpaēd un jāpadzeras. Trokšņi virtuvē apslāpēs viņa soļus. Ja lejā ir divi cilvēki, jo sliktāk. Viņš nogalinās abus, izmantodams pārsteiguma momentu. Kruķi droši vien pārliecināti, ka viņš ir ceļā uz Kamarā zemesragu. Ļoti labi. Lai policija domā, ka noziedznieks izsprucis cauri viņu kordonam. Lai ķer vēju.

Ja šie viņu ieraudzīs policijas automašīnā, būs pagalam apstulbuši. Varētu pat uzvilkt formastērpu un uzlikt saulesbrilles.

Pusnaktī?

Bals lēni pašūpoja galvu. Kāpēc viņam trūkst enerģijas? Kāpēc viņš tik daudz guļ?

Odens. Viņam vajadzīgs ūdens. "Bez ūdens es nomiršu. Asiņu zudums tuvina nāvi."

Viņš ar mokām piecēlās kājās un, turēdams revolveri nolaistā rokā, streipuļoja uz kāpņu pusi.

septiņdesmit devītā nodaļa

Sabirs pārlauza bambusa caurulītes vaska zīmogu. Nāsīs iespiedās savāda smarža, un brīdi viņš ļāvās domām. Aromāts atgādināja zemes smaržu, tas bija salds un silts. Vīraks? Jā, droši vien. Pielicis caurulīti pie deguna, Sabirs ieelpoja. Neticami. Kā gan smarža saglabājusies tik ilgi?

Kad Sabirs uzsita ar caurulīti pa galdu, no tās izkrita sveķu gabaliņš. Sirdi pārņēma nemiers. Vai vīraks izmantots par konservantu? Varbūt caurulītē glabāts tikai vīraks? Pēc nākamā - spēcīgāka un niknāka - sitiena viņam klēpī iekrita pergamenta tīs- toklītis.

Dokumentu atrullējis, Sabirs izklāja to sev priekšā uz galda. Pergaments bija apmēram sešas reiz astoņas collas liels. Aprakstīts no abām pusēm. Teksts sagrupēts pa četrām rindiņām. Tās bija katrēnas.

Sabirs sāka skaitīt. Vienā pusē bija divdesmit sešas katrēnas, otrā - tikpat. Krūtīs jautās sasprindzinājums.

Viņš pievilka pergamentu sev tuvāk. Rūpīgi sekojot oriģinālam, viņš pirmo katrēnu pārrakstīja un tad sāka tulkot.

Astoņdesmitā nodaļa

Kalks nenolaida skatienu no grāfienes. Istabā viņi bija tikai divi - tā bija lūgusi grāfiene, izdzirdēdama, ka viņš grasās uzdot jaunus jautājumus.

-   Tātad jūsu dēls vēlas atgriezties mājās?

Grāfiene aizkaitināta pavēcināja ar roku, it kā gribētu aizgai- nīt nepatīkamu smaku.

-   Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

-    Mani darbinieki pārtvēra telefona sarunu, kundze. - Kalks nopūtās. - Jūsu dēls runāja ar sulaini Miluinsu. Ar to pašu sulaini, kurš centās aizslēgt slepeno istabu. Jūsu dēls nosauca Miluinsu vārdā, tātad nekādu šaubu nevar būt.

-   Kā jūs zināt, ka tas bija mans dēls? Miluinss pa telefonu var runāt, ar ko vien vēlas. Esmu ļoti iecietīga pret kalpotājiem. Atšķirībā no citiem.

-Jūsu dēls nosauca sevi par grāfu.

Grāfiene sadrūma.

-    Nekad mūžā neesmu dzirdējusi kaut ko tik absurdu. Mans dēls jau gadiem nav zvanījis uz šejieni. Es taču stāstīju, ka viņš iestājās leģionā, par spīti maniem dedzīgajiem iebildumiem. Nesaprotu, kādēļ jūs tā mokāt mūsu ģimeni.

-   Miluinss nodeva jūsu dēlam ziņu.

-    Beidziet runāt blēņas!

-   Tas bija viens vārds. Vācu valodā. Fertigmachett.

-    Es nesaprotu vācu valodu. Nedomāju, ka to saprot Miluinss.

-    Fertigmachen nozīmē kaut ko "pabeigt". Vai "sakaut, uzvarēt" kādu.

-   Tiešām?

-   Jā. Tas varētu nozīmēt arī pavēli nogalināt sevi.

-    Vai jūs apsūdzat mani, ka esmu pavēlējusi dēlam nonāvēties? Apžēlojieties, kapteini! Vai jūs domājat, ka manī nav ne mazumiņa mātes jūtu?

-    Nē. Es uzskatu, ka jūs lūdzāt dēlu noslepkavot kādu citu. Cilvēku, vārdā Sabirs. Nogalināt Sabiru, lai pabeigtu šo misiju. Varu jums pavēstīt, ka šī persona ir mūsu uzraudzībā. Ja jūsu dēls mēģinās Sabiru nogalināt, viņu notvers.

-Jus teicāt: "Nogalināt Sabiru, lai pabeigtu šo misiju." Par kādu misiju jūs runājat?

-    Es zinu par Corpus Maleficus, kundze. Izlasīju dokumentu, ko jūs glabājat slepenajā istabā.

-   Jūs neko nezināt par Corpus Maleficus, kapteini, un šo dokumentu neesat lasījis, jo tas ir šifrēts. Jūs blefojat, bet es uz jūsu ēsmas neuzķeršos.

-   Vai jūs neuztrauc dēla rīcība?

-    Ļoti uztrauc, kapteini. Vai to jūs gaidījāt? Mani tā ļoti uztrauc.

-   Šifrēšanas speciālisti drīz atkodēs pergamenta tekstu.

-   Nedomāju vis.

-    Vai jums ir zināms, kas tajā teikts?

-   Protams. Tūdaļ pēc kāzām virs lika šo tekstu man iemācīties no galvas. Tas sarakstīts valodā, kas zināma tikai šauram izredzēto lokam. Taču esmu jau veca un dokumenta saturs man no prāta pagaisis.

-   Manuprāt, jūs esat ļauna sieviete, kundze, un es domāju, ka par jūsu dēla nodarījumiem atbildīga esat jūs. Jūs, kas esat ar mieru ziedot dēlu sātanam, ja tas ir jūsu un jūsu organizācijas interesēs.

-   Muļķības, kapteini. Jums nebūs pa spēkam padarīt mani par vainīgu. Tās ir tikai spekulācijas. Tiesa jūs izsmies.

Kalks piecēlās.

Grāfienes sejai pārslīdēja savāda ēna.

-   Turklāt jūs kļūdāties vēl vienā jautājumā. Es nekad neziedotu savu dēlu Sātanam, kapteini. Sātanam nekad. Par to varat but pārliecināts.

Astoņdesmit pirmā nodaļa

Likdams kāju uz pēdējā no šķietami nebeidzamajiem pakāpieniem, kas veda uz pirmo stāvu, Bals paslīdēja un smagi atkrita pret sienu. Tik smagi, ka aiz sāpēm nolamājās, kad ievainotais plecs atsitās pret balustrādi.

Sabirs izslējās. Policija. "Acīmredzot kāds tomēr šeit atstāts. Varbūt puisis gluži vienkārši uzgājis augšstāvā, lai nosnaustos? Cik muļķīgi, ka pirms ķeršanās pie darba nepārbaudīju māju!"

Savācis papīrus un piecēlies no krēsla, Sabirs nostājās ar muguru pret kamīnu. Vairs nebija laika skriet uz durvīm. "Mēģinā

šu kaut kā izlocīties. Varu taču samelot, ka gribēju paņemt savas mantas. Varu parādīt šo vārdnīcu un dokumentus."

Dzīvojamās istabas durvīs iestājās Bals - gluži kā ģindenis no kapa. Seja bija bāla kā krīts, acis aizpampušas… Sveču gaismā viņš atgādināja dēmonu. Krekla priekša bija asiņaina, tāpat arī kakls un plecs. Kreisajā rokā viņam bija revolveris. Šausmu pārņemts, Sabirs vēroja, kā viņš to paceļ un nomērķē.

Iespējams, pirmo un vienīgo reizi mūžā Sabirs rīkojās impulsīvi. Viņš svieda Acu vīram ar vārdnīcu un vienlaikus pagriezās pret kamīnu un nokrita uz ceļiem. Mirkli pirms šāviena Sabirs iemeta seno pergamentu un savas piezīmes liesmās.

Astoņdesmit otrā nodaļa

Atjēdzies Sabirs nesaprata, kur atrodas. Viņš mēģināja pakustēties, bet tas neizdevās. Nāsīs iecirtās kodīga, pretīga smaka. Viņš mēģināja atbrīvot rokas, taču tās bija iestigušas smirdīgā masā, kas sniedzās viņam līdz atslēgas kaulam. Tikai galva bija ārā. Sabirs izmisīgi centās izkārpīties laukā, bet slīga purvā vēl dziļāk.

-   Es gan tā nedarītu.

Sabirs pacēla skatienu.

No augšas uz viņu raudzījās Acu virs. Sešas collas virs Sabira galvas vīdēja paliels caurums - mazliet platāks, nekā vajadzīgs cilvēkam, lai pa to izlīstu. Vāku Bals bija pavilcis nost un spīdi- nāja lukturi Sabiram sejā.

-   Tu esi senā atkritumu bedrē, šajā mājā laikam nekad nav bijis kanalizācijas. Man pat neizdevās šo bedri uzreiz atrast. Taču piekriti, ka tai nav ne vainas. Starp mēsliem un šim caurumam ir desmit collas. Apmēram tik daudz vajag tavai galvai, Sabir, un vēl dažas collas paliek pāri. Kad šo luku aizvēršu un noslēgšu, tev pietiks gaisa… ē, kādai pusstundai. Ja vien

oglekļa monokslds, ko izdala visi šie atkritumi, nenobeigs tevi ātrāk.

Sabiram sāpēja kreisie deniņi. Gribējās tos aptaustīt, bet tas nebija iespējams.

-    Ko tu ar mani izdarīji?

-    Neko. Pagaidām neko. Seju tev sabojāja rikošets. Mana lode trāpīja kamīna malā brīdī, kad tu apsviedies, lai iznīcinātu pareģojumus. Deformētais metāla gabaliņš atlēca un iebelza tev pa ausi. Tu acumirklī atslēdzies. Piedod.

Pēkšņi Sabirs juta, ka viņu pārņem klaustrofobija. Viņš centās elpot vienmērīgi, taču sevi savaldīt viņam vairs nebija pa spēkam. Sabirs sāka klepot kā astmas slimnieks.

Bals ar ieroča stobru uzsita viņam pa virsdeguni.

-    Tik nekrīti histērijā! Es gribu, lai tu paklausies, turklāt uzmanīgi. Tu jau esi mironis. Lai ari kas notiktu, es tevi nogalināšu. Tu mirsi šeit, un nevienam neienāks prātā tevi te meklēt.

Sabiram sāka asiņot deguns. Baidīdamies no nākamā sitiena, viņš grieza galvu prom no ieroča stobra, taču asiņu un ekskrementu smārds izraisīja jaunu klepus lēkmi. Brīdi rīstījies, viņš beidzot atguva paškontroli un pastiepa kaklu augstāk, lai ievilktu plaušās nedaudz svaigāku gaisu.

-   Kāpēc tu joprojām runā ar mani? Kāpēc nepabeidz iesākto, un viss?

Bals saviebās.

-    Pacietību, Sabir, pacietību. Es joprojām runāju ar tevi, jo tev ir kāda vājība. Fatāla vājība, ko es pret tevi grasos izmantot. Es redzēju, kā Samuā apmetnē tevi iebāza koka kastē, un redzēju, kādā stāvoklī tu biji, kad tevi no turienes izņēma. Vairāk par visu pasaulē tevi biedē tava klaustrofobija. Tieši to es tev piedāvāju. Pēc sešdesmit sekundēm es aizvēršu un aizslēgšu vāku un atstāšu tevi šeit sapūšanai. Taču tev ir iespēja izpirkt meičas dzīvību. Meičas, ne savējo. Tu vari.man nodiktēt pareģojumus. Neizliecies, ka nesaproti, par ko es runāju. Tev bija pietiekami daudz laika, lai pārrakstītu un iztulkotu vārsmas. Es apskatīju vārdnicu, ar ko tu man meti. Es aprēķināju, cik ilgi tu sēdēji tajā istabā no brīža, kad atbrauca mašīna. Jā, es to dzirdēju. Tātad vairākas stundas. Nodiktē man vārsmas, un tad es iešaušu tev galvā, lai tev nav jāmirst nosmokot. Turklāt es apsolu, ka meiteni atstāšu dzīvu.

-    Es ne… - Sabiram bija grūti runāt. - Es ne…

-   Rakstīji gan! Es apskatīju paliktni, uz kura tu rakstīji. Tu pārrakstīji un pārtulkoji daudzas rindiņas. To paliktni es analizēšu vēlāk, bet vispirms tu izstāstīsi visu, kas man vajadzīgs. Ja atteiksies, es meiteni sameklēšu un izdarīšu ar viņu to pašu, ko ar grūto sievieti izdarija Dreisigakeras bende. Visu līdz pēdējam - būs gan pletnes cirtieni, gan applaucēšana, gan īstais moku rata pagriezienu skaits. Mazā Jola taču tev to izstāstīja, vai ne? Vakara pasaciņu, ko es viņai nolasīju, kamēr viņa gaidīja nāvi? Pēc tavas sejas izteiksmes spriežu, ka izstāstīja. Iespaidīgi, vai ne? Tu vari viņai to aiztaupīt, Sabir. Tu vari mirt kā varonis. - Bals piecēlās kājās. - Padomā.

Lūkas vāks aizcirtās, un bedrē iestājās tumsa.

Astoņdesmit trešā nodaļa

Sabirs sāka kliegt. Šīs skaņas bija briesmīgākas par izmisuša, ieslodzīta cilvēka kliedzienu, tas bija dzīvniecisks kauciens, kas nāk no neapzinātiem dvēseles dziļumiem, dvēseles, kurā vairs nedzīvo cerība.

Augšā atskanēja troksnis, it kā virsmai pāri vilktu ko smagu. Sabirs apklusa - kā dzīvnieks, kas jūt mednieka tuvošanos. Tumsa bija absolūta, tik pilnīga, ka šķita vai purpursarkana.

Atsākās refleksīva rīstīšanās, un Sabirs juta, ka sirds pēc katras spontānās ķermeņa raustīšanās sažņaudzas. Viņš centās domāt par ārpasauli. Iztēlojās, ka nav ieslodzīts tumšajā bedrē, kas draudēja viņu aprīt un laupīt viņam saprātu. Taču tumsa bija tik melna un bailes tik neizmērojamas, ka Sabirs nespēja pār savām domām valdīt.

Viņš mēģināja pacelt rokas. Vai tās sasietas? Vai Bals izdarījis arī to?

Pēc katras kustības viņš grima arvien dziļāk. Mēsli sniedzās viņam līdz zodam un draudēja smelties mutē. Viņš sāka raudāt, mēģinādams vēcināt rokas - kā cālis spārnus.

Bals atgriezīsies. Viņš teica, ka atgriezīsies, lai vēlreiz iztaujātu par pareģojumiem. "Tā būs mana pēdējā iespēja," Sabirs domāja. "Es pierunāšu Balu, lai izceļ mani ārā no bedres, teikšu, ka uzrakstīšu visu, ko zinu. Un tad es viņu pieveikšu. Nekas visā pasaulē nepiespiedīs mani atkal nonākt šajā bedrē. Ja vajadzēs, es miršu. Nonāvēšos pats."

Sabirs atcerējās, ka Balam ir savainota kreisā roka. "Viņš nemaz nevarēs izvilkt mani ārā. Brinums, ka šeit iemest pietika spēka. Tikt galā ar samaņu zaudējušu cilvēku ir vienkārši - tikai jānotur līdzsvars, jāvelk upuris aiz apkakles un jāpaļaujas uz gravitācijas spēku. Taču šajā Dieva zemītē laikam gan nav tādas varas, kas dotu Balam spēku dabūt no šejienes mani ārā."

Jo mirklis, jo vairāk bija jūtams bedrē valdošo gāzu iespaids. Sabirs juta, ka ceļas augšup - it kā viņu no apakšas kāds stumtu. Sākumā šķita, ka viņu piespiedīs pie aizslēgtās lūkas - kā cilvēku, kurš dehermetizētā lidmašīnā pierauts pie iluminatora. Taču tad ķermenis, celdamies augšup, saliecās kā burts U. Pēc brīža, izpletis rokas, Sabirs planēja izpletņlēcēja pozā, lai gan nekādas gaisa pūsmas nejuta.

Sabirs paskatījās lejup - ar tādu augstprātīgu paviršību, it kā tas nebūtu viņš, kas pēkšņi izniris no mēsliem.

Ļaudamies halucinācijām, viņš arvien dziļāk slīga savādā apjukumā. Vējš norāva vispirms rokas - Sabirs redzēja, kā tās aizvirpuļo pa gaisu. Nākamās bija kājas.

Viņš sāka vaidēt.

Pēc spēcīga rāviena ķermeņa apakšējā daļa notrūka, un tai līdzi aizvilkās arī zarnas, aknas, kuņģis un pūslis. Krūtis atvērās, un sirds, plaušas un ribas sabirza driskās. Sabirs gribēja tās satvert, taču viņam nebija roku. Viņš nespēja saglābt savu ķermeni, no kura bija atlikusi tikai galva - gluži kā tajā šamaniskajā sapnī, kad viņam tuvojās sava seja ar nekustīgajām acīm.

Galvai pavērās mute, un ārā līda čūska - resns pitons ar zvīņām kā zivij, spožām acīm un kāru muti, kas pletās arvien lielāka, draudēdama pārplīst. Pitons pavērsās atpakaļ un aprija viņa galvu - viņš redzēja, kā tā slīd dziļāk čūskas ķermenī, kur to uz priekšu bīdīja spēcīgi muskuļi.

Kad pitons pagriezās, tam bija viņa seja - ar tādu pašu sadragātu ausi. Seja mēģināja runāt, taču Sabirs nesaprata, ko pats saka. Viņš vienlaikus bija čūskas ķermenī un ārpus tā. Nez kāpēc šķita, ka nespēja dzirdēt nāk no aprītās galvas, kas gluži kā maltas gaļas gabals virzījās pa čūskas barības vadu.

"Gluži kā piedzimšana," Sabirs domāja. "It kā es slīdētu pa dzemdību kanālu. Tāpēc mani moka klaustrofobija. Tā ir mana piedzimšana. Kaut kas saistīts ar dzimšanu."

Nu Sabirs spēja redzēt ar čūskas acīm un just ar čūskas ādu. Viņš bija čūska, un čūska bija viņš.

Roka iznira no mēsliem tieši blakus sejai. Viņš juta sniedzamies to sev pie kakla, it kā tā joprojām būtu atrauta no ķermeņa.

Viņš joprojām bija čūska. Bez rokām.

Roka pieskārās kaklarotai, ko bija iedevis šamanis.

Čūska. Kaklarotā bija čūska.

Inde. Kaklarotā bija inde.

"Jāiedzer. Jānonāvējas. Tieši to nozīmē šis sapnis," Sabirs sprieda.

Pēkšņi viņš atgriezās īstenībā. Pie lūkas kāds skrāpējās. Tūdaļ Bals to atvērs.

Ar brīvo roku Sabirs noplēsa auduma kumšķi no krekla priekšpuses un iebāza sev mutē, mēģinādams to ierit dziļāk, lai nosprostotu ceļu indei.

Viņš sāka rīstīties, taču vairs nelikās par to ne zinis.

Bals taisīja vaļā lūku.

Elpodams caur degunu, Sabirs saspieda mutē indes bumbiņu. Viņš to juta uz mēles. Pie aukslējām. Deguna kanālos.

Kad lūka atvērās, Sabirs izlikās par mirušu. Mirkli pirms gaismas stara parādīšanās viņš nodūra galvu, gandrīz iespiezdams seju mēslos, lai Bals nodomātu, ka upuris noslīcinājies.

Bals aizkaitināts ņurdēja un pastiepa rokas, lai satvertu viņa galvu.

Nākamajā mirkli Sabirs ar brīvo roku ieķērās Bala krekla apkaklē. Uz mirkli zaudējis līdzsvaru, Bals sāka zvēroties.

Sakopojis visus spēkus, Sabirs vilka Balu bedrē. Skatiens apstājās pie vaļējās brūces Bala kaklā.

Kad abu galvas bija vienā augstumā, Sabirs piespieda muti pie Acu vīra brūces un iegrūda mēli lodes caurumā, izšķīdinādams nāves zāles viņa asinīs.

Atlikušo indi Sabirs izspļāva bedrē un sagatavojās mirt.

Astoņdesmit ceturtā nodaļa

Grāfienes nopratināšana atgādināja coitus reservatus, aizturētu ejakulāciju, - citiem vārdiem, Žoriss Kalks bija cieties tik ilgi, ka gala efekts sniedza tikpat lielu apmierinājumu kā "slapjais sapnis".

Pirms izjautāšanas viņš bija sev iegalvojis, ka gūs virsroku. Grāfiene, protams, aizstāvēsies. Kāpēc gan viņa, veca sieviete, nevarētu gluži vienkārši atzīties un izbeigt šo jezgu? Nāvessods Francijā ir atcelts. Grāfu visticamāk aizvestu uz garā vājo patversmi, kur viņš pēc sirds patikas varētu turpināt dinastijas spēlītes - pilnā pārliecībā, ka pēc piecpadsmit vai divdesmit gadiem tiks izmests sistēmā ar zirnīti "nekaitīgs" ap kaklu.

Bet nē - Kalks sastapās ar ķieģeļu mūra ekvivalentu cilvēku pasaulē. Karjeras laikā viņš reti bija ticies ar tādiem, kuri ir tik pārliecināti par savas rīcības pareizību. Kalks saprata, ka tieši grāfiene ir dēla virzītājspēks visos viņa nodarījumos, - viņš to gluži vienkārši zināja. Taču pierādīt nevarēja.

-    Vai tas esat jūs, Spola? - Kalks turēja mobilo telefonu sešu collu attālumā no mutes, it kā tas būtu mikrofons. - Kur patlaban ir Sabirs un Difontēns?

-   Guļ, kungs. Ir divi naktī.

-   Vai pārbaudīji nesen? Pēdējās stundas laikā?

-    Nē, kungs.

-   Tad pārbaudi nekavējoties!

-   Vai pēc tam jāpiezvana jums?

-   Mēs nepārtrauksim sarunu. Ņem telefonu līdzi. Tam jau šis aparāts ir domāts, vai ne?

Seržants Spola iztrausās no policijas mašīnas aizmugures sēdekļa. No segām un krēsla spilvena, ko Jola bija laipni sagādājusi, iznāca ērta miga. "Ko tas Kalks iedomājas?" seržants klusībā sodījās. "Ir taču pusnakts! Kādēļ lai Sabirs ar čigānu bēgtu prom? Viņus vairs netur aizdomās. Ja būtu ļauts, es Kalkam pateiktu, ka nav jēgas tērēt policijas spēkus, lai gluži vienkārši izmantotu savas likumīgās tiesības un izsekotu nevainīgus cilvēkus." Spoļu mājās gaidīja mīļa sieva un silta gulta. Tādas bija viņa likumīgās tiesības. Kā parasts, tās tika pārkāptas.

-    Es skatos uz čigānu. Viņš ir cieši aizmidzis.

-    Pārbaudi Sabiru!

-   Jā, kungs. - Spola atgrūda treilera iekšdurvis. - Viņš guļ gultā. Viņš… - Seržants apklusa. Paspēris vēl vienu soli dziļāk istabā, viņš ieslēdza gaismu. - Viņš ir prom, kungs. Gultā salikti spilveni, lai izskatītos, ka tur kāds guļ. Piedodiet, kungs.

-   Kur ir meitene?

-   Guļ kopā ar sievietēm, kungs. Ceļa otrā pusē.

-    Ej uz turieni!

-Tas nav iespējams, kungs. Jūs taču zināt, kadas ir tās čigānietes! Ja es ielauzīšos…

-    Ej uz turieni! Dabū to meiteni pie telefona.

Astoņdesmit piektā nodaļa

Spola caur vējstiklu vēroja garām slīdošos kokus. Bija sācis līt, un policijas automašīnas lukturu gaisma atspīdēja peļķēs, tādējādi apgrūtinot attālumu noteikšanu.

Izskatīdamās saspringusi, Jola blakus sēdeklī nemierīgi grozījās.

Seržants ieslēdza aizmugures loga tīrītāju.

-   Zini, tā nu gan viņam nevajadzēja rīkoties. Es taču varu zaudēt darbu!

-    Nevajadzēja mūs apsargāt. Tas notiek tikai tāpēc, ka mēs esam čigāni. Jūs izturaties pret mums kā pret salašņām.

Spola izslējās.

-   Nav tiesa. Es centos būs labs, ļāvu tev vaļu. Pat atļāvu kopā • ar Sabiru doties pie tā dziednieka. Un galu galā iekūlos nepatikšanās.

Jola veltīja viņam ašu skatienu.

-Tev taisnība. Citi mani kaitina daudz vairāk.

-   Jā. Nenoliedzu, ir cilvēki ar nepamatotiem aizspriedumiem. Taču es neesmu tāds. - Pastiepis roku, viņš ar piedurkni paberzēja vējstiklu. - Ja mums dotu mašīnas ar gaisa kondicionētājiem, varētu vismaz redzēt ceļu. Vai esam jau tuvu?

-    Esam klāt. Griezies pa kreisi un tad brauc taisni. Pēc brīža būs redzama māja.

Stūrēdams pa grambaino ceļu, Spola ieskatījās pulkstenī. Lai nokļūtu šeit, Kalkam būs vajadzīga vismaz stunda - ja vien viņam neizdosies sadabūt policijas helikopteru. Vēl viena nakts bez miega.

Seržants apturēja automašīnu purva mājas priekšā.

-   Tātad šeit viss notika?

Jola izlēca no auto un metās uz mājas ārdurvīm. Bažām īsta iemesla nebija, taču Kalka zvans un brīdinājums, ka Acu vīrs joprojām vajā Sabiru, bija iedragājis viņas nosvērtību. Jola bija iedomājusies, ka Acu vīrs uz visiem laikiem nozudis no viņu dzīves, bet nu nakts vidū viņa bija šeit un palīdzēja policijai.

-    Damo? - Viņa pārlaida skatienu istabai. Liesmas bija gandrīz apdzisušas, arī notecējušās sveces pēc desmit minūtēm izdegs. Gaismas tik tikko pietika, lai kaut ko saskatītu, par lasīšanu nevarēja būt ne runas. Viņa pievērsās seržantam Spolam.

-   Vai tev ir lukturis?

Seržants to ieslēdza.

-   Varbūt viņš ir virtuvē?

Jola papurināja galvu un aizsteidzās prom pa koridoru. Luktura apspīdētā meitenes seja pauda satraukumu.

-    Damo? - Viņa uz mirkli apstājās vietā, kur pirms divām dienām bija nogalināts Makrons. - Damo!

Jolai šķita, ka saklausījusi troksni. Piespiedusi roku pie krūtīm, viņa spēra nākamo soli.

Mājā atbalsojās šāviens. Jola iekliedzās. Seržants Spola skriešus metās viņai klāt.

-   Kas tas? Vai tu dzirdēji šāvienu?

-   Tas bija pagrabā. - Jola piespieda plaukstu sev pie kakla.

Nolamājies Spola izņēma pistoli no maksts. Viņam nepatika

ieroči. Trīsdesmit gadus dienēdams policijā, viņš ne reizi to nebija izmantojis.

-    Paliec šeit, jaunkundz. Ja atkal dzirdēsi šāvienu, skrien uz policijas mašīnu un brauc prom. Saprati?

-    Es neprotu.

Spola iedeva viņai mobilo telefonu.

-    Esmu uzspiedis kapteiņa Kalka numuru. Izstāsti viņam, kas šeit notiek. Lai viņš izsauc ātro palīdzību. Es nu iešu. - Cauri mājai Spola aizskrēja uz pagrabu, ar lukturi zīmēdams uz sienām gaismas apļus. Nevilcinādamies viņš atrāva pagraba durvis un metās lejā ar pistoli vienā rokā un lukturi - otrā.

Virs tādas kā senas ūdenstvertnes vai atkritumu bedres vidēja cilvēka kājas. Kamēr Spola apstulbis uz tām raudzījās, kājas nozuda bedrē, no kuras atskanēja savādi trokšņi. Mirkli Spola pārbijies stāvēja kā iemiets. Tad viņš devās uz priekšu un iespīdinā- ja bedrē gaismu.

Tur bija Sabirs - atliektu galvu un ieplestu muti. Viņa mokpilnā grimase atgādināja ņirdzīgu smīnu. Ar brīvo roku viņš turēja augšup Bala dūri, kurā bija sažņaugts Redhawk revolveris. Pēkšņi ārā no smirdīgās masas izšāvās Bala galva - asinīm pielijušās acis šķita necilvēciskas.

Revolveris sadrebēja, un pagrabtelpa uz mirkli pielija ar spilgtu gaismu.

Seržants nokrita uz viena ceļgala. Krūtis pārņēma vājums, kas pletās zemāk - vēderā un ģenitālijās. Viņš mēģināja pacelt roku ar pistoli, taču nespēja un ieklepojies novēlās uz sāniem.

Garām pašāvās kāds stāvs. Spola juta, ka viņam no rokām izņem gan pistoli, gan lukturi. Nākamajā mirklī viņš apķēra vēderu. Prātā uzplaiksnīja aina - sieva guļ gultā un mirdzošām acīm viņu gaida.

Šāvieni sprakšķēja atkal un atkal, izgaismodami pagrabu gluži kā zibens šautras vētras laikā. Spola apjauta, ka patālu aiz muguras skraida cilvēki. Tad kāds satvēra viņa rokas. "Vai tā ir sieva?

Vai šurp atvesta mana sieva?" Spola mēģināja to pajautat, taču vārdus apslāpēja skābekļa maska.

Astoņdesmit sestā nodaļa

-   Dzīvību jums izglāba meitene.

-   Zinu. - Sabirs pagrieza galvu, lai varētu saskatīt priežu galus, kas sniedzās līdz slimnīcas palātas logam. - Īstenībā esmu viņai pateicību parādā par daudz ko.

Kalks to izlikās nedzirdam. Viņu urdīja cits jautājums.

-    Kā viņa zināja, ka esat iedzēris indi? Kā viņa zināja, ka jums vajadzīgs vemšanas līdzeklis?

-    Vemšanas?

-Jola iedeva jums sinepju un sāls ūdeni, un jūs izvēmāt indi, ko bijāt norijis. Viņa izglāba arī Spoļu, kuru sašāva Acu vīrs. Ja sašauts cilvēks aizmieg, tā ir droša nāve. Viņa pie bedres runāja ar seržantu, lai tas neaizmieg, un vienlaikus turēja aiz rokas jūs. Ja nebūtu viņas, jūs būtu noslīcis.

-    Es jau teicu, ka viņa ir īpaša. Taču jūs, tāpat kā daudzi citi, neuzticaties čigāniem. Tas nav pareizi. Jums vajadzētu kaunēties.

-    Neesmu ieradies, lai noklausītos lekciju.

-    Kādēļ tad?

Kalks atslīga krēslā. Izņēmis no kabatas cigareti, viņš pēkšņi attapās, ka atrodas slimnīcā.

-    Lai saņemtu atbildes.

-   Ko tad es zinu? Mums sekoja vājprātīgais. Nu viņš ir beigts un mēs turpināsim ierasto dzīvi.

-   Ar to nepietiek.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Man jāzina, ar ko tas viss sākās. Kāpēc aizgāja bojā Pols Makrons. Un pārējie. Bals nebija jucis. Viņš bija saprātīgāks par mums visiem. Viņš ļoti skaidri zināja, ko un kāpēc grib.

-Jautājiet viņa mātei.

-Jau pajautāju. Velti. Viņa visu noliedz. Dokuments, ko atradām slepenajā istabā, nav atšifrējams. Mūsu priekšnieks domā, ka turpmāka nodarbošanās ar to būtu policijas resursu šķiešana. Viņa tiks cauri nesodīta. Kopā ar visu savu aristokrātisko sātana pazinēju bandu.

-    Ko jūs gribat no manis?

-   Jola atzinās seržantam Spolam, ka pareģojumi nav zuduši. Ka jūs tos izglābāt un pārtulkojāt. Manuprāt, viņa nav vienaldzīga pret seržantu.

-   Tātad jūs gribat zināt, kas teikts tajos pareģojumos?

-Jā.

-   Ja nu es grasos tos publicēt?

-    Neviens jums neticēs. Būsiet kā valdnieka Priama meita Ka- sandra, kam pielūdzējs dievs Apollons bija devis gaišreģes spējas. Kad Kasandra atteicās pārgulēt ar dievu, tas paziņoja, ka ari turpmāk viņas pareģojumi būs patiesi, taču neviens tiem neticēs. - Redzēdams, ka Sabirs grasās iebilst, Kalks pacēla trīs pirkstus. Tos pieliekdams, viņš uzskaitīja savus secinājumus. - Pirmkārt, jums nav oriģināla. Otrkārt, jums nav pat kopiju, tās sadega kamīnā. Policija atrada pelnus. Piecus miljonus dolāru vērtus pelnus. Treškārt, jūs būtu viens pret visu pārējo pasauli. Jebkurš var paziņot, ka atradis pareģojumus. Jūsu teiktajam nebūtu vērtības, Sabir.

-   Tad kāpēc jūs vēlaties to zināt?

-   Tāpēc, ka man tas ir vajadzīgs.

Sabirs aizvēra acis.

-    Kāpēc man būtu kaut kas jāstāsta?

Kalks paraustīja plecus.

-   Nezinu. - Viņš sakumpa uz priekšu. - Ja es būtu jūsu situācijā, es to gribētu kādam izstāstīt. Nevēlētos nest šādu nastu līdz kapa malai. Es gribētu no tās atbrīvoties.

-    Kādēļ lai es to stāstītu tieši jums?

-    Dieva dēļ, Sabir! - Kalks cēlās augšā, bet tad pārdomāja un atkal apsēdās. - Jūs esat man parādā. Makronam ari. Es jums uzticējos, bet jūs mani piekrāpāt.

-    Nevajadzēja man uzticēties.

Kapteinis tikko jaušami pasmaidīja.

-    Es neuzticējos. Mašīna bija aprīkota ar diviem trekeriem. Ja viens pazustu, varētu jums sekot, izmantojot otru. Esmu policists, nevis sociālais darbinieks, Sabir.

Skumji papurinājis galvu, Sabirs vēroja Kalku. Viņa tumšās acis izcēlās uz spilgti balto apsēju fona.

-   Ar mani kaut kas ir noticis, kapteini.

-    Zinu.

-   Nē. Ne jau tā, kā jūs domājat. Pavisam citādi. Ar mani notikusi tāda kā transformācija. Esmu pārvērties, kļuvis par citu cilvēku. Curandero brīdināja, ka tā notiek, ja cilvēks gatavojas kļūt paršamani. Par dziednieku.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Es arī ne.

Kalks atslīga krēslā.

-   Vai jūs no pareģojumiem kaut ko atceraties? Vai arī es velti tērēju laiku?

-   Es visu atceros.

Kalks saspringa gluži kā putnu suns, kurš saodis medījumu.

-   Jūs droši vien jokojat, - viņš teica.

-   Es jau teicu, ka manī kaut kas ir mainījies. Notikusi transformācija. Es nezinu, kas tas bija un kāpēc, taču joprojām atceros katru vārdu no tā franču teksta. Gluži kā fotogrāfijā. Atliek aizvērt acis, un es atkal esmu tajā mājā. Es tur strādāju sešas stundas, kapteini. Lasīju un pārlasīju katrēnas. Tulkoju. Centos saprast vārsmu nozīmi.

-   Vai esat tās pierakstījis?

-   Nav vajadzības. Turklāt es nemaz negribu to darīt.

Kalks piecēlās.

-    Labi. Bija muļķīgi jums to lūgt. Kādēļ lai jūs man kaut ko stāstītu? Kas man atliek? Esmu jau gados. Vajadzētu iet pensijā, taču turos policijā, jo nekā cita man dzīvē nav. Tas arī viss. Uz redzēšanos, Sabira kungs. Priecājos, ka tas nelietis jūs nenogalināja.

Sabirs noskatījās, kā policists šļūcošā gaitā dodas uz durvju pusi. Šajā cilvēkā jautās kaut kas tāds - varbūt tas bija godīgums -, kas viņu darīja pārāku par citiem. Kalks visas izmeklēšanas gaitā cieši mina savu izvēlēto taku. Viņš bija daudz iecietīgāks, nekā Sabirs gaidīja. Kalks nepārmeta viņam ne Makrona bojāeju, ne seržanta Spolas ievainošanu. To visu kapteinis uzņēmās uz sevi.

-    Pagaidiet!

-    Kas nu?

Abu vīriešu skatieni sastapās.

-   Apsēdieties, kapteini. Es jums izstāstīšu daļu no tā visa. Daļu, kas neskar trešās personas. Vai ar to jums pietiks?

Kalks izturēja Sabira skatienu un uzmanīgi apsēdās uz krēsla.

-   Acīmredzot jāpietiek, vai ne? Ja tas ir viss, ko varat man dot.

Paraustījis plecus, Sabirs jautājoši pielieca galvu.

-   Grēksūdzes noslēpums?

Kapteinis nopūtās.

-   Grēksūdzes noslēpums.

Astoņdesmit septītā nodaļa

-    Uz pergamenta, ko izņēmu no bambusa kapsulas, bija tikai piecdesmit divas katrēnas. Biju domājis, ka būs piecdesmit astoņas, jo tieši tik daudz vajadzētu, lai kopā iznāktu Nostrada- ma iecerētie desmit simti. Taču sešu katrēnu joprojām trūkst. Manuprāt, kaut kur pasaulē izklaidus tās ir - tāpat kā Rokamadū- rā un Montserratā paslēptās - un tieši tajās ir pavediens uz galveno.

-   Turpiniet!

-Ja pareizi sapratu, ikviena no piecdesmit divām katrēnām attiecas uz konkrētu gadu, un šie gadi ved uz pasaules galu. Uz apokalipsi. Uz ragnarjoku. Uz maiju paredzētajām lielajām pārmaiņām. Sauciet, kā gribat.

-   Ikviena vārsma attiecas uz konkrētu gadu? Ko tas nozīmē?

-    Vārsmas ir kā norādes. Tajās aprakstīts notikums, kas gaidāms attiecīgajā gadā. Svarīgs notikums.

-   Vai pasaules gala datums ir zināms?

-   Tas nav vajadzīgs. Nostradams nezināja precīzu Armagedo- na datumu, taču viņš zināja, kas notiks pirms tam. Jo tuvāk mēs tiekam šim datumam, jo viss ir skaidrāk saprotams.

-   Toties es joprojām neko nesaprotu.

Sabirs gultā iekārtojās augstāk.

-    Viss ir vienkārši. Nostradams vēlējās, lai cilvēce nesper pēdējo iznīcības soli. Viņš uzskatīja, ka pasaulei ir iespēja izvairīties no bojāejas, ja tā spēs mainīties, ja apjautīsim Kristus otro atnākšanu un atraidīsim trešo antikristu. Tādēļ viņš dod mums pavedienus - gadu pēc gada, notikumu pēc notikuma. Mums atliek salīdzināt katrēnas ar to, kas pasaulē notiek. Nostradama pareģojumi piepildās, tāpēc katrēnas mums kļūst arvien nozīmīgākas. Jo tuvāk būs Armagedons, jo nepārprotamāks kļūs tā sākuma un gala datums un cilvēki sāks tiem ticēt. Varbūt kaut ko mainīs savā dzīvē. Īstenībā Nostradams mums atstājis brīdinājumu piecdesmit diviem gadiem.

Kalks saviebās.

-   Pirmais pavediens, - Sabirs turpināja, - kas dots, manuprāt, pirmajā katrēnā, ir šāds:

"Āfrikas tuksnesis sakusīs stiklā, Viltus brīvība mocīs frančus, Liela salu impērija zaudēs Rokas, kājas un elkoņus, pasargās galvu."

-   Tekstam trūkst jēgas. Šis pavediens mūs nekur neved.

-   Gluži otrādi! Klausieties! "Āfrikas tuksnesis sakusīs stiklā." Tūkstoš deviņsimt sešdesmitajā gadā Francija Alžīrijas dienvidrietumos veica savu pirmo kodolizmēģinājumu. Sahāras tuksnesī. Viņi to nosauca par Gerboise Blcu, Zilo Āfrikas Lēcējpeli.

-   jūs pārspīlējat, Sabir.

-   Klausieties tālāk: "Viltus brīvība mocīs frančus." Tūkstoš deviņsimt sešdesmitajā gadā Francija deva - bija spiesta dot - brīvību Franču Kamerūnai, Franču Togo, Madagaskarai, Dahomejai, Burkinafaso, toreiz Augšvoltai, Ziloņkaula Krastam, Čadai, Cen- trālāfrikas Republikai, Brazavilas Kongo, Gabonai, Mali, Nigērai, Senegālai un Mauritānijai. Taču Alžīrijā viņi joprojām karoja. "Viltus brīvība" nozīmē, ka ar vienu roku dod, bet ar otru ņem atpakaļ. Tālāk - trešā un ceturtā rindiņa: "Liela salu impērija zaudēs rokas, kājas un elkoņus, pasargās galvu." Nostradamam Lielbritānija allaž bijusi "liela salu impērija". Šo epitetu viņš izmantojis bieži un allaž attiecinājis uz Britu salām. Tūkstoš deviņsimt sešdesmitajā gadā briti dāvāja neatkarību Kiprai. Tāpat Britu So- mālijai, Ganai un Nigērijai. Tās ir vārsmā minētās ekstremitātes. Karaliene Elizabete II ir galva. Dāvājot kolonijām neatkarību, tika pasargāta galva.

-   Ar to vien nepietiek.

-Tad ņemsim nākamo katrēnu.

"Vācija tiks nožņaugta un Āfrika pārņemta, Jauns līderis parādīsies: tas paliks jauns, Cilvēki pacels acis uz kaujas lauku, Mirdzēs zvaigzne, kas nav zvaigzne."

-   Saskaņā ar jūsu teoriju, Sabir, šī katrēna tātad attiecas uz sešdesmit pirmo gadu. Vai ne? Taču es neko nesaprotu.

-   Kā tad tā? Pirmās rindiņas sākums vēsta: "Vācija tiks nožņaugta." Nostradams lieto frāzi envoyer le cordon, tātad "uzsūtīt auklu". Citiem vārdiem, "nožņaugt". Kas tad notika sešdesmit pirmajā gadā? Tika slēgta robeža starp Austrumu un Rietumu Berlīni un uzbūvēts mūris - betona žņaugs, kas efektīvi sadalīja un žņaudza Vāciju. Rindiņas otra daļa: "Un Āfrika pārņemta." Tūkstoš deviņsimt sešdesmit pirmā gada divdesmit pirmajā aprīlī slepenas militāras organizācijas kaujinieki ieņēma Alžīras pilsētu, lai nepieļautu, ka ģenerālis de Golls dāvā Alžīrijai neatkarību. To taču jūs atceraties, vai ne, Kalk? Jūs tajā laikā droši vien dienējāt žandarmos.

-Fui!

-    Tālāk: "Cilvēki pacels acis uz kaujas lauku." Vai tas jums neko neatgādina? Sešdesmit pirmā gada divpadsmitajā aprīli Jurijs Gagarins savā Vostok 1 kļuva par cilvēku, kurš pirmais uzlidoja kosmosā. Līdz ar to sākās sacensība kosmosa telpas apgūšanā un padziļinājās aukstais karš starp Amerikas Savienotajām Valstīm, NATO un Padomju Savienību. "Mirdzēs zvaigzne, kas nav zvaigzne." Sasodīti labs kosmosa kuģa apraksts, vai ne? īpaši, ja atceramies, ka Nostradams vārsmas rakstīja četrsimt piecdesmit gadus pirms šā notikuma!

-    Ko nozīmē otrā rindiņa? "Jauns līderis parādīsies: tas paliks jauns." Jūs droši vien apgalvosiet, ka tas ir Džons Ficdžeralds Kenedijs.

-    Protams! Kenedijs kļuva par prezidentu tūkstoš deviņsimt sešdesmit pirmā gada divdesmitajā janvārī. "Jauns līderis parādīsies." Nodevis uzticības zvērestu, Kenedijs kļuva par Rietumu pasaules līderi. Un "palika jauns", jo tika nogalināts divus gadus vēlāk, sešdesmit trešā gada divdesmit otrajā novembri.

-    Nostradams noteikti apraksta ari to.

-Jā. Es to tulkoju šādi: "Jaunā karaļa gaišā kariete kļuva melna." Otrajā rindiņā teikts: "Karaliene slīgst sērās; karaļa kronis sadalīts." Kenedijam iešāva galvā Dalasā, Teksasas štatā. Brūci savā liecībā aprakstījis medicīnas doktors Roberts Maklelands, kurš liecināja Pārklendā, Arlena Spektera komisijas priekšā, sešdesmit ceturtā gada divdesmit pirmajā martā. Viņš apgalvoja, ka prezidenta smadzeņu audi izsprāguši no galvaskausa ārā. Redzat? Esmu izdrukājis šo liecību no intemeta. Ļaujiet man to nolasīt: "Es ļoti uzmanīgi izpētīju brūci viņa galvā un ievēroju, ka galvaskausa labās puses aizmugures daļa ir pilnībā sadragāta. Tā bija sašķaidīta… un paura kauls izspiedies cauri skalpam un pārlūzis uz pusēm. Arī pakauša kauli sānu pusē bija ielauzti, tādējādi pavērās galvaskauss un es, tā teikt, varēju ielūkoties galvaskausā un redzēt, ka vismaz trešā daļa smadzeņu audu izsprā- gusi ārā…" Manuprāt, tas atbilst Nostradama vārdiem par sadalīto karaļa kroni. Ka domājat jūs?

-    Neviens to neņems par pilnu. Vai saprotat?

-   Nevienam nebūs iespējas to neņemt par pilnu, jo es šīs vārsmas nepublicēšu. Ar Kasandras piemēru jūs labi izskaidrojāt ne- publicēšanas iemeslus. Man nav oriģināla. Neviens man neticēs. Turklāt šajās vārsmās ir teksti, kas noteikti interesē Corpus Maleficus.

-    Bals ir miris.

-    Ir gan.

-    Ir vēl citas, vai ne?

-   Jūs domājat, katrēnas? Protams. Citam gadam. Pēc tam nākamajam. Un nākamajam.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Padomājiet, Kalk! Šīs vārsmas apraksta laiku, sākot no tūkstoš deviņsimt sešdesmitā gada. Tas ir skaidrs. Pat jūs to nevarat apstrīdēt. Manā rīcībā vēl ir četrdesmit deviņas katrēnas, kurās pareģoti katra nākamā gada notikumi, kas ievijas vienotā ciklā. Katrēnas nav secīgi sakārtotas, taču tajās paredzētais ir piepildījies. ASV sakāve Vjetnamā. Kultūras revolūcija Ķīnā. Arābu un Izraēlas karš. Genocīds Kambodžā. Zemestrice Mehiko. Pirmais un Otrais Līča karš. Vienpadsmitais septembris. Plūdi Ņūorleā- nā. Cunami Indijas okeānā. Un tas ir tikai aisberga augšgals. Minēts arī dučiem sīkāku notikumu. Tās taču nav sakritības.

-   Ko jūs ar to visu gribat pateikt?

-    Es gribu pateikt, ka maijiem bija taisnība. Saskaņā ar maiju Garo kalendāru divtūkstoš divpadsmitajā gadā - divdesmit pirmajā decembrī - gaidāmas lielas pārmaiņas. Kalendārā iekļauti pieci tūkstoši simt divdesmit seši gadi - trīspadsmit baktuni53 , katrs ietver divdesmit katunus14 . Šie maiju rēķini saskan ar Nostra- dama norādītajiem datumiem. Nostradams sācis no tūkstoš deviņsimt sešdesmitā gada, kas pagāja Ūdensvīra zīmē, un atstājis mums piecdesmit divas katrēnas - brīdinājumus piecdesmit diviem gadiem. Pēdējais ir divtūkstoš divpadsmitais gads. Skaidrāk vairs nevar būt.

-Jums ir katrēnas arī nākamajiem gadiem?

-   Jā. Tās es nošķīru jau pašā sākumā, jo tieši tās meklēja Bals. Vienā aprakstīts trešais antikrists, kas vedīs pasauli uz bezdibeni. Citā minēta otrā atnākšana. Vēl citā norādīts, kur apmetīsies jaunais sapņotājs, kurš apstiprinās vai noliegs īsto datumu, spēs ielūkoties nākotnē un vēstīt informāciju. Tikai šī persona mācēs pateikt, kas mūs sagaida - atdzimšana vai apokalipse. Viss būs atkarīgs no tā, vai esam gatavi otrajai atnākšanai. Vai redzēsim tajā ko vairāk par reliģiju, citiem vārdiem, vai uzskatīsim to par universālu svētību. Nostradams ticēja, ka mūs var glābt tikai pasaules apvienošana un viena Valdītāja pielūgšana.

-   Tas taču nevar būt!

-   Var gan.

-    Un kas ir šis trešais antikrists?

Sabirs aizgriezās.

-   Viņš ir mūsu vidū. Dzimis ciparā septiņi. Desmit septiņi desmit septiņi. Viņam ir Lielās Netikles vārds, viņš jau ieņem augstu amatu un ieņems vēl augstāku. Viņa numeroloģiskais skaitlis ir viens, kas liecina par nežēlību un apsēstībai līdzīgām alkām pēc varas. Nostradams viņu sauc par "kāpjošo skorpionu". Tas ir viss, ko varu pateikt.

-   Tas taču neko neatklāj!

-   Atklāj gan.

Kalks pētoši raudzījās sarunas biedrā.

-   Vai jūs zināt viņa vārdu?

-Jā. Jūs ari to zināt.

Kalks paraustīja plecus. Viņa Kamargā iesauļotā sejas āda šķita nobālējusi.

-   Nedomājiet, ka es nevaru to izskaitļot. Esmu detektīvs. Nu- meroloģija nav nemaz tik svešs jēdziens. Pat man.

-   To es neapšaubu.

-   Un otrā atnākšana?

-   Par to es nevienam nestāstīšu. Nostradamam bija savs nolūks, kādēļ viņš pasniedza šo dāvanu savai meitai. Šā noslēpuma dēļ vīrieši un sievietes ir gatavi iet nāvē. Šis noslēpums spētu pārmainīt pasauli. Jūs esat vienīgais cilvēks uz zemes, kurš zina, ka to glabāju es. Es vēlos, lai tā arī paliek. Un jūs?

Bridi vērojis Sabiru, Kalks neveikli piecēlās kājās un palocīja galvu.

Pēcvārds

Aleksis nolaupīja Jolu pašā vasaras karstumā. Viņi aizbēga uz Korsiku, un Aleksis laupīja viņai nevainību pludmalē netālu no Karžēzas. Kad abi mīlējās pirmo reizi, pāri lidoja pīles, uz mirkli abus apēnojot. Tiklīdz Aleksis atrāvās, Jola piecēlās sēdus un pateica, ka ir stāvoklī.

-    Muļķības! Kā tu vari to zināt?

-    Zinu.

Aleksis nekad neapšaubīja Jolas vārdus. Viņaprāt, Jolai piemita spējas izprast mistiskus noslēpumus. Viņam nebija iebildumu - kādam jau tādas lietas bija jāzina un ši nasta jānes -, ja vien viņš varēja dzīvot tagadnē un nebija spiests lūkoties atpakaļ vai uz priekšu.

Uzzinājis par Jolas nolaupišanu, Sabirs aizlidoja uz Eiropu un sagaidīja pāri Samuā apmetnē. Viņš bija Jolas brālis un ģimenes galva, tāpēc nebija iedomājams, ka meitene apprecētos bez viņa klātbūtnes un atļaujas. Sabirs zināja, ka šis ir pēdējais pienākums pret Jolu.

Jola bija saglabājusi dvieli, uz kura abi mīlējās Karžēzas pludmalē. Kad to parādīja kāzu viesiem, Sabirs oficiāli apstiprināja, ka viņa pirms nolaupīšanas bijusi jaunava un viņas lacha nav aptraipīta. Viņš piekrita samaksāt Aleksim pūra naudu.

Kad ceremonija beidzās, Jola pavēstīja Sabiram, ka gaida bērnu, un lūdza kļūt par dēla kirvo, krusttēvu.

-    Kā tu zini, ka būs dēls?

-   Kad Aleksis uzveda mani debesīs, garām skrēja suns un nolaizīja man galvu.

Sabirs papurināja galvu.

-    Kaut kas traks! Taču es tev ticu.

-    Un pareizi dari. Curandero bija taisnība. Tagad tu esi gudrāks. Kad biji tuvu nāvei, ar tevi kaut kas notika. Es negribu zināt, kas īsti. Taču jūtu, ka tu dažkārt kaut ko redzi. Tāpat kā es pēc tam, kad Acu vīrs divas reizes mani teju nogalināja. Vai tu tagad esi šamanis?

-    Nē, - Sabirs atbildēja. - Esmu tāds pats kā bijis. Esmu laimīgs, ka varu būt šeit un piedalīties tavās kāzās. Un, protams, es būšu tava dēla kirvo.

Jola vairākas sekundes vēroja Sabiru, it kā gribētu viņā ko saskatīt. Pēkšņi viņas seja pauda atskārtu.

-    Tu zini, vai ne, Damo? Tu zini, ko curandero man teica par manu bērnu? Par parousia, atnākšanu? Tas bija rakstīts tajos papīros, ko tu sadedzināji. Vai tāpēc tu nodevi pareģojumus manai ģimenei? Vai tāpēc tu tos sadedzināji, riskējot ar savu dzīvību?

-   Jā, tieši tas bija rakstīts.

Jola pieskārās pie sava vēdera.

-    Vai tur bija rakstīts vēl kaut kas? Vai man to vajadzētu zināt? Vai man jābažījas par savu dēlu?

Sabirs pasmaidīja.

-   Vairāk nekas tur nebija rakstīts, Jola. Kas būs, būs. Kauliņi ir mesti, un nākotni zina vienīgi zvaigznes.

tulkotājas piezimes

1  con lodo mi carino (spāņu vai.) - no visas sirds.

2  bourreau (franču vai.) - bende.

3  Svētā Sāra - mītiska čigānu aizbildne.

4   Džango Reinhards (īstajā vārdā Žans Batists Reinhards) - čigānu džeza ģitārspēles pamatlicējs.

11 ursitori - čigānu kultūrā eņģeļi, kas izlemj jaundzimušo likteni.

6 O Bengs - beng čigānu valodā nozīmē "velns".

7 gādžo (čigānu vai.) - tas, kas nav čigāns. Nievājoša nozīme.

s payo (spāņu vai.) - persona ar gaišiem matiem un gaišu ādu.

9   Une pression, s'il vous plait. Rien ne presse (franču vai.) - Nesatraucieties, lūdzu. Nav nekādas steigas.

10 Ho! Tu veux quoi, toi? (franču vai.) - Ei! Ko jūs vēlaties, jūs?

11 marimē (čigānu vai.) - netīrs, tāds, kas nav pelnijis cieņu.

12 pandore (franču vai.) - žandarms (sarunvalodā).

13   Touche! (franču vai.) - paukotāja izsauciens, fiksējot dūrienu. Tiek izmantots diskusijās, norādot uz spožu repliku u. tml.

14 Merde! (franču vai.) - Mēsls tāds!

15  Notrdamas pazudušās vārsmas - autors acīmredzot vēlējies pasmieties par neizglītotu cilvēku, kurš uzrakstījis nevis Notrda- ma (Nostradama īstais uzvārds; latinizēto Nostrndamus viņš pieņēma vēlāk), bet gan Notrdamas (tātad dievmātes). Sic! (latīņu vai.) izmanto, norādot uz attiecīgās vietas nepareizību.

16 Fortnoksa - acīmredzot salīdzinājums ar ASV zelta glabātavu, kas atrodas nocietinātā būvē netālu no Fortnoksas.

" fūro (čigānu vai.) - ģimenes galva; fūro-dai - veca māte.

18  inngeripeti - Polijas čigānu termins, kas apzīmē rituālo tīrību, īstumu (ka ir īsts čigāns).

19   chātelain (franču vai.) - pils īpašnieks. Šeit, iespejams, domāta amatpersona gan ar tiesneša, gan pils un pils novada pārvaldītāja funkcijām.

2 " pistole - sena (16.-18. gs.) zelta monēta Spānijā, vēlāk ari Francijā, Itālijā, Vācijā.

21  lūludža (čigānu vai.) - puķe, zieds.

22  Tomass Bekets - Kenterberijas arhibīskaps no 1162. līdz 1170. gadam. Pēc iesaistīšanās konfliktā ar karali Henriju 11 par baznīcas tiesībām un privilēģijām karaļa bruņinieki Kenterberijas katedrālē viņu nogalināja. Iecelts svēto kārtā.

23  nihil obstat (latīņu vai.) - burt: nekas nekavē; katoļu baznīcā - apstiprinājums, ka pret grāmatu nav iebildumu no reliģijas vai morāles aspekta.

24  Jēkaba cīņa ar eņģeli - Bībeles stāsts (Pirmā Mozus grāmata 32:25-33).

25  bidonville (franču vai.) - graustu kvartāls.

26  Autors jauc grieķu Afrodīti ar romiešu Veneru.

27 Jāņa Atklāsmes grāmata 13:10.

28  Jāņa Atklāsmes grāmata 14:4.

29 Jāņa Atklāsmes grāmata 15:2.

30  sierra (spāņu vai.) - kalnu grēda.

31  tant pis (franču vai.) - žēl gan.-

32  didikai (visticamāk Anglijas čigānu dialektā) - jauktenis.

33  diklo (čigānu vai.) - galvas lakats.

34  spiutii german (čigānu vai.) - vācu spiegs.

35  Putaini (franču vai.) - Sasodīts!

36  shpera (čigānu vai.) - ar sarkanu drēbi apsiets zaru saišķis, ko čigāni liek uz ceļa, kad vajadzīga palīdzība.

37  Johans Gregors Mendelis (1822-1884) - čehu dabaszinātnieks, ģenētikas pamatlicējs.

38  E1 Sids, Sids Kampeadors (starp 1026 un 1043-1099) - spāņu bruņinieks un nacionālais varonis.

39  mulo (čigānu vai.) - ļaunais gars.

40  coc] au vin (franču vai.) - cālis vīna mērcē.

41  pommes dauphinoises (franču vai.) - kartupeļu sacepums.

42   bergere suite (franču vai.) - mēbeles ar atzveltni (krēsli un dīvāns).

43  force majeure (franču vai.) - nepārvarams apstāklis.

44  aģent provocateur, -atrice (franču vai.) - provokators, -e.

45  pari passu (latiņu vai.) - vienādiem soļiem, vienādi.

46  Qui vive? (franču vai.) - Kas nāk?

47  status cjuo (latīņu vai.) - stāvoklis, kāds pastāv pašreizējā brīdī vai pastāvējis agrāk.

w inkubi - Eiropas valstu mitoloģijā vīrišķie dēmoni, kas alkst sieviešu mīlestības, pretstatā sievišķajiem dēmoniem sukubiem, kuri pievilina vīriešus.

49   dinonīsiskais un apolloniskais - filozofijas jēdzieni, ko savā apcerējumā "Traģēdijas dzimšana no mūzikas gara" analizējis vācu filozofs Fridrihs Nīče. Dionīsiskais viņa izpratnē ietver visu instinktīvo, traģisko, iracionālo, bet apolloniskais - racionālo un harmonisko.

50  Jāņa Atklāsmes grāmata 20:1-8.

51  Rex Francorum et Rex Christianissimus (franču vai.) - franku karalis un viskristīgākais karalis.

52  Vidars un Vali - skandināvu mitoloģijā dievi, kam lemts pārciest pasaules bojāeju (ragnarjoku) un dzīvot atjaunotā pasaulē.

53  baktuns - vienība maiju laika skaitīšanas sistēmā (apm. 400 gadi).

54   katūns - vienība maiju laika skaitīšanas sistēmā (apm. 20 gadi).

Mario Redings

NOSTRADAMA PAREĢOJUMI

Redaktore Dace Kapara Korektore Silvija Silīte Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

M. Redings

Nostradama pareģojumi/ No angļu vai. tulk. Liene Akmens. - R., "Apgāds "Kontinents"" - 384 Ipp.

ISBN 978-9984-35-493-4

Pirmais intemeta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese intemeta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību •var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Redings Mario Nostradama pareģojumi

prologs Letapas Iaukums Orleānā 1566.gada 16. jūnijs

pirmā daļa

pirmā nodaļa parīze sendenī kvartāls mūsdienas

otrā nodaļa

trešā nodaļa

Ceturta nodaļa

piektā nodaļa

sesta nodaļa

septītā nodaļa

Astotā nodaļa

devītā nodaļa

desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

divpadsmitā nodaļa

trīspadsmitā nodaļa

četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

deviņpadsmitā nodaļa

divdesmitā nodaļa

divdesmit pirmā nodaļa

divdemit otrā nodaļa

divdesmittrešā nodaļa

divdesmit ceturtā nodaļa

divdesmit piektā nodaļa

divdesmit sestā nodaļa

divdesmit septīta nodaļa

divdesmit astotā nodaļa

divdesmit devītā nodaļa

trīsdesmitā nodaļa

trīsdesmit pirmā nodaļa

trīsdesmit otrā nodaļa

trīsdesmit trešā nodaļa

trīsdesmit ceturtā nodaļa

trīsdesmit piektā nodaļa

trīsdesmit sestā nodaļa

trīsdesmit septītā nodaļa

trīsdesmit astotā nodaļa

trīsdesmit devītā nodaļa

četrdesmitā nodaļa

četrdesmit pirmā nodaļa

četrdesmit otra nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

četrdesmitceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

Četrdesmit astotā nodaļa

četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmita nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otrā nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit piektā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Piecdesmit septītā nodaļa

Piecdesmit astotā nodaļa

Piecdesmit devita nodaļa

Sešdesmitā nodaļa

sešdesmit pirmā nodaļa

sešdesmit otrā nodaļa

sešdesmit trešā nodaļa

sešdesmit ceturtā nodaļa

sešdesmit piektā nodaļa

sešdesmit sestā nodaļa

sešdesmit septītā nodaļa

sešdesmit astotā nodaļa

Otrā daļa

pirmā nodaļa

otra nodaļa

Trešānodaļa

ceturta nodaļa

piektā nodaļa

sestā nodaļa

se ptītā nodaļa

devī tā nodaļa

desmitā nodaļa

d ivpaJsmitā nodaļa

trīs padsmitā nodaļa

četrpadsmita nodaļa

s ešpadsmitā nodaļa

s eptiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

div desmitā nodaļa

divdesmit pirmā nodaļa

divdesmit ceturtā nodaļa

divdesmit piektā nodaļa

divdesmit sestā nodaļa

divdesmit astotā nodaļa

divdesmit devītā nodaļa

trīsdesmitā nodaļa

trīsdesmit pirmā nodaļa

trīsdesmit treša nodaļa

trīsdesmit ceturtā nodaļa

trīsdesmit piektā nodaļa

trīsdesmit sestā nodaļa

trīsdesmit septītā nodaļa

trīsdesmit astotā nodaļa

trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septtta nodaļa

četrdesmit astotā nodaļa

Četrdesmit devita nodaļa

piecdesmita nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otrā nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Piecdesmit septītā nodaļa

Piecdesmit astotā nodaļa

Piecdesmit devītā nodaļa

sešdesmita nodaļa

sešdesmit pirmā nodaļa

sešdesmit otra nodaļa

Sešdesmit trešā nodaļa

sešdesmit ceturtā nodaļa

sešdesmit piektā nodaļa

sešdesmit sestā nodaļa

sešdesmit septītā nodaļa

sešdesmit astotā nodaļa

sešdesmit devitā nodaļa

septiņdesmitā nodaļa

septiņdesmit pirmā nodaļa

septiņdesmit otrā nodaļa

septiņdesmit trešā nodaļa

Septiņdesmit ceturta nodaļa

septiņdesmit sestā nodaļa

septiņdesmit septīta nodaļa

septiņdesmit astotā nodaļa

septiņdesmit devītā nodaļa

Astoņdesmitā nodaļa

Astoņdesmit septītā nodaļa

Pēcvārds

tulkotājas piezimes