de Moposāns Gijs

Oriola kalns

Gijs de Moposāns

Oriola kalns

PIRMĀ daĻa

I

Pirmie slimnieki, agro vannu ņēmēji, no ūdens jau iznākuši, lēni pastaigājās pa vienam vai divatā augsto koku pavēnī gar strautiņu, kas plūda no Anvalas aizas.

Citi vēl nāca no ciema un steidzīgi nozuda dziedētavā. Tas bija plašs uzņēmums — apakšējā stāvā atradās siltās vannas, bet augšējā bija ierīkots kazino, kafejnīca un biljarda zāle.

Kad doktors Bonfils Anvalas aizas dzijumos atrada bagātīgu avotu, nosaukdams to par Bonfila avotu, tad vairāki vietējie un apkārtnes zemturi, uz peļņu cerēdami, šinī mežonīgajā, bet skaistajā aizā, kur zajoja kastaņas un riekstu koki, uzcēla milzu ēku, kas reizē bija dziedētava un izpriecas vieta, jo apakšējā stāvā tika pārdoti minerālūdeņi un tur bija siltas vannas, bet augšējā — alus krūzes, liķieri un mūzika.

Lai ierīkotu parku, kas nepieciešams katrā kūrvietā, tad dalu no kraujas gar strauta malu iežogoja. Parkā izcirta trīs alejas: vienu taisnu, bet divas līkumainas. Pirmās galā ierīkoja mākslīgu avotu, novadot ūdeni no galvenā avota. Ap šo mākslīgo avotu izmūrēja plašu cementa baseinu un uzcēla tam pāri salmu jumtu. To apsargāja vienaldzīga sieviete, kufu visi sauca vienkārši par Mari. Viņa bija no Ovcrnas, un tās baltā galvas sega un platais priekšauts vienmēr bija tīri. Ieraudzījusi slimnieku, pa aleju nākam, viņa lēni piecēlās un, tiklīdz pazina to, — viņa sāka meklēt grozāmā stikla skapī slimnieka glāzi un uzmanīgi piepildīja to ar ūdeni.

Drūmais slimnieks pasmaidīja, izdzēra savu glāzi un sniedza to atpakaļ sacīdams: — Paldies, Mare! — Slimnieks apgriezās un aizgāja, bet Mare atkal apsēdās uz sava salmiem pītā krēsla un gaidīja nākošo slimnieku. .

Slimnieku patiesībā nebija daudz. Anvalas minerālu avots bija atrasts tikai priekš sešiem gadiem ,un pacientu tagad nemaz nebija vairāk nekā pirmajā gadā. Viņu sabrauca tā ap piecdesmit, jo tos pievilka apkārtējie dabas jaukumi im klusā dzīve koku apēnotās ciema mājiņās. Šī savādā aiza bija slavena, jo viens tās gals izgāja uz Overnas plašo līdzenumu, bet otrs saplūda ar augsta, apdzisušiem vulkāniem bagāta kalna pakāji. Aiza bija piesvaidīta milzīgiem klinšu bluķiem, kufi draudēja ik kuņi mirkli drāzties lejā. Starp klnitīm un milzīgiem akmeņiem burbuļoja strauti, kas ielejas klusumu atdzīvināja Šī dziedētava izcēlās tāpat, kā izceļas visas kūrvietas, šī — pateicoties doktora Bonfila grāmatai, kufā viņš aprakstīja savu atrasto avotu. Viņš jūsmīgā un augstā stilā slavināja kalnu skaistumu. Viņš bija sarindojis skaistus un iespaidīgais vārdus, kas patiesībā nekā neizteica. Apkārtne tiešām bija skaista, bagāta lieliskām dabas ainām un bija īpatnēja, spējīga aizraut ne tikai tūristus, bet arī māksliniekus. Tāpat, diezgan nesakarīgi doktors Bonfils slavēja avota dziedētājas spējas. Te varēja ārstēties „no asām kroniskām slimībām". Slimības, kuras varēja ārstēt ar Anvalas ūdeņiem, bija minētas sarakstā, un tas bija gajš un vispusīgs, tā ka ar to varēja apmierināties visu katēgoriju slimnieki. Grāmatas nobeigumā bija derīgi, praktiski aizrādījumi par dzīvokļu, produktu un viesnīcu cenām. Trīs viesnīcas tika uzceltas un Ierīkotas reizē ar dziedētavu. Tās bija: Splendid hotelis, kas bija pavisam jauna ēka, uzcelta palejā, Silto vannu viesnīca, pārtaisīta no agrākā traktiera, un Vidaljē viesnīca, kas tika uzcelta no trim citām mājām, pēc to noplēšanas.

Tad pēkšņi kādā jaukā dienā miestiņā ieradās divi jauni ārsti, un neviens īsti nezināja, no kurienes tie nākuši; jo kūrvietas ārsti laikam rodas no avotiem līdzīgi gāzes burbuļiem. Šie ārsti bija: overnietis doktors Onora un doktors Latons no Parīzes. Nesamierināms ienaids tūlīt iesākās starp doktoru Latonu un

doktoru Bonfilu, bet resnais, gludi noskūtais, vienmēr smaidošais un lunkanais doktors Onora pirmajam pasniedza labo, bet otram kreiso roku, un palika draudzībā ar abiem. Bet doktoram Bonfilam bija izcils stāvoklis, jo viņš bija Anvalas-Bcnas iestādies un ūdeņu inspektors.

Šis nosaukums bija viņa spēks, bet dziedētava viņa īpašums. Iestādē viņš pavadīja augas dienas, un ļaudis melsa, ka ari naktis viņš turpat pavadot. Rītos simtām reižu viņš skraidīja no savas mājas, kas atradās ciema tuvumā, uz savu ambulanci, kas bija ierīkota pa labi no ieejas koridora. Tur sēdēdams kā zirneklis tīklā, viņš novēroja slimniekus, kas bija iznākuši pastaigāties, savus viņš uzlūkoja stingri, bet citu ārstu — naidīgi. Ar slimniekiem viņš apgājās kā kapteinis uz kuģa, un jaunatbraukušie, ja tie neņirgājās par viņu, bijās no viņa.

Kad tai dienā viņš gāja ātriem soļiem, veco svārku garajām malām plīvojot kā spārniem, viņu pēkšņi kāds sauca:

—   Doktor! i

Viņš atgriezās. Viņš centās savu krunkaino ar reti

cirptu bārdu apaugušo seju rādīt laipnu; viņš pacēla savu apdilušo, veco, netīro zīda cilindru, kas aizsedza viņa ga?os, retos vai, kā viņa ienaidnieks doktors Latons mēdza izteikties, „melni netīros" matus. Tad viņš pagāja dažus soļus uz priekšu, palocījās un nomurmināja:

—  Sveiki, marķīza kungs! Kā jūs šodien jūtaties?

Mazais, ļoti rūpīgi ģērbtais marķīzs de Ravelens

sniedza doktoram roku un sacīja:

—   Labi, doktor, ļoti labi, vai vismaz, ne sliktāk.

Man vēl ir sāpes jostas vietā, bet katrā ziņā man ir labāk, daudz labāk. Un es esmu ņēmis vēl tikai desmit vannu. Pagājušo gadu man kļuva vieglāk tikai pēc sešpadsmitās, vai jūs atminaties?

—   Pilnīgi pareizi.

—  Bet es gribēju ar jums pavisam par ko citu parunāt. Šorīt atbrauca mana meita, un es gribēju vispirms ar jums aprunāties, jo manam znotam Andermatam, baņķierim Viljamam Andermatam…

—   Kā ne, es pazīstu.

—   Manam znotam ir ieteikšanas vēstule līdz doktoram Latonam. Bet es uzticos tikai jums un lūdzu jūs neatteikties nākt man līdz uz hoteli, pirms vēl… jūs saprotat… es gribu būt atklāts pret jums. Vai jūs tūlīt varat nākt?

Doktors Bonfils uzlika cilindru atkal galvā un bija ļoti uztraukts un nemierīgs. Viņš steidzīgi atbildēja:

—   Jā, es esmu brīvs. Vai jūs vēlaties, lai es ietu jums tūlīt līdz?

—Protams.

Un, uzgriezuši muguras dziedētavai, viņi steidzīgiem soļiem aizgāja pa aleju, kas aizvijās puslokā uz hoteli Splendids.

Pirmā stāvā viņi iegāja viesu istabā, kas atradās blakus Banevelu un Andermatu ģimeņu istabām. Te marķīzs doktoru atstāja vienu un pats aizgāja meklēt savu meitu.

Drīz viņš atgriezās kopā ar to. Tā bija jauna, maza, gaišmataina un ļoti skaista sieviete; viņas sejas vaibsti atgādināja bērna seju, bet zilās acīs bija stingrība un noteiktība, kas viņas mazo, daiļo augumu padarīja vēl patīkamāku. Viņai nebija nekādas nopietnas slimības psimptomu, tikai vispārīgs nogurums, nospiestības sajūta un pēkšņi saviļņojumi, vienu vārdu — mazasinība. Viņa vēlējās bērnu, kuģu veltīgi bija izgaidījusies divus gadus, jo tik ilgi viņa jau bija precējusies.

Doktors Bonfils apgalvoja, ka Anvalas ūdeņi viņu izdziedēs pilnīgi, un tūlīt arī atzīmēja savus priekšrakstus.

Viņa receptēm arvien bija briesmīgs apsūdzības akta izskats.

Uz lielas, baltas papīra lapas ar niknu, stūpainu rokrakstu tika uzrakstīti vairāki paragrafi, katrs divas, trīs rindas garš.

Piles un pulveri, kurus vajadzēja lietot pirms ēšanas rītos, pusdienā un vakarā, sekoja viens otram nesaudzīgā rindā.

Šķita, ka būtu jālasa: „Tādēļ, ka viņš ir slims ar chronisku, nedziedējamu un nāvīgu kaiti, tad viņam jālieto:

1)  chinīns, no kura viņš kļūs kurls un zaudēs atmiņu;

2)   broma kālijs, kas viņam samaitās vēderu, vājinās gara spējas, pārklās ādu ar izsitumiem un elpu padarīs smirdošu;

3)   jods, kas izzaudēs visu žulti viņa organismā un pārvērtīs viņu par nevarīgu, trulu cilvēku;

4)    salicila nātrijs, kura dziedinošās spējas vēl nav noskaidrotas, bet kurši, kā domājams, tos slimniekus, kas to lieto, sagatavo negaidītai un ātrai nāvei; un bez tam:

5)        chlorbidrātu, kas cilvēku padara neprātīgu; belladonu, kas vājina redzi, visus augu un minerāļu savienojumus, kas bojā asinis un maitā organismu, sagrauž kaulus un ar zālēm nobendē tos, kujus slimība ir saudzējusi.

Viņš rakstīja ilgi uz abām lapas pusēm un beidzot to parakstīja, kā tiesnesis ar savu parakstu apstiprina svarīgu spriedumu.

Jaunā kimdze, kas sēdēja viņam pretī, ar mokām valdīja smieklus, kuri lauzās ar varu uz āru.

Tikko viņš, zemu palocījies, izgāja, viņa satvēra aprakstīto papīra lapu, saburzīja, iesvieda kamīnā un, no visas sirds smiedamās, iesaucās:

— Ho! Tēt, kur tu izraki šo retumu? Viņš taisni izskatās pēc drēbju pārdevēja… Tas taisni, tēt, tavā dabā — uzmeklēt kaut kādu pirms revolūcijas dakteri! Cik viņš smieklīgs! Un netīrs! Jā, jā, netīrs. Viņš pat man rokas ir padarijis netīras.

Durvis atvērās, un bija dzirdama Anderniata balss sakām: „Ienāciet doktor!" Un istabā ienāca doktors Latons. Viņš bija gaj-š, kalsns, korrekts, nenosakāmā vecumā, tērpts elegantā uzvalkā ar zīda cilindru rokā, kā mēdz uzvesties Overnas kūrvietu praktizējošie Parīzes ārsti; gludi noskūts, viņš atgādināja aktreri, kas izbraucis vasaras atpūtā.

Marķīzs apmulsa un nezināja ko iesākt, bet kundze izlikās klepojam un aizsedza muti ar kabatas lakatiņu, lai nevajadzētu sākt ska]i smieties par tikko Ienākušo ārstu. Viņš noteikti palocījās un, jaunās kundzes aicināts apsēdās. Andermats, kas viņam sekoja, izstāstīja pamatīgi par kundzes veselību, par slimības psimptomiem un ko teikuši Parīzes ārsti, pie kuj-iem viņi griezušies. Beigās viņš izteica savas domas, klijas pamatojās uz sevišķiem iemesliem, par kujiem viņš runāja techniskos terminos.

Tas bija vēl jauns ebrējs un veikalnieks. Viņš vadīja dažnedažādus uzņēmumus un orientējās tajos ar apbrīnojamu veiklību, pareizību un saprātu. Viņš bija drusku par resnu savam nelielajam augumam, pilniem vaigiem un pliku galvu, kādē) atgādināja tuklu bērnu resnām rokām un īsām kājām; viņam bija ļoti svaigs un reizē slimīgs izskats; runāt viņš runāja apbrīnojami ātri un viegli.

Marķīza de Ravenela meitu viņš bija precējis aiz aprēķina, lai savus veikalus varētu paplašināt arī labākās aprindās, pie kupām viņš pats nepiederēja. Marķīzam bija trīsdesmit tūkstoš franku gada ienākuma un divi bērni, bet Andermatam jau pirms precēšanās bija pieci vai seši miljoni; bez tam viņš bija izsējis daudz naudas, no kūjas cerēja ievākt atpakaļ vēl kādus desmit vai divpadsmit miljonus. De Bavenels bija neuzņēmīgs, nenoteikts, šaudīgs un vāja rakstura. Sākumā viņš ar riebumu atraidīja Andermata priekšlikumu, jo nevarēja iedomāties savu meitu par žīda sievu. Bet pēc sešu mēnešu ilgas pretošanās viņš. zem sakrātā zelta spiediena padevās ar to noteikumu, ka bērni tiks audzināti katoļu ticības garā.

Visi gaidīja, bet bērnu nebija. Tad marķīzs, kas divus gadus jau jūsmoja par Anvaias ūdeņiem, atminējās doktora Bonfila grāmatu, kuj-a bija solīta arī neauglības izdziedināšana.

Tādēļ viņš rakstīja meitai, klipi bija tagad atvedis znots, lai pats to ierīkotu un pēc Parīzes ārstu ieteikuma nodotu doktora Latorni gādībā. Tūlīt pēc atbraukšanas Andermats uzmeklēja doktoru un vēl aizvien stāstīja tam savas sievas slimības pazīmes. Beigās viņš vēl piezīmēja* cik ļoti viņu nomokot vilšanās kļūt par tēvu.

Doktors Latons ļāva viņam izrunāties, un tikai kad Andermats jau bija apklusis, griezās pie jaunās kundzes ar jautājumu:

—  Vai jums, cienījamā, vēl kas būtu piebilstams?

Viņa svarīgi atbildēja:

—   Nē, nekas, doktor.

—   Tādā gadījumā, — viņš turpināja, — es jūs palūgšu novilkt ceļa drēbes un noņemt korseti un uzvilkt vienkāršu baltu rīta svārku, bet katrā ziņā baltu.

Viņa jutās pārsteigta, bet viņš ātri paskaidroja savu sistēmu:

—  Mans Dievs, kundze, tas ļoti vienkārši. Agrāk ļaudis bija pārliecināti, ka visas slimības ceļas vai nu no slikta asins sastāva vai no organiska grēka, bet tagad mēs domājam, ka daudzos gadījumos un sevišķi jūsējā grūti apzīmējamais uztraukums, ar kuru jūs slimojat, kā ari citas daudz nopietnākas slimības var attīstīties vienīgi no tā, ka kaut kāds orgāns, viegli izskaidrojamu iemeslu dēļ, ir nepareizi attīstījies un ar savu nepareizību traucē cilvēka organisma harmoniju un līdzsvaru, pārveido visu viņa uzbūvi un kavē visu citu orgānu normālu darbību.

Pietiek tikai ar uzpūstu vēderu, lai mēs jau varētu runāt par sirdsslimību, jo viņa tiek saspiesta, sāk ne pareizi, paātrināti pukstēt un bieži nonāk līdz sirds lēkmei. Aknu uzpampšana vai žults izplūdums var radīt slimības, kuras, ārsti, kas slikti novēro, piedēvēs tūkstoš citiem cēloņiem.

Tādēļ pirmais, no ka mums jāiesāk, ir tas, vai visiem slimnieka orgāniem ir vajadzīgais samērs, un vai tie ir normālā stāvoklī; pilnīgi pietiek ar kaut kādu nieku, lai sabojātu cilvēka veselību. Tādēļ, kundze, ja jūs atļaujat, es jūs rūpīgi izmeklēšu un uz jūsu rīta tērpa uzzīmēšu jūsu iekšējo orgānu robežas, lielumu un stāvokli.

Viņš visu laiku runāja brīvi un tagad nolika uz krēsla savu cilindru. Viņa platā mute aizveroties un atveroties ielocīja noskūtajos vaigos divas dziļas krunkas, kuras tam piešķīra garīdznieka izskatu.

Andermats sajūsmā iesaucās:

— Dzirdiet, tas ir neparasti gudri, asprātīgi, īpatnēji, un ļoti moderni…

„Ļoti moderni," — viņa mutē bija vislielākā uzslava.

Jaunā kundze, kuju tas viss ļoti amizēja, piecēlās, iegāja savā istabā un pēc dažām minūtēm atgriezās baltā rīta tērpā.

Doktors viņu noguldīja uz dīvāna, izņēma no kabatas zīmuli ar trim galiem — melnu, sarkanu un zilu, un sāka izmeklēt un izdauzīt savu jauno pacienti, tanī pašā laikā izraibodams viņas rīta tērpu ar krāsainām līnijām, kuras atzīmēja katru viņa novērojumu.

Pēc stundas ceturkšņa tāda darba, kundzes rīta tērps atgādināja ģeografijas karti, uz kuras atzīmēti kontinenti, jūras, upes, valstis un pilsētas ar visiem šīs zemes lodes nosaukumiem, jo doktors uz katras robežlīnijas uzrakstīja divus, trīs latīņu vārdus, saprotamus vienīgi viņam pašam.

Izklausījis visus Andermata kundzes iekšējos trokšņus un izdauzījis visas viņas organisma toņu kārtas, viņš izņēma no kabatas sarkanā ādā iesietu un zelta dzīslām izraibotu piezīmju grāmatu ar alfabētu, atvēra vajadzīgo lappusi un ierakstīja: „6347, apskate. A. kundze, 21 gadu."

Tad viņš atkal uzmeta skatu no augšas līdz apakšai izkrāsotajam rīta tērpam un, sapratis zīmējumus, kā ēģiptologs saprot hiroglifus, viņš tos pierakstīja piezīmju grāmatiņā.

To izdarījis, viņš vēstīja:

—   Nav nekā uztraucoša, nekā nenormāla, izņemot vieglu nenozīmīgu novirzīšanos, ko vajag pilnīgi izārstēt ar trīsdesmit ogļskābes vannām. Bez tam no litiem līdz pusdienas laikam jums jāizdzer trīs pusglāzes ūdens. Tas ir viss. Es jūs atkal apmeklēšu pēc četrām vai piecām dienām.

Viņš piecēlās, paklanījās un nozuda tik ātri, ka visi bija pārsteigti. Tā bija viņa maniere, šī pēkšņā aiziešana bija viņa šiks. Viņš to uzskatīja par ļoti labu toni, ar kuņi var ietekmēt, sevišķi slimniekus.

Andermata kundze skrēja pie spoguļa sevi aplūkot un, aiz nevaldāmiem smiekliem trīcēdama, kā tas mēdz būt ar bērniem, iesaucās:

—  Ai, cik viņi ir amizanti, cik viņi ir smieklīgi! Sakiet, vai nav vēl kāds, es viņu gribu tūlīt redzēt! Vili, ej un uzmeklē man viņu! Te vajag būt vēl trešajam ārstam, un es gribu viņu redzēt.

Viņas vīrs pārsteigts jautāja:

—   Kā trešam? Kurš trešais?

Marķīzam vajadzēja izskaidroties un atvainoties, jo viņš drusku baidījās no znota. Viņš izstāstīja, ka doktors Bonfils ienācis pie tā un, viņš to palūdzis apskatīt Kristiānu, vēlēdamies zināt tā domas un bezgala uzticēdamies vecā ārsta praksei, kas ir šejienietis un arī atradis avotu.

Andermats paraustīja plecus un paziņoja, ka neviens cits kā doktors Latons neārstēs viņa sievu. Tas markīžu uztrauca, un viņš sāka gudrot, kā rīkoties, lai nebūtu jāapbēdina viņa niknais mediķis.

Kristiāna jautāja:

—   Vai Gontrans ir šeit?

Tas bija viņas brālis.

Tēvs viņai atbildēja:

—   Jā, priekš dienām četrām viņš atbrauca kopā ar savu draugu Polu Bretinjī, par kuru viņš mums daudz stāstījis. Viņi kopā ceļo pa Overnu. Atbrauca no Mondoras un Burbulas, bet nākošās nedēļas beigās brauks uz Kantalu.

Tad viņš iejautājās jaunajai kundzei, vai tā pēc vagonā pavadītās nakts, nevēlas līdz brokastam atpūsties, bet viņa bija vagonā labi gulējusi, kādēļ izlūdzās tikai stundu, lai pārģērbtos, jo viņa vēlējās apmeklēt ciemu un peldu iestādi.

Viņas tēvs un vīrs aizgāja katrs uz savu istabu, lai gaidītu, kamēr viņa apģērbjas.

Bet drīz vien viņa jau tos sauca, un viņi visi izgāja. Viņa sajūsminājās par mājiņu meža vidū un dziļā ielejā, kuju no visām pusēm kā augstas klintis bija ie slēgušas kastaņas. Kastaņi bija izkaisīti visur, un koku vecie, aprepējušie stumbri bija redzami pie māju durvīm, pagalmos, ielās; visur bija redzami ari avotiņi, ieslēgti melnās, augsti saslietās akmeņu krautēs, caur kuju spraugām šalca tievas ūdens strūklas un skanēdamas lija cisternās.

Asa zaļumu un lopu laidara smaka krājās zem augstajiem kokiem, bet pa ielām lēni soļoja vai stāvēja pie namu durvīm Overnas sievas un raitiem pirkstiem vērpa melnu vilnu uz mazām vārpstām, kuj*as bieži nēsāja aiz jostas. No īso brunču apakšas bija redzamas kājas īsās zeķēs, bet ņieburs viņām bija sažņaugts līdz pašiem pleciem, no ņiebura atdalījās krekla piedurknes, kupās slēpās izžuvušās rokas un kaulainie pirksti.

Pēkšņi staigātāji izdzirda dīvaini rotaļīgu mūziku. Varēja domāt, ka tur tiek mocīta veca, saplīsusi leijerkaste.

—   Kas tad tas? — iesaucās Kristiāna.

Tēvs smējās:

—      Tas ir kazīno orķestris. To troksni taisa tikai četri cilvēki.

Un viņš veda Kristiānu pie kādas lielas, sarkanas afišas, kas bija uz mājas stūra.

Uz tās melniem burtiem bija iespiests:

Anvalas Kazīno Odeonas Petrisa Martela direkcijā.

Sestdien, 6. jūlijā notiks

liels koncerts,

kūpu sarīko maestro Sanlandrī, kas ir ieguvis konservatorijas otro prēmiju. Kā pianists uzstāsies konservatorijas laureāts žavels. Flauta: konservātorijas laureāts Nuārs. Kontrbass: Briseles karaliskās Akadēmijas laureāts Nikordī.

Pēc koncerta izrādīs:

Mežā apmaldījušies

Puantilje komēdija vienā cēlienā.

Personas:

Pjers de Lapuents …. Petriss Martels no Udeonas. Oskars Laveljē Petiniveis no Vodevilas.

Lapalms no Bardo Lielā teātra. . Odelena kundze no Odeonas.

Pa izrādes laiku orķestri arī diriģēs maestro Senlandrī.

Kristiāna lasīja afišu balsī, smējās un brīnījās.

—       Viņi tevi uzjautrinās, — sacīja tēvs. — Iesim tādēļ apskatīsim viņus!

Viņi nogriezās pa labi un iegāja parkā. Tur slimnieki lēni un svinīgi pastaigājās pa trim alejām. Izdzēra savu glāzi ūdens un aizgāja. Daži, uz soliem sēžot, ar spieķa vai saules sarga galu rakstīja smiltīs. Visi viņi klusēja un, šķita, ne par ko nedomāja, pilnīgi sastinguši kūrvietas garlaicībā. Tikai orķestra skaņas viļņoja kluso, mierīgo gaisu. Neviens nezināja, no kurienes tās nāk un kas tās rada, bet tās dūca koku zaros un it kā lika kustēties šiem drūmajiem staigātājiem.

Kāda balss iesaucās: — Kristiāna! — Viņa atgriezās un ieraudzīja brāli. Viņš piesteidzās, noskūpstīja to, sasveicinājās ar Andcrmatu un aizveda māsu, atstājot tēvu un svaini tālu aiz viņiem.

Viņi sāka tērzēt. Gontrans bija slaids jauneklis, labi ģērbies, jautrs tāpat kā māsa un kustīgs kā marķīzs. Viņš bija vienaldzīgs pret visu apkārtējo pasauli un mūžīgi meklēja naudu.

Žans … Fil i pina

—   Es domāju, ka tu guli, — viņš sacīja, — citādi

būtu gājis tevi nobučot; bez tam Pols mani šodien vedina uz Turneolas pili.

—   Kāds Pols? Ak, jā, tavs draugs!

—   Pols BretinjL Pareizi, tu taču viņi nepazīsti! Pašlaik viņš ir vannā.

—  Vai viņš ir slims?

—   Nē. Bet tomēr ārstējas. Viņš bija iemīlējies.

—  Un ņem ogļskābes vannas, vai ne? Stāsta, ka ogļskābās palīdzot galīgi izārstēties.

—   Jā. Viņš dara visu, ko es tam lieku. Ak, viņš bija šausmīgi aizrāvies! Viņš ir briesmīgs cilvēks. Viņš tikko nenomira. Gribēja arī viņu nogalināt. Viņa ir aktrise, pazīstama aktrise. Viņš viņu bezprātīgi mīlēja. Nu, bet viņa, protams, nebija tam uzticīga. Tas bija par cēloni briesmīgai drāmai. Tad es viņu aizvedu. Tagad viņam ir labāk, bet viņš vēl aizvien domā par viņu.

Priekš mirkļa viņa vēl smaidīja, bet tagad kļuva nopietna un sacīja:

—   Būtu interesanti viņu redzēt.

Viņas acīs vārdam — mīlestība — tomēr nebija lielas nozīmes. Par mīlestību viņa domāja tā, kā nabags dažreiz domā par pērļu rotu vai briljantu diadēmu — ar nevaldāmu gribu iegūt šo tālo, bet neiespējamo lietu. Viņa mīlestību iztēlojās pēc vaļībā izlasītiem romāniem, nepiešķirdama tai lielas nozīmes. Viņa daudz nesapņoja, jo bija piedzimusi laimīga, ar mierīgu dvēseli. Būdama jau divi un pus gadus precējusies, viņa vēl tomēr nebija atmodusies no tiem sapņiem, kujos dzīvo jaunas, naivas meitenes, no tiem sirds, domu un jūtu sapņiem, kufos dažas sievietes nodzīvo līdz pašai nāvei. Dzīve viņai šķita vienkārša un patīkama, bez sa

režģījumiem; nekad viņa nemeklēja pēc dzīves mērķa un nozīmes. Viņa dzīvoja, gulēja, ģērbās ar gaumi un bija līksma. Ko viņa varēja vēl vēlēties?

Kad viņai stādīja priekšā Andermatu kā līgavaini, viņa sākumā ar bērna īgnumu atteicās kļūt par žīda sievu. Tēvs un brālis izjuta tādu pašu īgnumu, kādēļ līgavainis tika formāli noraidīts. Andermats nozuda, it kā būtu nomiris. Bet pēc trim mēnešiem viņš aizveda Gontranam ap divdesmit tūkstoš franku. Pats marķīzs aiz citiem iemesliem mainīja savus uzskatus. Pirmkārt, viņam bija paradums piekāpties, ja kāds neatlaidās, un tas notika aiz tīri egoistiskas miera mīlestības. Meita par viņu mēdza teikt: „Ak, tētim visi jēdzieni ir sajukuši!" Un tas bija taisnība. Bez pārliecības, bez saviem spriedumiem viņš dzīvoja vienigi sajūsmās, kas ik mirkli mainījās. Te viņš ar paviršu, dzejisku sajūsmu aizrāvās ar vecām muižnieku tradīcijām un tīkoja pēc monarcha, bet pēc gudra monarcha, kas mīlētu brīvību, sekotu laika garam un būtu izglītots, te atkal izlasījis Mišlē vai kāda cita demokrātiskā domātāja darbu, sāka aizstāvēt cilvēku vienlīdzību, jaunās idejas, nabago, cietušo un pazemoto prasības. Atkarā no gara stāvokļa viņš ticēja visam, un kad viņa vecā draudzene Ikardona kundze, kuj*ai bija cieša draudzība ar daudziem žīdiem un kūja ļoti gribēja, lai Kristiāna un Andermats salaulātos, sāka markīžu pierunāt, tad viņa skaidri zināja, kādi argumenti tai ņemami palīgā.

Viņa norādīja tam uz žīdu tautu, kufai ir situsi atriebības stunda, un ka šī tauta ir apspiesta tāpat, kā pirms revolūcijas bija apspiesta franču tauta, kufa tagad ar savu zelta varu var citus kalpināt. Marldzs, nebija ticīgs, zināja, ka Dieva ideja ir tikai varas un likuma ideja, kūjai daudz lielāks iespaids muļķu, nelgu un bailīgo savaldīšanā, nekā taisnības nodibināšanā zemes virsū. Viņš pret visām ticībām izturējās ar cienīgu vienaldzību un sajauca vienkopus Konfūciju, Muhamedu un Jēzu Kristu. Tādē] Kristus krustā sišanu viņš neuzskatīja par neizdzēšamu traipu, bet gan vienīgi par lielu politisku kļūdu. Tādēļ jau pēc dažām nedēļām viņš sāka sajūsmināties par vajāto žīdu slepeno, nenogurstošo un kopējo darbu. Un, brīvāk paskatījies uz viņu pārsteidzošām sekmēm, marķīzs redzēja, ka tas jau ir taisnīgas atmaksas sākums par ilggadīgo vajāšanu un pazemošanu. Viņš tos jau redzēja par karaļa pavēlniekiem un tautu valdniekiem, par troņu balstītājiem un to gāzējiem. Viņš redzēja, ka žīdi var likt pagrimt veselai tautai, tāpat kā var izputināt vīnu tirgotāju. Viņš redzēja tos lepnus pazemīgo ķēniņu priekšā un ari kā tie svieda savu netīro zeltu atvērtajās katoļu monarehu naudas lādēs, par ko monarehi viņiem dāvāja muižnieku titulus un dzelzceļu līnijas.

Un viņš nepretojās Viljama Andermata laulībai ar Kristiānu de Kavenelu.

Kristiāna, atrazdamās zem nemanāmā Ikardona kundzes spiediena, kupa bija Kristiānas mātes sena draudzene un pēc markīzes nāves kļuvusi par Kristiānas tuvāko un intīmāko padomdevēju, kā arī izjuzdama tēva spiedienu un brāļa mantkārīgo vienaldzību, — bija ar mieru kļūt par resnā bagātnieka sievu. Šis resnais bagātnieks nebija riebīgs, bet viņš Kristiānai ari nepatika, un viņa apsolījās kļūt par tā sievu tikpat viegli, cik viegli viņu būtu pierunāt nodzīvot vasaru neskaistā apvidū.

Tagad viņa savu vīru atzina par labu, piemīlīgu, diezgan gudru un laipnu mājas drivē. Tomēr kopā ar Gontranu, kas tai bija bezgala pateicīgs, viņa bieži mēdza zoboties par savu vīru.

Gontrans sacīja savai māsai:

—  Tavs vīrs ir rožaināks un plikāks kā jelkad bijis. Viņš izskatās pēc slima zieda vai pēc noskūta, ar pienu nodzirdīta sivēna. Kur viņš ņem šīs krāsas?

Viņa atbildēja:

—  Tici man, ka tas nav mans nopelns. Dažreiz man gribas viņu uzlīmēt uz konfekšu kārbiņas.

Un viņi tuvojās dziedētavai.

Viņu priekšā abās pusēs pie durvīm uz pītiem salmu krēsliem sēdēja divi vīrieši un pīpoja pīpes.

Gontrans sacīja:

—  Raugi, divi jauki tipi. Skaties uz kupri pa labi, — viņš savā micē izskatās pēc grieķa! Tas ir Prentana tēvs, bijušais Riomas cietuma sargs, kas tagad ir kļuvis par uzraugu vai gandrīz pārzini Anvalas dziedētavā. Viņa dzīvē nekas nav mainījies, viņš ar slimniekiem apietas tāpat kā ar saviem bijušajiem cietumniekiem. Slimnieki aizvien taču zināmā mērā ir gūstekņi. Vannas istabas varētu uzskatīt i>ar atsevišķām kamerām, siltā lietus zāli — par kopējo cietumu, bet to istabu, kurā doktors Ronfils ar Baradika zondu palīdzību izdara kuņģu skalošanu — par noslēpumaino moku kambari. Viņš nevienu nesveicina aiz principa, ka visi notiesātie ir nicināmi. Pret sievietēm viņš izturas ar lielāku cienību un izbrīnu, jo Riomas cietumā viņu nav bijis. Tas bijis vienīgi vīriešu patvērums, un tādēļ

viņš nav paradis ar sievietēm runāt. Tas otrs ir kasieris. Lūdzu, liec viņam pierakstīt savu vārdu, tad tu re dzēsi brīnumus.

Un Gontrans uzrunāja sēdētāju pa kreisi, saviem vārdiem katru zilbi atsevišķi uzsvērdams.

—       Seminoja kungs, mana māsa Andermata kundze vēlas pierakstīties divpadsmit vannām.

Garais, kalsnais, pēc izskata nelaimīgais kasieris piecēlās un iegāja kancelejā, kas atradās pretī galvenā ārsta kabinetam, atvēra grāmatu un prasīja:

—   Kā sauc?

—   Andermata.

—   Kā jūs teicāt?

—   Andermata.

—  Kā raksta?

—   A—n—d—e—r—m—a—t—a.

—  Ļoti labi.

Un lēni ierakstīja grāmatā. Kad viņš beidza, Gontrans palūdza:

—      Vai jūs nebūtu tik laipns un izlasītu māsas uzvārdu!

—  Lūdzu, kungs. Anterpata kundze.

Kristiāna, smiedamās līdz asarām, samaksāja par kontrmarkām un iejautājās:

—   Kas tas par troksni tur augšā?

Gontrans viņu saņēma zem rokas.

—Iesim, apskatīsimies!

Uz trepēm bija dzirdamas niknas balsis. Uzkāpuši viņi atvēra durvis un ieraudzīja milzīgu zāli ar kafijas galdiņiem un biljarda galdu vidū. Biljarda galdam

abās pusēs divi vīrieši bez svārkiem, nūjām rokās nikni strīdējās:

—   Astoņpadsmit!

—   Septiņpadsmit!

—   Es jums saku, ka man ir astoņpadsmit!

—   Nav tiesa, jums ir tikai septiņpadsmit!

Tas bija kazino direktors Petriss Martela kungs no Odeonas, kas spēlēja savu parasto biljarda partiju ar aktieru trupas komiķi Lapalma kungu — Bordo Lielā teātra aktieri.

Petriss Martels, kam zem krekla līgojās liels, mīksts vēders, bija spēlējis uz vairākām skatuvēm un tagad uzņēmies Anvalas Kazīno vadīšanu. Visu laiku viņš nodarbojās ar to, ka izdzēra visus dzērienus, kas bija domāti slimniekiem. Viņam bija garas virsnieka ūsas, kurās aizvien bija redzamas alus putas vai liķiera lipīgais sīrups. Trupā uzņemtajā vecā komiķi viņš bija pratis atmodināt neaprobežotas ilgas pēc biljarda.

Bītos, tikko piecēlušies, viņi tūliņ ķērās pie savas partijas, lamājās, draudēja viens otram, nodzēsa pierakstīto un sāka atkal no gala, ar mokām atraudamies, lai pabrokastotu. Viņi nevarēja ciest, ka citi klienti tos aizdzina no biljarda zaļās vadmalas.

Tā viņi aizdzina visus un jutās laimīgi, kaut gan Petrisam MarteJam sezonas beigās draudzēja bankrots.

Kasiere no rīta līdz vakaram ar skumjām noskatījās uz bezgalīgo partiju, klausījās nemitīgos strīdos un pasniedza nenogurstošajiem spēlmaņiem neskaitāmas krūzes alus un glāzes liķiera.

Gontrans vedināja māsu tālāk:

—   Iesim uz parku, tur būs tīkamāk.

Pašas ēkas galā, ķīniešu dārza namiņa lievenī, viņi ieraudzīja orķestri.

Jauns gaišmatis, kas dedzīgi spēlēja vijoli, takti vadīja ar galvu, kupliem matiem pa gaisu plīvojot, un viss viņa stāvs gan sarāvās, gan atkal izslējās, šūpojoties gan pa kreisi, gan pa labi kā kapelmeistara zizlis. Viņa taktij klausīja trīs pretim sēdošie mūzikanti. Šis gaišmatis bija maestro Senlandrī.

Viņš, tā palīgs pianists, kupa instrumentu katru ritu uz ratiņiem no dziedētavas vestibila noveda uz lieveni, milzīga auguma flautists, kas šķita zelējam sērkociņu un tukliem pirkstiem to glāstām, un ar diloni slimais kontrbasists, bija tie mūzikanti, kas ar lielām mokām imitēja leijerkasti, kūpas skaņas Kristiānu ļoti pārsteidza.

Kad Kristiāna apstājās un apskatīja māksliniekus, kāds kungs garāmejot sveicināja viņas brāli:

—  Sveiks, mans mīļais grāf!

—   Sveiks, doktor!

Gontrans iepazīstināja:

—   Mana māsa un doktors Onora kungs.

Viņa tikko novaldīja smieklus, trešo ārstu ieraugot.

Viņš palocījās un sacīja:

—  Es ceru, ka kundze nav slima?

—   Tomēr drusku.

Doktors neizprašņāja un novirzīja sarunu uz citu:

—      Mīļais grāf, jūs taču zināt, ka pie ieejas ielejā tūliņ notiks interesantākais skats.

—  Kas to sarīkos, doktor?

— Oriola tēvs spridzinās klints šķautni. Ak, jums tas nav nekas, bet mums tas ir liels notikums!

Viņš tūlīt paskaidroja savus vārdus.

Oriola tēvam, kas bija bagātākais apkārtnes zemnieks, jo klīda baumas, ka viņa gada ienākumi pārsniedzot piecdesmit tūkstoš franku, šim Oriola tēvam piederēja visi vīna dārzi ap to vietu, kur Anvalas ieleja pārvērtās par līdzenumu. Netālu no ciema, kur ieleja kļuva platāka, atradās neliels kalniņš, uz kura bija Oriola labākie vīna dārzi. Aiz viena vīnogu krūma, pie ceļa un soļus divus no strauta, gulēja milzīgs akmens vai pareizāk vesela klints, kas kavēja apstrādāt zemi un apēnoja dārza vienu daļu.

Jau gadus desmit Oriola tēvs stāstīja, ka tūlīt uzspridzinās klinti, bet tomēr aizvien to nevarēja uzņemties.

Katrreiz, kad kāds no šejienes jaunekļiem aizgāja zaldātos, viņš mēdza tam teikt: — Kad brauc atvaļinājumā, paņem līdz kādu mazumiņu pulvera manai klintij.

Un katrs jaunais kareivis atnesa somā drusku pulvera, kuru tas bija nozadzis Oriola tēva klintij. Viņam jau bija sakrājies krietns maisiņš pulvera, bet klints aizvien vēl stāvēja, kur stāvējusi.

Bet tagad jau kādu nedēļu garāmgājēji redzēja, ka viņš atraka klinti, kopā ar savu vecāko dēlu, garo Žaķu, kuru bija iesaukuši par Kolosu un ko overniešu izloksnē izrunāja par Kološu. Šorīt viņi iebēra atraktajā klints caurumā pulveri un cieši to aiztaisīja, ielaizdami tikai garu, tepat tabakas bodē nopirktu dakti. To aizdedzināšot pulksten divos. Akmens sprāgšot divos un piecās minūtēs vai, visvēlākais, desmit minūtēs, jo dakts esot joti gara.

Kristiānu tas ieinteresēja; viņai bija prieks par gaidāmo sprādzienu, kuru tā uzskatīja par bērnu rotaļu, kas bija tik tuva viņas vienkāršajai sirdij.

Viņi bija aizgājuši līdz parka galam.

—  Bet kas tur tālāk ir? — viņa jautāja.

—      Pasaules Gals, — kundze, tā sauc Overnā plaši pazīstamo aizu. Tā ir viena no apkārtnes skaistākām vietām.

Bet pēkšņi atskanēja zvans. Gontrans iesaucās:

—   Kā, vai jau brokastis?

Viņi gāja atpakaļ.

Tiem pretim nāca gaj-š, jauns cilvēks.

Gontrans sacīja:

—      Mīļā Kristiāna, atļauj tevi iepazīstināt ar Polu Bretinjī kungu.

Un, pagriezies pret draugu:

—  Tā mana māsa* draugs.

Kristiānai viņš šķita neglīts. Mati viņam bija melni, taisni un īsi; acis par daudz apaļas un ar cietsirdīgu mirdzumu; galva apaļa un liela, kuru uzskatot, nāca prātā lielgabalu lodes; pleci bija kā atlētam, un viss stāvs atstāja drusku mežonīgu, smagu un vispār rupju iespaidu. Bet no viņa apģērba, veļas un varbūt ari ādas izplūda smalks, izmeklēts aromāts, kas jaunajai kundzei nebija pazīstams; viņa nodomāja: „Kas tā par smaržu?"

Viņš tai jautāja:

—  Vai jūs, kundze, šorīt atbraucāt?

Viņa bals bija drusku dobja.

Viņa atbildēja:

—  Jā, kungs.

Bet Gontrans ieraudzīja markīžu un Andermatu, kūpi jauniešiem meta ar zīmēm, lai ejot ātrāk brokastī.

Doktors Onora atvadījās, noprasīdams, vai viņi tiešām domājot iet skatīties, kā klinti spridzināšot.

Kristiāna atbildēja, ka iešot un, brāli zem rokas paņēmusi, vilka to uz viesnīcu, čukstēdama:

—      Man ir vilka ēstgriba. Man būs kauns no tava drauga tik daudz ēst.

Brokastis vilkās ilgi, kā tas tādos gadījumos parasti mēdz būt. Kristiāna nepazina visus šos ļaudis, kādēļ sarunājās ar tēvu un brāli. Pēc brokasta viņa gāja atpūsties līdz tam laikam, kamēr spridzinās klinti.

Bet viņa jau bija gatava pirms noteiktā laika, lai tikai nenokavētu spridzināšanu.

Izejot no ciema, kur ieleja kļuva plašāka, tiešām atradās kāda paaugsta klints, kas atgādināja gandrīz kalnu; pa šauru taciņu, starp vīnogulājiem, karstas saules apspīdēti, viņi kāpa kalnā. Aizsnieguši virsotni, jaunā kundze iekliedzās aiz pārsteiguma, jo viņas skatam atklājās milzu panorāma. Viņa ieraudzīja bezgalīgu ieleju, kas atgādināja okeānu. Rožaini vieglas miglas ieskauta, tā sniedzās līdz tāliem, tikko saredzamiem paaugstinājumiem, kas atradās piecdesmit, sešdesmit kilometru tālumā. Un zem dzidrām dūmakām, kas viļņoja pār šo milzīgo plašumu, bija redzamas pilsētas, ciemati, meži, dzelteni labības lauki, zaļas pļavas, fabrikas ar sarkaniem skursteņiem un melnie, smailie baznīcu torņi, kas celti no apdzisušo vulkānu lavas.

— Apgriezies! — sacīja brālis.

Viņa apgriezās. Aiz muguras bija augsts kalns, no vienas vietas ar apdzisušiem krāteriem. Vispirms bija redzama Anvalas ieleja un tad plašs zaļumu valnis, kūjā varēja saskatīt apslēptas dziļas aizas. Koku vilnis pa stāvo piegāzi pacēlās līdz pirmajai kraujai un aizsedza pārējās. Bet taisni te bija robeža, kas šķīra ieleju no kalna, bet kalns Izplūda pa kreisi uz KlermonasFerranas pusi, attālinoties un zīmējot debesīs ar savām šķautnēm visādus dīvainus ērmus. Tie bija apdzisušie vulkāni. Bet tālāk, pavisam tālu, starp diviem augstumiem, bija redzams vēl viens kalns, kas bija augstāks, apaļāks un lieliskāks par visiem citiem, un uz kupa bija saskatāms kaut kas drupām līdzīgs.

Tas bija Pijs de Doms — Overnas kalnu valdonis, liels un draudīgs, kupa virsotnē kā kronis, ko uzlikusi vislielākā no tautām, atradās romiešu tempļa drupas.

Kristiāna iesaucās:

—   Ak, cik es te būšu laimīga!

Un viņa jau sajuta sevi laimīgu; viņa bija pilna prieka, kas pārņem dvēseli un miesu, liek krūtīm brīvi elpot, gaitu padara vieglu un strauju, kad mēs pēkšņi ieejam zemē, kas mūs pārsteidz ar savu burvīgo skaistumu.

Kāds viņu sauca:

—   Kundze, kundze!

Tālumā viņa ieraudzīja doktoru Onora un pazina viņu pēc lielās platmales. Viņš piesteidzās un novadīja visus uz otru kalna nogāzi, kur bija zaļa zāle un mazi krūmiņi un kur jau cilvēku trīsdemit gaidīja.

Pie viņu kājām bija stāva krauja līdz pašam Biomas ceļam; krauja bija apaugusi ievu krūmiem, zem kuriem burbuļoja mazs strautiņš; bet vīna dārzā un strautiņa malā bija redzama asa klints šķautne, kūpas priekšā kā lūgšanā ceļos bija nometušies divi vīrieši. Tā bija spridzināmā klints.

Orioli — tēvs un dēls — iestiprināja dakti. No lielā ceļa viņus apbrīnoja bars ziņkārīgo, vairums bija ciema puiku.

Doktors Onora uzmeklēja izdevīgu vietu Kristiānai; ar drebošu sirdi viņa apsēdās, it kā gaidītu, ka kopā ar klinti tiks uzspridzināti ari visi iedzīvotāj L Marķīzs, Andermats un Pols Bretinji izlaidās zālē pie jaunās kundzes kājām, kamēr Gontrans palika stāvot. Viņš jokodams sacīja:

—  Mīļais doktor, jūs laikam prakse tā nenomoka kā jūsu kollēgas, kuriem nav brīva mirkļa, lai atnāktu uz šiem mazajiem svētkiem?

Onora labsirdīgi atbildēja:

—   Es esmu ne mazāk nodarbināts kā citi, bet mani slimnieki man neatņem daudz laika. Bez tam es atzīstu par lietderīgāku viņus izklaidēt nekā apgrūtināt ar zālēm.

Viņš runāja ar viltīgu skatu, kas ļoti patika Gontranam.

Ieradās jauni skatītāji — brokastgalda kaimiņi: dāmas Pailes — divas atraitnes, māte un meita, Monekji — tēvs un meita un mazais, resnais kalnu inženieris Obri-Pastērs, kas Krievijā bija kļuvis bagāts.

Marķīzs ar viņu bija iedraudzējies. Inženieris sava resnuma dēļ apsēdās ar lielām mokām, ilgi gatavodamies un rīkodamies un smīdinādams Kristiānu. Gontrans aizgāja, lai apskatītu citus ziņkārīgos, kūpi ari bija uzkāpuši kalnā.

Pols Bretinjī rādīja Kristiānai miestiņus, kas bija redzami tālumā. Vispirms bija redzama Rioma, kas no tāluma izskatījās kā sarkanu dakstiņu jumtu plankums; tālāk bija redzami Ennesa, Marenga, Lešū un citi ciemi, kas kā melni puduri raiboja zaļo klajumu;

bet pie Forē kalna esot redzama Tjēra, kā viņš apgalvoja.

Viņš dzīvi runāja:

—   Skatieties, skatieties, kurp es rādu ar pirkstu, taisni, kur mans pirksts. Es redzu ļoti labi!

Viņa nekā neredzēja, bet viņu nepārsteidza tas, ka viņš redzēja, jo viņam bija plēsīga putna skats, un bija jūtams, ka viņa apaļās, nekustīgās acis var sacensties ar jūrnieku tālskati.

Viņš turpināja:

—  Mūsu priekšā pa ielejas vidu tek Allje, bet tā nav redzama. Tā ir ļoti tālu no šejienes, kādus divdesmit kilometrus.

Viņa necentās saskatīt vietas, kūpas viņš rādīja, jo viņas skats un domas bija saistīti pie klints. Viņa domāja, ka tūlīt šī milzu akmens vairs nebūs, viņš sabin zīs putekļos, un šīs domas viņā modināja neskaidru žēlumu, kādu sajūt mazas meitenes pret savām salauztām rotaļlietiņām. Šis akmens te jau bija gulējis ilgus gadus, un bez tam viņš bija skaists un šai vietai piedienīgs! Abi vīrieši tagad bija piecēlušies un, straujām, nevaļīgu zemnieku kustībām novāca sīkos akmentiņus ap klints šķautni.

Pūlis, kas stāvēja uz ceļa un kļuva arvien lielāks, pievirzījās tuvāk, lai labāk redzētu. Puišeļi aiztika strādātājus, skraidīja un dauzījās ap viņiem kā mazi zvērēni, bet no tā paaugstinājuma, kur sēdēja Kristiāna, ļaudis izskatījās niecīgi kā kukaiņu bars vai darba skudras. Ļaužu trokšņošana, kas bija izplūdusi gaisā un sabirzusi, brīžiem norima, lai atkal kļūtu skaļāka un pildītu visu apkārtni ar dobju rūkoņu. Arī uzkalnl-

ņā laužu kļuva aizvien vairāk, jo visi gribēja redzēt liktenīgo klinti un tādēļ plūda no ciema šurp.

Ļaudis sasaucās un grupējās pēc viesnīcām, šķirām un kārtām. Vistrokšņainākais bija aktieru un mfizikantu pulciņš direktora Petrisa Martela vadībā, kas šī gadījuma dēļ bija atrāvies pat no biljarda spēles.

Baltu panamu galvā un melnā alpaka žaketē, no kūjas kā kalns spiedās ārā baltais vēders, jo viņš vasaru uz laukiem vestes valkāšanu neatzina, ūsainais aktieris runāja komandiera tonī, paskaidrodams un apsvērdams abu Oriolu kustības. Viņa apakšnieki — komiķis Lapalms, pirmais mīlētājs Petinivcls un mūzikanti: maestro Sanlandrī, pianists Žavels, milzīgais flautists Nuārs, kontrabasists Nikordī, visi bija to apstājuši un uzklausīja. Viņiem priekšā sēdēja trīs sievietes triju saulsargu ēnā, kuji ar savām krāsām — baltu, sarkanu un zilu — pusdienas saulē izskatījās kā dīvains un apžilbinošs franču karogs. Tās bija: jauniņā aklrise Odelēna kundzene un viņas māte, — patapināta māte, kā Gontrans mēdza izteikties, — un kafejnīcas kasiere, kas vienmēr šīs dāmas visur pavadīja.

Saulsargu izvēli nacionālās krāsās bija izdomājis Petriss Martels, kas sezonas sākumā abām dāmām Odelēnām bija ieraudzījis zilu un baltu saulsargu un tādēļ kasierei iedāvājis sarkanu.

Netālu arī otra grupa saistīja uzmanību un skatus tā bija šejienes viesnīcu pavāru un virēju grupa, pavisam astoņi cilvēki; starp viņiem un ēdnīcu īpašniekiem notika cīņa, jo pēdējie, lai pārsteigtu un atstātu iespaidu uz publiku, pat visus trauku mazgātājus večus bija ietērpuši baltos virsvalkos. Baltās, plakanās cepurēs, kas žilbinoši mirdzēja spilgtajā saulē, pavāri

izskatījās kā dīvaina uJānu nodaļa vai arī kāda ērmīga delegācija.

Marķīzs prasīja doktoram Onora:

—  Kur te tik daudz ļaužu sanācis? Es nekad nebūtu domājis, ka Anvalā tik daudz iedzīvotāju!

—   Tie ir sanākuši no Šatelgionas, no Turnselas, no Larošas-Pradjeras, no Senipolitas, jo par to sen visā apkārtnē zināja un, bez tam, Oriols ir ievērojama persona ar savu ietekmi un bagātību, kaut tas ari kā īsts overnietis, ir palicis tikai zemnieks, kas pats strādā visus darbus, skopojas un krāj zeltu, kaut gan viņš ir gudrs un no saviem bērniem sagaida lielas lietas.

Gontrans atgriezās uztraukts un mirdzošu skatu. Viņš pusbalsī sacīja:

—   Pol, Pol, nāc drīz man līdz, es tev parādīšu divas skaistas meitenes, apbrīnojami skaistas, tu redzēsi!

Uzrunātais pacēla galvu un atbildēja:

—   Draugs, man tepat ir labi, un es nekustēšos no vietas.

—   Tu nožēlosL Viņas ir burvīgas!

Pēc tam viņš runāja skaļi:

—  Bet doktors lai mums pasaka, kas viņas ir. Divas astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu vecas jaunavas, līdzīgas šejienes dāmām, dīvaini ģērbušās — melnos zīda tērpos šaurām piedruknēm, kā no klostejra, abas brūnētas…

—  Tagad es zinu. Tās ir Oriola tēva meitas un tiešām burvīgas jaunavas, kas audzinātas Klermonas klosteri. Viņām būs labi panākumi. Viņas ir divi tipi i bet mūsu jaukās overniešu rases tipi; es jau arī esmu

overnietis, marķīza kungs; es jums kādreiz parādīšu šīs abas meitenes.

Gontrans viņu pārtrauca un viltīgi iejautājās:

—  Doktor, vai jūs neesat Oriola mājas ārsts?

Tas saprata viltību un labsirdīgi jautri atteica:

—  Pie joda!

Bet jauneklis neatlaidās:

—   Kā jums izdevās iegūt tik bagāta pacienta uzticību?

—   Es viņam parakstīju dzert pēc iespējas daudz laba vīna.

Un viņš sāka stāstīt dažus sīkumus par Oriollem. Viņš bija tiem attāls radinieks un pazina tos jau sen. Pats vecais esot savādnieks un vienmēr ]oti lieloties ar savu vīnu; viņam esot sevišķs vīna dārzs, no kupa ogām tas spiežot vīnu tikai savai ģimenei un saviem draugiem. Dažus gadus izdevies iztukšot visas mucas šo izmeklēto ogu vīna, bet citus gadus nekā neesot varējuši veikt.

Maijā vai jūnijā, kad vecais redzējis, ka atlikušo vīnu būs grūti izdzert, viņš mudinājis savu dēlu Kolosu: „Nu, dēls, vajag piespiesties un pabeigt". Tad abi sākuši no rīta līdz vakaram liet sevī veseliem litriem sarkano vīnu. Pie pusdienas galda tēvs, reizes divdesmit liedams dēlam no krūkas glāzē, stingri uzsaucis: „Vajag beigt, vajag beigt!" Šis dzēriens viņu skurbināja, uztrauca asinis un nejāva gulēt, kādēļ tas naktīs cēlās, uzvilka bikses, aizdedzināja lākturi un modināja Kolosu. Tad viņi abi devās uz pagrabu un laida vīnu glāzēs taisni no mucas, mērcēdami tanī līdzpaņemto maizi Galīgi apskurbis, tēvs ar roku sāka dauzīt mucu un klausīties, vai skan un vai mucā vīns ir nokrities.

Marķīzs iejautājās:

—  Vai tie paši ir viņi, kas tur strādā pie klints?

—   Jā, jā, tie paši ir.

Taisni tanī mirklī abi zemnieki lieliem sojiem skrēja prom no klints, kūjā izkaltie caurumi bija piebērti ar pulveri; arī viss ļaužu pūlis, kas stāvēja ap viņiem, sāka nekārtībā bēgt kā armija pēc sakaušanas. Ļaudis bēga uz divām pusēm — uz Riomu un uz Anvalu, bet klints palika vientuļa zaļiem vīnogulājiem apaugušajā uzkalniņā.

Priekā un nepacietībā saviļņojās arī augšējais ļaužu pūlis, kas stāvēja kalnā. Skaļā balsī Pctriss Martels uzsauca:

—   Uzmanieties! Dakts ir aizdegta!

Kristiāna drebēja nepacietīgās gaidās, bet doktors viņai aiz muguras čukstēja:

—   Ak, ja viņi ir ielikuši visu to garo dakti, kuru tie nopirka, tad tā degs vēl kādas desmit minūtes.

Visi skati bija vērsti uz klints radzi; pēkšņi mazs melns āpšu sunītis pieskrēja pie radzes. Viņš apskrēja tai apkārt, apošņāja un, saodis aizdomīgu smaku, spalvu sacēlis, asti un ausis saslējis, sāka skaļi riet.

Smiekli, nežēlīgi smiekli atskanēja no pūļa, jo visi domāja, ka sunītis nepagūs laikā aizbēgt. Dažas balsis viņu sauca,'bet vīrieši ar svilpšanu un akmens sviešanu centās viņu aizbiedēt, tomēr nekas neiznāca. Suns nekustējās no vietas un nikni rēja klinti.

Kristiānu sagrāba drebuļi. Bija šausmīgi iedomāties, ka mazais dzīvnieciņš tiks sakropļots. Viss prieks viņai bija sabojāts, un viņa vēlējās iet uz māju. Aiz bailēm drebēdama, viņa nervozi čukstēja:

—   Ak. Dievs? Ak, Dievs! Viņu nogalinās! Es negribu to redzēt! Es negribu! Negribu! Iesim projām…

Viņas kaimiņš Pols Bretinjī piecēlās un, ne vārda neteicis, savām garajām kājām skriešus devās uz klints pusi.

Visi šausmās iekliedzās, un baiga trīsoņa pārlidoja pār pūli, bet suns, ieraudzījis tuvojamies sev milzīgu cilvēku, paslēpās aiz klints. Pols devās tam paka), bet suns atkal aizskrēja uz otru pusi. Tā viņi minūti vai divas skraidīja ap akmeni, kā paslēpšanos spēlēdami

Beidzot, redzēdams, ka tam neizdosies suni notvert, Pols devās atpakaļ kalnā, un suns sāka riet vēl niknāk.

Naida pilni saucieni skanēja pretī aizkusušajam nācējam, jo ļaudis nekad nepiedod tam, kas viņiem ir licis bailēs drebēt. Kristiāna aizclsdamās no uztraukuma spieda abas rokas sev pie sirds. Viņa bija tik apjukusi, ka prasīja atnācējam:

—Vai jūs vismaz neesat ievainots?

Bet Gontrans dusmās kliedza:

—  Tas zvērs ir pilnīgi dulls! Viņš vienmēr izdara tādas muļķības! Es vēl nekad neesmu redzējis otru tādu idiotu!

Pēkšņi zeme nodrebēja, un ellišķīgs troksnis noskanēja visā apkārtnē; pēc mirkļa, kas vilkās kā bezgalība, sprādzienu atbalsoja kalni kā lielgabalu šāvienus.

Aiz akmens krusas un gaisā izsviestām zemēm Kristiāna neredzēja nekā.

Bet tūlīt viss augšējais pūlis mežonīgi kliegdams devās no kalna lejā. Pavāri aizskrēja aktieriem un arī Petrisam Martelam priekšā.

Trīskrāsainos saules sargus skrejošais pūlis tikko neaizrāva sev līdz.

Skrēja visi — vīrieši, sievietes, zemnieki, pilsētnieki Citi klupa, piecēlās un skrēja atkal, bet lejā uz ceļa, kas pa sprādziena laiku bija tīrs, tagad divi ļaužu bari devās viens otram pretī, lai saplūstu kopā sprādziena vietā.

—      Drusku nogaidīsim, — sacīja marķīzs, — lai viņi apmierina savu ziņkārību, tad iesim ari mēs paskatīties!

Inženieris Obrī-Pastērs, ar lielām pūlēm piecēlies, sacīja:

— Es pa taciņu lešu atpakaļ uz ciemu. Man te vairs nekā nav ko darīt.

Viņš atsveicinājās un aizgāja.

Doktors Onora nozuda. Visi sāka par viņu runāt. Marķīzs sacīja dēlam:

—      Tu ar viņu esi pazīstams tikai trīs dienas, bet visu laiku zobojies par viņu. Tas beigsies ar to, ka viņš apvainosies.

Bet Gontrans paraustīja plecus un sacīja:

—      O, viņš ir gudrinieks, labsirdīgs skeptiķis! Es galvoju, ka viņš nesaskaitīsies. Kad mēs paliekam divatā, viņš zobojas par visu un visiem, sākot ar saviem slimniekiem un beidzot ar saviem minerālūdeņiem. Es esmu ar mieru tev piedāvāt goda vannu, ja tu kādreiz redzēsi, ka viņš apvainosies par maniem jokiem.

Bet lejā pie saspridzinātās klints uztraukums aizvien vēl pieauga. Milzu pūlis grūstījās un kliedza, kāda negaidīta brīnuma pārsteigts.

Pēc paražas lietišķs un ziņkārīgs Andermats nerimās:

—  Kas tur var būt? Bet kas gan tur var būt?

Gontrans teica, ka Iešot paskatīties un aizgāja, bet

Kristiānu tagad bija pārņēmusi pilnīga vienaldzība. Viņa domāja tikai par to, ja dakts būtu bijusi drusku īsāka, tad viņas neprātīgais kaimiņš būtu nogalināts un sarauts gabalos tikai tādēļ, ka viņa bija nobijusies suņa dēļ. Tiešām šim cilvēkam vajag būt neparasti stipram un kaislīgam, ja viņš riskēja savu dzīvību tikko pazīstamas sievietes viena vienīga vārda dēļ.

Pa ceļu ļaudis skrēja uz ciemu. Marķīzs arī iejautājās:

—   Kas tur var būt?

Andermats beidzot neizturēja un devās no kalna lejā.

Gontrans lejā meta ar roku, lai viņi ejot.

Pols Bretinjī jautāja:

—  Vai es jums, kundze, drīkstu piedāvāt savu roku?

Viņa saņēma tā roku, kas bija cieta kā dzelzs. Viņas

kājas slīdēja pa silto zāli, un viņa atspiedās uz Pola rokas ar tādu uzticību kā uz dzelzs margām.

Gontrans, pretīm nākdams, kliedza:

—   Avots! No sprādziena radās avots!

Viņi iejuka pūlī. Abi jaunekļi — Pols un Gontrans — brīvoja ceļu Kristiānai un tēvam, negriezdami vērības apkārtējo kurnēšanai.

Viņi kāpa pār apkvēpušu, saberztu akmeņu kaudzēm, līdz nokļuva pie bedres, no kūpas plūda ārā netīrs ūdens un ar straumi tecēja gar apbrīnotāju kājām. Andermats jau bija priekšā, jo viņš pūlim bija izlauzies cauri ar savām zaglīgajām kustībām, kā Gontrans tās mēdza dēvēt. Viņš rūpīgi apskatīja, kā zeme bija izjaukta un ka no bedres burbuļoja avots.

Doktors Onora, kas stāvēja otrpus bedrei, arī apskatīja to ar nepatīkamu pārsteigumu sejā. Andermats viņu uzrunāja:

—      Vajadzētu ūdeni nogaršot, varbūt tas ir minerālūdens!

—       Droši vien tur ir minerāji klāt, — atbildēja doktors. — Te visos ūdeņos ir minerāji. Drīz avotu būs vairāk nekā slimnieku.

Andermats turpināja:

—   Bet to katrā ziņā vajag nogaršot!

šķita, doktoru tas nemaz neinteresēja:

—   Jānogaida, vismaz, kamēr tas k]ūst tīrāks.

Visiem gribējās būt tuvāk, un tādēļ pakaļējie priekšējos grūda dubļos. Viens bērns pat pakrita, un visi sāka par to smieties.

Tēvs un dēls Orioli stāvēja turpat un nopietni aplūkoja negaidīto notikumu, nezinādami, kā pret to izturēties.

Tēvs bija gajš un kalsnējs ar kaulaini cietu zemnieka seju un bez bārdas, bet dēls bija īstais milzis: gajāks par tēvu un tāds pats kalsns, bet ar ūsām, kādēļ izskatījās pēc kareivja vai vīndara.

Ūdens sāka plūst vairāk un stiprāk un kļuva skaidrs.

Pūlis sakustējās, jo ieradās doktors Latons ar glāzi rokā. Sviedri viņam plūda pār vaigiem, un viņš aizelsies sastinga uz vietas, ieraugot savu kollēgu doktoru Onoru priekšā, kas ar vienu kāju stāvēja uz pašas bedres malas kā pirmais iekarotājs, kas apsarga savu vietu.

—      Vai jūs jau garšojāt? — viņš, elpu atgūdams, sacīja.

—   Nē. Es gaidu, kamēr ūdens noskaidrosies.

Doktors Latons piesmēla glāzi ar ūdeni un ar dziļu nopietnību iedzēra malku, kā to dara vīna eksperti. Tad viņš iesaucās: — Lielisks! — jo tas viņu nekompromitēja un, sniegdams pretiniekam glāzi, jautāja:

—  Vai nevēlaties?

Bet doktors Onora nepavisam nemīlēja minerālūdeņus un tādē) smaidīdams atbildēja:

—   Mersī, pietiek, ka jūs esat nogaršojis. Es pazīstu šejienes ūdeņu garšu.

Viņš tiešām pazina to garšu un novērtēja arī šo ūdeni. — Pagriezies pret veco Oriolu, viņš teica:

—   Tas jau nav tas, kas mūsu mājas vīns!

Vecajam Oriolam tas patika.

Kristiānai jau pietika no visa redzētā, un viņa gribēja uz mājām. Brālis un Pols atkal atbrīvoja viņai ce]u caur pūli. Viņa sekoja tiem, atspiedusies uz tēva rokas. Pēkšņi paslīdēja kāja, un viņa tikko nepakrita. Paskatījusies uz kājām, viņa ieraudzīja, ka ir uzkāpusi uz asiņaina ga]as gabala, kam apkārt melna vilna un kas netīrs ar dubļiem. Tas bija gabals no saplosītā suņa, klipu tagad ļaudis bija ieminuši dubļos.

Viņai aizrāvās elpa, un asaras sāka nevaldāmi plūst. Asaras slaucīdama, viņa čukstēja: „Nabaga sunītis, nabaga sunītis!" Viņa negribēja nekā vairs redzēt, bet vēlējās būt tikai mājās un noslēgties savā istaliā. Šī diena, kas tik līksmi iesākās, viņai beidzās bēdīgi. Vai tas bija pareģojums? Un uztrauktā sirds sāka pukstēt vēl straujāk.

Viņi gāja pa ceļu un pēkšņi savā priekšā ieraudzīja melnu cilindru un melnas svārku ļipas, kas plīvoja kā spārni. Tas bija doktors Bonfils, kas pats pēdējais bija dabūjis zināt par notikušo un tagad skrēja ar glāzi rokā tāpat kā doktors Latons.

Ieraudzījis markīžu, viņš apstājās.

—      Kas tur ir, marķīza kungs? Man teica… avots… Minerālūdens?

—   Jā, mīļais doktor.

—   Vai liels?

—   Jā.

—   Sakiet, vai… viņi… jau tur?

Gontrans svinīgi atbildēja:

—   Protams, un doktors Latons jau izdarīja analizi.

To izdzirdis, doktors Bonfils skriešus devās uz avotu. Tas Kristiānu drusku uzjautrināja, un viņa sacīja:

—      Neiesim uz viesnīcu, es vēl negribu, bet iesim pasēdēsim parkā!

Andermats palika kalnā un neatlaidīgi vēroja ūdens burbuļošanu.

3.

Pie kopējā galda Spendidhotelī tani vakarā bija trokšņaini. Notikums ar klintsradzi un avotu atdzīvināja sarunas. Ēdēju tomēr nebija daudz, cilvēku divdesmit, kuri visi bija klusi, mierīgi, slimīgi, kas veltīgi izbraukuši visādas ievērojamas kūrvietas un tagad mēģināja ārstēties šais jaunajos avotos. Galda galā, kuru aizņēma Ranevels un Andermati, kā pirmais sēdēja mazais, sirmais Monekjū ar savu garo, bālo meitu, kas bieži piecēlās no galda, atstādama pilnu šķīvi.

Tālāk sēdēja resnais, bijušais kalnu inženieris Obrī Pastērs, tad Šofūru laulāts pāris, kas bija ģērbušies melnās drēbēs un kurus aizvien varēja sastapt parka alejās ar maziem ratiņiem, kuros viņi vizināja savu kroplo bērnu, un tad sēdēja dāmas Pailes, māte ar meitu, kuras abas bija atraitnes, garas un resnas un par kurām Gontrans mēdza teikt: „Redziet, šīs dāmas ir apēdušas savus vīrus un tādā kārtā samaitājušas vēderus."

Un tiešām, abas viņas ārstēja savu vēderu kaites.

Tālāk sēdēja Rikjē kungs, kura sejai bija ķieģeļkrāsa, jo viņam bija slikts gremošanas aparāts; vēl tālāk sēdēja dažas bālas personas no to kluso ceļotāju skaita, kas nedzirdami ienāk viesnīcas zālē — sieva pa priekšu, vīrs pakaļ, klanās jau pie durvīm un tad kautrīgi nosēžas savās vietās.

Viss pretējais galda gals bija neaizņemts, kaut gan šķīvji tur bija novietoti ar uzdevumu gaidīt nākamos viesus.

Andcrmats runāja ar sajūsmu. Viņš visu laiku sarunājās ar doktoru 1.atonu, kas tam attēloja Anvalas nākotnes lieliskos plānus.

Dedzīgs un iekaisis doktors viņam uzskaitīja šejienes ūdeņu brīnišķīgās īpašības, kas pilnīgi pārspēja Šatclgijoiias ūdeņus, kaut gan šie pēdējie savu slavu bija ieguvuši tieši pāris beidzamos gados.

Pa labi no viņiem atradās Buajas bedre — pilnos ziedos un slavas uzplaukumā, bet pa kreisi atradās Šatelgionas bedre, kas arī pēdējos gados sāka uzplaukt! Ko gan visu varētu izdarīt ar Anvalu, ja ;)ie tās lietas ķertos ar saprātu!

Pagriezies pret inženieri, Andermats sacīja:

— Jā, kungs, viss atkarīgs no tā, kā pie šīs lietas ķepas! Viss grozās ap veiklību, taktu, izmaņu un drosmi! I>ai radītu minerālūdeņu staciju, jāprot to ierīkot un atklāt, tas ir galvenais, bet lai to ierīkotu, tad par viņu jāieinteresē labākie Parīzes ārsti. Man, cienījamais kungs, uzņēmumos aizvien ir sekmes, jo es lietoju praktiskus līdzekļus, klipiem vienīgiem ir drošas un neapšaubāmas sekas katrā gadījumā; kamēr es šos īstos, praktiskos līdzekļus neesmu atklājis, es nedaru nekā, bet tikai nogaidu. Ūdeni atrast nav grūti, bet vajag piespiest arī to dzert; bet lai šo ūdeni dzertu, tad nepietiek ar to vien, ka pats avīzēs un citur to slavēsi, ka tas ir ārpus konkurences! Jāpanāk, lai arī ārsti sāktu slavēt šo ūdeni, jo viņiem vienīgajiem klausa un uzticas lētticīgais slimnieku pūlis, kas mums ir vajadzīgs un kas savā vieglprātībā plaši svaidās ar naudu, bagātīgi samaksādams par ārstēšanu.

Tiesai vajag runāt tikai caur advokātiem, jo tikai tos viņa nopietni uzklausa un tikai tos viņa saprot. Bet ar slimniekiem jārunā tikai caur ārstiem, jo slimnieki tikai viņus klausa un viņiem tic.

Marķīzs, kas augsti vērtēja sava znota praktisko prātu, iesaucās:

—   Tas ir pareizi! Mans draugs, jūs esat vienīgais cilvēks, kas domā un spriež apbrīnojami pareizi.

Andermats uztraukts turpināja:

—  Te var bagāts kļūt. Daba skaista, klimats lielisks; mani tikai uztrauc viena lieta: vai mums būs pietiekošs daudzums ūdens lielai dziedētavai? Puspasākumiem nekad nav sekmju! Mums ir vajadzīga milzīga dziedētava un tātad arī milzīgs vairums ūdens, tāds daudzums, lai uzreiz varētu piepildīt divsimt vannu un lai neaptrūktu arī tekošā ūdens vannām, bet jaunais avots kopā ar veco var piepildīt ne vairāk kā piecdesmit vaimu, sakāt, ko jūs gribat, doktor Laton!

Obrī-Pastērs viņu pārtrauca:

—  Ja lieta grozās tikai ap ūdeni, tad es jums to piegādāšu, cik Vēlaties.

Andermats bija pārsteigts:

—   Jūs?

—  Jā, es. Tas jūs pārsteidz, bet es tūlīt izskaidrošu. Pagājušā gadā ap šo pašu laiku es arī biju šieit tāpat kā tagad; man Anvalas vannas ļoti līdz. Kādu rītu es atpūtos savā istabā, kad pie manis pēkšņi ienāca resns kungs. Tas bija padomes direktors un dziedētavas pārvaldnieks. Viņš bija ļoti uztraukts sekošu iemeslu dēļ. Bonfila avots draudēja izžūt, jo no tā plūda tik maz ūdens. Zinādams, ka es esmu kalnu inženieris, viņš bija atnācis pie manis pec padoma, vai nevarot glābt viņa bodīti.

Tad es sāku pētīt šīs apkārtnes ģeoloģiju. Jums nebūs noslēpums, ka katrā zemes stūrītī aizvēsturiskās maiņas ir radījušas zināmas pārgrozības un zemes slāņu pārgrupēšanos.

Viss noslēpums pastāv, lai atklātu, no kurienes un pa kādām plaisām ir gājis ūdens, kāds bijis šo plaisu virziens, izcelšanās un raksturs.

Vispirms es rūpīgi apstaigāju dziedētavu un, vienā stūrī ieraudzījis vecu izmestu vannas cauruli, es novēroju, ka šī caurule bija gandrīz piesērējusi ar kaļķiem. Tādā kārtā ūdens, atdalot minerāldaļas uz cauruļu sienām, tās ar laiku pavisam piesērēja. Katrā ziņā tam pašam nenovēršami vajadzēja notikt ar dabiskām notekām zemes iekšienē, jo te zemē ir ļoti daudz granīta. Tātad Bonfila avots bija piesērējis. Tas būtu viss.

Tagad vajadzēja viņu uzmeklēt citā vietā. Katrs to meklētu augstāk par to vietu, kur tas pirmsākumā te cējis. Es turpretī, pēc vesela mēneša novērojumiem, pētījumiem un dažādiem atzinumiem, sāku avotu meklēt un atradu piecdesmit metru lejāk. Un cēlonis tam ir šāds.

Es jums tikko minēju, ka vispirms vajadzēja noteikt izcelšanos, raksturu un virzienu tām granīta plaisām, pa ku^ām tecēja ūdens. Es pārliecinājos, ka šo plaisu virziens ir no ielejas pret kalnu, bet ne otrādi — no kalna uz ieleju, un ka tās ir slīpas kā jumts diezgan straujā ielejas krituma dēļ, kas aizrauj līdz ari kalna piegāzes. Tādēļ ūdens plūda nevis lejup, bet gan augša pret kalnu pa granīta plaisām. Es atklāju arī šās nepieredzētās parādības cēloņus.

Senatnē Limana, šis plašais smiltājs un mālājs, ir bijusi vienā līmenī ar pirmo kalnāju; bet vēlāk, savu apakšslāņu ģeoloģiskā sastāva dēj, iegrimusi, raujot līdz kalnu malas, kā es to nupat paskaidroju. Bet šis briesmīgais svars taisni tai vietā, kur atdalās zeme no granīta, ir radījis milzīgu māla slāni, kas atrodas Joti dziji un nelaiž ūdeni cauri.

Tad notiek sekošais:

Minerālūdens plūst no apdzisušo vulkānu rīkles. Tas ūdens, kas tek lielu gabalu, atdziest cejā un izlaužas virszemē ledains kā visi avoti; tas ūdens, kas plūst no tuvējiem vulkāniem, ir silts un tam dažāda temperatūra, raugoties pēc vulkāna tuvuma vai attāluma. Bet tecēt ūdens tek sekošā kārtā: tas nolaižas nezināmos dzijumos, taisni līdz tai vietai, kur atduras pret minēto Limanas mālu sprostu. Nevarēdams mālā iesūkties un lielā spiediena dēj, ūdens meklē izeju. Tā tas atrod granīta plaisas un traucas pa tām augšup, kamēr aizsniedz virszemi. Tad ūdens, atkal atguvis pirmatnējo virzienu, parastos strautiņos dodas uz ieleju. Vēl jāpiebilst, ka mēs neredzam pat simto daju no tā minerālūdens, kas atrodas šinīs ielejās. Mēs redzam tikai to, kas jau izlauzies virszemē. Kas zīmējas uz tiem avotiem, kuri pa granīta plaisām nokjūst zem bieza, auglīgas zemes slāņa, tad tos visus uzsūc minētie slāņi, un tie ūdeņi mums iet zudumā.

Un nācu pie šāda atzinuma:

1) Lai atrastu ūdeni, tad tas ir jāmeklē saskaņā ar granīta virsējo slāņu slīpumu un virzienu.

2)   Lai ūdeni uzglabātu, tad tikai vajag ar kaļķiem aizsprostot granīta plaisas, tas ir, jāuztur pietiekošs daudzums mākslīgu aku, kuras visas jāizrok.

3)   Bet, lai nozagtu ūdeni kaimiņam, tad vajag tikai izurbt zemi līdz tam slānim, no kura nāk ūdens, un, ja tur gadās māls, tad tas dzen ūdeni uz augšu.

No šī viedokļa šodien atrastais avots atrodas ļoti izdevīgos apstākļos — tikai dažus metrus no galvenā slāpa. Ja kāds gribētu ierīkot jaunu dziedētavu, tad tā jāceļ taisni te.

Kad viņš pabeidza, iestājās vispārējs klusums.

Tikai Andermats sajūsmā iesaucās:

—  Lūk! Kad atklāj aizkulises, tad noslēpums izgaist. Jūs, Obri-Pastēra kungs, esat nesamaksājams cilvēks.

Bez viņa inženieri vēl bija sapratuši tikai marķīzs un Pols Bretinjī. Vienīgi Gontrans neklausījās. Citi pārējie uzmanīgi klausījās, skatīdamies inženierim mutē, un bija pilnīgi mēmi no brīnumiem. Sevišķi dievticīgās dāmas Pailes jautāja sev, vai tādā Dieva radības izskaidrojumā nav bijis kaut kas bezdievīgs, jo Dieva griba un prāts ir noslēpumu pilni. Māte atzina par vajadzīgu sacīt:

—   Gaišredzība mūs bieži noved pie brīnumiem.

Dāmas, kūjas sēdēja galda vidū, pievienodamās pamāja viņai ar galvu, jo arī viņas bija pārsteiguši šie nesaprotamie vārdi.

Cilvēks ar ķieģeļkrāsas seju — Rikjē, paziņoja:

—  Manis dēļ lai Anvalas ūdeņi plūst no vulkāniem vai mēness, bet es tos dzeju jau desmit dienas un nekāda labuma nesajūtu.

Šofurī protestēja, norādīdama uz savu bērnu, kas

sācis kustināt labo kājiņu, kas vēl nebija ne reizes noticis pa visiem šiem gadiem, kamēr viņu ārstēja.

Rikjē atbildēja:

—      Tas tikai pierāda, ka mums nav viena un tā pati slimība; bet tas taču nepierāda, ka Anvalas ūdeņi izdziedē vēdera slimības.

Viņš laikam bija līdz nāvei saniknots, ka atkal veltīgi izmēģuiājies izārstēties.

Bet Monekjū savas meitas vārdā paskaidroja, ka viņa jau priekš kādas nedēļas sākusi ēst un tagad viņai vairs neesot jāskrejot no galda prom neēdušai.

Un viņa gapā meita piesarka, noliekdamās pār šķīvi.

Dāmas Pailes arī sajutās labāk.

Tad Bikjē galīgi noskaitās un, pret abām dāmām pagriezies, strupi noprasīja:

—   Vai jūs, kundze, slimojat ar vēderu, jūs?

Viņas abas reizē atbildēja:

—   Nu, protams. Mēs nekā nevaram sagremot.

Viņš aiz dusmām tikko nenokrita no krēsla, nikni

bļaujot:

—       Jūs… jūs… Pietiek taču tikai uz jums paskatīties. Jūs slimojat ar vēderu, jūs? Tas nozīmē, ka jūs briesmīgi daudz ēdat!

Pailes kundze, māte, arī saskaitās:

—      Par jums, cienīts kungs, to nevar teikt, jo jūs ar savu uzvešanos pierādāt, ka esat cilvēks ar galīgi samaitātu vēderu. Ne par velti mēdz teikt, ka ļaudis ar samaitātiem vēderiem esot ļoti laipni.

Kalsnējā pavecākā dāma, kūjai vārdu neviens nezināja, ar aplombu piebilda:

—      Es domāju, ka visi kļūtu veseli no Anvalas ūdeņiem, ja pavārs kaut retumis iedomātu, ka viņam jāvāra slimiem. Patiesībā viņš mums dod tādu barību, ko nav iespējams sagremot.

Un pēkšņi vLss galds izrādījās vienis prātis. Visiem bija dusmas uz viesnīcnieku, kas tos baroja ar žāvētu ga)u, kāpostiem, iedomājieties! — kāpostiem, desiņām un vispār ar grūti sagremojamu barību. Šos slimos cilvēkus, kuļ-iem doktori Bonfils, Latons un Onora parakstīja ēst tikai baitu, vieglu un maigu gaļu, saknes un piena ēdienus.

Bikjē drebēja aiz dusmām:

—    Vai tad tiešām ārstiem kūrvietās nav jāuzrauga arī tas, kā slimniekus baro, un kā var tik svarīgu uzdevumu kā ēdienu izvēli, uzticēt vienam pašam lopam? Piemēram, mums katru dienu kā uzkožamos dod cieti novārītas olas un šķiņķi…

Montckjū viņu pārtrauca:

—    Lūdzu atvainojiet, mana meita tikai šķiņķi vien var sagremot, jo to viņai parakstīja doktors Marusels un Remizo.

Bikjē aiz dusmām iekliedzās:

—    Šķiņķis! šķiņķis! Tā taču ir inde, mans mīļais kungs!

Un pēkšņi viss galds sadalījās divās daļās: tajos,

kas spēja šķiņķi sagremot un tajos, kas nespēja šķiņķi sagremot.

Iesākās kārtējās un bezgalīgās pārrunas par produktu sadalīšanu un viesnīcnieka bezkaunīgo nolaidību.

Dedzīgi tika apstrīdēts ari piena derīgums, jo Bikjē nevarēja izdzert pat mazu glāzīti, lai tūliņ nesajustu gremošanas mokas.

Obrī-Pastērs, dzirdot apstrīdam viņa mīļākos ēdienus, arī iekaisa un sacīja:

—       Velns lai parauj, ja jūs, kungs, slimojat ar dispepsiju, bet es ar gastralģiju, tad mūsu ēdienam jābūt tikpat dažādam kā brillēm tālredzīgiem un tuvredzīgiem, neraugoties uz to, ka kā vieni, tā otri slimo ar acīm.

Viņš piebilda:

—       Es tūlīt dabūju aizdusu, ja izdepi glāzi sarkanā vīna, un tādēļ es domāju, ka cilvēkam nav nekas kaitīgāks par sarkano vīnu. Visi cilvēki, kas dzer ūdeni, dzīvo līdz simts gadu, kamēr mēs…

Gonlrans smiedamies viņu pārtrauca:

—       Goda vārds, bez vīna un bez… laulībām dzīve būtu ārkārtīgi vienmuļa!

Dāmas Pailes nolaida acis. Viņas daudz dzēra augstākā labuma Bordo un pilnīgi bez ūdens; arī otrreizējā atraitnība norādīja uz to, ka no šīs pašas sistēmas cietuši arī viņu vīri, jo meitai bija tikai divdesmit divi gadi, bet mātei vēl nepilni četrdesmit.

Bet parasti pļāpīgais Andermats domīgi klusēja. Pēkšņi viņš prasīja Gontranam:

—   Vai jūs nezināt, kur dzīvo Orioli?

—  Man nesen parādīja viņu māju.

—  Vai jūs nevarat mani pēc pusdienas turp pavadīt?

—       Protams, tas man būs ļoti patīkami. Es sajutīšu lielu prieku vēlreiz redzēt abas jaunavas.

Tūlīt pēc pusdienas viņi aizgāja, bet Kristiāna, kura jutās nogurusi, marldzs un Pols Bretinjl aizgāja viesistabā vakarēt.

Bija vēl gaišs, jo kūrvietās pusdieno agri.

Andermats paņēma sievas brāli zem rokas.

—      Mīļais Gontran, ja vecis būs saprātīgs un analizē attaisnos doktora Latona cerības, tad es droši vien te uzsākšu lielas lietas: es atvēršu dziedētavu. Es gribu šo vietu nostādīt uz kājām!

Viņš apstājās ielas vidū un, saņēmis savu pavadoni aiz žaketes stūra, sacīja:

— Ak, jūs saprotat, cik interesantas, — un kā var aizraut ne tikai tirdznieciskās, bet mūsu lielās lietas! Jā, mans mīļais, ja par tām ir sajēga, tad tās sevī ietvej visu, ko ļaudis jebkad mīlējuši, tā reizē ir politika, karš, diplomātija un viss, viss! Vienmēr vajag meklēt, atrast, izdomāt, saprast, visu paredzēt, aplēst un visu uzdrīkstēties! lielākās kaujas, kādas tagad notiek, tās ir naudas kaujas! Simts su naudas gabali man izliekas kā mazi kareivji sarkanās biksēs, divdesmit franku gabali — kā mirdzoši virsnieki, simt franku zīmes — kā kapteiņi, bet tūkstoši franku zīmes — kā ģenerāļi. Un es kaujos uz velna paraušanu, kaujos no rīta līdz vakamam ar visiem, ar visu pasauli! Tā ir dzīve, spilgta un spēcīga dzīve, kādu ir dzīvojuši pagājušo laiku stiprākie ļaudis! Bet mēs esam tagadnes varoņi, vienīgie īstie un varenie! Paskaties uz šo nožēlojamo, nabadzīgo ciematu! Es to pārvērtīšu par pilsētu, par baltu pilsētu, kuj-ā būs daudz milzīgu viesnīcu ar braucamiem krēsliem, daudz ļaužu — bagātnieku, kujus apkalpos vēl lielāks pulks nabago, lepnas karietes, uņ tās būs tādēļ, ka vienā jaukā vakarā man iepatiks uzsākt cīņu ar Bua pa labi, ar Šatelgijonu pa kreisi, ar Mondoru, Burbuļu, šatonevu un Senekteru, kūpas atrodas mums aiz muguras, un ar Višī, kas atrodas mums taisni pretī! Un ii cīņa beigsies ar uzvaru, jo es zinu līdzekļus, vienīgi >areizos un īstos līdzekļus.

Es šos līdzekļus redzu tikpat skaidri, kā apdāvināts ģenerālis redz ienaidnieka vājības. Mūsu amatā tāpat jāprot ļaudis sajūsmināt, aizraut sev līdz un uzvarēt! Pie joda, vai nav jauki dzīvot, ja var tādas lietas darīt! Tagad man gadiem trim pietiks patīkamu rūpju par manu pilsētu! Iedomājieties to laimīgo satikšanos ar inženieri, kas mums pie galda stāstīja dīvainas un lieliskas lietas! Viņa sistēma taču skaidra kā diena. Ar viņa palīdzību es izputināšu veco biedrību, un man nemaz nevajadzēs to atpirkt!

Viņi gāja atkal tālāk, lēni soļodami pa ceļu uz Šatelgijonu.

Gontrans parasti mēdza teikt: „Kad es eju savam svainim garām, es viņa galvā skaidri sadzirdu to pašu troksni, ko Montē Karlo spēļu ellē — zelta naudas žvadzēšanu, it kā to bārstītu, grābtu, svaidītu, laimētu un paspēlētu."

Andermats tiešām atstāja tādas cilvēka mašīnas iespaidu, kas izgatavota speciāli rēķināšanai, skaitīšanai un naudas taisīšanai galvā. Viņš lepojās ar savu veikalnieciskumu un ar to, ka katra priekšmeta īsto cenu tas varot ar pirmo acu uzmetienu noteikt. Tādēļ, lai kur viņš gāja, viņš vienmēr ņēma priekšmetus, apskatīja, apgrozīja un paziņoja: „Tas maksā tik un tik." Sieva, kopā ar savu brāli, smiedamies par šo viņa māniju, krāpa viņu, rādīdami tam vecas mēbeles un apgalvodami, ka tās ir ļoti retas un dārgas. Ja Andermats tās nevarēja novērtēt, tad viņi abi smēja kā neprātīgi. Bieži Parīzē uz ielas Gontrans apstājās pie kāda veikala skatu loga un lūdza notaksēt visu logu, kādu klibu ormaņa zirgu vai arī vezumu ar visām sakrautām mēbelēm.

Kādās viesībās pie māsas Gontrans Viljamam lūdza noteikt aptuveni obeliska vērtību. Kad tas nosauca kādu summu, tad Gontrans viņam uzdeva to pašu jautājumu attieksmē uz Zolferino tiltu un Zvaigznes triumfa arku. Kad Andermats arī uz šiem jautājumiem atbildēja, tad Gontrans svinīgi nobeidza: — Jūs varētu uzrakstīt ļoti vērtīgu un interesantu darbu par zemes lodes ievērojamāko pieminekļu cenām.

Andermats nekad neskaitās un atļāva zoboties par sevi, kā jau cilvēks, kupš sev tic un kupš apzinās savu pārākumu.

Kādreiz Gontrans jautāja: — Kāda cena ir man? — Viljams atteicās atbildēt, bet kad sievas brālis neatlaidās, jautādams: — Ja mani sagūstītu laupītāji, cik jūs dotu, lai mani izpirktu? — Viljams piekāpās un atbildēja: — Nu… mans mīļais, es uzrakstītu apliecību. — Viljama smaids bija tik daudznozīmīgs, ka Gontrans saskaitās un neuzbāzās vairs ar saviem jautājumiem.

Andermats mīlēja arī sīkus nieciņus un mākslas priekšmetus un, patiecoties savām gara spējām, viņam bija arī jēga tādās lietās. Viņš tās vāca ar tādu pašu kaislību kā nodevās saviem veikaliem.

Viņi apstājās kādas labi koptas mājas priekšā, un Gontrans sacīja:

—   Te.

Dzelzs veserī tis karājās pie smagām ozola durvīm. Viņi piedauzīja, un durvis atvēra kalpone.

Baņķieris jautāja:

—  Vai te dzīvo Oriola kungs?

Sieviete atbildēja: — Lūdzu ienākt.

Viņi iegāja vienkāršā rovī, kādi mēdz būt uz laukiem, kur pār dziedošu uguni karājas katliņš. Tad viņus ieveda istabā, kur visa Oriolu dzimta bija kopā.

Tēvs snauda uz krēsla, salicis kājas vienu pār otru. Abās rokās galvu atspiedis, dēls lasīja Petit Journal, bet abas meitas pie loga strādāja gar izšuvumu, kas bija iesākts no abiem galiem.

Viņas pirmās abas reizē piecēlās, šī negaidītā apciemojuma pārsteigtas, tad arī žaks pacēla savu lasīšanā piepūlēto sarkano seju, bet visbeidzot atmodās vecais Oriols, noceldams savas gājās kājas no otra krēsla, uz kuj-a tās bija uzliktas.

Istabai tapešu nebija, sienas bija izvitētas ar kaļķiem baltas; grīdas nebija, bet gan akmens klons. Istabā bija viena kumode un vairāki pīti salmu krēsli. Pie sienām rāmjos un zem stikla bija četras Epinala gleznas un logiem gaj-i balti aizkari.

Visi saskatījās, bet kalpone augšpus ceļiem saspraustajos brunčos aiz ziņkārības stāvēja pie durvīm kā sastingusi.

Andermats stādījās priekšā, nosaukdams savu vārdu; arī savu sievas brāli grāfu de Ravenelu viņš stādīja priekšā, tad galanti palocījās pret abām jaunavām un, mierīgi apsēzdamies, sacīja:

— Oriola kungs, es nācu pie jums darīšanās. Teikšu skaidri. Lieta šāda. Jūs savā vīna dārzā šodien uzgājāt avotu. Ūdens analizē būs gatava pēc dažām dienām. Ja ūdens nekur nederēs, tad es, protams, atvainošos un aiziešu, bet ja ūdens izrādīsies tāds, kā es domāju, tad esmu ar mieru atpirkt jūsu zemes stūri, kā arī visu apkārtējo zemi. Padomājiet par to! Neviens cits jums nevarēs piedāvāt to, ko es piedāvāju Vecā biedrība jau ir bankrota priekšvakarā, un viņai nebūs patikas celt jaunu dziedētavu. Bet šīs biedrības neveiksmes nepievilks šādam uzņēmumam jaunus kapitālus. Es neprasu pēc atbildes jau šodien, bet jūs apspriedicties ar savējiem. Kad kļūs zināmi analizēs rezultāti, jūs man pateiksit savu cenu. Ja tā būs man pieņemama, es teikšu jā, ja nevarēšu pieņemt, teikšu nē un aiziešu. Es nekad nestrīdos.

Oriols bija sava veida veikalnieks un viltnieks, kādu nav daudz, tādēļ viņš laipni atbildēja, ka apskatīšoties, apdomāšoties un ka viņš jūtoties ļoti glaimots; beidzot viņš piedāvāja visiem vīnu.

Andermats piedāvājumu pieņēma. Metās jau krēsla, kādēļ Oriols abām jaunavām, kūjas atkal bija iegrimušas darbā, uzsauca:

—   Meitenes, uzpūtiet nu uguni!

Abas jaunavas reizē piecēlās, iegāja blakus istabā un iznāca; viena nesa divas aizdegtas sveces, bet otra — četras vienkāršas glāzītes. Sveces bija gajas un izgreznotas ar sārtām papīra rozetēm un droši vien tās bija stāvējušas jaunavu istabā uz kamīna.

Koloss piecēlās, jo uz pagrabu gāja tikai vīrieši.

Andermatam ieskrēja laba doma prātā.

—   Man būtu liels prieks apskatīt jūsu pagrabu. Jūs visā apkārtnē esat pirmais vīndaris un tādēļ jūsu pagrabam jābūt sevišķi interesantam!

Oriolam tas glaimoja, kādēļ viņš ātri sataisījās un izgāja pirmais. Atkal visi izgāja caur rovi un nokāpa pagrabā, kur dziestošās dienas atmirdzā varēja saskatīt kādā stūri milzīgu tukšu mucu siluetus, lielus kublus, ogu spiežamos akmeņus un spiežamo solu ar koka skrūvēm, kas no ilgas lietošanas bija izdrupušas. Turpat tumsā mirdzēja zemes notrītais lauku darba rīku tērauds, balts un draudīgs kā kaujas ierocis. Visi šie priekšmeti vēl labāk bija saskatāmi, kad vecais Oriols ar plīvojošo sveces liesma tiem tuvojās.

Oda pēc vīna, izspiestām un kaltētām vīnogām. Viņi nonāca pie durvīm, kūjas bija noslēgtas ar divām atslēgām. Oriols atslēdza durvis un, sveci pacēlis, rādīja divas garas rindas vīna mucu, uz kurām bija vēl divas rindas mazāku muciņu. OrioLs viesiem vispirms aizrādīja, ka pagrabs izrakts kalnā, tad uzskaitīja mucu saturu, nosaucot spiešanas gadus, ievākšanu un īpašības, bet, pieejot pie mucas, kūjas saturs bija nolemts pašu vajadzībām, viņš to noglāstīja, kā glāsta iemīļotu zirgu un, lepni saeīja:

—   Pamēģiniet šito! Neviens pudeļu vīns nevar tam līdzmāties, neviens, ne Bordo, nedz ari cits kāds.

Kā visi zemnieki viņš ļoti mīlēja mucās raudzētu un glabātu vīnu.

Koloss pienāca ar krūku, pieliecās un atgrieza krānu, bet tēvs viņam rādīja uguni tik uzmanīgi, it kā tas darītu kādu grūtu un sarežģītu darbu.

Gaisma krita taisni uz viņiem abiem, apmirdzot seju vecajam vīna īpašniekam un jaunajam vīna kalpam un dēlam.

Andermats iečukstēja Gontranaan ausī: — Redziet, kāds lielisks Tenjers!

Gontrans tāpat čukstot atbildēja:

—   Man meitenes patīk vairāk.

Tad visi gāja atpakaļ.

Vajadzēja dzert šo vīnu, dzert ļoti daudz, lai izpatiktu Orioliem.

Jaunavas nosēdās pie sava galda un turpināja savu darbu, it kā istabā neviena nebūtu. Gontrans no viņām nenovērsa acu un domāja, vai tik viņas nav dvīnīši, jo tik līdzīgas tās abas bija. Viena gan bija resnāka un mazāka augumā, bet otra slaidāka un daiļāka. Kastaņbrūnie mati, ap galvu savīti, mirdzēja pie katra galvas pakustējiena. Sejas apakšējā daļa un piere bija palielas, kā vispār overnie&iem, žokļu kauli drusku izspiesti, bet mute bija burvīga, acis lielas, uzacis daiļi izliektas, un sejas krāsa pārsteidza ar savu svaigumu. Jaunavas uzlūkojot, bija jūtams, ka viņas šinī namā nav uzaugušas, bet gan kādā lepnā pansijā vai klosterī, kur izglītojas bagātas un augstdzimušas Overnas jaunavas, un ka viņas tur ieguvušas vislabāko aprindu jaunavu izmeklētās manieres.

Gontrans, kuram rieba priekšā noliktais sarkanais vīns, visu laiku mina Andermatam uz kājas, lai piespiestu to iet projām. Beidzot tas piecēlās un sirsnīgi paspieda zemniekam roku, tad abi atkal galanti paklanījās pret jaunavām, kufas šoreiz nepiecēlās, bet atbildēja ar vieglu galvas mājienu.

Tikko viņš Izgāja uz ielas, Andermats iesāka:

—   Ilm, mans mīļais, kas par interesantu ģimeni! Cik skaidri te sajūtama pāreja no tautas uz labākām aprindām! Dēls bija vajadzīgs vīna dārza apstrādāšanai, jo nevarēja izdot naudu algotam strādniekam, kādēļ viņu atstāja pie tautas, un vienīgi aiz muļķīgas taupības. Kas zīmējas uz jaunavām, tad viņas jau gandrīz pieder labākai sabiedrībai. Ja viņas, kā nākas, apprecēsies, tad tās būs pilnīgi savā vietā tāpat kā jebkura no mūsu sievietēm, pat varbūt vēl labāk. Man ir prieks par šiem ļaudīm tāpat kā ģeologam, kad tas ir atradis avotu īsto dzīslu.

Gontrans jautāja:

—   Kura jums vairāk patīk?

—   Kūja? Kāda kura? Kūja no….

—  No tām divām jaunavām?

—      Ak, es nezinu, to es nevaru pateikt! Es viņas neapskatīju mi nesalīdzināju. Kā tas jūs var interesēt, jo jūs taču nedomājat nevienu no viņām nolaupīt?

Gontrans iesmējās:

—      Nē, taču, bet man ir prieks redzēt svaigu sievieti, tik svaigu, kādas mūsu aprindās nekad nesastapsi. Els priecājos par viņām, kā jūs priecājaties par Tenjeru. Nekas mani tā neielīksmo kā skaista jaunava, lai kur viņa atrastos un pie kādas kārtas piederētu. Tie ir mani retumi, mani mākslas darbi. Es viņas nekrāju, nevācu, bet priecājos par viņām, priecājos kā mākslinieks aiz pārliecības un bez savtīgiem nolūkiem! Nekā nevar darīt, es viņas mīlu! Pie velna, vai jūs nevarat man aizdot pieci tūkstoši franku?

Andermats apstājās un enerģiski iesaucās:

—  Atkal!

Gontrans mierīgi atbildēja:

—   Vienmēr!

Tad viņi gāja tālāk. Andermats atkal iesāka:

—  Pie joda, sakiet, lūdzu, ko jūs darāt ar naudu?

—   Es to tērēju.

—   Es saprotu, bet jūs to tērējat par daudz.

—       Mīļais draugs, es tāpat mīlu naudu tērēt, kā jūs mīlat to krāt. Vai nu saprotat?

—   Pilnīgi saprotu, bet jūs taču to nenopelnāt?

—      Tas tiesa. Bet es neprotu. Neviens nav uz visu spējīgs. Piemēram, jūs mākat naudu nopelnīt, bet pavisam nemākat to tērēt. Pēc jūsu domām, nauda spēj nest tikai augļus. Es neprotu to nopelnīt, bet totiesu tērēt es māku kā īsts mākslinieks. Ar naudu es iegūstu tūkstošiem prieku, kuj-us jūs nemaz nepazīstat. Mēs esam taisni radīti, lai kļūtu par svaini un sievas brāli. Mēs apbrīnojami papildinām viens otru.

—   Ārprātīgais! — iesaucās Andermats. — Nē, es jums nedošu pieci tūkstoši, bet aizdošu pusotra tūkstoša l'ranku… tādēļ, ka… varbūt man šinīs dienās vajadzēs.

Gontrans mierīgi atbildēja:

—  Tad es to naudu pieņemšu kā iemaksu.

Andermats, ne vārda neteicis, uzsita viņam uz pleca.

Viņi tuvojās parkam, kuru apgaismoja koku zaros

pakārti luktuļ-i. Orķestris spēlēja kaut ko klasisku, lēnu; spēlējamais gabals bija bagāts pauzēm, kādēļ tas izklausījās kā klibošana. To spēlēja tic paši četri mūzikanti, kuri bija noguruši no rīta līdz vakaram spēlēt tikai koku lapām un strautam. Grūti viņiem bija arī aizpildīt divdesmit dažādu instrumentu vietu, tomēr visvairāk viņus nospieda tas, ka mēneša beigās tiem neizmaksāja algu, bet Petriss Martels norēķinoties arvien atvilka vīnu grozus un liķieru litrus, kurus slimie nekad nebūtu varējuši izdzert. Cauri orķestrim varēja dzirdēt arī biljarda bumbu troksni un strīdīgas balsis: „divdesmit, divdesmit viens, divdesmit divi."

Andermats un Gontrans kāpa augšā. Tikai Obrī-Pastērs un doktors Onora netālu no mūzikantiem dzēra kafiju. Petriss Martels im Lapalms neatlaidīgi spēlēja savu partiju, bet kasiere atmodās un jautāja:

—   Ko kungi vēlas?

Kad jaunavas aizgāja gulēt, abi Orioli vēl ilgi apspriedās. Saviļņoti un uztraukti par Andermata priekšlikumu, viņi gudroja, kā Andcrmatu sakārdināt vēl vairāk, pašiem sev nekaitējot. Kā sapratīgi un praktiski zemnieki, viņi gudri apsvēra visas iespējas, ļoti labi saprazdami, ka novadā, kur minerālavoti plūst pie katra strauta, negaidīto pircēju nevajag atbaidīt ar pārmērīgi uzprasītu cenu, jo citu pircēju atrast nebūs viegli. Bet tanī pašā laikā jaunam pircējam nevar atdot uz visiem laikiem to avotu, kas vienā jaukā dienā var izvērsties par zelta straumi, kā to jau liecināja Ruā un Šatelgijonas piemēru

Viņi gudroja, kā baņķieri iekārdināt līdz neprātam un vai nevarētu nodibināt fiktīvas biedrības, kuras sadzītu augstu zemes cenu. Viņi izdomāja vēl daudz jaunu viltību, bet tās visas viņiem pašiem šķita apšaubāmas iin tomēr kaut ko ticamāku viņi izdomāt nevarēja. Gulēja abi ļoti slikti; tēvs no rīta atmodās pirmais un tūlīt viņam iekrita prātā, ka tikai pa nakti avots nav izgaisis. Jo varēja jau būt, ka tas izzūd tikpat pēkšņi, kā radies; ieiet atpakaļ zemē un to vairs nevar atrast. Ar skopuļa nemieru un uztraukumu viņš ātri piecēlās, atmodināja dēlu un izstāstīja tam savas bažas. Garais Koloss atsvieda savu segu, apģērbās un gāja tēvam līdz.

Katrā ziņā viņi paši abi novāks izsvaidītos akmeņus un aptīrīs avotu, kā uzpoš pārdošanai nolemtu lopu.

Viņi paņēma lāpstas un devās ceļā, lieliem, vienādiem soļiem iedami blakus.

Viņi Rāja, apkārt neskatīdamies, nogrimuši savās rūpēs un īsi atņemdami pretī nākošo kaimiņu sveicienus. Izejot uz Biomas ceļa, viņi jau sāka uztraukties, vērdamies tālumā, vai neieraudzīs rīta saulē mirdzošu un burbuļojošu avotu. Ceļš bija tuksnešaini balts un putekļains, bet tam gar malu vītolu ēnā plūda upe. Zem viena no vītoliem Oriols pēkšņi ieraudzīja divas kājas un, tuvāk pieejot, viņš pazina veco Klovisu, kas kruķus bija nolicis un apsēdies ceļa malā.

Tas bija visā apkārtnē pazīstamais un triekas piemeklētais slimnieks, kas jau gadus desmit lēni tenterēja pa visiem ceļiem uz savām „ozola kājām", kā viņš pats mēdza izteikties, un ku]*u gandrīz varēja noturēt vai par Kailo ubagu.

Tas bija bijušais mežu un upju zaglis, kas jau vairākkārt bija tiesāts un sēdējis cietumā un kas bija apsaldējies, gaidīdams meža zvērus, guļot, slapjā zālē vai makšķerēdams naktīs upēs, bradādams pa tām līdz jostas vietai. Tāpat viņš vaidēja un stenēja un vilkās kā apdauzīts krupis. Ejot viņš vilka labo kāju līdz kā lupatu, bet kreiso atkal stipri izlieca. Bet apkārtnes jaunieši, kas vakaros bija medījuši zaķus vai sievietes, apgalvoja, ka viņi krūmos un laukos esot redzējuši veco Klovisu lunkanu kā ķirzaku un strauju kā briedi un ka visas viņa kaulu sāpes esot izdomātas tikai pret žandarmiem. Koloss sevišķi apgalvoja, ka viņš reizes piecdesmit redzējis, ka vecis licis lamatas un staigājis pilnīgi brīvi, kruķus nesdams padusē.

Vecais Oriols apstājās pie klaidoņa, jo viņā sāka tumši veidoties kāda doma, kuj-a nevarēja tik ātri noskaidroties viņa stūrainā pakausī.

Oriols viņu sveicināja, un klaidonis sveicienu atņēma. Tad viņi aprunājās par laiku, par vīnogulāju ziedēšanu un vēl par šo un to. Tikmēr Koloss jau bija aizgājis, un tēvs lieliem soļiem dzinās viņam pakaļ.

Viņu avots bija skaidrs, bet bedres dibens sarkans, skaisti tumšsarkans, jo ūdenī bija daudz dzelzs un tā nosēdās dibenā. Tēvs ar dēlu saskatījās un abi pasmaidīja; tad viņi ķērās pie darba un savāca vienkopus izsvaidītos akmeņus. Atraduši saplosītā suņa atliekas, viņi tās jokodami apbedīja. Bet tad vecais Oriols pēkšņi nosvieda lāpstu. Viltīgs prieka un uzvaras smaids savilkās krunkās ap viņa plānajām lūpām un blēdīgām acīm.

—   Iesim, paraudzīsim!, — viņš sacīja dēlam.

Tas paklausīja, un viņi atkal izgāja uz tā paša ceļa, pa kuru tikko bija nākuši. Kloviss tāpat aizvien vēl sildīja saulē savus vecos locekļus un kruķus.

Oriols apstājās pie viņa un prasīja:

—  Vai tu gribi nopelnīt simts franku?

Uzrunātais uzmanīgi klusēja.

Zemnieks prasīja atkal:

—   Vai tu dzirdi! Simts franku?

Tad klaidonis sadūšojās un nomurmināja:

—   Parauj velns, kas tur ko prasīt?

—   Nu tad klausies, kas tev būs jādara.

Viņš sāka tam gāji, atkārtodamies un pusvārdos apraudamies, izskaidrot, ja tas apņemšoties katru dienu vienu stundu no pulksten desmitiem līdz vienpadsmitiem sēdēt bedres vannā, ku?u viņi abi ar Kolosu izrakšot avota tuvumā, un ja viņš pēc viena mēneša gribēšot tikt vesels, tad viņi tam došot simts franku sudraba naudā.

Klaidonis klausījās, muļķīgi acis ieplētis, un beidzot sacīja:

—       Ja jau mani visādas zāles nevarēja izārstēt, tad neizārstēs ari jūsu ūdens.

Koloss saskaitās.

—      Klausies, vecais blēdi, es pazīstu tavu slimību im tu mani neapkrāpsi. Saki tu man, ko tu pagājušo pirmdien vienpadsmitos naktī darīji Kombcromba mežā?

Klaidonis strauji atbildēja:

—   Tas nav tiesa!

Bet Koloss iekaisa vēl vairāk:

—      Ak tu, sātans! Un arī tas nav tiesa, ka tu pārlēcl pār Žaņa Manesas grāvi un aizbēgi pār Pulena bedri?

Klaidonis atkārtoja:

—   Nav tiesa!

—      Nav tiesa, ka es tev uzsaucu: „Ej, Klovis, žandarmi nāk, un ka tu aizskrēji pa Muina ceļu?

—   Nav tiesa!

Aizkaitināts un draudīgs garais Žaks kliedza:

—       Ak tā, nav tiesa! Nu tad uzklausies tu, vecais velns: kad es tevi nākošu reizi naktī ieraudzīšu mežā vai pie upes, es tevi noķeršu, jo man ir garākas kājas nekā tev, un piesiešu pie koka, un rītā mēs viss ciems, nāksim tevi atraisīt…

Vecais Oriols pārtrauca dēlu un laipni sacīja:

—      Klausies Klovis, tu tomēr varētu pamēģināt! Mēs ar Kolosu izraksim tev vannu: tu katru dienu nāksi un sēdēsi tajā, un tā veselu mēnesi. Par to es tev maksāšu ne simts, bet divi simti franku. Un ja tu vēl uz mēneša beigām izveseļosies, tad es došu vēl pieci simti

franku klāt. Vai tu dzirdi — pieci simti franku sudraba naudā un vēl divi simti franku, tas būs kopā septiņi simti franku.

Tātad — divi simti par vannā sēdēšanu vienu mēnesi un pieci simti par izveseļošanos. Bez tam, klausies: slimības taču atgriežas. Ja tava slimība rudenī atkal atgriezīsies, tad tā nebūs mūsu vaina, jo ūdens savu darbu būs izdarījis.

Vecais mierīgi atbildēja:

—      Tādā gadījumā es esmu ar mieru. Bet, ja tomēr nelīdzēs, gan jau tad redzēsim.

Visi trīs sniedza viens otram roku, lai apstiprinātu noslēgto līgumu. Oriols atgriezās pie avota un sāka rakt Klovisam bedri.

Kādu stundas ceturksni nostrādājuši, viņi no ceļa puses izdzirda balsis.

Tie bija Andermats un doktors Latons. Zemnieki samirkšķinājās ar acīm un pārtrauca rakšanu.

Baņķieris pienāca un spieda viņiem roku; tad visi četri sāka skatīties uz ūdeni, neteikdami ne vārda.

Ūdens burbuļoja, it kā vārītos virs lielas uguns, mezdams gaisā gāzes burbuļus, un tad aizplūda pa šauro gultni, kupu tas jau bija izskalojis. Oriols, lepni smaidīdams, sacīja:

—  Jā, tanī ūdentiņā ir daudz dzelzs!

Viss bedres dibens tiešām bija sarkans, un mazie akmentiņi, pār kuriem ūdens plūda, izskatījās kā ar purpura sūnu apauguši.

Doktors Latons atbildēja:

—      Jā, tas vēl neko nenorāda, jāzina ari citas ūdens īpašības.

Zemnieks atkal sacīja:

—       Vispirms mēs ar Kolosu vakar vakarā izdzērām katrs pa glāzītei, un tas mūs neparasti atsvaidzināja: Vai nav tiesa, dēls?

Milzīgā auguma jauneklis pārliecināti atbildēja:

—   Tiešām atsvaidzināja.

Andermats stāvēja nekustēdamies uz pašas bedres malas; viņš sacīja doktoram:

—      Manam pasākumam vajag apmēram sešreiz vairāk ūdens. Vai nav tiesa?

—  Jā, apmēram.

—   Vai jūs domājat, ka mēs to dabūsim?

—   Es tiešām nezinu.

—       Nu, redzat! Zemi var pirkt tikai pēc urbšanas. Tiklīdz k]ūs zināmi analizēs rezultāti, pie notāra vajadzēs sastādīt pārdošanas aktu, kas kļūs derīgs tikai tad, ja pēc vairākkārtējas urbšanas tiks iegūti vēlamie rezultāti.

Vecais Oriols kļuva nemierīgs. To viņš nesaprata. Andermats viņam izskaidroja, ka ar vienu avotu nepietiek un ka viņš zemi varēs pirkt tikai tad, ja izdosies uzurbt arī citus avotus. Bet meklēt citus avotus viņš varot tikai tad, kad esot parakstīts iepriekšējs zemes ļiārdošanas līgums.

Abi zemnieki bija pārliecināti, ka viņu zemē ir tikpat avotu, cik vīnogulāju. Vajadzēja tikai rakt, un tad redzētu.

Andermats mierīgi atbildēja:

—  Nu, redzēsim.

Vecais Oriols iemērca roku ūdenī un sacīja:

—      Parauj velns, cik karsts ūdens, tajā pat olas var vārīt! Šis ūdens ir daudz karstāks nekā Bonfila avotā.

Ari Latons savu krāt apmērcēja pirkstu un atzina, ka tā varot gan būt.

Zemnieks turpināja:

—      Un viņš ir gardāks, daudz gardāks, un ari nesmird tā kā tas. Par to es galvoju, ka viņš ir labs! Es pazīstu šejienes ūdeņus, jo gadus piecdesmit jau vēroju, kā viņi plūst. Nekad es vēl neesmu redzējis tik laba ūdens, tiešām nekad!

Dažas sekundes viņš klusēja un tad turpināja:

—      Es jau to nesaku tādēļ, lai jūs par to sacerētu kādu rakstu! Protams, ka ne tādēļ. Es gribētu to ūdeni izmēģināt jūsu acu priekšā, īsti izmēģināt, ne pēc jūsu aptieķnieku modes, bet ar slimnieku. Esmu gatavs derēt, ka šis ūdens izārstēs reumatismu, jo tik karsts un garšīgs tas ir! Derēsim!

Viņš šķita kaut ko atminam, tad uzmeta skatu apkārtējiem kalniem, it kā meklētu slimnieku, par kuru tikko runājis. Tur nesaskatījis to, viņš sāka raudzīties uz ceļu.

Pālis simt soļu no turienes, pašā ceļa malā, bija redzamas divas gulošā klaidoņa kājas, kura ķermenis slēpās aiz vītola.

Oriols pārlika roku pār acīm un, raugoties turp, prasīja dēlam:

—  Vai tas nav vecais Kloviss, kas tur sēž?

Koloss smiedamies atbildēja:

—  Jā, jā. Tas ir viņš, viņš nekur neaizbēg kā zaķis.

Tad Oriols piegāja pie Andermata un dziļā pārliecībā teica:

—      Uzklausieties, kungs, ko es jums teikšu. Tur sēž triekas ķertais, doktora kungs viņu ļoti labi pazīst, tas slimo ar īsto trieku. Jau gadus desmit viņš nevar ne soli spert bez kruķu palīdzības. Vai nav tiesa, doktora kungs?

Latons apstiprināja:

—   Ja jūs to Izārstēsit, tad es jums samaksāšu franku par katru jūsu ūdens glāzi.

Tad viņš griezās pie Andermata:

—   Tas Ir vecs kroplis, kujš slimo ar reumatlsmu, kreisās kājas krampjiem, un labā kāja viņam pilnīgi triekas ķerta. Ar vienu vārdu — viņš vairs nav izārstējams.

Orlols gaidīja, kamēr doktors beigs. Tad viņš lēni iesāka:

—   Doktora kungs, esiet tik labs un izmēģiniet viņu vienu mēnesi! Es nesaku, ka tur kas iznāks, es klusēju un tikai lūdzu Izmēģināt. Pagaidiet, mēs ar Kolosu gribējām rakt bedri akmeņiem, tagad mēs to raksim KlovLsam: viņš tur sēdēs rītos pa stundiņai, un tad redzēsim, kas būs, jā redzēsim, kas būs!

—   Varat mēģināt, cik jums tīk, — murmināja doktors. — Tikai es galvoju, ka jums tur nekas neiznāks.

Bet Andermatu kairināja gandrīz brīnišķīgas Izārstēšanas perspektīvas, un viņš ar prieku pievienojās zemnieka nodomam; visi četri viņi gāja pie klaidoņa, kas vēl arvien nekustēdamies gozējās piesaulē.

Vecas klaidonis sajuta viltību un sākumā atteicās, Ilgi pretodamies, līdz beidzot ļāva sevi pierunāt ar noteikumu, ka Andermats viņam maksās divus frankus dienā par to, ka viņš vienu stundu sēdēs ūdenī.

Līgums bija noslēgts. Tika pat nolemts, ka vecais Klovlss jau šodien sēdēs vannā, tikko bedre būs izrakta. Andermats atsūtīs viņam drēbes, kurās tas pēc tam pārģērbsies, bet Orioli viņam atvedis vecu sargu būdu, kupā kroplis varētu novilkt savas skrandas.

Baņķieris un doktors atgriezās ciemā. Viņi izšķīrās pie vārtiem, jo viens aizgāja slimniekus pieņemt, bet otrs gāja gaidīt sievu, kurai pusdesmitos vajadzēja nākt uz dziedētavu.

Tur jau Kristiāna nāca. Rožainā tērpā no galvas līdz kājām, ar rožair.u cepuri, ar rožainu saules sargu un rožainu sejiņu, viņa, atgādināja rīta blāzmu. Viņa skrēja no piekalnes, kiifā atradās viesnīca, un lēkāja kā putniņš no akmens uz akmeni pieglauztiem spārniem. Vīru ieraudzījusi, viņa kliedza:

—   Ak cik jaukas vietas, man te jotl patīk!

Nedaudzie peldētāji, kas drūmi staigāja pa skumjo

parku, atskatījās, kad viņa gāja gaļ-ām, bet Petriss Martels, kas, vestē izmeties, pie biljarda Istabas loga kūpināja savu pīpi, pasauc savu draugu Lapalmu, kurš istabas vidū sēdēja pie glāzes baltā vīna un, mēli noklikšķinādams, sacīja:

—   Velns parauj, kas par gardu kumosiņu!

Kristiāna iegāja dziedētavā, smaidot pasveicināja

kasieri, kas sēdēja pa kreisi no ieejas, un, novēlējusi labu rītu bijušam cietuma uzraugam, kas sēdēja pa labi no ieejas, viņa pasniedza savu biļeti pirtniecei. Pirtniece bija tādā pašā tērpā kā sieviete parkā pie avota; viņa veda Kristiānu pa koridoru ar durvīm uz visām vannas istabām.

Viņu ieveda plašā istabā ar kailām sienām, kurā atradās krēsls un kāju uzliekamais soliņš; pie sienas karājās spogulis, bet vanna bija kā liela ovāla bedre, Izmūrēta ar dzeltenu mālu krāsas cementu.

Sieviete atgrieza krānu, kas atgādināja ielas pumpju krānu; ūdens plūda pa mazu aizsietotu caurumu vannā, tā drīz bija pilna, un, ūdens sāka plūst pāri malām.

Kristiāna, kurai kalpones nebija līdz, atteicās no pirtnieces palīdzības izģērbties, teikdama, ka viņa pazvanīs, ja būs vajadzīga veļa vai cits kaut kas. Viņa sāka lēni izģērbties, vērdamās viegli virmojošā gaišā vannas ūdenī. Izģērbusies viņa iemērca vienas kājas pēdu ūdenī, un tīksma siltuma straume izskrēja caur viņas ķermeni līdz pat kaklam; tad viņa ielaida ūdenī papriekš vienu kāju, pēc tam otru kāju un apsēdās šinī siltajā un dzidri mīkstajā ūdenī, kas burbuļoja ap visu viņas miesu, im pārklāja viņas kājas, rokas un krūtis ar maziem gāzes vizuļiem. Ar izbrīnu viņa noraudzījās uz šiem neskaitāmiem maziem gaisa pilieniem, kas no galvas līdz kājām bija apņēmuši viņas ķermeni kā kreļļu sega. Mazās krellītes nemitīgi raisījās no viņas baltās miesas un nozuda virs ūdens līmeņa, bet izgaisušo vietā atkal radās jaunas. Tās radās uz viņas ādas kā viegli, netverami, bet aizrāvīgi augļi, viņas rožauu daiļās un gaišās miesas augļi, kas ūdenī spēja ap sevi uzburt krelles.

Kristiāna vannā jutās tik labi, ka viņa vēlējās tur palikt uz visiem laikiem, nekustoties un iedomājot, jo tik klusi, mīksti un burvīgi viņu glāstīja un apskāva viļņi, kas plūda no' vannas dibena gar viņas kājām un nozuda pār vannas malu skārda robulēs. Kopā ar tīksmo vannas siltumu viņu pārņēma mierīgas laimes, atpūtas, vieglu domu, veselības, slepena prieka un klusas līksmes sajūta. Pāri plūstošā ūdens burbuļošanas ieaijāta, viņa iegrima sapņos; viņa sapņoja gan par to, ko darīs šodien un ko rit, gan ari par tēvu, vīru, brāli un gar® jaunekli, no kuj-a tā drusku bijās pēc notikuma ar sunīti. Viņa nemīlēja kaislas, ātri uzliesmojošas dabas.

Viņas mierīgo dvēseli un sirdi šinī siltajā ūdenī neuztrauca neviena vēlēšanās; viņa nealka dzīves pārmaiņu un neilgojās pēc uztraukumiem un kaislībām, tikai neskaidras gaidas pēc bērna virmoja viņas sirds dziļumos. Viņa bija mierīga, laimīga un apmierināta.

Fēkšņi viņa satrūkās. Kāds vēra durvis — apkalpotāja nesa viņai veļu. Noteiktās divdesmit minūtes bija pagājušas, un viņai vajadzēja ģērbties. Šo traucējumu viņa sajuta gandrīz kā nepatīkamu neļauni. Viņa gribēja lūgt sievieti atļaut tai vēl dažas minūtes palikt vannā, bet tad, atminoties, ka šo prieku viņa izjutīs katru dienu, viņa negribot izkāpa no ūdens un satinās karstā apmetnī, kas viegli dedzināja viņai ādu.

Kad viņa gāja projām, doktors Bonfils atvēra sava kabineta durvis un, svinīgi locīdamies, lūdza viņu ieiet. Viņš iztaujāja viņu par veselību, aplūkoja pulsu, lika parādīt mēli, apprasījās par apetītu, gremošanu un miegu, un tad pavadīja viņu līdz pašai izejai, iegalvodams:

— Jau top labāk, viss būs ļoti labi. Esiet tik laipna un pasveiciniet savu tētiņu! Viņš ir viens no visinteresantākiem un cienījamākiem vīriem, kādus es savā mūžā esmu sastapis.

Beidzot viņa aizgāja, neapmierināta par tādu uzbāzību, un pie durvīm satika markīžu, kas sarunājās ar Andermatu, Gontranu un Polu Bretinjī.

Viņas vīrs, kam katra jauna doma galvā dūca kā muša pudelē, stāstīja notikumu ar triekas ķerto un gribēja atgriezties pie klaidoņa, lai pārliecinātos, vai tas ņem vannas.

Visi gāja līdz, lai viņam izpatiktu.

Bet Kristiāna lēni atturēja brāli un, kad viņi bija palikuši icpaka], tā sacīja:

—   Klausies, es gribu runāt par tavu draugu; viņš man nevisai patīk. Paskaidro man, lūdzams, kas viņš tāds ir.

Gontrans, kas Polu pazina jau vairākus gadus, stāstīja viņai, cik tam ir kaislīga, ātri uzliesmojoša, nenosvērti», atklāta un labsirdīga daba.

Pēc viņa raksturojuma Pols bija labs cilvēks, kas ar visu savu dvēseles kaislību nodevās dažādām idejām.

Paļaudamies katram jūtu uzliesmojumam, neprasdams valdīt par sevi vai pārvarēt jūtas ar prātu un dzīvot pēc iepriekš apsvērta plāna, viņš padevās labam un ļaunam, tikko iegribas, iedomas vai kaut kāds uztraukums ieviļņoja viņa jūsmīgo dvēseli.

Viņš jau septiņas reizes bija duelējies un bija spējīgs aizvainot katru cilvēku vai arī pēc tam kļūt par tā draugu; viņš iemīlējās visu šķiru sievietēs, līdzīgi dievinādams strādnieci, ko satika pie fabrikas vārtiem, vai aktrisi, kuru bija notvēris pēc pirmizrādes taisni tai mirklī, kad tā sēžas karietē, lai brauktu uz māju. Tādos mirkļos viņš to uz rokām iznesa cauri pārsteigto skatītāju pūlim, iesvieda karietē un aizdrāzās tādā ātrumā, ka nebija ko domāt dzīties pakaļ un tos panākt.

Gontrans nobeidza:

—        Tāds viņš ir. Labsirdīgs, bet neprātīgs, bez tam ļoti bagāts un spējīgs darīt visu tādos mirkļos, kad ir galvu pazaudējis.

Kristiāna jautāja:

—       Kas viņam par dīvainu smaržu, tā tik labi smaržo. Kā to sauc?

—      Es nezinu, — Gontrans atbildēja, — viņš nesaka; šķiet, tā ir atvesta no Krievijas. Viņam to iedāvinājusi tā pati aktrise, no kuras es viņu tagad ārstēju. Jā, tā tiešām jauka smarža.

Uz ceļa bija daži peldu viesi un zemnieki, jo rītos pirms brokasta visi labprāt pa ceļu pastaigājās.

Kristiāna ar Gontranu panāca markīžu, Andermatu un Polu, un drīz vien viņi tai vietā, kur vakar vēl bija klints radze, ieraudzīja dīvamu cilvēka galvu, kas bija apklāta ar pelēku lupatu; sirmā bārda trīcēja, un šķita, ka galva augtu no zemes ārā kā stāds. Apkārt stāvēja pārsteigtie vīndari un mierīgi nolūkojās, jo overnieši nav zobgalīgi, bet trīs resni kungi, kuri mēdza apmesties otrās šķiras viesnīcās, zobojās un smējās.

Oriols ar dēlu arī skatījās uz klaidoni, kas sēdlēja bedrē uz akmens līdz zodam ūdenī. Viņš izskatījās pēc viduslaiku notiesātā, kas sodīts par kaut kādiem pesteļiem; bet no saviem kruķiem viņš tomēr nešķīrās, jo tie bija viņam ūdenī blakus.

Andermats sajūsmā runāja:

—       Bravo, bravo! Tā ir priekšzīme, kurai vajadzētu sekot visiem slimiem šejienes iedzīvotājiem.

Vecim pieliecies, viņš kliedza, it kā tas būtu kurls:

—  Vai jums ir labi?

Vecis, no karstā ūdens pilnīgi apdullis, atbildēja:

—  Man liekas, ka es izkusīšu. Velns, cik tas karsts!

Bet vecais Oriols piebilda:

—  Jo tas karstāks, jo ātrāk tu tiksi vesels!

Kāda balss marķīzam aiz muguras jautāja:

—   Kas tur ir?

Un Obrī-Pastērs, kā parasts, elsdams pūzdams apstājās, jo viņš atgriezās no savas kārtējās pastaigas.

Andermats tūlīt pasteidzās izskaidrot savu triekas ķertā izdziedināšanas plānu.

Bet klaidonis visu laiku murmināja:

—  Velns, cik tas ir karsts!

Viņš gribēja kāpt no bedres laukā un lūdza, lai tam palīdzot.

Bet baņķieris viņu apmierināja, apsolīdams divdesmit su vairāk par katru vannu.

Ļaudis stāvēja ap bedri, kūjā peldēja veča pelēkās skrandas.

Kāda balss iesaucās:

—      Tā tik ir putra! Es tajā tomēr nevēlētos savu karoti mērkt.

Cita balss atbildēja:

—   Ari gaļa nebūtu pa zobam.

Bet marķīzs bija ievērojis, ka ogļskābes burbuļu esot vairāk, ka tie lielāki un skrienot straujāk nekā veco avotu vannās.

Klaidoņa skrandas no vienas vietas bija pārklātas ar burbuļiem, un tik daudz viņu skrēja uz augšu, ka šķita it kā ūdens būtu pilns ar mazām ķēdītēm vai briljantiem, kufi mirgoja gaišajā saulē.

Tad Obrī-Pastērs iesmējās:

—      Pie joda, bet kas gan tagad notiek peldu iestādē? Jūs taču zināt, ka avots zināmā mērā ir lamatas, putns, vai, pareizāk, zvans. Pagājušā gadā ar to avotu, no kura ņem vannām ūdeni, notika šāda lieta. Ogļskābe, kas

ir vieglāka par ūdeni, bija sakrājusies velvē un, kad tās tur bija ļoti daudz, tā izplūda pa caurulēm, nāca vannās un smacēja slimniekus. Divu mēnešu laikā bija trīs nelaimes gadījumi. Tad atkal griezās pie manis pēc padoma, un es izgudroju ļoti vienkāršu ierīci ar divām caurulēm: pa vienu plūda gāze, pa otru ūdens; kopā tie atkal saplūda pie pašas vannas. Tādā kārtā ūdens atguva savu normālo sastāvu un bija novērsta ogļskābes kaitīgā ietekme. Bet manai ierīcei vajadzēja izmaksāt ap tūkstoš franku! Bet vai jūs varat iedomāties, ko tad izgudroja cietuma sargs? Deru uz tūkstoš frankiem, ka jūs neatminēsit. Viņš izsita velvē caurumu, lai tiktu vaļā no ogļskābes, kas, protams, aizskrēja pa gaisu. Tātad jums pārdod ogļskābās vannas bez ogļskābes; ja tur drusku ogļskābes tomēr ir, tad tik maz, ka tai nav nekādas nozīmes. Bet redzat, kas te ir ogļskābes!

Visi bija ļoti saniknoti. Neviens nesmējās un uz triekas ķerto veci nolūkojās ar skaudību. Katrs peldu viesis ar prieku ķertu lāpstu un izraktu sev bedri blakus klaidonim.

Bet Andermats paņēma inženieri zem rokas, un viņi aizgāja sarunādamies. Obrī-Pastērs brīžiem apstājās un ar spieķi zīmēja smiltīs kādu svītru vai lika punktus, bet baņķieris to pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā.

Starp Kristiānu un Polu Bretinjī ierisa valodas. Viņš tai stāstīja par savu ceļojumu pa Overnu, par saviem pieredzējumiem un izjūtām. Viņš mīlēja dabu ar visu savu dvēseles kaislību, kūjā aizvien bija sajūtams kaut kas mežonīgs. Viņš mīlēja dabu kā juteklisks cilvēks,

kuru tā uztrauc, saspīlē visus nervus un jūtu orgānus.

Viņš runāja:

—   Kundze, шип liekas, ka man būtu āda nodīrāta; viss manī ieplūst, viss mani saviļņo, liekot raudāt vai zobus griezt. Piemēram, kad es skatos uz šo pakalni mūsu priekšā, un zaļumu, uz kokiem, kuri kāpj kalnā, tad viss mežs ielaužas manās acīs; viņš manī ieplūst, apņem mani un riņķo pa manām dzīslām kopā ar asinīm. Un tad man šķiet, ka es to mežu ēstu, ka es pats kļūtu par mežu!

Viņš līksmi smējās, ar savām apaļajām acīm plaši vērdamies uz mežu vai Kristiānu; bet viņa, kas viegli padevās ietekmei, juta sevi šī dīvainā cilvēka un zaļā meža aprītu.

Pols turpināja:

—   Kaut jūs zinātu par kādiem baudījumiem man jāpateicas manai ožai! Es dzeju gaisu, apreibstu no tā, dzīvoju un izšķij-и visu, gluži visu, kas tajā ietilpst. Tūlīt es jums minēšu piemēru. Vai jūs, kamēr esat še, nejūtat, ka te visapkārt ir burvīga smarža, ar kuru nekas nevar līdzināties? Tā ir tik viegla… tā teikt… pilnīgi ltezvieliska. Tā ir visur, bet nekur to nevar notvert, atrast un atminēt, no kurienes tā nāk! Nekad vēl… tik dievišķīga smarža nav mulsinājusi manu dvēseli. Un tā ir ziedošā vīna smarža! O! man pagāja četras dienas, kamēr es to atklāju… Un, cienījamā kundze, vai nav tīksmi zināt, ka tas vīnogulājs, kas mums dod šo dzērienu, kuru saprot un novērtē tikai retie, ka šis pats vīnoogulājs mūs apveltī ar maigāko un nemiera pilnāko no visām smaržām, kuru spēj sajust tikai tie, kam sevišķi izsmalcināta oža? Vai jūs izjūtat ari spēka pilno kastaņu smaržu, saldo akāciju smaržu, kalnu aromatu un zāļu smaržas burvību, kas aizrauj, bet kuru neviens nejūt?

Viņa bija pārsteigta, visu to dzirdot, taču ne tādēļ, ka tas būtu kaut kas sevišķs, bet gan tādēļ, ka tas krasi atšķīrās no visa ta, ko ta cauram dienam ap sevi dzirdēja; viņš bija apmulsinājis un uztraucis viņas domas, tās cieši saistīdams pie sevis.

Viņš turpināja drusku dobjākā balsī, bet ar tādu pašu dedzību:

—   Bet vai karstā laikā jums ceļā ir gadījies sajust vaniļas vieglo smaržu? Vai ne? Tad, tad… es jums to nevaru teikt. — Viņš jautri smējās, un pēkšņi, izstiepis rokas uz priekšu, sacīja:

—   Bēdziet!

Vesela rinda vēršu vilka siena vezumus. Slinkie dzīvnieki, galvas nodūruši, lēni vilkās uz priekšu; viņu soļi bija gausi, un skaidri varēja redzēt, kā zem ādas kustējās viņu kauli.

Katram vezumam līdz gāja vestē izmeties zemnieks, kreklu piedruknes u/,rotījis, melnu platmali galvā, un lielu milnu rokā viņš vadīja dzīvniekus. Brīžiem viņš vicināja savu milnu un tikai retumis iesita dzīvniekiem, kuri tikai nopurināja asti.

Kristiāna un Pols nogāja sāņus, lai vezumi varētu pabraukt gājām.

Viņš sacīja:

—   Vai jūs jūtat?

—  Ko? — iejautājās viņa pārsteigta. — Ož pēc lopu kūts.

—  Jā, ož pēc laidara; šinī apgabalā zirgu nemaz nav, tādēļ vērši un govis pa visiem ceļiem iznēsā šo laidara smaku, bet šī smaka, sajaukdamās ar ceļu putekļiem, visu gaisu pilda ar vaniļas smaržu.

Kristiāna ar riebumu izdvēsa:

—   Ak! ak!

Viņš turpināja:

—  Atļaujiet, lai es tagad izdaru analizi kā aptiekārs. Cienītā kundze, mēs katrā ziņā tagad atrodamies visklusākā un mierīgākā nomalē, kādu es jebkad esmu redzējis. Šis novads vēl dzīvo zelta laikmetā. Bet Limane, ak Limane! Es nestāstīšu jums i>ar to, bet labāk parādīšu. Tad jūs redzēsit.

Tai mirklī marķīzs un Gon trans viņus panāca. Marķīzs paņēma meitu zem rokas un pagriezās mājup, lai ietu brokastot, sacīdams:

—   Uzklausiet, bērni, tas zīmējas uz jums visiem trim. Viljams top bezprātīgs, tikko kāda doma iesēžas viņam smadzenēs; viņš tagad vairs tikai murgo par pilsētu, kūpu tas uzcelšot, un tādēļ grib dabūt savā pusē Oriolu ģimeni. Viņš vēlas, lai Kristiāna iepazītos ar jaunavām un noteiktu, vai tās iederas labākā sabiedrībā. Bet vecais nedrīkst zināt nekā par mūsu viltību. Es esmu nolēmis sarīkot labdarīgu vakaru. Tu meitiņ, aiziesi pie garīdznieka; kopā ar viņu jūs izvēlēsities dāmas no draudzes, kuras tad vāks dāvanas baznīcai. Tu saproti, uz kurām dāmām tev jānorāda? Tad garīdznieks viņas uzaicinās ar savu atbildību. Kas zīmējas uz jums, jaunekļi, tad jums jāsarīko loterija un kazino, ar Petrisa Martela, viņa trupas un orķestra palīdzību. Ja Oriola kundzenes būs jaukas, gan Kristiāna tad mums viņas iekaros, jo stāsta, ka abas jaunavas kādā klosterī esot ļoti labi audzinātas.

Veselu nedēļu Kristiānas vienīgā nodarbošanās bija gatavoties uz svētkiem. Garīdznieks tiešām atzina, ka no visas viņa draudzes vienīgi Oriolu jaunavas ir cienīgas baznīcai dāvanas vākt kopā ar marķīza de Bavenela meitu. Aiz prieka, ka tam ir izdevība reprezentēties, viņš pats visu vajadzīgo sagatavoja, visu ierīkoja, noorganizēja un pats abas jaunavas uzaicināja, it kā viņš vienīgais būtu tos svētkus izdomājis.

Visa apkārtne atdzīvojās. Ari drūmie peldu viesi pieķērās jaunai sarunu tēmai un aizvien pie galda pārrunāja abu svētku — garīgo un laicīgo — raksturu un programmu.

Diena iesākās labi. Bija jauks vasaras laiks — skaidrs un silts. Saule dedzināja, bet pavēnī bija labi.

Dievkalpojums iesākās desmitos, un tas bija īss un mūzikāls. Kristiāna atnāca pirms dievkalpojuma un iegāja apskatīt baznīcas izpušķojumu; baznīca bija pušķota ar puķu vītnēm, kuj*as bija vestas no Buā un Klermon-Ferranas; pēkšņi viņa izdzirda aiz sevis kādus soļus. Tur nāca garīdznieks abats Litrs ar abām Oriola jaunavām; viņš iepazīstināja tās ar Kristiānu, un viņa pasteidzās tās uzaicināt uz brokastīm. Jaunavas uzaicinājumu pieņēma pietvīkdamas un ar dziļu reveransu.

Draudze sāka pulcēties baznīcā.

Viņas apsēdās goda vietās, kuj-as tām bija ierīkotas baznīcas vidū iepretim trim citām vietām, kuj-as bija ieņēmuši trīs svētdienīgl ģērbušies jaunekļi — mēra dēls, mēra palīga dēls un municipālpadomnieka dēls: viņi bija izvēlēti par pavadoņiem dāvanu vācējiem, lai tādā kārtā paglaimotu šejienes pārvaldei.

Viss noritēja lieliski.

Dievkalpojums bija īss. Savākts tika simts desmit franku, kujiem pievienoja pieci simti Andermata, piecdesmit marķīza un simts Pola Bretinjī ziedotos frankus; tādā kārtā iznāca septiņi simti sešdesmit franku; tik liela summa Anvalas draudzē nekad nebija savākta.

Pēc dievkalpojuma abas Oriola jaunavas aizveda uz viesnīcu. Viņas drusku apmulsa, tomēr nebija neveiklas, un viņas klusēja drīzāk aiz kautrības nekā aiz bailēm. Viņas brokastoja ar visiem kopā, un tās ļoti iepatika vīriešiem.

Vecākā bija nopietnāka un izglītotāka parastā nozīmē, bet jaunākā bija dzīvāka un izsmalcinātāka; tomēr abas viņas bija tik ļoti līdzīgas, kādas var būt tikai māsas.

Pēc maltītes visi devās uz kazino, kur pulksten divos vajadzēja notikt izlozes loterijai.

Parks bija pārpildīts ar peldu viesiem un zemniekiem, kādēļ atgādināja tirgus laukumu.

Ķīniešu dārza mājiņā muzikanti spēlēja Senlandrī sarakstīto lauku simfoniju. Pols, kas pavadīja Kristiānu, apstājās:

—    Ieklausieties, cik jauki skan! Tam komponistam ir talants. Orķestrim atskaņojot šo simfoniju, tā atstātu lielu iespaidu.

Un tūlīt pats atkal jautāja:

—  Vai jūs, kundze, mīiat mūziku?

—  Ļoti! »

—   Mani tā galīgi iznīcina. Kad es dzirdu kādu iemī-

Jotu gabalu, man liekas, ka pirmās skaņas man nodīrātu ādu un to saplosītu, atstājot mani kā nevarīgu pret skaudriem skaņu vijņiem. Un tiešām, orķestris spēlē uz maniem kailiem nerviem, likdams tiem nodrebēt pie katras skaņas. Es mūziku uzņemu ne tikai ar dzirdi, bet ar visu miesu, kas trīc no galvas līdz kājām. Nekas man nesniedz tādu baudu vai, parsizāk, tādu laimi kā mūzika.

—   Jūs stipri pārdzīvojat, — atbildēja viņa smaidīdama.

—   Pie joda! Vai citādi būtu vērts dzīvot? Es neapskaužu cilvēkus, kuriem sirds ieslēgta rupuča bruņās vai krokodiļa ādā. Tikai tie ir laimīgi, kuri cieš no sajūtām, kuji uzņem tās kā sitienus vai kuj-i bauda tās kā gardumus. Apzinīgi vajag pārdzīvot visas izjūtas un iespaidus, kā priecīgos, tā bēdīgos, uzsūcot tos sevī un apreibstot kā no visasākā prieka vai dziļākām bēdām.

Viņa pacēla uz to savu pārsteigto un izbrīnās pilno skatu, kāds tai jau bija visu nedēju, klausoties viņa valodā.

Jau veselu nedēju šis jaunais draugs, — viņš par tādu bija kjuvis, kaut gan tā sākumā no viņa bijās, — ik mirkli uztrauca viņas mierīgo dvēseli, kā savijņo ūdeni, sviežot tanī akmeņus. Viņš svieda lielus akmeņus viņas līdz šim tik mierīgajā dvēselē.

Kristiānas tēvs, kā jau visi tēvi, apgājās ar viņu kā ar mazu meiteni, kas nekā nopietna nevar teikt; brālis viņu smīdināja, bet nelika nekad un ne par ko padomāt; viņas vīrs pat nevarēja iedomāties, ka ar sievu vajadzētu arī par citu ko runāt kā vienīgi par kopdzīves interesēm; tādēļ arī viņa līdz šim dzīvoja kā saldā un miera pilnā sapnī.

Šis atnācējs uztrauca viņas prātu ar tādām idejām, kūpas līdzinājās cirvja cirtieniem. Tas bija cilvēks, kūpam vajadzēja patikt sievietēm savas dabas un aso pārdzīvojumu dēļ. Viņš prata runāt ar sievietēm, izteikt tām visu un likt ari visu saprast. Nespēdams ilgi koncentrēties, viņš tomēr bija gudrs, vienmēr kaislīgi iemīlējies vai nāvīgi kaut ko ienīda, viņš par visu runāja ar naiva jūsmotāja dedzību, būdams mainīgs un vienmēr sajūsmināts; tā viņš līdzinājās sievietei ar tās vieglprātību, burvību, izklaidību un nemitīgo maiņu, kaut gan viņam bija īsti darbīga, neatlaidīga un gudra vīrieša prāts.

Pēkšņi pie viņiem piesteidzās Gontrans:

—  Atskatieties, — vLiš sacīja, — un apbrīnojiet Onoru pāri!

Viņi atgriezās un ieraudzīja doktoru Onoru ar pavecu, resnu dāmu zilā tērpā ejam zem rokas; viņas galva šķita kā bagāts puķu dārzs, jo uz i'iņas cepures bija savāktas visādas puķes un visādi stādi.

—   Vai tā ir viņa sieva? — Kristiāna pārsteigta iesaucās. — Viņa taču gadus piecpadsmit vecāka par to?

—  Jā, viņai ir sešdesmit pieci gadi; viņa bijusi vecmāte, un tie samīlējušies divu dzemdību starplaikā. Tas ir tāds pārītis, kas no rīta līdz vakaram kremt viens otru.

Ļaužu kliedzienu ieinteresēti, viņi gāja uz kazino. Peldu iestādes priekšā uz liela galda bija izliktas loterijas biļetes un PeĪriss Martels, kopā ar Odelenas kundzēni, mazo bruneti no Odeonas, vilka un izsauca numurus, taisīdami banālus jokus, kuji publikai patika.

Marķīzs kopā ar Oriola kundzcnēm un Andermatu pienāca un jautāja:

— Vai mēs te paliksim? Te ir ļoti trokšņaini.

Visi nolēma iet pastaigāties pa ceļu, kas iet no Anvalas uz Larožpradjēru.

I-ai nokļūtu uz ceļa, viņi gāja viens otram pakaļ pa šauru taku starp vīna dārziem. Kristiāna gāja pa priekšu viegliem, ātriem soļiem. Kopš pašas atbraukšanas šurp viņa juta, ka tā tagad dzīvo pavisam citu, jaunu dzīvi, jo viņai patika baudījumi un pati dzīve tik ļoti kā vēl nekad. Varbūt vannas viņu spēcināja, aizdzīdamas vieglo pagurumu, kas viņu bija nospiedis un uztraucis; visu apkārtni viņa tagad izjuta daudz dzīvāk. Varbūt viņai bija tikai uztraukts un pacilāts garastāvoklis tādēļ, ka tuvumā bija asprātīgs un gudrs svešinieks, kas viņu mācīja dzīvi labāk saprast.

Viņa elpoja dziļi, ar visu krūti, atminēdama to, ko viņš tai stāstīja par gaisā plūstošām smaržām. „Tas ir tiesa," viņa domāja, „viņš mani iemācīja gaisu sajust." Un viņa sajuta visas smaržas, bet jo sevišķi vieglo, smalko un tikko notveramo vīnziedu smaržu.

Viņi izgāja uz ceļa; sadalījās pa pāriem. Andermats un vecākā no māsām Luīze Oriola gāja pa priekšu, runādami par zemes rentēšanu Overnā. Šai overnietei, sava tēva vienīgai meitai, bija iedzimtas spējas visu saprast, un viņa pazina zemkopību visos sīkumos, runādama par to savā mīļā un gudrā balstiņā ar tādu atturību, kādu bija mācījusies klosterī.

Andermats, klausīdamies un aplūkodams to no sāniem, atzina jaunavu par nopietnu un patīkamu, pietiekami praktisku un saprātīgu. Brīžiem tas izbrīnējies atkārtoja viņas vārdus:

—   Kā! Vai tiešām Linuma zeme maksa līdz trīsdesmit tūkstoš franku hektārā?

—   Jā, kungs, kad tā zeme ir apstādīta ar labākām šķirnes ābelēm, kuru augļus lieto desertam. Taču gandrīz visus augļus, kurus apēd Parīzē, ved no šejienes.

Viņš atgriezās un ar cienību noraudzījās uz Limajiu, jo no ceļa, pa kuru viņi gāja, bija redzama plaša ieleja, kas mūžīgi bija ietīta viegli zilās dūmakās.

Kristiāna un Pols arī apstājās īm noraudzījās uz milzīgo miglas pilno ieleju, kas tik tīksmi valdzināja skatus, ka gribējās uz to skatīties mūžīgi.

Ceļš tālāk Ievijās zem milzīgām lazdām, kuru ēnas dzestrums tīksmi vēsināja ādu. Ceļš vairs negāja augšup, bet aizlocījās pa pakalni; kalns bija apaudzis vīnogulājiem un lazdām, bet pati ne visai augstā virsotne ar zaļu zāli.

Pols čukstēja:

—   Vai tas nav skaisti? Sakiet, vai tiešām tas nav skaisti? Un vai šī ainava neaizrauj? No tās izplūst tik dziļš un tik plašs prieks, ka tas mani saviļņo līdz pašiem dvēseles dziļumiem. Raugoties uz šio ieleju, liekas, ka domām spārni augtu, vai ne tā? Viņas lido un aizlaižas tālāk un tālāk, uz tām teiku zemēm, kuras mēs nekad neaizsniegsim. Redziet, cik tas ir burvīgi, jo tas drīzāk ir sapnis nekā patiesība.

Viņa klausījās un klusēja, gaidīdama, cerēdama un uztverdama katru viņa vārdu; viņa bija uztraukta, kaut pati nezināja kādēļ. Viņa tiešām redzēja citas zemes, rožainas un zilas teiku valstis, burvības un dīvainību pilnas pasaules, kuras bija svešas, bet tomēr tik tīksmas; to tuvumā viss pārējais šķita niecīgs un zems.

Viņš turpināja:

—      Jā, tas ir tik skaisti tādē], ka tas ir skaisti. Daži skati vēl vairāk pārsteidz, bet tie nav tik harmoniski. Ak, kaut jūs zinātu, kas ir skaistums, harmonisks skaistums! Tikai vienīgi tas ir jūtams pasaulē. Nekā cita vairāk nav! Bet cik nedaudzi to saprot! Daiļa auguma, statujas vai kalna līnija, gleznas vai ielejas kolorīts, neizprotamais Džokondas smaids, kaut kāds teikums, kas jūs saviļņo līdz dvēseles dziļumiem, sīks nieciņš, kas mākslinieku padara Dievam līdzīgu, — kam no ļaudīm tas ir saprotams un tuvs?

—  Atļaujiet jums nolasīt divus Bodlēra pantus.

Un viņš deklamēja:

„Kaut tu no debesīm vai arī pašas pekles,

Kaut sapnis tu vai tikai briesmīgs murgs,

Nav taviem avotiem nedz apstājas, nedz sekles, —

Ar mūsu dvēselēm tie bezgalībā urgs.

Vai Dievs vai Sātans tu? Vai eņģelis, vai nāra?

Tas vienaldzīgs ir man. Tik Skaistums visu valda

Un dzīvi atbrīvo no jūga. Dvēsle kāra

Tver vārdus, krāsas tā un mūziku, kas salda.

Kristiāna viņu uzlūkoja jautādama, jo viņu pārsteidza lirisms, kas izpaudās dzejā, kaut gan viņa nenojauta, kāda neparasta doma ietverta šinīs pantos.

Viņš atminēja viņas domas un saskaitās pats uz sevi, ka nav pratis pietiekoši skaidri izteikt savu dvēseles prieku, kaut dzejoli norunāja labi. Ar vieglu ironiju viņš teica:

—      Neprātīga ir mana vēlēšanās, lai jūs saprastu tik izsmalcinātu un grūtu dzejnieku. Pienāks laiks, kad jūs tās lietas sajutīsit tāpat kā es. Sievietes, kūjām intuīcijas ir vairāk nekā saprāta, daudz labāk saprot mākslas darbu slepenos dziļumus, kad kāds cenšas viņās modināt simpātiju pret sevi.

Un, galanti palocījies, viņš piebilda:

—   Es, cienītā kundze, centīšos atmodināt šo simpātiju.

Tas viņai šķita dīvaini; viņa nemaz necentās arī to izprast, jo visas viņas domas aizņēma negaidīti jauni un pārsteiguma pilni novērojumi: viņš bija izmeklēti smalks, bet viņa augums bija par lielu, kā arī gaita par vīrišķīgu, lai no pirmā acu uzmetiena ievērotu viņa apģērba smalkumu.

Bez tam viņa sejā bija kaut kas nepabeigti rupjš, kas pirmā mirklī viņa augumu padarīja smagu. Bet, pierodot pie viņa sejas pantiem, bija jāatzīst, ka tie ir patīkami un pat skaisti; šim skaistumam pievienojās vēl viņa mīksti dobjās balss dažādās noskaņas.

Kristiāna, novērodama, cik viņš bija daiļš, sacīja pati sev: „Tiešām, šī cilvēka īpašības jāatklāj pamazām, viena pēc otras."

Tanī mirklī pie viņiem piesteidzās Gontrans, saukdams:

—   Ei, māsiņ! Kristiāna, uzgaidi!

Panācis .tos, viņš smiedamies stāstīja:

—   Nāciet, paklausīties mazo Oriolu, tad jūs dzirdēsit, cik viņa ir gudra un komiska! Papam izdevās viņu ierosināt, un viņa tagad stāsta jaukas lietas. Pagaidiet viņus!

Viņi sāka gaidīt markīžu, kas nāca kopā ar jaunāko māsu Šarloti Oriolu.

Ar bērna sajūsmu un viltību viņa stāstīja dažādus lauku notikumus, attēlodama zemnieku vientiesību un rupjumu. Viņa kariķēja to kustības, lēno gaitu, mierīgo valodu un nemitīgos „velns lai parauj", attēlodama viņu sejas vaibstus. No visa tā viņas .skaistā un gudrā sejiņa kļuva vēl aizrāvīgāka. Viņas dzidrās acis dzirkstīja, diezgan lielā mute atvērās un atklāja divi rindas ziboši baltu zobu; drusku uz augšu uzliektais deguns viņas seju padarīja blēdīgu, bet pati viņa bija tik svaiga kā puķe, ka neviļus gribējās to noskūpstīt.

Marķīzs, kas visu mūžu bija nodzīvojis uz laukiem, tāpat kā Kristiāna mi Gontrans, kas bija uzauguši savā dzimtas pilī starp resniem un lepniem normandiešu farmejiem, kuji šad un tad tika aicināti pie kungu galda, un kuru bērni bija bijuši viņu abu rotaļu biedri, tagad labi prata sarunāties ar izglītoto lauku jaunavu un iemantot viņas uzticību ar savu atklātību un sirsnību.

Līdz ciemam nogājuši un nevēlēdamies tur iegriezties, Andermats un Luīze nāca atpakaļ.

Visi apsēdās uz zālainās grāvmalas zem koka.

Viņi tā sēdēja ilgi un slinkā gurdumā klusi sarunājās par šo un to un it neko. Šad un tad pabrauca gājām ratos aizjūgts vēršu pāris, kuju vadīja kāds gajš, kalsnējs zemnieks.

Zemnieki aizvien noņēma cepuri un sveicināja Oriolu jaunavas, kuras sveicinātājam skaļi un draudzīgi atbildēja: „Sveiki!"

Bija jau vēls, uņ visi gāja mājup.

Kad viņi tuvojās parkam, Šarlote Oriola iesaucās:

— Ak, dejo, dejo!

Tiešām dejoja kādu overniešu deju, un muzikanti

spēlēja senu overniešu dziesmiņu.

Zemnieki un zemnieces lēkāja, cenzdamās būt veiklas; sievietes ar diviem pirkstiem katrā pusē drusku pacēla svārkus, bet vīrieši svaidījās rokām un skraidīja ap viņām kā ap vīnogu groziem..

Vienmuļais, bet tīksmais motīvs arī šķita dejojam vakara dzestruma pilnā gaisā; visu laiku bija dzirdama viena un tā pali skaņa, kuņi spiedza vijole, bet citi instrumenti centās šo skaņu padarīt ritmiskāku un rotaļīgāku. Mūzika tiešām bija laucinieciski vienkārša un jautra, kādēļ tā labi harmonēja ar smago lauku menuetu.

Arī peldu viesi mēģināja dejot. Kā tūļīga baletdejotāja Petriss Martels lēkāja mazās Odelenas priekšā; komiķis Lapalms viltīgi riņķoja ap kasieri, atcerēdamies lepnās Biljē balles.

Pēkšņi Gontrans ieraudzīja doktoru Onoru; tas dejoja klasisko overniešu deju kā īsts overnietis.

Orķestris apklusa. Visi apstājās. Doktors pienāca un sveicināja markīžu.

Viņš slaucīja pieri un aizelsies pūta.

—  Cik labi kādreiz justies jaunam! — viņš sacīja.

Gontrans viņam uzlika roku uz pleca un, ļauni smīnēdams, sacīja:

—  Jūs man teicāt, ka esat precējies.

Doktors pārtrauca slaucīšanos un nopietni atbildēja:

—  Jā, es esmu precējies un ļoti nelaimīgi.

—  Kā?

—      Jā, es esmu nelaimīgi precējies. Jūs, jaunekļi, nekad tādu neprātību nedariet!

—   Kādēļ?

—      Tādēļ! Būs jau divdesmit gadu, kopš esmu precējies, nu un kas tur par labumu? Es aizvien vēl nevaru pierast. Katru vakaru, pārnākot mājās, es domāju: „Tiešām, tā vecā dāma vēl aizvien tepat. Viņa laikam nekad no šejienes neaizies!"

Viņš visu to izteica tik pārliecināti un nopietni, ka visiem gribot negribot bija jāsmejas.

Viesnīcas zvans aicināja pusdienā. Svētki beidzās. Luīzi un Šarloti Oriolu aizveda uz tēva māju un atvadījušies sāka par viņām apspriesties.

Visi atzina, ka viņas ir ļoti jaukas. Vienīgi Andermats slavēja vecāk© vairāk. Marķīzs sacīja:

—       Redzi, cik lokana ir sievietes daba! Vienīgi tēva zelta tuvums, kura vērtību tās vēl lāga nemaz nezina, ir pārvērtis šīs zemnieces par dāmām.

Kristiāna jautāja Polam Bretinjī:

—  Kura tad jums labāk patika?

Viņš čukstēja:

—      Ak, es uz viņām nemaz neskatījos. Jo taču ne viņas man patīk…

Viņš šos vārdus izrunāja, tikko dzirdami. Viņa nekā neatbildēja.

Visas nākošās dienas Kristiānai Andermatai bija prieka pilnas. Viņa dzīvoja ar vieglu sirdi un laimes pilnu dvēseli. Rīta vannas bija viņas pirmais prieks, jo viņa veselu pusstundu pavadīja siltā un tekošā ūdenī, kas viņu visu dienu padarīja laimīgu. Un viņa tiešām bija laimīga savās domās un savās iegribās. Mīla, kas staroja ap to, skubināja viņas jauno miesu un asinīm lika straujāk riņķot; apkārtnes dabas burvība, kas bija kā radīta mieram un sapņiem, bezgalīgās ziedu smaržas apskāva to kā mīļas rokas, un viss tas viņas sirdī modināja arvien jaunas izjūtas. Ik notikums dienas vaļībā tai šķita kā turpinājums siltas vannas izjūtām, tādēļ vannu viņa uzskatīja par laimes avotu un nogrima ik rītus tanī ar miesu un dvēseli.

Andermats no nodomātām sešām nedēļām Anvalā nodzīvoja tikai divas nedēļas un aizbrauca uz Parīzi, uzdodams sievai raudzīties, vai kroplais klaidonis kārtīgi ņem vannas.

Un katru rītu Kristiāna kopā ar tēvu, brāli un Polu gāja skatīties to, ko Gontrans sauca par „nabaga zupu". Arī citi peldu viesi nāca pie bedres im sarunājās ar klaidoni.

Staigāt viņš vēl labāk nevarēja, bet stāstīja, ka viņam caur kājām ejot savādas tirpas, brīžiem sakāpdamas līdz vēderam un pēc tam atkal noskriedamas līdz pirkstu galiem. Šīs tirpas viņš jūtot ari naktīs un tam liekoties, ka to kutinātu vai knaibītu, kādēļ gandrīz nemaz nevarot gulēt.

Peldu viesi un zemnieki bija sadalījušies divās naidīgās pusēs — neticētājos un ticētājos, bet par klaidoņa peldēšanos visi interesējās.

Pēc brokasta Kristiāna diezgan bieži devās pie Oriola jaunkundzēm, lai ietu kopā pastaigāties. Tās bija vienīgās sievietes, ar kurām te viņa varēja sarunāties un draudzēties, kūjām varēja uzticēties un no kufām varēja sagaidīt draudzību un tīri sievišķīgu pieķeršar nos. Viņai uzreiz iepatika vecākās nopietnība un skaidrais prāts, bet vēl vairāk viņai patika viltīgais un zobgalīgais jaunākās māsas raksturs, un tādēļ viņa tagad draudzējās ar abām jaunavām, nevis lai izpatiktu vīram, bet sev pašai par prieku un patiku.

Diezgan bieži viņas izbrauca arī pavizināties, jo Riomā varēja īrēt ekipāžas.

Visbiežāk viņas gāja pastaigāties uz Šatelgijonu, pa kurieni gāja ceļš uz Sansusī.

Viņi gāja pa šauru celiņu pa diviem, lēni un sarunādamies; pār galvām šalca priedes, bet palejā čaloja upe. Katrreiz, kad bija jāpāriet strautiņš, kas bieži krustoja taku, Pols un Gontrans nostājās strauta vidū uz akmeņiem un ar roku apņēma sievietes un pārcēla uz otru krastu. Katra tāda pārcelšanās samainīja staigātāju pārus.

Kristiāna staigāja gan ar vienu, gan ar otru, bet aizvien viņa atrada iemeslu brītiņu būt vienatnē ar Polu Bretinjī.

Viņš pret Kristiānu jau izturējās drusku citādāk ne kā pirmā laikā; viņš mazāk smējās, nebija tik ass, nerunāja vairs tik draudzīgā tonī, bet bija pakalpīgāks un izrādīja dziļāku cienīšanu.

Viņa sarunas kļuva arvien Intīmākas, un sirds lietas šinīs sarunās ieņēma ievērojamu vietu. Viņš runāja par jūtām un mīlu, kā jau piedzīvojis cilvēks, kas dziļi izbaudījis sievietes mīlu, saņemdams no tās tikpat daudz laimes, cik ciešanu.

Kristiāna aizrāvās, bet ar savu viltīgo ziņkārību pavedināja viņu būt atklātam. Tas, ko viņa par Polu zināja, nedeva tai miera, un viņai neatlaidīgi gribējās par viņu domāt aizvien vairāk; viņai ar prātu gribējās ieskatīties vīrieša dzīvē, jo to viņa pazina tikai pēc grāmatām; viņai gribējās pazīt vienu īstu dzīvi, kas pilna mīlas noslēpumu un negaisu.

Viņas pavedināts, viņš katru dienu tai stāstīja kaut ko no savas pagātnes, savus piedzīvojumus un bēdas, un dedzīgo atmiņu apgarotie vārdi ieguva sevišķu spēku, bet dziņa iepatikt savai klausītājai viņam piešķīra zināmu viltību.

Viņš atklāja tai jmvisam jaunu pasauli un sevišķi labi prata izstāstīt izsmalcinātos pārdzīvojumus, gaidas, iegribas, augošo cerību nemieru, puķu, lenšu un citu sīkumu kultu, ko iemīlējušies glabā par piemiņu, negaidīto šaubu mokas, aizdomu nemieru, greizsirdības šausmas un neizteicamo pirmā skūpsta neprātu.

Stāstīt viņš prata ļoti dzejiski, visam pārklādams vieglu skaistuma plīvuru. Kā visi tie vīrieši, kuru dzīvē sievietei liela nozīme, viņš par savām agrākām mīļākām runāja atturīgi un ar savādu drebēšanu. Viņš atminējās daudz mīļu sīkumu, kas sirdi saviļņoja un arī daudzus tādus apstākļus, kujus iedomājot asaras saskrēja acīs. Visi šie sīkumi starp ļaudīm ar maigu dvēseli un izsmalcinātu pratu rada mīlu, ku]-ai daudz smalkuma un skaistuma.

Šīs intimās, uztraucošās sarunas, kas atkārtojās katru dienu un aizvien kļuva ilgākas, ielauzās Kristiānas sirdī, kā zemē ielaužas izsēta sēkla. Bet apkārtējā daba, saldais gaiss, viegli zilā miglā tītā Limanas ieleja, kas bija tik plaša, ka, to uzlūkojot, arī dvēsele kļuva plašāka, apdzisušic vulkāni, šie senie pasaules dūmckļi, kas tagad noderēja tikai ūdens sasildīšanai slimajiem peldu viesiem, ēnainais koku svaigums un strautu burbuļošana pār akmeņiem, viss tas plūda jaunās sievietes dvēselē, miesā un asinīs, un atveldzēja to, kā klusi silts lietutiņš atveldzē jaunavīgo zemi un liek augt puķēm, kuj-u sēklas ir kritušas zemē.

Viņa juta, ka jauneklis top aizvien uzmanīgāks pret viņu un atzīst to par skaistu, varbūt vēl vairāk nekā par skaistu; griba iepatikt viņai lika ķerties pie daudzām vientiesīgām viltībām, jo viņa gribēja iemīlināt to sevī un uzvarēt.

Novērodama, ka tas ir uztraukts, viņa tūlīt to atstāja; nojauzdama, ka viņa lūpas izrunās kādus maigas mīlas pilnus vārdus, viņa novērsa tos, uzmezdama Polam ātru un dziļu skatu, kas kā uguns ielauzās viņa sirdī.

Viņai netrūka izjustu vārdu, maigu galvas mājienu, izklaidīgu rokas kustību un skumju skatienu vai laipnu smaidu, kuriem visiem bez vārdu bija jāstāsta Polam, ka viņa cenšanās nebūs veltīga.

Ko viņa gribēja? Nekā. Ko gaidīja? Neko. Viņa nodevās šai rotaļai tikai tādēļ, ka bija sieviete, ka nejuta briesmu un ka gribēja zināt, kā viņš rīkosies!

Pēkšņi viņā attīstījās iedzimtā koķetērija, kas slēpjas katras sievietes dzīslās. Naivais bērns, kas vakar vēl snauda, pēkšņi atmodās un kļuva vijīgs un viltus pilns tā cilvēka priekšā, kurš nemitīgi atgādināja par savu mīlestību. Viņa nojauta Pola uztraukumu, kad tas bija viņas tuvumā, saprata viņa mīlas pilnos skatus un dzirdēja viņa balss dažādās noskaņas; Kristiānu vadīja tas varenais instinkts, kas pārņem katru sievieti, kad tā gaida mīlestību.

Daudzi vīrieši viņai viesībās bija izrādījuši savu uzmanību, bet aizvien palikuši bez atbildes vai tikuši puiciski izjokoti. Viņai nāca smiekli par to banāliem komplimentiem un patika skumjo nopūtu pilnās sejas; uz visiem viņu jūtu izpaudumiem viņa atbildēja tikai ar jokiem.

Bet šī cilvēka priekšā viņa sevi uzreiz juta vaigu vaigā ar bīstamu im kārdinošu sāncensi; viņa pārvērtās par to veiklo, instinkta vadīto, ar drosmi un aukstasinību bruņoto būti, kas ar vieglu sirdi novēro, sapin un sagūsta vīriešus neizprotamos jūtu tīklos.

Pirmā laikā tā viņam izlikās aprobežota. Viņš bija pieradis pie sievietēm, kuras mīlestību māk tik labi kā kareivji kapa mākslu, un bija izbaudījis mīlestību visos sīkumos un visādās viltībās, kādēļ tas šo vienkāršo dvēseli noturēja par banālu im izturējās pret to ar zināmu nicināšanu.

Bet drīz vien taisni viņas šķīstība to ieinteresēja un piesaistīja; paļaudamies savas dabas aizrautībai, viņš sāka izrādīt jaunajai sievietei sevišķi maigu uzmanību.

Viņš it labi zināja, ka labākais līdzeklis apmulsināt skaidru dvēseli ir nemitīgi viņai stāstīt par mīlestību, izliekoties, ka domā par kādu citu; un padodamies viņas mākslgl atmodinātai jutekliskai ziņkārībai, viņš, it kā savus piedzīvojumus atstāstīdams, meža pavēnī nolasīja viņai veselu kursu par kaislību mākslu.

Viņš niekojās ar šo rotaļu tāpat kā viņa; ar visizsmalcinātākiem uzmanības paņēmieniem, kādus vien spēj vīrieši izdomāt, viņš tai izrādīja, ka tā viņam patīk. Arvien vairāk un vairāk viņš izlikās iemīlējies, nemaz nenojauzdams, ka drīzumā viņš patiesi iemīlēsies.

Kā vienai, tā otram no viņiem pa ilgo un kluso pastaigāšanās laiku tas iznāca tikpat dabiski, cik dabiski ir karstā vasaras dienā izpeldēties, ja esi nokļuvis pie upes.

Tanī brīdī, kad Kristiānā atmodās īstā koķete, tanī mirklī, kad viņa atklāja sevī iedzimtās viltības, kas sievietei no dabas dots vīrieša valdzināšanai, kad viņa bija nozvērējusi noliekt pie savām kājām šo cilvēku, kā būtu nosolījusies uzvarēt kroketa partiju, tanī mirklī vientiesīgais kārdinātājs pats iekļuva viņas nevainīgo smaidu tīklos un Iemīlējās viņā.

Viņš kļuva neveikls, nemierīgs un nervozs; bet viņa rotaļājās ar to kā kaķis ar peli.

Citas priekšā viņš nebūtu kautrējies, sāktu runāt un uzvarētu ar savas aizrautības dedzību. Bet ar viņu tas neuzdrīkstējās tā rīkoties, jo tik ļoti tā atšķīrās no visām tām sievietēm, ar kuj-ām viņam līdz šim bijušas darīšanas.

Tās visas jau bija dzīvē sadegušas un tādēļ tām varēja sacīt visu, lietot visdrošākos aicinājumus un čukstēt visskaidrākos vārdus, no kujiem asinis aizdegās. Viņš zināja un juta, ka tas ir neuzvarams, kad brīvi var mīļotās sievietes dvēselei, sirdij un jūtām atklāt savas degošās vēlēšanās, kuļ-ās pats kvēloja.

Kristiānu viņš sajuta kā jaunu meiteni, jo tik nepiedzīvojusi tā viņam šķita, un tādēļ visi viņa paņēmieni tās priekšā bija bezspēcīgi. Bez tam viņš to mīlēja pavisam citādi, kā bērnu, kā līgavu. Viņš alka pēc tās, bet bijās pieskarties, baidīdamies to aptraipīt, saburzīt. Viņš negribēja to žņaugt savos skāvienos līdz izmisumam kā citas sievietes, bet gan nokrist tās priekšā ceļos un skūpstīt drēbju vīles vai atkal klusi, liegi un kautri skūpstīt īsos matus uz deniņiem, lūpu kaktiņus vai aizvērtās acis, izjūtot viņas daiļo, zilo un dzīvo skatu zem aizvērtiem plakstiņiem. Viņam gribējās to noslēgt no visa un visiem, noliegt rupjiem un kropliem cilvēkiem tai pieskarties, uzskatīt to vai iet garām. Viņam gribējās notīrīt dubļus no ielām, pa kūjām tā gāja, novākt akmeņus tai no ceļa, iznīcināt ērkšķus un zarus mežā, pārvērst visu ap viņu vieglu un skaistu, nēsāt viņu uz rokām, lai tās kājas pie zemes nepieskartos. Un viņu uztrauca tas, ka tai vajadzēja sarunāties ar kaimiņiem viesnīcā, ēst rupjos viesnīcas ēdienus, pieredzēt nepatīkamos un neizbēgamos dzīves sīkumus.

Viņš nezināja, ko tai teikt., jo tik daudz tas par viņu domāja; un šī nespēja atklāt viņai savu dvēseli, uzupurēties viņai, — viss tas viņu padarīja par važās iekaltu plēsīgu zvēru un tanī pašā laikā dīvainā kārtā modināja viņā vēlēšanos raudāt.

Viņa visu to redzēja, kaut pilnam nesaprata, un priecājās ar viltīgas koķetes prieku.

Kad viņi palika citiem iepakaļ un kad viņa no Pola gaitas nojauta, ka tas viņai pateiks ko, kas satrauks, viņa devās skriešus, panāca tēvu un uzsauca tam:

— Uzspēlēsim atkal četrstūri!

Ar „četrstūra" rotaļu nobeidzās katra pastaigāšanās. Kādā meža klajumā vai arī kur ceļš bija platāks, visi rotaļājās kā bērni.

Oriola jaunavas un pat Gontrans ar labpatiku nodevās šai rotaļai, apmierinādami savu skraidīšanas kāri, kāda parasti ir jauniešiem. Tikai Pols parasti domāja pavisam par ko citu, bet tad pēkšņi it kā atmodās un nodevās rotaļai ar daudz lielāku dedzību nekā citi, cenzdamies notvert Kristiānu, pieskarties tai vai nejauši uzlikt viņai roku uz pleca vai ap vidu.

Marķīzs, sava vienaldzīgā un bezbēdīgā rakstura dēļ, apsēdās zem koka un, vēlēdamies lai to liek mierā, noskatījās, kā līksmo viņa „pansions". Viņam patika šī mierīgā dzīve, un viņš visu pasauli atzina par skaistu.

Bet Pola izturēšanās drīz sāka uztraukt Kristiānu. Vienreiz viņš pat nobiedēja to. No rīta viņi ar Gontranu izgāja pastaigāties uz skaisto vietu, kur izplūst Anvalas strauts un kuru sauc par Pasaules Galu.

Aiza, stiepdamās kalnā, aizvien vairāk sašaurinās. Sākumā jāiet pa milzīgiem akmeņiem pār upi, kas plūst gar piecdesmit metru augstu klinti, kas aizžogo ieeju aizā, bet vēlāk jālien starp divām kailām klintīm, kā pa alu, jo tikai pašā klinšu virsotnē ir ieraugāma zaļa zāle un koki.

Tālāk kādā vietā strauts pārvēršas par nelielu, toverim līdzīgu ezeru, bet daba visapkārt tam īsti mežonīga, par kādu mēdz tikai romānos stāstīt, bet tiešamībā ir reti sastopama.

Pols toreiz apskatīja klinti, pie kūpas apstājās visi ceļinieki, un ieraudzīja klintī kāpes augšup.

—  Te jau var uzkāpt arī augstāk, — viņš teica.

Ne bez grūtībām uzkāpis klintī, stāvā kā siena, viņš no augšas sauca:

—     Cik te ir lieliski! Mazu birztaliņa ūdeni — nāciet šurp!

Viņš nogūlās uz krūtīm, pasniedza Kristiānai abas rokas un pacēla to augšā, kamēr Gontrans rāpās pa kāpēm.

Atdrupusī zeme vēlās lejup un sabira strautā, kas burbuļoja starp koku saknēm.

Drusku tālāk atkal cits paaugstinājums aizžogoja šo granīta koridoru: viņi uzkāpa arī tanī un tad nokļuva pie divdesmit metru augstās klints, no kuras plūda strauts un saplūda klints dobumā, kuru viņš pats bija izgrauzis. Ūdens kritums vizuļoja un šalca.

Aiza jau bija tik šaura, ka divi vīri, rokas sadevušies, varēja pilnīgi sniegt abas pretējās klints sienas. Augšā bija redzama šaura debess svītra; prātā nāca vientuļās slēptuves, kur senatnē romiešu dzejnieki mitināja nimfas. Kristiānai šķita, ka viņa ir pārkāpusi feju mītnes slieksni.

Pols Bretinjī klusēja. Gontrans iesaucās:

—     Cik skaisti būtu, ja šinī ūdenī mazgātos skaista rožaina un zeltmataina sieviete!

Viņi gāja atpakaļ. No pirmiem diviem paaugstinājumiem varēja noiet viegli, bet trešais Kristiānu nobiedēja, jo tas bija augsts, ļoti stāvs un bez kāpēm.

Bretinjī nolaidās lejā un, abas rokas viņai pretī izstiepis, sauca:

—   Leciet!

Viņa neuzdrīkstējās. Ne tādēļ ka baidītos nokrist, bet viņa nobijās no Bretinjī un viņa skatiem.

Viņš raudzījās uz to ar izbadējušās zvēra izsalkumu un ar kaislībām, kūpas bija tuvas neprātam; bet izstieptās rokas tik valdonīgi viņu rāva pie sevis, ka to sagrāba ārprātīga griba kliegt, aizbēgt, uzskriet augstajā klints siemā, lai tikai izvairītos viņa roku valdonīgam aicinājumam.

Brālis, stāvēdams tai aiz muguras, sauca: — Lec taču! — un pagrūda viņu. Sajuzdama, ka krīt, viņa aizvēra acis un nekā neredzēja, atdodamās stipriem un maigiem skāvieniem; uz mirkli viņa ar visu stāvu piekļāvās jaunekļa augumam un sajuta tā karsto elpu, kas tai apdedzināja seju.

Pēc sekundes viņa jau stāvēja uz kājām un smaidīja, jo bailes bija pārgājušas; tad arī Gontrans savukārt laidās no kalna lejā.

Šīs sajūtas viņu padarīja uzmanīgāku, un viņa vairākas dienas izvairījās palikt vienatnē ar Bretinjī, kas ložņāja ap viņu kā vilks ap avi.

Bet tika nolemts sarīkot lielu izbraukumu. Nolēma ņemt līdz uzkožamos un karietē ar sešām sēdvietām kopā ar Oriolu jaunavām braukt uz mazā Tazenas ezera krastu, bet atgriezties tikai nakti, kad mēness jau uzlēcis.

Viņi izbrauca karstā pēcpusdienā, kad kvēlojošā saule bija sakarsējusi klints sienas.

Ceļš veda kalnup; trijjūgs gāja soļos, bet zirgi bija aizkusuši un slapji; kučieris, galvu nokāris, snauda uz bukas; neskaitāmi zaļo ķirzaku leģioni skraidīja pa ceļmalas akmeņiem. Karstais gaiss šķita sastindzis,

biezs un elastīgs, brīžiem atkal viļņoja un svilināja sejas kā ugunīga elpa, kas bija pilna karstas sveķu smaržas, kuļ'a plūda no bezgalīgiem priežu mežiem.

Karietē visi klusēja. Trīs sievietes, kūpas sēdēja karietes dibenā, bija aizvērušas apžilbušās acis un šķita saldi snaužam sārto saulessargu pavēnī; marķīzs un Gontrans gulēja, sejas aizklājuši ar kabatas lakatiņiem. Pols raudzījās uz Kristiānu, un arī viņa no savu aizvērto plakstiņu apakšas retumis uzmeta viņam skatu.

Bet kariete;, saceldama milzīgus baltu putekļu stabus, lēni ritēja augšup bezgalīgā kalnā.

Nokļūstot uz līdzenā ceļa, kučieris nosēdās taisni, zirgi sāka rikšot, un kariete aizripoja pa ceļu caur birztalām un ciemiem. Pa kreisi tālumā bija redzamas apdzisušo vulkānu kontūras. Tazenas ezers, kupu viņi brauca skatīt, atradās vienā krāterī, Overnas kalnu ķēdes malā.

Pēc triju stundu brauciena Pols pēkšņi iesaucās:

— Redziet, kur lavīna!

Dīvaini veidotas tumšbrūnas klints radzes dziļiem iedobumiem atradās ceļam abās pusēs. Pa labi atradās augsts kalns ar tukšu, milzīgu galotni; viņi nogriezās pa ceļu, kas it kā ieurbās šinī kalnā, un Kristiāna, karietē piecēlusies stāvus, pēkšņi platā un dziļā krāterī ieraudzīja skaistu, apaļu ezeru, kas mirdzēja kā sudraba nauda. Stāvas kalnu nogāzes, kuras pa labi bija ar mežu apaugušas, bet pa kreisi gluži kailas, tiecās uz ūdeni un ieslēdza to augstā, simetriskā žogā. Ūdens bija mierīgs un mirdzošs kā metails; viņā no vienas puses atmirdzēja koki, no otras — kailās klintis ar tādu skaidrību, ka krasti pilnīgi izgaisa. Šinī milzīgajā piltuvē, kuras vidū atmirdzēja zila debess, bija redzams gaišs un bezgalīgs caurums, kas it kā izgāja cauri visai zemei līdz otrām debesīm.

Karietē vairs tālāk nevarēja braukt. Visi izkāpa un gāja pa meža ceju, kas vijās gar ezeru pa pakalni. Šis ceļš, pa kuru gāja tikai malkas cirtēji, bija ar zāli apaudzis un zaļš kā pļava; caur koku zariem bija redzams mirdzošs ezers, šis milzīgais kalnu toveris, bet pāri ūdeņiem — otra pakalne.

Izejot cauri mežiņam, viņi aizsniedza krastu, un apsēdās ozolu pavēnī. Visi atlaidās biezajā zālē ar sajūsmu un gandrīz dzīvniecisku prieku.

Vīrieši vāļājās pa zāli «in šķirstīja to pirkstiem, bet dāmas, uz sāniem guļot, maigi pieglauda tai vaigu, it kā izlūgdamas spirdzinošus glāstus.

Pēc ceļa karstuma un putekļiem tā bija salda, dziļa un veselīga sajūta, kas visus apņēma kā pati laime!

Marķīzs atkal drīz aizmiga; Gontrans sekoja viņa piemēram; Pols uzsāka sarunu ar Kristiānu un jaunavām. Par ko viņi runāja? Ne par ko sevišķu! Laiku pa laikam kāds izteica frāzi, otrs pēc minūtes klusēšanas atbildēja, šķita, ka gausie vārdi pamirtu uz lūpām, kā galvā pamira domas.

Kad kučieris atnesa grozu ar ēdieniem, Oriola jaunkundzes, kuras mājās bija pieradušas pie saimniecības un darba, tūlīt sāka to izkravāt un izlikt ēdienus un uzkožamos zālē.

Pols bija izlaidies sapņos iegrimušās Kristiānas tuvumā. Viņš čukstēja tik klusu, ka viņa vārdi kā vēja nesta viegla nopūta tikko pieskārās viņas ausīm:

—   Šie mirkļi ir labākie manā dzīvē.

Kādēļ šie nenoteiktie vārdi tik ļoti uztrauca Kristiānu līdz sirds dziļumiem? Kādēļ tie viņu saviļņoja kā vēl nekas visā viņas dzīvē?

Viņa raudzījās tālumā starp kokiem uz mazu namiņu, uz mednieku vai zvejnieku būdu, kas bija tik maziņa, ka tanī nevarēja būt vairāk par vienu istabu.

Pols sekoja viņas skatam un sacīja:

—   Vai jūs, cienītā kundze, kādreiz esat padomājusi par to, kādas dienas tādā būdiņā pavadītu divas viena otru bezprātīgi mīlošas būtes! Te viņi tiešām būtu vieni, vieni visā pasaulē, tikai viens ar otru! Un, ja kaut kas tāds varētu notikt, vai tad nebūtu vērts tādēļ atmest visu, jo tik reta, netverama un dievišķīga ir laime? Vai tad cilvēks savas dzīves parastās dienās maz dzīvo? Kas var būt bēdīgāks, kā piecelties bez degošām cerībām, mierīgi pildīt vienus un tos pašus pienākumus, ar mēru dzert, uzmanīgi ēst un mierīgi gulēt, kā dzīvnieki to dara?

Viņa aizvien vēl raudzījās uz namiņu, un viņas sirdi pēkšņi pārņēma kaut kas līdzīgs raudām, jo šinī mirklī viņa saprata, kas ir dzīves laime, kuru viņa līdz šim nebija pazinusi.

Protams, viņa pievienojās, ka jauki divatā dzīvot šinī mazajā miteklī, kas tikko ieraugāms aiz koku zariem, šī rotaļīgā ezeriņa tuvumā, kas patiešām ir īsts mīlas spogulis! Ir labi dzīvot, ka tuvumā nav neviena, nav kaimiņu, nav ne mazākā dzīves trokšņa, vienatnē ar mīlamu cilvēku, kurš stundām ilgi sēdēs pie savas iemīļotās kājām, raudzīdamies tai acīs, kuras tā gremdējusi zilā ūdenī; viņš čukstēs tai maigus vārdus, skūpstīdams pirkstu galiņus.

Viņi tur klusu dzīvotu, zem kokiem, šī vulkāna dziļumos, kurš sevī ieslēgtu visas viņu kaislības, kā viņš ir jau sevi ieslēdzis šo dzidro ūdeni; skatiem būtu vienīgi kalni, bet domām vienīgi viņu mīlas laime, un vēlēšanās būtu tikai viena — lēnie, neskaitāmie skūpsti.

Vai tiešām virs zemes ir ļaudis, kuri tādas laimes dienas var baudīt? Protams, jā! Kādēļ tai tādi nebūtu? Kā viņa līdz šim ir varējusi nesaprast, ka tādi prieki arī pasaulē ir?

Jaunavas vēstīja, ka pusdiena sagatavota. Pulkstenis bija seši. Markīžu un Gontranu atmodināja, un visi apsēdās pēc turku paražas ap šķīvjiem, kuji tikko turējās uz biezās un slidenās zāles. Abas māsas joprojām apkal|>oja visus, un bezrūpīgie vīrieši viņām to labprāt atļāva. Visi ēda lēni, mezdami ūdenī augļu mizas un cāļu kaulus. Atnesa šampanieti; korķis pudelei izsprāga ar tādu troksni, ka visus pārsteidza, jo tik mežonīgi tas šķita šinī vietā.

Tuvojās vakars, gaiss kļuva vēsāks; savādas skumjas pārklāja krātera dziļumos dusošo ūdeni.

Kad saule jau bija tuvu rietam, visa debess pēkšņi sāka kvēlot, bet ezers pārvērtās par ugunīgu kublu; kad saule nozuda, debess kļuva sarkana kā degošas ogles, bet pārvērtās par asinīm pildītu trauku. Un pēkšņi pār kalna virsu izlīda gandrīz pilns mēness, kas šķita bāls uz gaišā debess fona. Un jo zēnu; kļuva krēslaināka, jo augstāk kāpa mirdzošais mēness, apaļš kā krāteris. Šķita, ka viņš kupi katru mirkli iekritīs krāterī. Bet, kad mēness stāvēja jau augstu pie debess, ezers pārvērtās par sudraba pildītu kausu. Tad virs ezera līmeņa, kas visu dienu šķita kā sastindzis, varēja novērot sākumā lēnas, bet vēlāk straujas trīsas. Varēja domāt, ka gari, lidodami pa ezeru, aizskāra to ar saviem neredzamiem tērpiem.

Tās bija milzu zivis, kas dzīvoja ezera dzijumos, simtgadīgas karūsas, rijīgas līdakas, kas iznākušas no dziļumiem palīksmoties mēnesgaismā.

Māsas Oriolas atkal salika visus traukus un pudeles grozā, pēc kura bija atnācis kučieris. Viņi devās ceļā mājup.

lCjot pa koku apēnoto ceļu, uz kuj-a mēnesgaisma caur zariem lija kā sudraba lietus, Kristiāna, kas gāja priekšpēdējā — Polam pa priekšu, pēkšņi izdzirda aprautu balsi, kupa tai pie pašas auss čukstēja: „Es jūs mīlu! Es jūs mīlu! Es jūs mīlu!"

Viņas sirds tik strauji sāka pukstēt, ka viņa tikko nepakrita, jo kājas vairs neklausīja. Un tomēr viņa gāja! Kā bezprātīga viņa soļoja, gatava aut kui*u mirkli atgriezties ar izplēstām rokām un nevaldāmu skūpstu! Tagad viņš satvēra vieglā plīvura galu, kas apsedza tai plecus, un skūpstīja to līdz izmisumam. Viņa soļoja uz priekšu tik nevarīga, ka nejuta vairs zemi zem savām kājām. Pēkšņi viņa izgāja no koku zaru velves un gaismā uzreiz savaldīja savu uztraukumu; bet pirms iekāpšanas karietē, viņa atgriezās un abām rokām sūtīja ezeram dzedzīgu skūpstu; šī skūpsta nozīmi saprata Pols.

Atgriežoties mājās, viņa bija kā sastingusi miesīgi un garīgi un pilnīgi apdullusi kā pēc kritiena; tikko iegāja viesnīcā, viņa steidzīgi uzskrēja augšā un noslēdzās savā istabā. Aizbultējusi durvis, viņa tās noslēdza arī ar atslēgu — tik baigi tā izjuta vajāšanas sajūtu. Trīcoša viņa apstājās tukšās un pustumšās istabas vidū. Uz galda degošā svece meta uz sienām trīsošas mēbeju un drapēriju ēnas. Viņa atslīga krēslā.

Galvā domas bija sajukušas, izgaisušas, un viņai neizdevās tās sakārtot. Viņa juta, ka tūliņ tā sāks raudāt, pašai nezinot par ko, jo tik nospiesta, pamesta viņa jutās šinī tukšajā istabā un dzīvē, it kā mežā apmaldījusies.

Kurp viņa ies, ko iesāks?

Viņai šķita, ka viņa smok; viņa piecēlās, atgrūda logu un slēģus un atspiedās uz palodzes. Gaiss bija vēss. Bezgalīgs, tukšās debess dzijumos tāls, vientuļš un skumjš kāpa mēness zilos augstumos, liedams aukstu un cietu gaismu pār kalniem un kokiem.

Visi gulēja. Tikai klusas Senlandri vijoles skaņas, jo viņš vingrinājās līdz vēlai naktij, raudāja un izplūda ielejas klusumā. Kristiāna tikko sadzirdēja šīs skaņas. Slimīgi asas un nervozas stīgu skaņas gan vaimanāja, gan klusi raudāja.

Debess tukšumā apmaldījies mēness un nakts mēmumā stingstošās vijoles skaņas dvēselē modināja tādas vientulības skumjas, ka viņa sāka raudāt. Visa miesa viņai drebēja kā slimniecei, jo tik dziļas bija skumjas; viņa pēkšņi saprata, ka arī dzīvē tā ir tikpat vientuļa.

IJdz šim viņa to nezināja, bet tagad ar izmisuma pilnu sirdi viņa izjuta to tik skaidri, ka baidījās prātu zaudēt!

Viņai bija tēvs, brālis un vīrs. Viņa tos mīlēja un arī viņi to mīlēja! Bet tagad viņa attālinājās no tiem, kļuva tiem sveša un tikko vairs pazina tos! Mierīgais tēva tuvums, draudzīgā brāļa mīlestība un vēsais vīra maigums tagad pārvērtās viņas acis par neko. Vīrs! Vai tiešām tas bija viņas vīrs, šis ātrais, pļāpīgais cilvēks, kuļ-š vienaldzīgi viņai jautāja: „Mans draugs, kā jūs šodien jūtaties?" Uz līguma pamata viņa šim cilvēkam pieder ar dvēseli un miesu. Vai tiešām tas ir iespējams? Ak, eik vientuļu un atstātu viņa sajuta sevi! Viņa aizvēra acis, lai ieskatītos savu domu dziļumos.

Un viņa izsauca savā priekšā visu savu tuvinieku tēlus: tēvs bija mierīgs, bezbēdīgs un laimīgs, viņš negribēja, ka kāds viņa mieru traucēja; brālis bija zobgalīgs un skeptisks; vīrs bija nemierīgs, un galva tam bija piebāzta ar skaitļiem; viņš tai vienmēr sacīja: „Es nupat noslēdzu izdevīgu veikalu," kaut gan vajadzēja teikt: „Es tevi mīlu!"

Šos vārdus viņai tikko bija čukstējis kāds cits, un tie aizvien vēl skanēja viņai ausīs un dvēselē. Viņa savā priekšā redzēja to otro, kujš gribēja to aprīt ar saviem skatiem; un ja viņš šinī mirklī būtu tās tuvumā, viņa kristu tā ai>kampienos!

7.

Kristiāna aizmiga, gaismai svīstot, bet atmodās, tikko saule ar saviem sarkaniem gaismas viļņiem pildīja istabu pa atvērtajiem logiem, kas bija palikuši vaļā visu nakti.

Viņa pavērās pulkstenī — bija pieci — un viņa palika uz muguras guļot, tīksminādamās ar gultas siltumu. Dvēsele viņai bija tik līksma un viegla, it kā viņa pagājušo nakti būtu lielu laimi piedzīvojusi. Kas tā par laimi? Viņa minēja un minēja, kas tā par prieka vēsti varētu būt? Pagājušā vakara skumjas bija izgaisušas, pa nakti izkusušas.

Tātad Pols Bretinjī viņu mīl! Pavisam citāds viņš tai tagad šķita, ne kā pazīšanās pirmajā laikā! Lai cik viņa centās, tomēr nevarēja vairs iedomāties, kāds viņš tai šķitis pirmajā laikā; vēl vairāk, — viņai šķita, ka tas vairs nemaz nav tas pats cilvēks, ar kujm viņu savā laikā iepazīstināja brālis. Tagadējam vairs nebija neviena kopēja vaibsta ar viņējo — ne sejā, nedz gaitā, jo viņa pirmtēls no dienas dienā bija pārdzīvojis tās maiņas, kurām padots katrs pirmoreiz redzētais svešinieks, ja tas pārvēršas par paziņu, vēlāk par draugu un, visbeidzot, par mīlamu cilvēku. Pilnīgi nemanot no stundas stundā šis tēls iespiežas atmiņā, sirdī ar saviem vaibstiem, kustībām, pozēm, ar visu savu miesas un morālisko būtību. Viņš iespiežas jūsu skatā, jūsu sirdī ar savu balsi, savām kustībām un ar visu, ko viņš runā un domā. Viņu var atminēt un saprast jau pēc tikko notverama smaida vai pusvārdiem; beidzot; sāk likties, ka viņš jau jums pieder viss, jo tīri neapzinīgi ir iemīlēts viss, kas uz viņu attiecas un kas no viņa nāk.

Tad arī grūti ir atcerēties, kāds šis tēls šķitis pirmo reizi, kad tas ar saltu vienaldzību vērtēts.

Tātad Pols Brctiņjī viņu mīl! Šā domājot Kristiāna neizjūta vis bailes un uztraukumu, bet gan dziju maigumu, spēju prieku, prieku par to, ka viņa tiek mīlēta un ka viņa to zina!

Drusku viņu uztrauca tikai tas, kā viņS izturēsies pret viņu un kā viņai izturēties pret to. Bet sirdsapziņa viņai neatjāva pat domāt par tādām lietām, tādēļ viņa vairījās no šīm domām, paļaudamās uz viņa taktu un saprātu turpmākos notikumus ievadīt. Parastā laikā viņa gāja lejā un satika Polu pie viesnīcas durvīm, plpojam cigāru. Viņš svinīgi sveicināja:

—  Labu rītu, cienītā kundze! Kā jūs šodien jūtaties?

Viņa pasmaidīja un atbildēja:

—  Lieliski! Es burvīgi gulēju.

Un sniedza viņam roku, bīdamās, ka tas to par ilgu nepaturētu savējā. Bet viņš, tikko jūtami, paspieda to. un viņi sāka mierīgi sarunāties, it kā aizmirsuši viens par otru.

Diena pagāja, bet viņš nekādi neatgādināja savas vakarējās dedzīgās jūtas. Arī turpmākās dienās viņš bija tāds pats atturīgs un mierīgs; viņa sāka tam uzticēties. Viņa domāja, ka tas ir sapratis — viņu var apvainot, ja kļūs pārgalvīgs; viņa cerēja un pat noteikti ticēja, ka viņi ir apstājušies pie tās burvīgās mīlas robežas, kar viens otru var mīlēt, raugoties acīs, un palikt tīriem un bez pašpārmetumiem.

Tomēr viņa vairījās ar to palikt divatā.

Bet tās pašas nedējas sestdienā viņi bija braukuši uz Tazenas ezeru, un ap pulksten desmitiem vakarā, kad viņi visi, — Kristiāna, marķīzs un Pols Bretinji atgriezās mājup, jo Gontrans palika kazino spēlēt ar Obrī-Pastēru, Bikjē un doktoru Onoru, un, ieraugot no koku zariem izlienam mēnesi, Pols iesaucās:

—       Cik jauki būtu tādā naktī iet uz Turnoelas drupām!

To iedomājot vien, Kristiāna uztraucās, jo mēness un drupas viņu ietekmēja tāpat kā kuras katras sievietes dvēselL

Viņa saspieda marķīza roku:

—  Ak, tētiņ, ja tu nāktu?

Viņš šaubījās, jo tam ļoti nāca miegs.

Bet viņa neatlaidās:

—      Iedomājies, Tumoela pat dienu lr tik skaista! Tu pats teici, ka nekad neesot redzējis tik krāšņas drupas im tik augstu pils torni! Cik skaisti gan tur vajag būt nakti?

Viņš piekāpās:

—       Labi, iesim! Bet mēs tur paliksim tikai minūtes piecas un tūlīt nāksim atpakaļ. Es gribu vienpadsmitos būt jau gultā.

—       Jā, mēs tūlīt nāksim atpaka]. Turp mēs iesim ne vairāk par divdesmit minūtēm.

Viņi gāja trijatā: Kristiāna atspiedās uz tēva rokas, bet Pols soļoja blakus.

Viņš runāja par saviem ceļojumiem, par Sveici, Itāliju, Sicīliju. Viņš stāstīja savus iespaidus par dažādām lietām, tēloja savu sajūsmu, kas to pārņēmusi Monterozas virsotnē tanī mirklī, kad saule slīdējusi pār ledus kalniem, pār sastingušajiem mūža sniegiem, aplejot kalna virsotnes ar žilbinoši baltu gaismu un aizdedzinot tās kā bālas bākas, kurām jāapmirdz miroņu valsts. Viņš stāstīja par savu uztraukumu, kas to pārņēmis uz Ktnas brīnišķīgā krātera malas, kad viņ» kā niecīgs knislis atradies trīstūkstoš metru augstumā, mākoņos, un neredzējis vairāk nekā kā jūra un debesis, zilu jūru apakšā un zilu debesi augšā. Viņš stāvējis pārliecies pār šīm zemes žāvām un izplūstošā elpa viņu smacējusi. .

Viņš tīšām pārspīlēja tēlus, lai aizkustinātu jauno sievieti; un viņa tiešām drebēja, klausoties un savas fantazijas lidojumā iedomājoties šis lieliskās ainas, kuras viņš redzējis.

Ce]a līkumā viņi pēkšņi ieraudzīja Turnoelu. Senā pils uz augstās klints ar savu augsto un slaido torni kas bija laika un senu karu grauts un postīts, tagad pret spokaino debesi slēja savu milzīgo un fantastisko siluetu.

Visi trīs pārsteigti apstājās. Marķīzs beidzot sacīja:

—  Tiešām skaisti, kā Gustava Dorē sapņu iemiesojums. Apsēdīsimies minūtes piecas!

Un viņš apsēdās uz grāvja malas zālē.

Bet Kristiāna aizgrābta un iejūsmota iesaucās:

—  Ai tēt, iesim tālāk! Tas ir tik skaisti! Tik skaisti! Es tevi lūdzu, iesim līdz pašām drupām!

šoreiz marķīzs atteicās:

—       Nē, dūjiņ, es diezgan esmu staigājis; es vairāk nespēju. Ja tu gribi tuvumā redzēt, ejiet kopā ar Bretinjī kungu. Es jūs tepat pagaidīšu.

Pols jautāja:

—  Vai jūs, cienītā kundze, vēlaties?

Divējādu baiļu pārņemta, viņa šaubījās: viņa bijās būt ar to divatā un bijās arī apvainot godīgu cilvēku, izrādot, ka baidās no tā

Marķīzs sacīja:

—  Ejiet, ejiet! Es jūs tepat pagaidīšu.

Viņa padomāja, ka tēvs būs tikai sauciena tālumā, un droši teica:

—  Iesim!

Viņi aizgāja, soļojot blakus.

Bet tikko viņa bija pagājusies dažus soļus, viņa stipri uztraucās un sajuta noslēpumainas bailes no drupām, tumsas un no šī cilvēka. Viņas kājas pēkšņi pagura, kā tanī vakarā pie Taaenas ezera; viņai šķita, ka kājas vairs neklausa un iegrimst smiltīs tik dziļi, ka grūti izvilkt.

Lielais kastaņkoks, kas stāvēja ceļmalā, apēnoja daļu no pļavas. Kristiānai aizrāvās elpa kā no skriešanas, viņa nokrita un atspiedās pret koku. Tad viņa izdvēsa:

—  Es tālāk neiešu… No šejienes var labi redzēt.

Pols apsēdās viņai blakus. Viņa dzirdēja tā uztrauktos nervozos sirdspukstus. Bridi klusējis, viņš sacīja:

—       Vai jums neizliekas, ka mēs jau kādreiz agrāk esam dzīvojuši?

Aiz lielā uztraukuma nesapratusi, ko viņš jautā, viņa izdvēsa:

—   Nezinu. Es nekad par to neesmu domājusi!

Viņš sacīja:

—   Bet es… ik mirkli domāju… vai pareizāk, jūtu. .. Tā kā cilvēks ir sadalāms miesā un garā, kas, kaut dažādi, tomēr vienādi, tad šim cilvēkam vajag atkal atdzimt, kad viņa pirmējie elementi apvienojas otrreiz. Protams, tas vairs nebūs tas pats indivīds, bet tomēr tas pats cilvēks, un viņš dzīvos atkal, ja miesā, kura ari līdzīga tā pirmajai dvēselei, kas kādreiz viņā mitusi Un šovakar, cienītā kundze, es ticu, ka esmu dzīvojis šinī pilī, valdījis par viņu, cīnījies un aizstāvējis viņu. Esmu ari pārliecināts, ka tur esmu mīlējis sievieti, kurai bijis jūsu vārds, kūpu visi saukuši par Kristiānu! Es tam tik ļoti ticu, ka redzu jūs mani no torņa saucam. Mēģiniet atcerēties! Aiz pils ir mežs, kas aizstiepjas dziļā ielejā. Mēs abi bieži staigājām pa to mežu. Vasaras vakaros jūs bijāt vieglā tērpā; bet man bija smagi ieroči, kas šķindēja koku ēnā.

Jūs neatminat? Mēģiniet taču atcerēties, Kristiāna! Jo jūsu vārds man tik pazīstams, kā to jau no bērnības būtu dzirdējis! Vajag tikai apskatīt visus šī cietokšņa akmeņus, un mēs atradīsim to akmeni, kurā es pats ar savu roku senlaikos esmu iekalis jūsu vārdu. Varu jums apgalvot, ka es pazīstu savu seno mītni un dzimteni tāpat, kā es uzreiz pazinu jūs pirmo reizi ieraugot!

Viņa runa pārliecināja un aizrāva, viņš sajūsminājās pats, apskurbdams no šīs sievietes tuvuma, nakts, mēness un druvu poēzijas…

Pēkšņi viņš nostājās Kristiānas priekšā uz ceļiem un trīcošā balsī runāja:

—  Atļaujiet man mīlēt jūs, jo es esmu jūs atkal atradis. Es taču jūs tik sen meklēju!

Viņa gribēja piecelties un bēgt pie tēva, bet viņai nebija spēka un nebija drosmes, jo kaisla vēlēšanās dzirdēt viņa aizrāvigos vārdus un sajust, kā tie ieplūst viņas dvēselē, atturēja to. Viņai šķita, ka viņa aizlido kā sengaidītā, saldā un brīnišķīgā sapnī, kas pilns mēness gaismas un teiksmainu burvību.

Viņš satvēra tās rokas un skūpstīja pirkstu galus, čukstēdams:

—   Kristiāna… Kristiāna… ņemiet mani un… nositiet… bet es jūs mīlu… Kristiāna!

Viņa sajuta, kā viņš dreb un trīc pie viņas kājām. Smagi elsodams, viņš jau skūpstīja tās ceļus. Viņa nobijās, ka tas kļūs bezprātīgs, tādēļ viņa piecēlās un gribēja aiziet. Bet viņš uzlēca vēl ātrāk, pacēla to uz rokām un sāka skūpstīt uz lūpām.

Bez kliedziena, bez naida, bez pretošanās viņa nokrita atkal zālē, it kā šie glāsti tai būtu atņēmuši pēdējos spēkus, salaužuši viņas gribu. Viņš ieguva to tikpat viegli, kā būtu norāvis gatavu augli.

Bet, tikko viņš atlaida savas rokas, viņa uzlēca un aizskrēja pārbiedēta, drebēdama un nosalusi, it kā tikko būtu ūdenī iekritusi. Ar dažiem lēcieniem viņš to panāca un čukstēja: — Kristiāna, Kristiāna… Sargieties no sava tēva!

Viņa gāja steidzīgi, neatbildēdama un pat neatskatīdamās. Viņš sekoja tai, neuzdrošinādamies runāt.

Viņus ieraudzījis, marķīzs piecēlās un sacīja:

—  Nāciet drīzāk, es esmu nosalis. Viss tas jau ir ļoti skaisti, bet traucē ārstēšanos.

Kristiāna pieglaudās tēvām, kā glābiņu meklēdama un vēlēdamās paslēpties viņa maigumā.

Savā istabā iegājusi, viņa ātri izģērbās, apgūlās un apslēpa galvu zem segas, tad sāka raudāt. Viņa raudāja

8 Oriola kalns

Ilgi, ilgi, seju spilvenā iespiedusi un nekustēdamās, galīgi satriekta. Viņa ne par ko nedomāja, necieta un nenožēloja. Tikai raudāja, pašai nezinot par ko. Raudāja pilnīgi instinktīvi, kā mēdz dziedāt, kad ir līksms. Tad asaru un raudu nogurdināta, aizmiga

Viņu atmodināja viegla klauvēšana pie guļamistabas durvīm, klijas izgāja uz viesistabu. Bija jau pilnīga diena, pulksten desmit no rīta. Viņa sauca:

Iekšā!

Ienāca vīrs, dzīvs un jautrs, ceļa cepurē un nelielu somiņu pār plecu, kas viņam aizvien ceļojumos bija līdz.

—   Kā, tu vēl, mana dārgā, guli! — viņš iesaucās.

—       Un es tevi atmodināju! Ko! Atbraucu negaidot! Ceru, ka tev labi klājas? Parīzē ir burvīgs laiks.

Un, cepuri noņēmis, viņš tuvojās tai, lai noskūpstītu.

Viņa atkrita pret sienu, jo to pārņēma neprātīgas, nervozas bailes šī mazā, sārtā un pašapmierinātā cilvēka priekšā, kujš stiepa viņai savas lūpas.

Tad pēkšņi viņa sniedza tam savu pieri un aizvēra acis. Viņš uzspieda tai mierīgu skūpstu un jautāja:

—      Vai tu atļausi man nomazgāties tavā mazgājamā istabā? Manis šodien nav gaidījuša un tādēļ mana istaba nav uzposta.

—   Protams, — viņa izdvesa.

Un viņš pazuda pa mazajām durvtlņām gar viņas gultas galu.

Viņa dzirdēja, kā viņš kustējās, plunčojās un sprausloja; tad viņš iesaucās:

—      Kas jauns? Man ir lieliskas vēstis. Ūdens analizei inegaidīti 'rezultāti. Mēs varam ārstēt par trim slim? bām vairāk nekā Ruā avotos. Tas ir lieliski!

11-3

Viņa apsēdās uz gultas malas, kā aizkususi: galva griezās apkārt šīs vīra negaidītās ierašanās dēļ, kas viņu satrieca kā nelaime un smacēja kā atzīšanās. Viņš iznāca apmierināts un stipri sasmaržojies. Tad viņš familiāri apsēdās uz gultas malas un jautāja:

—      Ko dara triekas piemeklētais? Kā viņam klājas? Vai sāk jau kājas kustināt? Nebūtu domājams, ka viņš nevarētu izdziedēties pēc visa tā, ko mēs ūdenī esam atraduši!

Viņa par to pēdējās dienās nekā nebija dzirdējusi, tādēļ nezināja ko teikt

—       Bet… es… nezinu… liekas, viņam drusku labāk … es viņu šonedēļ neesmu redzējusi… es… esmu drusku slima…

Viņš vērīgi uzlūkoja to un sacīja:

—       Tu tiešām esi bāla. Bet tad tu esi skaista… Tu esi brīnišķīga … Burvīga.

Viņš pievirzījās tai tuvāk un mēģināja to apskaut ap vidu tāpat zem segas.

Viņa atrāvās ar tādu izmisumu, ka viņš pārsteigts apstājās ar paceltām rokām un izstieptām lūpām.

—      Kas tev kait? — viņš jautāja — Tev pat nedrīkst piedurties! Zvēru, ka negribu tev nekā ļauna darīt…

Un viņš virzījās tai tuvāk, šoreiz daudz neatlaidīgāk; viņa acīs dzirkstīja kaisla iekāre.

Viņa čukstēja:

—      Nē… liec mani mierā… Man liekas, ka esmu … gaidībās!

šausmās sastingdama viņa izrunāja šos vārdus, nemaz nedomājot par to, ko viņa runā, lai tikai izvairītos no viņa pieskaršanās. Viņa pat būtu gatava apzvērēt, ka tai ir spitālība vai mēris.

Viņš atkal savukārt nobāla, dziļi un patīkami saviļņots; viņš tikai izdvesa:

—  Jau!

Tagad viņam gribējās viņu apskaut un skūpstīt ar laimīga un pateicīga tēva ilgu un maigu skūpstu. Bet tad viņu pārņēma šaubas.

—       Vai tas ir iespējams? Ko? Tu domā? Tik ātri? Tik ātri?

Viņa atbildēja:

—  Jā… Tas ir iespējams!

Tad viņš sāka skraidīt pa istabu un rokas berzēdams iesaucās:

—  Ak, cik šī diena ir laimīga!

Atkal kāds pie durvīm klauvēja. Andermats atvēra, un kalpone sacīja:

—  Doktors Latons vēlas ar kungu runāt.

—       Labi. Palūdziet viņu uzgaidīt viesistabā, es tūlīt iešu.

Viņš izgāja blakus istabā.

Tanī pašā mirklī ienāca arī doktors. Viņš izskatījās uztraukts, kustības tam bija apvaldītas un vēsas. Viņš palocījās un tikko saņēma pārsteigtā baņķiera pasniegto roku; viņš apsēdās un sāka izskaidroties, izlikdamies ļoti aizvainots.

—      Mīļais Andermata kungs, ar mani ir notikušas nepatīkamas lietas, kūpas man jāizstāsta, lai jūs saprastu manu izturēšanos. Kad jūs mani pagodinājāt, aicinādami pie savas kundzes, es nācu tūdaļ; tomēr, varbūt tikai dažus mirkļus pirms manis marķīzs de Bavenela kungs bija aicinājis vecāko ārstu, pret kupu Andermata kundzei katrā ziņā ir lielāka uzticība. Gala iznākums ir tas, ka es, atnākdams kā otrais, it kā ar viltu esmu atņēmis doktoram Bonfilam pacienti, kupu viņš jau varēja uzskatīt par savu. Tādā kārtā iznāk, ka es it kā esmu Izturējies nedelikāti, nepieklājīgi, kas nav pieļaujams pret savu kollēgu. Mums, cienītais kungs, jābūt ļoti uzmanīgiem un taktiskiem, lai izvairītos no berzēšanās, kupai var būt ievērojamas sekas. Doktors Bonfils, dabūjis zināt par manu apmeklējumu, un uzskatīdams mani par spējīgu izdarīt tādu nedelikātu soli, jo ārējie apstākļi runā man par sliktu, bija par mani tā Izteicies, ka, ja viņš būtu jaunāks, es būtu spiests no viņa pieprasīt gandarījumu. Tagad, lai attaisnotu sevi viņa un šejienes medicīniskā personāla acīs, es par ļoti lielu nožēlošanu esmu spiests atteikties no jūsu kundzes ārstēšanas. Tagad es jums visu esmu izstāstījis im lūdzu mani aizbildināt.

Andermats apmulsis atbildēja:

—   Es ļoti labi, doktor, saprotu jūsu grūto stāvokli. Bet ne es, nedz mana sieva esam vainīgi; vainīga ir mans sievas tēvs, kas bija aicinājis doktoru Bonfilu, mums ne vārda iepriekš neteicis. Vai es nevaru aiziet pie jūsu kollēgas un izstāstīt viņam…

Doktors Latons viņu pārtrauca:

—   Viss veltīgi, mīļais Andermata kungs, jo tas ir profesionāla goda un cieņas jautājums, pret kupu man jābūt sevišķi uzmanīgam, un, neraugoties uz visu nožēlošanu …

Tagad atkal Andermats viņu savukārt pārtrauca.

Šis cilvēks, kupš par recepti maksāja piecus, desmit, divdesmit un četrdesmit frankus tikpat viegli kā trīs sfi par sērkociņu kārbiņu, cilvēks, kūpam viss piederēja viņa varenā maka dēļ, kupš ļaudis un mantas vērtēja tikai pēc viņu vērtības attiecē pret naudu, jo pasaulē ir nodibinājušās attiecos starp metalla naudu un visiem citiem priekšmetiem, šis cilvēks noskaitās beidzot uz karstgalvīgo zāļu pārdevēju. Viņš vēsā tonī sacīja:

—   Liai notiek tā, doktor, bet es runāju jūsu labā, ka tik šis solis neatstāj nevēlamu iespaidu uz jūsu karjēru. Redzēsim, kuj*š no mums vairāk zaudēs jūsu tagadējās apņemšanās dēļ.

Apvainotais doktors piecēlās un, pārspīlēti pieklājīgi palocījies, sacīja:

—  Protams, cienītais kungs, es par to nešaubos. Tas, ko es daru, mani ļoti apgrūtina daudzējādā ziņā. Bet es neesmu pieradis šaubīties starp aprēķinu un sirdsapziņu.

Un viņš aizgāja. Durvis viņš sagrūdās ar markīžu, kas ienāca istabā ar vēstuli rokā. Tikko viņš palika ar znotu divatā, viņš kliedza:

—   Klausieties, mans draugs, jūsu vainas dēļ man jāpiedzīvo nepatikšanas! Doktors Bonfils apvainojies, ka jūs pie Kristiānas aicinājuši viņa kollēgu, un atsūtījis man rēķinu ar īsu, vēsu piezīmi, lai es vairāk necerot uz viņa padomiem.

Tagad Andermats pavisam noskaitās. Viņš staigāja pa istabu, dzīvi sarunājās un žestikulēja, izliedams visas savas šķietamās dusmas, laipas neviens nopietni neņēma. Viņš taisni izkliedza savus argumentus. — Kurš galu galā vainīgs? Vienīgi marķīzs, kas bez viņa ziņas ataicinājis ēzeli Bonfilu! Andermats jau no Parīzes ārstiem dabūjis zināt, cik vērts ir kurais no trim Anvalas šarlatāniem!

Kādas tiesības marķīzam bijušas iejaukties un rīkoties viņam aiz muguras, jo par sievas veselību vienīgi viņš pats, Andermats, esot atbildīgs. Ar vienu vārdu, katru dienu un aiz dažādiem iemesliem atkārtojoties viens un tas pats! Viņam visapkārt notiekot tikai muļķības un aplamības! Viņš vienmēr to esot teicis, bet viņa balss esot kā saucēja balss tuksnesī! Neviens neklausot un neviens viņa vārdiem neticot. Attopoties tikai tad, kad jau esot par vēlu!

Viņš runāja: „mans doktors", „mans padoms", ar tādu uzsvaru, ka tas viss piederētu viņam vienīgajam pasaulē. Viņa vārdi skanēja kā metalls. Un kad viņš sacīja: „mana sieva", tad skaidri bija izjūtams, ka marķīzs ir zaudējis katras tiesības uz savu meitu, jo Andermats to apprecējis; apprecēties un nopirkt viņa prātā nozīmēja vienu un to pašu.

Gontrans ienāca pašā strīdus karstumā un apsēdās krēslā, jautri smaidīdams. Viņš klusēja, klausījās, un viņam tas viss ļoti patika.

Kad baņķieris aizelsis apklusa, tad sievas brālis pacēla roku un sauca:

— Lūdzu vārdu! Tātad jūs abi esat bez ārstiem, vai ne? Es lieku priekšā manu kandidātu, doktoru Onoru, vienīgo ārstu, kam ir noteikta un nešaubīga pārliecība par Anvalas minerālūdeņiem. Viņš liek šo ūdeni dzert, bet pats viņš to nedzertu ne par ko pasaulē. Vai vēlaties, lai es aizeju pēc viņa? Es uzņemos būt par sarunu starpnieku!

Tā bija vienīgā izeja, im tādēļ lūdza Gontranu atvest viņu labi drīz. Marķīzs bija nemierīgs, ka nu būs jāgroza dzīves gaita un ārstēšana, tādēļ viņš gribēja tūlīt dzirdēt jaunā ārsta domas. Ar vēl lielāku nepacietību Andermats ar viņu gribēja aprunāties par Kristiānu.

Caur durvīm viņa dzirdēja viņu balsis, bet nesaprata, par ko tiek runāts. Tikko vīrs aizgāja, viņa izlēca no gultas kā no kādas bīstamas vietas un steidzīgi apģērbās bez apteksnes piepalīdzības, jo viņa bija uztraukta par visu notikušo.

Visa dzīve tai šķita pārmainījusies, citāda kļuvusi nekā vakar, pat ļaudis bija citādi.

Pēkšņi atkal atskanēja Andermata balss:

—  Jūs, dārgais Bertinjī, kā klājas?

Viņš jau to vairs negodāja par kungu.

Otra balss atbildēja:

—   Ļoti labi, dārgais Andermat, tātad jūs šodien no rīta atbraucāt?

Kristiāna, kura sukāja matus no deniņiem augšup, apstājās darbā ar tāpat gaisā paceltām rokām un tikko vairs elpoja. Viņai šķita, ka tā cauri sienai redz, kā viņi viens otram spiež roku. Viņa apsēdās, jo nebija vairs spēka nostāvēt, vaļējie mati izplūda viņai pār pleciem.

Tagad runāja Pols, un viņa drebēja par katru skaņu, kas nāea pār viņa lūpām. Katrs viņa vārds, kura nozīmi tā nesaprata, atbalsojās viņas sirdī kā āmura sitiens pa baznīcas zvanu.

Pēkšņi viņa gandrīz balsī izrunāja: „Bet es viņu mDu… mīlu!…" Viņa nāca pie kādas jaunas un dīvainas atziņas, kas viņu izglāba, nomierināja un attaisnoja sirdsapziņas priekšā. Negaidīts spēks tai lika saslieties, un vienā mirklī lēmums bija gatavs. Viņa turpmāja matu sukāšanu: „Man ir mīļākais, un tas ir viss. Man ir mīļākais!" Lai sevi stiprinātu vēl vairāk un lai atraisītos no jebkāda uztraukuma, viņa ar kaislīgu straujumu apņēmās mīlēt, atdot tam savu dzīvi un laimi, upurēt visu, kā to daudzi dara, lai uzupurēdamās šķīstītu savu apziņu un dvēseli.

Caur sienu viņa tam sūtīja skūpstus. Lieta bija skaidra, — viņa atdevās tam pilnīgi, visa, kā atdodas Dievam. Viltīgais un koķetais, bet vēl kautrais un nedrošais bērns pēkšņi nomira viņā, un piedzima sieviete, kas nobriedusi kaislībām, noteikta un neatlaidīga, kura līdz šim izpaudusies tikai savu zilo acu apslēptajā spēkā, kas viņas mazajai, gaišajai sejiņai piešķīra pārgalvību un bravūru.

Viņa dzirdēja, kā durvis atvērās, un, nepagriežoties, viņa zināja, ka tas ir viņš; viņā atmodās jaunas, gandrīz instinktīvas jūtas.

Viņš jautāja:

—   Vai tu drīz būsi gatava? Mēs tūlīt iesim uz peldētavu raudzīt, vai triekas ķertajam vecim tiešām Ir kļuvis labāk.

Viņa mierīgi atbildēja:

—  Tūlīt, mīļais Vili, pēc piecām minūtēm.

Bet Gontrans, atgriezies viesistabā, atkal pasauca Andermatu.

—   Iedomājieties tikai, — viņš runāja, — es parkā satiku to nelieti Onoru; tas arī atsakās jūs ārstēt — baidoties no citiem. Viņš muld, ka tas esot kutelīgi un pret paražām… Var nodomāt, ka viņš ir… Ar vienu vārdu — viņš ir tāds pats lops kā viņa kollēgas. Patiesībā es viņu turēju par mazāku mērkaķi

Marķīzs bija satriekts. Jau iedomas vien, ka ūdens jādzer bez doktora, piecas minūtes ilgāk Jāpeldas, kāda glāze ūdens jāizdzer mazāk nekā vajadzīgs, viņu uztrauca, jo viņš bija pārliecināts, ka ārstēšanās porcijas un stundas ir no pašas dabas noteiktas, radot slimo vajadzībām minerālūdeņus, un ka dabas svētie noslēpumi zināmi vienīgi doktoriem, dažiem garīdzniekiem un zinību vīriem.

—      Tad jau te var nomirt. Var nosprāgt kā suns, un neviens no tiem kungiem ne pirksta nepakustinās I

Kā cilvēku, kuram draud briesmas, viņu sagrāba neprātīgas dusmas.

—       Vai šiem neliešiem ir tiesības tā rīkoties, ja viņi maksā zināmu nodokli tāpat kā bodnieki? Viņus vajag piespiest ārstēt visus slimniekus, kā piespiež vilcienus uzņemt pasažierus! Es uzrakstīšu par šo ga-, dījumu un aizūtīšu avīzēm!

Viņš uztraukts skraidīja pa istabu un, pret dēlu pagriezies, sacīja:

—      Klausies, jāizraksta ārsts no Ruā vai Klermonas! Tā taču tas nevar palikt!

Gontrans smiedamies atbildēja:

—       Bet Klermonas un Ruā doktori nav pētījuši un nepazīst Anvalas ūdeņus, kuriem pavisam citāds Iespaids uz asiņu riņķošanu un gremošanu nekā viņu ūdeņiem. Bez tam jādomā, ka turienes doktori arī negribēs braukt, lai neizliktos, ka viņi atņem praksi saviem kollēgām.

Marķīzs pavisam apmulsis čukstēja:

—  Bet kas tad ar mums notiks?

Andcrmats satvēra platmali:

—       Atjaujiet man rīkoties, un es jums galvoju, ka viņi visi trīs, dzirdiet, — visi trīs, jau šo pašu vakaru būs pie mūsu kājām! Bet tagad iesim apskatīsim triekas piemeklēto.

Viņš sauca:

—  Kristiāna, vai tu būsi gatava?

Viņa parādījās durvis ļoti bāla, bet ar noteiktu apņemšanos sejā. Noskūpstījusi tēvu un brāli, viņa pagriezās pret Polu un sniedza tam roku. Acis nolaidis un no uztraukuma drebēdams, viņš satvēra to. Kad marķīzs, Andermats un Gontrians, sarunādamies un pilnīgi aizmirsuši viņus, izgāja pa priekšu, viņa pavērsa pret jaunekli savu maigo, bet apņēmīgo skatu un noteikti sacīja:

—       Ar miesu un dvēseli es piederu jums. Dariet ar mani, ko gribat!

Tad viņa, atbildes nenogaidījusi, izgāja no istabas.

Tuvojoties Oriola avotam, viņi ieraudzīja kā milzu sēni vecā Klovisa cepuri, viņš snauda siltajā ūdens bedrē. Tagad viņš tur pavadīja katru rītu un bija pieradis pie karstajām vannām, kūpas to atjaunojot un pildot ar tādu neatlaidīgu uzņēmību kā jaunlaulātos, kā viņš j>ats mēdza izteikties.

Andermats viņu uzmodināja.

—  Nu, draudziņ, vai jums ir labāk?

Pazinis baņķieri, viņš iztaisīja laipnu seju:

—  Jā, jā, iet uz priekšu…

—  Sakiet, vai jūs jau varat sākt staigāt?

—      Kā zaķis, kungs, kā zaķis! Nākošā mēneša pirmā svētdienā jau dancošu ar savu draudzeni.

Andermat&m sirds sāka straujāk pukstēt: viņš vēlreiz jautāja:

—  Vai patiesi jūs jau varat sākt staigāt?

Vecais Kloviss vairs nejokoja:

—  Ne jau nu ātri! Bet tomēr labāk ir!

Baņķierim gribējās redzēt, kā klaidonis staigā. Viņš

sāka skraidīt ap bedri, uztraucās, izrīkoja citus, it kā būtu jāglābj uz sēkļa uzskrējis kuģis.

—  Klausieties, Gontran, ņemiet viņu aiz labās rokas, bet jūs, Bretinjī, — aiz kreisās. Es turēšu aiz jostas vietas. Nu, reizē — viens — divi — trīs! Mīļais sievas tēv, paveiciet to kāju, nē, to ne, bet to otru, kas ūdenī. Dieva dēļ, ātrāk, es vairs nevaru! Lūk, cauri būs, viens — divi, lūk, nu!

Viņi nosvieda veci zemē, kas ironiski noraudzījās uz tiem un nekādi neatviegloja viņu pūles.

Tad viņu pacēla, nostatīja uz kājām un pasniedza kruķus, pie kūļiem tas turējās kā pie nūjām; un viņš salīcis, kājas vilkdams, un cietēja ģīmi sāka iet. Viņš vilkās kā dēle, atstādams baltos ceļa putekļos gāju ūdens straumi.

Andermats sajūsmā sāka plaukšķināt rokas un kliegt, kā to dara teātrī, kad aplaudē aktieriem.

—  Bravo, bravo, lieliski, bravo!

Vecis šķita aizkusis; viņš devās tam palīgā un saķēra to rokās, kaut gan no tā skrandām nemitīgi plūda ūdens.

—   Diezgan, diezgan, nepārpūlieties! Mēs jūs tūlīt atkal iesēdināsim vannā.

Un visi četri vīri veco Klovisu atkal nosēdināja bedrē, uzmanīgi nesdami to aiz četriem locekļiem kā dārgu un trauslu lietu.

Tad vecais pārliecinošā balsī runāja:

—  Tomēr labs, ļoti labs ir šis ūdens! Citu tādu ūdeni grūti atrast. Tāds ūdens ir dārgs!

Pēkšņi Andermats griezās pie sievas tēva:

—  Brokastīs mani negaidāt. Es tūlīt iešu pie Oriola un nezinu, kad kļūšu brīvs. Ar tādām lietām nedrīkst kavēties!

Un viņš steidzīgi, gandrīz skriešus aizgāja, griezdams nūju pa gaisu, kā to dara laimīgi cilvēki.

Pārējie apsēdās uz ceļa zem vītoliem pretim Klovisa bedrei.

Kristiāna, sēdēdama Polam blakus, noraudzījās uz pakalni, no kuras tā nesen vēl bija skatījusies klints saspridzināšanā. Tanī dienā viņa bija pakalnē, un tas bija tikai priekš nepilna mēneša! Viņa atminējās vismazākos sīkumus, trīskrāsainos saules sargus un pavārus, kā arī visu, ko kurais runāja. Un sunīti, nabaga saplosīto sunīti! Un to garo, nepazīstamo cilvēku, kas viena viņas vārda dēļ skrēja sunīti glābt! Tagad viņš ir tās mīļākais! Mīļākais! Jā, un tagad viņai ir mīļākais! Un viņa pati ir tā mīļākā! Sirds dziļumos viņa atkārtoja šo vārdu. Mīļākā! Kāds dīvains vārds! Šis cilvēks, kas sēž viņai blakus, plūkā zāli pie viņas drēbēm un alkst tām pieskarties, šis cilvēks tagad ir saistīts ar viņu ar miesu un dvēseli, ar nesaprotamām, nesaraujamām un apgrēcīgām saitēm, ar kurām daba ir saistījusi vīrieti un sievieti.

Domās un bez balss, kas tomēr uztrauktās sirds klusos dziļumos tik ļoti skanēja, viņa sev atkārtoja: „Es esmu viņa mīļākā, mīļākā, mīļākā!" Cik tas dīvaini un negaidīti!

Vai es viņu mīlu? Viņa uzmeta tam strauju skatienu. Viņu skati sastapās, un viņa sajuta tādus glāstus viņa kaislajos skatos, ar kuriem tas viņu aplēja, ka viņa nodrebēja no galvas līdz papēžiem. Tagad viņai bezprātīgi, nevaldāmi gribējās satvert viņa roku, kura rotaļājās ar zāli, un cieši saspiest, lai pateiktu viņam to, ko var pateikt tikai skāvienos. Viņa izstiepa savu roku gar drēbēm līdz zālei un turēja to tur izplēstiem pirkstiem. Tad viņa redzēja, ka otra roka tai tuvojas kā iemīlējies zvērs, kupš meklē savu draudzent Šī otra roka pievirzījās vēl tuvāk, pavisam tuvu, un abu roku pirksti sastapās. Viņi pieskārās tikai ar pašiem pirkstu galiņiem, tad atšķīrās un atkal satikās, kā lūpas satiekas skūpstā. Bet šis liegais glāsts, šī pieskaršanās sagrāba viņu ar tādu varu, ka viņa tikko nezaudēja samaņu, it kā viņa atkal būtu kritusi viņa skāvienos.

Un pēkšņi viņa saprata, kā viens cilvēks var piederēt otram, kā viņš valdonīgas mīlas varā pārvēršas par neesošu, kā otra būte atņem viņam dvēseli un miesu, domas un gribu un visu, itin visu, kas viņā mīt, kā milzīgs putns, kas ar saviem platajiem spārniem uzbrūk mazam putniņam.

Marķīzs un Gontrans runāja par nākošo kūrvietu, jo arī viņus bija pārņēmusi Andermata sajūsma Viņi pārrunāja baņķiepa labās īpašības — prāta noteiktību, spriedumu pareizību, paņēmienu vienkāršību, drosmi un rakstura nosvērtību. Par teicamiem panākumiem viņi abi bija vienādās domās un priecājās par sava tuvinieka uzņēmību. Kristiāna un Pols nedzirdēja nekā, jo viņi bija pilnam aizņemti viens ar otru.

Marķīzs uzrunāja savu meitu:

—   Jā, drostaliņ, tu vienā jaukā dienā vari kļūt par visbagātāko sievieti Francijā un par tevi rīmās, kā runā par Rotšildiem. Vi'is tiešām ir Ievērojams cilvēks, Joti ievērojams un liels gars.

Bet negaidīta, dīvaina greizsirdība pēkšņi sagrāba Pola dvēseli:

—  Nieki, es Joti labi zinu, kāds prāts ir šiem rebiniekiem! Viņiem prātā ir tikai viena lieta: nauda! Visas domas, kūpas mēs ziedojam skaistām lietām, visus darbus, kurus mēs darām aiz patika«, ik stundu, kuru mēs veltījam izpriecām, visu spēku, kuj-u mēs izšķiežam baudās, visu dedzību un spēku, kuru mums atņem mīlestība, dievišķīgā mīlestība, — visu to viņi izlieto, lai iegūtu zeltu, lai sapņotu par zeltu un lai saraustu zeltu! Saprātīgs cilvēks dzīvo bez patīgiem nolūkuiem, mākslai, mīlestībai, zinātnei, ceļojumiem, grāmatām; un ja arī viņš cenšas iegūt naudu, tad tikai tādēļ, ka nauda atvieglo garīgu prieku un pat sirds laimes iegūšanu! Bet ne viņu galvā, nedz sirdī nav vairs nekā kā tikai nolādētā peļņas kāre. Šie krējotāji arī izskatās pēc godīgiem cilvēkiem, tāpat kā bilžu pārdevējs izskatās pēc gleznotāja, grāmatu tirgotājs pēc rakstnieka, teātra direktors pēc dzejnieka.

Apjēgdams, ka ir aizrāvies, viņš pēkšņi apklusa, lai turpinātu mierīgākā garā:

—  Es jau neko nesaku par Andermatu, kas ir jauks cilvēks. Es viņu ļoti mīlu, jo viņš ir simtkārt pārāks par citiem.

Gontrans iesmējās un ļaunā tonī sacīja:

—  Mans draugs, šiem ļaudīm katrā ziņā ir viens pārākums: viņi apprec mūsu māsas un viņiem ir bagātas meitas, kuras top par mūsu sievām.

Marķīzs apvainots piecēlās.

—  Gontran! Tu dažreiz esi ļoti bezkaunīgs.

Tad Pols pagriezās pret Kristiānu un Čukstēja:

—   Vai viņi spētu upurēt savu dzīvību par sievieti vai arī atdot tai visu savu mantu, pilnīgi visu, neko sev nepaturot?

Šinīs vārdos bija skaidri izteikts: „Viss, kas man ir, pat dzīvība, pieder jums." Tas viņu tā aizkustināja, ka viņa izgudroja viltību, lai tikai varētu satvert tā roku.

—  Piecelieties un palīdziet man piecelties! Es esmu tā nosēdējusies, ka pat nevaru pakustēties.

Viņš uzlēca, satvēra to pie rokas, piecēla un nostādīja ceļa vidū taisni savā priekšā. Viņa redzēja, kā tā lūpas čukstēja: „Es jūs mīlu!" Viņa novērsās, lai nebūtu jāatbild tas pats, lai nebūtu jāizrunā tie paši trīs vārdi, kuri viņai lauzās pār lūpām ar sparu un kā viesulis rāva viņu pie tā.

Viņi atgriezās viesnīcā.

Vannu laiks jau bija pagājis. Gaidīja brokastu. Viņa pazvanīja, bet Andermata vēl nebija. Apmetuši vēl vienu līkumu pa parku, viņi nolēma apsēsties pie galda. Brokastis vilkās ilgi, tomēr arī līdz brokasta beigām banņķierls neatnāca. Visi atkal kāpa lejā, lai pasēdētu koku pavēnī. Stundas gāja, skrēja, saule slīdēja pa lapām un tuvojās kalnu virsotnēm, bet Vilis vēl arvien nenāca.

Pēkšņi viņu ieraudzīja; viņš nāca ātri, platmali rokā turēdams un kabatas lakatiņā slaucīdams sviedrus no pieres; kravate viņam bija noslīdējusi uz sāniem, veste pa pusei vaļā, kā pēc ceļojuma, pēc cīņas vai pēc ilgas un briesmīgas neatlaidības.

Tikko ieraudzījis sievas tēvu, viņš sauca:

—   Uzvarēts! Nokārtots! Bet, mani draugi, kas tā par dienu! Ak, šī vecā lapsa mani galīgi nomocīja!

Un tūlīt viņš sāka stāstīt par saviem mēģinājumiem un grūtībām.

Vecais Oriols sākumā bija tik liels nesapraša, ka Andermats pārtraucis sarunas un aizgājis. Bet tad viņu saukuši atpakaļ. Zemnieks negribēja pārdot savu zemi, bet tikai rentēt ar tādu noteikumu, ka neveiksmes gadījumā viņš zemi varētu dabūt atpakaļ. Uzņēmuma

uzplaukšanas gadījumā viņš prasīja sev pusi no peļņas.

Baņķierim ar cipariem un zīmējumiem uz papīra vajadzēja viņam pierādīt, ka viss tas zemes gabals tagad nemaksā vairāk par astoņdesmit tūkstoš frankiem, kamēr biedrības izdevumi tūlīt sākumā sasniegs miljonu.

Bet overnietis Iebilda, ka viņš grib baudīt tos augļus, kurus dos milzīgā īpašuma vērtības pieaugšana, kas celsies no dziedētavas un viesnīcu uzcelšanas uz viņa zemes, un ka viņš grib saņemt procentus no jaunās, bet nevis no tagadējās vērtības.

Tad Andermatam vajadzēja aizrādīt, ka riskam jābūt proporcionālam varbūtējai peļņai un biedēt viņu ar atteikšanos no pirkšanas.

Tad viņi vienojās šādi. Vecais Oriols pārdod visu zemi gar strautu, tas ir, visu to zemi, kur varēja cerēt atrast minerālūdeni, bez tam vēl kalna virsotni kazīno un viesnīcas būvei, tin dažus vīna dārzus pakalnē, kurus bija nodomāts sadalīt gabalos un piedāvāt Ievērojamākiem Parīzes mediķiem.

Ar šo daļu, kas novērtēta par divi simti piecdesmit tūkstoš frankiem, tas ir četrreiz vairāk nekā tās patiesā vērtība, vecais Oriols piedalīsies biedrībā un saņems ceturto daļu no biedrības peļņas. Vecim palika vēl desmitreiz vairāk zemes, nekā viņš atdod, tad šo zemi ap peldu iestādi, kuru tas esot nolēmis meitām pūrā, viņš var ļoti Izdevīgi pārdot un, uzņēmuma neveiksmes gadījumā, atgūt savus kapitālus.

Tikko bija panākta vienošanās, Andermatam tūlīt vajadzēja abus īpašniekus vilkt pie notāra un noslēgt pārdošanas līgumu, kas būtu nederīgs tanī gadījumā, ja nevarētu dabūt pietiekošu vairumu ūdens.

Līguma sastādīšana, katra paragTafa apspriešana un pārspriešana aizņēma visu pēcpusdienu.

Beidzot viss bija gatavs. Baņķiej-am piederēja savi avoti, bet viņš nožēlodams piebilda:

—      Vajadzēs man apmierināties tikai ar ūdeni un atmest spekulāciju ar zemi. Viņš ir viltīgs, tas vecais mērkaķis!

Un piebilda:

—       Patiesībā es nopirkšu veco biedrību un tad spekulēšu ar to! Neko darīt, jau šodien jābrauc uz Parīzi.

Marķīzs pārsteigts iesaucās:

—  Kā, šodien?

—      Nu jā, dārgais tētiņ, lai galīgi izgatavotu līgumu, kamēr Obrī-Pastērs nodarbināts ar izpētīšanu. Man viss tā jāiekārto, lai darbus varētu uzsākt jau pēc divām nedēļām. Es nevaru ne stundu kavēties. Tādēļ es jums paziņoju, ka jūs ietilpsit manā administratīvā padomē, kur man ir vajadzīgs balsu vairākums. Es dodu jums desmit akcijas. Gontran, arī jums es dodu desmit akcijas.

Gontrans iesmējās:

—      Ļoti pateicos, mans draugs! Es jums tās pārdodu atpakaļ. Tas iztaisa pieci tūkstoš franku, kuj-us jūs man tagad esat parādā.

Bet Andermats nemīlēja jokot, kad lieta grozījās ap svarīgiem, jautājumiem. Viņš sausi atteica:

—  Ja jūs nebūsit nopietns, es griezīšos pie citiem.

Gontrans mitējās smieties:

—      Nē, nē, dārgais, jūs taču zināt, cik es jums esmu padevīgs.

Baņķieris gTiezās pie Pola:

—   Dārgais Bretinjī kungs, jūs taču neatteiksities

izdarīt man draudzīgu pakalpojumu un pieņemsit desmit akcijas kopā ar biedra administratora vārdu?

Pols palocījās un sacīja:

—       Jūs man, cienītais kungs, atjausit atteikties no jūsu laipnā piedāvājuma, bet toties es ieguldīšu jūsu uzņēmumā simts tūkstoš franku, jo es ticu tā nākotnei. Tātad, es lūdzu parādīt man šo godu.

Lielā sajūsmā Viljams satvēra viņu aiz abām rokām; tāda uzticība viņu pilnīgi pārsteidza. Patiesībā gan viņš aizvien sajuta nepārvaramu vēlēšanos apskaut cilvēkus, kuri ieguldīja naudu viņa uzņēmumos.

Bet Kristiāna uztraukta un apkaunota nosarka līdz matu galiem. Viņai šķita, ka viņu tikko pārdeva un pirka. Ja Pols viņu nemīlētu, vai viņš būtu piedāvājis viņas vīram simts tūkstoš franku? Protams, ka ne! Viņam nekādā ziņā nevajadzēja par to runāt viņas klātienē.

Aicināja pusdienā. Visi iegāja viesnīcā. Tikko visi bija sasēduši ap galdu, kundze Paile, māte, griezās pie Andermata ar jautājumu:

—      Tātad jūs esat nodomājuši atvērt jaunu dziedētavu?

Šī vēsts jau bija apskrējusi visu apkārtni, kļuvusi

visiem zināma un tagad uztrauca visus peldētājus.

Viljams atbildēja:

—  Tas ir tiesa; pastāvošā Ir ļoti nepilnīga.

Un, pagriezies pret Obrī-Pastēru, viņš turpināja:

—      Lūdzu atvainojiet, ka es ar jums pie galda runāju par tādu lietu, kuru es gribēju jums lūgt, bet es jau šovakar aizbraucu uz Parīzi; man katrs mirklis ir ierēķināts. Vai jūs uzņemtos vadīt un pārzināt zemes slā

ņu pētīšanas darbus tanī nolūkā, lai vēlāk būtu iespējams dabūt vairāk ūdens?

Inženieris jutās glaimots un neatteicās, visiem uzmanīgi klausoties, viņi atzīmēja tās vietas, kurās izpētīšanai nekavējoties jāsākas. Dažās minūtēs viss bija apspriests un nolemts ar tādu noteiktību un skaidrību, ar kādu Andermats vienmēr nokārtoja savas lietas. Tad sāka runāt par veco kropli. Pēcpusdienā viņš bija redzēts staigājam pa parku; viņš bijis atspiedies tikai uz viena spieķa, kaut gan no rīta tas vēl turējies pie diviem spieķiem. Baņķieris vairākas reizes atkārtoja:

—    Brīnums, tiešām brīnums! Viņa izveseļošanās iet milzu soļiem uz priekšu.

Gribēdams paglaimot Andermatam, Pols sacīja:

—  Vecais Kloviss pats iet milža soļiem.

Visapkārt pievienodamies iesmējās. Visu acis bija

vērstas uz Viljamu, im visu mutes to apsveica. Apkalpotāji restorānā ar godbijību sejā pasniedza visu viņam pirmajam, un šī godbijība nozuda no viņu sejām tikko tie tuvojās citiem.

Viens no apkalpotājiem pasniedza Andermatam uz šķīvja vizītkarti.

Viņš paņēma to un pusbalsī lasīja:

—    Doktors Latons no Parīzes būtu ļoti laimīgs, Ja Andermata kungs pirms aizbraukšanas būtu ar mieru da-žus mirkļus ar viņu parunāties.

—    Atbildiet viņam, ka man tagad nav vaļas, bet ka pēc dienām astoņām, deviņām es atkal atbraukšu.

Tanī pašā mirklī Kristiānai pasniedza puķes no doktora Onoras.

Gontrans iesmējās:

—   Vecajam BonfUam būs slikti, jo viņš būs tikai trešais.

Pusdienas gāja uz beigām. Andermatam vēstīja, ka ekipāža jau piebraukta. Viņš gāja augšā pēc mazās ceļa somas. Nonākot lejā, viņš redzēja, ka pie durvīm ir sapulcējusies puse no ciema iedzīvotājiem. Ar aktiera familiāritāli Petriss Martels pasniedza roku un iečukstēja ausī:

—   Man attiecē uz jūsu uzņēmumu lr viens lielisks priekšlikums.

Pēkšņi ieradās doktors Bonfils, aizelsies kā aizvien. Viņš piegāja pavisam klāt Andermatam, paklanījās tam tik zemu, kā līdz šim bija klanījies tikai marķīzam, un sacīja:

—  Laimīgu ceļu, barona kungs!

—   Pateicos, — čukstēja Gontrans.

Andermats, līksms un lepns kā uzvarētājs, spieda rokas, pateicās un nemitīgi atkārtoja: „Uz redzēšanos!" Bet viņš tikko neaizmirsa atvadīties no savas sievas, jo tik ļoti viņa domas bija aizņemtas ar pavisam ko citu. Viņai šī vīra vienaldzība bija kā atvieglojums, un kad tā noraudzījās pakaļ tumsā aizripojošai karietei, viņai šķita, ka arī visā turpmākajā dzīvē viņai nav no kā baidīties.

Visu vakaru viņa pavadīja viesnīcas priekšā, sēžot starp tēvu un Polu Bretinjī; Gontrans, kā jau parasts, atkal aizgāja uz kazīno.

Viņai negribējās ne kustēties, nedz runāt, un viņa tiešām sēdēja, kā sastingusi, rokas pār ceļiem sakrustojusi un skatu ieurbusi tumsā; viņa bija drusku uztraukta, bet reizē arī laimīga, ne par ko nedomājot un arī nesapņojot, brīžiem cīnīdamās ar sirdsapziņas pārmetumiem, kupus viņa apklusināja, nemitīgi atkārtodama: „Es viņu mīlu, es viņu mīlu, es viņu mīlu!"

Viņa agri atvadījās un aizgāja uz savu guļamistabu, lai būtu viena un lai varētu sapņot. Tērpusies plašā, viļņojošā mājas tērpā un sēžot dziļā krēslā, viņa skatījās pa atvērto logu uz zvaigznēm; bet logā ik mirkli atmirdzēja tā attēls, kupš bija viņu iekarojis. Viņš tai šķita labs, mīļš, vētrains, neuzvarams un bezgala padevīgs. Šis cilvēks bija viņu paņēmis uz visiem laikiem, to viņa skaidri sajuta. Viņa vairs nebija viena, viņi tagad bija divi, tagad divas sirdis apvienosies un divas dvēseles saplūdīs vienā. Kur viņš tagad ir, to viņa nezināja, bet viņa zināja, ka viņš sapņo un domā par to tāpat kā viņa. Ar katru sirds pukstu viņa sajuta kādu citu sirdi, kas viņai atbildēja. Viņa juta ap sevi savādu nemieru un bezgala alkas ieplūda pa vaļējo logu un nakts klusumā uzmeklēja viņu. Cik tīksmi, cik saldi, cik neizjusti ir mīlētai būt! Kāds prieks ar asarām acīs ir domāt par kādu, ar laimes asarām acīs atvērt savus skāvienus un aicināt viņu, izstiepjot rokas pretī sapņotam tēlam un skūpstīt to ar tādu pašu dedzīgu skūpstu, kā viņš vienmēr skūpstīja; degošās ilgās sajust to savā tuvumā, kaut tas arī būtu tālu.

Viņa stiepa pret zvaigznēm savas baltās rokas, un platās piedurknes atslīdēja atpakaļ. Pēkšņi viņa iekliedzās. Gara, melna ēna aizklāja viņas logu.

Kā bezprātīga viņa uzlēca kājās. Tas bija viņš! Un, nedomājot par to, ka viņus var kāds ieraudzīt, viņa krita tam pie krūts.

8.

Andermats ilgi bija prom. Obri-Pastērs bija aizņemts ar slāņu pētīšanu. Viņš atrada vēl četrus avotus, kas jaunajai biedrībai varēja dot ūdeni divreiz vairāk, nekā bija vajadzīgs. Visi Iedzīvotāji, kujus uztrauca šī pētīšana un aizvien jaunie atklājumi, kuji ik dienu pārsteidza, kā arī sajūsmināti par nākotnes izredzēm, par to vien vairs domāja im runāja. Marķīzs un Gontrans paši pavadīja veselas dienas starp strādniekiem, kūpi urba klintis un ar lielu interesi sekoja inženiera paskaidrojumiem par Overnas ģeoloģisko dabu, bet Pols un Kristiāna brīvi, mierīgi un bez bailēm nodevās savai mīlai, jo neviens par viņiem neinteresējās un nevienam nebija ne mazāko aizdomu, nevienam nebija prātā viņus novērot, jo visa uzmanība un ziņkāre bija vērsta uz jauno kūrvietu un tās nākotni.

Kristiāna rīkojās kā jauneklis, kas pirmoreiz piedzēries. Pirmā glāze, pirmais skūpsts bija viņu apdedzinājis un apdullinājis. Otro viņa izdzēra ātri un atzina to par daudz gudrāku, bet tagad apreibinājās bez mēra.

Kopš tā laika, kad Pols iekļuva viņas Istabā, Kristiāna vairs nezināja, kas notika apkārt. Laiks, lietas un ļaudis viņai vairs neeksistēja; nekā viņai vairs nebija, tikai viens vienīgs cilvēks. Bija vairs tikai viens vienīgs cilvēks virs zemes un debesīs, tas, kuju viņa mīlēja! Viņas acis redzēja tikai to, viņas domas bija vērstas tikai uz to, un cerības saistītas tikai ar to. Viņa dzīvoja, kustējās, ēda, ģērbās, uzklausīja un atbildēja pilnīgi nesaprazdama, ko viņa dara. Viņu nekas neuztrauca, un nekāda nelaime to nevarēja pārsteigt! Viņa kjuva nejūtīga pret visu, un nekādām fiziskām sāpēm nebija varas pār viņas miesu, kas drebēja mīlā. Nekādām morāliskām sāpēm nebija varas pār viņas dvēseli, kas bija mīlas apreibusi

Viņš to mīlēja ar visu kaisli, ko tas aizvien ielēja savās jūtās, un tā līdz neprātam satrauca jaunās sievietes mīlu. Bieži pievakarēs, kad viņš zināja, ka marķīzs un Gontrans ies uz avotu, viņš sacīja: — Iesim, aplūkosim mūsu paradīzi! Tā viņš sauca dažas priedes, kūpas auga kalnā taisni pār pašu aizu. Tur viņi gāja caur mazu mežiņu pa stāvu taku, kur Kristiāna aizvien aizkusa. Viņiem bija jāsteidzas, un viņi gāja ātri; bet, lai viņa tik Joti nenogurtu, viņš to aizvien apņēma ap vidu un pieturēja. Kad viņš apskāva to ar vienu roku, viņa tam pieglaudās un bieži pat apvija abas rokas tam ap kaklu un uzspieda tam taisni uz lūpām dedzīgu skūpstu. Jo viņi kāpa augstāk, jo gaiss kjuva dzidrāks, bet, kad viņi nokļuva pie priedēm, tad sveķu smarža viņus atsvaidzināja kā jūras elpa.

Viņi apsēdās zem tumšajiem kokiem, — viņa uz zāli apauguša paaugstinājuma, bet viņš lejāk — pie viņas kājām. Vējš starp kokiem dziedāja klusu priežu dziesmiņu, kas atgādināja skumjas nopūtas; bet milzīgā Limanas ieleja ar sniegā grimstošām tālēm viņiem radīja okeana ilūziju. Jā, viņu priekšā, tur lejā, tiešām bija jūra! Tur nebija ko šaubīties, jo viņa tiem uzpūta savu elpu! Kā bērnu viņš glāstīja to un bērnišķīgi tērzēja:

—      Dodiet man jūsu pirkstiņus, es viņus apēdīšu, tās būs manas konfektes.

Viņš ņēma pirkstus vienu pēc otra mutē, un izlikās, ka tos kā lielus gardumus ēd:

—       Ak, cik gardi! Sevišķi mazais pirkstiņš. Es vēl nekad nekā tik garda neesmu ēdis.

Tad viņš nometās ceļos, atspieda elkoņus uz Kristiānas ceļiem un čukstēja:

—  Liāna, paverieties uz mani!

Viņš to par Liānu sauca tādēļ, ka tā skūpstoties pie glaudās, kā stādi vijas ap koku.

—   Paverieties uz mani, un es iekļūšu jūsu dvēselē.

Viņi vērās viens otrā ar tādu sastingušu, alkstošu

skatu, kas tiešām it kā salēja divas būtes vienā.

—       Cilvēki tikai tad īsti mīl, ja viņi viens otram pieder, — viņš čukstēja. — Cits pārējais ir tikai mīlas neprātības.

Un, elpām saplūstot, viņi acīs meklēja viens otru.

Viņš čukstēja:

—      Es jūs redzu, Liāna, es redzu jūsu dievišķīgo dvēseli!

Viņa atbildēja: » — Arī es, Pol, redzu jūsu dvēseli!

Viņi tiešām redzēja viens otru līdz sirds un dvēseles dziļumiem, jo dvēselē un sirdi nebija vairāk nekā kā bezgalīga tiekšanās mīlas neprātā vienam pēc otra.

Viņš runāja:

—      Liāna, jūsu acīs ir debess! Viņas ir zilas un zaigo, un viņās tik daudz gaismas! Es viņās it kā redzu bezdelīgas lidojam! Tās, protams, Ir jūsu domas?

Viņi ilgi ilgi raudzījās viens otrā, tad pievirzījās tuvāk, klusi un drudžaini skūpstījās, starp skūpstiem aplūkodami viens otru.

Bieži viņš satvēra to klēpī un skriešus aiznesa pie strauta, kas aizplūda Anvalas aizā. Tā bija šaura ieleja mežu un pļavu pilna. Pols skrēja pa zāli un brīžiem, paceldams sievieti savās izstieptajās rokās augstu gaisā, kliedza:

— Liāna, aizlidosim!

Šo mūžīgo, slimīgo un nevaldāmo lidošanas vajadzību viņos modināja sajūsmas pilnā mīlestība.

Un apkārtne tieši izraisīja šo vēlēšanos; vieglais gaiss, plašais horizonts, kuj-ā viņi, rokās saķērušies, gribēja aizlidot un nozust bezgalīgā, nakts pilnā ielejā. Viņi tā aizlidotu krēslas pilnās vakara debesīs un neatgrieztos vairs nekad. Kurp viņi dotos? To viņi nezināja, bet tik labi bija par to sapņot!

Viņu uz rokām nesot un skrejot aizkusis, viņš to nosēdināja uz klints un krita pats viņas priekšā ceļos. Skūpstīja viņas kājas un čukstēja bērnišķīgi maigus vārdus.

Ja tie būtu iemīlējušies pilsētā, tad viņu mīlestībai, protams, būtu bijis citāds raksturs; tā būtu uzmanīgāka, jūtelīgāka, ne tik ēteriska un romantiska. Bet šais zaļajos plašumos, kas raisīja dvēseli, viņus neviens neievēroja, un tie varēja justies pilnīgi vieni; pilnīgi negaidot viņus pārņēma dzejiska mīla, bezprāta un ekstāzes caurausta. Apkārtējās dabas ainavas, siltais vējš, meži un lauku saldā smarža dienām un naktīm skandināja viņiem saldu mīlas mūziku, un šī mūzika uztrauca viņus līdz neprātam, tāpat kā tamburīnu un flautu skaņas ierauj dervišu mežonīgi neprātīgā jūtu virpulī, no kūja tas nespēj izkļūt skaidrībā.

Kādu vakaru, kad viņi ēda pusdienu, marķīzs sacīja:

—   Andermats atbrauks pēc četrām dienām, jo visas lietas ir nokārtotas. Tūlīt otrā dienā pēc viņa atbraukšanas mēs visi aizbrauksim. Mēs jau esam te par ilgu; minerālūdeņu sezonu nekad nevajag vilkt gājumā.

Kristiāna un Pols bija tā pārsteigti, it kā tiem būtu paziņots par pasaules galu; šie vārdi viņus tā apmulsināja, ka pie galda viņi vairs nerunāja ne vārda. Tātad viņiem pēc dažām dienām vajadzēs šķirties, un tie vairs nevarēs satikties. Tas viņiem šķita neiespējams, dīvains un nesaprotams.

Andermats atbrauca nedējas beigās. Viņš telegrafēja, lai uz pirmo vilcienu tam atsūta pretī divas karietes. Kristiāna negulēja visu nakti, jo viņu pārņēma savāds, jauns uztraukums un bailes no vīra; šīs bailes bija sajauktas ar ienaidu, nevaldāmu riebumu un gribu uzvarēt vīru. Tādēļ viņa piecēlās agri un sāka gaidīt vīru Viņš atbrauca pirmā karietē kopā ar trim labi, bet vienkārši ģērbtiem kungiem. Otrā karietē brauca vēl četri kungi, bet tie laikam bija veselu kārtu zemāki. Marķīzs un Gontrans brīnījās.

Gontrans jautāja:

—  Kas tie par ļaudīm?

Andermats atbildēja:

—   Mani akcionāri. Biedrību mēs nodibināsim jau šodien pat un tūlīt izvēlēsim administratīvo padomi.

Viņš klusēdams noskūpstīja sievu un gandrīz nemaz neredzēja to, jo tik norūpējies viņš bija. Un, pret septiņiem atbraucējiem pagriezies, kas svinīgi stāvēja viņam aiz muguras, tas sacīja:

—  Pasūtiniet sev brokastis un tad ejiet pastaigāties! Pulksten divpadsmitos mēs sastapsimies šeit pat.

Ne vārda noteikuši, viņi kā kareivji, kas paklausa pavēlei, iegāja viesnīcā. Gontrans, redzēdams, ka viņi aizgāja, nopietni jautāja:

—  Kur jūs izrāvāt šos statistus?

Baņķieris pasmaidīja:

—   Tie ir Joti cienījami vīri — kapitālisti un biržas mākleri.

Brīdi klusējis un atkal pasmaidījis, viņš piebilda:

—  Viņi nodarbojas ar manām lietām.

Tad Andcrmats gāja pie notāra apskatīt papīrus, kuj-u izgatavoto tekstu viņš bija atsūtījis jau dažas dienas agrāk.

Tur viņš satika doktoru Latonu, ar kuj-u viņi jau bija apmainījuši vairākas vēstules; kādā kantora stūrī viņi pusbalsī ilgi sarunājās, kamēr skrīvēju spalvas, viegli čirkstēdamas, skraidīja pa papīriem.

Biedrības dibināšanas sapulce bija nolikta pulksten divos.

Notāra kabinets bija sagatavots kā koncertam. Divas krēslu rindas galda priekšā gaidīja akcionārus; aiz galda vajadzēja sēdēt notāram Alēnam un viņa vecākajam rakstvedim. Svinīgajam notikumam par godu Alēns bija uzposies frakā. Tas bija neliela auguma cilvēciņš, kā baltas gaļas bumbiņa, un aizvien viņš murmināja kaut ko zem deguna.

Andermats iegāja taisni tanī mirklī, kad pulkstenis sita divi; viņu pavadīja marķīzs, sievas brālis un Bretinjī, kā arī septiņi kungi, ku]*us Gontrans nosauca par statistiem. Andermats izskatījās pēc ģenerāļa. Vecais Oriols ieradās kopā ar Kolosu. Abi viņi bija uztraukti un neuzticīgi, kādi vispār ir zemnieki pirms papīru parakstīšanas. Doktors Latons ieradās pats pēdējais. Viņš bija noslēdzis mieru ar Andermatu un pilnīgi padevies, tūkstoškārt veikli atvainodamies un piedāvādams savus pastāvīgos pakalpojumus.

Baņķieris, sajuzdams, ka Latons ir pilnīgi viņa varā, piedāvāja tam tik ļoti tīkoto inspektora vietu jaunajā dziedētavā.

Kad visi bija sanākuši, iestājās pilnīgs klusums.

Pirmais iesāka runāt notārs:

—  Kungi, lūdzu apsēdieties!

Viņš vēl kaut ko runāja, bet to neviens nedzirdēja, grūstīto krēslu trokšņa dēļ.

Andermats paņēma krēslu un nosēdās taisni pretī savai armijai, lai visus uzreiz varētu pārredzēt; kad visi bija apsēdušies, viņš sacīja:

—  Kungi, es neuzskatu par vajadzīgu attēlot tos apstākļus, kādēļ mēs še esam sapulcējušies. Vispirms mēs nodibināsim jauno biedrību, kurā jums labpatīk būt par akcionāriem. Man tomēr jums jāziņo daži sīkumi, kuri mums radīja grūtības. Pirms ķēros pie šī darba, es atzinu par vajadzīgu pārliecināties, vai mēs dabūsim vajadzīgo atļauju šīs sabiedriskās labierīcības iekārtošanai un atvēršanai. Šī pārliecība man tagad ir. Visu, kas vēl šinī lietā būs darāms, es izdarīšu. Man ministrs apsolīja. Bet man rūp kāda cita lieta. Mēs, kungi, uzsākam cīņu ar veco Anvalas ūdeņu biedrību. Esiet droši, mēs šo cīņu uzvarēsim un kļūsim bagāti; bet kā senlaikos cīnītājiem vajadzēja paroles, tāpat ari mums, tagadnes cīnītājiem, mūsu iestādei, vajadzīgs skaļš, aizrāvīgs reklamētājs nosaukums, kas skan kā taure un apžilbina acis kā zibens. Bet mēs, kungi, tomēr atrodamies Anvalā un nevaram dot šim apgabalam jaunu nosaukumu. Mums atliek tikai viena izeja: nosaukt mūsu uzņēmumu pilnīgi jaunā vārdā.

Es lieku priekšā sekošo:

Ja mūsu iestāde tiks ierīkota pie tā kalna, kas pieder šeit klātesošajam Oriolam, tad jaunais kazīno jābūvē taisni šī kalna virsotnē. Tādēļ var teikt, ka šo pauguru, šo kalnu (tas patiesībā nav augsts) aizņems mūsu iestāde, jo tas viss mums pieder. Vai tādēļ nav dabiski, ka mēs savas vannas nosaucam par Oriola kalna vannām un dodam šai iestādei, kas dienās būs viena no galvenām, viņas pirmā īpašnieka vārdu? Dosim ķeizaram, kas ķeizaram pienākas.

Un, cienījamie kungi, iegaumējiet, ka šis vārds lieliski skan. Turpmāk runās par Oriola kalnu tāpat, kā tagad runā par Dora kalnu. Šo vārdu iegaumē ausis un acis, tas ir skanīgs un paliek prātā. Oriola kalns! Oriola kalns! Oriola kalna vannas…

Un Andermatam tiešām šis vārds skanēja, viņš to svieda kā lodi un klausījās atbalsī.

Imitēdams sarunu, viņš turpināja:

—   Jūs braucat uz Oriola kalna siltām vannām?

—   Jā, mana cienītā. Stāsta, ka Oriola kalna ūdeņi esot lieliski.

—   Tiešām, tie ir lieliski. Bez tam Oriola kalna apkārtne ir lieliska.

Un viņš pasmaidīja, izlikdamies, ka sarunājas; smalki runādams, kad imitēja dāmu, un zemu klanīdamies, kad attēloja kungu.

Tad viņš turpināja savā dabiskajā balsī:

—  Vai ir kādi iebildumi pret manu priekšlikumu?

Akcionāri visi reizē atbildēja:

—  Nē, nav nekādu.

Trīs statisti sāka aplaudēt.

Vecais Oriols jutās aizkustināts un glaimots, lepodamies kā katrs zemnieks, kuj-š izlauzies uz augšu pats saviem spēkiem. Viņš smaidīja un neveikli burzīja rokās savu cepuri. Viņš nevarēja ajpslēpt savu prieku, kaut Andermats to novēroja.

Koloss palika mierīgs, kaut gan arī viņš bija apmierināts tāpat kā tēvs.

Andermats griezās pie notāra:

—      Alēna kungs, esiet tik laipns un nolasiet biedrības dibināšanas aktu!

Tad viņš apsēdās.

Notārs griezās pie rakstveža:

—  Lūdzu, Marinē.

Nelaimīgais un diloņa slimais Marinē klepodams iesāka, cenzdamies imitēt deklamātoru un sludilnātāju intonāciju. Viņš uzskaitīja paragrafus par anonimās biedrības dibmāšanu ar nosaukumu „Siltu vannu biedrība Oriola kalns Anvalā ar divi miljoni franku lielu pamatkapitālu.

Vecais Oriols viņu pārtrauca:

—  Uzgaidiet brītiņu!

Viņš izņēma no kabatas apleskātu burtnīcu, kuru veselu nedēļu bija vazājis pa visiem notāriem un apkārtnes likumu zinātājiem. Tas bija statūtu noraksts, kuru viņi abi ar dēlu jau zināja no galvas.

Nesteigdamies viņš uzlika brilles, pacēla galvu un ieņēma tādu stāvokli, lai labāk varētu saredzēt burtus; tad viņš pavēlēja:

—  Nu, tagad, Marinē, turpini!

Koloss ar savu krēslu pievirzījās tēvam tuvāk un arī sekoja burtiem.

Marinē iesāka no gala. Tad vecais Oriols, kuju nomocīja divkārša uzmanība, jo tam vajadzēja klausīties un lasīt, kā arī ar bailēm novērot, vai Andermats ar notāru nesarunājas ar kādām zīmēm, tādēļ viņš nepalaida nevienu rindu, lai reizes desmit nepārtrauktu rakstvedi, sabojādams tara visus dramatiskos efektus.

Viņš nemitīgi atkārtoja:

—  Kā? Ko tu teici? Es nedzirdēju! Nelasi tik ātri!

Tad viņš jautāja dēlam:

—  Kolos, vai tā ir?

Zemnieks neuzticējās. Ar savu līko pirkstu viņš vilka pa papīru un kaut ko murmināja caur zobiem; bet savu uzmanību uzreiz tas nevarēja pievērst divām lietām. Klausoties viņš nelasīja, bet lasot atkal vairs neklausījās; sviedri no viņa plūda aumaļām, it kā tas pusdienas tveicē savā vīna dārzā strādātu vissmagākos darbus. Tādēļ viņš lūdza brīžiem pārtraukumu, lai noslaucītu sviedrus no pieres un atgūtu elpu, jo viņš jutās kā duelants cīņas karstumā.

Andermats nepacietīgi dauzīja ar kāju pret grīdu. Gontrans uz galda ieraudzīja „Monteur du Puy de Dome" numuru un sāka to šķirstīt; bet Pols Bretiņjī, jāteniski uz krēsla sēdēdams un galvu nodūris, ar drebošu sirdi domāja par to, ka šis sārtais, resnais vīrelis, kas sēž tam pretī, rīt aizvedīs viņa mīļoto Kristiānu, viņa gaišmati Kristiānu, kuj*a viņam pieder visa, un vienīgi viņam. Viņš domāja, vai nebūtu labāk, ja pats to aizvestu jau šovakar.

Bet visi septiņi statisti joprojām bija nopietni un klusēja.

Pēc stundas viss bija gatavs. Visi parakstīja.

Notāram vajadzēja apliecināt naudas iemaksas. Kad tika izsaukts kasiera vārds, Ābrams Levī paziņoja, ka viņš visas iemaksas saņēmis. Tad biedrība, ieguvusi likumību, tūlīt noturēja pilnu sapulci, jo visi akcionāri bija klāt; sapulce stājās administrātīvās padomes tin prezidenta vēlēšanas darbā.

Visas balsis bez divām ievēlēja Andermatu par prezidentu. Divas, abu zemnieku, — tēva un dēla — balsis bija nodotas par veco Orlolu. Bretinjī tika ievēlēts par kontrolējošo komisāru.

Pēc tam padome, kūjā ietilpa Andermats, marķīzs, grāfs de Bavenels, Bretinjī, Orioli, tēvs un dēls, doktors Latons, Ābrams Levī un Slmons Cedlers, palūdza citus, kā ari notāru un rakstvedi atstāt istabu, lai noturētu apspriedi par pirmiem rīkojumiem, kādi jādod, un lai apspriestu svarīgākos jautājumus.

Andermats atkal piecēlās:

— Cienījamie kungi, mēs tagad tuvojamies vissvarīgākajam jautājumam, jautājumam par sekmēm, kuras mums visādā ziņā jāpanāk!

Ar minerālūdeņiem tā lieta ir tāpat, kā ar kuju kattru uzņēmumu. Jāpanāk, lai par mūsu minerālūdeņiem runātu, daudz runātu, vienmēr un visur, lai slimnieki dzertu šo ūdeni!

Mūsu laikos pats galvenais, cienījamie kungi, ir reklāma; tā ir tirdzniecības un tagadējās rūpniecības Dievs. Bez reklāmas nav glābiņa! Reklāmas māksla ir sarežģīta, grūta un tā prasa milzīgu taktu. Sākumā šo uzņēmumu izlietoja Joti rupji, vēršot uzmanību ar troksni, ar pērkona grāvieniem līdzīga, ar dimdošu lielgabalu šāvieniem līdzīgu troksni. Cienījamie kungi, Manžēns ir bijis tikai priekšgājējs. Tagadējos laikos katrs troksnis modina aizdomas, par spilgtām afišām tikai pasmaida, ielās izkliegti vārdi drīzāk modina neuzticību nekā ziņkāri. Un tomēr jāiegūst sabiedrības uzmanība; kad uzmanība ir iegūta, sabiedrība jāiekaro. Tātad visa māksla slēpjas tai apstāklī, ka mums jāatrod īstais un sekmēm bagātais ceļš, jo mēs zinām, ko gribam pārdot Mēs, cienījamie kungi, gribam pārdot minerālūdeni. Tātad slimnieki mums jāpievelk ar ārstu palīdzību. Cienījamie kungi, ari paši slavenākie ārsti ir tādi paši cilvēki kā mēs un ar tādām pašām vājībām. Es ar to negribu teikt, ka viņus varētu nopirkt, jo lielu mācītu vīru reputācija, kuri mums ir vajadzīgi, nostāda -viņus ārpus katrām aizdomām. Bet vai ir tāds cilvēks, ko nevar dabūt uz savu pusi, ja lietai nopietni pieķeras? Protams, ir sievietes, kuras nevar nopirkt! Bet viņas vajag mācēt pavest!

Tātad, cienījamie kungi, man ir šāds priekšlikums, kuru jau esmu pārrunājis ar doktoru Laternu: vispirms mēs visas slimības, kūpas mēs varētu ārstēt, sadalījām trīs grupās, proti: 1) dažādi reumatismi, triekas, kaulu sāpes u. t. t.; 2) vēdera, zarnu un nieru slimības; 3) visas slimības, kas ceļas no nenormālas asinsriņķošanas, jo nav šaubu, ka mūsu ogļskābās vannas atstāj pārsteidzoši labu iespaidu uz asinsriņķošanu.

Bez tam, cienījamie kungi, vecā Klovisa dīvainā izārstēšanās sola mums brīnumus.

Tātad, ņemot vērā visas tās slimības, kuras var dziedēt mūsu ūdeņi, mēs griezīsimies pie labākiem ārstiem, šo slimību speciālistiem, un teiksim viņiem:

„Godātie kungi, atbrauciet un apskatiet paši ar savām acīm, novērojiet savus slimniekus, mēs jums piedāvājam savu viesmīlību. Apkārtne ir burvīga, un jums ir vajadzīga atpūta pēc grūtiem ziemas darbiem, brauciet! Brauciet arī jūs, profesoru kungi, un jūs jutīsities kā mājās, jo mēs jums piedāvājam vasarnīcu, kura kļūs jūsu, ja tikai to vēlēsities, noteikumi būs sevišķi izdevīgi.

Andermats atņēma elpu, un tad turpināja daudz mierīgāk:

— Lūk, tādā kārtā es domāju reālizēt šo nodomu. Mums ir seši zemes gabali,katrs tūkstoš metru liels; uz katra no šiem zemes gabaliem Bernas pārceļamo vasarnīcu biedrība apņemas uzcelt priekšzīmīgu vasarnīcu. Šīs vasarnīcas, kas būs glītas un ērtas, mēs nodosim mūsu ārstu bezmaksas lietošanā. Ja viņiem patiks, tie nopirks Bernas biedrības ēkas; kas attiecas uz zemi, tad to mēs viņiem piešķirsim par velti… bet viņi būs mums pateicīgi par to un… apgādās mūs ar slimniekiem. Tādā kārtā, cienījamie kungi, mēs iegūsim daudzus labumus, vispirms, mēs apbūvēsim mūsu zemi ar lieliskām vasarnīcām, kas mums nekā nemaksās; bez tam mēs dabūsim uz savu pusi labākos ārstus pasaulē un veselu leģionu viņu pacientu, bet, pats galvenais, mēs pārliecināsim šos zinību gaismas vīrus par mūsu ūdeņu neapšaubāmām dziedināšanas spējām, un ,viņi drīz vien centīsies šinī apkaimē sev iegūt nekustamu īpašumu.

Kas zīmējas uz visām sarunām, kurām jānoved pie minētiem rezultātiem, tad es, cienījamie kungi, tās uzņemos uz sevi un vadīšu tās nevis kā spekulants, bet kā goda vīrs.

Vecais Oriols viņu pārtrauca. Overnieša sīkstulība uztraucās par zemes izdāvāšanu.

Andermats laida vaļā savu daiļrunību; viņš salīdzināja saprātīgu zemkopi, kas bagātīgi kaisa sēklu auglīgā zemē, ar skopu zemnieku, kuyš dreb par katru izsētu graudu un tādēļ arī ievāc tikai pusražas.

Kad saniknotais Oriols bija nomierinājies, Andermats lika par savu priekšlikumu balsot un aizbāza vecim muti ar sešām pret divām balsīm.

Tad viņš attaisīja lielu ādas portfeli un izņēma nākošās dziedētavas, viesnīcas un kazīno plānus, aprēķinus un sagatavotos līgumus ar uzņēmējiem, kurus vajadzēja apstiprināt un parakstīt. Darbus vajadzēja uzsākt jau nākošās nedēļas sākumā.

Vienīgi Orioli gribēja tos izlasīt un apspriest. Bet aizkaitinātais Andermats viņiem atbildēja:

—   Vai tad es jums prasu naudu? Nē! Tātad lieciet mani mierā! Bet, ja jūs ar to neesat mierā, tad mēs nobalsosim vēlreiz.

Un viņi parakstījās kopā ar citiem padomes locekļiem; ar to sēde beidzās.

Visi iedzīvotāji bija sapulcējušies pie durvīm, lai noskatītos, kā viņi iznāks, jo tik liels bija vispārējais uztraukums. Visi viņus godbijīgi sveicināja. Kad abi zemnieki gribēja iet uz māju, Andermats viņiem sacīja:

—   Neaizmirstiet, ka pusdienu mēs visi ēdīsim viesnīcā. Atvediet ari savas kundzēnos, jo es viņām esmu atvedis no Parīzes pa dāvanai.

Satikšanās bija nolikta pulksten septiņos Splendidhoteļa lielajā zālē.

Tā bija parādes maltīte, uz kupu baņķieris bija ieaicinājis cienījamākos slimniekus un turienes varas vīrus. Kristiāna bija priekšsēde, un viņai pa labi sēdēja mācītājs, bet pa kreisi mērs. Sarunas grozījās tikai ap jauno dziedētavu un apkārtnes nākotni. Oriola kundzēnos zem savām servjetēm atrada katra pa kastītei ar rotām, kūpas bija greznotas dārgakmeņiem un, no prieka pilnīgi apreibušas, viņas tik jautri kā vēl nekad tērzēja ar Gontranu, kas sēdēja starp viņām. Vecākā māsa no visas sirds smējās par jaunekļa jokiem, un šie smiekli jaunekli ielīksmoja; viņš savas sirds dziļumos jau pārdroši domāja par jaunavām, bet tādas domas jau dzimst ik vīrieša sirdī un asinīs, kad viņa tuvumā ir sieviete, kupu tas iekāro.

Pols nekā neēda un ari nerunāja… Viņam šķita, ka dzīve tam šinī vakarā pārtrūks. Pēkšņi viņš atminējās, ka ir pagājis taisni vecels mēnesis, kopš izbraukuma pie Tazenas ezera. Dvēsele viņam bija tumša nemiera un nojautu pilna, kaut gan tās nebija reālas ciešanas; šīs nojautas pazīst tikai mīlētāji un no tām top tik smagi, nervi top tā saspīlēti, ka no mazākā troksnīša elpa aizraujas, bet domas top tik skumjas, ka visa apkārtne kļūst par mocītāju smagumu.

Tikko piecēlās no galda, Pols tūlīt trauca pakaļ Kristiānai uz viesu istabu.

—   Man šodien jāsatiekas ar jums vienatnē, varbūt tūlīt, jo es nezinu, kad mēs tiksimies. Vai jūs zināt, ka šodien ir taisni mēnesis…

Viņa atbildēja:

—  Zinu.

—   Es jūs gaidīšu uz Larošas Pratij ēras ceļa, pie ciemata zem kastaņām. Neviens tagad nemanīs jūsu prombūti. Katrā ziņā nāciet drīz no manis atvadīties, jo rīt mums jāšķiras.

Viņa klusi atbildēja:

— Pēc stundas ceturkšņa es jau būšu tur.

Viņš aizgāja, nevēlēdamies palikt šim barā, kas viņu nospieda.

Viņš gāja cauri vīna dārziem pa to pašu ceju, pa kūpu viņi kādreiz bija kopā gājuši, taisni tai dienā, kad viņi pirmoreiz ieraudzīja Limanu. Drīz vien viņš jau atradās uz lielā ceļa. Viņš bija viens, un sajuta sevi vientuļu visā pasaulē. Milzīgais nepārredzamais līdzenums vēl paasināja šo vientulības sajūtu. Viņš apsēdās taisni tanī vietā, kur viņi sēdēja, kad viņš tai deklamēja Bodlēra himnu skaistumam. Cik sen tas bija! Un viņš atminējās it visu, kas bija noticis. Nekad, it nekad viņš vēl nebija tik laimīgs bijis! Nekad viņš vēl tik neprātīgi un reizē tik dievišķīgi šķīsti nebija mīlējis. Viņš atminējās vakaru pie Tazenas ezera, taisni priekš mēneša. Smaržojošs mežs, bālas gaismas apmirdzēts, mazais ezers un milzu zivis, kuras lēkāja pa ūdens virsu. Viņš atminējās atgriešanos, kad viņa gāja pa priekšu, soļodama no ēnas gaismā, kā mēness gaismas aplijuši, kas vizuļoja tai pār matiem, pleciem un rokām. Tie bija viņa dzīves vissaldākie mirkļi.

Viņš apgriezās, lai redzētu, vai viņa jau nenāk. Viņa vēl nenāca, bet viņš ieraudzīja mēnesi, kas mirdzēja pie apvāršņa. Tas pats mēness, kas uzlēca pār viņa pirmiem mīlas vārdiem, tagad uzlēca arī pār pirmajām ardievām.

Viņam pārskrēja salti drebuļi Tuvojās rudens, ziemas agrais vēstnesis. Viņš līdz šim nebija sajutis šo pirmā dzestruma pieskaršanos, kas viņu tagad pārņēma kā nelaimes vēstnesis.

Balts, putekļains ceļš aizvijās tālumā kā upe starp krastiem. Pēkšņi ceļa līkumā parādījās kāds tēls. Viņš to pazina un gaidīja nekustēdamies, noslēpumainā laimē drebēdams, ka viņa nāk, nāk pie viņa un viņa dēļ.

Viņa nāca sīkiem solīšiem, neuzdrīkstēdamās saukt to, un uztraukta, ka tas nekur nav ieraugāms, jo viņš bija koku apslēpts; viņai bija baigi no nāvīgā klusuma, no gaišās zemes un debess vientulības. Viņai pa priekšu skrēja viņas pašas ēna, melna un liela, it kā trauktu viņam ātrāk aiznest daļu no viņas.

Kristiāna apstājās un reizē ar viņu apstājās arī ēna, kas kā sastingusi gulēja uz ceļa.

Pols ātri paspēra dažus soļus uz to vietu, kur uz ceļa bija ēnas galva. Kā bīdamies ko zaudēt no viņas, viņš nometās ceļos un noliecies ar lūpām pieskārās melnā silueta malai. Kā izslāpis suns, kas uz vēdera velkas pie avota, tā viņš dedzīgi metās pie mīļotās ēnas, lai skūpstītu to ceļa putekļos. Viņš līda uz rokām un ceļiem, skūpstīdams ēnu, kā cenzdamies ar skūpstiem pacelt tumšo, mīļo tēlu, kas bija zemei pieplacis.

Viņa izbrīnījās, viegli satrūkās un gaidīja, kamēr viņš nonāks līdz viņas kājām, lai uzrunātu vinu; kad viņš pacēla galvu, aizvien vēl ceļos stāvēdams un rokām apskāvis viņas kājas, viņa jautāja:

—  Kas tev šodien ir noticis?

—  Liāna, man šodien tevi jāzaudē! — viņš atbildēja.

Viņa laida savus pirkstus viņa bieza jos matos, atgāza viņa galvu atpakaļ un noliecās, lai skūpstītu to uz acīm.

—      Kādēļ tad tev mani jāzaudē? — smaidoša un uzticama viņa sacīja.

—  Tādēļ, ka rīt mēs šķiramies.

—   Šķiramies? Bet tikai uz īsu laiciņu, mans mīļais.

—       Kas to var zināt? Nekad vairs neatgriezīsies tās skaistās dienas, kūpas mēs esam še pavadījušL

—  Mums būs vēl citas, ne mazāk skaistas dienas.

Viņa piecēla to no zemes, aizveda zem koka, kur

viņš bija sēdējis, to gaidīdams, nosēdināja to sev blakus, nenoņemot savas rokas no viņa galvas; tad viņa iesāka nopietni kā apdomīga, strauja un noteikta sieviete, kura visu paredz, kuj-a instinktīvi sajūt, kas ir vajadzīgs, un kupa ir visam gatava.

—       Klausies, dārgais, es taču Parīzē esmu pilnīgi brīva. Viljams par mani nemaz neinteresējas. Viņam pašam ir daudz darīšanu. Tu neesi precējies, un es varēšu iet pie tevis. Es iešu katru dienu, gan rītos pirms brokasta, gan atkal vakaros, jo citādi apkalpotāji sāks mēļot, ja es katru dienu no mājas aiziešu vienā un tai pašā laikā. Mēs tiksimies tikpat bieži kā še, jo mums nav ko baidīties no ziņkārīgajiem.

Bet viņš, galvu nepacēlis no tās ceļiem un žņaugdams viņas vidu, nemitīgi atkārtoja:

—      Liāna, Liāna, es tevi zaudēju! Es jūtu, ka es tevi zaudēju!

Viņa kļuva dusmīga par šīm bērnišķīgi neapdomīgām sāpēm, kūpas bija pārņēmušas tik stipru vīrieti, kupa priekšā viņa šķita trausla, bet tomēr pārliecināta par to, ka viņus nekas nevar šķirt.

Viņš čukstēja:

—   Ja tu, Liāna, būtu vienis prātis, mēs aizbrauktu tālu prom uz kādu burvīgu zemi, kur puķu daudz, un tad tur mīlētu viens otru. Saki, vai tu vēlies kopā ar mani jau šodien aizbraukt?

Viņa nervoza un neapmierināta paraustīja plecus par to, ka viņš negrib viņu uzklausīt, jo tagad nebija vaļas nodoties sapņiem un maigām nerātnībām. Tagad vajadzēja būt stingriem, uzmanīgiem un atrast iespēju vienam otru mūžīgi mīlēt, lai citiem nebūtu nekādu aizdomu.

Viņa runāja:

—       Mīļais, uzklausi taču, tagad mums vajag pēc iespējas labāk vienam otru saprast, sarunāties, būt uzmanīgiem un nekļūdīties. Vispirms, vai tu uzticies saviem kalpotājiem? Visvairāk jābaidās no nodošanas, no anonīma ziņojuma vīram. Pats viņš tādas lietas nekad neiedomāsies. Es ļoti labi pazīstu Viljamu…

Šis vārds, divreiz atkārtots, sāpīgi iedzēla Polam dvēselē. Viņš nervozi iesaucās:

—  Ak, nepiemini man šodien viņu!

—      Kādēļ? Taču vajag… Ak, es tev varu apgalvot, ka es viņam nekas neesmu.

Viņa atminēja tā domas.

Tumša, neapzināta greizsirdība modās viņa dvēselē. Pēkšņi viņš nometās tās priekšā ceļos, saņēma viņas rokas, un sacīja:

—  Klausies, Liāna…

Un apklusa. Viņš nedrīkstēja atklāt tai savu nemieru un ļaunās aizdomas, kas tam bija prātā ienākušas; viņš nezināja, kā tās izteikt.

—   Klausies… Liāna… Kā tu pret viņu izturies?

Viņa nesaprata.

—  Nu… ļoti labi…

—   Jā… es zinu… Bet… klausies… mēģini mani pareizi saprast… Viņš taču… galu galā… ir tavs vīrs… un… un… tu nevari iedomāties, kā tas mani pēdējā laikā nomoka… Tas ir šausmīgi… Tu taču saproti… saki?

Viņa dažus mirkjus kavējās. Bet tad pēkšņi saprata vLsas viņa domas un ar īstu sirds niknumu iesaucās:

—  Mans mīļais… vai tiešām tu varēji… tā domāt? Ak! Es esmu tava… dzirdi? Tikai tava, jo es tevi mīlu. Ak! Pol…

Viņa galva atkal noslīga jaunajai sievietei uz ceļiem, un viņš klusi sacīja:

—    Bet tomēr… mana mīļā, mazā Liāna… viņš taču ir tavs vīrs… Kā tu darīsi? Vai tu kādreiz esi par to padomājusi? Saki! Ko tu darīsi šovakar… rit… Tu taču nevari… mūžīgi viņu noraidīt ar — ne…

Viņa pavisam klusi čukstēja:

—  Es liku viņam saprast, ka esmu cerībās… un ar to viņam pilnīgi pietiek! Ak! Viņš nemaz nepastāv uz to… Bet, mīļais, nerunāsim par to, jo tu nevari iedomāties, kā tas mani uztrauc un apvaino. Uzticies man, jo es tevi mīlu!

Viņš nekustējās, ieelpodams viņas smaržu un skūpstīdams viņas drānas, bet viņa maigi un mīļi glāstīja viņa seju.

Pēkšņi viņa Sacīja:

—   Iesim uz māju, jo var pamanīt, ka mēs abi esam aizgājuši.

Viņi neprātīgi apskāva viens otru un sakusa ilgā skūpstā; viņa aizskrēja pirmā lai jo ātrāk atgrieztos, bet viņš skumji noraudzījās tai pakaļ, it kā visa viņa laime un cerības aizlidotu viņai līdz.

OTRA DAĻA

i.

Nākošā gada 1. jūlijā vairs tikko varēja pazīt dzle-

dētavu.

Uzkalniņā starp divām ielejām bija redzama mauritāņu stilā celta ēka, kūjai uz fasādes zelta burtiem mirdzēja: Kazino.

Mazā birztala bija pārvērsta par parku, kas aizstiepās pa pakalni uz Limanes pusi. Plašā terase, ko balstīja siena, stiepās gar visu ēku un pacēlās pār plašo

Overnas līdzenumu; terase viscaur bija greznota ar imitēta marmora vāzēm.

Lejāk starp vīna dārziem šur un tur bija redzamas sešas nelielas mājiņas ar polēta koka fasādēm.

Dienvidu pakalnē milzīga balta ēka jau no tāluma vilināja ceļiniekus, kūpi to varēja saredzēt, jau izbraucot no Riomas. Tā bija lielā Oriola kalna viesnīca. Bet lejāk par viesnīcu kalna pakāpē atradās dārzs, pa kupu plūda no aizas burbuļojošs strauts un solīja slimniekiem brīnumaino izdziedināšanu, kas bija aprakstīta kāda doktora Latona brošūrā Uz fasādes bija uzraksts: Oriola kalna siltās vannas. Uz labā spārna ar mazākiem burtiem bija uzraksts: „Ūdensdziedētava. — Māgas skalošana. — Vannas ar tekošu ūdeni". Bet uz kreisā spārna bija uzraksts: „Mechaniskās ģimnastikas medicīniskais institūts."

Viss tas mirdzēja jaunā, spulgā baltumā, kas apžilbināja. Krāsotāji, ūdens vadu ierīkotāji un zemes racēji aizvien vēl turpināja savus darbus, kaut gan iestāde jau veselu mēnesi bija atklāta.

Panākumi jau pašā sākumā pārspēja visas dibinātāju cerības. Trīs ievērojami ārsti un profesori: Marusels, Klošs un Remizo bija ņēmuši savā aizgādībā jauno dziedētavu un apsolījušies kādu laiku izbraukt uz Bernas biedrības celtajām viesnīcām, kuras administrātori bija nodevuši viņu rīcībā.

Pateicoties viņiem, slimnieku saplūda ļoti oaudz. Milzīgā Oriola kalna viesnīca bija pārpiļdīta.

Kaut gan vannas darbojās jau no jūnija sākuma, tomēr iestādes oficiāla atklāšana bija atlikta uz pirmo jūliju, lai pievilktu pēc iespējas vairāk publikas. Svinībām vajadzēja iesākties ar avotu iesvētīšanu pulksten trijos.. Bet vakarā reprezentācijas izrādei, ballei un uguņošanai vajadzēja pulcināt kā šejienes, tā ari apkārtējo avotu slimniekus, kā arī ievērojamākos KlermonFerranas un Riomas iedzīvotājus.

Kūrzāle, kas atradās kalna galā, pilnīgi nozuda daudzo krodziņu jūrā. Visur zaigoja tikai zilas, sarkanas, baltas un dzeltenas krāsas kā liels, līgojošs mākonis; bet milzīgu mastu galos, kas apņēma aleju, zilā debess dzīlē kā čūskas plandīja milzīgi karogi.

Petriss Martels, kas bija uzaicināts par šī jaunā kazino direktoru, zem šiem karogu mākoņiem iedomājās, ka viņš ir iecelts par pilnīgi valdonīgu kapteini kādam fantastiskam kuģim; viņš rīkoja balti apģērbtos zēnus ar tādu draudīgu pērkoņbalsi, ar kādu admirālis savus kuģus komandē jūras kaujā. Viņa balss grāvienus vējš aiznesa līdz ciemam, un tos tur labi varēja sadzirdēt.

Andermats aizelsies ieradās uz terases. Petriss Martels devās viņam pretī un zemu, kaut cienīgi klanīdamies, sveicināja to.

—  Vai viss noris kārtīgi? — jautāja baņķieris.

—  Viss kārtīgi, direktora kungs!

—   Ja es jums esmu vajadzīgs, tad jūs mani atradīsit galvenā ārsta kabinetā. Mums šodien ir sēde.

Un viņš gāja no kalna lejā. Pie ieejas iestādē uzraugs un kasieris, kuļ*i ari bija šurp pārnākuši no pirmās biedrības, kas bija nolemta iznīkšanai un tādēļ kļuvusi naidīga, jo tā vairs nespēja cīnīties, abi metās saimniekam pretī. Bijušais cietuma uzraugs atdeva kareivisku godu. Kasieris saliecās trijos līkumos kā ubags, kas saņēmis dāvanu.

Andermats jautāja:

—  Vai galvenais ārsta kungs ir šeit?

Uzraugs atbildēja:

—  Jā, prezidenta kungs. Visi jau ir sapulcējušies.

Baņķieris iegāja vestibilā, pagāja gaļām peldētājām un cienīgiem kalpotājiem, pagriezās pa labi, atvēra durvis un iegāja nelielā, stingrā stīlā izturētā istabā, pilnā ar grāmatām un zinātnes vīru krūšu tēliem; visi Anvalā esošie administātīvās padomes locekji jau bija priekšā. Tur bija Andermata sievas tēvs marķīzs, sievas brālis Gontrans, tēvs un dēls Orioli, kuji bija pārvērtušies par kungiem un tērpušies tik gapos melnos svārkos, ka izskatījās ļoti gaja auguma un atgādināja apbedīšanas biroja reklāmas, Pols Bretinjī un doktors Uatons.

Steigā apsveicinājušies, visi apsēdās, un Andermats sacīja:

—  Mums tagad jāizšķir svarīgs jautājums un, proti, jautājums par avotu nosaukumiem. Šinī jautājumā es esmu pavisam citādās domās nekā inspektora kungs. Viņš ieteic trīs galvenos avotus nosaukt trīs ievērojamāko mediķu vārdā, kuri te dzīvo. Protams, tas viņiem glaimotu, aizkustinātu tos un vēl ciešāk viņus piesaistītu mums. Bet ticiet man, kungi, ka tas uz visiem laikiem atgrūstu no mums tos ievērojamos amata brāļus, kuri vēl nav atsaukušies mūsu aicinājumam un kuri mums ar visiem līdzekļiem jāpārliecina par mūsu ūdeņu dziedinātāju spēku. Jā, cienījāmie kungi, cilvēka daba vienmēr ir viena un tā pati, vajag to pazīt un prast to izlietot. Profesori: Plantiro, Uazenārs un Paskals, piemēra pēc es nosaucu tikai šos trīs speciālistus kuņģa un iekšķīgās slimībās, nekad nesūtīs savus slimniekus, savus labākos, ievērojamākos paclentus — prinčus, lielhercogus un sabiedrības lauvas, kuji viņiem sagādā slavu un bagātību, nekad viņi tos nesūtīs ārstēties uz Marusela, Kloša un Remizo ūdeņiem. Šie slimnieki un vispār publika sāks domāt, ka šejienes ūdeņi un tā dziedinātājas spējas atklājuši profesori Remizo, Klošs un Marusels. Cienījāmie kungi, nav šaubu, ka Giblera vārds, kūjā bija nosaukuši pirmo šatelgijonas avotu, ilgu laiku no sākuma atturēja zināmu daļu ārstu no šīs iestādes ieteikšanas, arī tie ārsti, ku]*i tagad pret šo uzplaukušo iestādi izturas labvēlīgi, jau pašā sākumā būtu varējuši to sekmēt.

Tādēļ es vienkārši ierosinu pirmo no atklātiem avotiem nosaukt manas sievas vārdā, bet pārējos Oriola kundzēnu vārdā. Tādā kārtā mums būs Kristiānas, Luīzes un Šarlotes avots. Tas būs ļoti labi un ļoti mīļi. Ko jūs par to teiksit?

Viņa priekšlikums patika pat doktoram Latonam, kas piebilda:

—   Tādā gadījumā varētu lūgt Marusela, Kloša un

Remizo kungu kūmās, un lai viņi ved zem rokas krustmātes.

—  Labi, ļoti labi, — sacīja Andermats.

—  Es tūlīt skriešu pie viņiem. Viņi būs ar to mierā. Es galvoju! Pilnīgi būs ar to mierā. Tātad satiksimies baznīcā pulksten trijos, kur ari saformēsim gājienu.

Un viņš aizgāja gandrīz skriešus.

Marķīzs un Gontrans tūlīt izgāja viņam pakaļ. Abi Orioli arī devās ceļā; galvā viņiem bija gāji cilindri; viņi svinīgi un melni gāja blakām pa balto ceļu, bet doktors Latons griezās pie Pola, kas tikai vakar bija atbraucis, lai piedalītos svinībās.

—        Es jūs, cienījamais, aizkavēju ar nolūku, lai parā dītu jums iestādi, no kuras es sagaidu brīnumus. Tas Ir mans Mechaniskās ģimnastikas medicīniskais institūts.

Viņš paņēma to zem rokas un veda sev līdz. Bet, tikko viņi izgāja koridorā, kalpotājs apturēja doktoru:

—  Rikjē kungs gaida skalošanu.

Vēl pagājušā gadā doktors Latons neatzina kuņģa skalošanu, ktipu slavēja un atzina doktors Bonfils tanī iestādē, kur viņš bija par galveno ārstu. Bet laiks viņa uzskatus bija grozījis un Baradika šļircene kļuva par jaunā inspektora galveno slimnieku mocīšanas riku, kuru viņš ar bērnišķīgu prieku nogremdēja visās ēdamās rīklēs.

—   Vai jūs kādreiz esat redzējuši šo mazo operāciju? — viņš jautāja Polam Bretinjī.

—  Nē, nekad, — tas atbildēja.

—   Iesim, tas ir ļoti interesanti.

Viņi iegāja lietus zālē, kur Rikjē kungs ar savu ķieģeļkrāsas seju jau sēdēja uz krēsla un gaidīja; viņš šogad atkal izmēģināja jaunatvērtos avotus tāpat kā viņš katru gadu izmēģināja jaundzimušās kūrvietas.

Kā senlaiku moceklim viņam bija uzvalks un cieši apstiepts kaut kas līdzīgs gumijas kreklam, kuram vajadzēja viņa drēbes aizsargāt no notraipīšanas un netīrumiem; viņam bija tik nelaimīgs, uztraukts un slimīgs izskats, kāds ir pacientiem pirms operācijas.

Tikko doktors bija ienācis, apkalpotājs tūlīt satvēra kādu cauruli, kas vidū sadalījās trīs daļās un līdzinājās tievai, garai čūskai ar šķeltu asti. Vienu galu viņš piestiprināja pie neliela piegriežņa, kura caurules bija savienotas ar avotu. Otru galu viņš ielaida stikla traukā, kurā vajadzēja saplūst visam šķidrumam, ko iz

pumpēja no slimnieka vēdera; galvenais ārste mierīgi paņēma trešo galu un laipni to lika Rikjē kungam pie mutes, iebāza mutē un, veikli vadīdams, laida aizvien dziļāk un dziļāk, grāciozi piespiezdams ar īkšķi un rādītāju un atkārtodams: — Ļoti labi, ļoti labi, ļoti labi! Iet, iet, lieliski iet!

Apmulsušu skatu, ziliem vaigiem, putām uz lūpām un aizelsdamies Rikjē ieķērās rokām krēslā im pielika visas pūles, lai neizsviestu atpakaļ to gumijas čūsku, kas līda viņa miesā.

Kad viņš jau bija norijis ap pus metra, doktors sacīja:

—   Tagad diezgan. Atgrieziet!

Kalpotājs atgrieza piegriezni; drīz vien slimnieka vēders manāmi uzpampa, jo tas pildījās ar avota silto ūdeni

—  Klepojiet, klepojiet, — sacīja doktors, — lai šķidrums sāk nākt atpakaļ.

Klepošanas vietā nelaimīgais slimnieks krāca un, krampjos raustīdamies, draudēja pazaudēt savas acis, kuras bija pavisam izspiedušās. Pēkšņi uz grīdas blakus krēslam sāka tecēt ūdens. Gumijas čūskai divas astes kļuva tukšākas, un viss šķidrums no vēdera saplūda stikla traukā, kur doktors ar interesi meklēja katarra pazīmes, jo nesagremotā barība bija izskalota atpakaļ.

—  Jums nekad nevajag ēst zaļus zirņus un salātus, — viņš sacīja. — Sevišķi salātus! Jūs tos nevarat sagremot! Arī zemenes nevajag ēst. Es jau desmitreiz esmu noliedzis zemenes ēst!

161

Tas Rikjē saniknoja. Viņš grozījās krēslā, nevarēdams parunāt, jo gumijas čūska tam bija aizpildījusi

11 Ori ola kalns

rīkli. Bet kad pēc skalošanas doktors tam uzmanīgi izņēma no iekšām gumijas čūsku, viņš iekliedzās:

—  Vai tad es esmu vainīgs, ka man katru dienu jāēd visāds draņķis, kas bojā veselību? Jums taču laikam ir jānosaka jūsu pavāram, ko var dot ēst? Ks atbraucu uz jūsu jauno ēdienu māju, jo vecajā briesmīgi slikti baroja, bet varu jums apzvērēt, ka es jūsu milzīgajā Oriola kalna barakā jūtos vēl sliktāk!

Doktoram vajadzēja viņu apmierināt un apsolīties, ka slimnieku ēdienus viņš ņems savā uzraudzībā.

Tad viņš satvēra Polu Bretlnjī aiz rokas un, raudams sev līdz, sacīja:

—   Jūs tūlīt redzēsit, uz cik skaidri racionāliem pamatiem esmu nostādījis speciālo ārstēšanos ar mechanisko ģimnastiku. Jums taču ir pazīstama mana orgānu mērošanas sistēma? Es apgalvoju, ka lielais vairums mūsu slimību ceļas no kaut kāda organa pārmērīgas attīstības, kufš aizņem blakus organa vietu, sašaurina, nomāc to, un īsā laikā iznīcina visa organisma līdzsvaru, kas ir par pamatu visgrūtākām slimībām.

Fiziskā vingrošana kopā ar siltu lietu un vannām ir viens no labākiem līdzsvara atgūšanas līdzekļiem, un ar tā palīdzību pārmērīgi attīstījušos orgānus var samazināt līdz viņu dabiskam lielumam.

Bet kā lai cilvēku piedabū šādai vingrošanai? Staigāšana, jāšana, peldēšana vai airēšana nav tikai fiziska piepūlēšanās; tur visur ir arī morāliska piespiešanās. Prāts vada miesu un liek tai kaut ko darīt vai no kaut kā atturēties. Enerģiski cilvēki ir ļoti kustīgi. Bet enerģija ir apslēpta cilvēka dvēselē, nevis muskuļos. Miesa padodas stiprai gribai.

Mans draugs, nekad nevajag sapņot par to, ka bai

līgos var pārvērst par drošsirdīgiem un gļēvus par uzņēmīgiem. Bet mēs varam gan izdarīt kaut ko pavisam citu, kas ir daudz vairāk par to, ko mēs nespējam: mēs varam iznicināt vīrišķību, dvēseles enerģiju un morālisko spēku, atstājot vienīgi fizisko kustību. Šo morālisko piepūlēšanos es ļoti viegli un ar sekmēm aizpildu ar kādu citu, tīri mechanisku spēku! Vai jūs to saprotat? Ak, ne gluži. Nu, tad ieiesim te!

Viņš atvēra durvis uz plašu zāli, kur stāvēja kaut kādi dīvaini rīki, augsti krēsli, no priežu koka taisīti zirgi, dažādi tēli; visi tie bija pieskrūvēti pie grīdas. Pie visiem šiem priekšmetiem bija vesela sarežģīta zobainu riteņu sistēmas, kas ar griežama kloķa palīdzību varēja sākt kustēties.

Doktors turpināja:

— Redziet. Mums ir pazīstama četrējāda vingrošana, kupu es saucu par dabisku; tā ir: staigāšana, jāšana, peldēšana un airēšana. Katrs no šiem vingrošanas paņēmieniem attīsta zināmus locekļus un īpatnēji ietekmē cilvēku. Redziet, visi šie vingrošanas paņēmieni mums te ir, un šās kustības mēs railam mākslīgi. Vajag tikai atdoties cita gribai un nekā nedomāt, tad var skriet, jāt, peldēt vai airēt veselu stundu no vietas un pilnīgi bez smadzeņu līdzdalības šinī tīrajā muskuļu darbā.

Tanī mirklī ienāca Obrī-Pastērs tik spēcīga vīra pavadībā, kūpam pat muskuļi cauri svārku piedurknēm bija redzami. Inženieris jau bija pilnīgi izplūdis. Gāja viņš, kājas izplētis, rokas no ķermeņa atstiepis un aizelsdamies.

11*

163

Doktors sacīja:

—  Es jums iemācīšu savu sistēmu.

Un, pret slimnieku pagriezies, turpināja:

—      Nu, mans mīļais, ko mēs šodien darīsim? Pastaigāsimies vai jāsim?

Ar Polu sasveicinājies, Obrī-Pastērs atbildēja:

—      Es gribu sēžot pastaigāties, tas mani tā nenogurdina.

Latons turpināja:

—       Mums tiešām ir pastaigāšanās sēžot un stāvot. Pastaigāšanās stāvot ir iedarbīgāka, bet ari vairāk nogurdina. To panāk ar pedāļu palīdzību, uz kuj-iem cilvēks nostājas, ar rokām ieķerdamies sienai piestiprinātos riņķos, lai nezaudētu līdzsvaru. Bet pastaigāšanās sēžot ir šāda.

Inženieris iezvēlās šūpojošā krēslā un ielika savas kājas krēslam piestiprinātās koka kājās, kurām ari bija ierīkotas locītavas. Viņam ar siksnām sajoza gurnus, lielus un pēdas, tā ka viņš vairs nevarēja patstāvīgi kustēties, tad stiprais vīrs atlocītām piedurknēm satvēra riteņa kloķi un sāka to griezt ar visu spēku. Krēsls sākumā līgojās kā laiva, bet pēkšņi kājas sāka kustēties uz priekšu un atpakaļ, izstiepjoties un saliecoties ar apbrīnojamu ātrumu.

—      Viņš skrien, — sacīja doktors un pavēlēja: — Lēnāk, ejiet soļos!

Riteņa griezējs kļuva lēnāks un piespieda inženierim iet lēnāk; gaitas pārmaiņa smieklīgā kārtā pārmainīja arī visas viņa ķermeņa kustības.

Ieradās vēl divi liela auguma slimnieki ari divu apkalpotāju pavadībā ar atlocītām piedurknēm.

Viņus nosēdināja uz koka zirgiem, kuji iekustināti sāka lēkāt uz vietus un riebīgā kārtu kratīt jātniekus.

—       Lēcienos! — sauca doktors. Un iedomātie dzīvnieki sāka svaidīties kā viļņi, paceldamies un nolaizdamies kā kuģi: viņi tā nokausēja abus slimniekus, ka tie abi aizelsušies kā vienā balsī sāka žēli saukt:

—  Diezgan! diezgan! Es vairāk nevaru! Diezgan!

Doktors komandēja:

—  Stāt!

Un piebilda:

—       Atpūtieties drusku! Pēc piecām minūtēm varēs atkal turpināt.

Pols Bretinjī, smieklus valdīdams, ievēroja, ka jātniekiem nemaz nebija karsti, kamēr kalpotāji, kuji grieza riteņus, bija nosvīduši slapji.

—  Vai nebūtu labāk viņus nostādīt mainītās lomās?

Doktors svinīgi atbildēja:

—       It nebūt, mans mīļais. Vajag atšķirt vingrošanu no noguršanas. Rata griezēja kustības nogurdina, kamēr staigātāja vai jātnieka kustības ir ļoti teicamas un patīkamas.

Pols ieraudzīja dāmu sedlus.

—       Jā, — sacīja doktors, — vakara stundas ir iedalītas dāmām. Kungi pēcpusdienās vairs netiek ielaisti. Iesim, es jums parādīšu sauso peldēšanu.

Vesela rinda dēļu, kas bija viens pie otra pieskrūvēti galos un vidū, izstiepās rombos un sarāvās kvadrātos kā bērnu rotaļa ar zaldātiņiem uz dēlīša; trīs peldētājus varēja reizē izstiept gājumā vai saraut īsākus.

Doktors runāja:

—       Man jums nemaz nav jāpierāda sausās peldēšanās priekšrocības, jo te miesa tiek slapja tikai no sviedricin, tātad peldētājam ii nemaz nav jābaidās no saaukstēšanās vai reumatisma.

Ienāca kalpotājs, kas bija doktoru meklējis v*» pasniedza tam kartīti.

—       Mans draugs hercogs Ramā. Man jāiet. Atvainojiet!

Pols, palicis viens, sāka apskatīties. Abi jātnieki jāja atkal. Obrī-Pastērs vēl aizvien staigāja; bet trīs avernieši, aizelsušies un sviedrus slaucīdami, grieza riteņus un kratīja savus pacientus. Šķita, ka viņi maļ kafiju.

Izgājis ārā, Bretinjī ieraudzīja doktoru Onoru, kas kopā ar sievu novēroja gatavošanos uz svētkiem. Viņi tērzēja, noraudzīdamies uz karogiem izgreznoto kalnu.

—      Vai gājiens tiks baznīcā sarīkots? — jautāja doktora kundze.

—   Jā, baznīcā.

—   Pulksten trijos?

—   Pulksten trijos.

—   Vai profesori arī būs tur?

—  Jā. Viņi pavadīs krustmātes.

Tad viņu apturēja dāmas Pailes. Tad vēl tēvs un meita Monekjū. Bet viņš bija norunājis brokastot vienatnē kazino, telpās kopā ar savu draugu Gontranu, tad viņš nesteigdamies gāja turp. Pols tikai vakar atbrauca un ar savu draugu nebija ticies veselu mēnesi. Viņš gribēja tam tikai izstāstīt neskaitāmos piedzīvojumus mīlestībā un kāršu spēlē.

Viņi tērzēja līdz pulksten pus trim, kad Petriss Martels vēstīja, ka jāiet uz baznīcu.

—  Iesim pēc Kristiānas! — sacīja Gontrans.

—  Iesim! — atbildēja Pols.

Viņi to atrada pie viesnīcas. Viņai bija iekrituši vaigi un grūtas sievietes tumšā miesas krāsa, bet viņas resnais vidus liecināja, ka tā jau vismaz sešus mēnešus ir gaidībās.

—   Es jūs gaidīju, — viņa sacīja. — Viljams aicināja agrāk. Viņam šodien tik daudz darīšanu.

Viņa pacēla uz Polu savas mīlestības pilnās acis un paņēma to zem rokas.

Viņi gāja lēni, vairīdamies no akmeņiem.

—   Cik es esmu kļuvusi smaga! — viņa runāja. — Es nemaz vairs nemāku iet! Un man ir bailes paklupt.

Viņš nekā neatbildēja, bet tikai centās to pieturēt, izvairīdamies no viņas skatiem, kuj-us tā nemitīgi uz viņu raidīja.

Lielā ļaužu drūzma viņus sagaidīja pie baznīcas durvīm.

Andermats iesaucās:

—   Taču beidzot! Taču beidzot! Nāciet ātrāk! Kārtība būs šāda: pa priekšu divi zēni, tad divi dziedātāji,

krusts, svētais ūdens, garīdznieks, aiz viņiem Kristiāna ar profesoru Klošu, Luīzes kundzene ar profesoru Remizo un Šarlotes kundzene ar profesoru Maruselu. Viņiem sekos administratīvā padome, medicīniskais personāls un pašās beigās publika. Vai visi saprata? Uz priekšu!

Garīdzniecība iznāca no baznīcas un nostājās gājienam priekšgalā. Gafš kungs ar sirmiem, atpakaļ atsukātiem matiem, — īsts zinātnieks pēc akadēmijas noteikumiem, — piegāja Andermata kundzei un zemu

paklanījās.

Nostājies taisni, viņš soļoja tai blakus ar kailu galvu, izrādīdams savus kuplos zinātnieka matus un svinīgi turēdams rokā cilindru, it kā viņš franču komēdijā būtu mācījies staigāt un izrādīt ļaudīm savu Goda leģiona rozeti, kas tomēr bija par lielu pieklājīgam cilvēkam.

Viņš centās būt uzmanīgs pret savu dāmu:

—  Cienītā kundze, man jūsu laulāts draugs stāstīja par jums un jūsu stāvokli, kas viņu zināmā mērā uztraucot. Viņš man arī stāstīja par jūsu nezināšanu un šaubām attiecē uz dzemdēšanas laiku.

Viņa nosarka līdz matu galiem un apmulsusi izdvēsa:

—  Jā, es sāku sevi turēt par māti jau ilgi priekš tam, kad tas patiesībā notika. Tagad man viss ir sajucis… Es nekā nezinu…

Kāda balss viņiem aiz muguras runāja:

—  Šai dziedētavai būs liela nākotne. Els jau tagad novēroju pārsteidzošus rezultātus.

Tas bija profesors Remizo, kas sarunājās ar savu dāmu, Luīzi Oriolu. Viņš bija maza auguma, ar dzelteniem, nekārtīgi sasukātiem matiem un slikti pašūtos svārkos, kādēļ viņš atstāja nekārtīga zinātnieka iespaidu.

Profesors Marusels, kas gāja zem rokas ar Šarloti Oriolu, bija skaistulis bez bārdas un ūsām; viņš bija rūpīgi ģērbies, vienmēr smaidošs, padrukns, un viņa gludi noskūtais sejs neatgādināja ne garīdznieku, nedz aktieri, kā tas bija ar doktoru Latona seju

Tālāk nāca minerālūdeņu administrācija ar Andermatu priekšgalā, un no visas viņu grupas krasi atšķīrās abu Oriolu milzīgie galvas tērpi.

Viņiem sekoja vēl vesels bars cilindros; tie bija Anvalas medicīniskais personāls, starp kuriem tomēr trūka doktora Bonfila, bet kūja vietu aizstāja divi jauni ārsti; tie bija: doktors Blaks, vecs, neliels vīriņš, gandrīz rūķītim līdzīgs, kūja pārmērīgā dievticība pārsteidza visu apkārtni jau no pašas pirmās viņa atbraukšanas dienas, — un doktors Mazelli, itālietis, kas kalpoja viņa ekselencei hercogam de Barnā, bet citi mēdza teikt, ka viņš kalpojot viņas ekselencei hercogienei.

Viņiem sekoja ļaudis: peldu viesi, zemnieki un apkārtējo ciemu iedzīvotāji.

Avotu iesvētīšana nevilkās ilgi.

Abats Litrs apslacīja viņus vienu pēc otra ar ūdeni, par ko doktors Onora nosmējās, ka abats ar chlornātrija palīdzību cenšoties ūdenim pievienot jaunas īpašības. Tad visi speciāli uzaicinātie pulcējās plašajā lasāmā zālē, kur viņiem pasniedza brokastis.

rols sacīja Gontranam:

—  Cik daiļas ir kļuvušas abas mazās Orio!u kundze nes.

—   Viņas ir buriigu», mans draugs.

—   Vai jūs neesat redzējis direktora kungu? — jaunekļiem jautāja bijušais cietuma uzraugs.

—  Viņš ir tur kaktā.

—  Lieta tā, ka vecais Kloviss ir sapulcējis daudz ļau žu pie durvīm.

Jau ejot uz avotiem, visa procesija gāja garām vecam kroplim, kas pagājušo gadu ārstējās, bet kuram no tā laika trieka vēl vairāk pieņēmusies. Viņš apturēja ļaudis uz ceļa un stāstīja tiem visu notikušo:

—        Šis ūdens patiesībā nekur neder; tiesa, tas izdziedē, bet tad visa slimība atkal nāk atpakaj un ar daudz lielāku niknumu. Man bija beigtas kājas, bet tagad ar visu ārstēšanos es esmu ari rokas pazaudējis. Un kājas man ir kļuvušas kā no dzelzs, tās drīzāk var salauzt, ne saliekt.

Izmisušais Andermats jau mēģināja viņu iesēdināt, saukdams pie tiesas par Oriola kalna ūdeņu noniecināšanu un naudas izspiešanu, bet viņam neizdevās panākt nedz vecā kropļa notiesāšanu, nedz arī izdevās aizbāzt tam muti.

Tikko viņam paziņoja, ka vecis pļāpā pie iestādes durvīm, viņš tūlīt devās, lai aizbāztu tam muti.

Uz ceļa ļaužu pūlī bija dzirdamas saniknotas balsis. Ap viņu visi drūzmējās, lai to redzētu un lai dzirdētu, ko viņš stāsta» Dāmas jautāja: — Kas viņš tāds ir? — Kungi atbildēja: — Tas ir slimnieks, kuj*u šejienes ūdens tik tālu novedis. — Citi atkal domāja, ka kāds bērns ir sabraukts. Daži runāja par krītamo kaiti, kas esot uznākusi kādai nabaga sievietei.

Andermats izgāja caur pūli, pēc paražas neatlaidīgi spiezdams savu apaļo vēderu starp citiem vēderiem. Gontrans vienmēr teica: — Ar to viņš pierāda bumbas pārākumu par asiem priekšmetiem.

Vecais Kloviss, uz grāvja malas sēdēdams, sūdzējās par sāpēm, vaidēja un stāstīja par savām ciešanām, bet abi Orioli, atšķirdami visus ļaudis no Klovisa, stāvēja viņa priekšā un nevaldāmās dusmas lamāja un draudēja tam, kliegdami pilnā kaklā.

— Tas nav tiesa, — kliedza Koloss, — jo šis blēdis un nelietis caurām naktīm skraida apkārt pa mežiem.

Bet vecais kroplis nemitīgi atkārtoja savu, un viņa dzēlīgā balss bija dzirdama cauri visiem abu Oriolu kliedzieniem:

—  Labie kungi, viņi mani ir nobendējuši, ar savu ūdeni nobendējuši. Ar varu viņi mani uzpirka pagājušā gadā. Un redzat, cik tālu es tagad esmu nokļuvis, kāds

es izskatos!

Andermats palūdza apkārtējos apklust un, kroplim pieliecies un cieši tam acīs raudzīdamies, runāja:

—  Ja jums ir sliktāk, tad tā ir jūsu pašu vaina, vai jūs dzirdat? Bet, ja jūs тал paklausīsit, tad es jums galvoju, ka izdziedināšu jūs ar piecpadsmit vai divdesmit. vannām. Atnāciet pie manis dziedētavā, kad tur neviena nebūs, un mēs, brālīt, to lietu nokārtosim. Bet tagad turiet muti ciet!

Vecais saprata. Viņš apklusa un tikai pēc brīža piebilda:

—    Es esmu ar mieru vēlreiz pamēģināt. Tad redzēsim!

Andermats paņēma abus Oriolns pie rokas un ātri aizveda, bet vecais Kloviss palika zālē guļam, savus kruķus nosviedis blakus un piemiegtām acīm vērdamies saulē.

Ap viņu vēl arvien drūzmējās. Kungi to izjautāja, bet viņš neatbildēja, it kā nedzirdētu un nesaprastu; tagad šī viltīgā ziņkāre drīz vien viņam apnika, un viņš ķērcošā balsī sāka dūkt bezgalīgu dziesmu nesaprotamā izloksnē.

Pūlis drīz vien izklīda. Viņu vēl ilgi apbrīnoja tikai daži bērni, ar pirkstiem urbinādami savus degunus.

Kristiāna bija ļoti nogurusi un gāja atpūsties; Pols un Gontrans pastaigājās pa jauno parku starp viesiem. Pēkšņi viņi ieraudzīja māksliniekus, kuri arī bija atstājuši veco kazino un pievienojušies jaunās vietas uzlecošajai zvaigznei.

Odelena kundze, kas tagad bija uzposusies, pastaigājās ar savu māti un izlikās cienījama dāma. Petinivels no Vodevilas amizējās ar abām dāmām, bet aiz viņiem nāca Lapalms no Bordo Lielā Teātja, strīdēdamies ar neglābjamiem muzikantiem — maestro Senlandrī, pianistu šave'u, f'autistu Nuaro un kentrabasistu Nikordī.

Ieraudzījis Polu un Gontranu, Senlandrī devās pie viņiem. Pagājušā ziemā īsiņš gabaliņš no viņa muzikālajiem sacerējumiem bija atskaņots kaut kādā mazā ekscentriskā teātrī; prese par viņu bija atsaukusies labvēlīgi un tādēļ viņš tagad uz Masnē, Reijeru un Guno raudzījās no augšienes.

Viņš tiem labvēlīgā sajūsmā sniedza pretī abas savas rokas un tūlīt izstāstīja savu strīdu ar sava paša vadītā orķestra dalībniekiem.

— Jā, mans mīļais, nu ir beigas, beigas, beigas vecās skolas pārstāvjiem. Melodistu laiks ir pagājis. Tas beidzot ir jāsaprot.

Mūzika ir jauna māksla. Un melodija viņā ir tikai pirmā murmināšana. Nesa jēgu ausis mīl ritumelus. Viņi tanīs atrod apmierinājumu kā bērni vai mežoņi. Te vēl jāpiebilst, ka pūļa ausis, naīvās publikas ausis un un neattīstītās ausis aizvien mīlēs dziesmiņas un vispār melodijas. To baudu var salīdzināt ar tīksmi, kuju izjūt pastāvīgie kafejnīcu koncertu apmeklētāji

Lai jūs mani labāk saprastu, es minēšu piemēru. Zemnieka acis mīl spilgtas krāsas un rupjas gleznas. Izglītota pilsoņa, bet ne mākslinieka acis, mīl pretenciozas ēnas un sentimentālus sižetus; bet izsmalcinātā mākslinieka acis mīl, saprot un atšķir toņu noskaņojumu un

noslēpumaino ēnu akordus, kas citiem nav saredzami.

Tas pats ir ari literatūrā: šveicari lasa notikumu pilnos romānus, parastie pilsoņi mii alzrāvīgus gabalus, bet īstie literatūras pazinēji atzīst tikai mākslinieciskas grāmatas, kas citiem nav saprotamas.

Kad vienkāršs cienītājs sāk ar mani runāt par mūziku, es viņu varu aiz dusmām nosist. Bet ja tas vēl notiek operā, es viņam prasu:

—   Vai jūs varat man pateikt, vai trešā vijole trešā cēliena sākumā neuzņēma nepareizu noti? — Nevaru. — Tad turiet muti ciet! Jums nav dzirdes. Cilvēkam, kurš nedzird visu orķestra ansambli kopā un katru instrumentu par sevi, nav dzirdes un viņš nav mūziķis. Tā tas ir! Sveiki!

'Viņš apgriezās uz papēža apkārt un turpināja:

—   Māksliniekam visa mūzika ir akordā. Ak, mans mīļais, daži akordi mani padara ārprātīgu un ielej manī neizteicamas laimes straumes. Tagad mana dzirde ir tik izsmalcināta, tik gatava un tik nobeigta, ka es galu galā esmu iemīlējis dažus nepareizus akordus kā īsts cienītājs, kuram pārsmalcinātā garša nokļuvusi jau izvirtībā. Es arī sāku izvirst un meklēt savai dzirdei ārkārtīgus kairinājumus! Ak, mani draugi, dažas nepareizas notis sagādā tādu baudījumu! Dziļu un neveselīgu baudījumu! Kā tās pacilā, kā satricina nervus, kā kutina ausis… ak, kā kutina!..

Lielā sajūsmā viņš berzēja rokas un sāka dziedāt:

—  Jūs dzirdēsit manu operu, — manu operu, — manu operu. Jūs dzirdēsit manu operu.

Gontrans iejautājās:

—   Vai jūs rakstāt operu?

—   Jā, Iet jau uz beigām.

Pēkšņi atskanēja Petrisa Martela komandējošā balss:

—      Vai jūs saprotat? Tātad izšķirts: dzeltenā raķete, un jūs tūlīt iesāksit!

Viņš izstāstīja visiem par uguņošanu. Daži piegāja pie viņa, un viņš tiem kaut ko izskaidroja un ar izstieptu roku norādīja uz baltiem koka stabiņiem viņpus ielejas pie aizas, it kā draudēdams ienaidnieka flotei.

—       Uguņošana būs no turienes. Es uguņotājam par vēlēju jau pulksten pusastoņos būt savā vietā. Tikko beigsies izrāde, es no šejienes signalizēšu ar dzeltenu raķeti, un tad viņam jāaizdedzina pirmā figūra.

Pienāca marķīzs un sacīja:

—  Es iešu un izdzeršu glāzi ūdens.

Pols un Gontrans gāja viņiem līdz, un viņi soļoja no kalna lejā, tuvodamies dziedētavai, viņi redzēja tur veco Klovisu ieejam; viņu pieturēja abi Orioli, bet tiem sekoja Andcrmats un doktors; katrreiz, zemi ar kājām skarot, Kloviss sāpēs savieba savu seju.

—  Iesim! — sacīja Gontrons. — Tas ir interesanti.

Kropli nosēdināja krēslā, un Andermats viņam sa-

cija:

—      Lūk, ko es jums, vecais blēdi, piedāvāju. Jūs katru dienu ņemsit divas vannas un jums jātiek driz veselam. Un tikko jūs sāksit staigāt, jūs dabūsit divi simti franku.

Kroplis sāka vaidēt.

—  Kājas man ir kā no dzelzs, dārgais kungs.

Andermats pavēlēja viņam klusēt un turpināja:

—      Klausaities… Katru gadu jūs saņemsit divi simti franku līdz pašai nāvei. Dzirdiet! Līdz pašai nāvei, ja būsit ar mieru izmēģināt mūsu ūdens dziedinātāju spēku.

Vecais nevarēja izšķirties. Pastāvīga ārstēšanās izjauca visus viņa dzīves plānus.

Šaubīdamies viņš jautāja:

—       Bet ja… ja jums te ir slēgts… un es atkal saslimstu. .. tad es nekā nevaru… jo jūsu ūdens… ir noslēgts.

Viņu pārtrauca doktors Latons, kas griezās pie Andermata, sacīdams:

—       Lieliski! Mēs viņu ārstēsim katru gadu. Tas būs vēl labāk, jo parādīs, ka katru gadu jābrauc un jāārstējas. Lieliski! Tātad nolemts!

Bet vecis atkal atkārtoja:

—       Tas nebūs labi, mījie kungi. Man kājas ir kā no dzelzs…

Doktoram ienāca prātā jauna doma:

—      Vai es lai nelieku viņam izņemt cauri kādu seansu sēdošās staigāšanas? Tas paātrinātu vannu iedarbību. Būs jāpamēģina.

—       Lieliska ideja, — sacīja Andermats un piebilda: — Tagad, Klovisa tēv, jūs varat iet, bet tikai neaizmirstiet mūsu norunu!

Vecis vaidēdams aizgāja. Uznāca vakars, un visi Oriola kalna administratori gāja pusdienā, jo teātra izrāde bija nolikta pulksten pus astoņos.

Iirāde notika jaunā kazino lielajā zālē, kur varēja saiet tūkstošiem skatītāju.

Pulksten septiņos jau sanāca tie, kuriem nebija biļetes uz numurētām vietām.

Pus astoņos zāle jau bija pilna, un priekškars pacēlās, lai varētu nospēlēt joku divās ainās; pēc tam nāca Senfan<T ri operete, kurā piedalījās dziedātāji, kas speciāli šim gadījumam bija atbraukuši no Višī.

Kristiānai, kas sēdēja pirmajā rindā starp tēvu un viru, bija neizsakāmi karsti.

Viņa ik mirkli atkārtoja:

—   Es vairs nevaru! Es vairs nevaru!

Pēc joka, kad iesākās operete, viņai k]uva nelabi un tā, pret vīru pagriezusies, sacija:

—  l>ārgais Vili, man būs jāiet prom. Es smoku nnst!

Baņķieris bija izmisis. Viņš visādi pūlējās, 1 . svētki noritētu gludi kā pa diegu.

—       Pacieties līdz beigām! — viņš sacīja. — Es tevi ļoti lūdzu. Tava aiziešana visu izjauks. Tev taču jāiet cauri visai zālei.

Bet Gontrans, kas kopā ar Polu sēdēja viņiem aiz muguras, to dzirdēja. Viņš pieliecās māsai:

—  Vai tev ir karsti? — viņš jautāja.

—  Jā, es smoku.

—  Labi. Pagaidi! Tu tūlīt gavilēsi.

Netālu no viņa bija logs. Viņš pakāpās uz krēsla un, neviena nepamanīts, izlēca pa to.

Tad viņš iegāja tukšā kafejnīcā un uzmeklēja atvilktnē Petrisa Martela paslēpto signāla raķeti, paņēma to un, līdz krūmiem noskrējis, aizdedzināja.

Dzeltena liesma uzskrēja debesis, slaidi vīdamās un piebērdama debesis ar ugunsiietu.

Gandrīz tai pašā mirklī uz tuvākā kalna nodunēja kā šāviens, un vesela zvaigžņu bezgalība plūda uz debesīm.

Zālē, kur vēl skanēja Senlandrī akordi, kāds iesaucās:

—   Raķetes laiž!

Tie, kas sēdēja tuvāk pie durvīm, steidzīgi piecēlās

un klusi izgāja. Citi vērās logos, bet nekā neredzēja, jo visi logi bija uz Limanas pusi.

Visi jautāja:

—  Vai tas tiesa? Vai tas tiesa?

Nepacietīgā un kumēdiņus mīlētāja publika uztraucās.

Kāda balss no āra sauca:

—   Tiesa, raķetes laiž!

Vienā mirklī visa zāle bija kājās. Visi devās uz durvīm, grūstījās un lamājās, ka netiek laukā, saukdami:

—  Ejiet ātrāk! Ātrāk!

Drīz vien visi jau bija parkā. Vienīgi pārkaitinātais Senlandrī diriģēja joprojām savu jau pusizjukušo orķestri. Bet ārā ugunīgās saules sacentās ar romiešu svecēm.

Pēkšņi pērkondimdoša balss trīsreiz sauca:

—       Metiet mieru, velns lai parauj! Metiet mieru, velns lai parauj! Metiet mieru, velns lai parauj!

Tanī mirklī uz kalna uzliesmoja milzīgas bengāliskās ugunis, apgaismodamas pa labi sarkanā, bet pa kreisi zilā gaismā klintis un kokus; tanī mirklī uz kazino terases uz vienas no neīstā marmora vāzēm varēja redzēt satriekto Petrisu Martelu, bez cepures, dūres vicinot un kliedzot.

Kad apdzisa spilgtā gaisma, bija redzamas tikai īstās zvaigznes; bet tūlīt atkal uzliesmoja cita figūra, un Pcti-Lss Martels, nolēcis ,emē, kliedza:

—      Kāda nelaime! Kāda nelaime! Ak Dievs, kāda nelaime!

177

Viņš gāja starp ļaudīm trāģiski žestikulēdams un iiur;-s "a gai«u vicinādams; viņš bija saniknots un nemitīgi atkārtoja:

12 Oriola kalns

—  Kāda nelaime! Ak Dievs, kāda nelaime!

Kristiāna paņēma Polu zem rokas, un viņi g~āja,

lai apsēstos brīvā gaisā; viņa ar sajūsmu noraudzījās uz raķetēm, kas skrēja debesīs.

Pēkšņi pienāea brālis un sacīja:

—  Nu, vai nav jauki? Tu atzīsti, ka tas ir jautri?

Viņa čukstēja:

—  Vai tiešām tu to izdarīji?

—  Protams, ka es. Vai nav veikli?

Viņa pasmējās un atzina, ka tas tiešām ir jautri. Bet tanī mirklī pienāca Andermats un izskatījās galīgi satriekts. Viņš nevarēja saprast, kas šo triecienu ir devis. No atvilktnes bija izzagta signāla raķete. Tādu nelietību ir varējis izdarīt tikai kāds vecās biedrības emisārs vai doktora Bonfila aģents!

Viņš runāja:

—      Tas ir šausmīgi, šausmīgi! Raķetes par divi tūkstoši trīs simti frankiem ir izputinātas, pilnīgi izputinātas!

Gontrans pretojās:

—       Nē, mans draugs, labi aprēķinot, zaudēta ir tikai viena ceturtā daļa, vai, vissliktākā gadījumā, viena trešā daļa, kas ir tikai septiņi simti sešdesmit seši franki. Bet jūsu viesi raķetes ir redzējuši par tūkstoš pieci simti trīsdesmit diviem frankiem. Tas nemaz patiesībā nav tik liels zaudējums.

Baņķieris savas dusmas izgāza uz sievas brāli. Viņš satvēra to aiz rokas un skarbi sacīja:

—       Man ar jums kas nopietni jārunā. Ja jau nu es jūs esmu notvēris, tad pastaigāsimies pa parku. Es jūs aizkavēšu tikai piecas minūtes.

Tad, pagriezies pret Kristiānu, viņš sacīja:

—      Bet jūs, mana dārgā, es uzticu mūsu drauga Bretinjī gādībai; tikai nepalieciet ilgi ārā, saudzējiet sevi! Jūs zināt, ka varat ātri apsaldēties. Esiet uzmanīga, esiet uzmanīga!

—  Nebaidieties, mans draugs! — viņa izdvēsa.

Andermats ar Gontranu aizgāja.

Tikko viņi bija no ļaužu pūļa laukā un vienatnē, tie apstājās, un baņķieris iesāka:

—      Mans draugs, es gribu ar jums parunāt par jūsu finanču stāvokli.

—  Par manu finanču stāvokli?

—  Jā. Vai jūs pazīstat savu finanču stāvokli?

—   Nē. Bet jūs pazīstat, jo jūs man aizdodat naudu.

—       Jā, es to tiešām ļoti labi pazīstu! Tādēļ arī es tagad ar jums runāju.

—       Man šķiet, ka laiku jūs esat izvēlējies ne visai izdevīgu … Kad notiek uguņošana!

—      Gluži otrādi, reize ir ļoti izdevīga. Es ar jums runāju ne pa uguņošanas laiku, bet pirms balles…

—  Pirms balles? Tad es nekā nesaprotu!

—       Paklausieties un jūs sapratīsit. Jūsu stāvoklis ir šāds: jums nav un arī nebūs nekad vairāk cita nekā kā tikai parādi…

Gontrans kļuva nopietns:

—  Jūs man to pasakāt drusku rupjā kārtā.

—       Jā, bet tas ir vajadzīgs. Uzklausiet: jūs esat nodzīvojis visu savu mantojumu, ko saņēmāt no mātes. Bet par to nerunāsim.

—  Nerunāsim par to!

12*

179

—   Kas attiecas uz jūsu tēvu, tad viņam ir trīsdes

mit tūkstoš franku gada ienākuma, tātad apmēram astoņi simti tūkstoš franku liels kapitāls. Skaidrs, ka pēc viņa nāves jūs saņemsit apmēram četri simti tūkstoš franku. Bet man jūs esat parādā simts deviņdesmit tūkstoš franku. Bez tam jūs esat parādā augļotājiem …

Gontrans dzēlīgi iebilda:

—  Sakiet — žīdiem.

—   Labi, žīdiem, kaut gan starp viņiem ir arī svētās Sulpīcijas baznīcas uzraugs, kas ir griezies pie mācītāja, lai tas būtu par vidinieku starp viņu un jums, bet mani tādi nieki neinteresē. Tātad jūs augļotājiem, žīdiem vai katoļiem esat tikpat daudz parādā. Teiksim, pusotra simta tūkstoš franku, par kuj-iem jūs maksājat augļus, turpinādami aizņemties; protams, atskaitot manu parādu, par ku)-u jūs augļus nemaksājat.

—  I'areizi, — atbildēja Gontrans.

—   Redzat, ka jums nekā nav.

—  Tiešām, nekā nav… izņemot manu svaini.

—   Jūsu svainim jau ir apnicis jums mūžīgi naudu dot.

—  Nu, un tad, mans mīļais, tas vienkāršais zemnieks, kas dzīvo vienā no šīm būdām, ir bagātāks par jums.

—  Pilnīgi pareizi… bet tālāk?

—   Tālāk… tālāk… ja rit nomirtu jūsu tēvs, tad jums cits nekas neatliktos, kā maizes kumosa dēļ iestāties manā bankā par kalpotāju, vai jūs saprotat? Un ari tā būtu tikai aizmaskota pensija, kuni es jums izmaksātu.

Gontrans sirdīgi atcirta:

—   Dārgais Viljam, man tas viss ir apnicis. Es visu to zinu ne sliktāk par jums un tādēļ vēlreiz uzsveru, ka jūs esat izvēlējies pavisam neizdevīgu laiku, lai visu to man ar tādu aklumu atgādinātu.

—   Atļaujiet man pabeigt! Ts'o šī stāvokļa jūs varat izkulties tikai ar precēšanos. Bet, neraugoties uz jūsu skanīgo, kaut gan neievērojamo vārdu, jūs tomēr esat slikts kandidāts. Jo jūsu vārds tomēr nav no tiem, par kuru bagātu, mantiniece, kaut arī žīdiete, samaksātu ar savu mantu. Jums jāatrod pieklājīga un bagāta sieva, bet tas nemaz nav tik viegli…

Gontrans viņu pārtrauca:

—   Sauciet viņa drīzāk vārdā, tas būs labāk!

—   Labi: viena nc vecā Oriola meitām, pēc izvēlas Taisni tādēļ par visu es ar jums runāju pirms balles.

—   Bet tagad izstāstiet pamatīgāk! — sacīja (iontrans.

—   Ļoti vienkārši. Jūs redzat, kādi panākumi man ar šo iegādi ir jau sākumā. Bet ja manā« vr,", pareizāk, mūsu rokās būtu visa tā zeme, ko sev paturēja šis viltnieks, es to pārvērstu par zeltu. Par tiem vīna dārziem vien, kas atrodas starp dziedētavu un viesnīcu, kā arī starp viesnīcu un kazino, es rītu pat samaksātu miljonu franku, jā, es, Andermats! Bet visi šie vīna dārzi un pakalnes nāk meitenēm pūrā līdz. Man pats tēvs nesen par to stāstīja un taču ne bez nolūka. Lūk, tā… ja jūs gribētu, mēs varētu tikt pie lielas bagātības.

Gontrans, kā pārdomādams, runāja:

—  Tas var būt; par to es padomāšu.

—        Padomājiet gan, mans draugi;, un neaizmirstiet, ļ» es par ko runāju, tad tas tā arī patiesībā ir, jo es par to jau esmu domājis un zinu visas iespējas, kā arī neapšaubāmās sekmes.

Bet Gontrans, roku izstiepis, iesaucās, it kā būtu visu jau aizmirsis, ko baņķieris tam sacīja:

—  Redziet! Cik tas ir skaisti!

Aizdegās vesela uguns jūra, kas atgādināja pili, uz kuras karoga ar ugunīgi kvēlojošiem burtiem bija rakstīts: O r i o I a kalns, liet pretējā pusē, kā priecādamies par šo skatu, pār līdzenumu lēca tikpat sarkans mēness. Kad degošā ugunspils pēc dažiem mirkļiem sabruka kā uzspridzināts kuģis, šķiezdams gaisā fantastiskas zvaigznes, tad mēness viens, miera pilns t:n apaļš, palika pie horizonta.

Publika skaļi aplaudēja un kliedza:

—  Urrā! Bravo! Bravo!

Andermats pēkšņi sacīja:

—       Iesim, mans draugs, un atklāsim balli! Vai jūs vēlaties būt man pretpāris pirmā kadriļā?

—  Protams, dārgais māsas vīriņ!

—       Ko jūs esat nodomājis uzaicināt? Es dejošu ar hercogieni de Ramu.

Gontrans vienaldzīgi atbildēja:

—  Es uzlūgšu Šarloti Oriolu.

Viņi gāja atpakaļ. Kad tie gāja gar to vietu, kur bija atstājuši Kristiānu un Polu Brctinjī, tad redzēja, ka to vairs tur nav.

Viljams sacīja:

—      Viņa ir paklausījusi manam padomam un aizgājusi gulēt. Viņa bija šodien ļoti nogurusi.

Un viņš iegāja lielajā zālē, kuņi kalpotāji pa uguņošanas laiku jau bija uzposuši.

Bet. Kristiāna it nemaz nebija aizgājusi gulēt, kā domāja viņas vīrs.

Tikko viņi palika vienatnē, Kristiāna, spiezdama Pola roku, klusi čukstēja:

—      Beidzot tu atbrauci, es tevi gaidīju veselu mēnesi. Katru rītu es sev jautāju: vai es viņu šodien redzēšu? Kādēļ tu, mīļais, tik i!gi nebrauci?

Viņš apmulsis atbildēja:

—  Man bija dažādas darīšanas un darbi.

Vēl tuvāk pieliekusies, viņa čukstēja:

—       Nav labi pamest mani vienu te, sevišķi vēl tagadējā stāvoklī.

Viņš drusku atvirzījās ar savu krēslu.

—       Būsim uzmanīgāki, mūs var ieraudzīt, jo raķetes apgaismo visu apkārtni.

Viņa par to nedomāja un runāja:

—  Es tevi tā mīlu!

Un tad, priekā drebēdama, piebilda:

—       Ak, es esmu tik laimīga, tik laimīga atrasties te kopā ar tevi! Vai tu saproti? Pol, kāda tā ir laime! Kā mēs mīlēsim viens otru!

Viņa tikko dzirdami nopūtās kā viegla vēsma.

—       Man ir tāda neprātīga vēlēšanās tevi skūpstīt. Es taču tevi tik sen neesmu redzējusi!

Bet tad pēkšņi, ar kaislīgas sievietes enerģiju, kura grib, lai paklausa, sacīja:

—      Klausies, es gribu … dzirdi… tūlīt kopā ar tevi iet uz to vietu, kur mēs pagājušā gadā atvadījāmies! Atminies — uz Larošas-Pradjēras ceļa?

Viņš pārsteigts atbildēja:

—       Tas ir neprātīgi, jo tu tikko vari paiet. Tu taču visu dienu esi staigājusi! Tas būtu neprātīgi, un es to nepieļaušu!

Viņa piecēlās un noteica:

—      Es tā gribu. Ja tu nenāksi man līdz, es iešu viena pati.

Un, uz uzlēkušo mēnesi norādīdama, piebilda:

—      Redzi, taisni tāds pats vakars kā toreiz! Vai atmini, kā tu skūpstīji manu ēnu?

Viņš centās to atrunāt.

—       Kristiāna … klausies… tas taču smieklīgi… Kristiāna!

Ne vārda neteikusi, viņa gāja uz vīna dārzu pusi. Viņš pazina tās mierīgo gribu, kuru neviens nevarēja sašķobīt: viņš pazina arī zilo acu un gaišmates sievietes zemās pieres skaisto ietiepību, kuju nekādi šķēršļi nevarēja atturēt, un tādēļ ņēma to zem rokas, lai atbalstītu ceļā.

—  Bet, Kristiāna, ja mūs kāds ieraudzīs?

—      Pērn tu tā nerunāji. Visi taču ir svētkos. Mēs nāksim drīz atpakaļ, un neviens nemaz nemanīs mūsu aiziešanu.

Vajadzēja kāpt augšā pa akmeņaino taku. Viņa smagi pūta un ar visu spēku uzgulās tam uz rokas, uz katra soļa atkārtodama:

—  Kāda tīksme, kāda tīksme ir tā ciest!

Viņš apstājās un gribēja vest to atpakaļ, bet viņa neklausīja.

—       Nē, nē. Es esmu laimīga! Tu to nevari saprast! Klausies… es jūtu, kā viņš kustas… mūsu bērns…

tavs bērns… kāda laime!… Dod man roku… vai tu jūti?

Viņa nevarēja saprast, ka šis cilvēks bija no mīļāko, bet ne no tēvu sugas. No tā mirkļa, kad viņa kļuva grūta, viņš sāka no tās attālināties, sajuzdams nepārvaramu riebumu. Viņš jau agrāk ne vienreiz vien bija teicis, ka sieviete, kura metusies uz bērnu ražošanu, vairs neesot mīlestības cienīga. Mīlestībā viņu visvairāk valdzināja divu siržu lidojums pēc nesasniedzama ideāla, divu dvēseļu garīga saplūšana un viss tas šķietamais un neiespējamais, ko kaislībā ielej dzejnieki Fiziskā sievietē viņš dievināja Venēru, kūpas dievišķīgais klēpis mūžīgi uzglabāja tīrās neauglības formas. Jau domas vien par mazo būti par cilvēka dīgli, kas dreb šinīs miesās, izkropļodams im apgānīdams tās, viņā iedvēsa gandrīz nepārvaramu riebumu. Mātiskais šo sievieti bija pārvērtis par dzīvnieku. Viņa vairs nebija izņēmuma būte, par kūpu sapņo un kuju dievina, bet tikai dzīvnieks, kas vairo savu sugu. Un šim apzinīgajam riebumam pievienojās vēl tīri fizisks riebums.

Kā lai viņa atminētu un saprastu to, ja tik ilgi gaidītā bērna vismazākā pakustēšanās viņu aizvien vairāk tuvināja iemīļotajam? Šis cilvēks, kupu viņa dievināja, kupu jau no pirmā skūpsta mirkļa ar katru dienu mīlēja vairāk un vairāk, bija ieslēgts ne tikai viņas dvēselē, bet arī miesā un licis uzdīgt tur Jaunai dzīvībai, kupa iznāks no viņas kā bērniņš. Jā, zem savām sakrustotajām rokām viņa nēsā to pašu savu labo, dārgo, maigo un vienīgo draugu, kas ar dabas noslēpumaino varu viņā pārdzims citā bfitē. Un viņa to tagad mīlēja divkārt, jo ari viņš tai piederēja divkārt: kā liels un kā, mazs, vēl nezināms; kā tas, kuru viņa redzēja, aiztika, skūpstīja un dzirdēja runājam, un ari kā tas, kurš tikko sāka kustēties viņai zem sirds.

Viņi iznāca uz ceja.

—   Tanī vakarā tu mani te gaidīji, — viņa teica un sniedza tam savas lūpas. Viņš klusēdams tās salti noskūpstīja.

Viņa čukstēdama vēlreiz atkārtoja:

—  Vai atceries, kā tu uz zemes skūpstīji manu ēnu? Redzi, mēs toreiz tā stāvējām!

Cerībā, ka viņš atkal to skūpstīs, viņa paskrējās no tā prom. Tad aizelsusies apstājās ceļa vidū un gaidīja. Bet mēness, kas izstiepa viņas ēnu slaidumā, tomēr uz ceļa apzīmēja ari viņas lielo, izspiesto vēderu. Pols stāvēja, galvu nodūris, un, kā sastindzis, pie savām kājām vērodams viņas grūtniecības sakropļoto ēnu; viņa jūtas bija apvainotas, un viņu kaitināja tas, ka viņa nesaprata, neatminēja viņa domas un ka viņai trūka sievietes takta un smalkjūtības aptvert to, ka apstākļi ir mainījušies.

Ar nepacietības pilnu balsi viņš tai sacīja:

—   Klausies, Kristiāna, tie bērnišķīgie paņēmieni ir smieklīgi.

Viņa tuvojās tam uztraukta, apbēdināta un ar atplēstām rokām atslīga pie tā krūts, sacīdama:

—   Ak tu mani nemīli! Es to jūtu! Es esmu par to pārliecināta!

Viņam kļuva tās žēl; viņš aptvēra tās galvu un uzspieda uz acīm divus ilgus skūpstus.

Atpakaļ viņi gāja klusēdami. Viņam nekā nebija tai ko teikt; viņa atspiedās tam uz rokas smaga un nogurusi, bet viņš paātrināja savus soļus, lai viņa ar savu piebriedušo miesu nevarētu tam piekļauties.

Pie viesnīcas viņi izšķīrās, un viņa aizgāja uz savu istabu.

Kazino orķestris spēlēja dejas, un Pols gāja noraudzīties ballē. Pašlaik spēlēja valsi, un visi dejoja: doktors Latons ar jaunāko Pailes kundzi, Andermats ar Luīzi Oriolu, skaistais doktors Maselli ar hercogieni de Ramu un Gontrans ar Šarloti Oriolu. Viņš tai kaut ko maigi čukstēja ausī, un tas nozīmēja iemīlēšanās sākumu; bet viņa smaidīja aiz sava vēdekļa, sarka un šķita esam sajūsmā

Pols sev aiz muguras izdzirda:

—   Lūk, lūk, grāfs de Ravenels iemīlēsies vēl manā pacientē!

To runāja doktors Onora, pie durvīm stāvēdams un neraudzīdamies dejotājos. Viņš turpināja:

—  .Tā, jā, viņi tā dejo jau labu pusstundu. Visi to Ir ievērojuši. Bet jaunavai tas laikam patīk.

Pēc brīža viņš atkal piebilda:

—  Tas bērns ir īstā pērle: laba, jautra, vienkārša, padevīga un atklāta. Jauka meitene! Desmit tādas, kā vecākā nav viņas vienas vērts. Es tās meitenes parastu jau no bērnības… Bet tēvs tomēr labāk ieredz vecāko, jo tā vairāk… līdzinās… viņam pašam, vairāk saimniece, nav tik atklāta, taupīgāka, viltīgāka, skaudīgāka. Bet arī viņa ir lāga meitene; es nekā ļauna negribu par viņu teikt, tikai tīri nejauši salīdzinu viņas abas un tā secinu, tas viss.

Valsis apklusa; Gontrans pienāca pie drauga, bet, doktoru ieraudzījis, sacīja:

— Mediķu dzimts Anvalā laikam stipri pieaugusi. Mēs te redzam Maselli, kas lieliski dejo, un veco Blaiku, kuj-am laikam labas attieksmes ar debesīm.

Bet doktors Onora bija atturīgs. Viņš nemīlēja kollēgas aprunāt.

Ārsta jautājums kļuva Anvalā par vienu no dedzīgākiem. Viņš pēkšņi saistīja visas apkārtnes uzmanība un pārvaldīja visu iedzīvotāju kaislības. Kādreiz avoti tecēja viena paša doktora Bonfila uzraudzībā, kaut viņu apskauda kustīgais doktors Latons un mierīgais doktors Onora.

Tagad bija citādi.

Tiklīdz pa ziemu noskaidrojās, ka Andermata iegūtās sekmes ir galīgas, jo viņu ar savu vareno iespaidu pabalstīja profesors KIošs, Marusels un Remizo, katrs atvezdams no divi līdz trīs simti slimnieku, — jaunās iestādes inspektors, doktors Latons, kļuva ievērojama persona, jo viņu sevišķi pabalstīja profesors Marusels, kupa māceklis viņš bija un kūpam ķēmojās pakaļ.

Doktoru Bonfilu neviens vairs nepieminēja. Bezgala saniknots, viņš vienmēr lamāja Oriola kalnu un palika joprojām vecajā iestādē kopā ar dažiem veciem slimniekiem, kupi viņam bija palikuši uzticīgi.

Pēc dažu pacientu domām, viņš vienīgais pazina ūdens patiesās īpašības, jo viņš te bija no pašas avotu atklāšanas un oficiāli vadīja veco dziedētavu. Doktors Onora ārstēja tikai overniešus. Viņš bija apmierināts ar savu stāvokli un ne ar vienu neķildojās, par medicīnu augstāk vērtēdams kāršu spēli un balto vīnu.

Savus kollēgas viņš tomēr nemīlēja.

Tādā kārtā doktors Latons būtu palicis par neaprobežotu Oriola kalna vodītāju, ja kāda ritu neierastos pavisam mazs vīrelis kā rūķītis, kujam bija liela, plecos ierauta galva, milzīgas apaļas un lielas rokas, kas viss kopā viņu padarīja smieklīgu un dīvainu. Šis jaunais doktors Blaka kungs, kuj-u šurp bija atvilinājis profesors Remiso, jau no pirmās dienas atšķīrās ar savu dievbijību.

Gandrīz ik rītu, starp divu slimnieku apmeklēšanu, viņš iegriezās baznīcā un gandrīz ik svētdienas gāja pie dievgalda. Garīdznieks viņam drīzumā piegādāja vairākus slimniekus — vecavas, nabagus, kurus viņš ārstēja par velti, un dievbijīgas kundzes, kuras iepriekš bija griezušās pēc padoma pie garīdznieka, bet nevis zinātnieka, par kuru viņas gribēja zināt, kādi tam ieskati, cik viņš ir kautrīgs un atturīgs.

Tad vienreiz paziņoja par MaJdeburgas princeses atbraukšanu, kura piederēja vienam no Vācijas hercoga namiem; tā bija dievbijīga katoliete un jau pirmā vakarā ataicināja pie sevis doktoru Blaku, kuru viņai bija ieteicis Romas kardināls.

No tā mirkļa doktors Blaks bija modē. Pie viņa ārstēties uzsikatīja par labu gaumi, labu toni un lielu greznību. Tas bija vienīgais godīgais ārsts, kā visi mēdza izteikties, vienīgais ārsts, kuram sieviete var uzticēties.

Tādēļ ari no rīta līdz vakaram šo cilvēku ar buldoga galvu varēja redzēt skraidām no viesnīcas uz viesnīcu un ar visiem visos stūros sačukstamies, šķita, ka viņš nemitīgi atklāj un uzklausa svarīgus noslēpumus, jo viņu varēja sastapt koridoros, noslēpumaini apspriežoties ar viesnīcu saimniekiem, ar pacientu apkalpotājiem un ar citiem visiem, kam tikai bija kāds sakars ar slimnieku.

Uz ielas, tikko viņš ieraudzīja kādu pazīstamu, viņš bieži tam tuvojās ātriem soļiem un tūlīt pavēstīja savus jaunos padomus un sīkos priekšrakstus kā mācītājs grēku sūdzēšanas laikā.

Vecenes viņu sevišķi dievināja. Viņš nepārtraukdams noklausījās visu to pļāpās, iegaumēja visus viņu novērojumus, jautājumus un vēlēšanos.

Katru dienu viņš vai nu pavairoja vai pamazināja viņa slimniekiem izdzejamās minerālūdens devas. Tas visiem slimniekiem iedvēsa lielu uzticību un paļāvību uz viņa rūpību, kā arī visus pārvērta par viņa piekritējiem.

—  Vakar mēs palikām pie divām un trīs ceturtdaļām glāzes, — viņš mēdza teikt, — labi, šodien jūs izdzersit tikai divas, bet rītu trīs glāzes. Neaizmirstiet! Rītu trīs glāzes. Es to uzskatu par ļoti svarīgu!

Un visi viņa slimnieki bija pārliecināti, ka viņš tiešām to uzskata par ļoti svarīgu.

Lai neaizmirstu šos skaitļus un skaitļu daļas, viņš tos atzīmēja savā grāmatiņā; viņš nedrīkstēja kļūdīties, jo pacients kļūdas nekad nepiedod, pat par pusglāzi ne.

Ar tādu pašu rūpību viņš parakstīja un katru dienu mainīja vannas, ņemdams vērā principus, kas viņam vienīgam bija zināmi.

Doktors Latons aiz skaudības un dusmām nicīgi raustīja plecus un mēdza teikt:

—   Tas ir šarlatans.

Viņa naids pret doktoru Blaku bija tik liels, ka viņš vairākas reizes pat slikti izsacījās par pašu minerālūdeni.

—  Mēs pat īsti nezinām tā iespaidu, un tādēļ nav iespējams katru dienu mainīt devu, ko neviens terapeitisks likums nereglamentē. Tādi paņēmieni tikai kaitē medicīnai.

Doktors Onora tikai smaidīja. Piecas minūtes pēc slimnieka apskatīšanas viņš centās aizmirst glāžu skaitu, kuru tikko bija parakstījis.

—  Divas glāzes vairāk vai mazāk, — viņš jautros brīžos mēdza teikt Gontranam, — tas taču jūtams tikai avotam; un tad arī ne sevišķi!

Vienīgais jaunais joks, kuļ-u viņš atļāvās pret savu dievbijīgo amata brāli, bija tas, ka viņš to saukāja par „Saint Bain de Siēgc" doktoru. Viņš ap mierīgi.

Dažreiz viņš piebilda:

—   O, tas slimnieku pazīst krustām šķērsām, bet mums, ārstiem, svarīgāki ir pazīt pašu slimību.

Bet vienu rītu Oriola kalna viesnīcā iebrauca cienījama spāniešu ģimene — hercogs un hercogiene de Rama-AIdavara, kuri atveda līdz paši savu ārstu, doktoru Mazelli, itālieti no Milānas.

Mazelli bija gadus trīsdesmit, garš, tievs, skaists un ar ūsām, bet bez bārdas.

Jau no paša pirmā vakara viņš ieguva visu ēdēju simpātijās, jo melancholiskais hercogs bijās vientulības un pusdienas ēda kopējā zālē. Doktors Mazelli pēc vārda jau pazina visus pusdienotājus: viņam bija katram vīrietim laipns vārds, kompliments katrai dāmai un vēlīgs smaids katram apkalpotājam.

Viņš sēdēja hercogienei pie labās rokas; hercogiene bija trīsdesmit piecus vai četrdesmit gadu skaista stoviete, bālu sejas krāsu, melnām acīm un zilganiem matiem; par katru ēdienu viņš hercogienei sacīja: — Mazāk —

vai — to nevar — vai atkal: — ēdiet šito. — Pats viņš tai Ielēja dzērienus, rūpīgi izmērodams sajaucamā vīna un ūdens vairumu.

Viņš uzraudzīja ari hercoga ēšanu, bet ar manāmu nevērību. Pacients arī nepiegrieza vērības viņa padomiem, ar dzīvnieka rijību apēda visu, izdzēra divas glāzes skaidra vīna, un tad gāja ārā un apsēdās svaigā gaisā pie viesnīcas, pūzdams un žēlodamies par savu slikto gremošanu.

Pēc pirmās pusdienas doktors Mazelli, ar vienu acu uzmetienu apsvēris un novērtējis visus klātesošos, uz kazino terases piegāja pie Gontrana, kas smēķēja cigāru, un uzsāka sarunu.

Pēc stundas viņi jau bija draugi. Otrā dienā pēc vannas viņš lūdza, lai to iepazīstina ar Kristiānu, kūpas simpātijās viņš iekapoja pēc desmit minūšu ilgas sarunas; tai pašā dienā viņš Kristiānu iepazīstināja ar hercogieni, kas ari nemīlēja vientulību.

Viņš šinī spāniešu namā uzraudzīja visu: deva lieliskus padomus pavāram par vārīšanu, sniedza vērtīgas ziņas kalponei par matu higiēnu, lai viņas kundzes mati nezaudētu mirdzumu, savu lielisko zaigošanu un krāšņumu, viņš deva derīgus padomus kučiepam kā veterinārs un prata patīkami laiku pakavēt, izdomāt izpriecas, viesnīcās ātri, kā gapāmejot, iepazīties, kaut gan visas šis pazīšanās vienmēr bija izvēlētas ar sevišķu uzmanību.

Kad sarunas novirzījās uz Maselli, hercogiene Kristiānai sacīja:

193

— Mana dārgā, tas ir apbrīnojams cilvēks, viņš visu prot un visu dara. Man viņam jāpateicas par manu jostas vietu.

13 Oriola kalns

—  Kā, par jūsu joslas vietu?

—   Jā, es sāku kļūt resna, bet viņš mani izglāba ar režīma un dzērienu palīdzību.

Viņš arī pašu medicīnu prata padarīt interesantu, runādams par to viegli, jautri un ar zināmu skepsi, pārliecinādams klausītājus par savu pārākumu.

„Tas ir ļoti vienkārši," — viņš mēdza teikt, — „es zālēm neticu. Vecā medicīna turējās pie tā principa, ka katrai slimībai ir savas zāles. Ļaudis ticēja, ka Dievs savā labsirdībā ir radījis zāles visām slimībām, un varbūt tikai aiz viltības atstājis šo zāļu atrašanas pūles. Cilvēki ir izgudrojuši neskaitāmu daudzumu zāļu, īsti labi nezinādami, kādas zāles kupai slimībai līdz. Patiesībā zāļu nemaz nav, bet ir tikai slimības. Kad tiek atrasta kāda slimība, vieni domā, ka vajag pārtraukt tās gaitu, bet otri domā, ka vajag kaut kā paātrināt tās gaitu. Katra skola slavē savus paņēmienus. Mums bieži nākas redzēt, ka, vienu un to pašu slimību ārstējot, lieto pavisam pretējus paņēmienus un zāles: vieni lieto ledu, otri karstumu, vieni diētu, otri pastiprinātu barošanu. Ks nemaz nerunāšu par neskaitāmiem indīgiem produktiem, kujus iegūst no stādiem un minerāliem ar ķīmijas palīdzību. Protams, viss tas atstāj savu iespaidu, bet kādu — to īsti labi nezina neviens. Dažreiz tas līdz, bet dažreiz tikai kaitē."

Un viņš dedzīgi pierādīja noteiktības neiespējamību, zinātniska pamatojuma trūkumu līdz tam laikam, kamēr bioloģiskā ķīmija nebūs kļuvusi par jaunās medicīnas izejas punktu. Viņš stāstīja anekdotus par lielāko mediķu brīnumaino maldīšanos, pierādīdams viņu š'ķietamās zināšanas kaitīgumu un melus.

„Lieciet darboties visai miesai," — viņš sacīja. — „Lieciet funkcionēt ādai, muskuļiem, visiem orgāniem, bet jo sevišķi māgai, kas baro, regulē un apgādā ar dzīvības enerģiju visu mašīnu."

Viņš apgalvoja, ka, apzinīgi rīkojoties, vienīgi ar režīma palīdzību, esot iespējams ļaudis padarīt līksmus vai bēdīgus, spējīgus garīgam vai fiziskam darbam, un tas viss esot panākams ar barības palīdzību, kuju viņiem parakstot. Esot iespējams ietekmēt pat garīgās spējas, atmiņu, iedomu un visas citas gara darbības parādības. Beigās viņš jokodamies piebilda: „Es ārstēju ar masāžu un kiraso." Viņš stāstīja brīnumus par masāžu un kā par Dievu atsaucās par holandieti Hajmstrangu, kas ar masāžu darot brīnumus. Pēc tam, savas smalkās, baltās rokas rādīdams, piebilda:

„Ar masāžu var mirušu atmodināt." Hercogiene apstiprināja: — Tiešām, viņš lieliski masē.

Viņš slavēja arī spirituozus dzērienus, kuņis nelielā vairumā esot ļoti ieteicams lietot zināmos gadījumos māgas uzbildināšanai; viņš pagatavoja kādus apbrīnojamus maisījumus, kurus hercogienei vajadzēja dzert gan pirms, gan atkal pēc ēšanas.

13*

195

Viņš katru dienu ap pulksten pus desmitiem ieradās kazino kafejnīcā un pieprasīja savas pudeles. Tās viņam atnesa ar sudraba sprādzi noslēgtas, tās atslēga glabājās pie viņa. Viņš lēni ielēja drusku no vienas, drusku no otras pudeles dziļā, skaistā glāzē, kuju viņam turēja korrekts sulainis livrejā. Tad doktors pavēlēja:

—   Aiznesiet šo hercogienei uz vannu! Lai izdzer pirms apģērbšanās, tikko izkāpj ino ūdens.

Kad viņu ziņkārīgi iztaujāja:

—  Kas jums tur ir?

Viņš atbildēja:

—   Vienkārši ananasa liķieris, tīrs kiraso un lielisks rūgtais.

Šis skaistais doktors dažās dienās kļuva par visu slimnieku aizraušanās objektu. Tika lietotas visādas viltības, lai tikai no viņa izdabūtu dažus padomus.

Kad viņš pastaigāšanās stundās gāja pa parka alejām, tad no visām pusēm un soliņiem atskanēja saucieni: „Doktora kungs!" Uz soliņiem sēdēja jaunas dāmas, atpūzdamās starp divām glāzēm „Kristiānas" ūdens. Kad viņš ar smaidu uz lūpām apstājās, viņu uz dažiem mirkļiem uzaicināja šaurajā alejā, kas gāja gar pašu upes malu.

Sākumā viņam stāstīja par šo un to, bet pēc tam kautri un koķeti pārgāja uz veselību, tomēr tas viss notika tik vienaldzīgā tonī, it kā tiktu runāts par kādu nejaušu notikumu.

Tā kā šis doktors nebija publikas rīcībā, tad viņam nemaksāja, viņu nevarēja pasaukt, jo viņš piederēja hercogienei un tikai vienīgi hercogienei vienai pašai! Jau šis apstāklis vien visos modināja gribu tikt pie viņa. Klusībā tika runāts, ka hercogiene esot greizsirdīga, ļoti greizsirdīga, kādēļ ari starp dāmām iesākās nikna cīņa pēc skaistā doktora padomiem. Viņš tos deva labprāt.

Tad dāmas sāka klusībā viena otrai atzīties, lai pierādītu viņa rūpību.

—  Ak mijā, viņš man deva tādus jautājumus, tādus jautājumus…

—  Nekautrīgus?

—   O, nekautrīgus! Sakiet labāk — šausmīgus! Es absolūti nezināju, ko atbildēt! Viņš gribēja zināt tādas lietas…

—  Taisni kā ar mani! Viņš ilgi mani izprašņāja par vīru!

—   Mani arī … ar tādiem … tādiem… intīmiem sīkumiem! Šie jautājumi Joti aizskar. Bet tomēr tie ir nepieciešami.

—  Protams. Veselība ir atkarīga no tādiem sīkumiem. Viņš apsolīja mani ziemu Parīzē masēt. Es jūtu lielu vajadzību pēc tā, lai papildinātu tagadējo ārstēšanos.

—   Sakiet, mījā, ko jūs darīsit, viņam taču nevar maksāt?

—   Ak Dievs, es gribu viņam uzdāvināt kakla saites adatu. Viņš laikam tās mīl, jo viņam divas vai trīs Joti skaistas jau ir…

—   Ak, cik tas ir grūti! Es biju to pašu nodomājusi! Bet tad es dāvināšu viņam gredzenu.

Notika visādas sazvērestības, lai izdomātu asprātīgas dāvanas, tika izgudrotas laipnības, lai izpatiktu viņam, aizkustinātu un iekārdinātu viņu.

Viņš bija kjuvis par „dienas notikumu", par sarunu tematu un vienīgo vispārējās uzmanības priekšmetu, kad pēkšņi izplatījās ziņa, ka grāfs Gontrans de Ravenels esot iemīlējies Šarlotē Oriolā un gribot viņu precēt. Tas sacēla Anvalā briesmīgu troksni

Kopš tā vakara, kad tas ar viņu atklāja kazīno balli, Gontrans vairs neatlaidās no jaunavas lindrakiem. Ļaužu klātbūtē viņš tai izrādīja vislielāko uzmanību, kādu izrāda vīrieši, kad grib izpatikt un neslēpj savus nolūkus; viņu parastās attieksmes bija kļuvušas tik dabiski jautras, ka tām neizbēgami vajadzēja sekot mīlestībai.

Viņi satikās gandrīz katru dienu, jo jaunavas bija iedegušās ārkārtīgā draudzībā pret Kristiānu; šinī draudzībā, protams, galveno lomu spēlēja iekairinātā godkārība. Gontrans nešķīrās no māsas, sarīkodams rītos pastaigāšanos, bet vakaros rotaļas, kas ļoti pārsteidza Kristiānu un Polu. Tikai tad sāka novērot, ka visam tam par iemeslu ir Šarlote; viņš to jautri ķircināja, izteica glaimus, tos smalki apslēpdams, tūkstoškārt izrādīja tai savu tikko jaušamo uzmanību, kas starp divām būtēm savij mīlas saites! Jaunava, kas jau bija pieradusi pie šī Parīzes lutekļa brīvās, familiārās izturēšanās, sākumā neko nemanīja; savas atklātās un uzticīgās dabas dēļ, viņa smējās un rotaļājās ar to kā ar brāli.

Kādreiz, kopā ar vecāko māsu, pēc viesnīcā pavadīta vakara, kur Gontrans to vairākreiz bija mēģinājis noskūpstīt kā atmaksu par rotaļā atņemtām ķīlām, viņas gāja uz māju; pēkšņi Luīze, kas pēdējā laikā šķita nervoza un norūpējusies, asā tonī iesāka:

—   Tev nekaitētu piegriezt vairāk vērības tam, kā tu uzvedies. Gontrana kungs ar tevi apietas nepieklājīgi.

—   Nepieklājīgi? Ko tad viņš teica?

—  Tu ļoti labi zini un tādēļ neizliecies par tādu muļķīti! Nav jau nekāda māksla sevi tā sakompromitēt. Ja tu pati neproti uzvesties, tad man ir jāvērš tava uzmanība uz to.

Apmulsusi un apkaunota Šarlote čukstēja:

—   Bet es taču nezinu… varu apgalvot… es nekā nemāniju…

Māsa stingri noteka:

—  Dzirdi, tā tas nevar turpināties! Ja viņš grib tevi precēt, tad par to ir jāpadomā, un atbilde ir jādod mūsu tēvam; bet, ja viņš grib tikai pajokoties, tad tas ir tūlīt jāizbeidz!

Pēkšņi Šarlote saskaitās, pati nezinādama kādēļ un uz ko. Viņu saniknoja tas, ka māsa gribēja spēlēt audzinātājas lomu un izsaka viņai rājienu; asaru pilnām acīm un trīcošā balsī viņa paziņoja, ka tai nav tiesības iejaukties, ja viņu neviens nelūdz. Uztraukumā viņa vēl daudz runāja, tumši, bet pareizi nojauzdama greizsirdību, kas bija atmodusies Luīzes aizkaitinātā sirdī.

Māsas šķīrās nenoskūpstījušas viena otru, un Šarlote gultā raudāja, domādama par lietām, kūpas agrāk viņa neparedzēja un pat nenojauta.

Tomēr beidzot asaras norima, un viņa sāka domāt.

Tiesa, Gontrana Izturēšanās pret viņu bija citāda kļuvusi. Viņa to sajuta, bet līdz šim nebija apzinājusies. Tagad viņa saprata. Viņš katrā Izdevīgā gadījumā sacīja viņai mīļus, saldus vārdus. Reiz viņš pat noskūpstīja viņai roku. Ko viņš gribēja panākt? Vai viņa tam patīk, bet kā un cik? Vai būtu Iespējams, ka viņš viņu precētu?

Un pēkšņi viņai šķita, ka kaut kur nakts tumšajā gaisā, no kā dzima viņas sapņi, kāda balss sauca: „Grāfiene de Ravenela!"

Viņas saviļņojums bija tik spēcīgs, ka viņa gultā uzlēca sēdus; kailām kājām piecēlusies, viņa sameklēja naktskurpes zem krēsla, uz kura bija nosviestas viņas drēbes, un atvēra logu, neapzinādamās, ko dara, lai tikai rastu saviem sapņiem izeju un plašumu.

Viņa dzirdēja, ka lejā ēdamistabā sarunājas, un sevišķi skaļa bija Klovisa balss: „Lai paliek, lai paliek! Vēl ir laiks. Gan jau tēvs visu nokārtos. Līdz šim nekas slikts vēl nav noticis. Tēvs visu izdarīs."

Uz pretējās sienas viņa ieraudzīja baltu četrstūri, to apgaismoja logs zem viņas istabas. Viņa domāja: „Kas 1as varētu būt? Par ko viņi runā?" Pār gaišo sienu pārslīdēja ēna. Tā bija viņas māsa. Tātad viņa vēl neguļ? Kādēļ? Bet gaišums nodzisa, un Šarlote domāja jaunas domas, kas uztrauca viņas dvēseli.

Tagad viņa nevarēja aizmigt. Vai viņš to mīl? Taču nē! Vēl nē! Bet viņš var iemīlēties, jo viņa tam patīk! Un, ja viņš to iemīlēs stipri un bezprātīgi, kā vispār mīl augstākā sabiedrībā, viņš katrā ziņā to apprecēs.

Dzimusi viņa dārznieka mājā, kaut gan izglītojusies Klermonas klostera pansionātā, viņa sevī bija uzglabājusi zemniecisku kautrību un pazemību. Viņa bija domājusi apprecēties ar notāru, advokātu vai doktoru; kļūt par augstākās sabiedrības īstu dāmu ar bruņniecības titulu, — tas viņai nekad nehiia ienācis prātā. Varbūt kādreiz, lasot mīlestības romānus, viņa to bija vēlējusies, bet šīs ilgas drīz vien bija izgaisušas, kā izgaist visi sapņi. Un tagad pēkšņi šī negaidītā, neiespējamā doma, kuru viņā bija modinājuši māsas vārdi; šī doma viņai tagad tuvojās kā vēja nestas buras.

Ar katru elpas vilcienu viņas lūpas čukstēja: „Grāfiene de Ravenela." Un aizvērtām acīm viņa redzēja dažādas ainavas. Viņa skatīja skaistas, apgaismotas zāles, daiļas dāmas, kas tai uzsmaida, lepnas karietes, kas to gaida pie pils durvīm, un slaidus sulaiņus livrejās, kas zemu klanās viņas priekšā

Viņai gultā kļuva karsti: sirds strauji pukstēja; viņa otrreiz piecēlās, lai izdzertu glāzi ūdens un lai kailām kājām dažus mirkļus pastāvētu uz istabas aukstās grīdas.

Tad, drusku nomierinājusies, viņa beidzot aizmiga, bet atmodās jau, tikko blāzmoja rīts, jo tik uztrauktas bija viņas asinis.

Viņai kļuva kauns pas savu mazo istabiņu un šejienes krāsotāja izkrāsotām sienām, par baltiem, vienkāršiem aizkariem un par salmu krēsliem, kūpi vienmēr stāvēja abās pusēs kumodei.

Viņa sajuta sevi zemniecisku starp šīm vienkāršajām mēbelēm, kūpas it kā kliedza par viņas izcelsmi; viņa sajuta sevi pazemotu un necienīgu kļūt par sievu skaistajam, zobgalīgajam jauneklim, kupa gaišā seja te uzausa, te nozuda viņas acu priekšā, iekarodama viņu un ielauzdamās viņas dvēselē.

Viņa izlēca no gultas un steidzās pēc sava tualetes spoguļa; tad viņa atkal apgūlās ar spoguli rokā; viņa aplūkoja savu seju, kas smaidīja starp matiem, kas bija izjukuši pār balto spilvenu.

Brīžiem viņa atlaida spoguli uz segas un domāja, cik grūta būs šī laulība un cik liela starpība ir starp viņiem. Tad smagas skumjas sažņaudza tai krūtis, bet viņa atkal pavērās spogulī, pasmaidīja, lai izliktos skaistāka, un, ieraudzījusi, cik viņa daiļa, domāja, ka visām grūtībām jāizgaist un visas tās jāpārvar.

Kad viņa nogāja lejā brokastīs, mēs-, dusmīgi viņai noprasīja:

—  Ko tu šodien esi nodomājusi darīt?

Šarlote nešaubīdamās atbildēja:

—       Vai tad mēs nebrauksim uz Kuā kopā ar Andermata kundzi?

Luīze atbildēja:

—      Tādā gadījumā tu brauksi viena pati un uzvedīsics daudz labāk pēc tā, ko es tev vakar teicu!

Jaunākā māsa nejāva viņai pabeigt:

—  Es tev padoma neprasu. Nejaucies otra darīšanās!

Un viņas vairāk viena ar otru nerunāja.

Vecais Oriols ar 2aku ienāca un apsēdās pie galda. Tēvs tūlīt jautāja:

—  Nu, ko jūs, bērni, šodien darīsit?

Šarlote, nenogaidījusi māsas atbildi, sacīja:

—  Es kopā ar Andermata kundzi braukšu uz Ruā.

Tēvs un brālis to ar labpatiku uzlūkoja, bet tēvs vēlīgi pasmaidīja, kā viņš mēdza smaidīt, kad bija noslēdzis kādu izdevīgu veikalu; tāpat smaidīdams viņš norūca:

—   Tas labi, tas labi.

Tēva noslēpumainā labvēlība viņu pārsteidza daudz vairāk nekā Luīzes dusmas; apmulsusi viņa sev jautāja: „Vai tiešām viņi to jau būs apsprieduši?"

Tūlīt pēc pusdienas viņa uzkāpa savā istabā, uzlika cepuri, paņēma saules sargu, pārmeta pār roku vieglu apmetni un gāja uz viesnīeu, jo braukt vajadzēja pulksten pus divos.

Kristiāna bija pārsteigta, ka Luīze nav nākusi.

Šarlote, pašai jūtot, nosarka un atbildēja:

—  Viņa drusku nogurusi; laikam viņai sāp galva.

Visi iekāpa lielā sešvietīgā karietē, kūjā viņi parasti

brauca. Marldzs un Kristiāna iesēdās dibenā, bet mazā Oriola apsēdās uz priekšējā soliņa ar muguru pret kučieri, starp diviem jaunekļiem.

Viņi pabrauca garām Turnoelas pilij, tad brauca gar kalna pakāji pa skaistu ceļu, kas aizvijās pa lazdu un kastaņu ēnu. Šarlote manīja, ka Gontrans viņai vairākreiz piespiedās, bet tik uzmanīgi, ka viņai nebija iemesla apvainoties. Sēdēdams labajā pusē, viņš runādams gandrīz pieskārās viņas vaigam; bet viņa nedrīkstēja pagriezties tam atbildēt, jo viņa baidījās no tā elpas, kuru viņa jau sajuta uz savām lūpām; viņa baidījās ari no tā acīm, jo tās viņu apmulsinātu.

Viņš sacīja tai glaimus, jokoja, izteica mīļus un tiksmus komplimentus.

Kristiāna klusēja, jo viņa bija smaga un savas grūtniecības nomocīta. Pols šķita bēdīgs un norūpējies. Vienīgi marķīzs tērzēja mierīgi un bezrūpīgi ar veca egoista jautru grāciju.

Viņi izkāpa pie Ruā parka, lai paklausītos mūziku, un Gontrans paņēma Šarloti zem rokas un aizgāja visiem pa priekšu. Peldu viesu bars, kas sēdēja ap paviljonu, kuj-ā kapelmeistars deva takti vijolēm un pūšamiem instrumentiem, apskatīja staigātājus. Sievietes rādīja savas tualetes un kājiņas, kuras tās bija izlikušas uz kaimiņu krēslu spraišļiem; viņas rādīja ari savas jaunās vasaras frizūras, kuras viņām piešķīra sevišķu daiļumu.

Šarlote un Gontrans staigāja starp sēdētājiem, meklēdami smieklīgas sejas, kuras tos uzjautrināja.

Viņš ik mirkli dzirdēja, ka tiem aiz muguras runāja: „Redziet, redziet, cik skaista meitene!" Tas viņam glaimoja, un viņš pats sev jautāja: „Ko viņi domā, ka tā mana māsa, sieva vai mīlule?"

Kristiāna, kas sēdēja starp tēvu im Polu, vēroja, kā tie vairākkārt pagāja viņiem garām; viņa atzina, ka tie sāk kļūt jau par daudz jautri, pieaicināja tos un lika būt rātniem. Bet viņi to neklausīja un turpināja savu staigāšanu pa ļaužu pūli, no visas sirds aizraudamies ar saviem jokiem.

Viņa Polam Bertinjī pusbalsī teica:

—   Beigsies ar to, ka viņš viņu sakompromitēs. Vakarā mājā ar viņu par to jāparunā.

Pols atbildēja:

—   Es jau ari par to domāju. Jums pilnīgi taisnība.

Pusdienot viņi brauca uz vienu no Klermon-Ferranas

restorāniem, jo Ruā restorāni, pēc marķīza vārdiem, kas mīlēja labi paēst, nekur nederot; mājup atgriezās viņi vēlu naktī.

Šarlote kļuva nopietna, jo Gontrans, pieceļoties no galda un atdodot cimdus, tai stipri saspieda pirkstus. Viņas bērnišķīgā sirdsapziņa bija stipri apmulsusi. Vai tā bija atzīšanās, mēģinājums vai nepieklājība? Ko lai viņa tagad iesāk? Teikt viņam to? Ko lai viņa tam saka? Dusmoties uz viņu taču būtu smieklīgi! Tādos apstākļos vajag daudz takta sajūtas! Bet neko nedarot, neko nesakot, iznāk, ka viņa atbalsta tā izaicinājumu, kļūst par viņa līdzdalībnieci un uz viņa rokas spiedienu atbild ar jā.

Viņa pārdomāja notikušo un apvainoja sevi, ka bijusi par daudz jautra un draudzīgi vienkārša, atzīdama tagad, ka māsai taisnība, ka viņa sevi ir sakompromitējusi un pazudinājusi! Riteņi ripoja pa ceļu, markīzs gulēja, Kristiāna raudzījās zvaigznēs, bet Šarlote tikko valdīja asaras, jo viņa bija izdzērusi trīs glāzes šampanieša.

Kad pārbrauca mājās, Kristiāna tēvam sacīja:

—       Ir jau vēla nakts, tev vajadzēs meiteni pavadīt mājās.

Marķīzs piedāvāja viņai roku, un tūlīt tie abi aizgāja.

Pols paņēma Gontranu aiz pleca un čukstēja tam ausi:

—      Ienāc uz piecām minūtēm parunāt ar mani un savu māsu!

Viņi uzkāpa mazā viesu istabā, kas atradās blakus Anderņiata un viņa sievas istabām.

—      Uzklausi, — sacīja Kristiāna, — mēs ar Polu gribam dot tev pamācības.

—       Pamācības? Bet kādā lietā? Es esmu prātīgs kā svētulis, jo nav bijis kārdinoša gadījuma

—      Bez jokiem! Tu esi iesācis neuzmanīgi un bīstami rotaļāties, pats to nemaz neapzinādamies. Tu taču kompromitē to bērnu.

Viņš bija pārsteigts.

—   Kuju? Šarloti?

—   Jā, Šarloti!..

—   Es kompromitēju Šarloti? Es?

—      Jā, tu viņu kompromitē. Visi jau par to runā, un nupat parkā jūs bijāt ļoti… ļoti… vieglprātīgi. Vai ne tā, Bretinjī?

Pols atbildēja:

—  Jā, cienītā kundze, es pilnīgi jums pievienojos.

Gontrans pagrieza krēslu, apsēdās uz tā jāteniski,

izņēma jaunu cigāru, aizsmēķēja to un iesmējās:

—  Ak, tā tad es kompromitēju Šarloti Oriolu?

Bridi gaidījis, viņš paziņoja:

—  Bet vai tad es esmu teicis, ka negribu viņu precēt?

Kristiāna no pārsteiguma uzlēca kājās.

—  Tu viņu precēsi? Tu? Tu taču esi prātu zaudējis!

—  Kādēļ?

—   Viņa taču ir maza … zemniece…

—       Tra-la-Ia… Tie aizspriedumi. Kas tev tos iepotē? Vīrs?

Tā kā viņa uz šo tiešo jautājumu neatbildēja, tad viņš turpināja, pats sev jautādams un pats arī atbildēdams:

—       Vai viņa ir skaista? — Jā! — Izglītota? — Jā! Un daudz naivāka, daudz vienkāršāka, daudz mīļāka, daudz atklātāka par augstākās sabiedrības jaunavām. Zināt viņa zina tikpat cik citas, jo runā angliski un overniešu izloksnē, kas kopā ir divas svešas valodas. Viņa būs tikpat bagāta, kā jebkura mantiniece no bijušās Senžermcnas priekšpilsētas, kufu patiesībā vajadzētu nosaukt par Saintdechē priekšpilsētu, un, beidzot, ja viņa ir zemniece, tad viņa arī ir veselīgāka un dzemdēs man skaistus bērnus. Tas ir viss…

Tā kā viņš vēl aizvien smēja un jokoja, tad Kristiāna nedroši iejautājās:

—  Klausies, vai tu nopietni runā?

—      Pie joda, nu, protams! Tā meitene ir burvīga. Viņai ir laba sirds, skaista sejiņa, jautrs, nosvērts raksturs, sārti vaidziņi, dzidras acis, balti zobi, sarkanas lūpas, gari, biezi, mirdzoši un mīksti mati; bet viņas tēvs vīna dārznieks būs bagātāks par Krezu pateicoties, māsiņ, tavam vīram. Ko tu vēl gribi? Zemnieka meita!

Kas par to? Vai zemnieku meitas nav vērts pūstošā •kapitāla meitu, kurtus tik dārgi maksā par šaubīgiem hercogiem? Vai viņa nav vērtīgāka par tām titulētām koķetēm, kufas mums impērija uzdāvinājusi, un vai viņa nav vērtīgāka arī par tām jaunavām ar divkāršiem tēviem, kuras tik bieži sastopamas augstākā sabiedrībā? Ja es šo meiteni apprecētu, tad tas būtu pirmais saprātīgais solis manā mūžā!

Kristiāna pārdomāja, bet tad pēkšņi pārliecināta, uzvarēta un aizgrābta iesaucās:

—  Tas taču viss ir taisnība, ko viņš runā! Pilnīgi pareizi! Tātad tu, mīļais Gontran, viņu precēsi?..

Tagad viņam vajadzēja to nomierināt.

—   Ne jau tik drīz… ne jau tik drīz… ļauj arī man savukārt apdomāties! Es tikai saku: ja es viņu apprecētu, tad tas būtu pirmais saprātīgais solis manā mūžā Tas vēl nenozīmē, ka es viņu precēšu; bet es par to domāju, es mācos viņu pazīt, drusku paamizējos ar to, lai pārliecinātos, vai viņa man galīgi icpatiks. Es taču nesaku ne „jā", ne „nē", kaut gan tuvāk esmu „jā", nekā „nē".

Kristiāna griezās pie Pola:

—   Ko jūs par to domājat, Bretinjī kungs?

Brīžiem viņa to sauca par Bretinjī kungu, brīžiem

vienkārši par Bretinjī.

Viņu vienmēr sajūsmināja augstsirdīgi soļi, nevienādas laulības un viss sentimentālais, aiz kura slēpās patiesas cilvēku jūtas, tādēļ viņš atbildēja:

—  Es atzīstu, ka viņam šinī mirklī ir taisnība Ja viņam tā patīk, lai precas, jo labākas līgavas viņš neatradīs…

Ienāca marķīzs ar Andermatu un tādēļ vajadzēja runāt par citu, abi jaunekļi gāja uz kazino raudzīt, vai spēļu zāle vēl vaļā.

No šīs dienas Kristiāna un Pols sāka it kā sekmēt Gontrana un Šarlotes satikšanos.

Jaunavu uzaicināja biežāk, paturēja uz pusdienām un izturējās pret viņu tā, It kā tā jau būtu viņu ģimenes loceklis.

Viņa ļoti labi to redzēja, saprata un zaudēja gandrīz vai galvu. Viņas domas kļuva drudžainas, un viņa būvēja brīnišķīgas gaisa pilis. Gontrans tomēr neko viņai neteica; bet viņa izturēšanās, viņa vārdi, viņa tonis, neatlaidīgā laipnība un mīļie skati viņai gandrīz ikdienas atkārtoja: „Es jūs esmu izvēlējies; jūs būsit mana sieva."

Viņas maigā draudzība, kautrā padevība un jaunavīgā atturība, kā viņa pret to izturējās, šķita viņam sakām: „Es zinu un solīšos, kad jūs lūgsit pēc manas rokas."

Jaunavas ģimenē viss pārvērtās. Luīze ar viņu runāja tikai, lai to kaitinātu ar divdomībām, kas apvainoja ļauniem un, griezīgiem vārdiem. Vecais Oriols un Žaks šķita esam apmierināti.

Viņa it nemaz sev nejautāja, vai tā arī mīl savu skaisto pielūdzēju, par kura sievu tā katrā ziņā kļūs. Viņš tai patika, un viņa nemitīgi par to domāja, atzīdama to par skaistu, asprātīgu un izsmalcinātu; bet jo sevišķi bieži viņa domāja par to, ko tā darīs, kad viņi apprecēsies.

Anvalā visi aizmirsa par doktoru un avotu īpašnieku sacensību, aizmirsa par hercogienes de Eamas un vi

ņas ārsta mīlestību, aizmirsa arī visas tenkas, kūjas izplatījās kopā ar minerālūdeni, un sāka pārrunāt vairs tikai vienu ārkārtīgu notikumu: grāfs Gontrans de Ravenels taisās precēt jaunāko Oriolu.

Gontrans nogaidīja izdevīgu brīdi un kādu rītu, pieceļoties no galda, ņēma Andermaitu zem rokas un sacīja:

—   Dārgais, dzelzs ir karsta, to vajag kalt! Stāvoklis ir šāds: meitene gaida maivu bildinājumu, kaut gan es no savas puses viņai nekādas cerības neesmu devis; manu bildinājumu viņa nenoraidīs, par to mēs varam būt droši. Tagad vajag aprunāties ar tēvu, lai reizē nokārtotu manas un jūsu lietas.

Andermats atbildēja:

—   Esiet mierīgi! Visu to es uzņemos. Es mēģināšu jau šodien pat visu izpētīt, nemaz jūs nepieminēdams un nekompromitēdams; ja viss noskaidrosies, tad es es jums pateikšu.

—   Skaisti!

Tad, pēc kāda brīža klusēšanas, Gontrans piebilda:

—  Iedomājieties, šī varbūt ir mana pēdējā diena, kad esmu vēl brīvs un neprecējies. Es jāšu uz Ruā, kur nesen satiku dažus vecus paziņas. Es atgriezīšos vēlu, bet tomēr es piedauzīšu pie jūsu durvīm, lai uzzinātu, kā ir ar manām lietām.

Viņš lika apseglot zirgu un aizjāja pa kalnu, ieelpodams tīro un vieglo gaisu, brīžiem zirgu laizdams lēcieniem, lai sajustu ātros vēja glāstus uz saviem svaigajiem vaigiem un ūsu kutināšanu.

200

Vakars Ruā tika pavadīts jautri. Viņš tur satika savus biedrus sieviešu pavadībā Ilgi ēda vakariņas un tādēļ viņš atgriezās vēlu. Oriola kalna viesnīcā jau visi

14 Oriola kalns

gulēja, kad Gontrans piezvanīja pie Andermata durvīm.

Neviens neatsaucās; viņš pieklauvēja vēl stiprāk un un tad aiz durvīm atsaucās samiegojusies, čerkstoša balss:

—  Kas tur ir?

—  Es, Gontrans!

Andermats iznāca naktskreklā, sagulētu seju, sajauktu bārdu un ar neiztrūkstošo micīti galvā. Tad viņš atkal iegulās gultā, piecēlās pussēdu un, rokas pār segu nolicis, sacīja:

—       Nu, mans mīļais, mūsu lietas jūk. Stāvoklis ir šādls. Es šodien sāku aprunāties ar veco viltnieku, protams, jūs vārdā neminot, teikdams tikai, ka viens no maniem draugiem, varbūt pat varēja nodomāt, ka tiek domāts I'ols Bretinjī, varētu precēt vienu no viņa meitām un ko viņš dos pūrā līdz. Savukārt viņš atkal prasīja, kāds esot precinieka mantas stāvoklis; es teicu, ka tagad ir trīs simti tūkstošu franku ar cerībām nākotnē kļūt vēl bagātākam.

—  Bet man taču nekā nav, — norūca Gontrans.

—       Es jums viņus, mans draugs, aizdošu. Ja mums abiem kopā tas izdotos, tad no jūsu zemes es visus šos izdevumus atļgūšu.

Gontrans ironiski piebilda:

—  Lieliski! Es dabūšu sievu, bet jūs naudu.

Bet Andermats saskaitās:

—      Ja jau es par jums gādāju tikai tādēļ, lai jūs mani apvainotu, tad arī pie tā paliksim…

Gontrans atvainojās:

—      Nedusmojiet, mans dārgais, piedodiet man! Es jau zinu, ka jūs esat neparasti labs cilvēks un nevainojami

godīgs visās lietās. Es nekad nelūgtu no jums dzeramnaudu, ja es kalpotu pie jums par kučieri. Bet es uzticētu jums visu savu bagātību, ja es būtu miljonārs.

Viljams apmierinājies turpināja:

—  Mēs par to vēl parunāsimies. Bet tagad nobeigsim pašu galveno lietu. Veci man neizdevās apmuļķot ar manām viltībām, un viņš sacīja: Tas atkarīgs no tā, par kuļu no meitām runā Ja par Luīzi, par vecāko, tad viņas pūrs ir šāds. Un viņš man uzskaitīja visus tos zemes gabalus, kas ir ap dziedētavu, kas savieno vannas ar viesnīcu, ar kūrzāli, ar vienu vārdu — visus tos zemes gabalus, kas mums ir nepieciešami un kuriem manās acīs ir neaprēķināma vērtība. Turpretī jaunākai viņš dod pretējo kalna nogāzi, kurai nākotnē arī būs liela vērtība, bet kurai tagad nav nekādas vērtības! Es visādi izmēģinājos viņu pārliecināt, lai tas groza savus lēmumus un apmaina zemes gabalus. Bet e«s atdūros uz viņa ēzelisko ietiepību. Viņš ne par ko negrozīs šo lēmumu. Padomājiet, ko jūs par to teiksit?

Gontrans pavisam apjuka un, nezinādams ko teikt, jautāja:

—  Ko jūs par to domājat? Vai jūs domājat, ka viņš, meitām zemi tā sadalīdams, bija paredzējis mani par to precinieku?

14*

211

—  Es nešaubos. Tas zemnieks domā tā: ja viņam patīk jaunākā tad paglābsim to muki. Viņš ir ar mieru jums meitu dot, bet paturēt labākos zemes gabalus. Var jau arī būt, ka vecākai viņš ir gribējis piešķirt zināmas priekšrocības; viņš varbūt to vairāk mīl, viņa ir viltīgāka, veiklāka, praktiskāka. Es domāju, ka ve

cākā ir daudz gudrāka. Es jūsu vietā… pārsviestu nesamo no viena pleca uz otru.

Bet Gontrans, pilnīgi apmulsis, čukstēja:

—  Pie joda, pie joda, pie joda! Bet Šarlotes zeme jums nemaz nenoder?

Andermats iesaucās:

—   Man taču nē! Tūkstoškārt nē! Man vajadzīga tā zeme, kas atrodas starp manām vannām, manu viesnīcu un manu kūrzālL Tas pilnīgi saprotams. Par pārējo zemi es nedotu nekā, jo to varētu tikai stipri vēlāk pārdot, maziem gabaliņiem un atsevišķām personām…

Gontrans atkārtoja:

—   Pie joda, pie joda! Tā ir nelaime! Nu, un ko tad jūs ieteicat man darīt?

—  Es jums nekā neieteicu. Man šķiet, ka jums derētu padomāt, kamēr izvēlaties starp abām māsām.

—   Jā… jā… tas pareizi… es padomāšu, bet tagad iešu gulēt. Rīts gudrāks par vakaru.

Viņš piecēlās, Adermats to aizturēja:

—  Atvainojiet, draugs, vēl pāris vārdu par citu lietu. Es izliekos, ka nesaprotu, bet patiesībā es Joti labi saprotu visas tās divkosīgās piezīmes, ar kurām jūs cenšaties man iedzelt, un es nevēlos, ka tas tā vēl turpinātos.

Jūs man pārmetat to, ka es esmu žīds, tas ir to, ka es esot spekulants un pat krāpnieks. Un tomēr, mans draugs, es jums visu laiku aizdodu naudu, kuju es ar pūlēm nopelnu, un atdodu jums to bez cerībām atdabūt. Bet par to nerunāsim! Bet ir kāda lieta, kuru es nevaru pieļaut. Es neesmu skops, kā pierādījums tam noder tas, ka es jūsu māsai pērku dāvanas par divdesmit tūkstoš frankiem, ka es jūsu tēvam uzdāvināju Teodoru

Ruso, kuru viņš vēlē,iii un kurš maksā desmit tūkstoš franku; kā pierādījums tam noder arī tas, ka tikko atbraucām šurp, es jums iedāvāju zirgu, ar kuru vēl šodien jājāt uz Ruā

Kādēļ tad es esmu skops? Tādēļ, ka es neatļauju sevi aplaupīt. Mūsu tauta ir visa tāda, un mums, cienījamais kungs, ir taisnība. To es jums saku vienreiz par visām reizēm. Mūs saukā par skopiem tādēļ, ka mēs katrai lietai zinām īsto vērtību. Jums klavieres ir klavieres, krēsls ir krēsls, bikses ir bikses. Tāpat arī mums. Bet tomēr vēl visam taču ir sava maiņas vērtība, stingri noteikta, kura praktiskam cilvēkam jāredz no pirmā acu uzmetiena un ne jau ekonomijas dēļ, bet lai nesekmētu krāpšanu.

Ko jūs teiktu, ja pārdevēja tabakas veikalā no jums par marku vai turziņu sērkociņu paņemtu četrus su? Jūs pasauktu kārtībnieku, cienījamais kungs, viena paša su dēļ, jā, viena paša su dēļ; tik ļoti tas jūs saniknotu Un tas tādēļ, ka jūs nejauši zināt abu šo priekšmetu vērtību. Bet es zinu visu to priekšmetu vērtību, kas atrodas apgrozībā; un niknums, kāds jūs pārņemtu, ja jums prasītu četrus su par marku, man ir jāizjūt katru mirkli, kad man par saules sargu noprasa divdesmit franku, kad tā vērtība nav pat piecpadsmit franku! Vai jūs to saprotat? Es protestēju pret pierasto, nemitīgo un riebīgo zagšanu no tirgotāju, sulaiņu un kutčiepi puses. Es protestēju pret jūsu rases tirdzniecisko netīrību, kaut gan jūs nicināt mūs. Dzeramnaudu es dodu saskaņā ar man izdarītiem pakalpojumiem, bet nevis tādas fantastiskas summas, kādas jūs diezin kādēļ izsvaidāt, un kuras svārstās starp pieciem su un pieciem frankiem, atkarā no jūsu katrreiz«"jīi garastāvokļa. Vai jūs mani saprotat?

Gontrans piecēlās un smaidīdams ar to smalko ironiju, ku|*a viņam tik labi piestāvēja, sacīja:

— Jā, mans draugs, es saprotu, un jums ir pilnīga taisnība; taisnība jums ir taisni tādē], ka mans tēvocis, vecais marķīzs de Ravenels manam tēvam gandrīz nekā nav atstājis, savas sliktās paražas dēj — pērkot kādu lietu, nekad neņemt no tirgotāja izdodamo naudu atpakaļ. Viņš to atzinis par džentlmeņa necienīgu un vienmēr maksājis prāvas summas un apaļos skaitļos. Un Gontrans izgāja, ļoti apmierināts ar sevi.

s.

Atsevišķā ēdamistabā, kas piederēja Andermatu un Kavenelu ģimenei, gatavojās jau pusdienot, kad pēkšņi Gontrans atvēra durvis un paziņoja:

—   Oriola jaunkundzes!

Viņas ienāca apmulsušas, un viņa viegli iestumtas; viņš smiedamies stāstīja:

—   Tā, lūk, es viņas abas nolaupīju ielas vidū. Tas sacēla lielu troksni. Es viņas pie jums atvedu ar varu, jo man vajag izskaidroties ar Luīzes jaunkundzi un to taču es nevarēju uz ielas izdarīt!

Viņš atņēma tām cepures un saules sargus, jo tās atgriezās no pastaigāšanās; viņš tās apsēdināja, noskūpstīja savu māsu, pasniedza tēvam, svainim un Polam roku, bet tad atkal atgriezās pie Luīzes Oriolas un sacīja:

—   Bet tagad lūdzu, cienījamā, izskaidrojiet, kāpēc jās pēdējā laikā uz mani dusmojaties?

Viņa šķita apmulsusi kā putniņš, kas noķerts slazdos un mednieks to aiznes.

—   E": n "maz nedusmojos, cienījamais, it nemaz nedusmojos! Kas jums to ir iestāstījis? Kāpēc jūs tā domājat?

—   Bet, cienījamā, viss taču to apstiprina! Jūs nenākat vairs pie mums, jūs negribat vizināties Noasa šķirstā (tā viņš sauca lielo karieti ar sešām sēdvietām). Jūs pieņemat niknu izskatu, kad satiekaties ar mani un kad es uzsāku sarunu ar jums.

—  Nav tiesa, cienījamais, es jums apgalvoju!

—  Jā, cienījamā, es arī apgalvoju! Es katrā ziņā negribu, lai tas tā turpinātos un tādēļ mieru ar jums parakstīšu jau šodien pat. O, ja jūs zinātu, cik es esmu ietiepīgs! Jūs varat skaisties, cik jums patīk, es tomēr pratīšu visu to izbeigt un piespiest jūs pret mums izturēties laipni, kā izturas jūsu māsa, kas šinī ziņā ir tīrais eņģelis.

Paziņoja, ka pusdiena ir gatava, un visi gāja uz ēdamistabu. Gontrans paņēma Luīzi zem rokas.

Viņš bija uzmanīgs pret viņu un viņas māsu, ar apbrīnojamu taktu sadalīdams komplimentus, sacīdams jaunākajai:

—   Jūs esat mūsu biedrs, un tādēļ es dažas dienas nepievērsīšu jums uzmanību. Jūs jau zināt, ka pret draugiem nav jābūt tik uzmanīgam kā pret svešiniekiem !

Vecākajai viņš sacīja:

—   Jūs es gribu kārdināt, cienījamā, un galīgi dabūt savā pusē. Par ko arī jūs brīdinu kā godīgs ienaidnieks. Es pat amizēšos ar jums. Ak tā, jūs jau sarkstat, tā ir laba zīme! Jūs redzēsit, ka es spēju būt ļoti laipns, ja tikai vēlos. Vai nav tiesa, Šarlotes jaunkundze?

Viņas tiešām abas sarka; Luīze cienīgi izdvēsa:

—  Ak, ak, cik jūs esat bezprātīgs!

Viņš atbildēja:

—   Kas jums vēl būs jādzird sabiedrībā, kad iziesit pie vīra, kas katrā ziņā drīzumā notiks. Tikai tad jūs dzirdēsit īstus komplimentus!

Kristiāna un Pols Bretinji viņam bija pateicīgi, ka tas atvedis Luīzi Oriolu; marķīzs smaidīdams priecājās par šo jaunatnes skaļumu; Andermats domāja: „Viņš nav mujķis!" Bet Gontrans bija saniknots par to lomu, kupu tam vajadzēja spēlēt, jo sirds un jūtas to vilka pie Šarlotes, bet aiz aprēķina tam vajadzēja glaimot Luīzei, tādēļ arī viņš runāja kā caur zobiem, kaut uzsmaidīja Luīzei. Pie sevis viņš domāja: „Ak tā, tavs nelieša tēvs gribēja mani iegāzt; es tev, putniņ, drīz vien tīšu ap savu pirkstu! Tad tik tu vēl redzēsi, ko es spēju!

Un viņš salīdzināja abas māsas, noraudzīdamies gan uz vienu, gan uz otru. Protams, jaunākā tam patika labāk; viņa bija oriģinālāka un jautrāka, tai bija drusku uzrauts deguntiņš, mirdzošas acis, zema piere, liela mute un ļoti lieli zobi.

Tomēr arī otra bija skaista, kaut gan ne tik līksma un pēc dabas aukstāka. Viņa gan nekad nebūs tik asprātīga un burvīga intimā dzīvē kā jaunākā, bet kad ballē sulainis pieteiks: Grāfiene de Ravenela, tad viņai labāk piestāvēs šis vārds, lai tikai viņa drusku pierod un iedzīvojas aristokratu aprindās. Bet viņš tomēr dusmojās; viņš ienīda viņas tēvu un brāli un sevī nosolījās vēlāk viņiem atriebties par šo neveiksmi; bet tagad vēl vajadzēja paciesties, kamēr kļūs par apstākļu kungu.

Kad visi atgriezās viesu istabā, viņš palūdza Luīzi zīlēt kārtīs viņam nākotni, jo viņa to protot ļoti labi. Marķīzs, Andermats un Šarlote uzmanīgi klausījās, jo viņus valdzināja tas nākotnes noslēpums, kūpam tu netici, bet kuru tomēr gribi zināt; tā bija tā pati noslēpumainā vara, kas vienkāršiem biežiem Jauj apmuļķot ļoti saprātīgus cilvēkus.

Pols un Kristiāna sarunājās pie vaļējā loga.

Viņa pēdējā laikā bija nelaimīga, jo sajuta, ka vairs netiek mīlēta; pateicoties abu kļūdām un neuzmanībai, viņu mīlas savstarpējie pārpratumi aizvien vairojās. Šo nelaimi pirmoreiz viņa nojauta tai svētku atklāšanas vakarā, kad viņa Polu aizveda uz seno vietu. Sajuzdama, ka tā skatā vairs nav agrākā maiguma, balsī agrākās laipnības un vispār trūka agrākās uzmanības, viņa tomēr nevarēja atminēt šīs pārmaiņas cēloņus.

Un tomēr pārmaiņa bija iesākusies jau sen, tanī dienā, kad viņa, ierazdamās uz kārtējo satikšanos, laimīga iesaucās: „Vai tu zini, liekas, ka es tiešām būšu uz grūtām kājām!" Viņš toreiz sajuta, ka tam pār visu miesu pārskrien drebuļi.

Aizvien, satiekoties ikdienas, viņa tam nemitīgi stāstīja par savu grūtniecību, kas tai sagādāja prieku un laimi; šī nodziļbiāšanās vienīgi tādā lietā, kupu viņš turēja par nepatīkamu, netīru un pretīgu, viņa dievišķīgo aizraušanos sarūgtināja un atgrūda to no viņa vienīgā dievekļa.

Vēlāk, kad viņš redzēja, kā tā bija pārvērtusies un izdilusi, kā tai bija iekrituši vaigi, kā nodzeltēja seja, viņš sāka domāt, ka tā varētu viņu atpestīt no šī nepatīkamā skata un aizbraukt kaut kur uz dažiem mēnešiem, lai pēc tam atkal ierastos skaistāka un svaigāka nekā jebkad; viņai taču vajadzēja prast pasargāt viņu no šīm nepatīkamām sajūtām vai arī saviem koķetas mīļākās jaukumiem pievienot citu, kautru un maigu jaunas mātes skaistumu, tikai no tālienes parādot viņam savu sārtām lentēm izgreznoto bērnu.

Viņai taču bija reta izdevība parādīt šo takta sajūtu, ko viņš no tās gaidīja, un tā varēja pa vasaru atbraukt uz Oriola kalnu, bet viņu atstāt Parīzē, lai viņam nebūtu tā jāredz bez skaistuma un svaiguma. Viņš stipri cerēja, ka viņa to sapratīs!

liet, tikko atbraukusi uz Overnu, viņa ar nemitīgām un izmisuma pilnām vēstulēm sāka to aicināt, kamēr viņš vienkārši aiz žēluma un rakstura vājības atbrauca. Bet tagad viņa nospieda viņu ar savām nopūtām, ar savu nedaiļo mīlestību; viņš sajuta nepārvaramu vēlēšanos pamest viņu, neredzēt, nedzirdēt vairs, kā viņa dzied savu nepiedienīgo, uztraucošo mīlas dziesmu. Viņš gribēja tai izteikt visu, kas viņam bija uz sirds, izskaidrot to, cik muļķīgi un neveikli viņa uzvedas, bet viņš to nevarēja izdarīt un nevarēja arī aizbraukt; bet viņš nevarēja arī savaldīties, rūgtos un apvainojošos vārdos neizteieis savu īgnumu.

Viņa savas slimības dēļ cieta vēl vairāk, kļūdama aizvien smagāka un pāreiezdama visas grūtas sievietes mokas, jo viņai tagad vairāk nekā jebkad vajadzēja, lai to apmīļotu un apmierinātu. Viņa to mīlēja ar tādu savas dvēseles un miesas padevību, kas dažreiz mīlestību pārvērš par bezgalīgu uzupurēšanos. Viņa sevi neuzskatīja par tā mīļāko, bet gan par sievu, uzticamu, padevīgu draudzeni, verdzeni, īpašumu. Viņa vairs nedomāja par mīlināšanos, par koķetēšanu, par cenšanos patikt, jo viņa tam piederēja pilnīgi un tos saistīja stiprā un saldā ķēde — bērns, kuļ-am drīz vajadzēja piedzimt.

Tikko tie atradās vieni pie loga, viņa atkal uzsāka savu maigi skumjo valodu:

—      Saki, dārgais Pol, vai tu mani vēl mīli tāpat kā senāk?

—      Protams! Tu taču to man jautā katru dienu. Tas beidzot kļūst vienmuļi!

—      Piedod man! Tas tādēļ, ka es vairs neticu, tādēļ, ka man vajag, lai tu mani apmierini, lai tu man bezgalīgi atkārtotu šos saldos vārdus. Bet tu man tos vairs nesaki tik bieži kā agrāk, tādēļ man vajag tos no tevis izlūgties kā ubadzei.

—      Nu labi, es tevi mīlu! Bet es lūdzu, runāsim par kaut ko citu!

—  Ak, cik tu esi cietsirdīgs!

—      Nē taču, es neesmu cietsirdīgs. Tikai.. tikai tu nesaproti… nesaproti, ka …

—      O, jā! Es ļoti labi saprotu, ka tu mani vairs nemīli. Ja tu zinātu, kā es ciešu!

—      Klausies, Kristiāna, es tevi lūdzu, nepadari mani nervozu! Ja tu zinātu, cik tas ir negudri, ko tu dari!

—      Ak, ja tu vēl mani mīlētu, tu man nekad tā neteiktu!

—      Pie joda, ja es tevi nemīlētu, tad es nemaz nebūtu šurp braucis!

—       Klausies, tu tagad piederi man un es tev. Mūs saista tās topošās dzīvības saites, kuras neviens nav spējīgs saraut; apsoli, ja tu kādreiz mani vairs nemīlēsi, tu man to pateiksi!

—  Jā, es apsolu.

—  Vai tu vari zvērēt?

—   Zvēru.

—   Bot mēs tomēr paliksim arī tad draugi, vai ne?

—  Protams, ka paliksim draugi.

—      Tanī dienā, kad tu mani vairs nemīlēsi, tu atnāksi un man teiksi: „Dārgā Kristiāna, es tevi ļoti mīlu, bet tas vairs nav tas. Kļūsim par draugiem, un tikai par draugiem."

—  Nolemts, es apsolu.

—  Vai tu zvēri?

—  Zvēru!

—       Tomēr man būs daudz jācieš! Kā tu mani pērn mīlēji!

Aiz viņiem atskanēja balss:

—  Hercogiene de Badā Aldevara!

Viņa bija atnākusi kā kaimiņiene, jo Kristiāna ik vakarus pieņēma ievērojamākos peldviesus, kā to dara valdnieki savās valstīs.

Doktors Maselli, smaidošs un padevīgs, sekoja skaistajai spānietei. Abas sievietes sasveicinājās, apsēdās un sāka tērzēt.

Andermats pasauca Polu:

—      Nāciet šurp, mans draugs! Oriola jaunkundze burvīgi zīlē uz kārtīm, viņa man pareģoja dīvainas lietas.

Paņēmis to zem rokas, viņš piebilda:

—       Jūs esat savādnieks! Parīzē mēs nekad netiekamies, pat ne reizi mēnesī, kaut gan mana sieva tik ļoti to vēlējās. No šejienes vajadzēja rakstīt piecpadsmit vēstules, lai piespiestu jūs atbraukt. Bet, no tā laika, kopš jūs atbraucāt, jums ir tik sagrauzts izskats, it kā jūs dienā zaudētu ap miljonu! Varbūt jūs slēpjat kaut ko, kas jūs nospiež? Varbūt jums var palīdzēt? Sakiet!

—      Mans draugs, man nekas nav. Ja es pie jums Parīzē neviesojos… Tad tikai tādēļ, ka Parīzē, jūs jau saprotat?

—       Pilnīgi saprotu. Bet te taču jūs nedrīkstat izpalikt. Es pašreiz organizēju divus, trīs svētkus un ceru, ka tie man izdosies.

Sulainis izsauca:

—  Bara kundze un profesors Kloša kungs!

Viņš ienāca kopā ar savu meitu, kas bija jauna, strauja un sarkanmataina atraitne. Gandrīz viņiem pakaļ sulainis nosauca:

—   Profesora Martusela kungs!

Viņš ienāca kopā ar savu l>ālo un padzīvojušo sievu, kurai mati bija cieši pie deniņiem pieglausti.

Profesors Itemizo vakar bija atbraucis; ļaudis runāja, ka viņš savu vasarnīcu nopircis ar ārkārtīgi izdevīgiem noteikumiem.

Divi pārējie ārsti arī gribēja zināt šos noteikumus, l>et Andcrmats tikai izvairījās:

—      Ak, mēs jau visiem esam izstrādājuši kaut kādus noteikumus. Ja jūs gribētu sekot viņa priekšzīmei, gan jau mēs spētu vienoties… Kad jūs būsit nolēmuši, jūs man pateiksit, un tad mēs parunāsim.

Ieradās arī doktors I-atons, l>et viņam pakaļ doktors Onora bez kundzes, kuj*u viņš labprāt neņēma līdz.

Sarunu troksnis un smiekli tagad pildīja visu zāli. Gontrans vairs ne soli neatgāja no Luīzes Oriolas, bet visu laiku kaut ko čukstēja viņai ausī, un, ja kāds piegāja pie viņiem, Gontrans smīnēdams paskaidroja:

— Tas ir mans ienaidnieks, kuļ*u es gribu uzvarēt.

Mazelli apsēdās pie profesora Kloša meitas. Jau vairākas dienas viņš tai neatlaidīgi sekoja. Viņa sekošanu tā uzņēma ar izaicinošu nekautrību.

Hercogiene neizlaida viņu no savām acīm un šķita esam saniknota. Pēkšņi viņa piecēlās un gāja pāri visai viesu istabai un, pārtraukusi doktora sarunu ar skaisto sarkamnati, sacīja:

—      Klausieties, Mazelli, mums ir laiks doties mājup. Ks nejūtos visai labi.

Tikko viņi izgāja, Kristiāna tuvojās Polam un teica:

—  Nelaimīgā sieviete! Viņai tā jācieš!

Viņš izklaidīgi jautāja:

—   Kura tā ir?

—      Hercogiene! Vai tad jūs neredzat, cik viņa ir greizsirdīga?

Viņš asi atcirta:

—      Ja jūs sāksit raudāt, par visiem niekiem, tad tas nozīmē, ka asaru jums vēl daudz krājumā!

Viņa novērsās un tiešām tikko valdīja asaras, jo tik cietsirdīgs viņš tai tagad šķita; viņa nosēdās blakus vientuļai, pārsteigtai Šarlotei Oriolai, kas (iontrana rīcību neizprata. Viņa nopūtās un runāja jaunavai neizprotamus vārdus:

—  Ir brīži, kad gribas nomirt!

Andermats, doktoru ielenkts, stāstīja tiem par neparasto vecā Klovisa slimību, kuram kājas tagad esot pilnīgi atlabušas. Viņš par to bija tik pārliecināts, ka neviens nevarēja šaubīties par viņa patiesīgumu.

Kopš tā laika, kad viņš bija izpratis abu zemnieku un triekas piemeklētā niķus, kopš tā laika, kad viņš noskārta, ka aiz nevaldāmās gribas pagājušā gadā pārbaudīt ūdens dziedinātāju spēku, viņš ir ļāvis sevi apkrāpt, un sevišķi kopš tā laika, kad viņš uzzināja kā izvairīties no veča bīstamās atklātības, it nemaz nepērkot viņa klusēšanu par naudu, kopš tā laika viņš veci visur reklamēja un šo reklāmu lieliski izlietoja savas iestādes labā.

Mazelli atgriezās, jo viņš savu pacituitl bija pavadījis uz māju un kļuvis brīvs no viņas.

Gontrans viņu paņēma zem rokas un runāja:

—      K'ausieties, skaistais doktor, es jums grību lūgt padomu. Kufa no māsām Oriolām jums labāk patīk?

Skaistais doktors viņam čukstēja ausī:

—  Gulēšanai — jaunākā, precēšanai — vecākā.

Gontrans iesmējās.

—       Tad jau mēs esžu.j pilnīgi vienādās domās! Tas man patīk!

Tad viņš piegāja pie savas māsas, kas sarunājās ar Šarloti, un sacīja:

—      Zini, es domāju, ka ceturtdien mums jābrauc uz Nušera kalnu. Tas ir visskaistākais krāteris. Visi pievienojās. Tātad nolemts.

Kristiāna vienaldzīgi atbildēja:

—  Ja jūs visi vēlaties, es esmu ar mieru.

Taisni tanī mirklī profesors KIošs ar meitu atvadījās, un Mazelli, piedāvādamies pavadīt, izgāja pakaļ jaunajai atraitnei.

Dažās minūtēs visi izklīda, un Kristiāna aizgāja gulēt pulksten vienpadsmitos.

Marķīzs, Pols un Gontrans pavadīja Oriola jaunkundzes. Gontrans un Luīze gāja pa priekšu, bet Bretinjī un Šarlote dažus soļus aiz viņiem; Pols skaidri sajuta, kā uz viņa rokas drebēja Šarlotes rociņa.

Viņi šķirās ar vārdiem: „Līdz ceturtdienai! Pulksten vienpadsmitos brokastīs viesnīcā."

Atpakaļ nākot, viņi sastapa Andermatu dārzā sarunājamies ar profesoru Maruseli, kas tam teica:

—  Tātad, ja es jūs, Andermata kungs, netraucēju, es rit no rīta ieradīšos parunāt par to vasarnīcu.

Viljams atgriezās kopā ar jaunekļiem un, sievas brālim pie auss pieliecies, sacīja:

—   No sirds apsveicu, mans mīļais, jūs bijāt apbrīnojams!

Gontrans jau divus gadus mocījās ar naudas trūkumu, kas viņam sabojāja visu dzīvi. Mātes atstāto mantojumu nodzēris, viņš aizvien vēl turpināja to pašu palaidnīgo un bezbēdīgo dzīvi, to bagāto un izvirtušo jaunekļu vidū, kuji ik dienas nokļūst avīžu chronikā un kuļ-i pieder pie augstākās sabiedrības, kaut gan viņus tur reti var sastapt, jo tie galvenā kārtā apmeklē pērkamas sievietes, piesavinādamies viņu paražas un gaumi. Savu bezbēdīgi vieglprātīgo raksturu Gontrans bija mantojis no sava tēva.

Viņa sabiedrībā bija divpadsmit jaunekļu, kurus ik dienas varēja sastapt vienā un tai pašā bulvāra kafejnīcā starp pulksten divpadsmitiem un trim naktī. Visi viņi bija lieli franti, mūžīgi staigāja frakās un baltās vestēs, valkādami divdesmit luidoru dārgas pogas, kūpas tie pirka pie labākiem juvelieriem un mainīja ik mēnešus; viņu dzīve bija bezrūpīga, un tie vēlējās vienīgi līksmi uzdzīvot, iekarot sievietes, likt par sevi. runāt un visādiem līdzekļiem dabūt naudu.

225

Tā kā viņi pazina vienīgi ikdlenīgus Incidentus, zirgu staļļus, dueļus un kāršu spēles piedzīvojumus, tad arī viņu skats nesniedzās tālāk par šo apvārsni.

15 Oriola kalns

Viņi bija mīlējuši visas sievietes, kuras tiek kotētas mīlestības biržā, dodami viens otram tās, patapinādami vai galīgi atdodami, un savā starpā viņi par šo sieviešu mīlestības mākslu runāja kā par skrejamo vai jājamo zirgu īpašībām. Viņi mēdza būt arī lepnā un titulētā sabiedrībā, par kuru daudz tiek runāts un kurā gandrīz visas sievietes uztur visiem zināmus mīlestības sakarus savu vienaldzīgo, tuvredzīgo vai arī tīši aklo vīru acu priekšā; arī par šīm sievietēm viņi runāja tāpat kā par savām pērkamām draudzenēm, atšķirdami tās vienīgi viņu augstā dzimuma un sociālā stāvokļa dēļ.

Lietodami visādas viltības, lai tiktu pie naudas, kas viņiem bija vajadzīga, tie apkrāpa augļotājus, aizņemdamies uz visām pusēm, apmānīja tirgotājus un atklāti ņirgājās par skroderiem, kufi ik pusgadu nāca pie viņiem ar trīs tūkstoš franku lieliem rēķiniem; viņi klausījās, kā publiskās sievietes uzticēja viena otrai savus neapmierināmo mātīšu noslēpumus un viltības; viņi redzēja kā klubos blēdī, ļaudami sevi apzagt visiem — apkalpotājiem, tirgotājiem un lielo restorānu īpašniekiem, ar savu vārdu slēpdami un pat piedalīdamies biržas intrigās un netīros uzņēmumos, lai tikai nopelnītu dažus luidorus; viņi pilnīgi bija pazaudējuši katru morālisko pašcieņu, un visa viņu godkārība izpaudās tad, kad tie mēģināja duelēties; uz dueli viņi izaicināja katru, tiklīdz viņi sajuta, ka tos tur aizdomās visās tais lietās, uz kurām viņi patiesībā bija spējīgi vai kuras tiešām bija izdarījuši.

Visiem vai gandrīz visiem viņiem pēc dažiem gadiem tādas dzīves vajadzēja meklēt bagātu sievu vai nonāvē

ties vai ari noslēpumaini nozust, kas bija kaut kas līdzīgs nāvei.

Bet visi viņi cerēja izdevīgi apprecēties. Vieni cerēja, ka viņu ģimenes tiem atradīs bagātas līgavas, citi atkal klusībā meklēja paši, krādami līgavu sarakstus, kā vāc pārdodamu māju sarakstus. Viņi sevišķi uzmanīja ārzemnieces, it īpaši ziemeļu vai dienvidu amerikānietes, kuras tie cerēja apžilbināt ar savu lepnību un uzdzīvotāju slavu, ar savu panākumu troksni un savas dzīves smalkumu. Viņu kreditori ari gaidīja, kad tiem laimēsies atrast bagātu sievu.

Bet šī bagātu līgavu meklēšana varēja vilkties bezgalīgi. Vismaz tā prasīja meklēšanu, piespiešanos, pielabināšanās mākslu, nogurdinošas vizītes un visu to enerģiju, uz kuru jau no dabas bezrūpīgais Gontrans bija pilnīgi nespējīgs.

Ar katru dienu aizvien sāpīgāk sajūtot naudas trūkumu, viņš ne vienreiz vien bija sev teicis: „Tomēr vajadzēs pamēģināt."

Bet viņš nemēģināja un ari neko neatrada.

Tādē] tam vajadzēja lietot visādas viltības, lai iegūtu niecīgas naudas summas, un lietot pat tādus šaubīgus līdzekļus, kādus lieto ļaudis, kuri atrodas bezizejas stāvoklī; visbeidzot viņam bija jādzīvo uz savas māsas vīra rēķina, kamēr Andermats viņam iedvēsa domu precēt vienu no Oriolu jaunavām.

15*

227

Sākumā viņš aiz uzmanības klusēja, kaut gan jau no pirmā mirkļa jaunā meitene tam šķita viņa necienīga, un tādēļ viņš nevarēja iedomāties šo nevienādo laulību. Bet daži pārdomu mirkļi ātri grozīja viņa uzskatus, un viņš nolēma viegli paamizēties ar to, kā to

parasti dara kūrvietās, jo tas viņu it nebūt nekompromitētu un tam aizvien būtu iespēja atkāpties.

Labi pazīdams savas māsas vīru, viņš zināja, ka tas šo priekšlikumu bija ilgi apdomājis, apsvēris un gatavojis, un ka viņa mutē tam bija liela vērtība, kādu citā vietā būtu grūti atrast.

Viņam nevajadzēja daudz pūļu, lai pieliektos un paceltu skaisto meiteni, jo jaunākā viņam patika, un viņš bieži domāja, ka patīkami būs to vēlāk sastapt.

Un viņš izvēlējās Šarloti Oriolu un drīz vien visu novadīja tik tālu, lai varētu to formāli bildināt.

Bet, ja tēvs otrai atdeva pūru, pēc kura tīkoja Andermats, tad Gontranam vajadzēja vai nu atteikties no precēšanās, vai ari savu uzmanību pievērst vecākajai.

Sākumā viņam tas ļoti nepatika, un pirmā mirklī viņš gribēja triekt pie velna savas māsas viru, bet pats palikt neprecējies līdz kādam labākam gadījumam.

Bet tieši šoreiz viņš atradās uz sēkļa, un viņam vajadzēja pat sīkiem kazino izdevumiem divdesmit piecus zelta frankus aizņemties no Pola, no kura tas jau vairākkārt bija tapinājis un nekad nebija atdevis. Bez tam vajadzēja vēl meklēt tādu sievieti un censties to savaldzināt. Varbūt viņam vēl vajadzētu ar tādas sievietes naidīgo ģimeni cīnīties, kamēr tepat, pēc dažu dienu pūlēm un glaimiem viņš varēja savaldzināt vecāko Oriolu, kā bija jau aizrāvis jaunāko. Tādā kārtā māsas vīrā viņš nodrošinātu sev baņķieri, kurš vienmēr sajustu pienākumu pret viņu, kuram viņš vienmēr varēs pārmest un kura naudas maks viņam vienmēr būs atvērts.

Kas zīmējās uz sievu, tad viņš to vedīs uz Parīzi un un stādīs priekšā kā Andermata kompanjona meitu. Bez tam viņai ir dzimtas vārds, kas līdzīgs minerālūdeņu nosaukumam. Uz šiem ūdeņiem viņš to nekad vairs nevedīs aiz tā vienkāršā principa, ka upes nekad netek uz savu izteku! Viņai ir skaists augums un priekšzīmīga uzstāšanās, kādēļ tā kļūs par ievērojamu dāmu; viņa ir pietiekoši gudra, lai saprastu sabiedrību un dzīvotu tajā, kādēļ tā ar godu nesīs viņa vārdu. Par viņu pašu ļaudis teiks: „šis jokdaris ir apprecējis skaistu jaunavu, par kuru viņš pats laikam zobojas."

Viņš tiešām bija nolēmis par to pazoboties, jo, dzīvojot kopā ar viņu, viņš tomēr turpinātu savu agrāko jaunekļa dzīvi, tikai tagad viņam būtu nauda kabatā.

Tā viņš piegriezās Luīzei Oriolai un, izmantodams jaunākās māsas kaprisajā sirdī atmodināto neapzinīgo greizsirdību, atmodināja Luīzē koķeti un vēlēšanos atņemt māsai skaisto kavalieri, kuju visi sauca par grāfa kungu.

Luīze to neapzinājās, viņa nedomāja im necēla nekādas gaisa pilis, jo viņa tīri neapzinīgi bija visa notiekošā ai»mu!sināta. Bet no viņa pakalpības, glaimiem un skatiem viņa saprata, ka viņš nemaz nav Šarlotes pielūdzējs; viņa nedomāja par nākotni, bet, vakarā apgujoties, viņa bija laimīga, jo tā bija māsu uzvarējusi.

Ceturtdien, pirms braukšanas uz Nižeras kalnu, visi ilgi šaubījās. Tumšā debess un spiedīgais gaiss lika domāt par lietu. Bet Gontrans tā uzstājās, ka pierunāja ari šaubīgos.

Brokastis pagāja drūmi. Kristiāna un Pols vakar bez kāda iemesla bija sastrīdējušies. Andermats baidījās, ka Gontrana kāzas izjuks, jo vecais Oriols vēl šorīt par viņu bija ļoti asi izteicies. Gontrans, kuram to pateica, bija saniknots un stingri apņēmās panākt uzvaru. Šarlote, nojauzdama māsas uzvaru un nekā nesaprazdama, kādēļ šī pārmaiņa, par visu vari gribēja palikt mār jās. Viņu tikai ar pūlēm izdevās pierunāt braukt līdz.

Un Noasa šķirsts aizveda visus pasažierus pilnā sastāvā uz Volvikas augstieni.

Luīze Oriola, kas uzreiz bija kļuvusi runīga, tagad tērzēja viena ar visiem. Viņa stāstīja, ka no Volvika akmens, kas esot apkārtējo vulkānu izvirdums, esot celtas visas apkārtnes baznīcas un mājas, kādēļ ari Overnas ciemiem esot tik drūms izskats, kas atgādinot ogļu raktuves. Viņa norādīja uz akmens lauztuvēm, kur laužot šos akmeņus, norādīja ari uz vulkānu izvirdumiem, no kuriem cēlušies šie akmeņi, un parādīja visiem Melno madonnu, kuru visi uzskatot par Volvikas pilsētiņas aizgādni.

Tad viņi brauca augšup kalnā, kurš bija pārklāts apdzisušiem vulkāniem. Zirgi gāja soļos pa garo, stāvo ceļu. Zaļie meži iežogoja ceļu. Visi klusēja.

Kristiāna domāja par Tazenas ezeru. Tā bija tā pati kariete un tie paši cilvēki, bet ne tās pašas sirdis! Viss likās tāds pats, bet tomēr …

Kas tad bija noticis? Gandrīz nekas! Viņai tikai drusku par daudz mīlestības, un viņam drusku par maz mīlestības! • Gandrīz nekas! Starpība tikai starp pieaugošu vēlēšanos un izgaistošu vēlēšanos! Gandrīz nekas, tikai neredzama brūce, ko mīlai sit pagurums! Kas tad ir skats? Gandrīz nekas!

Kučieris apturēja zirgus un sacīja:

— Ejiet pa labi caur mežu pa šo taciņu, tad jūs tur nokļūsit.

Visi izkāpa no karietes, tikai marķīzs palika, jo viņš atzina, ka esot par daudz karsts. Luīze un Gontrans aizgāja pa priekšu, bet Šarlote palika iepakaļ kopā ar Polu un Kristiānu, kura tikko varēja paiet. Ceļš caur mežu viņiem likās garš, kamēr viņi nokļuva pie pašas virsotnes, kas bija apaugusi ar garu zāli un stiepās līdz pašām apdzisušā vulkāna malām.

Luīze un Gontrans uzkāpa pašā augstumā, un viņu slaidie augumi šķita kā mākoņos iezīmēti.

Kad viņiem tuvojās pārējie nācēji, Pola Bretinjī jūsmīgā dvēsele bija lirisma pilna.

No visām pusēm viņus ielenca dīvaini, apdauzīti koni, kufi bija gan slaidi un cēli, gan atkal saspiesti, kuri sevī glabāja mirušā vulkāna nāvīgumu. Šīs smagās kalnu drupas ar līdzenām virsotnēm stiepās no dienvidiem uz vakariem pār milzīgo tuksnešaino paaugstinājumu, kas pacēlās tūkstoš metru pār Limanu un pilnīgi pārvaldīja to, aizstiepdamies horizonta miglā

De Doma augstums pārspēja visus citus, kuru bija septiņdesmit vai astoņdesmit, un visi tagad apdzisuši. Tālumā bija redzama Gravenuara, Kruela, Pedža, So, Nošana un Lavaša virsotne. Tuvumā bija Pariu, Kona, 2ima, Trefu un Lušadjera virsotne — vesela vulkānu kapsēta.

Jaunekļi pārsteigti vērās uz lielisko skatu.

Pie viņu kājām bija Nižera bedre, dziļa kā kubls, bet pašā dibenā bija redzami vēl trīs lieli un tumši sastingušās lāvas gabali, kurus bija izsvieduši nezvēra pēdējie elpas vilcieni un kuri bija atkrituši atpakaļ viņa žaunās, lai paliktu tur vienmēr.

Gontrans iesaucās:

— Es iešu līdz pašam dibenam! Es gribu redzēt, kādu iespaidu atstāj šie zvēri. Iesim, jaunkundzes, skriesim lejā! — Viņš satvēra Luīzi aiz rokas un aizrāva viņu sev līdz. Šarlote skrēja viņiem līdz, bet tad pēkšņi viņa apstājās un noraudzījās, kā viņi lēkādami aizskrēja, cieši viens otram aiz rokas turēdamies. Pēkšņi viņa novērsās un nāca atpakaļ uz to vietu, kur Kristiāna un Pols sēdēja zālē. Pienākusi, viņa nokrita ceļos, apslēpa seju Kristiānas drēbēs un sāka raudāt.

Kristiāna saprata meiteni, un citu sāpes viņai smeldza kā pašas brūce; viņa apskāva meitenes kaklu un raudādama čukstēja:

—  Mazā nabadzīte, mazā nabadzīte!

Jaunava, seju apslēpusi, joprojām raudāja, rokām neapzinīgi plūkdama zāli.

Bretinjī piecēlās, lai izliktos, ka viņš neredz, tomēr meitenes bēdas, šī nevainīgā bērna izmisums viņu saniknoja pret Gontranu. Viņu, kuru Kristiānas nemiers kaitināja, tagad līdz sirds dziļumiem aizkustuiāja šī bērna pirmā vilšanās. Atnācis atpakaļ, viņš ari nometās ceļos un sacīja:

—   Es jūs lūdzu, apmierinieties! Viņi tūlīt atnāks, apmierinieties! Citādi viņi redzēs, ka jūs esat raudājusi.

Viņa uzlēca izbijusies, ka māsa to varētu atrast raudošu. Viņas krūtis bija asaru pilnas, kuj-as it kā lauzās uz sirdi, lai padarītu to vēl smagāku. Viņa izdvēsa:

—   Jā, jā… tiesa. Tagad viss ir pārgājis. Raugiet! Nekā taču nevar redzēt? Nekā vairs nevar redzēt?

Kristiāna noslaucīja viņai acis un seju ar savu kabatas lakatiņu un tad sacīja Polam:

—  Ejiet un paraugiet, ko viņi tur dara, jo tie pilnīgi pazuduši aiz lavas gabaliem un nav vairs nemaz saredzami. Meitene paliks te, un es viņu nomierināšu.

Bretinjī piecēlās un drebošā balsi sacīja:

—      Es iešu un atvedīšu viņus, bet jūsu brālis par visu man atbildēs… jau šodien pat… Viņam jāpaskaidro sava uzvešanās, kas ir pilnīgi nesaprotama pēc tā, ko viņš mums nesen teica.

Un viņš skriešus devās uz krātej-a vidu.

Gontrans, aizraujot Luīzi, lika viņai pilnā spēkā ieskrieties pa milzīgās bedres slīpo malu, lai pēc tam, to aizturot, satvertu un apmulsušu sabiedētu. Viņa, ļaudamas rāvienam, mēģināja to atturēt un sauca:

—      Ak, ne tik strauji, es pakritīšu, vai jūs esat prātu zaudējis, es kritīšu!

Viņi atsitās pret lavas gabaliem un apstājās, abi aizelsušies. Tad viņi apgāja tiem apkārt, vērodami platās plaisas, kuras bija kā alas ar izeju abos galos.

Kad vulkāns, pēdējā elpas vilcienā bija izsviedis šīs pēdējās putas, nespēdams kā agrāk tās uzsviest debesīs, viņš tās bija izmetis sastbigušas, biezas un gandrīz aukstas, kādē] tās bija pārakmeņojušās uz viņa mirušām lūpām.

—  Iesim tur! — sacīja Gontrans.

Viņš bīdīja meiteni sev pa priekšu. Tikko tie nokļuva alā, viņš iesāka:

—       Nu, cienījamā, ir pienācis izšķirīgais brīdis ar jums galīgi izskaidroties.

Viņa bija pārsteigta.

—  Izskaidroties… ar mani?

Nu ja, tikai četros vārdos: jūs esat burvīgi skaista!

—  Tas jums jāsaka manai māsai.

—       Ak, jūs ļoti labi zināt, ka es jūsu māsu nebildināšu.

—  Gan jau.

—      Klausieties, jūs nebūtu sieviete, ja jūs nezinātu, ja jūs nesaprastu, ka es ar viņu amizējos tikai, lai izzinātu, kā jūs uz to skatīsities! Un kāda bija jūsu seja! Pret mani tā bija briesmīga. Ak, cik es biju priecīgs! Pēe tam es uzmanīgi centos jums pierādīt, ka es par jums domāju!

Ar viņu vēl neviens nebija tā runājis. Viņa jutās apmulsusi un līksma, viņas sirds bija sajūsmas un lepnuma pilna.

Viņš turpināja:

—      Es zinu, ka pret jūsu māsiņu esmu slikti izturējies. liet viņa netika maldināta. Jūs redzat, ka viņa palika kalna galā, nevēlēdamās mums sekot. Ak, viņa saprata, visu saprata!

Viņš satvēra Luīzes Oriolas roku un maigi skūpstīja pirkstu galiņus, čukstēdams:

—  Cik jūs esat burvīga! Cik jūs esat burvīga!

Pret sastingušās lāvas sienu atspiedusies, viņa klausījās savas uztrauktās sirds trīsās un klusēja. Vienīgā doma viņas galvā bija par uzvaru: viņa bija māsu uzvarējusi!

Bet pie izejas alā pazibēja kāda ēna. Pols Bretinjī noraudzījās uz viņiem. Gontrans pilnīgi dabiski atlaida mazo rociņu, kuru bija spiedis pie lūpām, un sacīja:

—  Ak tu tas esi. Vai tu esi viens?

—      Jā. Visi ir pārsteigti, ka jūs no augšas bijāt nozuduši.

—       Mans draugs, mēs tūlīt iesim atpakaļ. Mēs apskatījām šo alu. Vai nav interesanti?

Luīze, līdz ausīm piesarkusi, izgāja pirmā un sāka

kāpt kalnā; jaunekļi, klusi sarunādamies, viņai sekoja.

Kristiāna un Šarlote noraudzījās uz viņiem un gaidīja, viena otru aiz rokas turēdama.

Visi devās atpakaļ uz karieti, kur bija palicis marķīzs; un Noasa Šķirsts drīz vien devās atpakaļ uz Anvalu.

Pēkšņi priežu šiliņa vidū kariete apstājās, un kučieris nolēca; pār ceļu šķērsām gulēja vecs nosprādzis ēzelis.

Visi gribēja to apskatīt un tādēļ izkāpa no karietes. Netīrs un izstiepies viņš gulēja ceļa putekļos; viņš bija tik izdēdējis, ka uz kauliem noberztā āda būtu tūlīt saplīsusi, ja dzīvnieks nebūtu nosprādzis. Viņa kauli spiedās cauri pinkauīajai un apberztajai vilnai, bet galva bija liela un nožēlojama ar aizvērtajām acīm; viņa bija atsviesta uz akmens pagalvja un izskatījās tik mierīga, it kā priecātos par šo laimīgo atpūtu. Viņa garās ausis tagad bija mīkstas un sajukušas kā lupatas. Neapdzijušās brūces uz priekškājām liecināja, ka viņš bieži klupis, kamēr pakritis galīgi; rētas uz sāniem norādīja, pa kuļu vietu saimnieks viņu ilgus gadus sitis.

Kučieris paņēma viņu aiz pakaļkājām un aizvilka uz grāvja pusi; nelaimīgā dzīvnieka kakls izstiepās, lai pēdējo reizi nostenētos, ka arī pēc nāves viņam nedod mie.-a. Kad ēzelis bija nosviests grāvmalas zālē, kučieris dusmīgi norūca:

— Ak tu lopi, atstājuši ceļa vidū!

Citi visi klusēja un pēc tam iekāpa karietē.

Kristiāna bija uztraukta un apbēdināta, jo viņa savās iedomās redzēja visu šī dzīvnieka nožēlojamo dzīvi, kas nobeigusies uz lielā ceļa; viņa redzēja jaunu, jautru ēzelīti ar lielu galvu un gaiši mirdzošām acīm, kas bija smieklīgs un vēlīgs, ar mīkstu spalvu un garām ausīm, un kas bezbēdīgi lēkāja ap savu māti; tad nāca pirmais vezums, pirmās nastas un pirmie sitieni; bet pēc tam nemitīgā braukšana pa bezgalīgiem ceļiem un sitieni… un sitieni bez gala… Smagi vezumi, karsta saule, bet barības vietā sauja siena, un visapkārt putekļainiem ceļiem kairi zaļas un zālainas pļavas!

Bet vēlāk ar gadiem saimnieka rokā vijīgi lunkanā rīkste pārmauiījās pret nūju, un tai pievienojās bezgala mokas zem nūjas sitieniem, velkot smagos vezumus un kā smagu nastu sajūtot savu veco, izdēdējušo ķermeni. Tad nāca nāve kā atsvabinātāja un atstāja viņu divus soļus no zaļā zāļu grāvja, kur to beidzot lamādamies iesvieda garāmgājējs, lai atbrīvotu sev ceļu.

Kristiāna pirmoreiz saprata to radījumu nedienas, kas dzimuši verdzībai, kādēļ nāve brīžiem tai šķita kaut kas, kas tīksmi vilina.

Pēkšņi viņi pabrauca garām nelieliem ratiņiem, kurus vilka gandrīz kails vīrietis, noskrandusi sieviete un izdēdējis suns; visi viņi aiz noguruma tikko vilkās uz priekšu.

Viņi bija aizkusuši, un sviedri plūda aumaļām. Izdēdējis suns bija iejūgts ratiņos un, mēli izkāris, vilka tos. Uz ratiņiem bija malka, žagari un koku saknes, kas salasītas pa mežu vai nozagtas; uz vezuma bija sasviestas lupatas, bet uz lupatām sēdēja bērns, savu apaļo galvu izslējis un acis ieplētis.

Tā bija ģimene, cilvēku ģimene! Ēzelis bija pakritis no pārāk smagā darba, bet cilvēks to bija atstājis ceļa vidū, taisni pa kājām tām karietēm, kuras pa šo ceļu brauks. Tad viņi airi ar sievu ieķērās tukšajās Ilksis un sāka vilkt vezumu, kā to līdz šim bija vilcis ēzelis. Viņi gāja uz priekšu. Kurp? Kādēļ? Vai viņiem bija kaut grasis pie dvēseles? Varbūt viņiem mūžīgi vajadzēs pašiem vilkt vezumu un jaunu ēzeli tie nevarēs nopirkt? Kā viņi dzīvos? Kur apmetīsies? Varbūt tāpat nomirs ceļa vidū kā nosprāga ēzelis?

Kristiānas izbiedēto dvēseli pārņēma svešādas jūtas. Viņa redzēja trūcīgo mokas.

Gontrans pēkšņi sacīja:

—  Es nezinu kādēļ, bet es šodien labprāt būtu ēdis pusdienu kopā ar jums visiem Angļu kafejnīcā Man būtu patīkami redzēt Ielas.

Marķīzs atbildēja:

—  Ak, arī te ir labi. Jaunā viesnīca ir daudz labāka par veco.

Viņi pabrauca garām Turuvelas pils drupām. Kristiāna ieraudzīja kastaņu koku, un sirds viņai iedrebējās no atmiņām. Viņa pavērās Polā, kas bija aizvēris acis un neredzēja viņas kautro aicinājumu.

Tad viņi ieraudzīja priekšā pa ceļu ejam divus zemniekus ar lāpstām pār pleciem, kas atgriezās no darba savos vīna dārzos, un viņu soļi no gurduma bija gausi.

Abas Oriolu jaunavas nosarka līdz ausīm. Tie bija viņu tēvs un brālis, kuji vēl arvien sviedriem vaigā strādāja vīna dārzos, kopdami zemi no rīta līdz vakaram, tvīkdami saulē, kamēr viņu goda svārki bija rūpīgi noglabāti kumodē, bet augstie cilindri skapī.

Abi zemnieki, draudzīgi smaidīdami, pasveicināja,

un visi karietē sēdošie viņu sveicienu atņēma.

Kad viņi pārbrauca, Gontrans izkāpa no karietes un gāja uz kazino, bet Bretinji sekoja tam un, apturējis, sacīja:

—      KJausies, draugs, tu slikti dari, un es tavai māsai apsolīju ar tevi parunāt.

—  Par ko?

—  Par tavu uzvešanos pēdējā laikā.

Gontrans pieņēma aizvainotu izskatu:

—  Par kūdu manu uzvešanos?

—      Par tavu uzvešanos attieksmē pret jaunavu, kuru tu pamet visapvainojošākā kārtā.

—  Tu tā domā?

—   «Jā, es tā domāju. Un man ir pamats tā domāt.

—      Ak tā! Tu pēdējā laikā esi kļuvis jūtīgs pret sieviešu pamešanu.

—      Ak, mans draugs, te nav runa par sievieti, bet gan par meiteni.

—       Es ļoti labi saprotu, tādēļ arī viņu nepavedu, jo ir taču liela starpība.

Viņi soļoja tālāk viens otram blakus. Gontrana izturēšanās kaitināja Polu, un viņš sacīja:

—      Ja es nebūtu tavs draugs, es ar tevi nerunātu par tādām lietām.

—  Un es arī tev to nebūtu atļāvis!

—       Klausies, man tās meitenes tiešām ir žēl. Viņa nupat raudāja.

—  Ak tā, raudāja? Tas man ļoti glaimo!

—  Klausies, beidz jokot! Ko tu domā darīt?

—  Es? Neko!

—  Tu ar viņu esi ielaidies tik tālu, ka gandrīz esi sakompromitējis viņu. Nesen tu savai māsai un man teici, ka precēšot viņu…

Gontrans apstājās un ironiskā tonī, kūjā arī bija piedraudējums, atcirta:

—   Jūs abi ar manu māsu darītu daudz prātīgāk, ja neinteresētos par citu mīlestības lietām. Es jums teicu, ka tā meitene man patīk un, ja es viņu apprecētu, es rīkotos loti prātīgi. Tas ir viss. Bet tagad izrādās, ka vecākā man patīk labāk! Mani uzskati ir grozījušies. Tas var ar katru notikt.

Un, raudzīdamies viņam tieši acīs, viņš jautāja:

—  Ko tu dari, kad sieviete tev vairs nepatīk? Vai tu viņu žēlo?

Pārsteigts Pols Bretinjī centās uztvert šo vārdu apslēpto nozīmi. Asinis viņam sakāpa galvā, un viņš saniknots iesaucās:

—   Es tev vēlreiz saku, ka nerunāju par pērkamu vai precētu sievieti, bet par jaunu meiteni, kūpi tu esi apkrāpis ar saviem solījumiem un ar savu izturēšanos pret viņu. Tas ir augstākās sabiedrības un vispār cilvēka necienīgi, vai tu dzirdi!

Gontrans nobāla un ļauni atcirta:

—   Turi muti! Par daudz jau tu esi runājis un par daudz es klausījies. Ja es nebūtu tavs draugs, es tev parādīta, cik man maz pacietības. Ja tu vēl kaut vienu lieku vārdu teiksi, tad es tev parādīšu, ka starp mums visai draudzībai ir beigas uz visiem laikiem.

Tad, lēni apsvērdams katru vārdu, viņš tam atsvieda:

—  Man tev nekas nav jāpaskaidro. Drīzāk es no tevis varētu prasīt paskaidrojumus… Vispār un nekad nav pieklājīgi. •. ja dažādos veidos… pret ko draudzībai vajadzētu katru nodrošināt… un ko nekādi nevar ar mīlestību aizbildināt…

Pēc tam viņš daudz līksmākā balsī piebilda:

—  Kas attiecas uz mazo Šarloti, tad, ja tev viņas žēl un tev viņa patīk, tu vari to apprecēt. Grūtos brīžos precēšanās taisni ir pēdējais glābiņš. Tā ir izeja un arī cietoksnis, kūjā var nodrošināties izmisuma brīžos. Viņa ir skaista un bagāta! Tā taču kādreiz tomēr vaja» dzēs vLsu šo nelaimi izbeigt! Būtu ļoti jauki, ja mēs abi šeit salaulātos vienā un tanī pašā dienā, jo es precēšu vecāko. Es tev to saku kā noslēpumu un lūdzu tālāk neizpaust. Neaizmirsti, ka tev vismazāk tiesības runāt par jūtu pastāvību un uzticību mīlestībā Tagad ej savās darīšanās, bet es savās. Ar labvakaru!

Un pēkšņi, pagriezies uz pretējo pusi, viņš gāja ciemata virzienā. Pols Bretinjī uztraukts un aizdomu pilns atgriezās Oriola kalna viesnīcā.

Viņš centās saprast un atminēt katru vārdu un tā nozīmi; viņš bija uztraukts par visu to, kas slēpjas dažu cilvēku dvēselēs.

Kristiāna viņam jautāja:

—  Ko jums teica Gontrans?

Viņš atrūca:

—  Ak Dievs, viņš tagad vecāko atzīst par skaistāku. Viņš gribot to precēt. Par atbildi uz maniem pārmetumiem, viņš aizbāza muti, norādīdams uz mums abiem.

Kristiāna atkrita uz krēsla un čukstēja:

—  Ak Dievs! Ak Dievs!

Tanī mirklī ienāca Gontrans, jo aicināja pusdienā, noskūpstīja viņu līksmi uz pieres un jautāja:

—  Nu, māsiņ, kā tev klājas? Vai tu esi ļoti nogurusi?

Viņš pasniedza Polam roku un, pret Andermatu pagriezies, kas ienāca tūlīt aiz viņa, iesaucās:

241

—      Nu, teicamais māsas vīrs, vīrs un draugs, vai jūs varat pareizi noteikt tā ēzeļa patieso vērtību, kas bija nosprādzis uz ceļa?

16 Oriola kalns

Amlermats un doktors Latons pastaigājās pa terasi kazino priekšā, kura bija greznota ar neīstā marmora vāzēm.

—   Viņš mani vairs nesveicina un sēž savā migā kā kuilis, — doktors runāja par savu kollēgu Bonfiiu. — Es domāju, ka viņš saindētu mūsu avotus, ja tikai to spētu.

Andermats bija salicis rokas uz muguras un savu pelēko katliņu atbīdījis pakausī, kādēļ viņa plikā piere bija redzama; viņš bija iegrimis dziļās pārdomās. Beidzot viņš teic»:

—  O, pēc trim mēnešiem vecā biedrība noliks savus ieročus. Tagad mēs jau esam nonākuši gandrīz pie desmit tūkstoš frankiem. Nelaimīgais Bonfils viņus kūda pret mani un iegalvo, ka es piekāpšos. Bet viņš rūgti maldās.

Jaunais inspektors sacīja:

—   Vai jūs zināt, ka viņi vakar slēguši savu kazino? Viņiem nebijis neviena apmeklētāja

—  Jā, es to zinu. Bet arī mums nav daudz apmeklētāju. Slimnieki par daudz ilgi sēž viesnīcās; bet viesnīcās, mans mīļais, viņi garlaikojās. Slimniekus vajag izklaidēt, ielīksmot, lai tiem būtu jānožēlo, ka sezona ļoti īsa No Oriola kalna viesnīcas slimnieki nāk katru vakaru, jo viņiem tuvu, bet citi šaubās un sēž mājā. Tas nav nekas cits kā satiksmes jautājums. Sekmes aizvien atkarīgas no kāda niecīga iemesla, kuļ-u vajag prast atklāt. Jāgādā par to, lai ceļi uz izpriecas vietām jau paši par sevi būtu interesanti; lai šie ceļi jau būtu tā baudījuma sākums, pēc kufa cilvēks līko.

Bet ceļi uz mūsu kazino ir neērti, akmeņaini, grūti un nogurdina. Ja ceļš turp, kur neapzinīgi vēlas Iet ceļinieks, ir līdzens, plats, dienās ēnains un vakaros tīkams, tad to aizvien izvēlas liktenīgā kārtā labāk par citiem ceļiem. Ja jū-, zinātu, ka cilvēka miesa uzglabā daudz tādu atmiņu, l'.ujas prāts aizmirst! Es domāju, ka tāda atmiņa ir radīta dzīvniekiem! Ja jums ir bijis ļoti karsti, ejot pa kādu vietu, ja jūs esat ļoti piepūlējuši kājas, ejot. pa akmeņiem, un ja kalns ir bijis ļoti stāvs, jūs, kaut arī domājot pavisam par ko citu, tuvojoties šai vietai, aizvien sajutīsit fizisku riebumu. Jūs tērzējat ar savu ceļa biedru un nemaz neiegaumējat sīkās ceļa neērtības, jūs neko neievērojat un arī neko neatminat, bet jūsu kājas, jūsu muskuļi, jūsu plaušas, visa jūsu miesa nav aizmirsusi un saka gazam, kad tas grib miesu vest atkal pa to pašu ceļu: „Nē, es neiešu, jo es ļoti nomocījos uz tā ceļa." Un prāts padodas > ii pretestībai bez iebildumiem, paklausīdams s īva iemiesojuma mēmajai valodai.

Tātad mums vajadzīgi labi ceļi vai, pareizāk, man vajadzīga vecā Oriola zeme. Bet vēl jānogaida… Ak jā, M&rusels ieguva savu vasarnīcu īpašumā ar tādiem pašiem noteikumiem kā Remizo. Tas ir mazs upuris no mūsu puses, kuru viņš mums bagātīgi atmaksās. Pamēģiniet noteiktāk izdibināt Kloša nodomus!

— Viņš darīs tāpat kā citi, — atbildēja doktors. — Vēl ir vk*na lieta, pie kūpas es pēdēji laikā piedomāju un kuču mēs pavisam bijām no prāta izlaiduši. Mums jāizdod meteoroloģiskai? Mļetēns.

—   Kāds meteoroloģiskais bijetēns?

—  Jāpublicē lielākās Parīzes avīzēs! Tas ir nepieciešams! Jāgādā, lai dziedētavas temperatūra būtu noteikta vienāda un augstāka nekā apkārtējās konkurentu kūrvietās. Jūs samaksājiet lielākām Parīzes avīzēm par meteoroloģiskā biļetēna iespiešanu, un es katru vakaru pa telegrāfu paziņošu par atmosfairas spiedienu. Es te sastādīšu tā, lai gada beigās vidējā temperātūra iznāktu augstāka nekā citu apkārtējo kūrvietu vidējā temperātūra.

Pirmais, kas mums duras acīs, kad atveram avīzes, ir Višī, ltuā, Mondora un Šatelgijona vasaras sezonas temperātūra, bet Kannas, Mentonas, Nicas un Senrafaelas ziemas sezonas temperātūra. Šinī apvidū vienmēr jābūt siltam un skaidram, cienījamais direktor, lai parīzieši teiktu: „Ak, pie joda, tie, kas tur aizbrauc, ir laimīgi cilvēki!"

—  Pie joda! — iesaucās Andermats, — jums taisnība! Kā es par to neiedomājos agrāk? Es šodien pat to izdarīšu. Kas attiecas vēl uz vienu teicamu lietu, tad vai jūs esat aizrakstījuši profesoram Larenaram un Paskalam? Tos divus man katrā ziņā gribētos dabūt šurp!

—   Viņiem, cienījamais direktor, nedrīkst tuvoties… kamēr… kamēr viņi paši pēc daudziem piedzīvojumiem būs pārliecinājušies, ka mūsu avotu ūdens ir lielisks. Viņus nevar pārliecināt ar iegalvojumiem.

Viņi pagāja garām Polam un Gontranam, 'kuri pēc brokasta dzēra kafiju. Ieradās arī citi slimnieki, galvenā kārtā vīrieši, jo sievietes pēc brokasta dažas stundas pavadīja istabā. Petriss Martels uzraudzīja zēnus, uzsaukdams tiem: — Glāzi ķimeļa, glāzi konjaka, glāzi anīsa! —

Viņš runāja tādā pašā dobjā balsī, kā vadīja mēģinājumus un deva aizrādījumus primadonnai.

Andermats uz brīdi apstājās, lai patērzētu ar abiem jaunekļiem, un tad abi ar doktoru gāja tālāk. Gontrans, rokas un kājas sakrustojis, pret krēsla atzveltni atlaidies un debesīs raudzīdamies, pīpoja cigāru un pūta dūmus gaisā, juzdamies laimīgs.

Pēkšņi viņš prasīja:

—      Vai tu negribi tūlīt nākt uz Sansusī ieleju? Abas jaunavas būs tur.

Pols brīdi padomāja un tad atbildēja:

—   Jā, labprāt.

Vēlāk piebilzdams::

—  Nu, kā tavas lietas? Kustas uz priekšu?

—      Pie joda! Viņa tagad ir manos nagos un vairs neizmuks.

Gontrans uzticēja draugam savus noslēpumus un ikdienas stāstīja tam par savām sekmēm. Viņš pat spieda Polam būt klāt satikšanās brīžos, jo viņš aizvien it veikli prata izaicināt Luīzi Oriolu uz satikšanos.

Pēc brauciena uz Nišeru, Kristiāna vairs nepiedalījās nevienā ekskursijā, nekur neizgāja, un tādēļ jauniešiem satikšanās bija daudz grūtāka.

Brāli sākumā pārsteidza māsas izturēšanās, un viņš meklēja līdzekļus, kā izkļūt no sava stāvokļa.

Pieradis pie Parīzes paražām, kur vīrieši uz sievietēm skatās kā uz meža putniem, kurus grūti medīt, viņš agrāk lietoja daudz viltības, lai tuvotos tām sievietēm, pēc kuju intimā tuvuma viņš alka. Labāk nekā jebkurš viņš prata izlietot vidiniekus, atrazdams ieinteresētus un labvēlīgus ļaudis, jo no pirmā acu uzmetiena viņš varēja noteikt, kurš viņa nodomus sekmēs.

Kad Kristiānas neapzinīgā pabalstīšana bija izgaisusi, viņš sāka apskatīties citu savedēju, kuj-am būtu „veikla daba", kā viņš mēdza izteikties, un kurš varētu aizstāt māsas vietu. Viņa izvēle drīz vien krita uz doktora Onoras sievu. Tam par pamatu bija daudzi apstākji. Pirmkārt, viņa bija lielos draugos ar Orioliem, un doktors viņa ģimeni bija ārstējis jau 30 gadu. Viņš bija saņēmis divus Oriola bērnus, ik svētdienas gāja pie viņiem uz pusdienu un otrdienās uzaicināja tos pie sevis. Viņa sieva bija resna un piedzīvojusi pilsone, kura par vari gribēja kļūt augstākā sabiedrībā, kādēļ viņas labvēlību bija viegli iegūt, paglaimojot tai: tā ievēroja katru grāfa de Ravenela vēlēšanos, jo grāfa māsas vīram taču piederēja lielā dziedētava Oriola kalns.

Gontrans, kas bija ļoti veikls vidnieku un savedēju izvēlē, kādreiz šo dāmu ieraudzīja uz ielas un tūliņ nolēma, ka tā no pašas dabas ir nolemta šim amatam. „Pēc izskata spriežot, viņa taisni tam radīta", viņš domāja. Tātad arī viņas dvēselei jābūt tā iekārtotai.

Un tādēļ kādreiz, pavadot doktoru līdz mājai, viņš iegāja tam līdz dzīvoklī. Apsēdies, viņš parunājās, paglaimoja kundzei un, kad tuvojās pusdiena, piecēlās un sacīja:

—  Cik jums te jauki smaržo! Jūs protat labāk ēdienu pagatavot, nekā pie mums viesnīcā.

Aiz lepnuma ielīksmota, Onara kundze sacija:

—  Dieva dēļ, ja es tikai drīkstētu, ja es iedrošinātos, grāfa kungs!

—  Ja jūs iedrošinātos, dārgā Onoras kundze?

—  Uzlūgt jūs pie mums uz pusdienām?

—  Goda vārds, es neatteiktos!

Doktors uztraukts ierunājās:

—  Bet mums jau nekā sevišķa nav: zupa, cepetis un vista, tas viss.

Gontrans iesmejas:

—  Man pilnīgi pietiek. Esmu ar mieru.

Un viņš paēda pusdienu pie Onaru pāra.

Resnā sieviete bija ļoti uztraukta, rāva nost kalponei traukus, lai tā neaplietu galdautu ar mērci un, neraugoties uz vīra nepacietību, pati pasniedza ēdienus un apkalpoja.

Grāfs viņu cildināja par labo saimniecības vadīšanu un par lielisko pusdienu, pateicās par laipnību un atstāja viņu lieliskā sajūsmā

Drīzumā viņš atnāca vēl un panāca, ka to vēl uzaicināja; tā viņš sāka apmeklēt vienmēr Onoras kundzi, jo arī Oriolu jaunkundzes tur bieži viesojās, un tā viņi satika kā labi kaimiņi.

Veselas stundas viņš pavadīja triju sieviešu sabiedrībā, glaimodams abām māsām, bet ar katru dienu neatlaidīgāk pastrīpodams to, ka vecākā viņam labāk patīk, un tādēļ tas drīkst būt jo laipnāks pret Luīzi.

Greizsirdība māsu starpā, kopš tā laika, kad viņš amizējās ar Šarloti, bija pārvērtusies kareiviskā niknumā vecākajā, bet nicināšanā jaunākajā māsā. Neraugoties uz savu atturību, Luīze tomēr koķetēja ar Gontramu daudz vairāk nekā sākumā jaunākā, kaut gan tai daba bija brīvāka un rotaļīgāka. Apvainotā Šarlote tslēpa savas bēdas un centās būt lepna, it kā tā nekā neredzētu un nekā nesaprastu; ārēji mierīga un lepna, viņa aizvien nāca māsai līdz uz šo satikšanos pie Onoras kundzes. Viņa negribēja palikt mājā, lai nedomātu, ka viņa raud, cieš un atdod māsai savu vietu.

Gontrans bija ļoti laimīgs un lepns uz šo savu veiklo viltību un nenocieties izstāstīja to Polam. Polam tas ļoti patika, un viņš sirsnīgi smējās. Pēc Gontrana divdomīgiem izteicieniem viņš sevī bija apņēmies vairs neiejaukties sava drauga darīšanās. Viņš bieži sev uztraukumā jautāja: — Vai tiešām Gontranam kaut kas ir zināms par mani un Kristiānu?

Viņš labi pazina Gontranu un zināja, ka tas katrā ziņā ir kaut ko mainījis par viņa sakariem ar Kristiānu. Bet tur jau vairs nevarēja noturēties un nelikt saprast, ka viņš zina vai nojauš visu. Gontrans tiešām bija tāds cilvēks, pēc kuj-a uzskatiem katrai labāko aprindu dāmai vajadzīgs mīļākais; ģimene viņa uztverē bija tikai savstarpīga palīdzības biedrība un morāle — nepieciešama poze, lai apslēptu dažādās gaumes, kūpas mums jau no dabas dotas līdz; sabiedrisku godu un cieņu viņš uzskatīja par fasādi, aiz kuras var apslēpt dažādus grēkus. Ja viņš ari skubināja māsu precēties ar Andermatu, tad droši vien viņš ja ne skaidri, tad neapzinīgi nojauta, kia šo pašu žīdu visi ģimenes locekļi eksploatēs visādos veidos, un tādēļ viņš nicinātu Kristiānu, ja tā būtu uzticīga šim derīgajam un pieklājīgajam vīram, tāpat kā viņš nicinātu pats sevi, ja nebūtu grābis no māsas vīra maka.

Pols domāja par to, un viņa modemā Donkichota dvēsele apmulsa tik tālu, ka tas gandrīz gribēja jau atzīties. Bet tad viņš kļuva atturīgāks pret savu mīklaino draugu.

Kad Gontrans viņam izstāstīja, kādam nolūkam viņš izmantojot Onoras kundzi, Bretinjī smējās un ari pats kādu laiku gāja pie šīs dāmas, ar lielu labpatiku tur tērzēdams ar Šarloti

Doktora sieva labprāt veica vajadzīgo lomu un pulksten piecos visus cienāja ar tēju, kā to darīja Parīzes labāko aprindu dāmas; pie tējas viņa deva pašas izgatavotus cepumus.

Jau pašu pirmoreiz, kad Pols ieradās šinī namā, mājas māte to uzņēma kā vecu draugu, nosēdināja, gandrīz ar varu atņēma cepuri un nolika to uz kamīna blakus pulkstenim. Viņa bija resna, un vēders tai bija stipri uz priekšu izspiedies; viņa uztraukta skraidīja no viena pie otra un jautāja:

—  Vai jūs nevēlaties iekost?

Gontrans taisīja jokus, smīdināja citus un pats pilnīgi brīvi smējās. Šad un tad uz mirkli viņš notvēra Luīzi vienatnē, kaut gan Šarlote tos uzraudzīja naida pilniem skatieniem.

Onoras kundze sarunājās ar Polu un mātes balsī tam stāstīja:

—       Mīļie bērni te sanāk uz bridi patērzēt. Tas taču, Bretinjī kungs, ir pilnīgi nevainīgi?

—  Jā, cienītā kundze, pilnīgi nevainīgi.

Kad viņš atnāca otrreiz, nama māte to jau pilnīgi familiāri sauca par Pola kungu un izturējās pret to kā pret vecu draugu.

Kopš tā laika Gontrans ar savu parasto zobgalību aizvien stāstīja par šīs dāmas laipnībām; vēl vakar viņš šai dāmai bija teicis:

—      Kādēļ jūs nekad ar jaunkundzēm neejat pastaigāties pa Sansusī ceļu?

—  Mēs iesim, grāf, katrā ziņā iesim.

—  Piemēram, rit pulksten trijos?

—   Rīt, pulksten trijos, grāf.

—  Jūs esat ļoti laipna, Onoras kundze.

—  Jūsu padevīgā 'kalpone, grāf.

Gontrans paskaidroja Polam:

—      Saproti, viesu istabā, jaunākās klātienē, es nekā svarīgāka nevaru pateikt vecākajai. Bet mežā mēs aizejam pa priekšu vai paliekam iepakaļ abi ar Luīzi! Tātad tu nāksi?

—  Labprāt!

—  Nu, tad iesim!

Viņi piecēlās un lēni soļoja pa lielo ceļu; nokļuvusi pie Larošpradjēras, viņi nogriezās pa kreisi un pa krūmiem nokļuva ielejā. Pārkļuvuši pār strautu, viņi apsēdās «»lina malā un sāka gaidīt.

Drīz vien trīs sievietes nāca rindā: Luīze pa priekšu, bet Onoras kundze visiem nopakaļ.

Kā vieni, tā otri izlikās ļoti pārsteigti par negaidīto sastapšanos.

—       Kāda laimīga iedoma jās šurp atvadīja? — iesaucās Gontrans.

—      Redzat, tā bija mana iedoma! — atbildēja doktora kundze.

Visi gāja tālāk.

Luīze un Gontrans sāka iet ātrāk un aizgāja tik tālu, ka ceļa līkumos pārējie viņus vairs nevarēja saredzēt.

Resnā dāma, aizelsdamās un laipni noraudzīdamās viņiem pakaļ, čukstēja:

—      Ak jaunība, ak jaunība! Manas vecās kājas vairs netiek viņiem līdz.

Šarlote iesaucās:

—  Pagaidiet, es viņus imnākšu un apturēšu!

Viņa devās uz priekšu, bet doktora kundze to apsauca:

—   Netraucē, bērns, viņus, ja tie grib parunāties! Tas nebūs labi — viņus traucēt, gan jau viņi paši atgriezīsies.

Viņa apsēdās zālē priežu ēnā un sāka vēdināt sev seju ar kabatas lakatiņu. Šarlote uzmeta Polam izmisuma un lūguma pilnu skatu.

Pols viņu saprata un sacīja: — Mēs atstāsim Onoras kundzi te atpūsties, bet paši iesim un panāksim jūsu māsu.

—  Labi, labi! — viņa uztraukta iesaucās.

Onoras kundze vairs neiebilda.

—  Ejiet, l>ērni, ejiet! Es jūs te pagaidīšu. Tikai nāciet labi drīz atpakaļ.

Viņi aizgāja. Viņi gandrīz skrēja, cerēdami tos panākt, jo tie nekur nebija ieraugāmi; pēc brīža viņi apķērās, ka Gori trans ar Luīzi ir varējuši pa labi vai pa kreisi iegriezties mežā, un tādēļ Šarlote tos vairākas reizes drel>ošu balsi sauca. Neviens neatbildēja. Viņa nopūtās: „Ak Dievs, kur gan viņi ir?"

Pols atkal sajuta dziļu žēlumu un sāpīgu maigumu kā toreiz, kad viņi bija pie Nižeras krātera.

Viņš nezināja ko teikt šim izmisušajam bērnam. Viņš sajuta tēvišķīgu un nepārvaramu vēlēšanos ņemt to uz rokām, skūpstīt, apmīļot un teikt ko maigu, kas apmierinātu. Bet. ko? Viņa raudzījās apkārt, neprātīgu skatu vērdamās meža biezoknī un uztverdama katru troksnīti, pati čukstēdama: I — Man šķiet, ka viņi ir te… Nē, tur… Vai jūs nekā nedzirdat?

—   Nē, jaunkundze, es nekā nedzirdu. Vislabāk uzgaidīsim viņus te.

—  Ak Dievs, nē! Mums viņi jāatrod!

Viņš mirkli šaubījās un pēc tam, tikko dzirdami, teica:

—  Vai tiešām jums ir tik smagi?

Viņa uzmeta tam apmulsušu skatu; tās acis apmiglojās asarām, kas zaigoja garajās, melnajās skropstās. Viņa gribēja ko teikt, bet nevarēja un nedrīkstēja, kaut gan viņas noslēgtā dvēsele tvīka kādam atklāt savas smagās bēdas.

Viņš atkal sacīja:

—  Tātad jūs viņu ļoti mīlat… Bet uzklausiet, viņš nav jūsu mīlas vērts.

Viņa vairs ilgāk neizturēja un, seju rokām aizklājusi, lai apslēptu asaras, runāja:

—  Nē, nē, es viņu vairs nemīlu. Tā izturēties ir Joti zemiski! Viņš rotaļājās ar mani… tas ir Joti zemiski… riebīgi, bet man tomēr ir smagi to pārciest. Ļoti cietsirdīgi, ļoti cietsirdīgi… ja… Bet vēl smagāk ir tas, ka māsa… māsa… arī mani nemīl… un viņa ir vēl cietsirdīgāka nekā viņš. Es jūtu, ka viņa arī tagad mani nemīl, nemaz vairs nemīl, pat ienīst, bet viņa man ir vienīgā. Cita neviena man nav, un es taču neko neesmu nodarījusi!

Viņš redzēja viņas ausu galiņu un jauno kaklu, kas slēpās zem vieglā apģērba apkakles. Viņš juta, ka to pārņēma līdzjūtība, maigums un nepārvarama padevība; tā viņam bija aizvien, kad sievietei izdevās aizkustināt viņa dvēseli. Un viņa sajūsmas pilnā dvēsele zemojās šo nevainīgo, naīvo, satraukto un aizrāvīgo sāpju priekšā.

Viņš neapzinīgi sniedza tai roku, kā to dara, kad grib apmīļot bērnu, un tīri neviļus viņš pieskārās tās stāvam lejpus pleca. Tad viņš sajuta tās sirds straujos pukstus, mazās sirds straujos pukstus kā notvertam putniņam.

Un šī nemitīgā, straujā pukstēšana pārgāja uz viņa roku un pa to nokjuva līdz viņa sirdij, kas arī sāka straujāk pukstēt. Viņš sajuta savas sirds straujumu, kas izplūda pa visu miesu, muskuļiem un nerviem, pārvēršot viņu abu sirdis vienā sirdī, kūja sāpēja vienas sāpes, kufu tirdīja viens nemiers un kura dzīvoja vienu dzīvi, kā divi pulksteņi, kas noskaņoti uz sekundi un savienoti kopā.

Pēkšņi viņa atklāja savu sasarkušo seju, kas bija daiļa kā aizvien, ātri noslaucīja asaras un sacīja:

—   Tomēr, man taču tas nav jums jāsaka. Es esmu kā bezprāte! Iesim drīzāk pie Onoras kundzes, un jūs visu aizmirstiet! Vai jūs apsolāt, ka aizmirsīsit?

—   Apsolu

Viņa sniedza tam roku.

—  Es ticu. Es jūs turu par ļoti godīgu.

Viņi gāja atpakaļ. Viņš pacēla to un pārnesa pār strautiņu, kā pērn bija nesis Kristiānu. Kristiāna! Cik daudzreiz viņš ar to bija staigājis pa šo ceļu tai laikā, kad viņš to mīlēja. Brīnīdamies par pārmaiņu sevī, viņš nodomāja: „Cik ātri izgaisa šīs kaislības!"

Ar pirkstu galiem pieskardamās viņa rokai, Šarlote čukstēja:

—   Onoras kundze ir aizmigusi, apsēdīsimies un netrokšņosim!

Onoras kundze, pret priedi atspiedusies, tiešām gulēja, seju ar kabatas lakatiņu aizsegusi un rokas pār vēderu sakrustojusi. Viņi apsēdās dažus soļus no tās un klusēja, lai neuzmodinātu viņu.

Meža klusums bija tik dziļš, ka tas viņus sāka nospiest kā sāpes. Bija dzirdama tikai ūdens burbuļošana pār akmeņiem, lidojošu mušu zuzēšana un sauso lapu čabēšana.

Kur bija nozudusi Luīze un Gontrans? Ko viņi dara? Pēkšņi tālumā bija sadzirdamas viņu balsis: viņi nāca atpakaļ. Onoras kundze atmodās un bija ļoti pārsteigta:

—       Kā, jūs esat te? Es nemaz nedzirdēju, ka jūs pienāeāt. Vai jūs viņus atradāt?

Pols atbildēja:

—  Tur jau viņi nāk!

No tāluma atplūda Gontrana smiekli. Šos smieklus dzirdot, Šarlotes sirdi pārņēma neizsakāms smagums. Kādēļ, to viņa nevarēja pateikt.

Drīz viņi jau bija redzami. Gontrans gandrīz skrēja, raudams pie rokas jaunavu, kas bija sarkana kā roze. Pa gabalu jau viņš SiMica, lai ātrāk izstāstītu savu piedzīvojumu:

—       Vai jūs zināt, ko mēs sastapām? Esmu gatavs derēt, ka jūs neatminēsit! Mēs sastapām skaisto doktoru Mazelli ar slavenā profesora Kloša meitu vai, kā Andermats teiktu, ar skaisto, sarkanmataino atraitni Bet kā sastapām! Saprotiet… sastapām… Viņš, nelietis, to tā skūpstīja! Ak! O!

Par tādu jautrību Onoras kundze atzina par vajadzīgu viņu apsaukt.

—  Bet, grāfa kungs, jaunavu klātienē!

Gontrans zemu palocījās:

—       Cienījamā kundze, jūs darāt pareizi, mani apsaukdami. Visi jūsu aizrādījumi ir teicami.

Lai nebūtu mājup jāiet kopā, tad abi kungi atvadījās un nozuda mežā.

—  Nu? — jautāja Pols.

—  Nu, es viņai teicu, ka mīlu to un būšu aizgrābts, ja viņa apņemsies kļūt par manu sievu-

—   Un ko viņa atbildēja?

—    Ar burvīgu uzmanību viņa atbildēja: „To jūs prasiet manam tēvam! Viņam tad arī es atbildēšu."

—  Un ko tad tu darīsi?

—   Tūlīt palūgšu manu sūtni Andermatu izdarīt oficiālo bildināšanu. Bet, ja vecis saviebs seju, es viņa meitu sakompromitēšu pa visu apkārtni.

Andermats turpināja savu sarunu ar doktoru Latonu, sēdēdams uz kazīno terases. Gontrans viņus izšķīra un tūlīt paziņoja māsas vīram par lietas stāvokli.

Tols gāja pa ceļu uz iiiomu. Viņam gribējās būt vienam, jo viņa miesa un dvēsele bija uztraukta, kā tas aizvien ar viņu mēdza būt, kad viņš sastapās ar sievieti, kūja spēja viņā aizdegt mīlu.

Jau labu laiku viņš neapzinīgi izjuta šīs atstātās meitenes svaigo jaukumu. Viņš redzēja, ka tanī slēpjas tik daudz burvīgas labsirdības, vienkāršības, atklātīlias un naīvuma, ka tīri neviļus sāka sajust pret to maigu līdzjūtību, kādu bieži mūsu sirdīs modina sievietes sāpes. Tiekoties ar viņu, tas savā sirdī bija atļāvis uzdīgt tam mīlas graudiņam, kupu tik viegli sievietes mūsos iesēj un kurš tik ātri aug. Tagad, sevišķi pēc šī gadījuma, viņš skaidri juta, ka tā valda par viņu; viņš juta savā sirdī šo meiteni, im tā jau ir viena no pirmajām mīlas zīmēm.

Viņš gāja pa ceļu un ap viņu lidoja šīs meitenes skati, balss skaņas, viņas smaidi, asaras, gaita un pat viņas drēbju krāsa un šalkoņa.

Viņš pats sev sacīja: „Šķiet, es būšu iekritis! Es sevi pazīstu. Tas ir garlaicīgi! Varbūt man atgriezties

Parīze? Pie joda, tā taču ir jauna meitene! Es taču nevaru viņu pārvērst par savu mīļāko."

Tad viņš sāka sapņot par viņu, kā pērn bija sapņojis par Kristiānu. Cik ļoti šī meitene atšķīrās no visām tām sievietēm, kuras viņš pazina, kuras bija dzimušas un uzaugušas pilsētā; viņa atšķīrās ari no tām jaunajām meitenēm, kuras jau no bērnības māte vai dzīve māca koķetēt. Viņā nav nekā neīsta, kas parasti ir sievietē, kas speciāli gatavojas, lai vīrietis to iekārotu; viņai nav lieku vārdu, aizgūtu žestu un neīstu skatu.

Viņa ir ne tikai jauna, tīra būte, bet pirmatnējas rases meita, īsta zemes meita, brīdī, kad viņa grib kļūt par pilsētas sievieti.

Un viņš uztraucās, aizstāvēdams meiteni pret to tumšo pretošanos, kas viņā vēl bija dzīva. Viņa acu priekšā atdzima tie daiļie tēli, kurus radījis Valters Skots, Dikenss, žorž-zands un kuri kairināja viņa fantaziju, kas jau tā vienmēr bija sieviešu varā

Gontrans par viņu mēdza teikt: „Pols ir zirgs, kuju mīlestība mūžīgi jāj. Kad viņš vienu sviež zemē, otra jau viņam kāpj mugurā."

Pēkšņi Bretinjī pamanīja, ka kļūst vēls. Viņš bija ilgi staigājis. Bija jāiet mājup.

Ejot gar jauno vannas ēku, viņš ieraudzīja Andermatu un abus Oriolus, kuri nodarbojās ar vīna dārzu mērīšanu un stigošanu; pēc viņu žestiem viņš noprata, ka tie par kaut ko jo dzīvi stridās.

Pēc kādas stundas Andermats, ienākot viesu istabā, kur visa ģimene jau bija kopā, sacīja marķīzam:

— Dārgais sievastēv, man jums jāpaziņo, ka jūsu

dēls Gontrans pēc pusotra vai diviem mēnešiem apprecēsies ar Luīzi Oriolu.

De Ravenels bija pārsteigts.

—  Ko jūs sakāt? Gontrans?

—       Es saku, ka ar jūsu atjauju pēc pusotra vai diviem mēnešiem viņš precēsies ar Luīzi Oriolu, kas būs ļoti bagāta.

Marķīzs vienkārši noteica:

—  Mans Dievs, ja viņam patīk, man nekas nav pretī.

Baņķieris izstāstīja savu strīdu ar veco zemnieku.

No grāfa dabūjis zināt, ka jaunā meitene ir ar mieru,

viņš gribējis tūlīt izdabūt atļauju arī no vecā vīndaja, lai neļautu tam apdomāt savas viltības.

Viņš devies turp un atradis veci kaut ko rēķinām uz aptaukotas papīra lupatas; Koloss, uz pirkstiem skaitīdams, viņam palīdzējis.

Apsēžoties baņķieris teicis:

—  Es ar prieku tagad izdzertu glāzi jūsu labā vīna.

Kad garais Žaks atgriezies ar glāzēm un pilnu krūku

vīna, Andermats prasījis, vai Luīzes jaunkundze ir mājā; tad viņš lūdzis, lai to pasauc. Kad viņa ieradusies, viņš piecēlies un, tai zemu paklanījies, sacījis:

„Cienījamā, es jūs lūdzu šoreiz mani uzskatīt par savu draugu, kam visu var uzticēt. Vai ne tā? Bedziet, tagad man jāpilda ļoti kutelīgs uzdevums. Mans sievas brālis grāfs Bauls Olivjē Gontrans de Bavenels ir jūs iemīlējis, par ko es viņu slavēju, un viņš man uzdeva jūsu ģimenes klātienē lūgt jums kļūt par viņa sievu."

257

Negaidot pārsteigtā meitene uzmeta savam tēvam apmulsušu skatu. Arī apmulsušais tēvs raudzījās uz savu dēlu, kas tam vienmēr bija padoma devējs; bet

17 Oriola kalns

Koloss raudzījās uz Andermatu, kufš svinīgi turpināja:

„Jūs, cienījamā, saprotat, ka es uzņēmos šo sievas brāļa uzdevumu pildīt ar noteikumu, ka es viņam aiznesīšu drīzu atbildi. Viņš pilnīgi apzinās, ka var jums nepatikt, un tad jau rīt pat viņš aizbrauks no šejienes un vairs nekad neatgriezīsies. Es ceru, ka jūs viņu pietiekami pazīstat, lai man kā vidiniekam atbildētu ar jā vai nē."

Viņa nodūra galvu un, visa piesarkusi, noteikti atbildēja:

„Jā, cienījamais kungs, es esmu ar mieru."

Tad viņa aizsteidzās, durvis spēji aiz sevis aizcirzdama.

Andermats atkal apsēdās un vienkārši ielēja sev glāzi vīna, sacīdams:

„Tagad mēs parunāsim par pašu lietu."

Nepielaizdams nekādas šaubu varbūtības, viņš ķērās tūlīt pie pūra jautājuma, pamatodamies uz to, ko zemnieks viņam pirms trim nedēļām bija teicis. Gontrana mantu viņš novērtēja uz trīsdesmit tūkstoš franku un, nerunājot nemaz par cerībām nākotnē, lika saprast, ka, ja tāds cilvēks kā grāfs de Ravenels lūdz pēti Oriola meitas rokas, kas vispār ir burvīga meitene, tad arī jaunavas ģimenei šis gods jāprot cienīt un jādod pūra nauda.

Tad arī vecais zemnieks, kas bija pilnīgi atbruņots un jutās glaimots, mēģināja aizsargāt savu mantu. Viņi strīdējās ilgi. Andermata paziņojums jau pašā sākumā lietu padarija vienkāršu.

„Mēs jau neprasam no jums skaidrā naudā, nedz arī dārgumos, bet mēs prasām tikai to zemi, kufu jūs

pats man apzīmējāt kā Luīzes jaunkundzes pūru, un bez tam vēl dažus gabaliņus, kurus es jums norādīšu."

Izredze, ka nevajadzēs no maka izņemt naudu, kura ar tādām pūlēm vākta un krāta pa frankam un santīmam, baltiem un dzelteniem gabaliņiem, kurus bija deldējušas rokas, kabatas, maki, kafejnīcu galdiņi, vecu kumožu dzijās atvilktnes, tos naudas gabalus, kas af savu skaņu stāstīja par darba grūtībām, rūpēm, mokām un nogurumu, to naudu, kas ir dārgāka par govi, vīna dārzu, lauku vai māju, to naudu, no kūpas dažreiz ir grūtāk šķirties nekā no dzīvības, — un tagad bija izredze, ka šo naudu nevajadzēs dot projām kopā ar meitu; tas tūlīt nomierināja abu zemnieku sirdis, pildot tās ar apslēptu un apvaldītu prieku.

Viņi tomēr vēl strīdējās, gribēdami dažus zemes gabalus paturēt. Viņi izklāja uz galda sīku Oriola kalna plānu; plānā viņi viens par otru ar krustiņu atzīmēja tos zemes gabalus, kupi tika atdoti Luīzei.

Andermats veselu stundu strīdējās, lai dabūtu no veča divus pēdējos zemes gabalus. Bet tad, lai novērstu katru pārpratumu kā no vienas tā otras puses, viņi paņēma plānu un gāja to dabā pārbaudīt. Viņi rūpīgi pārbaudīja kartē atzīmēto gabalu robežas un tad vēlreiz tos pārbaudīja uz plāna.

Bet Andermats nebija mierīgs, jo viņš Oriolus turēja par tādiem, kuri jau rīt varēja atteikties no to gabalu došanas, kurus tic šodien ar pūlēm bija apsolījuši; viņi varēja ņemt atpakaļ vīna dārzu malas un stūrus, kupi tik nepieciešami bija Andermata nodomiem; viņš meklēja praktisku un pareizu izeju, lai šo norunu pārvērstu galīgā līgumā.

17*

259

Viņam ienāca prātā kāda doma, kupa tam sākumā

lika pasmaidīt, bet kūja vēlāk tam šķita teicama, kaut gan drusku dīvaina. Viņš sacīja:

„Ja jums nekas nav pretī, mēs visu to varētu uzrakstīt, lai vēlāk neaizmirstu!

Ejot uz ciematu, viņš iegāja tabakas veikalā un nopirka divas loksnes zīmogpapīra. Viņš zināja, ka tie zemes gabali, kas būs uzrakstīti uz šī likumīgā papīra, tiešām arī tiks doti, jo šim papīram zemnieku acīs ir likuma nozīme, kas paceļas pār viņiem neredzams un bargs — žandarmu, sodu un cietumu apsargāts.

Uz vienas loksnes viņš uzrakstīja un uz otras pārrakstīja sekojošo: „Laulības līguma vārdā, kupu noslēguši grāfs Gontrans de Ravenels un jaunava Luīze Oriola, tēvs Oriols atdod savai meitai pūrā sekojošus īpašumus…" Un viņš uzskaitīja visus zemes gabalus, tos sīki apzīmēdams ar zemes grāmatu numuriem.

Parakstījis datumu un pats parakstījies, viņš piespieda arī veco Oriolu parakstīties, kas savukārt pieprasīja, lai līgumā būtu atzīmēts arī līgavaiņa mantas stāvoklis. Tad viņš iebāza papīru kabatā un devās uz viesnīcu.

Visi smējās par viņa stāstu, bet visvairāk smējās Gontrans.

Marķīzs vienīgi paziņoja savam dēlam: — šo pašu vakaru mēs iesim pie šīs ģimenes ar vizīti, un es izteikšu to pašu bildinājumu, kuj-u izteicis mans znots, lai viss iznāktu pareizi.

Gontrans bija priekšzīmīgs līgavainis — laipns un uzmanīgs. Viņš, izmantodams Andermata maku, visus apdāvināja un ik brīdi satikās ar jaunavu gan pie viņas mājā, gajre pie Onoras kundzes. Pols tagad vienmēr viņu pavadīja, lai satiktos ar Šarloti, ar kuru pēc katras redzēšanās tas nolēma vairs nesatikties.

Viņa cienīgi sevi pārvarēja un par māsas kāzām runāja brīvi un bez sāpēm. Tikai viņas raksturs kļuva noteiktāks un noslēgtāks. Kamēr Gontrans Luīzei čukstēja mīlas vārdus, Bretinjī ar Šarloti kādā istabas stūrī nopietni sarunājās, ļaudams aizvien vairāk un vairāk nokļūt mīlas varā, kas tur ieplūda kā jūras viļņi. Viņš to apzinājās, bet iegalvoja sev: „Nieki! kad pienāks laiks, es aizbraukšu, un tas būs viss." No Šarlotes atvadījies, viņš devās pie Kristiānas, kuļ-a tagad no rīta līdz vakaram gulēja uz kušetes. Jau pār slieksni kāpjot, viņu pārņēma nervozums un savāds īgnums, kādēļ tam tūlīt vajadzēja bruņoties pret sīkiem strīdiem, kuļ-us radīja nogurums. Viss, ko viņš runāja vai domāja, viss tas viņu uztrauca. Viņas cietējas izskats, viņas padevība, viņas pārmetumu vai lūguma pilnie skati modināja viņā tikai naidu un cietsirdīgus vārdus, kupis tas tikai savas labās audzināšanas dēļ neizrunāja; tai blakus sēdēdams, viņš domāja par jauno meiteni, no kūjas tikko bija šķīries, bet kūpas attēls bija dzīvs viņa sirdī.

Kristiāna bija izmocījusies, ar viņu tik reti tikdamās, un tādēļ apbēra viņu ar jautājumiem, kur tas pavadot savu laiku; viņš izdomāja visādus nostāstus, kuros Kristiāna uzmanīgi noklausījās, cenzdamās notvert, vai viņš nedomā par kādu citu sievieti. Viņa sajuta savu nespēku paturēt savā tuvumā šo cilvēku, viņa apzinājās savu nespēku atklāt un parādīt viņam savu mīlošo sirdi, fiziski viņa bija nespējīga ar glāstiem, ar mīlestību atkal iepatikt šim cilvēkam; tādēļ viņa baidījās no visa, īsti labi nezinādama, kurp raidīt savas bailes.

Viņa neapzingi sajuta kādu lielu, nenovēršamu nelaimi sev tuvojamies. Tādēļ viņa bija greizsirdīga uz visu apkārtni, uz sievietēm, kūpas tā redzēja pa logu un kuras tai šķita skaistas, kaut gan viņa nevarēja pateikt, vai jel kādreiz Bretinjī ar tām ir sarunājies.

Viņa to iztaujāja:

—  Vai jūs esat redzējis to skaisto, garo, brūnēto sievieti, kuru es redzēju uti kura nesen atbrauca?

Kad viņš tai atbildēja: „Nē, es tādu nepazīstu," tad viņa neticēja un, apgalvodama, ka viņš melo, sacīja:

—  Nevar būt, ka jūs to neesat redzējis! Man viņa izlikās ļoti skaista.

Viņš pārsteigts neatlaidīgi apgalvoja:

—  Es jums apgalvoju, ka neesmu redzējis. Es mēģināšu kaut kur satikties ar viņu.

Viņa domāja: „Droši vien tā ir." Brīžiem viņa bija pārliecināta, ka tam tepat apkārtnē ir sakari vai ka tas ir izrakstījis sev mīļāko, pat varbūt savu aktrisi. Un viņa iztaujāja brāli, tēvu un vīru par visām jaunām un interesantām Anvalas sievietēm.

Ja viņa varētu iet laukā un novērot to, viņa drusku nomierinātos, bet absolūtā nekustība, ar kuru tā bija nosodīta, lika tai pārdzīvot neizturamas mokas. Kad viņa runāja ar Polu, tad jau viņas balss noskaņa izteica viņas sāpes un radīja Pola sirdī īgnumu pret šo mirušo mīlu.

Tikai par vienu lietu viņš ar Kristiānu varēja mierīgi runāt — par Gontrana precēšanos, kad tam bija iespējams izrunāt Šarlotes vārdu un skaļi domāt par jauno meiteni. Saldas, nevaldāmas trīsas pārņēma viņu, kad Kristiāna izrunāja šo vārdu un slavēja jaunavas skaistumu, cildināja viņas teicamo raksturu, kad viņa dusmojās par savu brāli, ka tas to atmetis, izteikdama vēlēšanos, lai kāds vīrietis ar daiļu dvēseli to saprastu, iemīlētu un apprecētu.

Viņš runāja:

— Jā, Gontrans izdarīja muļķīgi. Tas bērns ir burvīgs.

Bez mazākām aizdomām Kristiāna atkārtoja: — Ojā, tas l»ērns ir burvīgs. Tā ir pērle! Pati pilnība!

Viņai nekad neienāca prātā, ka tāds cilvēks kā Pols varētu iemīlēt meiteni un apprecēt to. Viņa bijās tikai no viņa mīļākām.

Viņa sirds dīvainības dēļ Kristiānas slavināšanas pilnās atsauksmes par Šarloti viņam sevišķi patika, modināja mīlestību, lika uzliesmot iekārošanai un ievija meiteni bezgalīgas tīksmes plīvurā.

Kādreiz, ieejot Onoras kundzes viesistabā, lai satiktos ar Oriolu jaunkundzēm, viņi tur jau priekšā atrada doktoru Maselli, kurš jutās kā mājās.

Viņš ienācējiem sniedza abas rokas ar tādu smaidu, it kā viņš katrā vārdā, katrā žestā atdotu tiem arī visu savu sirdi.

Gontranam ar viņu bija familiāras un vienkāršas, draudzīgas attieksmes, kas radās no slēpās dvēseļu radniecības, no apslēptās raksturu vienādības un no kopējiem sazvēristiskiem instinktiem, jo savstarpējās mīlestības un uzticības starp viņiem nebija.

Grāfs jautāja:

—   Kur tad jūsu skaistā gaišmate no Sansusī meža?

Itālietis pasmaidīja.

—   Mēs esam viens pret otru atdzisuši. Tā ir viena no tām sievietēm, kas visu apsola, bet nekā nedara.

Viņi iesāka tērzēt. Skaistais doktors amizējās ar jaunavām, sevišķi uzmanību izrādīdams Šarlotei. Sarunā ar sievietēm viņš ar savu balsi un kustībām izrādīja mūžgu padevību. Viss viņa stāvs no galvas līdz kājām it kā kliedza: „Es jūs mīlu!" Un tas viss notika tik eleganti, ka viņam aizvien bija panākumi.

Viņam bija kā aktrisei grāciozi žesti, vieglas kustības kā dejotājai, akrobāta veiklība un vesela māksla dabiskas un apzinīgas kārdināšanas, kuj-u viņš aizvien izlietoja.

Kopā ar Gontranu atgriežoties uz viesnīcu, Pols īgni iesaucās:

—   Kādēļ pie Onoras kundzes nāk tas šarlatans?

Grāfs laipni atbildēja:

—  Vai tad par avantūristiem ko var zināt. Tie ļaudis visur iespiežas. Varbūt viņš ir noguris no savas klaidoņa dzīves un viņam apnicis padoties savas spānietes kaprisēm, kurai viņš drīzāk ir sulainis nekā doktors. Viņš meklē. Profesora Kloša meita bija laba partija, bet viņš to laikam ir nogulējis; Oriolu jaunākā meita ir ne mazāk vērtīga viņam. Viņš izmēģina, izklaušina un izpētī. Viņš kļūtu par minerālūdeņu līdzīpašnieku, mēģinātu nobīdīt pie malas to muļķi Latonu un katru vasaru nodrošinātu sev lielisku praktiku ziemai. Pie joda! Es nešaubos, ka tādi ir viņa plāni.

Ļauns naids un greizsirdība pārņēma Pola sirdi.

Kāda balss sauca:

—  Ei! Ei!

Viņus panāca doktors Mazelli.

Ar izaicinošu ironiju Bretinjl viņam teica:

—      Kurp tad jūs, doktor, tā steidzaties? Var nodomāt, ka jūs dzenaties fortūnai paka]!

Itālietis pasmaidīja un neapstādamies drusku palēcās uz sāniem un ar graciozu žestu izgrieza abas savas kabatas, un, rādīdams, ka tās tukšas, iesaucās:

—  Es vēl neesmu viņu noķēris!

Uz papēžiem grāciozi apgriezies apkārt, viņš tik ļoti aizsteidzās, kā bīdamies nokavēt.

Arī turpmāk viņi to vairākkārt satika pie doktora Onoras, kur viņš ar saviem glaimiem prata izpatikt trim sievietēm, izrādot visu savu apburšanas mākslu, ko viņš katrā ziņā lietoja pie hercoges. Sākot ar komplimentiem un beidzot ar makaroniem, viņš visu prata lieliski izdarīt. Viņš prata lieliski vārīt, aizsienot zilo virējās priekšautu un uzmaucot balto pavāru cepurīti; dziedot savas Neapoles dziesmiņas, viņš vārīja un ar savu komismu smīdināja visus, pat muļķīgo kalponi kas par viņu mēdza izteikties: „Viņš ir pats Kristus!"

Viņa nolūki drīz kļuva skaidri: Pols vairs nešaubījās, ka tas grib iekapot Šarloti.

Zināmā mērā tas viņam arī izdevās. Viņš bija tik laipns, tik pakalpīgs un tik viltīgs, cenšoties iepatikt, ka jaunās meitenes vaigs staroja priekā un laimē, to ieraugot.

Pat lāga neaptverdams, Pols atkal savukārt sāka spēlēt iemīlējušā lomu un uzstājās kā sāncensis. Tikko viņš ieraudzīja Šarlotes tuvumā doktoru, viņš tuvojās tiem un, būdams atklātāks, centās iegūt jaunavas labvēlību. Viņš bija drusku parupji maigs un kā brālis padevīgs, ar familiāru atklātību atkārtodams:

— Es taču jūs neprātīgi mīlu! — Un tas viņam tomēr tā izdevās, ka to nevarēja uzskatīt par mīlestības atklāšanu.

Maelli pārsteidza šis negaidītais sāncensis, un viņš laida darbā visus savus līdzekļus; un kad Bretinjī, tās naivas greizsirdības nomocīts, kas pārņem vīrieti ne tikai mīlamas, bet arī patīkamas sievietes tuvumā, savas kaislīgās dabas dēļ kļuva augstprātīgs un rupjš, tad Mazelli, kupš labāk valdīja par sevi, atbildēja izsmalcināti delikāti, lietodams asprātīgus un ironiski veiklus komplimentus. Šī ārējā cīņa norisinājās katru dienu, kaut gan nevienam nedz otram nebija noteiktu plānu. Neviens negribēja padoties, kā divi suņi, kas ar zobiem ieķērusies vienā laupījumā.

Šarlote atguva atkal savu jautrību; viņas viltībās bija vairāk asprātības un kaut kas neizprotams. Viņas smaidi un skati vairs nebija tik atklāti. Šķita, ka Gontraua neuzticība viņu bija izmācījusi, sagatavojusi uz jaimu vilšanos, kādēļ viņa bija kļuvusi viltīgāka un uzmanīgāka.

Viņa pret abiem pielūdzējiem izturējās brīvi un veikli, atbildot katram, kas vajadzīgs un nekad neizaicinot starp viņiem sadursmes; nekad viņa vienam nelika manīt, ka otrs tai labāk patīk, pazobodamās par vienu un otru, atļaujot tiem abiem pilnīgi vienlīdzīgas tiesības un nemaz neizrādot, ka tā pret viņu mīlestības apliecinājumiem izturētos nopietni. Tas viss bija tik vienkārši, kā to darīt nekad nevarētu koķete, bet gan ģimnāziste. Viņas rīcībā bija kaut kas zināmā mērā puicisks, tas jaunas meitenes padara ļoti burvīgas.

Šķita tomēr, ka Mazelli ir it kā ieņēmis pirmo vietu. Viņš nostājās aizvien tās tuvumā, it kā starp viņiem būtu kāda slepena sazvērestība. Sarunājoties ar viņu, tas aizvien rotaļājās ar tās saules sargu vai kādu tās apģērba lenti, kas Polam šķita, it kā itālietis jau būtu ieguvis kādas morāliskas tiesības uz šo meiteni; tas Polu tā kaitināja, ka viņam gribējās šim itālietim cirst pliķi vaigā.

Bet kādreiz pie Orioliem, kad Bretinjī sarunājās ar Luīzi un Gontranu, acis nenolaižot no Maelli, kas pusbalsī kaut ko stāstīja Šarlotei, Pols redzēja, ka meitene smaidīja, bet tad pēkšņi piesarka un apmulsa, kādēļ Bretinjī ne mirkli vairs nešaubījās, ka itālietis viņai stāsta par mīlestību. Acis viņa bija nolaidusi, vairs nesmaidīja, bet uzmanīgi klausījās: un Pols, kupš tagad bija gatavs iesākt strīdu sacīja Gontranam:

—  Tu būtu ļoti mīļš, ja iznāktu ar mani uz piecām minūtēm laukā.

Grāfs atvainojās līgavas priekšā un sekoja savam draugam.

Tikko viņi nokļuva uz ielas, Pols iesaucās:

—  Draugs, tagad mums jādara viss, lai tas nelietis itālietis nepavestu šo meiteni.

—   Ko tad es tur varu darīt?

—  Brīdini viņu un pastāsti tai, kas ir šis avantūrists.

—  Ak, draugs, kas man daļas gar tādām lietām.

—   Bet viņa taču būs tavas sievas māsa.

—  Tiesa, bet es vēl nekā tāda neredzu, kas norādītu, ka Mazelli ir ļauni nolūki ar viņu. Viņš vienlīdz laipns ir pret visām sievietēm un nekad vēl nav Uļj vis pi-H Šarloti piedauzīgs.

—      Labi, ja tu to negribi darīt, tad es darīšu, kaut gan visas tās lietas tev stāv tuvāk nekā man.

—  Tātad tu esi Šarlotē iemīlējies?

—   Es? Nē, bet es skaidri redzu šī nelieša nodomus.

—      Mans draugs, tu gribi iejaukties ļoti kutelīgās lin tās … un … ja tu tikai Šarloti nemīli…

—       Nē… es viņu nemīlu… bet es to nelieti gribu iegāzt, un tas ir viss …

—  Vai es drīkstu zināt, ko tu esi nodomājis darīt?

—  Dot pliķi šim nelietim.

—      Labi, bet neaizmirsti, ka tas ir labākais līdzeklis, lai viņa viņā iemīlētos. Jūs duelēsities, un viņš ievainos tevi vai tu viņu, bet katrā ziņā viņas acīs viņš būs kļuvis par varoni.

—  Bet ko tu tādā gadijumā darītu?

—   Tavā vietā?

—   Jā, manā vietā.

—       Es ar meiteni parunātos pa draugam. Viņa pret tevi sajūt lielu uzticību. Un viņai dažos vienkāršos vārdos paskaidrotu, kas ir šie krējotāji. Tu ļoti labi proti par tādām lietām runāt. Tu esi dedzīgs. Es viņai ieskaidrotu, kādēļ Mazelli pieķēries spānietei, kādēļ viņš mēģināja sagūstīt profesora Kloša meitu un kādēļ pēc šīm neveiksmēm viņš tagad ielenc Šarloti Oriola jaunkundzi.

—      Kādēļ tad tu kā nākošais svainis viņai to nevari teikt?

—       Tādēļ… tādēļ… ka starp mums… Tu saproti… es nevaru.

—  Tas tiesa; es ar viņu parunāšu.

—  Ja vēlies, es tūliņ iekārtošu tev satikšanos ar viņu?

—   Pie joda, nu protams.

—       Labi Pastaigājies vēl minūtes desmit, es aizvedīšu Luīzi un Mazelli, un iegājis, tu sastapsi meiteni vienu.

Pols Bretinjī soļoja uz Anvalas aizas pusi un sāka pārdomāt, kā iesākt šo grūto sarunu.

Viņš tiešām Šarloti Oriolu sastapa vienatnē, tēva vienkāršajā ēdamistabā; apsēdies viņš iesāka:

—      Ks, jaunkundze, lūdzu Gontranu, lai viņš tā iekārto, ka es ar jums varu vienatnē satikties.

Viņa uzmeta tam savu gaišo skatu:

—   Kādēļ tā?

—      Ak, ne jau tādēļ, lai jums liekuļotu par mīlestību itāliešu garā, bet lai dotu jums padomu kā draugs, īsts un padevīgs draugs.

—  Es klausos.

Viņš iesāka aplinkus, runādams par saviem piedzīvojumiem un par viņas uzticību, bet tad sāka uzmanīgi, bet skaidri izteikties par piedzīvojumu meklētājiem, kuļ-i visur meklē pēc bagātības un kuj-i visus, kas tiem uzticas, piekrāpj ar apbrīnojamu veiklību, kā vīriešus, tā sievietes, iegūstot sev labumus no viņu sirdīm un makiem.

Viņa nobāla un sāka klausīties nopietni un uzmanīgi-

Tad iejautājās:

—      Es jūs saprotu un arī nesaprotu. Jūs par kādu runājat; sakiet, par ko?

—  Es runāju par doktoru Mazelli.

Viņa nolaida acis un dažus mirkļus klusēja, bet tad

i'uru.j.i diezgan maigi:

—      Jūs ar mani runājat tik atklāti, ka es sekošu jūsu padomam. Pēc manas… pēc manas māsas saderināšanās, esmu kļuvusi… drusku… gudrāka! Man jau bija aizdomas par to, ko jūs man nupat stāstījāt… un man bija jautri, ka viņš šurp nāca!

Viņa pacēla galvu, un viņas ironiskā skatā, mazajā, uz augšu uzliektajā deguntiņā un miklajā zobu mirdzumā bija tik daudz sirds skaidrības, līksmas draiskulības un burvīgas asprātības, ka Bretinjī sajuta, kā viņa to pievilka ar to pašu vētraino varu, kura viņam aizvien bija likusi krist ceļos iemīlētās priekšā. Savā sirdī viņš gavilēja, jo Mazelli viņa nemīlēja. Tātad viņš bija uzvarējis!

Viņš jautāja:

—   Tātad jūs viņu nemīlat?

—  Kuru? Mazelli?

—  Jā.

Viņa uz to paskatījās ar tik skumju skatu, ka viņš nodrebēja un gandrīz lūdzoši izdvēsa:

—  Un … vai… jūs nevienu nemīlat?

Acis nolaidusi, viņa atbildēja:

—  Nezinu… Es mīlu tos, kas mani mīl.

Viņš pēkšņi satvēra abas tās rokas un, apklājot tās neprātīgiem skūpstiem, dziļā sajūsmā, kad cilvēks zaudē vai prātu un kad uztrauktās asinis runā, viņš čukstēja:

—  Es! Es jūs mīlu, dārgā Šarlote, es jūs mīlu!

Viņa strauji izrāva vienu savu rociņu un aizspieda

tam muti, čukstēdama:

—      Klusējiet! Es jūs lūdzu, klusējiet! Man būtu ļoti sāpīgi, ja tas viss izrādītos meli!

Viņa piecēlās; viņš uzlēca, apskāva to un dedzīgi noskūpstīja.

Troksnis aiz durvīm viņus iztraucēja, un viņi atlēca viens on otra; vecais Oriols ienāca istabā un pārsteigts uzlūkoja viņus. Tad viņš kliedza:

—  Ak, velns lai parauj! Ak, velns lai parauj!

Šarlote aizbēga; vīrieši stāvēja viens otram pretī.

Pols pēc pirmā izmisuma mēģināja izskaidroties:

—       Mans Dievs… es tiešām … esmu uzvedies … kā…

Bet vecais uz viņu neklausījās; viņu bija pārņēmušas dusmas, un viņš, dūres sažņaudzis, plijās Bretinjī virsū, saukdams:

—  A, velns lai jūs parauj!

Kad tie stāvēja vaigu vaigā, Oriols ar savām sastrādātajām zemnieka rokām satvēra Bretinjī aiz apkakles. Bet Bretinjī bija garš un stiprs, kā jau cilvēks, kas vienmēr nodarbojies ar sportu, tādē] viņš ar vienu rāvienu izrāvās no overnieša apskāvieniem, piespieda to pie sienas un sacīja:

—       Klausieties, Oriolu tēv, mums nevajag kauties, bet gan censties vienam otru saprast. Tiesa, es jūsu meitu noskūpstīju. Bet es zvēru, ka tas bija pirmoreiz … un es arī zvēru, ka esmu ar mieru viņu precēt.

Vecais Oriols, kura cīkstēšanās prieks pārgāja tūliņ pēc pretinieka trieciena, tomēr nevarēja nomierināties, jo dusmas nerimās. Viņš kliedza:

—      Nūja! Vareni! Nāk tikai šurp, lai nolaupītu meitu, jo viņas nauda vajadzīga. Nolādētie krāpnieki…

Viss, kas viņam bija sakrājies uz sirds, tagad plūda ārā. Viņš līdz šim nevarēja samierbiātics ar tās mantas zaudēšanu, ko bija apsolījis vecākai meitai pūrā; viņu kaitināja, ka tā vina dārzi pāriet šo parīziešu rokās. Viņš nojauta Gontrana nabadzību un Andermata viltību; pilnīgi aizmirsdams negaidīto bagātību, kuju tam bija radījis baņķieris, viņš izgāza visas savas dusmas un naidu uz šiem neģēļiem, kas viņam laupīja mieru un miegu.

Noklausoties varēja domāt, ka Andermats ar saviem radiem un draugiem katru nakti nāk laupīt un zagt viņa zemi, viņa avotus un viņa meitas.

Viņš apvainoja Polu, ka tas apskaužot viņa bagātību, ka tas esot krāpnieks un Šarloti gribot precēt tikai pūra dēļ.

Beidzot Bretinjī, pacietību zaudējis, atcirta:

—      Pie joda, vecais ēzeli, es taču esmu bagātāks par jums! Es pats jums varu naudu dot…

Vecais apklusa un uzmanīgi, kaut neticīgi klausījās, aizvien vēl kurnēdams, kaut gan jau daudz klusāk.

Tagad Pols atbildēja un izskaidrojās: viņš jutās nejauši pārsteigts un zināja, ka vienīgi pats visā vainojams, kādēļ solījās precēties, atteikdamies pilnīgi no līgavas pūra.

Vecais Oriols neticīgi grozīja galvu un, nesaprazdams, lika visu vēlreiz atkārtot. Pēc viņa pārliecības Pols tomēr bija plikadīda.

Un kad pārkaitinātais Pols viņam uzkliedza:

—      Man taču ir vairāk nekā simts divdesmit tūkstoš franku ienākumu gadā! Vai jūs, vecais idiot, to varat saprast!? Trīs miljoni!

Vecais negaidot iejautājās:

—   Vai jūs varat to uzrakstīt uz papīra?

—   Protams, ka varu!

—  Un arī parakstīt?

—   Protams, ari parakstīt!

—   Uz zīmogpapira?

—  Jā, uz zīmogpapira!

Tad vecais atslēdza skapi un izņēma divas loksnes zīmogpapira; viņš drusku pārgrozīja to, ko priekš dažām dienām bija Andermatam parakstījis, un uzrakstīja dīvainu laulības līgumu, kurā bija runa par trim miljoniem, klijus garantē līgavainis, un šo līgumu Bretinjī vajadzēja parakstīt.

Kad Pols izgāja laukā, viņam šķita, ka zeme griežas uz pretējo pusi. Pilnīgi bez paša un ari bez jaunavas gribas viņš tagad bija kļuvis par līgavaini, un tas viss nejauša gadījuma dēļ, no kura vairs nebija citas izejas. „Kāda neprātība!" viņš izdvēsa. Bet tad viņš domāja: „Nu, varbūt es visā pasaulē neatrastu labāku līgavu." Un savos sirdsdziļumos viņš sajuta prieku par tām lamatām, kuras tam liktenis bija izlicis.

273

\

18 Oriola kalns

Nākošā diena Andcrmatam iesākās slikti. Atnācis uz vannu iestādi, viņš dabūja zināt, ka ObrI-Pastērs Splendidhotelī pagājušo nakti nomiris ar trieku. Nemaz jau nerunājot par to, ka inženieris viņam bija ļoti noderīgs ar savām zināšanām un pašaizliedzīgo mīlestību, ar kādu tas izturējās pret Oriola kalnu, uzskatīdams to zināmā mērā par savu veidojumu, bija ļoti bēdīgi, ka slimnieks, kuj-š braucis cīnīties ar asins uzplūdumiem, pašā ārstēšanās un sezonas vidū nomira taisni ar to slimību, pret kuru viņš ārstējās; tas varēja kaitēt visai tik strauji uzplaukstošai pilsētai.

Baņķieris uztraukts so|oja turp un atpakaļ pa galvenā ārsta kabinetu; ārsts vēl nebija atnācis; viņš mēģināja šai nelaimei izdomāt citu cēloni, nejaušu kritienu vai neuzmanību, kurai sekojusi sirdstrieka; viņš ar nepacietību gaidīja doktoru Latonu, kuram vajadzēja konstatēt nāves iemeslus un ar sevišķu mākslu apslēpt nāves patiesos cēloņus.

Bāls un uztraukts iesteidzās galvenais ārsts un jau durvīs sauca:

— Vai jūs zināt bēdīgo vēsti?

—Jā, par Obrī-Pastēra nāvi.

Nē, par doktora Mazelli aizbēgšanu kopā ar profesora Kloša meitu?

Andermatam pārskrēja drebuļi par visu miesu. Tāds

trieciens….

Viņš apsēdās, noslaucīja pieri un tad atstāstīja visu

notikušo tāda veida, kā to bija dzirdējis no Petrisa Martela, kūpam visu izstāstījis profesora sulainis.

Mazelli stipri amizējies ar skaisto, sarkanmataino atraitni, kura bija pārgalvīga, ārkārtīga koķete un kūpas pirmais vīrs no pārmērīgas laulības dzīves nomiris ar diloni, kā ļaunas mēles melsa. Bet Klošs nojautis italieša plānus un negribējis par otro znotu šo avantūristu; viņš to vienreiz atradis uz ceļiem savas meitas priekšā un bez žēlastības izsviedis laukā.

Pa durvīm izsviestais Mazelli drīz vien atgriezies pa logu, iekāpjot pa mīlētāju zīda trepēm. Bija divējādi nostāsti. Pēc pirmā nostāsta profesora meita no mīlestības un greizsirdības esot prātu zaudējusi; pēc otrā nostāsta, viņi tomēr esot satikušies, kaut gan Mazelli izlicies, ka viņu aizrāvusi kāda cita sieviete. No savas mīļākās viņš dabūjis zināt, ka profesors aizvien vēl ir nepielūdzams, kādēļ šonakt nozadzis meitu, lai šī notikuma dēļ precēšanās būtu nenovēršama.

Doktors Latons piecēlās un ar elkoņiem atspiedās uz kamīna, bet Andermats uztraukts staigāja pa istabu, iesaukdamies:

— Kam tādas lietas vajadzēja darīt doktoram, mans kungs, doktoram! Medicīnas doktoram! Kāda bezraksturība!

Andermats gandrīz vai izmisis domāja par sekām un sadalīja tās pēc punktiem:

18*

275

1. Ļaunas tenkas izplatīsies pa apkārtējām kūrvietām un nonāks Parīzē. Ja uzmanīgi ķepas pie lietas, tad varbūt pat no šīs nozagšanas var iztaisīt labu reklāmu. Kādas piecpadsmit labas sastādītas piezīmes var ievie

tot izplatītākās avīzēs, un tās vērsīs uzmanību uz Oriola kalnu.

2.        Profesora Kloša aizbraukšana būtu neatsverams zaudējums.

3.        Hercoga un hercogienes de Bama Aldavarra aizbraukšana Ir otrs nenovēršamais un varbūt arī neatsveramais zaudējums.

Vispār doktoram Latonam bija taisnība. Tas bija briesmīgs trieciens.

Tad baņķieris pagriezās pret doktoru un sacīja:

—      Jums tūlīt jāiet uz Splendidhoteli un jādod liecība par Obrī-Pastēra nāvi tādā veidā, lai neviens nevarētu domāt, ka viņš miris ar trieku.

Doktors Latons paņēma platmali, lai aizietu, bet tad iejautājās:

—      Ak, vēl viens jauns notikums! Vai tiesa, ka jūsu draugs Pols Bretinjī precēšot Šarloti Oriolu?

Andermats no pārsteiguma nodrebēja:

—  Bretinjī? Nevar būt! Kas jums to teica?

—       Tas pats Petriss Martels, kuram stāstījis pats Oriols.

—   Vecais Oriols?

—      Jā, vecais Oriols, kurš arī apgalvojot, ka viņa jaunajam znotam esot trīs miljoni franku.

Viljams nezināja, ko domāt. Viņš it kā pie sevis runāja:

—       Galu galā tas ir iespējams, jo viņš pēdējā laikā uz to gatavojās! Bet tad taču… viss kalns piederēs mums… Viss kalns! Man par to ir tūlīt jāpārliecinās!

Un viņš izgāja kopā ar doktoru, lai satiktu Polu vēj pirms brokasta.

Kad viņš iegāja viesnīcā, tam ziņoja, ka sieva jau vairākkārt pēc tā prasījusi. Viņš atrada to gultā sarunājamies ar tēvu un brāli, kas garlaikodamies šķirstīja avīzes.

Viņa jutās slima, ļ«;ti slima, un tādēļ uztraucās. Viņa ļoti baidījās, pati nezinādama no kā. Bet tad viņai dzima doma, kas aizvien vairāk nobrieda viņas smadzenēs, kā tas mēdz būt ar grūtām sievietēm. Viņa gribēja aprunāties ar doktoru Blaku. Dzirdot nemitīgu Latona izzobošanu, viņa bija zaudējusi ticību tam un tādēļ gribēja dzirdēt cita ārsta domas, uzklausīt doktora Blaka padomus, kupa slava aizvien pieauga. Bailes, visādas iedomas un nojautas, kas pārņem sievietes grūtniecības laika beigās, viņu jau bija sagrābušas tagad no rīta līdz vakaram. Pagājušo nakti viņa redzēja sapni, un tai šķita, ka bērns guļ nepareizi, kādēļ dabiskas dzemdēšanas iznākums nav sagaidāms, bet gan zālamaniska sašķelšana. Un viņa jau iedomās redzēja šo operāciju. Viņai šķita, ka tā guļ augšpēdu gultā un vēders tai ir pārgriezts; gulta ir pilna asiiūm, bet no istabas aiznes kaut ko sarkanu, kas nekustas, nekliedz un ir nedzīvs. Ik desmit minūtes viņa aizvēra acis, lai redzētu visu to, lai būtu klāt pie briesmīgās un smagās sevis mocīšanas. Viņa iedomājās, ka vienīgi doktors Blaks tai var pateikt taisnību un tādēļ pieprasīja, lai to tūlīt atsauc, jo viņa gribēja, lai tas viņu apskata tūlīt, šinī pašā mirklī!

Andermats uztraukts nezināja, ko atbildēt:

— Bet, mana dārgā, tas ļoti grūti, ja ņem vērā manas attieksmes ar doktoru Latonu … Tas pat… nav iespējams. Klausies, es iešu un pameklēšu profesoru Maruseii, viņš ir simtkārt gudrāks par Blaku. Viņš neatteiksies atnākt.

Bet viņa ietiepās. Viņa gribēja Blaku un tikai Blaku! Viņai katrā ziņā vajag redzēt savā tuvumā tā lielo mopša galvu. Tā bija neprātīga un māņticīga vēlēšanās, bet tam tā vajadzēja būt!

Tad Viljams mēģināja viņas domas novirzīt uz citu pusi.

—      Tu, droši vien, vēl nemaz nezini, ka tas intrigants Mazclli pagājušo nakti aizvedis profesora Kloša meitu? Viņi ir aizbēguši, un nav zināms, kur tie atrodas. Nepatīkams notikums!

Sāpēs plaši ieplēstām acīm viņa piecēlās pussēdus un izdvēsa:

—       Ak, nabaga hercogiene, nabaga sieviete, cik man viņas žēl!

Viņas izmocītā im mīlošā sirds jau sen to nojauta! Viņa tagad izcieta tādas pašas sāpes un raudāja tādas pašas asaras.

Bet viņa teica:

—       Klausies, Villij, sameklē man doktoru Blaku! Es jūtu, ka nomiršu, ja viņš neatnāks!

Andermats maigi noskūpstīja viņai roku:

—       Klausies, mazā Kristiāna, esi taču prātīga! Saproti!

Redzot to raudam, viņš griezās pie marķīza:

—  To gan jums vajadzētu izdarīt, dārgais sievastēv.

Es nevaru, Blaks katru dienu ap pulksten vieniem braue šurp pie Maldeburgas princeses. Apturiet viņu ceļā un palūdziet ienākt pie jūsu meitas. Tu taču vēl stundu vari paciesties, Kristiāna?

Viņa bija ar mieru vēl stundu gaidīt, bet atteicās iet kopā ar vīriešiem brokastot. Viņi aizgāja uz ēdamistabu vieni.

Pols bija jau priekšā. Viņu ieraudzījis, Andermats

iesaucās:

—      Ak, vai jūs zināt, ko es nupat dzirdēju? Jūs precot Šarloti Oriolu? Tas taču nav tiesa, vai ne?

Raudzīdamies uz aizvērtām durvīm, Bretinjī atbildēja pusbalsī:

—   Ak Dievs, tiesa!

Tā ka vēl neviens to nezināja, tad visi pilnīgi sastinga no pārsteiguma.

Viljams jautāja:

—Kas ar jums noticis? Ar jūsu bagātību precēties? Saistīt sevi ar vienu sievieti, kad jums viņas pieder visas? Bez tam, ģimenes dzīve it nebūt nav tik burvīga un daiļa. To var darīt Gontrans, kūpam nav ne graša!

Bretinjī iesmējās:

—      Mans tēvs tika bagāts no miltiem, jo viņš bija melderis un tirgojās ar miltiem vairumā. Ja jūs viņu būtu redzējuši, jūs arī teiktu, ka viņš it nebūt nav tik burvīgs un daiļš. Kas attiecas uz jaunavu.. .

Andermats neļāva viņam nobeigt:

—      Ak, burvīga … Pati pilnība… un ari … būs tikpat bagāta kā jūs, varbūt vēl bagātāka. Es par to galvoju, galvoju!

Gontrans norūca:

—  Jā, precēšanās neko netraucē, bet gan bieži izlīdz izkļūt no klizmas. Tikai tas nav pareizi, ka viņš mums to slēpa. Pie joda! Saki, draugs, kā tas notika?

Tad Pols izstāstīja, kā viss noticis. Viņš drusku pārspīlēja savas šaubas, kā arī ātro apņemšanos, kad no jaunavas izzinājis, ka viņa to mīl. Viņš stāstīja arī par vecā Oriola negaidīto uznākšanu un par viņu strīdu, attēloja zemnieka šaubas par viņa mantas stāvokli un beigās izstāstīja par zīmogpapīru, kupu Oriols izņēmis un skapja.

Andermats smējās, kā kutināts, un uzsita ar dūri uz galda:

—  Ak, viņš atkal ir atkārtojis visu to joku ar zīmogpapīru! Tas ir mans izgudrojums!

Tad Pols drusku piesarka un sacīja:

—   Ļoti lūdzu šo jauno notikumu vēl pagaidām nestāstīt savai ktmdzei. To attieksmju dēļ, kādas ir starp mums pastāv, būs daudz labāk, ja es pats viņai to izstāstīšu …

Gontrans savu draugu uzlūkoja, noslēpumaini smīnēdams, it kā teiktu: „Viss tas ir labi, ļoti labi! Tā vajag izbeigt visas lietas, bez trokšņa, bez notikumiem, bez drāmām."

Viņš teica:

—   Ja tu, draugs, vēlies, tad pēc brokasta iesim abi kopā pie māsas, kad viņa būs piecēlusies, un tu tai izstāstīsi savus nodomus.

Bridi viņi zīmīgi uzlūkoja viens otru. Kad viņu skati novērsās, Pols vienaldzīgi atbildēja:

—   Jā, labprāt, bet mēs par to vēl tūlīt parunāsim.

Sulainis ienāca un paziņoja, ka doktors Blaks atbraucis pie kņazienes; marķīzs tūlīt izgāja, lai notvertu to ceļā.

Viņš doktoram izstāstīja lietas apstākļus, znota grūtības un meitas vēlēšanos un bez pretošanās ieveda ārstu savā istabā.

Tikko cilvēks ar lielo galvu iegāja Kristiānas istabā, viņa sacīja:

— Papā, atstāj mūs vienus.

Marķīzs izgāja. Tad viņa, kā grēkus sūdzot, klusā, maigā balsī izstāstīja visu savu nemieru, bailes un murgus. Un ārsts viņā klausījās kā mācītājs, brīžiem uzlūkodams to ar savām lielajām, apaļajām acīm, savu pievienošanos viņai izrādīdams ar vieglu galvas mājienu un murminādams: „Tā, tā," it kā teiktu: „Es visu jūsu stāvokli zinu no galvas un kad gribēšu, tad izārstēšu."

Kad viņa nobeidza, viņš piecēlās un savukārt iztaujāja to, Interesēdamies par ārkārtējiem viņas dzīves sīkumiem, paražām, ārstēšanos un režīmu, šķita, ka viņš brīžiem atzīst, brīžiem nosoda to, ko viņa stāsta. Kad viņa nonāca pie galvenām savām bailēm, ka bērns guļ nepareizi, tad viņš atkal piecēlās un ar mācītāja kautrību aptaustīja viņu pa segas virsu; tad viņš pa ziņoja: —Nē, viss ir ļoti labi.

Viņai gribējās to noskūpstīt. Tik burvīgs cilvēks bija šis doktors!

Ārsts paņēma no galda papīru un rakstīja recepti. Tā bija gaja, ļoti gara. Tad viņš atgriezās pie gultas un pavisam citādā balsī, it kā gribētu pierādīt, ka sa-

vus oficiālos, svētos pienākumus beidzis, sāka tērzēt.

Balss viņam bija zema un dobja, kā tas mēdz būt plecīgiem kuprīšiem; visnenozīmīgākos viņa izteicienos slēpās daudz jautājumu. Viņš runāja par visu. Šķita, Gontrana kāzas viņu stipri interesēja. Tad ar ļaunu kropļa ironiju viņš teica:

—  Es jau nemaz nerunāju par Bretinjī kunga precēšanos, kaut gan tas vairs nav noslēpums, jo vecais Oriols par to stāsta visur un visiem.

Viņa pēkšņi sajuta nāvīgu nespēku, kas sākās no pirkstu galiem un pēc tam pārņēma visu miesu — rokas, krūtis, vēderu, kājas. Vēl viņa visu nesaprata, bet viņa gribēja zināt, un tādēļ tikko dzirdami izdvēsa:

—   Ak, vecais Oriols par to stāsta visur un visiem?

—  Jā, jā. Viņš man pašam to stāstīja vēl tikai priekš minūtēm desmit. Laikam Bretinjī kungs ļoti bagāts un jau sen mīl mazo Šarloti. Tomēr abas šīs precības ir sagatavojusi Onoras kundze. Jo viņa savā mājā ļāva jaunekļiem sastapties …

Kristiāna aizvēra acis. Viņa zaudēja samaņu.

Uz doktora saucienu iesteidzās apkalpotāja; tad ieskrēja marķīzs, Andermats un Gontrans; skrēja pēc etiķa, ledus, ētera un pēc veselas kaudzes pilnīgi nevajadzīgu lietu.

Tikko Kristiānai dzemdēšanas mokas kļuva vieglākas, viņa atkal domāja par Tolu, ka tas tagad mīl citu sievieti un grib to precēt. Un tad viņai sāpes atkal uzbruka ar divkāršu niknumu. Pēc piecpadsmit stundu • ilgām mokām viņas sāpes apklusa, un viņa jutās kā atvieglota; uz visiem jautājumiem viņa atbildēja klusi čukstošā balsī.

Pēkšņi pār viņu pārliecās Andermats un sacīja:

—   Bērns ir dzīvs. Viņš gandrīz laikā dzimis. Meitiņa …

Kristiāna tikai izdvēsa:

—   Ak, mans Dievs!

Viņa visu laiku domāja par Polu. Varbūt viss tas, ko stāstīja, nemaz nebija taisnība? Andermats ienāca uz pirkstu galiem mi piedāvāja ataicināt Onoras kundzi. Kristiāna atcerējās visu notikušo un noraidīja Andermata piedāvājumu. Viņa negribēja būt ar šo dāmu kopā. Bet vīrs centās visādi ieskaidrot, līdz beidzot viņa nepretojās, jo gribēja no tās dabūt zināt visu patiesību. Par savu piedzimušo bērnu viņa nedomāja nemaz.

—  Tu taču vēl nemaz neesi redzējusi maziņo. Vai tu arī zini, ka viņai labi klājas? — ar vieglu pārmetumu balsī runāja vīrs.

—  Nu atnes man viņu, — Kristiāna vienaldzīgi atbildēja.

—  Vai tu redzi, cik viņa skaista! — vīrs gavilēja.

Viņa vienaldzīgi aplūkoja savu pirmdzimto, kas viņu tik Joti bija mocījis. Tā bija Pola Bretinjī meita. Bet tagad viņš apprec citu …

—   Kādēļ tu viņu nenoskūpsti? — Kristiānas skumjās domas pārtrauca laimīgais virs. Viņa noskūpstīja bērnu, un viņai kļuva vēl skumjāk. Viņa sāka raudāt, un tas vīru atkal uztrauca.

Vakarā ienāca viņu apmeklēt tēvs un brālis, un izstāstīja tai visus jaunākos notikumus: kā profesors Klošs steidzīgi aizbraucis meklēt savu meitu un ka hercogiene de Bama arī nozudusi; laikam devusies uzmeklēt Mazelli. Gontrans par visu to smējās ar savu parasto zobgalību:

—   Tās vietas tiešām ir apbrīnojamas! Vienīgās brīnumu zemes pasaulē! Kādos pāris mēnešos kūrvietās ir vairāk notikumu nekā pārējā gadā visā pasaulē! Kūrvietās sievietes ar apbrīnojamu vieglprātību un ātrumu metas uz visādiem piedzīvojumiem. Parīzē viņas pretojas, bet kūrvietās padodas; Vīrieši te kļūst bagāti, kā Andermats, citi nomirst, kā Obrī-Pastērs, citiem iziet vēl sliktāk… viņi apprecas.. kā es… un Pols. Vai tas nav muļķīgi un smieklīgi? Tu jau zināji, ka Pols precas?

—  Jā, Viljams man tikko stāstīja, — viņa izdvesa.

Gontrans turpināja:

—  Viņš dara pareizi, pilnīgi pareizi. Viņa ir zemnieka meita… Kas par to, jo viņa ir daudz labāka par avantūrista meitu vai visiem pieejamu jaunavu. Es Polu pazīstu, viņš galu galā būtu apprecējis publisku sievieti, ja tā viņam pretotos. Bet viņam pretoties spēj tikai izvirtule vai nevainīga. Tagad viņš apprec nevainīgu, un tas ir vēl labāk.

Tas viss Kristiānu bezgala sāpināja, un viņa izdvēsa:

—  Es esmu ļoti nogurusi un vēlētos atpūsties.

Viņu noskūpstījuši, visi aizgāja.

Kristiāna pārlaida nemiera pilnu bezmiega nakti, jo tai neizgāja no prāta Pols.

Otrā rītā atnāca Onoras kundze un izstāstīja tai visas jaunākās tenkas. Kad Onoras kundze bija izrunājusies par Orioliem un gribēja stāstīt par citu, Kristiāna iejautājās: •»

—  Kuļ*a jums labāk patīk, Luīze vai Šarlote?

—      Ak, cienījamā kundze, es vairāk mīlu Luīzi, jūsu brāļa līgavu, jo viņa ir saprātīgāka un akurāta. Tā ir kārtības sieviete! Bet manam vīram labāk patīk jaunākā. Redzat, vīriešiem ir citāda garša, nekā mums.

—       Vai mans brālis bieži pie jums satikās ar savu līgavu?

—       Ja, gandrīz katru dienu. Es visu tā ierīkoju, ka mēr Pola kungs iemīlējās jaunākā.

—  Vai viņš to mīl?

—       Ak, cienījamā, ļoti! Pēdējā laikā viņš taisni galvu bija pazaudējis. Bet kad tas itālietis, kas aizveda profesora Kloša meitu, sāka aplidot jaunavu, es domāju, ka viņi sakausies! Ja jūs būtu redzējusi Pola kunga acis! Viņš to uzlūkoja kā madonnu! Tas ir labi, ka cilvēks tā spēj mīlēt! Es vēl nekad neesmu redzējusi tik iemīlējušos cilvēku.

—  Vai viņš tai lasīja arī dzejoļus?

—  Protams, cienījamā, un ļoti skaistus.

Kad ienāca vīrs un paziņoja, ka atbraucis doktors Blaks, Kristiāna iesaucās:

—  Es viņu negribu, lai viņš nekad vairs nenāk!

Un, ieraudzījusi istabas vidū stāvošo Onoras kundzi, viņa kliedza:

—      Dzen to arī prom… es viņu negribu redzēt… dzen projām!

Andermats nometās ceļos pie viņas gultas un skūpstīja tai pieri, runādams:

—       Dārgā Kristiāna, apmierinies! Kas tev vainas? Apmierinies taču!

Viņa nevarēja parunāt, jo asaras straumēm plūda viņai pa acīm:

—   Lai visi aiziet, es gribu ar tevi viena būt.

Un viņa iegrima dziļos murgos. Atmodusies, tā lika atnest pie sevis bērnu un ilgi vienatnē skūpstīja to, čukstēdama:

—   Piedod… piedod!

—  Ak tā, — sauca Viljams, durvis atvēris. — Es tagad tevi pieķēru! Lūdzu, atdod man manu meitu!

Pie gultas pieskrējis, viņš pacēla bērnu gaisā un gavilēja:

—    Labrīt, Andermata jaunkundze! Labrīt, Andermata jaunkundze!

Kristiāna domāja: tas taču ir mans vīrs, kūpam mani ir likums atdevis. — Bērnu atkal apģērba. Un Andermats apsēdies iesāka:

—  Klausies, dārgā, es jau nemaz nedrīkstu sev stāstīt par visiem tiem, kas tevi vēlas redzēt. Bet ir tomēr viens viesis, kuru pieņemot tu man sagādātu ārkārtīgu prieku: tas ir doktors Bonfils!

—   Doktors Bonfils? Kas par brīnumu! Vai tad jūs mieru saderējuši? — viņa pirmoreiz vājā balsī iesmējās.

—   Nūja. Es tev varu pastāstīt lielu noslēpumu. Es tikko nopirku veco dziedināšanas iestādu Tagad visa apkārtne pieder man. Ko? Tā ir uzvara! Nabaga doktors Bonfils to dabūja zināt ātrāk par citiem. Viņš ir viltīgs; viņš katru dienu nāca apjautāties par tavu veselību un aizvien atstāja savu vizītkartīti ar līdzjūtības vārdiem. Es uz viņa laipnību atbildēju ar vizīti, un mums tagad ir vislabākās attieksmes.

—   Nu lai nāk, kad vēlas, man būs prieks viņu redzēt, — sacīja Kristiāna.

—   Pateicos tev. Es viņu atvedīšu rit no rīta. Man gTibētos arī tev pateikt, ka Pols tev vienmēr sūta sveicienus un apjautājas par maziņo. Viņš ļoti grib to redzēt.

—  Pateicies viņam no manis, — viņa sacīja, kaut gan bija apņēmusies būt noraidīga.

—   Viņš bija ļoti nemierīgs un vienmēr interesējās, vai es tev esot pateicis par viņa precēšanos. Es viņam atbildēju, ka esmu pateicis; tad viņš vairākkārt prasīja, ko tu par to domājot?

Viņa saņēma visus spēkus un izdvēsa:

—  Saki viņam, ka es viņa rīcību pilnīgi atzīstu.

Viljams ar ļaunu ietiepību turpināja:

—  Viņš visādā ziņā grib dabūt zināt, kā tu nosaukšot meiteni. Es teicu, ka mēs nevaram izšķirties starp Margaritu un Žeņevjcvu.

—  Es esmu pārdomājusi, — viņa sacīja — Es gribu viņu saukt par Arletu. — Kādreiz grūtniecības sākumā viņa ar Polu bija runājusi par puisēnu un meiteni un nolēmusi meiteni nosaukt par Margaritu vai Žeņevjevu. Tagad viņa šos vārdus atmeta un vīram arī jaunais vārds ļoti patika, kaut gan Andermats bija vēlējies meitiņu saukt par Kristiānu, jo viņam šis vārds šķita svēts. Bet Kristiāna tam pretojās:

—   Nest vārdu, kas tik līdzīgs Krustā sistā vārdam, nozīmē sagatavoties uz daudzām ciešanām dzīvē.

Pievakarē notika vecā Klovisa parāde, jo tas ar doktora Latona mcehanisko dziedniecību atkal bija izārstējies. Tanī laikā pie Kristiānas ieradās Bretinjī. Viņi apsveicinājās klusi, un Pols gribēja krist ceļos, lai lūgtu piedošanu, bet Kristiāna to nepieļāva. Viņi ilgi sarunājās, un Kristiāna bija bezgala bāla. Bet kad bērns iepīkstējās šūpuli, Kristiāna sāka to aijāt un gandrīz skarbi teica:

—      Es lūdzu atvainot mani, ka man nav vairāk vaļas ar jums tērzēt, jo jāapkopj meita.

Pols piecēlās un atkal noskūpstīja viņam pasniegto roku: kad viņš gāja prom, Kristiāna sacīja:

—  Vēlu jums laimes!

Content

de Moposāns Gijs Oriola kalns

PIRMĀ daĻa

OTRA DAĻA