M. Haritonovs

Par tiesām un tiesnešiem

Par tiesām un tiesnešiem

RIGA «ZINĀTNE» 1979

TIESAS UN TIESNESI FOLKLORĀ

1

Leģendas, pasakas, fabulas, anekdotes un stāsti par tiesām pasaules folklorā ir sastopami ļoti plaši. īstenībā tādi ir visām tautām līdzās stāstiem par viltniekiem, muļķiem un vientiešiem, par sacensībām un mantas dalīšanu. Tas arī ir gluži dabiski: kopš vissenākajiem laikiem, jau ilgi pirms tam, kad dažādām tautām izveidojās valsts un tiesības, cilvēku dzīvē pastāvīgi radās konflikta situācijas un strīdi, kas bi|a jāizlemj kādam šķīrējam. «Sķirējai» instancei nevajadzēja obligāti būt formālai tiesai vai tiesnesim ar īpašām pilnvarām; tā varēja arī būt cilts kopsapulce, virsaitis, cilts vecākie, kādi gudrie un vispār jebkurš cits cilvēks — kaimiņš, pirmais pretimnācējs, kas bija spējīgs strīdīgo jautājumu izlemt.[1] Folklorā, saprotams, nevarēja vienā vai otra formā neatspoguļoties šīs dzīves situācijas.

Vēstījumi par tiesām var izveidoties par patstāvīgiem stāstiem un pasakām, bet var arī ietilpt kā epizodes citos, visdažādākajos tekstos. Pasakas par tiesām var būt gan sadzīves un dzīvnieku pasakas, gan brīnumpasakas; tiesas temats tajās var būt saistīts ar dažnedažādiem citiem tematiem. Tā nav nejaušība, ka visos zināmajos pasaku sižetu rādītājos stāsti par tiesām izkaisīti pa visdažādākajām grupām. Piemēram, elavenajā Ames-Tompsona rādītājā ([1]; turpmāk — AaTh) tie ir šādi numuri: 155 (nepateicīgais dzīvnieks grib apēst savu glābēju; abi vēršas pie tiesnešiem); 926 («Zālamana tiesa»; divas sievietes pretendē uz bērnu; tiesnesis noskaidro īsto māti); 976 (jānoskaidro, kurš no trim brāļiem ir zaglis; tiek pastāstīts par līgavaiņa, iemīļotā un zagļa cēlo rīcību; tas, kurš par viscēlāko nosauc zagli, nevilšus ir atklājis savu būtību un tiek atmaskots); 1310 (par līdaku, kuru nolēma sodīt noslīcinot); 1585 (kādu cilvēku samāca, kā tiesā Izlikties par prātā jukušu, lai tādā veidā izbēgtu no soda; pēc tiesas viņš izmanto tādu pašu paņēmienu, lai padomdevējam nesamaksātu par palīdzību); 1660 («Šem-jakas tiesa»; cilvēks parāda tiesnesim akmeni azotē; tiesnesis domā, ka tas ir viņam domāts kukulis, un pasludina netaisnīgu spriedumu), kā ari daudzi citi.[2]

Stāsti par tiesām Ir dažādi un daudzveidīgi, un tas, saprotams, apgrūtinājis to Izdalīšanu īpašā grupā. Sai ziņā ce]š iezīmēts slavenajā V. Propa darbā «Pasakas morfoloģija» [2]. V. Props ieteicis ielūkoties ne vien pasaku saturā, bet arī to struktūrā, kas atjauj precīzāk noteikt kategoriju. Viņš pats to spīdoši īstenojis uz brīnumpasakas materiāla pamata,[3] tādējādi rādīdams daudziem zinātniekiem pētījumu virzienu.

Rīkoties tāpat ar pasakām par tiesām izrādījās ne vien iespējami, bet, kā vēlāk redzēsim, daudzējādā ziņā arī lietderīgi.

Uz tekstiem par tiesām kā uz ne vien tematiski, bet arī struktūras un jēgas ziņā īpašu kategoriju pirmoreiz norādījis G. Permjakovs. Savā grāmatā «No parunas līdz pasakai» [4, 64, 65) un sevišķi priekšvārdā krājumam «Stāsti par viltniekiem» [5, 15] viņš arī ieskicējis šim tipam raksturīgo loģiskās transformācijas sistēmu, nostatot gudrām un taisnīgām tiesām pretī muļķīgas un netaisnas, kā arī izdalot tādas, kur taisnība ir abām pusēm (vai arī nav nevienai no tām), un dilemmu gadījumus, kas vispār nesniedz atbildi uz jautājumu, kurai pusei taisnība.

Kaut gan tāds iepriekšējs iedalījums pēc principa «taisnīgi — netaisnīgi» un «gudri — muļķīgi», rūpīgāk iedziļinoties materiālā, prasījis, kā vēl redzēsim, būtiskus precizējumus, pats šādas pieejas princips tomēr izrādījies visai auglīgs. Tekstiem par tiesām, apskatot tos kopumā, ir kopīgas īpašības, kas atļauj tos izdalīt savdabīgā grupā, kurai piemīt sevišķas tematiskas, strukturālās un jēgas iezīmes.

2

Iepazīstoties ar daudzajām mūsu krājumā ievietotajām pasakām, fabulām, leģendām un anekdotēm, mēs bez grūtībām konstatēsim, ka tas visas veidotas pēc analogas shēmas. Tās būtība galvenajos vilcienos ir

šāda:

1 Divu (vai vairāku) personāžu starpā rodas konflikts (strīds): par medījuma (mantas, mantojuma utt.) sadali vai zaudējumu atlīdzināšanu i .и to, kuram ir tiesības uz bērnu (vīru, līgavu); kurš [lielākā mērā)vainīgs pārkāpumā vai noziegumā; kura rīcība [lielākā mērā] taisnīga, i kumīga; kuram [lielākā mērā] piemīt šādas vai tādas īpašības (prāts, muļķība, slinkums, spēks utt.). Nereti sākumā figurē tikai viens kon-llikta dalībnieks (prasītājs, cietušais), otrs (atbildētājs, zaglis, slepkava) vēl tikai jānoskaidro; bet tam obligāti jāfigurē kaut vai neklātienē vai i dnit piedomājamam.[4] [5]

2. Konflikta situācijas atrisināšanai (arī vainīgā noskaidrošanai) tās dalībnieki (vai viens no tiem) vēršas pie kāda trešā personāža — tiesneša. Dažkārt tiesnesis pats piedāvā savus pakalpojumus, ataicina kon-Ilikta dalībniekus (vai vienu no tiem) tiesā.

3. Tiesnesis uzklausa konflikta dalībniekus un tiesā lietu (noskaidro vainīgo).

4. Tiesnesis pasludina spriedumu (vai dilemmu^6 gadījumos izrādās nespējīgs jautājumu izlemt).[7] [8]

5. Tiek paziņots par dalībnieku reakciju uz spriedumu (par tā

sekām).

Tādējādi tematiski visi krājumā uzņemtie stāsti neatkarīgi no izejas pozīciju milzīgās dažādības vēstī par tiesu, tas ir, par to, kā vienu vai otru konfliktu izšķīrusi kāda cita persona vai instance. Pēc savas kompozicionālās struktūras tie visi ietver piecus pamatelementus: 1) konflikta (strīda, sūdzības) izcelšanās; 2) vēršanās pie tiesas (izsaukums uz tiesu); 3) lietas iztiesāšana; 4) sprieduma pasludināšana; 5) daudzos gadījumos arī — reakcija uz spriedumu.

Sie nemainīgie konstruktīvie elementi atbilst attiecīgo personu funkcijām; personāžu obligātais komplekts visos vēstījumos par tiesām

ir stingri noteikts: divi (vai neierobežoti vairāk, bet nekādā ziņā ne mazāk) strīdnieki (prāvinieki) un tiesnesis, dažkārt ari liecinieks un padomdevējs (jaunākajos folkloras variantos — advokāts; reizēm liecinieks un padomdevējs ir viena un tā pati persona).

Citi kompozicionālie elementi stāstos par tiesnešiem ir: dalībnieku raksturojums, atkārtota lietas iztiesāšana, etioloģiskais moments («kopš tā laika sākās tas un tas»). Darbība noris noteiktā secībā: sākumā notiek iepazišanās ar dalībniekiem, pēc tam tiek pastāstīts par konflikta rašanos, tālāk seko vēršanās pie tiesas (izsaukums uz tiesu), lietas iztiesāšana (dažkārt atkārtota), sprieduma pasludināšana, reakcija uz to, etioloģiskais moments.[9]

Aplūkosim sīkāk kompozicionāli tematiskās īpatnības stāstos par tiesnešiem, kā ari galvenos personāžus.

3

Kā jau sacīts, izejas situācijas, kas prasa tiesas iejaukšanos (konilikta izcelšanās), var būt ļoti dažādas; šeit stāsti par tiesām savijas ar dažnedažādiem citiem vēstijumiem. Kāds to paveids, piemēram, var būt tie stāsti par sacensībām, kuros dalībnieki uzvarētāja noskaidrošanai vēršas pie kāda trešā — tiesneša. Pie tiem var pieskaitīt ari epizodes «Strīda izšķiršana» vai «Mantas dalīšana» brinumpasakēs: kad, piemēram, velni strīdas par kādu burvju priekšmetu, bet varonis, kas piedāvājas izšķirt viņu stridu, pats iegūst savā īpašumā šo priekšmetu, aizsūtīdams strīdniekus, teiksim, pēc izšautas bultas [2, 43].[10] Taču jebkurā gadījumā tekstu attiecināt uz kategoriju «stāsti par tiesām» var tikai tad, ja strīdnieki vēršas pie kāda trešā un tas šo lietu izmeklē; citiem vārdiem, nepieciešams kombinējums ar vēršanos pie tiesas un lietas iztiesāšanu; atbilstoši personāžu komplektā obligāti jābūt tiesnesim.

Aplūkosim kaut vai pasakas par populāro «nepateicīgā izglābtā» sižetu: tuviešu pasaku «Baltais zaķis» [95, 184|, kampučiešu «Kā tēvs i. ar dēlu krokodilu sastapa» [67, 292], basumbvu «Cilvēks, lauva un

zaķis» [73, 259] u. c. (skat. piezīmi vjetnamiešu pasakai «Leopards grā-

mutu kastē», 326. lpp.). Visās šajās pasakās kāds no personāžiem izpesti no slazda plēsīgu zvēru, bet šis savu glābēju grasās apēst un dažkārt pat pamato savas tiesības uz to. Lai uzzinātu, kuram ir taisnība, abi vēršas pie tiesneša (dažkārt pie vairākiem pēc kārtas). Tiesnesis, it kā gribēdams noskaidrot, «kā tas viss īsti bijis», aicina plēsoņu atgriezties i lazdā un viņu tur atstāj.

Taču atcerēsimies loti lidzīgo sižetu slavenajā arābu pasakā par zvejnieku un džinu, ko tas izlaidis laukā no pudeles. Šeit zvejnieks pats prot džinu atdabūt atpakaļ pudelē un trešais dalībnieks vispār neparādās. Tieši šī principiālā atšķirība ļauj mums visas iepriekš minētās pasakas pieskaitīt pie pasakām par tiesām, bet pēdējā pie tām nav pieskaitāma. Personāži, kas strīdas par brinumpriekšmetu, tāpat var strīdu izšķirt paši — ar viltu vai divcīņu; lācis un cilvēlcs pazīstamajā pasakā var paši sadalīt ražu divās daļās — tajā, kas ir virs zemes, un tajā, kas ir zemē. Pretstatot šos stāstus ar jebkuru tekstu mūsu krājumā, aizvien saskatīsim šo galveno atšķirību.

Tikpat obligāti izejas situācijā jābūt vismaz diviem strīdniekiem. Kā jau minēts, viens no tiem var būt meklējams vai piedomājams (piemēram, ja tiesā izsaukts cilvēks, kas pārkāpis likumu, tad pieņem, ka apsūdzētāji ir valsts vai tās pārstāvji, vai ari tie, kuru intereses viņš, pārkāpdams likumu, aizskāris). Birmiešu pasakā «Kā radies kokosrieksts» krastā piestāj plosts ar trim noziedzniekiem, un valdnieks spriež tiesu par noziegumiem, ko viņi izdarījuši citā zemē. Minēsim ari cita veida piemēru. Vairākos sižetos strīda dalībniekam jāpierēda sava taisnība, atminot mīklas; tas ir savdabīgs «ordālijas», «dieva tiesas» pasakas variants (skat., piemēram, tatāru pasaku «Lielīgais bajs» u. c.). Salīdzināsim šo pasaku ar sengrieķu klasisko mitu par Sfinksu, kas uzdod mīklas Oidipam (ja viņš tās neuzminēs, viņam jāmirst) vai ar birmiešu pasaku «Mongs Pauks Cains», kurā valdniece Izvirza varonim noteikumu: «Es uzdošu jums mīklu. Ja... jūs to atminēsiet, es miršu; ja neatminēsiet — mirsiet jūs» [54, 67]. Sfinksas lomu var salīdzināt ar tiesneša lomu tatāru pasakā, Oidipa lomu — ar atbildētāja lomu; taču nav otra strīdnieka, un paša strīda raksturs ir neskaidrs. Tas arī neļauj sengrieķu un birmiešu tekstus attiecināt uz stāstiem par tiesām.[11]

Tomēr dažos gadījumos viens personāžs var sevī apvienot vienlaikus divas lomas, var būt reizē prāvinieks un tiesnesis. Lielisks piemērs tam ir turku anekdote «Arī hodža ir divkosīgs kazijs»:

«Kādudien pie viņa atnāca cilvēks un teica:

— Uz lauka ganījās govis, un kāda raibaļa — tā, domājams, bija Jūsu govs — iebadīja mūsu govij vēderā un lopiņu nogalināja. Kāds sods pienākas par to?

Hodža atbildēja:

— Saimniekam te nav nekādas daļas. Dzīvniekam taču nevar izvirzīt prasību par izlietām asinīm.

Tad cilvēks sacīja:

— Ai, es kļūdījos! Ne jūsu govs nogalināja mūsējo, bet gan mūsējā — jūsējo.

— Tādā gadījumā jautājums jau ir sarežģītāks, — bilda hodža. — Veicīgi padod, lūdzams, no plaukta tur to grāmatu melnajos vākosi» [17, 1761.

Dažkārt tiesnesis uzņemas arī padomnieka lomu (skat. indiešu stāstu «Attēls spogulī»).

Kā jau norādīts, stāstos dilemmās tiesnesis izrādās nespējīgs rast atrisinājumu un tiesneša loma dažkārt tiek uzticēta lasitājam. Nereti viena un tā paša sižeta līdzīgos variantos tiesnesis pašā tekstā vispār neparādās un stāstītājs vēršas pēc «sprieduma» tieši pie lasītāja. Lai gan šādi varianti principā cits citam ir tuvi, krājumā tomēr esam devuši priekšroku tiem variantiem, kur tiesnesis nepārprotami figurē kā personāžs.10

Lasītājs šīs grāmatas lappusēs iepazīs dažādus tiesnešus. Te ir gan cilvēki, gan dzīvnieki (zaķis, zirneklis, bruņurupucis), gan gari vai dievības (baulu Njame, burjatu Esegemalans, senēģiptiešu Eneada), pat nedzīvi priekšmeti vai dabas parādības (kalns, vējš). Par tiesnesi var būt gan slavens folkloras viltnieks (Nasredins, Birbals, Abunuvass), gan cilts vai valsts galva (virsaitis, karalis, sultāns), gan garīdznieks (mulla), gan dzimtas vecākais, gan vecāko padome. Lai arī cik fantastiskas ir dažas tiesas, tomēr etnogrāfs un tiesvedības vēsturnieks, neapšaubāmi, varēs no šiem tekstiem smelties daudz reālu ziņu par dažādu tautu dzīvi, paražām un tiesiskajām normām.

Aplūkosim atsevišķi stāstus, kur tiesā piedalās dievība vai kāds burvju spēks, bet ne jau katrā ziņā personiski kā šumeru mītā «Lahars un Ašnana» vai burjatu pasakā «Nabaga vīrs»; šeit dievi īstenībā tr cilvēciskoti un pieņem lēmumus, kurus varētu ari piedēvēt parastam

,0 Stāstus dilemmas savā ziņā var attiecināt ari uz mīklas žanru: tie praktiski arī pastāv kā izvērstas mīklas, kā tādas tiek stāstīti un ietverti krājumos. Tiem visiem var būt pamatoti atminējumi; mūsu krājumā tas ipaii uzskatāmi redzams vientipa sižetu piemēros: daži no tiem beidzas ar jautājumu, citi ierosina atrisinājumu (skat., piemēram, ašantu pasaku «Meitene Nsia» un attiecīgās piezīmes).

tiesnesim. Mūs šobrīd vairāk interesē tā saukto dieva tiesu jeb ordā-II j и gadījumi, kur dievs savu spriedumu parasti dara zināmu netieši.

Ordālijas daudzām senatnes tautām bija viens no izplatītākajiem tiesvedības tipiem vai elementiem. Senajā Indijā tiesas prāvas dalībniekus pārbaudīja ar svēršanu, uguni, ūdeni, indi, «svēto» ūdeni, rīsa eraudu košļāšanu, nokaitētu monētu, nokaitētu arklu un ar lozi. Pārbaude sverot, piemēram, noritēja šādi: aizdomās turēto personu nosvēra rlivreiz; ja tā otrreiz izrādījās vieglāka nekā pirmoreiz, to atzina par nevainīgu. Pārbaudot ar nokaitētiem priekšmetiem, nevainīgumu pierādīja tas, ka zināmu laiku pēc pārbaudes uz miesas nebija vērojamas nekādas apdeguma pēdas.

Dažādu zemju pasakās rodami daudzveidīgu «dieva tiesu» apraksti (skat. vjetnamiešu pasaku «Žēlsirdīgais gars», digo pasaku «Zilonis un zaķis» u. c.); dažkārt šādas «dieva tiesas» pastāvējušas īstenībā, reizēm tām piemīt fantastisks kolorīts. Tāds, piemēram, ir «taisnās tiesas svaru» apraksts kādā persiešu pasakā:

«Mēs pienācām pie paša jūras krasta, un te es ieraudzīju milzīgu klinti... Tās galotnē pacēlās varens tērauda stabs, no kura kā no svaru kārtīm nokarājās dzelzs ķēdes. Pie tām piestiprināja lielus, svaru kausiem līdzīgus paliktņus, uz kuriem nosēdināja pārbaudāmo. Jūra sāka viļņoties, bangas pacēlās arvien augstāk un augstāk un drīz sniedzās līdz pašiem svariem; no jūras izpeldēja zivis un aprija vainīgo. Ja turpretī cilvēks nebija vainīgs, tās viņam nekā ļauna nedarīja» [65, 449].

Par savdabīgu ordālijas pasakas paveidu uzskatāma miklu minēšana.

Ordālijas vispirms kalpoja par pierādījumu, kurai pusei tiesā ir taisnība, resp., kura puse ir vainīga, turklāt par izšķirīgu pierādījumu, kam ticēja vairāk nekā jebkādiem tiešiem pierādījumiem vai liecinieku liecibām.[12] Tādējādi «dieva tiesu» zināmā mēra var uzskatīt par kādu — runājot mūsdienu valodā — tiesas izmeklēšanas eksperimenta paveidu; tam veltītās epizodes attiecas uz lielas iztiesāšanu.

Vispār lietas tiesāšana un ar to saistītie eksperimenti varēja būt visdažādākie. Sājā grāmatā ietvertie teksti vēstī par daudziem patiešām

gudriem tiesnešu un izmeklētāju atradumiem.[13] Pie tiem pieder apsG-dzētāju pārdomātā pratināšana bībeles leģendā par Suzannu un sirmgalvjiem: nopratināti katrs atsevišķi par to, zem kāda koka viņi pieķēruši Suzannu netiklībā, vecie deva dažādas atbildes un tādējādi tika atmaskoti kā apmelotāji («Suzanna un sirmgalvji»). Pie tiem pieder arī vjetnamiešu tiesneša viltība, sasaucot uz mielastu visus ciema ļaudis, lai noskaidrotu, kuru no viņiem neries suns un kurš tātad varējis nepamanīts iekļūt tirgotāja mājā («Prāvošanās ar banjankoku»). Tāds ir arī psiholoģiskais eksperiments, ko izdarīja hakasu nabagais, paziņodams, ka ar sodrējiem noziestais gailis ieķērksies, līdzko to aizskars zaglis; kā tas arī bija sagaidāms, pēc šā eksperimenta zaglis izrādījās vienīgais, kas savas rokas nebija novārtījis ar sodrējiem («Brī-numgailis»). Tas pats attiecas uz vainīgā konstatēšanu pēc atstātām pēdām (mikronēziešu stāsts «Sikhalols un Lizora»), pēc gremokļa (kam-pučiešu pasaka «Kā zaglis nozaga govi») utt.

Taču ordālija nebija tikai pierādījums un izmeklēšanas elements vien kā iepriekšminētajos gadījumos. Bieži vien tā vienlaikus bija ari spriedums, sakrita ar to, piemēram, tongu pasakā «Zaķis un duikers», kur par vainīgu tiek atzīts tas, kas iet bojā pārbaudes rezultātā (iegāžoties uguns bedrē vai izvārīdamies katlā). Pareizāk sakot, tas, iedams bojā, apstiprina savu vainu; sprieduma izpilde sakrīt ar vainas noskaidrošanas momentu. Tas pats notika, pārbaudi izdarot ar indi, kuru deva dzert aizdomās turētajai personai; nereti ari divcīņās tiesā, kuras bija «dieva tiesas» paveids un atšķīrās no parastajām divcīņām ar to, ka noritēja šķīrēj instances klātbūtnē, kura tad ari vēlāk oficiāli formulēja spriedumu.[14]

īsumā par dalībnieku raksturojumu. Gadījumos, kad to sniedz stāstīt, ijs, tas nav konstruktīvs, sižetu veidotājs elements. Taču, kad rak-’.turojumu sniedz paši personāži, tas vairākos gadījumos izrādās svarīgs м/eta elements, proti, būtisks, pat galvenais pierādījums, kas ietekmē priedumu.[15] Tā tas, piemēram, ir uzbeku pasakā «Divi muļķi», kur strīdnieki pārmaiņus stāsta katrs par savu muļķību. Svarīga nozīme lieta3 nsinājumā vairākos stāstos ir liecinieku raksturojumam (turku anekdote «Labākus lieciniekus neatradīsi», kanuru tautas pasaka «Viltus liecinieks»). Musulmaņu tiesvedībā lieciniekam jābūt ar labu reputāciju^16; aptraipot liecinieka reputāciju, dažkārt bija iespējams lietai piešķirt pavisam citu virzienu, kā tas, piemēram, notiek pasakā «Viltus liecinieks». Tādos gadījumos dalībnieku raksturojums ir lietas iztiesāšanas elements.

Par vēršanos pie tiesas (izsaukumu uz tiesu) parasti tiek pastāstīts vienā vienīgā īsā teikumā (piemēram, «Viņi devās pie tiesneša» vai «Tiesnesis viņus izsauca, ataicināja pie sevis»), kas nereti vispār tiek atmests. Ja iespējams runāt par dažādiem konflikta tipiem, par lietas iztiesāšanas variantiem, par daudzveidīgiem spriedumiem, tad vēršanās pie tiesas praktiski ir bez pilnvērtīgas, patstāvīgas sižetiskas lomas.

Konflikta izcelšanās un lietas iztiesāšana visbiežāk ir svarīgākās sižeta sastāvdaļas, kuru dēļ pasaka vispār tiek stāstīta. Taču reizēm tās parādās saīsinātā, reducētā veidā; tādā gadījumā pasakas jēga ir spriedumā, uz kuru ari tiek pārnests tās smaguma centrs. Raksturīgs piemērs ir korejiešu pasaka «Ērmīgais ierēdnis»:

«Reiz divi viņa kalpi par kaut ko saķildojās un nekādi nevarēja salīgt mieru. Pēdīgi viens no viņiem griezās pie sava kunga un sacīja: — Es saķildojos ar savu biedru. Lūdzams, izšķiriet mūsu strīdu!

Un viņš izstāstīja, par ko šie strīdējušies. Ierēdnis, to dzirdēdams, teica:

— Tavi vārdi skan patiesīgi. Tev taisnība.

Bet tad atnāca otrs kalps, izstāstīja par to pašu ķildu un arī lūdza ierēdni izspriest, kuram taisnība. Hvans arī viņam sacīja:

— Tavi vārdi skan patiesīgi. Tev taisnība.»

Kad ierēdņa sieva tam sacīja, ka tā tas taču nevar būt, viņš atbildēja, ka arī šai esot taisnība. Un kopš tā laika ieviesusies paruna «Tu spried kā ierēdnis Hvans».

Paruna šeit var būt saistīta tikai ar sprieduma raksturu, bet ne ar strīda būtību un arī ne ar lietas iztiesāšanas raksturu. Par strīdu sacīts: «Viņi par kaut ko saķildojās,» — par iztiesāšanu: «Un viņš izstāstīja, par ko šie strīdējušies. Ierēdnis, to dzirdēdams, teica...».

Atzīmēsim, ka lietas iztiesāšana vispār diezgan bieži reducējas tieši uz šāda tipa frāzēm. Izklāstījusi lasītājam sākotnējā strīda būtību un pastāstījusi par vēršanos pie tiesas, pasaka tālāk aprobežojas ar vienkāršu konstatējumu: «Tiesnesis viņus uzklausīja un teica.» Citiem vārdiem, lasītāja ziņā paliek atkārtot domās visu stāstījumu par strīdu jau «lietas klausīšanās» kārtā.

Taču visos gadījumos strīda izcelšanās un lietas iztiesāšana jāpiemin tekstuāli vai tai jābūt skaidri iedomājamai. Tas pats attiecas arī uz spriedumu.

Par spriedumu pasakā jau var uzskatīt norādījumu, kurā pusē ir taisnība (kurš uzvarējis) vai kura puse vainīga (zaudējusi). Soda mēram būtiska nozīme ir tikai zināmā daļā sižetu, kuru jēga ir pastāstīt par nodarījumam atbilstošu («Kāds darbs, tāda alga») vai, otrādi, neatbilstošu atmaksu. Tādi, piemēram, ir spriedumi, kas pamatojas uz vārdu spēli (prasītājs pieprasa apsolīto maksu: «neko» — viltīgais tiesnesis iedod viņam «neko»; skat. turku anekdoti «Hodža piespriež prasītājam «neko»»). Tāds, piemēram, ir stāsts par bruņurupuci, kuru par sodu slīcina (pampangu pasaka «Bruņurupucis un pērtiķis»). Tāda ir arf «Birbala tiesāšana». Birbala vaina nav konkrēti nosaukta, taču tā nav ne apšaubāma, ne pakļauta tiesas pierādījumam; runa ir tikai par soda mēru. Birbals pats sev izvēlas tiesnešus no nabadzīgo zemnieku vidus, kuri viņam piespriež naudas sodu, kas, pēc viņu domām, ir milzīgs, bet bagātniekam Birbalam — pavisam niecīgs.

Taču neatkarīgi no tā, vai soda mērs nosaukts vai ne, taisni tas, ka stāstā figurē spriedums, tas ir, secinājums, vērtējums, lēmums, pirmām kārtām atļauj runāt par «tiesām» kā par īpašu m о г ā 11 s-tisko jeb pamācošo stāstu paveidu. Sīkāk par to runāsim vēlāk. Tāpēc teksti, kuros minētas tiesas, bet nav noteikts tiesas lēmums un tāds

nrI nav piedomājams (dilemmas jau atzīmētas atsevišķi), šajā grupā nav

i< tverami.[17]

Tādējādi konflikta izcelšanās, vēršanās pie tiesas, lietas iztiesāšana un spriedums visos gadījumos stāstā figurē tekstuāli vai ir piedomājams. Tikpat obligāts pasakā par tiesām ir minimālais triju personāžu komplekts (liecinieks un padomnieks var arī nebūt.)

Par personāžu reakciju uz spriedumu stāstīts tikai daļā tekstu. Reakcija var būt izteikta vārdos: «Tava tiesāšana ir muļķīga!» (irakvu panka «Laji un zaķis»), «Visi uzskatīja tiesas lēmumu par taisnīgu» (neieliešu pasaka «Kuram piederēs līgava?») u. tml. Izplatīts ir sižets, kurā k.ids no dalībniekiem, noklausījies netaisnu spriedumu, izstāsta tiesnesim analogu stāstu, lai viņu kauninātu, un tādējādi panāk sprieduma grozīšanu (korejiešu pasaka «Kā stārķis tiesāja putnus»). Iespējama arī asāka «recenzija» par spriedumu — pļauka tiesnesim un pat viņa nogalināšana. Poļu leģendā «Netaisnie tiesneši» (Польские народные легенды и сказки. М.—Л., 1965, 203. lpp.) tiesneši pēc netaisnā sprieduma pārakmeņojas; šeit var runāt par kāda augstākā soģa iejaukšanos darbībā. Stāstos, kur netaisnīgais tiesnesis gaidījis kukuli, tas var tikt pārmācīts citādi: viņš cerējis saņemt daudz naudas, bet saņem vienīgi arbūzu; viņš domājis, ka azotē noslēpta bagāta dāvana, bet tur, izrādās, ir akmens; viņš saņēmis par atlīdzību medus podu, bet tajā ir mēsli, utt. Daudz pasaku par netaisniem un sodītiem tiesnešiem grupējas galvenokārt ap šo elementu; šāda tipa stāstu pamatdomu varētu formulēt apmēram tā: «Kāda tiesa, tāda maksa.» Ir arī teksti, kas vēstī par taisnu tiesu svētīgajām sekām (vjetnamiešu pasaka «Taisnīgais mandarīns»); ir arī tādas pasakas, kurās pat taisnīgiem spriedumiem ir nelaimīgas sekas (birmiešu pasaka «Kā radies kokosrieksts»).

4

Kā jau atzīmēts, stāsti par tiesām ne vien vēstī par dažādiem konfliktiem, bet noteikti sniedz arī zināmu to atrisinājumu, spriedumu; līdz ar to ikviens sižets atļauj sakarā ar spriedumu tieši vai netieši formulēt noteiktu secinājumu, tas ir, no stāstītā atvasinātu morāli. Dažreiz

šī morāle dota pašā tekstā (piemēram, «Nabagam ar bagātu tiesāties ir tas pats, kas mēģināt ar ķirbi saskaldīt akmeni» vai «Ne velti runā: kas vainīgs, tas bailīgs»), bet citreiz izdarīt šādu secinājumu piedāvā pašam lasītājam. Šī īpatnība atjauj visus šīs grupas stāstus pieskaitīt pie m о r ā 1 i s t i s к о jeb pamācošo stāstu grupas. Šāda veida tekstu būtiska iezīme ir to sakars ar sakāmvārda tipa izteicieniem.[18] Jau redzējām, ka daudzos gadījumos secinājumus no pamācoša stāsta par tiesu iespējams formulēt ar sakāmvārdu vai parunu. Daudzi izteicieni ir radušies tieši sakarā ar attiecīgajām leģendām vai pasakām (sal. izteicienus «Zālamana tiesa», «Šemjakas tiesa»). Minēsim vēl pāris piemēru.

Pazīstamais krievu folklorists S. Maksimovs savā grāmatā «Spārnotie izteicieni» izskaidro krievu sakāmvārda «Zaglim cepure deg» ( = «Kas vainīgs, tas bailīgs») ar šādu stāstu: «Zaglis klusītēm, nevienam nemanot, kaut ko nozaga un, saprotams, rūpīgi noslēpa visas pēdas. Ļaudis visādi izmeklējās, taču atrast neko nevarēja. Pie kā gan griezties pēc palīdzības un padoma, ja ne pie pūšļotāja? ...

Pūšļotājs aizved cietušos uz tirgu, kur parasti pulcējas daudz ļaužu Tur drūzmējas tauta, pārspriež šajā apvidū vēl nepieredzēto kauna darbu. Visi par šo zādzību vien runā.

Šim pūlim pūšļotājs arī uzsauc:

— Skatieties, pareizticīgie ļaudis: zaglim cepure deg!

Ļaudis to dzird un vēl nav attapušies no draudīgā uzkliedziena, kad zaglis jau pieķēris pie galvas» [9, 42, 43].[19]

Turpat S. Maksimovs atzīmē, ka «eksistē vienveidīgas anekdote? par Austrumāzijas tautu tikumiem» [9, 43]. Mūsu krājumā uzskatāms šādas anekdotes piemērs ir afgāņu stāsts «Viltīgais vezīrs». Sasau cis visus ļaudis, kuru vidū ir arī zagļi, kas nozaguši kokvilnu, ve zīrs paziņo, ka zagļiem kokvilna pielipusi pie bārdas. Zagļi tūdaļ ķēruši pie savām bārdām.

Mēs nezinām, vai eksistē afgāņu sakāmvārds «Zaglim kokvilna bārdā», taču šķiet, ka nebūtu liela pārdrošība pieņemt šāda (vai līdzīga) sakāmvārda pastāvēšanas principiālu iespēju. Ar citām reālijām tas būtībā izteiks to pašu, ko izsaka krievu sakāmvārds «Zaglim cepure deg», un proti: «Vainīgais pats sevi nodos», «Ikvienai darbībai ir likumsakarīgs iznākums».

Uz tādu pašu domu vedina indiešu pasaka «Zaglis», kirgīzu — «Atjautīgais tiesnesis», adigejiešu — «Kā cilvēks izglābās no nāves» u. c. Vienlaikus krājuma lappusēs atradīsim arī sižetus, kas pēc tipa

nil и 1st ķīniešu pasakai «Kā muļķis pirka Pekinas dialektu», kur nevainīgais apmelo pats sevi un tiek sodīts, vai taju pasakai «Gudrais zaglis», kur vainīgais veikli iznīcina pierādījumus un iziet sveikā. Me s sastapsim arī stāstus, kas pēc tipa atbilst ķīniešu pasakai «Acu slimība», kur tiesnesis saka abiem prāviniekiem: «Tā kā prasītājam ii taisnība, es piespriežu atbildētājam divdesmit sitienus ar nūju. Bet taisnība ir arī atbildētājam, tālab piespriežu divdesmit sitienus pra-r.iidjam» (251. lpp.). Daudzos gadījumos, kā jau sacīts, sastapsim nil dilemmas, kur secinājuma vietā lasītājam tiek uzdots jautājums.

Atbilstoši arī sakāmvārda tipa izteicieni var liecināt gan par taisnīga soda neizbēgamību (osetīnu «Vilks parādus nomaksā ar savu Adu»), gan par diametrāli pretēja iznākuma iespēju (bengāļu «Zaglis aizbēg, bet liecinieku tiesā»). Tas arī ir dabiski: gan sakāmvārdi, gan pasakas atspoguļo visdaudzveidīgākās dzīves situācijas, bet dzivē bija sastopamas prāvas ar visdažādākajiem iznākumiem — kā taisnīgiem, tā netaisnīgiem.

Taisnīgumu vai netaisnīgumu skar visi stāsti par tiesām. Taisnīgumu visas tautas cienīja kā lielāko vērtību. Raksturīga šai ziņā tr amharu pasaka «Par netaisno tiesu». Kādam cilvēkam ļauj izvēlēties: doties uz zemi, kur daudz maizes, bet nav taisnības, vai uz nabadzīgāku zemi, kur valda taisnība. Viņš izvēlas pirmo un to rūgti nožēlo. «Taisnība ir vērtīgāka par maizi», — apliecina pasaka.

Visai dabiska šķiet doma, ka klasifikācijas pamatā stāstiem par tiesām liekams tieši princips «taisnība — netaisnība». Taču tas nebūt nav tik vienkārši izdarāms.

5

Vispirms — ne vienmēr iespējams no malas spriest par pasaku spriedumu taisnīgumu vai netaisnīgumu, jo ne vien dažādu tautu un dažādu laiku, bet pat dažādu sociālo grupu paražas, tiesību normas, likumi, priekšstati par morāli ir pārāk atšķirīgi. Atcerēsimies vēlreiz niecīgo naudas sodu, kuru trūcīgie indiešu zemnieki piespriež viltīgajam Birbalam. Vai šāda tiesa ir taisnīga vai netaisnīga, gudra vai muļķīga? Tas ir atkarīgs no viedokļa. Pasaku tekstos ne vienmēr var atrast tiešu atbildi uz šāda veida jautājumiem.

Jau minētajā sižetā par «nepateicīgo izglābto» cilvēks un viņa izpestītais dzīvnieks pēc lēmuma dažkārt griežas pie vairākiem dzīvniekiem pēc kārtas, un tie visi izsakās pret cilvēku, atcerēdamies viņa cietsirdību un nepateicību un pamatodami dzīvnieku tiesības savukārt būt nežēlīgiem un nepateicīgiem pret cilvēku. Arī paši plēsoņas savā ziņā pārliecinoši attaisno savu rīcību. Korejiešu pasakā «Zaķa

spriedums» tīģeris saka savam atbrīvotājam: «Mēs tikko abi norunājām, ka tevi jebkuros apstākļos godāšu, kā godāju savu tēvu, un visu mūžu rūpēšos par tevi. Bet, lai mēs būtu nešķirami, ir tikai viena iespēja — man jānēsā tevi līdz vēderā. Tur tu aizvien būsi kopā ar mani. Man tevi jāapēd, lai tiktu izpildīta mūsu norunai» [110, 107]. Amharu pasakā «Vēja tiesa» čūska zemniekam, kas to izglābis, gluži vienkārši pasaka: «Es gribu ēst.,. Man nav izvēles.» Koks, upe un zāle pasakā pasludina savā ziņā pamatotus spriedumus pret cilvēku. Pēdējais tiesnesis, vējš, neapstrīd to taisnīgumu. «Viss uz zemes dzīvo tā, kā noteikusi daba,» vējš saka. «Zāle aug, lai dzīvotu, bet cilvēks to dedzina, arī lai dzīvotu. Upe tek, lai dzīvotu,.« Un čūska ēd, ko atrod, jo tāda ir viņas daba! Tāpēc kokam, zālei un upei nedrīkst pārmest viņu spriedumu, un tāpat nedrīkst pārmest čūskai, ka viņai gribas ēst... Viņi visi rīkojas tā, kā viņu daba tiem liek» [39, 67]. Tiesa, pēc tam vējš ieminas zemniekam, ka tas varētu aizbēgt, taču ne jau uzskatīdams, ka šim ir taisnība; tika! atbilstoši savai dabai cilvēks var izglābties, ja šāda iespēja radusies.

Gadījumos, kad tādas pasakas galvenā darbības persona ir cilvēks, stāstītāja simpātijas, dabiski, ir viņa pusē un izglābšanās tiek pierādīta kā taisnīgs atrisinājums. Bet ne vienmēr tas ir tā. Indiešu pasakā «Ko sēsi, to pļausi» alkatīgais bramins izglābj lauvu aiz mantkārības, un viņam piespriestais nāves sods (ko izpilda lauva) tiek uztverts kā taisnīgs. Dunganu pasakā «Muižnieks un čūska» cilvēks izsakās pret cilvēku (trūkumcietējs pret bagāto) čūskai par izbrīnu: «Es biju domājusi, ka aizstāvēsi cilvēku, bet tu negribēji melot, jo esi taisnīgs» [35, 117].

Taču visraksturīgākie tomēr ir gadījumi, kad dzīvniekiem un cilvēkam ir atšķirīgas tiesas un atšķirīgi uzskati par taisnīgumu. Šai sakarā ir vietā citēt piezīmi no A. Gureviča grāmatas «Viduslaiku kultūras kategorijas». Tā attiecas ne tikai uz Eiropas viduslaikiem vien: ilgus laikus «nepastāvēja tiesības kā tādas»; katra cilts, katra tauta dzīvoja «pēc sava likuma», un ikviens cilts loceklis pakļāvās tās tiesībām un paražām neatkarīgi no tā, kur viņš dzīvoja. Katram dzīvu būtņu un pat lietu veidam ir savas tiesības — tā ir ikvienas dieva radības neatņemama īpašība (tāpēc atbildību par kādu nodarījumu varēja prasīt ne vien no cilvēka, bet arī no dzīvnieka ua pat nedzīva priekšmeta)[20] [8, 158, 149]. No tādu priekšstatu viedokļa

kļūst skaidrs, ka dzīvnieki un cilvēki šajā gadījumā tiesājuši pēc dažādiem, tā sakot, «kodeksiem», no kuriem nevienam nav aprioras priekšrocības salīdzinājumā ar citiem. Tā, starp citu, kļūst arī sa |i"i.i.ma daudzu personāžu vēlēšanās tiesāties pie «sava» tiesneša, l.iļu'c ka «svešais» tiesās netaisnīgi. Skat., piemēram, irakvu tautas |M „ikas par viltnieku Laji, kam ne vienreiz vien rodas konflikti ar И/ivniekiem un zooantropomorfāin būtnēm, kā, piemēram, Amairmi:

«— Kas tad ir jūsu sultāns? — [vaicā Laji, kad Amairmi viņu »t.tuc uz tiesu.]

— Mūsu sultāns ir čūska Harario [...]

— Nē, pie tā gan es neiešu, — Laji teica, — viņš jau nespēs pa-u izi izšķirt mūsu strīdu. Labāk iesim pie mūsu sultāna.

— Jūsu sultāns liks mani notiesāt, — Amairmi pretojās, — pie

viņa es neiešu.

— Jūs negribat pie manējā, es savukārt negribu pie jūsējā, — Laji sacīja. — Katram sava dzīvība dārga»[21] (156. lpp.).

Par to pašu vēstī nepāliešu pasaka «Panču tiesa». Lai uzzinātu, kurš no diviem prāviniekiem ir sievietes īstais vīrs, dievība liek abiem izlīst caur krūkas snīpi. Burvim panditam tas ir viegli izdarāms, bet cilvēkam nav pa spēkam. Dievībai nav ļaunu nodomu; tai gluži vienkārši ir savs kritērijs, bet cilvēkiem atkal savs. To atzīst ari pati dievība. «... Strīdnieki ir cilvēki,» tā saka pančām, «tāpēc viņiem vajadzīga jūsu tiesa.» Fakti, kas pārliecina dievību un liek nostāties burvja pusē, cilvēku acīs liecina par labu cilvēkam. «Cilvēku tiesa ir vistaisnīgākā,» secina stāstītājs. «Cilvēkiem,» — mēs piebilstu.[22]

Taču jebkurā gadījumā stāstītāja simpātijas ir ļoti nedrošs kritērijs, lai spriestu par taisnīgumu vai netaisnīgumu. Viens un tas pats spriedums dažādos sižeta variantos var tikt nosaukts par netaisnīgu (ja to, piemēram, pasludina bagātniekam par labu) un par taisnīgu (ja attaisnotais ir nabags). Uzskatāms šāda gadījuma piemērs ir daudzie varianti pazīstamajam sižetam par Šemjakas tiesu, kuras nosaukums vien jau simbolizē, liktos, netaisnu un muļķīgu tiesu. Tās būtība īsumā ir šāda (mēs ņemam vienu no vispilnīgākajiem variantiem): kāds cilvēks izdara veselu rindu pārkāpumu, arī slepkavības (parasti bez iepriekšēja nodoma). Tiesnesim viņš parāda azotē akmeni (vai piedraud citādi, vai arī liek noprast, ka tas ir kukulis), un tiesnesis (cerēdams uz kukuli vai baidīdamies no drauda) pasludina paradoksālu attaisnojošu spriedumu (skat. tadžiku pasaku «Cilvēks, kurš gribēja darīt labu» un piezīmes pie šīs pasakas). Līdzīgā sīriešu pasakā «Jaunava par tiesnesi» [58, 226ļ nav kukuja un draudu, bet spriedumu kā taisnīgu un gudru, kas paglābj nabagu no alkatīgajiem kreditoriem, novērtē pats stāstītājs (un visi, kas sapulcējušies tiesas zālē).

Vēl viens piemērs: ķīniešu pasaka «Cjao Suņa viltība». Kāda

Šeit rodas vismaz divi iebildumi. Pirmkārt, pasakas visumā (ar! nepāliešu) nebūt neapgalvoja, ka «dieva tiesa» principā ir netaisna salīdzinājumā ar cilvēku tiesu. Gluži otrādi, daudzos tekstos tieši «dieva tiesa» tika uzskatīta par vistaisnīgāko, augstāko instanci. Taču ir visai daudz stāstu, kas apliecina, ka iespējams arī pretējais: «Arī dieva tiesa var būt netaisna» (skat. 208.—216. lpp. šajā krājumā). Šī likumsakarība, kā redzēsim, ir raksturīga jebkurai pasaku grupai par tiesām.

Gluži tāpat atšķirību starp diviem panču spriedumiem diez vai var pamatoti izskaidrot ar vēsturiskajām pārmaiņām nepāliešu ciemā. Visā pasaulē izplatītais sižets par spriedumu, saskaņā ar kuru bullis var atnesties, radies, jādomā, ilgi pirms tam, kad pančas sāka amatā ievēlēt, un var tikt piedēvēts jebkuram folkloras tiesnesim (skat. piezīmi kurdu pasakai «Balulzana un tirgotājs» (380. lpp.). Tāpat kā ikviene folkloras viltnieks varējis piemānīt citu, bet varējis arī pats tikt piemānīts, tāpat kā viņš varējis parādīt sevi gan kā gudrinieku, gan kā vientiesi, tā arī viens un tas pats folkloras tiesnesis (bet par tādu, starp citu, varēja būt tas pats viltnieks) bija spējīgs pasludināt gan taisnīgu spriedumu, gan netaisnīgu. Sal., piemēram, Nasredina spriedumus turku anekdotēs «Labākus lieciniekus neatradīsi» (191. lpp.) un «Vai cilvēks var pats sev ausī iekost?» (176. lpp.). Mēs velti meklētu vēsturisku izskaidrojumu šādai pretrunai. Likumsakarība te ir tāda pati, kas gadījumā ar «dieva tiesu».

rllvf'ka mājā tiek atrasts pakāries vīrietis; lai izbēgtu no apvainojuma noziegumā, šis cilvēks sadomā viltus pierādījumus savam paliesafam tirvninīgumam. Tiesa notic viltus pierādījumiem un attaisno cilvēku, Mitībā, taisnīgi. Bet vai šādu tiesāšanu principā var novērtēt kā gudru un taisnīgu?

Vēl vairāk jautājumu izvirza vesela sērija stāstu par strīdiem līgavaiņa vai līgavas dēļ. Daudzos no tiem preciniekiem tiek uzstādīti noteikumi (jāatnes dāvana u. tml.); tas, kurš vislabāk izpildīs šos noteikumus, iegūs līgavu. Piemēram: viens precinieks gādā burvju npoguli, kurā redzams, kā meitene nomirusi; otrs — pārvietošanās burvju līdzekli (kamieli, ratus, vēdekli, lidojošu paklāju), kas vienā mirklī aizved visus trīs pie meitenes; trešais — zāles, kas viņai atdod dzīvību. Bieži vien dažādu iemeslu dēļ priekšroku dod trešajam (tuviešu pasakā «Orlanools un Cečenkiss» [95, 171]), dažkārt — otrajam (kazahu pasakā «Brāļu strīds un Šujutes spriedums» [47, 86]). citreiz — nevienam no visiem trim (nalu pasakā «Par trim jaunekļiem un vienu līgavu» [80, 241]). Nereti pasaka beidzas ar dilemmu (ašantu pasakā «Meitene Nsia»). Bet analogajā vāju tautas pasakā «Lietus rokassprādze» [105, 103] šāds jautājums vispār nerodas: visas trīs meitenes vienlaikus kļūst par jaunekļa sievām. Pangasinanu pasakā «Trīs brāļi» meiteni sadala trijās daļās. Veselu kompleksu negaidītu spriedumu, kas saistīti ar priekšstatiem par dvēseļu iemiesošanos citos ķermeņos, sniedz nepāliešu un kampučiešu pasakas par līdzīgu tematu («Kuram piederēs līgava?», «Pareģis, strēlnieks, nirējs un pūšļotājs»). Paradoksāls noslēgums ir buru tautas pasakai «Znots». Diviem jaunekļiem, kas kāro līgavas roku, izvirza noteikumu: meitene kļūs par sievu tam, kurš noķers dzīvu briedi. Viens no jaunekļiem, būdams neatlaidīgāks, pēc ilgas vajāšanas dzīvnieku notver. Otrs drīz vien atsakās no šāda mēģinājuma. «... nav gan man nekādas vajadzības nodzīties līdz nāvei [viņš vēlāk paskaidro cilts vecākajam]. Sieviešu ir daudz...» Liktos, ka jautājums ir skaidrs: noteikumu izpildījis tikai viens, un šim arī jāsaņem meitene.

Bet vecākie lemj citādi.

«Tu, Šefu, kas nedzinies pakaļ briedim, būsi mūsu znots. Njila noķēra briedi, viņš ir neatlaidīgs cilvēks. Ja viņš reiz sadomās kādu nogalināt, viņu nekas nespēs atturēt un viņš katrā ziņā savu nodomu īstenos. Viņš liksies nedzirdam ne pārmetumus, ne arī padomus. Ja mēs atdosim viņam mūsu meitu un tā kādreiz kaut ko neizdarīs vīram pa prātam, šis ņemsies sievu sist un neuzklausīs nekādu lūgšanos. Mēs negribam viņu par znotu. Ar Šefu ir citādi. Viņš spēj ieklausīties saprāta balsī. Un, ja viņš sastrīdēsies ar mūsu meitu un mēs atnāksim tos samierināt, Šefu spēs būt saprātīgs. Lai cik lielas

ari būtu viņa dusmas, viņš spēs savaldīties. Šefu ir labs un lēnprātīgs. Viņš ir mūsu znots!» (90. lpp.).

Tātad vienā gadījumā par līgavaini kļūst precinieks, kas izpildījis noteikumu, otrā — kas to nav izpildījis, trešajā — neviens no viņiem (variantā ar līgavām — visas sievietes vienlaikus), bet ceturtajā vispār nekas netiek izlemts. Un jebkuru no šiem lēmumiem var uzskatīt gan par taisnīgu, gan par netaisnīgu.

Šajā apstāklī arī ietverts pasakas zemteksts.

6

Tā kā pasakas par tiesām modelē daudzveidīgu dzīves situāciju plašu loku, bet šīm situācijām var būt dažnedažādi iznākumi, tad arī no šiem pamācošajiem stāstiem atvasināmo morāli var formulēt ar dažādiem izteicieniem, kas nebūt nevērtē tikai sprieduma taisnīgumu vai netaisnīgumu. Secinājums par taisnīgumu var rasties kā blakus-secinājums līdzās galvenajam, taču ne vienmēr. No slavenā stāsta par Zālamana tiesu, kur bērnu piespriež īstajai mātei, piemēram, izriet, ka «māte vienmēr paliek māte». Osetīnu pasaka «Putnu ķērājs un valdnieks» vēstī par pretēju gadījumu, kad bērnus piespriež nevis sievietei, kas tos dzemdējusi, bet gan tai, kas tos uzaudzinājusi (un tas ir taisnīgi; sal. uiguru sakāmvārdu: «Ne tā ir māte, kas bērnu dzemdējusi, bet tā, kas to uzaudzinājusi»). Mums nav izdevies sastapt kompromisa tipa stāstu, kur bērns tiek atstāts gan sievietei, kura dzemdējusi viņu, gan tai, kura uzaudzinājusi (vai arī netiek atstāts nevienai no tām); taču pilnīgi iedomājama ir ari tāda dzīves situācija. Pēc pagājušā kara daudzas mātes, kas bija pazaudējušas savus bērnus, tos vēlāk atrada pie sievietēm, kuras bija tos uzaudzinājušas un adoptējušas; nereti bērni pēc tam dzīvoja it kā pie divām mātēm (un ari tas bija taisnīgi). Krājumā ir arī teksts, kurā bērns tiek piespriests nevis sievietei, kas to dzemdējusi, bet tai, kuras zemes gabalā bērns piedzimis (lomu pasaka «Kam pieder bērns?»), un šī paradoksālā sprieduma taisnīguma vai netaisnīguma vērtējumā stāstītājs jau izjūt zināmas grūtības. Ir stāsti, kur bērnam pašam liek izvēlēties īsto vai audžu tēvu; lēmums paliek nezināms (hausu pasaka «Mednieks un viņa dēls»).

Kā redzam, tādi sakāmvārdi kā «Ne tā ir māte, kas bērnu dzemdējusi, bet tā, kas to uzaudzinājusi» nerunā tieši par tiesu; te runa ir par plašāku tematu, kas sakāmvārdu krājumos apzīmēts kā «Savs (radniecīgs pēc asinīm) — svešais»: par asinsradniecības morālo prioritāti vispār (vai par gadījumiem, kuros taisnīgi ir pretējais). Var pieņemt, ka principā visas pamācošās pasakas, arī pasakas par tiesām, atkarībā no tajās ietvertā pamatsecinājuma var sadalīt tādās

pašās loģiski tematiskās grupās kā sakāmvārdus. Saprotams, pasakas I и tiesām aptvers tikai samērā nelielu daļu no visām iespējamām pupām; tās nav tik daudzveidīgas, un to tematika nav tik univer-

ftAla.

luču jāņem vērā, ka pasakas visādā ziņā ir nesalīdzināmi sarežģītākas nekā sakāmvārdi un parunas; ikviena pasaka un tās atseviš-i ч daļas var dot pamatu nevis tikai vienam, bet vairākiem dažādiem secinājumiem. Dažos gadījumos secinājums ir atkarīgs no tā, Кo uzsver stāstītājs, kādā plašākā loģiskā kontekstā sižets minēts,tā, piemēram, loandu pasaka «Sievastēvs un znots», kurā stāstīts, lkā plikgalvis zobojies par vienaci, bet šis savukārt par plikgalvi, v ir nozīmēt: «Kas smejas par citiem, taps izsmiets pats» («Kā mežā *..iuc, tā atskan»), bet var liecināt arī par ko citu: «Strīdā par ар-v. linošanu vainīgs ir sācējs.» Pirmajā gadījumā uzsvērta strīda būtība, t.i izcelšanās, otrā — akcentēts spriedums. Taču par galveno secinu jumu te būtu jāuzskata pirmais — pasaka tiek stāstīta galveno-l rt tā dēļ^23; otrais secinājums ir blakussecinājums. Leģendu parzalamana tiesu var stāstīt, gan akcentējot strīda būtību un secinājumu par atšķirību starp īsto un neīsto māti, gan pierādot patiesību, ka «netaisnais vienmēr pats sevi nodos» («Kas vainīgs, tas bailīgs»); šeit akcentēta būs lietas iztiesāšanas epizode — Zālamana asprātīgais eksperiments. Abi secinājumi ir relatīvi līdzvērtīgi, un attiecināt tekstu uz vienu vai otru grupu var vienīgi, pamatojoties uz plašāku loģisku kontekstu, kurā tas dots.

Visbiežāk spriest par pamatsecinājuma raksturu pilnam atļauj pats teksts. Sis secinājums parasti saistīts ar kādu no sižeta konstruktīvajiem pamatelementiem un skar vai nu konflikta būtību, vai lietas iztiesāšanu, vai spriedumu, vai arī tā sekas.[24] Jau atzīmējām, ka paši elementi konkrētā tekstā var būt pārstāvēti dažādās pilnīguma un nozīmīguma pakāpēs: dažkārt garāmejot tiek minēta lietas būtība un iztiesāšanas gaita, bet galvenais uzsvars likts uz spriedumu; citreiz galvenais sižetā ir viltīgi gudrā izmeklēšanas gaita, bet lietas būtība un spriedums ir mazsvarīgi, utt.

Sakarā ar to mūsu krājums iedalīts četrās daļās — atkarībā no tā, kas attiecīgajā stāstā ir svarīgākais: konflikta būtība, lietas iztiesāšanas gaita, spriedums vai tā sekas. Katras daļas ietvaros teksti

sadalīti pēc materiāla: I daļā stāstīts par dažādiem tiesas konfliktu veidiem (strīdi par bērnu, prāvošanās par mantu utt.); II daļā — par dažādiem lietas iztiesāšanas principiem (pierādījumu pārbaudīšana, liecinieku pratināšana, «dieva tiesas» utt.).[25] Šāds materiāla specifikas nosacīts grupējums vienlaikus atļauj katrā atsevišķā gadījumā padarīt īpaši uzskatāmu to loģiskās transformācijas sistēmu, kuru mēs jau ne vienreiz vien pieminējām.

Galvenajos vilcienos sistēmas būtība ir šāda.

Katrā stāstu grupā par tiesām var atzīmēt:

a) tiesas, kas, pamatojoties uz noteiktu principu, apstiprina, ka vienai no pusēm ir taisnība (priekšrocība), un piespriež tai uzvaru (apbalvojumu), bet otrai attiecīgi — zaudējumu (sodu); vispār — sižetus, kas pierāda noteikta principa (secinājuma) taisnīgumu;

b) tiesas, kas apstiprina cita, dažkārt diametrāli pretēja principa pareizumu un attiecīgi atzīst, ka taisnība ir otrai pusei, piespriežot apbalvojumu tam, kurš iepriekšējā gadījumā^26 tiktu uzskatīts par zaudētāju vai būtu ticis sodīts;

c) tiesas, kur taisnība ir abām pusēm un līdz ar to uzvar abi strīdnieki (bet vainīgs un sodīts dažkārt izrādās kāds trešais), vai tādas, kur vainīgi un tiek soditi abi (bet taisnība ir kādam trešajam, kas līdz ar to ir uzvarētājs);

(I) dilemmas, kur paliek neskaidrs, kuram taisnība (kurš uzvarējis) un kuram nav taisnība (kurš zaudējis), kurš jāsoda; dažkārt tādi stāsti beidzas ar lasītājam adresētu jautājumu.26

Neatzīmējot krājumā iedaļas «a», «b», «c» un «d»r tekstus katras i;iupas ietvaros tomēr izkārtojām tieši tādā secībā.

20 Kaut gan stāsti dilemmas vispār sastopami visdažādākajās tautās, liesas dilemmas raksturīgas lielākoties afrikāņu folklorai. Tas, iespējams, saistīts ar arhajiskajam dzīves veidam nepietiekami izveidoto tiesvedības sistēmu. Kā autoram laipni paziņojis B. Riftins, Ķīnā, piemēram, kur tiesvedība bijusi ļoti attīstīta jau kopš vissenākajiem laikiem, nekad nav sastopams šāds pasaku nobeigums. Šeit acīmredzot pat nav svarīga pati tiesvedība, bet morāles, ģimenes un tamlīdzīgu kodeksu attīstības pakāpe. Ir zināma tagalu pasaka par sievieti, kam dota iespēja izglābt dzīvību tikai vienam no radiniekiem, kuriem piespriests nāves sods: vīram, dēlam vai brālim («Kurš ir vistuvākais radinieks?» [121, 257]). Sieviete nezina, ko darīt. Sī pasaka liek stāstīta kā mīkla. Pēc ilgas domāšanas klausītājs atrod motivētu lēmumu: sievietei jāglābj brālis, jo vīru viņa vēl varēs dabūt citu, tāpat arī varēs dzemdēt citu dēlu, bet neaizstājams ir vienīgi brālis. Acīmredzot Ķīnā, kur konfuciānisms, pamatojoties uz senām tradīcijām, noteicis ģimenes attiecību stingru hierarhiju, līdzīgas situācijas vairs nevarēja radīt nekādas problēmas.

Vienlaikus sal. P. Grincera citēto A. Jollesa uzskatu par tā saukto kāzusa formu senindiešu literatūrā, kur valdniekam jautājuma formā izvirzītā juridiskā un ētiskā problēma nereti paliek bez atbildes, kaut gan senajai Indijai bija raksturīga attīstīta visdažādāko cilvēka dzīves un uzvedības elementu reglamentācija un kvalifikācija [106, 220, 221] (sīkāk par to skat. šā ievada 28. lpp.).

Tulk. piezīme. Sakarā ar ievada autora minēto tagalu pasaku «Kurš ir vistuvākais radinieks?» Jāatzīmē, ka analogs motīvs sastopams Hērodota Vēsturē, III, 119.

Kad Persijos valdnieks Dārijs gribējis sodīt ar nāvi magu Intai-reņu un visus tā vīriešu kārtas radus, viņš atļāvis Intairena sievai norādīt, kuram viņa gribot saglabāt dzīvību. Tā atbildējusi: «Es izvēlos brāli, Jo vīrs man ar dievu ziņu varētu būt cits un arī bērni varētu būt citi, Ja šos pazaudētu. Bet, tā kā tēvs un māte man vairs nav starp dzīvajiem, man nekādi nevarētu būt cits brālis.» (Hērodota Vēstures epizodes pārstāstījums un Intairena sievas replikas tulkojums citēts pēc izdevuma: Sengrieķu traģēdijas. Rīga, 1975, 372. lpp.)

So pašu motīvu izmanto arī Sofokls traģēdijā «Antigone» (905.—913. r.).

Tādas loģiskās un jēgas transformācijas piemēri šai rakstā minēti jau ne reizi vien; to pilnu komplektu lasītājs atradīs, teiksim, nodaļā par strīdiem līgavaiņu un līgavu dēļ.

Ne visur izdevies panākt tādu pilnību. Taču var pieņemt, ka līdzīgiem variantiem jāpastāv visās stāstu grupās.

Protams, materiāla izkārtojuma sistēma krājumā vēl nav klasifikācija. Lai nesarežģītu grāmatu, nolēmām vispār atteikties no nodoma katrai nodaļai dot izvērstus virsrakstus, kas to raksturotu. Mūsu mērķis ir pamatot tādas klasifikācijas principiālo iespējamību.

Dažos gadījumos, kad vientipa pasakas savā starpā atšķiras tikai ar lēmumiem (spriedumiem), pamatdaļā, lai taupītu vietu un nepārslogotu krājumu ar vienveidīgiem sižetiem, nav dotas visas iespējamās attiecīgā tipa loģiskās transformācijas, bet eksistējošie varianti minēti piezīmēs attiecīgajam tekstam.

Krājuma atlasi aprobežojām ar Āfrikas un Āzijas tautu folkloru, tikai dažkārt piezīmēs norādot uz atbilstībām Eiropas folklorā.

Vispār centāmies atlasē sniegt maksimāli iespējamo dažādu sižetu skaitu, kuri pārstāvētu pēc iespējas vairāk tautu folkloru. Tur, kur pastāv vientipa varianti, devām priekšroku visīsākajam tekstam, kas pieder tautai, kura krājumā ir mazāk pārstāvēta. Dažas atkāpes no šī principa pieļāvām vienīgi attiecībā uz stāstiem, kuri krievu valodā tulkoti pirmoreiz.

Rezultātā izdevies šīs grāmatas ietvaros sniegt vairāk nekā 80 Āzijas, Āfrikas un Okeānijas tautu aptuveni 180 leģendas, pasakas, fabulas un anekdotes.

7

Pasakās par tiesām īpaši spilgti atsegta tautu ikdienas dzīve, to tikumi, paražas, priekšstati par morāli, psiholoģija, darījumu attiecību raksturs. Uz tiesu ļaudis nāca ar visdažādākajām lietām — gan sakarā ar ģimenes un darba konfliktiem, gan ar strīdiem par mantu, gan ar sūdzībām par pāridarījumu, apvainojumu utt. Cilvēkam, kas vēlas iepazīties ar tām ļaužu dzīves parādībām, kuras paviršam skatienam ne vienmēr paveras, der kaut vai dažas dienas pavadīt tiesā; mūsdienu rakstnieki to apliecinājuši ne vienreiz vien. Protams, pasakas, leģendas, fabulas atspoguļo reālās attiecības tēlainā, dažkārt fantastiskā formā; un tomēr lasītājs, kas būs iepazinies ar šā krājuma tekstiem, no tiem būs guvis visai daudz reālu ziņu. Viņš, piemēram, uzzinās, ka senajā Ēģiptē cietušais pats norādīja sodu, kādu, pēc viņa domām, pelnījis vainīgais (tāpat arī atlīdzības apmēru, kuru

иг. pats pieprasa), un ka cilvēks, kas nav pildījis naudas vai kādas 11ns saistības, varēja tikt pārvērsts par vergu. Viņš uzzinās, ka iiokvu ciltij (Tanzānija) vīrietis varējis izšķirties ar sievu, pieprasot .itpakaļ samaksāto izpirkumu; sieviete pēc tam varējusi apprecēties otrreiz. Viņš uzzinās, ka mācība par dvēseļu pēcnāves iemiesošanos * itos ķermeņos būtiski ietekmējusi kampučiešu un citu tautu ikdienas dzīvi; uzzinās par mednieku, zemkopju, lopkopju, tirgotāju, amatnieku dzīvi, par viņu mantiskajām attiecībām un materiālo kultūru, Ii.ir dažādu tautu sabiedriskās iekārtas formām. Un cik spilgti šajos •it.istos atspoguļojas cilvēka psiholoģijas vissmalkākās nianses! Te •Mstopam gan pašpārliecinātību un gļēvulību, gan lišķēšanu šīs zemes vareno priekšā un pēkšņus drosmes uzliesmojumus, gan cēlumu un inantkāri, gan lepnumu un nolemtības sajūtu, gan liekulību un viltību, gan muļķību, vientiesību, tālredzību, naivu māņticību un ironiskas šaubas par «dieva tiesas» visvarenību, gan atriebīgumu un augstsirdību, gan aklas dusmas un vēsu saprātu.

Daudzi sižeti variēdamies atkārtojas dažādās zemēs, ikreiz jauna satura ietērpā. Katrai tautai ir savs temata pagrieziens, savas krāsas, savas reālijas. Hakasu pasakā parādnieks ar kreditoru norēķinās rubļos, analogā svahilu pasakā —- reālos, jorubu pasakā — ar kauri gliemežnīcām. Vjetnamiešu pasakā cilvēkam draud leopards, analogā dagestāniešu pasakā — vilks, bet nūbiešu pasakā — krokodils. Pašu būtību tas parasti nemaina. Šādu pasaku jēga, tajās paustā mācība parasti gandrīz ir burtiski vienāda, un gadījumos, kur figurē tiesas, ir īpaši svarīgi to vēlreiz pasvītrot. Lai vientipa sižeti par tiesām varētu izplatīties tautās, kuras reizēm atradās visdažādākajās sabiedriskās attīstības pakāpēs, zemēs ar dažādām paražām, dažādiem likumiem un tikumiem, ar atšķirīgu vēsturi, reliģiju, ar atšķirīgām tiesvedības sistēmām, — bija jāpastāv kaut kam kopīgam, kas bija svarīgāks nekā visas šīs atšķirības. Šķiet, ka šī tipa tekstu iepriekšējā strukturālā analīze apstiprina secinājumu par dažādu tautu loģiskās do māšanas principiālo līdzību; tā arī ir tā augsne, kurā uzzied īpatnējā un neatkārtojamā pasaka. Dažam labam sods, kādu saņem vīram neuzticīga sieviete burungu pasakā «Laulības pārkāpēja Hantiru», var likties mežonīgs un pārmērīgs, taču visi būs vienisprātis ar domu, ka ikvienai rīcībai ir savas sekas un ikvienam noziegumam pastāv atbilstošs sods (lai gan droši vien visi atcerēsies arī situācijas, kuras apliecina pretēja secinājuma iespēju). Par to savā veidā runā gan birmiešu pasaka «Kāpēc jūras krauklim nav astes», gan amhaiu «Gudrā negusa spriedums», gan hausu «Tirgotājs un zēns», gan daudzas citas.

Līdz šim runājām vienīgi par folkloru, taču sižeti par tiesām jau kopš vissenākajiem laikiem izplatīti arī literatūrā.

Plaša vieta «tiesas» tematikai (t.i., tematikai, kas saistīta ar strīdu un sūdzību izšķiršanu) bija senindiešu literatūrā. Piemēram, P. Grincers savā darbā par senindiešu prozu vērš uzmanību uz ietvara kompozīcijas stāsta formu, uz kuru attiecināms termins «kāzuss»*. So terminu ierosinājis A. Jolless, autors pazīstamajam pētījumam par visvienkāršākajām literatūrā sastopamajām vēstījuma formām. «Kā-zusa» specifiku A. Jolless saskata tieksmē saistīt atstāstīto notikumu ar morāles vai likuma normu (A. J о 11 e s. Einfache Formen. Halle, 1956, 143. u. sek. lpp.). Kā piemēru A. Jolless min krājumu sanskrita valodā ar nosaukumu «Vetalas divdesmit pieci stāsti», kuri visi beidzas ar jautājumu, kas attiecas uz kādu ētisku vai juridisku problēmu un jāizšķir valdniekam. Kaut gan «kāzusa» saturs reducējas uz jautājumu, tomēr — un tā ir «kāzusa» raksturīga iezīme — šis jautājums neietver atbildi, pareizāk, neparedz viennozīmīgu atbildi, kā tas, piemēram, ir mīklās (sal. «Zālamana tiesa»). Problēma paliek neatrisināta, atbilde reizēm vispār stāstā netiek dota, bet dažkārt tiek variēta atkarībā no stāstītāja gaumes un uzskatiem. Tā, piemēram, otrajā Vetalas stāstā tiek ierosināts noteikt, kuram pēc likuma jābūt atdzīvinātās meitenes vīram. Džambhaladatas redakcijā Vikramaditja atbild, ka meitenes vīrs ir tas, kas kapsētā apsargājis tās nedzīvās miesas, turpretī Šivadasas redakcijā viņš nosaka, ka līķa sargam jābūt meitenes vergam, bet par vīru — tam, kas aizgājis mājās.

A. Jolless pamatoti norāda, ka «kāzusa» forma radusies un izveidojusies Indijā, «kur tieksme reglamentēt un kvalificēt visdažādākās cilvēku dzīves un uzvedības puses radusi savu iemiesojumu neskaitāmos kodeksu un noteikumu krājumos».

«Ja tas tā ir, bet tas acīmredzot tiešām tā ir,» uzskata P. Grincers, «tad gadījumos, kad Eiropā sastopam pasakas vai stāstus «kāzusa» formā, to cilme meklējama Indijā» [10b, 220, 221]; (skat. ari piezīmes pasakām «Pareģis, strēlnieks, nirējs un pūšļotājs», 318. lpp., «Kā atrada zagli», 321. lpp.).

Stāsti par tiesas lietām bija visai populāri arī Tālajos Austrumos jau kopš 11.—12. gadsimta. Ķīnā izveidojās īpašs literāro darbu tips, kas tika nosaukts par «gunjaņu» (burtiski — «sabiedriska vai tiesas lieta»). Šie darbi varēja būt sarakstīti drāmas žanrā (tā sauktās tiesas drāmas, kas bija ļoti izplatītas Juaņu un Minu dinastiju periodā).

*

Tulk.

i

No latīņu casus — gadījums; sarežģīts, neparasts gadījums.

M visbiežāk — prozas formā. D. Voskresenskis savā darbā par i mleSu tiesas stāstu gunjaņu atzīmē, ka «tiesas prozas elementi at-milami literatūrā pirms Tanu dinastijas perioda, Sešu dinastiju laik-ini'la prozā. Gaņa Bao grāmatā «Piezīmes par garu meklējumiem» li visai daudz stāstu, kuru sižeti pamatojas uz šī laikmeta tiesas piaksi. Vienā no šiem stāstiem ir runa par kādu atraitni, kas dzīvojusi Haņu dinastijas laikos. Atraitne ar īpaši lielu cieņu izturējušos pret savu vīramāti, bet vīramāte, redzēdama, ka vedeklai grūti likt galā ar daudzajiem mājas pienākumiem un turklāt vēl apkopt viņu, nolēmusi aiziet no dzīves un izdarījusi pašnāvību. Mirušās meita apsūdz atraitni slepkavībā. Sākas tiesa. Nelaimīgā, nespēdama I/,lūrēt spīdzināšanu, atzīst sevi par vainīgu. Sājā vienkāršajā stāstā li visi elementi, kas raksturīgi vēlākajiem tiesas stāstiem: nāve, aizdomas par slepkavību, lietas iztiesāšana, sods... Pēc nāves soda Izpildīšanas nevainīgajai sievietei tajā apgabalā sākas sausums» 110a, 1081.

Vēlāk, kā jau sacīts, tiesas stāsts izveidojās par patstāvīgu prozas tipu. «Līdz mūsdienām nonākuši stāsti ar tiesas tematiku, no kuriem daudzus jau Minu dinastijas beigās (16.—17. gs.) sāka apvienot ciklos, tā sauktajos tiesas romānos (gunjaņ sjaošo). No tiem vispazīstamākais ir cikls par cēlo un gudro tiesnesi Baogunu (šis cikls parādījās Minu dinastijas beigās). Mazliet vēlāk radās stāstu cikls par taisnīgo tiesnesi Hai 2uju. 18.—19. gs. ļoti populāri bija stāstu cikli par tiesnešiem Pinu, Si, par ierēdņa patriota Liņ Czesjuja darbību utt.» [10a, 107].

D. Voskresenskis atzīmē, ka galvenais sižetu avots tiesas stāstu sacerētājiem Juaņu un Minu dinastijas periodā bijusi folklora, lai gan autori labprāt izmantojuši arī literārus avotus, dažāda veida vēstures grāmatas, hronikas, tiesas lietu krājumus.

Raksturīgi, ka šie darbi, tāpat kā folkloras stāsti, vēstī par visdažādākajām tiesām: atbilstoši tam arī tiesneši tajos ir gudri un muļķīgi, taisnīgi un netaisnīgi. Nereti tiesnešu tēli ir idealizēti. «Parasti tas ir gudrs, tālredzīgs ierēdnis, kas prasmīgi atklāj noziegumus un taisnīgi soda ļaundarus. Visvairāk labu īpašību piešķir pirmām kārtām tiesnesim Baogunam, kas ir tiklab vēsturiska, cik leģendāra persona. Tradīcija to attēlo gan kā reālu tiesnesi, gan kā tiesnesi viņā saulē.» Tai pašā laikā «daudzos tiesas stāstos ietverts bagātīgs atmaskojošs materiāls.,. Jau agrīnajā stāstā par Ļu Guju sastopam tiesnesi, kas ir aprobežots un ļauns cilvēks. Viņš pret ļaužu likteņiem ir vienaldzīgs, necenšas iedziļināties lietu būtībā» (10a, 114).

Mūsu tematam būtisks ir D. Voskresenska novērojums par tiesa3 stāstu struktūru. Šiem stāstiem ir prologs, divas pamatdaļas, no kurām pirmajā vēstīts par noziegumu (bieži vien iedomātu) un ot-

rajā — par tā apstākļu izmeklēšanu un noskaidrošanu, kā arī beigas, kas ietver pamācību. «Beigu daļai — moralizējošam noslēgumam — tiesas praksē ir īpaša loma, jo cilvēku sabiedriskā darbība, viņu rīcība, šīs rīcības novērtējums un vispār cilvēka morālās stājas kvalificēšana autoriem ir ārkārtīgi svarīga» [10a, 111].

Līdzīga rakstura darbus var atrast arī korejiešu un japāņu literatūrā.

Agrīnajā Rietumeiropas literatūrā nav tiesas prozas, kas Izveidojusies par tik patstāvīgu žanru, kā tas bijis Ķīnā. Taču jau kopš antīkās senatnes stāstus par tiesām var atrast visdažādāko autoru daiļradē. Ezopa, Faidra, Lafontēna, Krilova fabulās sastopam daudz pa zīstamu sižetu: te ir gan līdaka, ko iemet upē, gan trani, kas kāro pēc bišu medus, gan daudzi citi. Visbiežāk šo sižetu pamats meklējams folklorā. Tas pats sakāms arī par tiesas tematu dažādu laikmetu ievērojamāko Eiropas rakstnieku darbos — no Šekspīra un Servan-tesa līdz Brehtam. Folklorā ir plaši izplatīts slavenais stāsts par augļotāju, kas gribējis kreditoram izgriezt mārciņu miesas (skat. avāru pasaku «Augļotājs un nabags»); zinātniskajā literatūrā šis motīvs pa zīstams kā «Seiloka motīvs» (AaTh, 890) — pēc Šekspīra drāmas «Venēcijas tirgotājs» varoņa vārda (1600). Augļotājs Seiloks aizdod lielu naudas summu tirgotājam Antonio, saņemdams no viņa parād-rakstu, kurā teikts, ka, gadījumā ja parāds netiks samaksāts termiņā, Šeilokam ir tiesības no parādnieka ķermeņa izgriezt mārciņu miesas. Izputinātais Antonio nespēj noteiktā laikā atmaksāt naudu, ko viņš aizņēmies savam draugam Basanio, un Seiloks nepielūdzami pieprasa pildīt līguma noteikumu. Basanio līgava, pārģērbusies par advokātu, tiesā pierāda, ka Šeilokam ir tiesība tikai uz mārciņu miesas no Antonio ķermeņa, bet ne uz vienu pilienu viņa asiņu; ja viņš izlies kaut vai vienu vienīgu asins lāsi, viņam nāksies atbildēt par slepkavību. Seiloka prasība tiek noraidīta.

Bagātu tiesas stāstu komplektu sniedz Servantess romānā «Dons Kihots». Tie ir slavenie Sančo Pansas spriedumi, kurus viņš pasludina, būdams iecelts «gubernatora» amatā Baratārijas salā. Vienam no tiem ir atrodama atbilstība mūsu krājumā: tas ir strīds starp aizdevēju un parādnieku. Pie Sančo ierodas divi sirmgalvji; viens no viņiem apgalvo, ka aizdevis otram desmit zelta monētu; otrs paskaidro, ka viņš kādreiz gan saņēmis šo naudu, bet ir to jau sen atdevis. Abi apzvēr, ka runā patiesību (zvērests daudzās tiesvedības sistēmās tika uzskatīts par pietiekamu pierādījumu); taču Sančo ievēro, ka parādnieks zvērēdams uz mirkli nodod savu spieķi aizdevējam, un noprot, ka nauda atrodas šajā spieķī.

Mūsu krājumā analogs sižets ir birmiešu pasakai «Paganas burvju knaibles», bet šeit tas saistīts ar «dieva tiesas» tematu; zvēresta

v mlus runā burvju knaibļu priekšā, kurām ir jāsaspiež meļa roka I mi' u ir zināmi folkloras teksti, kas ir tuvāki Sančo tiesai un iztiek I.. / burvestībām. Pats Sančo saka, ka par līdzīgu gadījumu dzir-.1. |is no draudzes garīdznieka. A. Veselovskis [10] piemin analogas Tālim ula leģendas, kā arī musulmaņu leģendas par bībeles tematiem. Viņš citē Buslajeva domas (gan apšaubīdams tās), ka Spānijas ap-•i.ikļos šis stāsts gan pie Sančo, gan pie garīdznieka varējis nokļūt no musulmaņu cilmes avota [10, 73]; (skat. arī piezīmi pasakai «l’aganas burvju knaibles», 324. lpp.).

Tikpat interesanti ir arī citi Sančo spriedumi. Viņš atmaskoja sievieti, kas apgalvoja, ka tikusi izvarota. Sančo lika apsūdzētajam ledot viņai naudu, bet pēc tam — to atkal atņemt. Vīrietim tas neizdevās. «Drīzāk es atdotu dzīvību, nekā ļautu sev atņemt maku! Ir gan atradis meitenīti!... Nekādas knaibles, ne veseri, nekādi skrūvgrieži, ne kalti un pat ne lauvas ķetnas nespētu izraut maku no maniem nagiem, tad ātrāk izraus manu dvēseli no manām miesām!» sieviete atbild Sančo Pansam.

Sančo atņem viņai maku un pasludina spriedumu:

«Mana māsa, ja jūs, aizstāvot savu miesu, būtu izrādījusi tādu pašu vīrišķību un drosmi — vai vismaz pusi no tās —, kādu izrādāt, aizstāvot šo maku, tad pat Hērakla spēka nepietiktu, lai jūs izvarotu.»[27]

Divos citos gadījumos Sančo soļa abus prāviniekus. Drēbnieka lietā, kurš no viņam iedotās vadmalas, kā pasūtīts, pašuvis piecas cepures, tikai pavisam niecīga izmēra, «gubernators» nosprieda: audumu pasūtītājam neatdot, bet arī nesamaksāt drēbniekam, un cepures ziedot cietumniekiem. Spēlmaņa lietā, kurš vinnējis ar negodīga tiesneša palīdzību, bet atteicies norēķināties ar to, Sančo nospriež: līdzētājam nauda gan jādabū, bet pašam pēc tam uz desmit gadiem jāatstāj sala.

No jaunāko laiku rakstniekiem folkloras avotus aktīvi izmantojis Bertolts Brehts. Novelē «Augsburgas krīta aplis» un lugā «Kaukāza krīta aplis» viņš apstrādā Zālamana tiesas fabulu. «Augsburgas krita apļa» darbība noris Trīsdesmitgadu kara laikā. Glābdamās no ienaidnieka, māte pamet savu bērnu likteņa varā; to pievāc kalpone un ar lielām grūtībām uzaudzina. Vēlāk, kad noskaidrojas, ka bērnam atstāts bagāts mantojums, māte bērnu atrod un pieprasa sev. Augsburgas tiesnesis liek uzzīmēt uz grīdas krīta apli un aicina abas sievietes bērnu vilkt katrai uz savu pusi; tā, kura pārvilkšot, esot īstā māte. īstā māte bērnu velk ar visu spēku, bet kalpone, žēlodama

bērnu, palaiž to vajā. Eksperiments pēc būtības analogs Zālamana eksperimentam (sal. ari kampučiešu pasaku «Strīds bērna dēļ» piezīmē «Zālamana tiesai», 316. lpp.); iznākums nav par labu īstajai mātei.

Literārie stāsti ar analogiem tiesas sižetiem salīdzinājumā ar folkloras variantiem ir plašāki, detalizētāki. Taču ikviens no tiem varētu ieņemt savu vietu kādā no mūsu krājuma nodaļām.

Nobeigumam — pāris vārdu par grāmatas lietošanu. Pielikumā pamattekstam dotas īsas anekdotes un sakāmvārdi par tiesām un tiesnešiem, vainu un sodu, taisnību un netaisnību.

Piezīmēs sniegti daži komentāri un paskaidrojumi tekstiem. Grāmatas beigās dots netulkoto vārdu saraksts un izmantotās literatūras rādītājs. Zvaigznīte tekstā norāda uz Netulkoto vārdu vārdnīcu, cipars — uz Piezīmēm. Tekstu rādītājā pēc tautībām sniegtas īsas ziņas par dažām mazām tautiņām.

Kvadrātiekavās ieslēgtie virsraksti ir sastādītāja doti. Dažkārt pirmavotā tekstam vispār nebija virsraksta, bet dažos gadījumos nācās to grozīt, lai izvairītos no daudzu vienādo nosaukumu atkārtošanas («Taisnā tiesa», «Netaisnā tiesa», «Gudrs lēmums» utt.).

Vairāki teksti doti saīsināti — parasti tais gadījumos, kad no daudzplānu sižeta vajadzēja izdalīt vienīgi to daļu, kur runa ir par tiesu. Teksta īsinājumi apzīmēti ar kvadrātiekavās ieslēgtu daudzpunkti. Turklāt reizēm teksti nedaudz apstrādāti, piemēram, tais gadījumos, kad no paša konteksta (vientipa sižetu sērijas, vesela stāsta) izrautā sižetā dažas vietas varēja kļūt nesaprotamas, tāpat ari vairākos citos gadījumos.

Autors izsaka pateicību G. Permjakovam un B. Riftinam par palīdzību un vērtīgajiem padomiem.

M. Haritonova

I. STĀSTI PAR STRĪDIEM UN PRĀVOŠANOS

STRĪDI BĒRNU DĒĻ

1. [ZALAMANA TIESA]

[.vj] Tolaik atnāca divas netiklas sievietes pie ķēniņa un nostājās viņa priekšā.

Un viena sieva sacīja: «Mans kungs, es dzīvoju ar šo te sievu kopā vienā namā, un es pie viņas arī esmu dzemdējusi tanī pašā namā.

Un notika trešajā dienā pēc tam, kad es biju dzemdējusi, ka arī šī sieva dzemdēja. Un mēs bijām abas kopā, un neviens pats svešs cilvēks nav bijis pie mums tanī namā, kā vienīgi mēs divas vien esam bijušas tanī namā.

Bet šīs sievas bērns nomira tanī naktī, tādēļ ka viņa tam bija uzgūlusies virsū.

Bet tā piecēlās naktī un paņēma manu dēlu, kas bija man blakus, kamēr tava kalpone pati vēl atradās miega,

un tā to pielika pie' savām krūtīm, bet savu mirušo dēlu viņa pieguldīja manām krūtīm.

Un no rīta es pamodos, lai pazīdītu savu dēlu, un, lūk, tas bija miris. Bet es to labi aplūkoju no rīta, un, redzi, tas nebija mans dēls, kuru es biju dzemdējusi.»

Bet otra sieva sacīja: «Nebūt tā nav: mans dēls ir tas dzīvais, un tavs dēls ir pagalam.» Un šī atkārtoti sacīja:' «Tavs dēls ir tas mirušais, bet mans dēls ir tas dzīvais.» Un tā viņas saviem vārdiem apmainījās ķēniņa priekšā.

Tad ķēniņš sacīja: «Tā viena sieva saka pastāvīgi: viens, dzīvais dēls, tas ir mans dēls. Bet mirušais — tas ir tavs dēls. — Bet tā otra runā atkal nemitīgi: tavs dels ir tas mirušais, bet mans dēls ir tas dzīvais.»...

Un ķēniņš pavēlēja: «Dabūjiet man zobenu!» Un tie atnesa ķēniņam zobenu. Un ķēniņš sacīja: «Sagrieziet dzīvo bērnu divās daļās un dodiet vienu pusi vienai, bet otru pusi otrai.»

Tad tā sieva, kurai piederēja dzīvais bērns, teica ķēniņam — jo viņas mātes sirds iedegās sava bērna labad —, un tā sacīja: «Mans kungs, dodiet viņai dzīvo bērnu, bet tikai nāvēt gan nenonāvējiet viņu.» Bet otra sacīja: «Lai tas nav nedz man, nedz arī viņai: pārvērtiet to.»

Bet ķēniņš atbildēja un sacīja: «Dodiet šai dzīvo bērnu. Bet nāvēt gan to nenonāvējiet. Viņa ir tā māte.»1

senebreju, 23, 3, 16—27

2. PUTNU ĶĒRĀJS UN VALDNIEKS

[... ] Reiz iestājās neražas gads. Bada nāvē mira ne vien cilvēki, bet arī putni.

Kādai vārnai bija pieci mazuļi. Vārnu māte jau vairs nespēja ne pabarot putnēnus, ne arī citādi par tiem rūpēties. Viņa pameta mazuļus un aizlaidās uz tālu zemi, lai pati paglābtos no bada. Pie putnēniem atlidoja cita vārna un sāka rūpēties par tiem. Visu, ko sadabūjusi, vārna nesa mazajiem un tos baroja. Ar lielām pūlēm vārna putnēnus paglāba no nāves un izaudzēja.

Kad pēc neražas gada atkal atnāca dāsns gads, atgriezās putnēnu māte un uzklupa vārnai, kas bija izglābusi tas mazuļus:

— Atdod man manus bērnus!

Bet tā atbildēja:

— Ja jau tev mazuļi bija vajadzīgi, kāpēc tos nebaroji iin neaprūpēji? Tagad, kad es bērnus esmu izaudzējusi, man viņi vajadzīgi pašai.

Vārnu strīds ieilga. Katru mīļu dienu tās atlaidās pie valdnieka pils vārtiem, ķērca, kliedza, sūdzējās viena par otru valdniekam, taču valdnieks nekādi nevarēja sa prast, par ko putni strīdas. Reiz viņš sasauca visus galma ļaudis un sacīja:

— Es bagātīgi apveltīšu to, kurš man pateiks, ko īsti grib šīs vārnas, kas nemitīgi ķērc pie manas pils vārtiem ...

[Tad pie' valdnieka atveda jaunu putnu ķērāju, kam nebija sveša putnu valoda.]

— Ja vien tu zini putnu valodu, tev jāatklaj man, par ko strīdas vārnas, — valdnieks teica jauneklim.

Putnu ķērājs ilgi klausījās vārnu ķērkšanā un tad pavēstīja valdniekam:

—■ Valdniek, palūkojies uz šīm piecām vārnām, kas turas visas vienuviet! Tie ir vārnu mazuļi. Netālu sēdošā vārna viņus ir uzaudzējusi. Kad pagājušajā gadā mēs visi cietām badu, šo putnēnu īstā māte vairs nespēja aprūpēt savus bērnus un aizlaidās tālu projām, lai pati paglābtos no bada. Tad cita vārna sāka rūpēties par pamestajiem mazuļiem. Un tagad, kad mums atkal visa kā ir papilnam, ieradusies putnēnu īstā māte un prasa vārnai, kas paglābusi šās bērnus no nāves, lai atdod tos viņai. Bet šī vārna nu saka īstajai mātei: «Es putnēnus uzaudzēju, un tagad tie pieder man. Ja tev bērni bija vajadzīgi, kālab nerūpējies par tiem, bet pameti tos likteņa varā.» Un tā vārnas jau vairākas dienas ierodas pie tevis, mūsu valdniek, viena par otru nemitīgi sūdzēdamās. Viņas prasa, lai tu taisnīgi izšķirtu, kam tad galu galā pienākas putnēni — vai tai, kas tos uzaudzējusi, vai arī tai, kas mazuļus laidusi pasaulē, lai pēc neilga laika tos pamestu likteņa varā.

Tad valdnieks ataicināja savus gudros un sacīja?

—г Mums pareizi jāizlemj, kam īsti pieder šie pieci putnēni.

Pirmajam vārdu deva pašam valdniekam. Un viņš teica: Es izšķirtu šo strīdu tā: māte, kas reiz pametusi savus bērnus, uzskatāma par mirušu. Putnēnu īstā māte ir tā, kas šos mazuļus izglābusi.

— Mēs esam vienisprātis ar tevi, ^ gudrie visi kā viens pavēstīja.

Valdnieks aizgāja līdz pils vārtiem un pasludināja vārnām savu spriedumu. Jaunais putnu ķērājs valdnieka vārdus izteica putniem saprotamā valodā. Vārnas savi-cināja spārnus un aizlaidās. Putnēnu māte laidās viena, bet vārna, kas mazuļus bija uzaudzējusi, kopā ar tiem aizlidoja uz citu pusi

osetīnu, 59, 293

3. KAM PIEDER BĒRNS?

Kādā ciematā dzīvoja cilvēks, vārdā Mavungu. Lai j ko ari Mavungu darītu, viss tam paveicās. Viņš bija pietiekami bagāts, lai uzturētu divas sievas — Kengi un Gungu. Katrai sievai Mavungu bija piešķīris pa zemes gabalam. Tās audzēja pupas, kukurūzu un manioku un dzīvoja pārtikušas. Sievas gan mitinājās kopā un gatavoja ēdienu visai ģimenei, tomēr katra lepojās ar savu ! zemes gabalu un greizsirdīgi apsargāja savu ražu.

Reiz Gungai ievājadzējās mazliet pupu ēdiena paga- ] tavošanai, taču pašai savu viņai tobrīd nebija, un Gunga ļ sašķina pupas Kengi piederošajā gabalā. To uzzinājusi, Kengi apskaitās un ņēmās rāt otru sievu. Gunga gan nožēloja savu rīcību, tomēr neuzskatīja savu vainu par ; pārāk lielu, — viņas taču abas ir viena vīra sievas, tā- ļ pat ari ēd visi vienu un to pašu ēdienu. Kāda gan tur atšķirība, no kurienes pupas ņemtas?

Kengi nekā tamlīdzīga nevēlējās dzirdēt, līdz beidzot abas sievas vienojās: turpmāk viss, kas izaugs vienā J no viņu zemes gabaliem, piederēs vienīgi tā īpašniecei, ļ turpretī otrai nav tiesību nekā no viņas ņemt. Tā izlēmušas, sievas saticīgi dzīvoja tālāk, un nekādu strīdiņu viņām vairs nebija.

Kādu dienu, kad Gunga un Kengi čakli strādāja tīrumā, Kengi pēkšņi juta savā klēpī sakustamies bērnu. Viņa saprata, ka tuvojas radības. Cerēdama kaut nedaudz mazināt ciešanas, Kengi apsēdās, lai uzpīpētu, bet, kā par spīti, viņai neatradās ne šķipsniņa tabakas. Bija vien jādodas uz lauku, kurā strādāja Gunga. Gunga sagaidīja viešņu līksmu prātu, uzaicināja apsēsties un

n! pūtināt kājas, tāpat pacienāja viņu ar savu tabaku. Un iznāca tā, ka tieši šeit, svešajā laukā, Kengi piedzima

dl'ls.

Gunga saņēma bērnu, nogrieza tam nabas saiti, iezieda mazo ķermenlti ar eļļu, vārdu sakot, izdarīja visu, kas |,iiinpiedzimušajam bija nepieciešams. Un, tiklīdz Kengi l)ija atžirgusi, viņa sirsnīgi pateicās Gungai.

— Paldies tev par lielo palīdzību, Gunga! Tu pret manu bērnu izturējies tik mīļi kā pret savējo. Esmu tev ļoti pateicīga.

— Bet tas jau arī ir mans bērns, — Gunga atteica. — Vai esi aizmirsusi mūsu norunu? Bērns piedzimis manā laukā, tātad pieder man. Es nedomāju viņu tev atdot.

Kengi sāka rūgti raudāt, taču viņas asaras nespēja aizkustināt Gungu. Galu galā Gunga bija ar mieru doties uz pilsētu pie virsaiša Manilombi, kurš bija tālu izdaudzināts par gudru un taisnīgu tiesas spriedēju. Katra no sievām, protams, cerēja, ka virsaitis izspriedīs viņai par labu.

Atnākušas pie Manilombi, Kengi un Gunga sveica virsaiti un pasniedza tam dāvanas. Pēc tam Manilombi jautāja sievām, kas viņas atvedis šurpt

Pirmā sāka stāstīt Kengi:

— Es dzemdēju bērnu, Gunga grib man to atņemt. Bet es dēlu iznēsāju zem savas sirds un, ciešot sāpes, laidu viņu pasaulē, tātad tas ir mans bērns. Vairāk man nav ko teikt. Mans pamatojums ir daudz pārliecinošāks nekā visi Gungas vārdi, Tāpēc es gaidu taisnīgu spriedumu.

Gunga savukārt stāstīja:

— Bērns tomēr pieder man, un es tūdaļ paskaidrošu, kāpēc. Reiz es sašķinu mazliet pupu Kengi laukā. Kengi pārlieku apskaitās uz mani, un mēs norunājām, ka turpmāk viss, kas radīsies manā zemes gabalā, piederēs vienīgi man, bet viss, kas radīsies Kengi laukā, piederēs viņai. Kengi pati ieradās pie manis ne lūgta, ne saukta, un viņas dēls nāca pasaulē manā laukā. Tātad saskaņā ar mūsu norunu tas ir mans bērns, un Kengi nav tiesību man to atņemt.

Manilombi vērīgi uzklausīja abas sievas un strīdu izšķīra par labu Gungai: Gunga rīkojusies pareizi, un bērns pieder viņai.

Bet atradās ne mazums ļaužu, kas šādu Manilombi. spriedumu nebūt neuzskatīja par taisnīgu. Nav jau sva** rīgi, kur bērns piedzimis, ļaudis runāja. Galvenais taču ir, kas viņam devis dzīvību. Tā ļaudis apšaubīja Mani-.

lombi spriedumu. ,

lomu, 105, 117.

4. MEDNIEKS UN VIŅA DELS

Vai gribat dzirdēt stāstu par mednieku un viņa dēlu?

Reiz dzīvoja mednieks, kuram bija dēls, vārdā Cinna. Kādu dienu viņi abi devās medībās. Visu rīta cēlienu tēvs ar dēlu nodzīvoja pa mežu, tomēr nenomedīja neko vairāk kā mazu zaķēnu. Tēvs iedeva nest zaķēnu Cin-nam, taču zēns to uzskatīja par gaužām niecīgu un pameta mežā. Bet, kā par spīti, viņiem todien vairs neveicās un tie vairs nekā nenomedīja. Ap dienas vidu abiem sagribējās ēst.

— Uzcepsim zaķēnu, — tēvs sacīja Cinnam. Varēsim kaut vai mazliet iestiprināties.

Tiklīdz tēvs izdzirda, ka zēns pametis zaķi mežā, viņu pārņēma ārkārtīgas dusmas. Niknumā viņš iezvēla Cinnam ar cirvi un aizgāja, pametis jaunekli guļam.

Vēlu vakarā Cinna atguvās, piecēlās un devās mājup. Nogaidījis, kamēr mājinieki bija devušies pie miera, viņš savāca savas lietas un pameta dzimtās mājas, jo bija nolēmis iet uz lielo Kvendes ciemu. Vēlu naktī Cinna sasniedza ciemu un sameklēja virsaiša mītni.

Virsaitis bija nomodā. Ieraudzījis Cinnu, viņš jautāja:

j— No kurienes nākdams?

— No turienes un turienes. —- Cinna stāstīja.

*—■ Un kālab tu pameti mājas? — virsaitis vaicāja tālāk.

Un tad Cinna sāka sūdzēt savas bēdas:

1— Mēs ar tēvu aizgājām uz mežu medībās, taču nenošāvām neko vairāk kā mazu zaķēnu. Tēvs iedeva to man, lai nesu, taču man šķita, ka zaķēns ir pārāk niecīgs, tāpēc pametu to mežā. Kad mūs sāka mocīt izsalkums, tēvs lika uzcept noķerto zaķi. Es atbildēju, ka zaķa vairs nav. Tad tēvs kļuva briesmīgi nikns un dusmās iezvēla man ar cirvi. Sitiens izrādījās tik spēcīgs, ka es paliku uz vietas guļam un atguvos tikai vakarā. Tad arī piecēlos un atnācu šurp. Lūk, tā man gājiss

Te jāpiebilst, ka virsaitis pirms dažiem gadiem bija •zaudējis karā savu vienīgo dēlu. Zēns, vēl pavisam mazs, bija saņemts gūstā un nogalināts. Un tagad, runājoties ar Cinnu, virsaitim iešāvās prātā kāda doma.

— Vai tu proti glabāt noslēpumu? — viņš jautāja.

— Kādu noslēpumu? — Cinna gribēja zināt.

— Esmu zaudējis dēlu, — virsaitis iesāka. —* Kara laikā viņu saņēma gūstā. Rīt no paša rīta, līdzko uzausīs gaisma, es pavēstīšu ciema ļaudīm, ka tu esi mans dēls, kurš izbēdzis no gūsta un pārnācis mājās.

Cinna bija ar mieru.

— Tas nemaz nav tik grūti izdarāms, — viņš noteica.

Tad virsaitis iegāja mājā, paņēma šauteni un izšāva.

Bum! — šāviens atbalsojās naktī. Virsaiša sieva pamodās un skrēja šurp, saukdama:

— Mans kungs un pavēlniek! Kas noticis, ka tu šauj nakts laikā?

Virsaitis atbildēja sievai:

— Mans dēls ir atgriezies!

Tagad nu arī virsaiša sieva sacēla troksni. Drīz vien viss ciems bija kājās.

— Kas atgadījies virsaiša mājā? — ļaudis neizpratnē cits citam vaicāja. — Kālab tur nakts vidū šauj?

Pie virsaiša aizsūtītais cilvēks atgriezās ar ziņu, ka negaidīti atgriezies kara laikā gūstā saņemtais virsaiša dēls. Ļaudis līksmoja, taču atradās arī tādi, kas apšaubīja šīs vēsts patiesīgumu un klusībā vaicāja: «Vai tas var būt?»

Agri no rīta jauneklis nomazgājās un ietērpās skaistās drānās. Virsaiša apdāvināts un ļaužu gaviļu pavadīts, Cinna devās pastaigā pa ciemu. Taču ciema vecāko vidū bija un palika arī tādi, kas, vērojot jaunekli, neticīgi grozīja galvas un vienā laidā atkārtoja:

— Tas nav viņa dēls.

Citi savukārt iebilda:

— Nē, tas ir gan virsaiša dēls.

Šaubas pieauga, līdz beidzot kāds lika priekšā:

— Vai zināt, ko? Pārbaudīsim paši, vai tas patiešām ir mūsu virsaiša dēls.

Ciema vecākie sasauca savus dēlus, lika tiem ieģērbties goda drānās un apseglot zirgus. Tad viņi jaunekļiem sacīja:

— Tagad dodieties visi uz virsaiša māju un uzaiciniet viņa dēlu uz pastaigu. Kad tādu laiciņu būsiet kopā jājuši, apstādiniet zirgus, nokāpiet zemē un nogaliniet katrs savu zirgu. Pēc tam nāciet uz māju.

Ciema vecākie iedeva dēliem asus jo asus šķēpus, un jaunekļi aizsteidzās uz virsaiša māju.

Taču kāds ziņu pienesējs bija noklausījies šo sarunu un dzirdēto atstāstījis virsaitim. Tāpēc virsaitis bija jau sagatavojies pārbaudījumam.

— Nekas, — viņš noteica, — arī kails var dejot, bet apģērbies vēl jo vairāk.

Virsaitis atsauca Cinnu un piekodināja?

■— Kad tu jāsi kopā ar ciema vecāko dēliem, vērīgi seko visam, ko tie dara, un rīkojies tieši tāpat.

Un te jau arī jaunekļi bija klāt, lai aicinātu virsaiša dēlu sev līdz. Kad zirgi kādu laiku bija rikšojuši, ciema vecāko dēli tos apstādināja, nolēca zemē un ar šķēpiem zirgus nogalināja. To redzot, arī Cinnam vajadzēja šķirties no sava dārgā kumeļa.

Atgriezušies mājās, ciema vecāko dēli notikušo atstāstīja tēviem, un tie bija spiesti atzīt, ka Cinna pārbaudījumu izturējis godam. Vienīgi virsaiša dēls spēj ar tādu cēlu nevērību izturēties pret dārgu un vērtīgu īpašumu. Taču Cinnu gaidīja vēl viens pārbaudījums, kam jaunekļa dižciltīgo izcelsmi vajadzēja apliecināt galīgi.

Nākamajā dienā ciema vecākie atkal sasauca savus dēlus vienkop un sacīja tiem:

— Uzaiciniet Cinnu pastaigā vēlreiz. Šodien dosim jums līdz visskaistākās verdzenes. Jūs aizvedīsiet verdzenes uz mežu un tur viņas nogalināsiet Cinnas acu priekšā.

Bet arī šoreiz ziņu pienesējs bija brīdinājis virsaiti, un tas iedeva Cinnam divas verdzenes, piekodinādams:

— Tu jāsi kopā ar citiem un rīkojies tieši tāpat kā pārējie.

Tā arī notika. Lai ciema vecāko dēli darīja ko darīdami, Cinna atkārtoja visu mats matā, un ciema vecākie beidzot vairs neapšaubīja jaunekļa izcelšanos.

: Sis patiešām ir viņa dēls, č-š tie atzina. : Vienīgi virsaiša dēls spēj tik nicinoši izturēties pret bagātību un dzīvību.

! «ūks gāja, Cinna dzīvoja virsaiša māja, un neviens ik'šaubījās, ka jauneklis ir viņa dēls. Bet kādudien Kven-

< I( s ciemā negaidot ieradās mednieks, Cinnas tēvs. I« raudzījis dēlu, mednieks sāka iztaujāt vietējos iedzīvi >tājus un tādējādi uzzināja, kas noticis. Viņš devās i.iisnā ceļā uz virsaiša māju, un paskat ^ viņa dēls

< inna sēdēja virsaitim līdzās. Mednieks sveica virsaiti un uzrunāja jaunekli:

— Nāc man līdz, dēls! Vai nedosimies atkal kopā

medībās?

Cinna neatbildēja ne vārda, bet virsaitis sacīja medniekam:

— Svešiniek, neatklāj manu noslēpumu! Es tev došu visu, ko vien vēlies, tikai atstāj man Cinnu!

Tomēr mednieks par to negribēja ne dzirdēt un palika pie sava.

Tad virsaitis lika apseglot trīs zirgus, bet Cinnam iedeva šķēpu. Mednieks, virsaitis un Cinna sēdās zirgiem mugurā un trijatā aizauļoja uz mežu. Te viņi zirgus apstādināja, un virsaitis uzrunāja Cinnu:

— Uzklausi tagad mani uzmanīgi, Cinna, viņš sacīja.

— Tavs tēvs un es —. mēs abi esam neapbruņoti. Tikai tev vienam uzticēts šķēps, un šim ierocim jāizšķir mūsu liktenis. Vai nu nonāvē mani, ņem visu manu mantu un kopā ar tēvu atgriezies dzimtajā ciemā, vai arī nogalini savu tēvu, un tad mēs ar tevi turpināsim dzīvot kā līdz šim.

Jauneklis nezināja, ko viņam darīt. Bet, ja jūs būtu viņa vietā, kā jūs rīkotos —= nogalinātu virsaiti vai ari paceltu roku pret mednieku?

Padomājiet kādreiz par to!

hausu, 105, 90

PRĀVOŠANĀS PAR MANTU UN LAUPĪJUMU

5. KA VECA SIEVA PARDEVA ĶIRBI

Reidz dzīvoja kāda veča. Viņa sadomāja iedēstīt savā dārzā ķirbi, no kura var pagatavot sadijeu* ar dzidri skanīgām stīgām. Kad no zemes izlīda divas pirmās lapiņas, pie vecas sievas iegriezās kāds cilvēks un lūdza pārdot viņam ķirbi, kas tikko bija sācis augt. Pircējs samaksāja uz priekšu veselu kahapanu* un aizgāja. Kad jau sāka veidoties augļa aizmetnis, pie vecītes iegriezās cits cilvēks, un arī viņš vēlējās nopirkt ķirbi, kam vēl ilgi bija jāaug.

— Kā es varu pārdot ķirbi, ja tas jau sen ir nopirkts? -=a vecā iebilda.

.—~ Kad tad to nopirka?

Tad, kad bija izdīgušas divas pirmās lapiņas.

— Un cik tev toreiz samaksāja par ķirbi?

š—*i Vienu kahapanu.

— Toreiz varēja nopirkt vienīgi stublāju. Lapas gan bija redzamas, taču no paša augļa vēl nebija ne miņas. Bet es tagad pērku pašu augli un maksāju tev divas kaha-panas.

Vecā sieva nopriecājās par negaidīto peļņu un pārdeva ķirbi vēlreiz. Šis pircējs ik dienas ieradās pie vecītes un rūpīgi kopa nopirkto ķirbi. Kad auglis ienācās, viņš norāva to un pagatavoja sev sadijeu.

Pirmais pircējs izdzirda liegās mūzikas skaņas un skriešus aizmetās pie kaimiņa.

— Kur tu ņēmi ķirbi, no kura uztaisīji sadijeu? ==> viņš vaicāja.

—= Nopirku, r—* atbildēja kaimiņš, strinkšķinādams stīgu.

гг No kā nopirki?

^ No vecās sievas.

— Tātad tu esi nozadzis manu ķirbi! Kur tas laiks, kā es to nopirku.

— Es pirku ķirbi no kaimiņienes un, kā nākas, par to samaksāju. Kā tu uzdrošinies mani apvainot zādzībā? Nāc, iesim pie vecās un pajautāsim viņai pašail

Abi aizgāja pie vecās sievas. Pirmais pircējs sāka to tincināt:

— Vai taisnība, ka tu esot pārdevusi ķirbi šim cilvēkam?

s—5 Protams, ka taisnība, vecā atteica.

Kā tu drīkstēji pārdot ķirbi, kuru ^s jau biju nopircis?

Abi pircēji ņēmās strīdēties un rāties un viens otru pārliecināt. Viņi strīdējās, strīdējās, tomēr vienoties ne-

Meli nevarēja. Neatlika nekas cits kā doties pie karaļa. V.ildnieks uzklausīja ķildniekus un nolēma:

Pirmais no jums nopirka ķirbi, kad no tā bija redzams tikai niecīgs stublājs, un sirmgalves mājā vairs ■ ivu acu nerādīja. Viņš stādu nekopa, tāpēc taisnība ir otram pircējam un ķirbis pienākas viņam.

kampučiešu, 67, 294

6. KA ČETRI BRĀĻI MEDIJA ZILONI

Reiz dzīvoja četri brāļi, viņus sauca Trāpīgais, Acīgais,

Garrocis un Diždibenis.

Kādu dienu brāļi nolēma doties ziloņu medībās. Bet nelaime bija tā, ka viņiem visiem četriem piederēja viena vienīga šautene un viena vienīga patrona. Taču Trāpīgais drošināja brāļus:

— Varat būt droši, ka es ziloni nogāzīšu ar pirmo šāvienu.

Viņi iesēdās laivā, novietoja bisi un patronu sev līdzās uz soliņa un aizīrās pret straumi. Tā viņi brauca un brauca, bet te pēkšņi Diždibenis sašūpoja laivu. Vienīgā patrona noripoja no soliņa, iekrita ūdenī un nogrima. Taču Acīgais to pamanīja.

— Pieturiet! — viņš uzsauca brāļiem. — Mūsu patrona iekritusi ūdenī. Es jau redzu to upes dibenā.

Apturēja laivu. Bet ko nu tālāk? Te ierunājās Trāpīgais:

— Tas nu, Garroci, ir tavā ziņā. Izvelc patronu no ūdens, citādi nekas no mūsu medībām neiznāks.

Garrocis iebāza roku dziļi, dziļi ūdenī, atrada patronu upes dibenā un izvilka to. Uzpūtis- patronai, viņš nolika to žāvēties saulītē. Brāļi atkal ķērās pie airiem un turpināja ceļu.

Piepeši Acīgais iesaucās:

— Skatieties, brāļi! Tur krasta krūmājos stāv zilonis.

Trāpīgais mednieks pielādēja bisi, pielika pie pleca,

notēmēja un izšāva. Zilonis nogāzās zemē bez dzīvības.

Te Acīgais pamanīja veselu baru svešas cilts mednieku. Šķēpus vicinādami un skaļi klaigādami, tie skrēja uz beigtā ziloņa pusi.

*= Brāļi! *=? Acīgais iesaucās. — Zilonis jānogādā pāri upei un jāpaslēpj tur, viņā krastā, citādi mums laupījumu atņems. Garroci, nu ir tava reize parādīt, ko tu spēj.

Garrocis uzrausās kājās, ar kreiso roku satvēra ziloni aiz snuķa un atvilka laupījumu līdz laivai, bet pēc tam ar labo roku nosvieda otrā krastā.

Pa tam mednieki jau bija pieskrējuši pavisam tuvu. Viņi kliedza, ka zilonis piederot viņiem, jo esot mitinājies vietā, kur mēdzot medīt viņu cilts ļaudis. Saniknotie mednieki sauca brāļus par zagļiem, kas nogalinājuši ziloni un piedevām vēl aizstiepuši to uz otru krastu.

— Kas par ziloni? 1— Diždibenis izbrīnījies atteica. — Kur jūs redzat ziloni? Celieties upei pāri un meklējiet. Ja atradīsiet, zilonis pieder jums.

Bet, kamēr mednieki īrās upei pāri, brāļi jau bija paspējuši piestāt krastā. Garrocis iestiepa ziloni krūmos un paslēpa to bedrē. Diždibenis uzsēdās bedrei virsū, ar savu vareno pēcpusi aizsegdams gan ziloni, gan bedri.

Svešās cilts mednieki izmeklējās malu malās. Viņi skaidri zināja, ka brāļi ziloni nogalinājuši, tomēr atrast to nevarēja. Bet brāļi, nometušies līdzās Diždibenim, klusībā smēja vien.

Galu galā mednieki nogura un aizgāja, nekā neatraduši [...]

Brāļi atgriezās ciemā un sāka strīdēties: kurš no viņiem laupījuma iegūšanā paveicis visvairāk un kuram tāpēc pienāktos labākais gaļas gabals.

— Es pamanīju patronu upes dibenā, arī ziloni upes otrā krastā un svešos medniekus pirmais ieraudzīju es, —> Acīgais sacīja. — Ja nebūtu manis, jūs neko nebūtu panākuši!

— Bet es izvilku patronu no upes dibena, nogādāju ziloni pāri upei uz otru krastu, — Garrocis iebilda. Bez manis jums nebūtu nekāda laupījuma.

— Es nogalināju ziloni ar pirmo šāvienu, — Trāpīgais teica. — Bez manas palīdzības jums vispār nebūtu nekā, ko dalīt.

— Bet es, uzsēdies zilonim virsū, nosedzu to, ^ Diždibenis ierunājās. — Ja nebūtu manis, svešie mednieki būtu atņēmuši mūsu laupījumu. Un tad nu iznāk, ka Acīgais būtu velti skatījies, Garrocis velti izšķiedis savu spēku, Trāpīgais velti šāvis. Mēs tik un tā būtu palikuši tukšā!

Strīds ieilga, līdz beidzot brāļi nolēma doties pie vir-nša. Te nu katrs pūlējās pierādīt, ka tieši viņš paveicis v.iirāk nekā pārējie. Uzklausījis visus brāļus pēc kārtas, virsaitis sacīja:

— Jūs visi medībās esat darījuši, k’o katrs spējāt. Tomēr zilonis ir vislielākais dzīvnieks virs zemes, tāpēc tas, kas spējis uzsēsties zilonim virsū un ar savu dibenu aizsegt to no svešu mednieku acīm, šoreiz darījis vairāk par visiem. Ne jau nu katrs to spēj!

mandingu, 80, 162

7. KAM PIEDER MANGO KOKS?

Reiz pie Birbala ieradās zemnieks, vārdā Kešavs, un

sūdzējās:

— Ak, vezīr visuaugstais! Es iedēstīju mango koku, kopu un laistīju to daudzus gadus. Un nu ar dieva žēlastību šogad beidzot sagaidīju pirmo ražu. Mans kaimiņš Pemla ieraudzīja mango augļus un, būdams nenovīdīgs, uzsāka ķildu — viņš apgalvo, ka koks piederot viņam. Vai es varu cerēt, visužēlīgais vezīr, ka jūs taisnīgi izšķirsiet mūsu strīdu un negausīgais kaimiņš par savu alkatību saņems pelnīto sodu?

Birbals zemnieku vērīgi uzklausīja, pēc tam atlaida viņu un lika atnākt otrajā dienā. Un tūdaļ pat vezīrs pavēlēja ataicināt zemnieku Pemlu.

— Pemla! Redzi, tur laukā aug mango koks. Saki man, kam šis koks pieder? Šogad tas pirmo reizi uzziedējis un devis bagātu ražu.

— Visužēlīgais vezīr! Šis koks pieder man. Veselus septiņus gadus es to audzēju — gan kopu, gan laistīju, bet tagad, kad ienākušies pirmie augļi, mūsu ciema vecākais Kešavs uzdrošinās apgalvot, ka koks piederot viņam. Jūs mums esat tēva vietā —1 izšķiriet, kam taisnība.

Tā. Un tagad pasaki, kas šo koku apsargā?

— Ak vezīr, visu nabago aizstāvi! Mēs par abiem ar Kešavu nolīgām vienu sargu, viņš tad arī koku apsargā, tāpat mēs paši vienādiņ aizstaigājam turp, lai pavērotu, kā kociņš aug.

Birbals ļāva Pemlam iet un ataicināja sargu.

— Kas tevi nolīga sargāt mango koku?

~ Visu nabago aizstāvi! Es to apsargāju tikai divus mēnešus. Un nolīga mani Kešavs un Pemla, bet, kurš no abiem ir kociņa saimnieks, nezinu.

Birbals visu dienu noturēja sargu pie sevis, bet vakarā viņam teica:

— Tagad aizej pie Kešava un pēc tam pie Pemlas un pasaki abiem šādus vārdus: «Tavam mango kokam uzbrukuši zagļi un grib aplasīt visus augļus. Ej un glāb savu koku!» Bet pielūko, —? Birbals bargi piebilda, — lai tu nebilstu neviena lieka vārda! Pasaki vienīgi to, ko liku, un tūdaļ pat steidzies uz māju. Drošības labad es sūtīšu tev līdz divus cilvēkus.

Sargam tikpat kā akmens novēlās no sirds, viņš kāju vairs nejuta aiz prieka, tās pašas viņu nesa. Nabadziņš taču visu dienu aiz bailēm bija trīcējis — sazini nu, kas vezīram prātā.

Birbals norīkoja divus kareivjus sekot sargam un piekodināja tiem paslepus visu iegaumēt —gan ko sargs sacīs Kešavam un Pemlam, gan arī ko abi kaimiņi atbildēs un kā izturēsies. Pēc tam kareivjiem bija jāatnāk un viss jāatstāsta Birbalam.

Vispirms visi trīs devās pie Kešava, taču nesastapa viņu mājās. Tad sargs pasauca Kešava sievu un teica:

— Kad pārnāks Kešavs, tūdaļ pasaki viņam: «Mango kokam uzbrukuši zagļi un grib aplasīt visus augļus. Ej un glāb savu koku.»

— Labi, sieva atbildēja, м tiklīdz vīrs pārnāks, es tūlīt viņam pastāstīšu, ko likāt.

Viens kareivis paslēpās aiz Kešava mājas.

Sargs devās pie Pemlas, taču arī šā nebija mājās, tāpēc viņš savu sakāmo vārds vārdā atkārtoja Pemlas sievai, bet pats steidzās uz māju. Otrs kareivis paslepšus nolīda klusā vietiņā un gaidīja Pemlu.

Kešavs drīz vien atgriezās mājās, un sieva viņam steidzās atstāstīt visu, ko sargs bija vēlējis.

— Kaut tas koks izputētu, — Kešavs pikti norūca. —- Kas man daļas gar to? Vai tad tas ir mans koks, va ? Es tīšuprāt uzsāku šo ķildu, jo gribēju pakaitināt Pemlu, savā prātā nodomājis, ja izdosies — labi, ja neizdosies — arī nav liela bēda! Es taču neskriešu tagad, nakts melnumā, koka dēļ tur plēsties.

Kareivis iegaumēja ik vārdu no sacītā un tūlīt aizsteidzas pie Birbala, lai pavēstītu vezīram, ko dzirdējis. Viņš vrl nebija nokļuvis līdz vezīra pilij, kad mājās atgriežas Pemla. Līdzko viņš spēra kāju pār slieksni, sieva jau vārds vārdā bija atstāstījusi sarga teikto. Pemla paķēra lūsi un metās laukā. Sieva gan dzīrās likt galdā vakariņas, taču Pemla negribēja par tām ne dzirdēt.

— Es te sēdēšu, bet šie pa tam manu īpašumu putinās laukā. Es nopūlējos veselus septiņus gadus, lai koku izaudzētu, — Pemla sacīja sievai. — Nē, skriešu ātrāk turp, gan jau paēdīšu, kad ar visu būšu ticis galā un pārnākšu mājās. Bet, ja mans mango koks būs pagalam, tikpat nevarēšu norīt ne kumosa.

Pemla aizskrēja glābt koku, pavisam piemirsis, ka ir taču nakts un laukā melna tumsa.

Nu arī otrs kareivis atstāja savu slēptuvi un steidzās pie vezīra. Abi kareivji sīki jo sīki izstāstīja Birbalam visu, ko bija redzējusi un dzirdējuši.

Nākošajā dienā abi zemnieki ieradās pie Birbala.

— Es jūsu sūdzību izmeklēju un uzzināju, ka abi esat šā mango koka īpašnieki. Tāpēc mans spriedums ir šāds: novāciet augļus un sadaliet tos līdzīgi savā starpā, bet pašu koku pēc tam nocērtiet un arī malku izdaliet uz pusēm. Tagad ejiet un dariet, kā liku.

Kešavs nopriecājās par šādu spriedumu, turpretim Pemlas sejā izpaudās sarūgtinājums.

— Visužēlīgais vezīr! — viņš aizvainots sacīja. ==s Vai tad tā drīkst rīkoties? Mango augļi taču vēl ir pavisam mazi, nav ienākušies, kāda jēga tos tagad plūkt? Un kāpēc gribat koku iznīcināt? Ja jau tāda ir jūsu griba, tad labāk atdodiet mango koku Kešavam, bet nepostiet to veltīgi...

Nabaga Pemla vairs nevarēja izteikt ne vārda, viņam aizžņaudzās balss.

Tad vezīrs deva zīmi kareivjiem, lai tie noper Kešavu. Kešavs pārbijās un sāka lūgties:

—Visužēlīgais vezīr! Nesitiet mani, es atzīstos — koks nepieder man, bet gan Pemlam.

Tā Kešavam nācās pašam atzīties krāpšanā. Bet Birbalam to tikai vajadzēja. Viņš nosprieda, ka mango koks pieder Pemlam, turpretī Kešavs saņēma, ko bija pelnījis.1

indieša, 37, 234

Visā pilsētā nebija neviena, kas nepazītu tirgotāju Mimu. Mima bija izdaudzināts par godīgu cilvēku, kas vienmēr ir gatavs pakalpot citiem. Ne vienreiz vien viņš bija izpestījis no nelaimes trūcīgus ļautiņus, tāpēc pilsētas iedzīvotāji viņam allaž atmaksāja ar labu: kāds palīdzēja viņam pārvadāt preces uz sava ēzeļa, cits sanesa mājās ūdeni, vēl kāds cits viņam pagatavoja čaisumu*.

Vienīgi sīkais zaglēns Bjaņba ienīda Mimu. Varbūt jūs vēlaties zināt, kāpēc viņš tik ļoti neieredzēja tirgotāju Mimu? Tūdaļ jūs to dzirdēsiet. Bjaņba un Mima kā divas ūdens piles līdzinājās viens otram — abi vienādām sejām, vienāda auguma, abiem vienāda gaita. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Mimu pilsētā visi mīlēja un cienīja, bet vai tad godīg^ ļaudis varēja cienīt tādu blēdi, kāds bija Bjaņba? Tāpēc Bjaņba noņēmās savam dubultniekam atriebties.

Kādudien Mima bija saposies uz netālo pilsētiņu pārdot zīda audumus. To uzzinājis, Bjaņba žigli apvilka mats matā tādu pašu halātu kā tirgotājam un aizsteidzās viņam pa pēdām. Bet, kad nāca redzamas tuvējās pilsētiņas pirmās mājas, Bjaņba no mugurpuses pielavījās pie Mimas un norāva tam no pleciem grozu, kas bija pilns ar zīda auduma baķiem.

—■ Ķeriet viņu, ļaudis, ķeriet viņu! — Mima kliedza, cik spēka.

Bet Bjaņbam ne prātā nenāca bēgt projām. Salasījās pūlis. Ļaudis apstāja abus, neizpratnē vēroja tos un nekā nevarēja saprast. Viens saka: «Tas ir mans grozs. Viņš gribēja man to atņemt! Es esmu tirgotājs Mima!» Otrs savukārt: «Neticiet tam blēdim, viņš norāva grozu man no pleciem!»

Tad no pūļa iznāca kāds sirmgalvis un sacīja?

— Mēs nepazīstam nevienu no jums. Jūs līdzināties viens otram kā divi ūdens pilieni mūsu upē. Abi esat viena auguma, balsis jums skan vienādi, un arī halātus, kas jums mugurā, nav iespējams atšķirt. Mums pilsētā ir savs tiesnesis, lai viņš izšķir, kurš no jums vainīgais.

Un ļaudis aizveda abus pie tiesneša.

Vecais tiesnesis, uzmanīgi uzklausījis Mimu un Bjaņbu, teica tā:

— Uzlieciet vienu zīda baķi šeit, uz galda. Un, kad gs

pamāšu ar šo zizli, abi reizē ņemiet to ciet. Kura rokās būs vairāk auduma, tas tad ari būs īstais Mima.

Un tiesnesis pamāja ar savu zizli.

Bjaņba metās virsū zīda baķim, sakampa to un tik spēcīgi parāva uz savu pusi, ka plānais audums nošvirk-stēja vien. Turpretī Mima, baidīdamies saplēst skaisto drānu, tikai vieglītēm uzlika zīdam roku.

— Tagad varu pateikt, kurš no jums ir tirgotājs Mima. Tev šis audums nekad nav piederējis, — tiesnesis uzrunāja Bjaņbu, — tev nebija žēl skaistās zīda drānas, un tu to saplēsi. Tātad tu nekad arī neesi saucies par Mimu. Bet tu, godājamais tirgotāj Mima, saudzēji savu preci, neplēsi audumu. Tāpēc ņem savu grozu un staigā laimīgs. Tu vari droši tirgoties mūsu pilsētā.

Tiesnesis pasauca sardzi un pavēlēja ieslodzīt Bjaņbu mitrā pagrabā.

tibetiešu, 69, 46

9. ZILOŅU MEDNIEKI

Mednieks Kindžundžu sadomāja pamedīt. Paņēmis bisi, viņš devās uz mežu un sadzina pēdas veselam ziloņu baram. Kindžundžu klusītiņām pielavījās baram tuvāk un nošāva vienu ziloni.

Tieši tobrīd mežā atradās vēl viens tā paša ciema mednieks — Ngala. Viņš pamanīja, ka Kindžundžu dzen pēdas ziloņiem, un zagās tam pakaļ. Izdzirdējis Kindžundžu šāvienu, Ngala metās uz to vietu, kur gulēja beigtais zilonis, izšāva uz to un iesaucās:

— Tas ir mans zilonis!

Piegājis viņam klāt, Kindžundžu sacīja:

— Zilonis pieder man. Es viņam ilgi sekoju, līdz beidzot man izdevās to nošaut. Kad tu atnāci, zilonis jau bija beigts. Ko tu tagad klaigā, ka zilonis tavs?

Mednieki saķildojās. Kindžundžu saka: «Zilonis ir

mans!», un arī Ngala saka: «Zilonis ir mans.»

Galu galā viņi nolēma:

r—1 Iesim uz ciemu. Gan jau tur izšķirs, kam taisnība.

Mednieki atgriezās ciematā. Kindžundžu aizsteidzās pie virsaiša un apsūdzēja Ngalu. Virsaitis lika ataicināt Ngalu, un, kad šis ieradās, abi mednieki izstāstīja, kas īsti mežā noticis.

Kindžundžu stāstīja:

е=з Es sadzinu pēdas ziloņu baram un ilgu laiku tam sekoju. Kur gāja bars, tur gāju ari es. Beidzot man izdevās piezagties tuvāk un nošaut vienu ziloni. Te uzreiz uzradās Ngala. Ieraudzījis nogalināto ziloni guļam zemē, viņš izšāva uz to un tagad apgalvo, ka zilonis piederot viņam.

Savukārt Ngala stāstīja:

— Es sadzinu zilonim pēdas, un es viņu arī nošāvu. Tas ir mans. Nesaprotu, kāpēc Kindžundžu grib man ziloni atņemt.

Tad virsaitis sacījaī

—■: Grūti pateikt, kuram no jums taisnība. Liecinieku taču mežā nebija. Labāk mazliet pagaidīsim. Jūsu strīdu es izšķiršu rīt.

Mednieki devās mājās. Drīz vien norietēja saule un iestājās nakts.

Kindžundžu aizgāja uz to vietu meža, kur gulēja nošautais zilonis. Viņam pa pēdām zagās Ngala. Kindžundžu sāka pilnā balsī saukt:

— Šis zilonis ir mans! Šis zilonis ir mans!

Tāpat kliedza Ngala, taču izturēja tikai vienu stundu. Viņš drīz vien nogura un aizgāja. Bet Kindžundžu joprojām stāvēja klajumā un visu nakti klaigāja:

— Tas ir manējais zilonis! Tas ir manējais zilonis!

Pienāca rīts. Virsaitis ataicināja Kindžundžu un Ngalu.

Kad ieradās abi mednieki, virsaitis atkal lika tiem pastāstīt, kas bija noticis mežā. Gan Kindžundžu, gan arī Ngala vārds vārdā atkārtoja to pašu, ko bija sacījuši iepriekšējā dienā. Tad virsaitis uzrunāja ļaudis:

— Kurš no viņiem visu nakti atradās mežā pie nošautā ziloņa un sauca: «Tas ir manējais zilonis»?

Ļaudis atbildēja:

— Tas bija Kindžundžu, kas pavadīja visu nakti mežā pie ziloņa. Ngala mežā izturēja tikai vienu stundu, bet pēc tam aizgāja.

Virsaiša spriedums bija šāds:

— Taisnība ir Kindžundžu pusē, bet Ngala melo. Ziloni medībās nogalināja Kindžundžu, turpretim Ngala gribēja iegūt medījumu bez jebkādām pūlēm. Kindžundžu veselu nakti sauca: «Šis zilonis ir mans!» Bet Ngala to spēja tikai stundu. Viņš gribēja piesavināties otra medījumu. Tāpēc zilonis pieder Kindžundžu.

mbakut 22, 34

5Q

Kāds cilvēks atgriezās mājās no tirgus vērša mugurā. Pa ceļam viņš ieraudzīja aklu cilvēku. Aklais sēdēja pašā saules svelmē un raudāja.

— Ak, Allah, apžēlojies par mani, — tas vaimanāja, — manas acis ir aklas, bet saule cepina tik nežēlīgi. Ja es ko redzētu, vismaz varētu sameklēt kādu vietiņu koku paēnā, kur paglābties no tveices.

Cilvēks nokāpa no vērša un uzrunāja nelaimīgo:

— Nāc, mirstīgais, uzsēdināšu tevi vērsim mugurā.

— Lai Allahs ir tev žēlsirdīgs, — sacīja aklais vīrs un, redzīgajam palīdzot, uztrausās vērsim mugurā.

Tā nu viņi abi jāja uz vērša: redzīgais priekšā, aklais — aizmugurē.

Sēdēdams seglos, neredzīgais ņēmās aptaustīt redzīgā pirkumus, kas bija uzkrauti vērsim mugurā.

Kas tas ir? — aklais jautāja.

?—• Sāls, — redzīgais atbildēja.

— Bet tas?

—■ Doravas^1 palmas augļi.

— Un kas ir te?

— Soda.

Un kas tie tādi?

~ Pipari.

— Un šeit?

— Piedevas mērcei.

— Un te?

— Kimbas pipari^2.

— Bet te?

— Ingvers.

— Un te?

— Melnie pipari.

Aklais nesataustīja vienīgi nelielu maisiņu, kas bija piesiets zemāk nekā pārējie pirkumi.

Nonākot pilsētā, vērša īpašnieks teica"

~ Kāp nu tagad zemē, aklais. Esam klāt. Tu vari šeit atpūsties, bet es došos tālāk.

Taču neredzīgais nebūt netaisījās kāpt zemē un turklāt sāka saukt pēc palīdzības. Saskrēja ļaužu, ka biezs.

— Šis redzīgais grib man atņemt vērsil ^ aklais kliedza.

— Ko tu runā? Allaha vārdā, izstāsti visu, kā bija! —« vērša īpašnieks bija sašutis.

— Es teicu taisnību, *— aklais ietiepās, — tu gribi man atņemt vērsi.

To dzirdot, ļaudis nolēma abus aizvest pie emīra.

*— Redzīgais, — emīrs sacīja, —» tu stāstīsi pirmais.

Nē, labāk lai runā aklais, •—■ redzīgais lūdza.

Tad emīrs uzrunāja aklo:

•— Aklais, pastāsti, kas jums atgadījies?

— Es lūdzu dāvanas uz ceļa, un man uzdāvināja šo vērsi, — aklais iesāka savu stāstu. — Aizgāju uz tirgu un tur nopirku sāli, doravas palmas augļus, piparus, piedevas mērcei, sodu, kimbas piparus, ingveru un melnos piparus. To visu es saliku maisos un uzkrāvu vērsim mugurā. Paskatieties, vai tad te nav astoņi maisi un vai tajos nav tie pirkumi, kurus nupat nosaucu?

Ļaudis paskatījās un redzēja, ka maisi ir deviņi. Tad emīrs pavēlēja:

— Ejiet un abi atpūtieties, ar visu tiksim skaidrībā rīt.

Viņš lika atnest divas prāvas bļodas ar prosas biezputru, taukiem un vārītu gaļu, traukus ar skābu pienu, medu un pašķidru miltu kulteni un visbeidzot divas bļodas ar ceptu gaļu.

— To visu aiznesiet redzīgajam un aklajam abiem līdzīgās daļās. Centieties paslepus noklausīties, ko teiks viens un ko otrs, — emīrs izrīkoja kalpus.

Tie, kuri atnesa ēdienu aklajam, dzirdēja viņu sakām: «Sākums nav slikts! Es izēdīšu putru, gaļu un taukus, notiesāšu kulteni, medu un rūgušpienu, bet rīt piedevām vēl dabūšu vērsi.» Kalpi devās pie emīra un viņam to izstāstīja.

— Mazliet pagaidīsim, mums vēl jāuzklausa kalpi, kuri nesa ēdienu redzīgajam, — emīrs sacīja.

Kalpi atnāca un pavēstīja:

r— Paklausies, emīr, ko teica redzīgais: «Kam gan man vajadzīgs ēdiens? Es šobrīd nekā nevaru ieēst. Man taču grib atņemt vērsi.»

— Ak tā, š— emīrs noteica. е=з Tagad ejiet mājās un atnāciet atkal rīt no rīta.

No rīta, kad ļaudis atkal bija sapulcējušies, emīrs lika atnest cienasta traukus un bļodas, kurus iepriekšējā vakarā kalpi bija nesuši aklajam un redzīgajam. Ļaudis nu skaidri redzēja, ka aklais notiesājis visu un nav atstājis

ne kripatiņas, turpretim redzīgais ēdienam nav pat pie-? skāries.

■—1 Vērša īpašnieks ir redzīgais, — emīrs pavēstīja savu spriedumu. — Doma, ka viņam grib atņemt vērsi, viņu tik ļoti sarūgtināja, ka atnesto ēdienu viņš atstāja neskartu. Toties aklais apēda visu līdz pēdējam kumosam. Ejiet un pasauciet viņus abus. Atcerieties, aklais mums vakar stāstīja par saviem pirkumiem, kurus viņš salicis astoņos maisos. Bet mēs redzējām deviņus maisus.

Atveda aklo un redzīgo. Tagad emīrs uzrunāja redzīgo:

!— Kas jums vakar atgadījās?

— Es biju tirgū un nopirku visu, kas man vajadzīgs, redzīgais iesāka. — Aklais apgalvoja, ka šeit esot astoņi maisi, bet es saku, ka ir deviņi maisi. Devītajā es ieliku tazargades^3 zāli. Šis maiss bija novietots zemāk nekā citi, tāpēc aklais to nevarēja sataustīt, bet par pārējiem viņš mani izprašņāja, un es pastāstīju, kas katrā atrodas.

— Tu melo, — aklais iesaucās, — šeit ir astoņi maisi!

— Lai emīram ilgs mūžs, — redzīgais teica. —; Atsieniet devīto maisu un paskatieties paši.

Devīto maisu atraisīja, un visi ieraudzīja, ka tajā patiešām ir tazargades zāle.

— Tu nerunā taisnību, aklais, — emīrs sacīja. — Mani ļaudis, kas nesa tev ēdienu, dzirdēja, kā tu apmierināts sacīji, tas esot labs sākums — tu notiesāšot visu cienastu, bet nākošajā rītā ari vērsis būšot tavs. Turpretim redzīgais nenobaudīja ne kumosa. Sargi, ņemiet ciet šo cilvēku un nogaliniet viņu, viņš ir zaglis.

Taču redzīgais sāka lūgties:

— Piedod viņam, emīr. Viņš gan gribēja mani piekrāpt, bet es nebūt nevēlos, ka tu viņu sodi.

— Lai notiek, — emīrs bija ar mieru, — neaiztieciet viņu. Bet tu, redzīgais, vari ņemt savu vērsi.

hausu, 80, 55 [28]

SAIMNIEKS UN ĪRNIEKS

Kāds cilvēks tikko bija uzcēlis jaunu māju. Pie viņa ieradās svešinieks un lūdza pajumti. Mājas saimnieks svešajam neatsacīja, un tā nu viņi sāka dzīvot abi kopā. īrnieks nepaguris skaitīja un pārskaitīja, cik mājā siju,

cik grīdās dēļu un pat to, ar cik plāksnēm noklāts majas jumts. Lai nekas neaizmirstos, viņš visu rūpīgi pierakstīja.

Tā pagāja mēnesis. Kādu dienu mājas saimnieks sacīja:

— Diezgan esi dzīvojis mana mājā, laiks arī godu prast. Esi nu tik laipns un meklē sev citu pajumti. Pie manis drīz atbrauks ģimene.

— Kā tad tā? — īrnieks iebilda. — Tā ir mana māja. Neuzdrošinies dzīt mani laukā no manas paša mājas!

Saimnieks ilgi strīdējās ar īrnieku, un galu galā abi tievās pie tiesneša. Mājas īpašnieks stāstīja:

— Es sev uzcēlu jaunu māju un atļāvu šim cilvēkam tajā kādu laiku padzīvot. Viņš nodzīvoja pie manis veselu mēnesi, un tagad, kad es lūdzu viņu māju atstāt, atsakās to darīt un turklāt vēl apgalvo, ka māja piederot viņam.

īrnieks visu noliedza.

— Gluži otrādi — es esmu tas, kas uzcēla jaunu māju un deva šim cilvēkam pajumti. Ja jau māja patiešām ir tava, tad pasaki man, cik tai ir siju, cik grīdas dēļu un cik jumta plākšņu.

—■ Neesmu skaitījis. Un tomēr māja pieder man.

Te nu strīdā iejaucās tiesnesis un vaicāja īrniekam?

— Tu nemitīgi apgalvo, ka māja ir tava, bet vai pats maz zini, cik siju, grīdas dēļu un jumta plākšņu ir mājā?

Būdams sagatavojies šādam jautājumam, īrnieks droši nosauca visus skaitļus, kurus viņš tik rūpīgi bija pierakstījis.

«Šķiet, ka māja patiesi pieder viņam. Kā gan citādi viņš varētu nosaukt visus šos skaitļus?» tiesnesis nodomāja un izšķīra strīdu par labu īrniekam. Taču saimnieks, nevarēdams samierināties ar šādu iznākumu, aizveda īrnieku pie paša karaļa.

«Ne jau nu bez nolūka viņš paturējis prātā šādus sīkumus,» karalis nodomāja, kad bija uzklausījis īrnieku. Tad viņš jautāja:

— Bet vai tu vari man pateikt, kas pāļiem palikts

apakšā?

—: Tur nekā nav, ~ zemu palocīdamies, īrnieks atbildēja.

— Dienvidaustrumu pusē zeme bija ļoti mitra, tāpēc zem pāļiem es paliku koka klučus, sarunā iejaucās saimnieks.

Valdnieks aizsūtīja kalpus pārbaudīt, vai saimnieks teicis taisnību. Kad mājas dienvidaustrumu pusē zem pāļiem patiešām atrada klučus, karalis pasludināja spriedumu.

— Tātad tu esi šīs mājas saimnieks. Bet tas, kurš gan saskaitījis visas jumta plāksnes, toties nezina, kas atrodas zem pāļiem, ir visīstākais krāpnieks un pelnījis sodu pēc likuma.

kampiičiešu, 67, 326

12. NOZAGTAIS ZIRGS

Kāds cilvēks jāja pa ceļu. Pusceļā viņa zirgs piepeši sāka klibot un vairs nejaudāja parikšot.

Šai brīdī jātniekam tuvojās cits ceļinieks, arī zirga mugurā. Kad abi atradās gandrīz līdzās, pirmais jātnieks šim sacīja:

— Atdod man savu zirgu!

Uzrunātais atteicās to darīt. Tad pirmais jātnieks izvilka zobenu un piedraudēja:

— Vai nu tu tūlīt atdosi man zirgu, vai arī es nocirtīšu tev galvu!

Un tad zirga īpašnieks atdeva šim savu zirgu, bet pats uz klibiķa jāja nopakaļ.

Nākošajā dienā abi satikās pilsētas tirgū. Ceļinieks, kuram bija atņemts zirgs, aizsteidzās pie kādi ja* un pastāstīja par viņam nodarīto pārestību, paskaidrodams, kā viss noticis.

Kadijs lika ataicināt apsūdzēto un vaicāja tam:

— Saki man, cilvēk, kam pieder šis zirgs?

Apsūdzētais atbildēja:

— Tas ir mans zirgs. Viņš man piederēja, būdams vēl pavisam jauns kumelēns.

Bet te zirga īstais saimnieks, norāvis kreklu, uzmeta to zirgam galvā un jautāja krāpniekam:

—- Tad pasaki, kurā acī zirgam ir pelēkais nags.

Uzrunātais nevilcinoties atbildēja:

Labajā.

īpašnieks norāva kreklu no zirga galvas un teica:

*—1 Savu mūžu viņam labajā acī nav bijis pelēkā naga!

Un kadijs atdeva zirgu tā īstajam saimniekam.1

arābu, 79_1 266

Pie tiesneša Ijasa ieradās divas sievietes ar auklas kamolu, un kā viena, tā arī otra apgalvoja, ka aukla piede-iot viņai.

Tiesnesis lika sievām nostāties katrai savā stūrī un I «ipriekš vienai, pēc tam otrai klusītēm pavaicāja, uz kā mikla uztīta.

— Uz koka skaidas, — pirmā sieva sacīja.

— Uz lupatas, — atbildēja otrā.

Tiesnesis lika attīt kamolu.

Kamolu tinot, no tā izkrita skaida, un tiesnesis pavēlēja auklu atdot sievietei, kura bija teikusi taisnību.

Bet to, kura bija melojusi, viņš lika nopērt ar pletnēm.

persiešu, 14, 114

14. strīds ceļa deļ

Kurš gan nezina, cik čakla ir vāvere. No agra rīta līdz vēlam vakaram tā noņēmās pa savu tīrumu un izaudzēja bagātu ražu. Vāvere allažiņ bija tik ļoti aizņemta, ka viņai pat neatlika laika iemīdīt taciņu uz lauku, un līdz savam tīrumam tā nokļuva, lecot no koka uz koku.

Te kādu dienu, dzīdamies pēc laupījuma, šai pusē iemaldījās zirneklis. Viņš ieraudzīja vāveres tīrumu, kur raža jau bija ienākusies, un tas viņam pārlieku iepatikās. Pameklējis un ceļu uz lauku neatradis, zirneklis drīz vien savā viltīgajā galvā izperināja blēdīgu plānu.

Nākošajā dienā zirneklis atkal ieradās šai pašā vietā —-šoreiz ar visu savu ģimeni — un steigšus ņēmās iemīt taciņu uz vāveres lauku. Jauno ceļu viņi noklāja ar tīmekļu pavedieniem, lai izskatītos, it kā viņi ik dienas būtu pa to staigājuši. Tad zirnekļa ģimene ķērās pie ražas novākšanas un stiepa projām nobriedušās vārpas. Te viņus pārsteidza vāvere.

«— Kas jums atļāvis saimniekot manā laukā? r— tā sašutusi iesaucās.

— Tavā laukā? — zirneklis pārjautāja. — Kāpēc tu šo lauku sauc par savu?

r—• Tāpēc, ka es to apstrādāju, &=? vāvere atbildēja, r- Es iztīrīju šo zemes stūrīti, iekopu to, apsēju un rūpē-

jos par ražu. Bet tagad tu ierodies, lai savāktu mana darba augļus. Nē, lauks pieder man.

— Tad parādi, pa kādu ceļu tu nāc uz savu lauku, —> viltīgais zirneklis teica.

— Man ceļš nav vajadzīgs, —r vāvere atteica, —> es varu lēkt arī pa koku zariem.

—1 Ak tā gan! Vai tas ir dzirdēts, ka kāds nebūtu iekārtojis ceļu uz savu lauku? — zirneklis nicīgi iebilda.

Vāvere iesūdzēja zirnekli tiesā. Taču tiesa atzina, ka nav iespējams apstrādāt tīrumu, ja nav ceļa, pa kuru pie tā piekļūt. Bet, tā kā ceļu nenoliedzami ieminis, zirneklis, tad tīrums pieder viņam.

Zirneklis kopā ar ģimeni novāca ražu un veda uz tirgu pārdot. Ceļā tos pārsteidza briesmīgs negaiss. Pametuši savu bagātību ceļa vidū, zirnekļi traucās paglābties no lietus. Tiklīdz negaiss norima, tie atgriezās uz ceļa —* bet kas tad tas? Liels melns vanags tupēja uz labības un, plaši izplētis spārnus, sargāja to no lietus.

— Paldies tev, svešiniek, ka tu tā rūpējies par mūsu īpašumu, — zirneklis pateicās putnam.

— Jūsu īpašumu? — vanags šķita no tiesas izbrīnījies. ~ Ko vēl ne! Kur tas redzēts, ka tāda bagātība tiktu atstāta pašā ceļa vidū? Blēņas! Tā ir manis paša izaudzētā raža, un es to vedu uz tirgu pārdot. Paliec sveiks, zirnekli, un nemaz neiedomājies man runāt pretī.

To teicis, vanags ar visu laupījumu pacēlās gaisā un aizlidoja.

fantu, 105, 218 [29]

KA NABAGAIS DARĪJA PAKAĻ BAGĀTAJAM

Reiz bija kāda ģimene — vīrs, sieva un meita. Ģimene dzīvoja gaužām nabadzīgi, tā ka bieži vien nespēja galus savilkt kopā. Tāpēc kādu dienu vīrs ar sievu sāka prātot, kā viņiem kļūt turīgiem.

— Netiekam un netiekam laukā no trūkuma. Kā būtu, ja mēs apmestos kaimiņos kādam bagātniekam? Pavērosim, kā šis dzīvo, kā rīkojas, un darīsim visu viņam pakaļ.

Sacīts — darīts. Nojaukuši veco būdu, vīrs ar sievu uzcēla jaunu līdzās bagāta setheja* namam. Sethejs lika

uviem ļaudim strādāt tīrumā un sakņu dārzā, bet pēc lMin sūtīja viņus pārdot ievākto ražu. Trūcīgie kaimiņi n'ntās atdarināt setheju kā spēdami un prazdami «—es gan •,i uidāja uz lauka, gan dalu no izaudzētā pārdeva tirgū. I’.i mazām tiem sāka klāties aizvien labāk un labāk, un viņu turība auga.

Un tad virs ar sievu nolēma atlīdzināt setKejam, no kura viņi paslepus bija iemācījušies saimniekot. Vīrs paņēma riekšavu zelta naudas un devās pie kaimiņa.

— Kālab tu man atnesi zeltu? — sethejs pārsteigts vaicāja.

— Vēl pavisam nesen es biju pēdīgais nabags. Un tad mēs ar sievu nolēmām nojaukt savu veco būdu, apmesties līdzās jūsu namam un visās lietās un vietās darīt jums pakaļ. Drīz vien mums sāka veikties labāk, un tagad mana ģimene dzīvo pārticībā. Mēs tevi lūdzam pieņemt šo dāvanu kā pateicību.

— Ja jau tu pats uzskati, ka, tikai pateicoties man, esi ticis pie savas bagātības, tad šī bagātība īstenībā pieder man. Tev man jāatdod viss savs īpašums, un es pats izlemšu, cik lielu daļu no tā piešķirt tev.

— Bet es taču nebūt neesmu jūs aizmirsis un atnesu jums zeltu. Ja es būtu zinājis, ka pieprasīsiet visu manu īpašumu, vispār nebūtu jums nekā nesis.

Sethejs ilgi strīdējās ar bijušo nabagu. Galu galā viņi devās pie tiesneša. Tiesnesis strīdu nevarēja izšķirt un abus aizveda pie karaļa.

Bijušais nabags, zemu paklanījies karalim, iesāka:

— Valdniek, es ar savu ģimeni apmetos blakus setheja mājai, vēroju, kā viņš saimnieko, kā sūta strādniekus apstrādāt laukus un iegūto ražu pārdot tirgū. Sāku darīt sethejam pakaļ cik vien spēdams, līdz panācu, ka tagad mana ģimene dzīvo pārticībā un mums sokas itin labi. Jutos sethejam pateicību parādā un aiznesu viņam zeltu, jo viņš taču bija man palīdzējis, pats nemaz nenojaušot, bet sethejs tagad pieprasa visu manu īpašumu. Tāpēc es ļoti lūdzu, valdniek, taisnīgi izšķirt mūsu strīdu.

Karalis uzrunāja setheju:

— Vai šis cilvēks stāstīja patiesību?

— Viss bija tieši tā, valdniek.

Karalis noprata, ka sethejs ir pārlieku alkatīgs, un vaicāja:

— Vai tev ir bērni, sethej?

•— Dēls, valdniek'.

*— Bet tev? — karalis pievērsās bijušajam nabagam. *— Meita, valdniek.

— Lai jūs nedzīvotu naidā, pavēlu abām ģimenēm saradoties. Tad arī jums nekas nebūs jādala.

Sethejs un bijušais nabags zemu paklanījās karalim un devās projām, lai izpildītu valdnieka gudro spriedumu.1

kampučiešu, 67, 277

16. AKLAIS UN BEZKAJIS

Tas, ko jums tagad pastāstīšu, nav atgadījies ne ar mums, ne arī mūsu novadā, bet gan tālu projām pavisam svešā pusē.

Kādā būdā dzīvoja aklais un bezkājis. Bija īsts bada laiks, un abi cieta trūkumu, tāpat kā visi. Kādu dienu bezkājis no būdas pamanīja laukā pērtiķu baru. Viņš tūdaļ iedomājās par svaigi sautētu gaļu un, aplaizījies, grūti nopūtas.

—- Kas tev kaiš? r—: aklais apvaicājās. Vai neesi vesels?

5—’ Ko tas līdz, ka esmu vesels, s^a bezkājis atteica, — ja man tik ļoti gribas ēst. Derētu nomedīt kaut vienu pērtiķi. Es pagatavotu lielisku maltīti.

Aklais iesmējās.

— Es labāk smejos, citādi aiz izsalkuma būtu jākliedz, -и viņš sacīja. — Mans vēders ir tukšs kā šie brikšņi visapkārt. Nekā medījama tajos vairs nav. Mūsu ciema mednieki ik dienas atgriežas tukšām rokām. Kur gan tu ņemsi pērtiķi?

*— Tepat pie mūsu būdas, =ч bezkājis atbildēja. ^ Ja tu pats neko neredzi, tad nedomā, ka arī visi pārējie ir akli. Kaut tikai tiktu tiem tuvāk.

Nu aklais noticēja.

Kāp man uz pleciem, —: viņš teica, ~~ un saki, kur man jāiet un kur jāapstājas. Es nesīšu tevi un šauteni, bet tu nošausi pērtiķi.

Tā viņi arī darīja. Bezkājis sēdās aklajam uz pleciem, rādīja ceļu, un drīz vien abi jau atradās šāviena attālumā no pērtiķu bara. Bums! — nodārdēja šāviens. Viens pērtiķis nokrita no koka, bet pārējie aizmuka kur kurais.

Abi atstiepa medījumu līdz būdai, bezkājis iekūra uguni un uzlika gaļu vārīties. Laiku pa laikam viņš apmaisīja c<lienu, bet aklais ik pa brīdim prašņāja:

— Vai nav jau gatavs?

— Vēl nav, — bezkājis atteica.

Viņš iebēra podā mazliet piparu, pielēja palmu eļļu un turpināja maisīt.

— Vai vēl nav gatavs? — aklais atkal apvaicājās.

— Nē, vēl nav, — bezkājis atbildēja.

Maisīdams virumu, viņš laiku pa laikam izzvejoja no poda pa gaļas gabaliņam, lai pagaršotu, jo bija pārlieku izbadējies. Ikreiz, kad aklais taujāja: «Vai vēl nav gatavs?» — bezkājis steigšus norija kārtējo kumosu, lai biedram atbildētu. Drīz vien podā bija palicis tikai pavisam liess novārījums un pliki kauli.

— Nu, vai gatavs? — šai brīdī aklais atkal jautāja.

— Jā, beidzot gatavs gan, — bezkājis noteica un pasniedza viņam bļodiņu ar lieso šķidrumu un kauliem. Nogaršojis virumu, aklais iesaucās:

—: Ko tu te man esi iedevis? Tie taču pliki kauli! Esi gan tu nekrietns! Izmanto manu aklumu un viens pats apēd visu gaļu! Vai tad mums medījums nebija jāsadala līdzīgās daļās? Varbūt tu domā, ka man nav tiesību apēst tikpat daudz gaļas, cik apēdi pats? Ja nebūtu manu kāju, tu pērtiķi nemaz nebūtu nošāvis!

Bezkājis viņam atbildēja:

— Es ieraudzīju pērtiķi. Es to nošāvu, izvārīju —* tātad paveicu lielāko daļu darba, tāpēc arī lielākā daļa ēdiena pienākas man. No tevis tika prasīts tikai spēks, turpretim no manis —. gan vērīga acs, gan veiklība, gan pavāra māka. Un tas taču ir daudzkārt vairāk! Ja es pirmais pērtiķus nebūtu pamanījis, mūsu pods joprojām būtu tukšs.

Jo ilgāk viņi strīdējās, jo vairāk viens uz otru skaitās. Aklais izgāja no būdas un, nostājies ceļa vidū, lūdza ikvienu garāmgājēju izšķirt ķildu un sodīt bezkāji. Turpretī bezkājis, palicis būdā, nemitīgi atkārtoja savu un uzstāja, lai ļaudis atzītu viņa taisnību.

Taču neviens no garāmgājējiem strīdu nevarēja izšķirt. Bet kā domājat jūs — kuram no viņiem taisnība?

gio, 105, 75

Kādā ciemā, iestājoties naktij, ieradās divi ceļinieki un pēc senas paražas tūlīt devās pie virsaiša, lai sveiktu viņu un lūgtu naktsmājas.

— Esiet sveicināti, dārgie svešzemnieki, virsaitis viņiem sacīja. — Priecājamies par jūsu apciemojumu. Jūsu rīcībā būs māja, kur pārnakšņot, tāpat neviens jums šeit neliegs ēdienu, tā ka varēsiet arī iestiprināties. Tikai iegaumējiet, ka mūsu ciemā ir kāda ieraža, kas saglabājusies no senseniem laikiem. Ikviens ceļinieks var šeit dabūt naktsmājas, taču viņam draud nāve, ja viņš miegā sāks krākt. Ņemiet to vērā. Ja jūs krāksiet, tiksiet nogalināti.

To teicis, virsaitis lika ierādīt svešiniekiem naktsmājas, un drīz vien pārgurušie ceļinieki devās pie miera.

Bet, līdzko abi iemiga, viens no viņiem sāka skaļi krākt: «Khā, khā, khā.» Ceļabiedrs pamodās un izdzirdēja vienmērīgos krācienus: «Khā, khā, khā», kam tūdaļ atsaucās citas skaņas: «Džinks, džinks, džinks». Tur ciema ļaudis trina dunčus. Ceļinieks tūlīt noprata, ko tas nozīmē: ļaudis gatavojās nogalināt krācēju. Tai paša mirklī viņš aptvēra, kā biedru glābt. Vienā taktī ar krācienu skaņām «khā, khā, khā» ceļinieks uzsāka dziesmu:

Khā, khā, khā! Kha, khā, khā!

Tālu ceļu nākuši,

Naktij mājas raduši Jūsu ciemā mēs.

Ciema ļaudis sacīja:

«Salds lai miegs ir jums.»

Khā, khā, khā! Khā, khā, khā!

Viņš dziedāja skaļi, un ļaudis vairs nedzirdēja otrā ceļinieka krākšanu, jo klausījās dziesmu. Pametuši savus dunčus, ciemata iedzīvotāji cits pēc cita sāka griezties dejā. Ierībējās bungas, atskanēja mūzika. Dziesma nomainīja dziesmu, un deja sekoja dejai. Visi ciema ļaudis — gan sievietes un bērni, gan arī pats virsaitis — nodevās vispārējai līksmībai.

Un tā cauru nakti viens no svešiniekiem krāca, otrs dziedāja, bet ciemata iedzīvotāji dejoja un priecājās.

Nākošajā rītā ceļinieki atnāca atvadīties no virsaiša. Virsaitis viņiem novēlēja laimīgu ceļu un iedāvāja biezu naudas maku.

— Tā ir neliela balva par jūsu skaisto dziedāšanu, ==* viņš teica. — Klausoties jūsu dziesmās, dārgie svešzemnieki, mūsu ļaudis visu pagājušo nakti līksmoja un dejoja. Mēs esam no sirds jums pateicīgi.

Svešinieki paņēma virsaiša dāvanu un atstāja ciematu. Taču ceļā abi sāka ķildoties: kā sadalīt naudu?

—' Man pienākas vairāk, —• teica ceļinieks, kurš nakti bija krācis. — Ja es nebūtu krācis, tev pat prātā neienāktu dziedāt un mēs tagad šeit stāvētu tukšām rokām.

Turpretī viņa ceļabiedrs iebilda:

—; Tev taisnība. Ja tu nebūtu krācis, mana dziesma tā arī paliktu nesacerēta. Bet, ja es nebūtu sācis dziedāt, tu tiktu nogalināts. Ciema iedzīvotāji jau trina dunčus. Un tāpēc man, bez šaubām, jāsaņem vairāk naudas.

Strīds ieilga, tomēr ceļinieki nekādi nevarēja vienoties. Un, vienalga, kam viņi jautāja, neviens nevarēja viņu strīdu izšķirt. Varbūt jūs varat?

mendu, 105, 43 [30]

mīlestība vai bagātība

Kādā ciemā nomira ļoti bagāts cilvēks. Neviens no viņa tuviniekiem neieradās apraudāt aizgājēju. Raudāja tikai zvirbulēns, un bez tam vēl papagailis savā krāšņajā spalvu tērpā bija atlaidies no biezokņa, lai piedalītos bēru ceremonijā.

Tūdaļ pēc bērēm pacēlās jautājums kuram īsti pienāktos mantot mirušā īpašumu. Un tad negaidot no malu malām saskrēja milzums ļaužu un katrs ņēmās pierādīt savas tiesības uz mantojumu. Taču virsaitis un viņa padomnieki drīz vien atvēsināja mantas tīkotāju iekarsušās galvas.

;—■ Vai tiešām sirdsapziņa jums atļauj ierasties un pieprasīt nelaiķa mantu? — viņi tiem pārmeta. — Neviens no jums neatnāca mirušo apraudāt! Jūs pat nezinājāt, ka viņš ir slims. Kas jūs galu galā esat par radiniekiem, ja agrāk nelikāties ne zinis par viņu, bet tagad kā plēsoņu bars uzklūpat viņa mantojumam?! Nevienam no jums nav

nekādu tiesību kaut ko pieprasīt. Ejiet vien, no kurienes

nākuši.

Nokaunināti un saniknoti visi izklīda. Palika vienīgi zvirbulis un papagailis. Abi izklāstīja padomei savas tiesības uz mantojumu;

Zvirbulis stāstīja:

— Visu mūžu mēs ar šo cilvēku dzīvojām cieši līdzās. Es to pavadīju visās viņa gaitās. Ja viņš apmetās uz dzīvi jaunā vietā —1 es sekoju. Mana dziesma modināja viņu rītos, bija ceļveža vietā, viņam atgriežoties no tālienes, uzmundrināja viņu skumju pilnos brīžos. Es biju tam biedros pie upes un uz lauka, palīdzēju viņam strādāt. Bieži es mielojos ar viņa ēdienu un dzēru ūdeni no viņa akas. Visu to cilvēks dāvāja man nesavtīgi, bet es vienmēr centos viņu iepriecināt, tādējādi atlīdzinot par labo sirdi. Kad cilvēks nomira, manas bēdas bija patiesas, un, kamēr nebija atlaidies papagailis, es viens pats apraudāju mirušo.

Uzklausījuši zvirbuļa stāstu, padomnieki nosprieda, ka viņa pierādījumi ir visai pamatoti. Tad padomnieki sāka iztaujāt papagaili par viņa tiesībām uz mirušā cilvēka mantojumu.

Papagailis atbildēja?

— Man ir visas tiesības uzskatīt sevi par viņa mantinieku, jo par savu bagātību šim cilvēkam īstenībā jāpateicas man. Reiz viņš pamanīja, cik skaistas spalvas ir manā astē. Tās viņam tik ļoti iepatikās, ka viņš mani no ierastās mājvietas kokā atnesa uz savām mājām un lika dzīvot tur. Izrāvis manas visskaistākās spalvas, šis vīrs izrotāja ar tām apmetni, lai to vēlāk pārdotu. Par apmetni iegūtā nauda ļāva viņam samaksāt prāvu izpirkuma naudu un iegūt krietnu sievu. Sieva dzemdēja šim cilvēkam vairākas meitas, kuras viņš izdeva pie vīra, pai katru no tām saņemdams bagātīgu izpirkumu. Meitas savukārt dzemdēja bērnus, un tie visi vairoja šā cilvēka bagātību. Nu, vai tad es neesmu palīdzējis viņam tikt pie sievas un vai nav tā, ka, pateicoties man, viņš licis pamatus savai bagātībai? Es gan neesmu visu dzīvi nodzīvojis kopā ar viņu, bet viņš atņēma man iespēju dzīvot pašam savā mājoklī koka zarā tikai tādēļ, lai varētu izmantot manas spalvas. Vai tad man nav tiesību pieprasīt atlīdzību par to? Nevienu citu kā vienīgi mani tagad var uzskatīt par šā cilvēka mantinieku.

Padome ilgi apsprieda papagaiļa pierādījumus un atzina, ka ari tie ir pamatoti.

- Zvirbulim ir tiesības pieprasīt mantojumu tāpēc, ka \ iņš ar mirušo dzīvojis vislabākajā saskaņā. Viņi mīlēja viens otru, — tā sprieda padomnieki. — Papagailis par M‘vi to vis nevar sacīt, toties viņš licis pamatus visai mi-i tīšā bagātībai. Tāpēc katram no viņiem ir tiesības saņemt mantojumu. Bet kuram no viņiem ir vairāk taisnības?

Padomnieki domāja, domāja un tā arī neko nevarēja izdomāt. Varbūt jūs varat?

iangu, 105, 72

19. KA SADALĪT ATRADUMU?

Reiz sensenos laikos uz ceļa satikās trīs cilvēki un tālāk gāja kopā. Viens no viņiem nesa prāvās palmu lapās satītu vārītas gaļas gabalu, otrajam bija tādās pašās lapās ievīstīta maniokas maize. Bet trešajam nebija nekā, vienīgi šunelis tecēja tam pie kājas. Tā viņi visi trīs gāja un gāja, līdz beidzot piekusa un apmetās atpūsties. Divi sāka tīt vaļā savus vīstokļus.

—- Man ir gaļa, bet nav maizes, ko piekost klāt, —* pirmais sacīja.

— Man ir maize, taču nav gaļas, — otrais atteica.

Tad ierunājās trešais:

— Man nav ne maizes, ne arī gaļas, vienīgi šis suns. Tomēr, ja trīs vīri iet vienu ceļu, pieņemts ēdienā dalīties.

Viņi apsēdās visi kopā un ķērās pie vārītās gaļas un maniokas maizes. Drīz vien pāri bija palikušas tikai lapas, kurās bija ievīstīts ēdamais. Tās viņi iesvieda labi dziļi krūmos, un suns, kas bija pacietīgi gaidījis, kad cilvēki beigs azaidu, metās lapām pakaļ, lai nolaizītu ēdiena atliekas.

Vīri turpināja ceļu. Kad viņi bija nogājuši kādu gabalu, suņa saimnieks ierunājās:

— Mans suns kaut kur nozudis. Varbūt tas mūs nevar atrast. Iešu atpakaļ un pameklēšu. Pagaidiet mani.

Vīri bija ar mieru.

— Ej vien, meklē savu suni. Mēs gaidīsim, —* viņi nosolījās un apsēdās ceļmalā.

Ceļinieks atgriezās vietā, kur viņi bija ieturējušies, taču suni tur neatrada. Pagājis dziļāk krūmos, kur bija

nosviestas lapas, viņš ieraudzīja savu suni sēžam uz ziloņa skeleta. Saimnieks padzina suni nost, izlauza ziloņa ilkni un atgriezās pie ceļabiedriem.

—1 Mans suns mežā atradis beigtu ziloni, —- viņš tiem stāstīja. — Tiklīdz nonāksim tuvākajā ciemā, es pārdošu šo ilkni un samaksāšu jums par gaļu un maizi.

Bet tas, kas bija nesis gaļu, sadusmots bilda:

— Tev nav tiesību pārdot ilkni, jo tas ir daļa no ziloņa, kas pieder man. Ja man nebūtu bijusi vārīta gaļa un es nebūtu iesviedis lapas krūmos, ne tu, ne suns nekad nebūtu uzgājuši ziloni. Tā ka redzi pats — zilonis ir mans!

Tad ierunājās otrais:*

— Kā tu zini, ka tās bija tavas lapas, kurām suns aizskrēja pakaļ? Varbūt tās bija manējās? Protams, ka manējās, kurās bija ietīta maniokas maize. Nē, tev nav tiesību uz ziloni. Tas pieder man!

Bet suņa saimnieks sacīja:

— Jūs abi runājat aplam. Ziloni uzgāja suns, bet suns pieder man. Un ir pilnīgi vienalga, pēc kā tas ieskrēja krūmos. Zilonis pieder man!

Taču abi pārējie neparko tam negribēja piekrist.

»— Mēs dalījām savu ēdienu ar tevi un tavu suni, —•* viņi sacīja, — un neprasījām nekādu samaksu. Ja mēs tevi nebūtu paēdinājuši, tu vispār nespētu tālāk paiet, bet mēs, protams, būtu ziloni atraduši arī bez tevis. Par to, ko tu noēdi, nekādas maksas no tevis neprasām, bet arī tev nav ne mazāko tiesību uz ziloni.

Tā viņi strīdējās aizvien karstāk, aizvien dedzīgāk, taču ne pie kāda gala nenāca. Arī tuvējā ciemā neatradās neviens, kas spētu izšķirt viņu strīdu. Bet vai jūs varētu pateikt, kuram no trijiem pieder zilonis?

bulu, 105,61 [31]

strīds par radniecību

Krokodils Ngando bija bagāts un dižciltīgs. Kad tā dzīves laiks bija notecējis, viņš visu cienīts nomira. Ziņa par Ngando nāvi izpaudās plašā apkārtnē, un daudzi ieradās mirušo apraudāt.

Kad bēru ieražas bija izpildītas, sākās runas par krokodila atstāto mantojumu, kuru savā starpā vajadzēja midalīt Ngando radiniekiem. Bet kas īsti bija viņa radinieki? Par to nu iedegās strīds.

Putni čivināja:

— Krokodils Ngando ir no mūsu dzimtas, tāpēc viņa īpašums jāpārņem mums.

Zvēri ar to nebūt nebija mierā.

— Ir nu gan atradušies Ngando radinieki! — viņi sauca. — Palūkojieties uz sevi! Vai tad jūs kaut maķenīt līdzināties viņam? Jums ir spalvas, bet Ngando taču nēsāja zvīņu bruņas.

— Tiesa gan, — putni attrauca. Spalvu viņam nebija. Taču jāspriež nav vis pēc tā, kāds krokodils bijis visu mūžu, bet gan —■ kur bijis viņa pirmsākums. Un tas bija olā. Krokodils bija tāds pats kā mēs. Tas ir galvenais! Mātei viņš piedzima tieši tāds, kādi piedzimstam mēs. Tātad viņš ir mūsu radinieks, un mēs esam viņa mantinieki!

Bet zvēri ir nedomāja ar to samierināties.

— Nav tiesa! — tie kliedza. —■ Mēs esam Ngando radinieki, un mums jāsadala savā starpā viņa mantojums!

Tad no krokodila apraudātājiem izvēlēja padomi, kura uzklausītu putnu un zvēru pierādījumus un nospriestu, kam īsti pienākas mantojums.

Pirmie iesāka zvēri.

— Varbūt tā arī ir, — viņi sacīja, — ka radniecība jāmeklē pašā pirmsākumā. Bet olai gan te nav nekādas nozīmes. Dzīvība nebūt nesākas no olas. Līdzība te ir tikai ārēja. Kad krokodils Ngando ieradās pasaulē, viņam jau bija četras kājas kā ikvienam no mums. Ja reiz vajadzīgi pierādījumi, tad tas ir pats labākais pierādījums. Tāpēc pastāvam pie tā, ka krokodila radinieki esam mēs un Ngando mantojums ir jāsaņem mums.

Nu putni vairs neizturēja.

■—. Jūs, zvēri, runājat te tā, te atkal šitā! — viņi kliedza. — Papriekš jūs atteicāties atzīt mūs par Ngando radiniekiem tāpēc, ka mums ir spalvas, bet nevis zvīņu bruņas. Bet paskatieties paši uz sevil Jums ir gan vilna, gan āda, bet zvīņu nav nevienam. Tagad jūs atkal spriežat pavisam aplam. Mazā Ngando dzīve nesākās vis tad, kad viņam izauga tik kāju, cik jūs teicāt. Tā sākās agrāk, olā! Un ola bija līdzīga mūsu olām un nevis tām, kuras

jūs saucat par savējām. Jūs neesat krokodila radinieki* Viņš ir mūsējais!

Taču zvēri strīdējās pretī, katrs palika pie sava, un padome nekādi nevarēja izšķirt, kam tad ir taisnība. Bet vai jūs varat?

iangu, 105, 46

PRĀVOŠANAS

PAR ZAUDĒJUMU ATLĪDZINĀŠANU

21. DIVI VEZUMI UZ TILTA

Reiz viens otram pretī brauca divi cilvēki. Viens no viņiem steidzās palīgā savam labdarim, otrs — uz svinībām. Uz šaura tiltiņa braucēji satikās, un neviens negribēja griezt otram ceļu. Viņi ķīvējās un ķīvējās un, galā netikuši, devās pie tiesneša. Arī tiesnesis nespēja strīdu izšķirt un aizveda abus pie karaļa.

Karalis jautāja:

— Paskaidrojiet man, kālab neviens no jums negribēja otram dot ceļu?

Viens no strīdniekiem atbildēja:

— Valdniek, man pēc iespējas ātrāk vajadzēja nokļūt svinībās, es ļoti steidzos, uz tilta man pretī brauca šis cilvēks un nelaida mani garām.

Otrs strīdnieks sacīja:

— Reiz kāds cilvēks izdarīja man lielu pakalpojumu. Tagad viņš nokļuvis nelaimē, un es steidzos viņam palīgā. Tālab es viņam negriezu ceļu.

Karalis izsprieda tā.

— Tas, kurš gribēja ātrāk nokļūt svinībās, lai atlīdzina zaudējumus tam, kurš steidzās palīgā savam labdarim.

kampučiešu, 67, 303 [32]

NOSLĪKUŠAIS KAMIELIS

Kad Afandi bija par kaziju* Vobkentā, pie viņa atnāca divi vīri, kas pārvadāja preces ar kamieļiem, un lūdza izšķirt viņu strīdu.

— Mēs nopirkām kamieli. Es samaksāju desmit zelta gabalus, bet mans biedrs — trīsdesmit. Daudzus gadus mēs pārvadājām dažādu nomātāju preces. Es saņēmu celi irto daļu, bet viņš — trīs ceturtdaļas no samaksas. Un viss bija kārtībā. Bet nu gadījās, ka, ejot pāri Zeravša-iiai, kamielis noslīka, un tagad mans biedrs pieprasa atlīdzināt zaudējumus.

—; Kā tad, — otrs kamieļa īpašnieks iesaucās. — Es samaksāju par kamieli trīskārt vairāk. Lai viņš samaksā man desmit zelta gabalus, un mēs būsim līdzīgi.

— Bet tu taču vienādiņ saņēmi trīsreiz vairāk par preču pārvadāšanu nekā es, — pirmais pretojās. -—Tu gan samaksāji par kamieli trīskārt vairāk, bet ari tavs ienākums no viņa bija trīskārt lielāks par manējo.

Viņi strīdējās kliegdami un brēkdami. Tad Afandi pajautāja:

r— Vai kamielim slīkstot bija nastas mugurā?

— Nē, mēs atgriezāmies bez kravas.

r— Kamielis noslīka nevis no nastu smaguma, bet pats no sava smaguma, ■— Afandi izlēma. — Trīs ceturtdaļas no kamieļa svara pieder sūdzētājam. Tieši šī daļa nobendēja kamieli, tālab tu pats esi vainīgs dzīvnieka boja ejā.

Un Afandi spriedums bija šāds*" lai otrs, bagātākais kamieļa īpašnieks uz vietas samaksā pirmajam kamieļa vērtības viņa daļu —- desmit zelta gabalu.

uzbeku, 40, Ī04 [33]

ASTOŅI PLĀCEŅI

Kāds jauneklis, iedams pa ceļu, ieraudzīja divus cilvēkus, kas, apmetušies zem koka, mielojās ar plāceņiem. Vienam bija trīs, otram — pieci plāceņi. Ēdēji, ieraudzījuši jaunekli, aicināja to iekost kopā ar viņiem. Jauneklis priecīgu prātu piekrita. Kad viņi bija apēduši visus plāceņus, jauneklis patencinājis iedeva šiem cilvēkiem astoņas rūpijas* un aizgāja savu ceļu.

Palicēji nu sāka dalīt naudu, taču netika nekādā galā. Viens saka:

—; Man pienākas piecas rūpijas, tāpēc ka man bija pieci plāceņi.

*=* Nē, *=» otrs pretojās. « Nauda jādala līdzīgās daļās.

Viņi strīdējās, strīdējās un aizstrīdējās tiktāl, ka vajadzēja iet pie tiesneša. Tiesnesis uzklausīja strīdniekus un tad teica:

— Tu ņem piecas, bet tu — trīs rūpijas.

Es ar to neesmu mierā! — tas, kuram bija bijuši trīs plāceņi, iebilda. — Lai viņš ņem četras rūpijas, un lai man paliek četras rūpijas.

— Nu, ja tā, — tiesnesis noskaitās,  tad tev vispār pienākas tikai viena rūpija.

— Kālab tad viena?

— Vai jūs bijāt trīs? Trīs. Plāceņi bija astoņi? Astoņi. Ja plāceņus sadalītu, iznāktu divdesmit četras porcijas un katram tiktu astoņas porcijas. No taviem trim plāceņiem iznāca deviņas porcijas. Astoņas no tām tu noēdi pats. Tātad esi atdevis tikai vienu. Bet no viņa pieciem plāceņiem iznaca piecpadsmit porcijas. Astoņas viņš noēda pats — tātad atdevis septiņas. Un tā nu iznāk, ka viņam jāsaņem septiņas rūpijas, bet tev — tikai viena!

afqāņu, 78, 133 [34]

DŽEBAGA SPRIEDUMI

Kādreiz dzīvoja gudrs cilvēks, vārdā Orijs. Viņš prata atrast taisnīgu spriedumu jebkurā lietā, un ļaudis allaž nāca pie viņa pēc padoma.

Reiz Orijs izdzirda, ka zēni uz ielas par kaut ko strīdas. Strīdiņš bija pārlieku skaļš, bērni iekarsa aizvien vairāk, taču, ieraudzījuši nākam kādu vienaudzi, tūdaļ pārtrauca strīdiņu un sauca:

— Džebags nāk šurp, viņš izšķirs mūsu strīdu.

Zēns bija ar mieru.

— Labi, — viņš teica, — labprāt to darīšu. Vai gribat, lai izspriežu nepareizi, kā Orijs, vai taisnīgi?

Orijs to dzirdēja un nobrīnījās. «Ko gan nepareizu un netaisnīgu zēns saskatījis manā spriešanā?» viņš nodomāja [... j Atgriezies mājā, viņš aizsūtīja pēc Džebaga, un zēnu atveda pie viņa.

— Kad bērni rotaļādamies sastrīdējās un lūdza tevi izšķirt viņu strīdu, tu viņiem, manu zēn, teici tā: «Vai jūs gribat, lai izspriežu nepareizi, kā Orijs, vai taisnīgi?»

Kālab tu tā sacīji? Kad es esmu netaisnīgi izspriedis к «īdu lietu? — Orijs ļaužu klātbūtnē jautāja zēnam.

— Nē, tā gan nekad neesmu teicis. Kur lai es būtu ņēmis tādu prātu? — Džebags vairījās.

Taču ļaudis nelikās mierā, un viņš pateica tiem taisnību.

— Labi, atzīšos, ka teicu tā, un pateikšu ari, kālab tā teicu. Diviem dravniekiem kādā laukā bija drava. Viņi uzslēja telti, kur arī dzīvoja. Reiz tie uzgāja noklīdušu kazlēnu un sadalīja to uz pusēm. Abi vienojās, ka puse kazlēna — ir puse galvas, ir puse liemeņa visā garumā līdz ar vienu priekškāju un vienu pakaļkāju —* piederēs vienam no viņiem, bet visa otra puse — otram. Kādudien kazlēns, ganīdamies dravā, paklupa un salauza kāju. Šīs kazlēna puses īpašnieks pielika slimajai kājai koka balstiņus un apsēja to ar lupatām.

Tās pašas dienas vakarā dravnieki iekūra uguni, pagatavoja azaidu, paēda un likās gulēt, uguni neapdzēsuši. Kazlēns netīšām ielēca ugunskurā, un lupata, ar ko bija notīta kāja, aizdegās. Pārbiedētais kazlēns metās skriet pa dravu. Dravā bija salmu kaudze, salmi no degošās lupatas uzliesmoja, un visas bites vienā naktī aizgāja bojā.

Otrā dienā abi dravnieki atnāca pie Orija un lūdza izspriest, kas šai lietā ir vainīgais. Orijs, abus izklaušinājis, izsprieda tā: drava nodegusi tā dravnieka vainas dēļ, kas bija apsējis kazlēna kāju ar lupatām, tāpēc kazlēna šīs puses īpašniekam jāatlīdzina nodegušo bišu vērtība. Redziet, cik netaisnīgs bija Orija spriedums.

— Ko tad tu te saskati netaisnīgu? « Orijs vaicāja.

—' Tev, Orij, nevajadzēja atzīt par vainīgu to dravnieku, kam piederēja kazlēna puse ar lauzto kāju. Par vainīgu vajadzēja atzīt otras puses īpašnieku, —? Džebags teica.

— Kālab tad tā?

— Orij, tev prāta ir nesalīdzināmi vairāk nekā man un tu saproti, ka kazlēns ar lauztu kāju nekur nebūtu ticis, ja viņu nebūtu nesušas viņa veselās kājas. Bet, ja tā, tad vainīgas ir veselās kājas.1 Tāpēc uzskatu tavu spriedumu par netaisnīgu.

— Pareizi gan, manu zēn, atzīstos, ka esmu nepareizi spriedis. Ar šo dienu nododu tiesneša tiesības tev, r—= Orijs sacīja.

Džebags ilgi pretojās, atrunādamies: «Es netikšu

galā,» — taču ļaudis nolēma, ka viņš šim uzdevumam ir piemērots, un galu galā zēns bija ar mieru.

Tā Džebags kļuva par tiesnesi [...]

adigejiešu, 13, 42

25. KĀ TRlS DRAUGI LAIVU NOSLĪCINĀJA

Reiz trīs draugi pierunāja kādu tirgotāju pavizināt šos laivā. Kad laiva bija attālinājusies no krasta, viens no draugiem paķēra nūju un, uz tās kā uz sadijeu spēlēdams, uzsaka dziesmu. Izdzirdis jautro dziesmu, otrs draugs ņēmās taktī sist plaukstas. Trešais neizturēja un, pielēcis stāvus, sāka lēkāt, — varen braši draugiem iznāca. Bet te, ko neteiksi, laiva apgāzās, un visas tirgotāja preces nogāja dibenā. Draugi nu sāka cits citu vainot. Viens saka otram:

— Pats nelabais tevi dīdīja lēkt kājās un dejot. Tāpēc ari laiva apgāzās. Tagad nu maksā ragā.

Taču dejotājs pretojās:

— Nekā nebija, laiva apgāzās tāpēc, ka šis sita olauk-stas kā traks. Nebūtu viņš to darījis, man nebūtu ne prātā nācis dejot.

Tas, kurš bija plaukšķinājis, uztraucās:

— Kā tad tā? Es taču situ plaukstas tāpēc, ka viņš 'dziedāja un izlikās spēlējam sadijeu. Nebūtu viņš tā ālējies, es nebūtu plaukšķinājis. Viņš viens pie visa vainīgs. Lai samaksā par precēm.

Draugi strīdējās un strīdējās, līdz beidzot nolēma doties pie tiesneša. Aizgāja un sāka cits citu vainot. Tiesnesis, saviem spēkiem nevarēdams tikt nekādā galā, aizveda visus pie karaļa. Karalis noklausījās, ko šie stāsta, un sacīja:

— Tas, kas izlikās spēlējam sadijeu, lai maksā sesto daļu no preču vērtības. Plaukstās sitējs lai samaksā divas sestdaļas, bet dejotājs —■ trīs sestdaļas.

Draugi nopriecājās par šo gudro spriedumu, apmierinājās un izbeidza strīdiņu.

kampučiešu, 67, 264

Kāds zemnieks visu mūžu strādāja savā tīrumā. Reiz, pamanījis, ka sējumi sākuši nīkuļot, viņš savāca mēslus un nesa uz lauku. Pretī nāca zinātnieks. Tērpies sava greznajā ģērbā, tas soļoja, galvu pacēlis un neko apkārt neredzēdams, — un saskrējās ar zemnieku. Smirdošie mēsli uzlija tam tieši virsū. Zinātnieks ar zemnieku sāka lamāties un pieprasīja viens no otra atlīdzību par zaudējumiem. Viņi strīdējās, strīdējās, tomēr nekādi nevarēja vienoties un devās pie tiesneša.

— Tiesneša kungs, — zemnieks iesāka, *=з šī cilvēka dēļ pagalam visi mani mēsli. Ko lai tagad daru? Kā lai paēdinu savu ģimeni? Man vajadzēja ar šiem mēsliem nomēslot lauku. Bet tagadiņ mana raža nonīks un manai ģimenei vajadzēs mirt badu.

Tiesnesis, noklausījies viņa žēlabas, nosprieda, ka zemniekam taisnība vien būs. Pēc tam stāstīja zinātnieks.

— Kā jūs domājat, — zinātnieks iesāka, — cik maksā šis apģērbs? Bet tagad viņš to caurcaurēm notašķījis.

«Jā,» tiesnesis nodomāja, «tev tas prasīja lielu naudu un ilgu darbu. Tu esi dārgi maksājis, lai tagad varētu staigāt, augstprātīgi izslējis galvu. Un nu tu gribi, lai šis nabaga zemnieks atlīdzinātu tev zaudējumus.»

Bet balsī viņš teica:

— Jā, zemniekam ir tev par to jāsamaksā.

— Kur lai ņemu naudu? — zemnieks sašuta. — Vai tad es netiku stāstījis, ka mana ģimene pārtiek no ražas, kas tagad, nesaņēmusi mēslojumu, aizies bojā?

— Tad cērt viņam simt pliķu, — tiesnesis teica zinātniekam, — lai tas tev būtu par atlīdzību.

Zinātnieks sāka zvetēt zemniekam pa vaigiem. Bet, kad viņš bija iecirtis astoņdesmit divus pliķus, tiesnesis negaidot iejautājās:

es Pag, kas tu esi par ierēdni, kara vai civilais?

r*? Kara, — zinātnieks atbildēja.

2ēl gan, — tiesnesis teica, — taču tiesības cirst simt pliķu ir vienīgi civilajam ierēdnim, kara ierēdnim atļauti tikai piecdesmit.1 Cik tu jau saņēmi? viņš jautāja zemniekam.

ft-* Astoņdesmit divus.

— Tad tos, ko esi saņēmis pa virsu, vari viņam atdot atpakaļ.

Zemnieks no sirds nopriecājās un iecirta zinātniekam trīsdesmit divus pliķus, bet tādus, ka šim tūdaļ seja kļuva sarkana un pietūka. Pēc tam abi devās mājup.

ķīniešu, 113, 139

27. MAISI

Kad Nasredins Afandi darbojās Bagdādē par kaziju, pie viņa atnāca divi arābi, Selims un Kasems, un sāka viens par otru sūdzēties.

Izrādās, viņi kaut kur dienvidos bija nopirkuši vīģes un salikuši savu pirkumu dārgos, no paklājauduma darinātos maisos. Atceļā uz Bagdādi viņi pārtika no šīm vīģēm, taču neēda vis katrs savējās, bet Selims naktī našķojās ar vīģēm no Kasema un Kasems savukārt — no Selima maisa.

Ieradušies Bagdādē, viņi atklāja, ka maisi tukši.

Afandi sprieda:

— Kasems ņēmis vīģes no Selima maisa. Lai Selims atdod savu maisu Kasemam un atlīdzībai par zaudējumiem ņem viņa maisu sev.

Selims un Kasems tā arī izdarīja.

— Bet tagad, — Afandi turpināja, — tiesas izdevumu atlīdzināšanai lieku priekšā maisus atdot man.

Tā Kasems un Selims palika bez vīģēm un bez maisiem.

uzbeku, 40, 104

STRĪDI PAR LĪGAVAM UN LĪGAVAIŅIEM

28. TRlS TIESNESI

Kādreiz dzīvoja trīs tiesneši, kam dievs bija dāvājis lielu gudrību. Viņi dzīvoja draudzīgi un samierināja ļaudis, kas bija sastrīdējušies un pašu spēkiem nespēja strīdu izšķirt. Divi no šiem sirmgalvjiem ar īpašu cieņu izturējās pret trešo, jo tas bija no viņiem pats gudrākais. Kad šie abi nevarēja vienoties par lēmumu, gadījās, ka viņi nāca pie trešā pēc padoma. Bet šis deva padomus ne tikai viņiem vien; nebija daudz cilvēku, kas nebūtu griezušies pie tā pēc palīdzības. Gudro tiesnesi daudzināja visā zemē. Viņam bija viena meita, bet abiem viņa draugiem — kat-

ram pa dēlam. Bērni auga visi kopā un ļoti mīlēja cits citu. Tā nu viņi dzīvoja, līdz bija pienācis laiks jaunekļiem lūkoties pēc līgavas. Jaunekļu tēvi sāka prātot, taču par šo lietu savā starpā neapspriedās. Un tā viens no jaunekļu tēviem aizsūtīja pie meitenes tēva kalpu, likdams tam teikt: «Dod savu meitu manam dēlam par sievu.»

Meitenes tēvs šos vārdus uzklausīja, lika kalpu paēdināt, taču atbildi nedeva. Kamēr kalps ieturējās, atnāca otrā tiesneša izsūtāmais ar līdzīgu uzdevumu. Meitenes tēvs pavēlēja:

— Paēdiniet arī šo kalpu, nesakiet viņam nekā; lai viņš redz pirmo sūtni.

Kad nu otrais izsūtāmais ķērās pie azaida, pirmējais jau bija ar ēšanu galā un iznāca atsveicināties no saimnieka. Tas sacīja:

— Lai notiek tā... Kālab ne?... Dodu trīs mēnešus. Teic savam saimniekam, lai pa šo laiku sagatavojas.

Pirmais izsūtāmais aizgāja. Pēc viņa uz māju posās arī otrais, saņēmis tādu pašu atbildi. Tā kā jaunekļu tēvi neatklāja viens otram savus nodomus, ikviens no viņiem cerēja, ka meitene tiks atdota šā dēlam.

Sūtītie pārnāca mājā un pavēstīja saimniekiem cienījamā tiesneša, meitenes tēva, atbildi.

— Vai tad cienījamais tiesnesis būtu teicis tā, ka es nesaprastu viņa viltību?! — izsaucās viena jaunekļa tēvs un pavēlēja savam dēlam: — Dēls, trīs mēneši nav nekāds ilgais laiks; pērc zemes gabalus un cel uz tiem plašas ēkas, lai jums abiem ar sievu būtu ērta dzīve un arī viesus varētu godam uzņemt...

Bet otra jaunekļa tēvs teica tā:

— Veikla cilvēka prāta izmaņa nepazīst robežu, taču vēl nav gadījies, ka es nebūtu pareizi izpratis šādas lietas. Dēls, ņem naudu un tūdaļ dodies ceļā. Centies iegūt vairāk draugu; ar tiem, kuri tev bija līdz šim, nepietiek. Tā arī ir vārdu «lai sagatavojas» apslēptā jēga.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena.

Viens no tiesnešiem aizsūtīja kalpu, lai tas pasaka meitenes tēvam:

— Noteiktā diena pienākusi. Esmu gatavs.

Tāpat rīkojās arī otrs tiesnesis.

Meitenes tēvs saaicināja viesos sirmgalvjus un sarīkoja mielastu, bet pēc tam pavēlēja:

— Ataiciniet abus manus draugus,.

Jaunekļu tēvi atnāca. Tad cienījamais tiesnesis lūdza padomu sirmgalvjiem:

—- Man ir viena vienīga meita. Abi mani draugi katrs par sevi lūdza vienu un to pašu: «Atdod savu meitu manam dēlam par sievu.» Es nevaru sadalīt meiteni divās daļās. Sakiet man, kuram no jaunekļiem lai es atdodu meitu.

Sirmgalvji atbildēja:

1— Lieta nav tik vienkārša. Ja kādreiz nokļūstam grūtībās, mēs mēdzam nākt pie tevis pēc padoma. Kādu padomu gan tu gaidi no mums?!

Redzēdams, ka no sirmgalvjiem neko nepanāks, meitenes tēvs turpināja:

— Tad klausieties tālāk. Es viņiem noteicu dienu, un nu viņi ir atnākuši. Viens ir sapircies zemi, uzcēlis tur plašas mājas sev un viesiem. Otrs kuplinājis sava dēla paziņu pulku. Tādas, lūk, ir tās lietas. Kāds nu būs jūsu lēmums?

Sirmgalvji arī šoreiz atbildēja:

— Mēs jau vienu reizi teicām, ka nespējam izšķirt šo jautājumu.

Tad meitenes tēvs sacīja tā:

•— Kāda jēga no zemes pārpilnības? Vajag tikai reizi novilties, un viss aizies bojā; vētra var sagraut visas ēkas, ugunsgrēks vai plūdi var nopostīt tās. Viss ir atkarīgs no gadījuma. Bet, ja tev ir daudz draugu, tad kaut vai viens spēs palīdzēt grūtā brīdī. Šī cilvēka dēlam tad es arī atdodu savu vienīgo meitu. Vai nu jums tas tīk, vai ne, bet es tā esmu nolēmis.

Un sirmgalvji arī šoreiz atzina, ka viņam taisnība:

— Mēs taču tev uzreiz teicām, ka nevaram tikt skaidrībā par šo lietu.

amharu, 79, 298 [35]

VILKS, KRAUKLIS UN KALNU AUNS

Reiz vecs vilks ar savu māsu sadomāja doties uz citu pusi. Bet tieši tolaik pie viņa māsas precībās ieradās krauklis un kalnu auns.

— Ak atnācāt gan! —vilks uzrunāja viesus.

Kā tad, ka atnācām!  abi līgavaiņi atsaucās.

— Labi. Esmu sataisījies doties uz citu pusi, tad nu nāciet man talkā.

Viņi ieradās jaunajā vietā. Uzslēja jarangu. Vilks saka?

— Tu, kraukli, laidies uz tundru un atnes malku. Uzvārīsim tēju.

Krauklis atnesa vienu vienīgu zariņu, atstāja pie ieejas, bet pats ielavījās jarangā zem aitādu aizkara.

— Malku atnesi? — vilks jautā.

— Atnesu, atstāju pie ieejas.

Vilks aiziet, skatās — no malkas ne vēsts!

— Kur tad ir tava malka?

Krauklis iznāca, parādīja zariņu, kuru bija atstiepis.;

— Tu esi atnesis pārāk maz malkas, ar to uguni vis neiekurināsi.

— Ko tēju uzvārīt pietiks! — krauklis sacīja un atkal pazuda zem aizkara.

— Kas vēl ies pēc malkas? — vilks vaicā.

— Es aiziešu, — kalnu auns atsaucās.

Auns atstiepa lielu klēpi sausas malkas. Un vilks nopriecājās:

— Kas par labu malku, un daudz.

— Es arī atnesu daudz malkas! — krauklis sauca.

Sāka vārīt tēju, bet krauklis likās uz auss.

— Kad tēja uzvārīsies, pamodiniet mani! —; viņš piekodināja.

Līdzko tēja bija gatava, vilks un auns sēdās klāt un izdzēra visu vieni paši.

Krauklis pamodās un vaicā:

— Vai tēja uzvārījusies?

— Jā.

— Nu tad dzersim!

— Jau padzērām!

— Ko tad mani nepamodinājāt! Es taču pieteicu.

— Mēs nedzirdējām.

Otrā rītā vilks sacīja:

— Kas grib ņemt manu māsu par sievu?

— Es! — krauklis iesaucās.

— Nē, tev darbs nešķiras, viņa pie tevis badā nomirs.

— Man tā gribētos sev sieviņu! — kalnu auns sacīja.

— Ņem ar, tu esi krietns darba darītājs! — vilks noteica un atdeva māsu kalnu aunam.

Krauklis raudādams aizlaidās uz tundru.

čukču, 91, 25

Medniekam Matendam bija trīs sievas, un katrai no tām piemita brīnišķīgas spējas. Jau viņu vārdi vien liecināja par to. Vienu sauca par Ndozantu, kas nozīmē «Sapnī redzošā», otru — par Songanzilu, kas nozīmē «Ceļ-rāde», bet trešo — par Fullu Fullu — «Mirušo uzmodinā-tāju».

Matenda bija varens mednieks, un viņa sievām pastāvīgi bija gaļas papilnam. Bet reiz iestājās tukšs laiks, sausums un bads. Ļaudis cieta trūkumu. Aptrūkās ēdiena arī Matendas sievām. Tās izkāmēja un, asaras liedamas, lūdza Matendu sadabūt viņām kaut mazliet gaļas.

Matenda devās medībās uz tuvējo mežu, taču tur nekas netrāpījās, un viņš steidzās tālāk, uz vietām, kas vēl nebija tā panīkušas. Tur mednieks uzgāja bifeļa pēdas un sekoja tām. Paveicis lielu ceļa gabalu, viņš ieraudzīja zvēru. Matenda uzmanīgi piezagās bifelim tuvāk, izšāva un nonāvēja to. Bet mednieks vēl nebija paguvis par jaunu pielādēt savu šauteni, kad no biežņas izdrāzās bi-feliene un nogalināja Matendu.

Sievas ciemā ilgi gaidīja Matendu atgriežamies, bet tā arī nesagaidīja. Tad Ndozantu aizmiga un sapnī redzēja mežu, bet mežā — beigto Matendu līdzās nošautajam bifelim. Ndozantu izstāstīja sapni abām pārējām sievām. Zinādamas par viņas brīnišķīgo spēju nosapņot patiesību, tās saprata, ka Matenda patiešām ir pagalam.

— Iesim, —•: Songanzila tad teica, — es jums parādīšu ceļu pie mūsu vīra.

Visas trīs sievas devās ceļā un gāja augu dienu cauri mežiem, pāri upēm un kalniem. Naktī viņas nonāca tai vietā, kur Matendu bija pārsteigusi nāve.

Tad Fulla Fulla, salasījusi saknītes un zāles, aizdedzi-, nāja tās un sāka burties pie vīra miesām -== un, palūk, Matenda atdzīvojās.

Bet, tiklīdz tas bija noticis, starp trim sievām iedegās strīds: kurai no viņām pienākas lielākā daļa gaļas. Jo tālāk, jo trakāk: nu jau sākās runas par to, kura vairāk darījusi Matendas labā un kura tagad ir viņa galvenā sieva.

—: Ja es nebūtu redzējusi sapnī, ka viņš nogalināts, mēs vēl šobrīd lietu asaras, gaidīdamas vīru atgriežamies, Ndozantu sacīja.

I?9

— Bet, ja es nebūtu jūs atvedusi uz šo vietu, kur viņš gulēja nonāvēts, mēs būtu apraudājušas vīra nāvi mājā, —: tā teica Songanzila.

— Tomēr ko tas viss līdzētu, ja nebūtu manis, Full a Fulla iebilda. — Nebūtu es viņu atdzīvinājusi, mums tagad savs vīrs būtu jāapbedī.

Viņas strīdējās un strīdējās, līdz beidzot nolēma rīkoties tā: lai katra izvāra podu gaļas, un, no kuras sievas poda Matenda ņems ēdienu vispirms, tā tad būs viņa galvenā sieva un viņai tiks medījuma lielākā daļa. Tā viņas arī izdarīja: katra paņēma pa vienādam gabalam bifeļa gaļas un izvārīja. Kad ēdiens bija gatavs, sievas atnāca pie Matendas.

Tas ilgi domāja, beidzot paņēma podu, kuru viņam sniedza Fulla Fulla, un teica:

— Lai arī tu, Ndozantu, redzēji mani sapnī, taču tu nevarētu iedot man gaļu, iekams jūs mani nebūtu atradušas. Un, kad tu, Songanzila, mani uzgāji, es tik un tā nekā nevarēju ēst, tāpēc ka biju miris. Bet Fulla Fulla atdeva man dzīvību, un tagad es varu ēst gaļu, kuru viņa man sniedz. Tātad viņas spēja ir par visām vērtīgākā.

Tā arī palika, un daudzi vēlāk runāja, ka Matenda izspriedis pareizi. Taču sievietes viņa spriedumu neatzina par taisnīgu. Pareizi būtu bijis tā, un tikai tā, viņas teica, ja Matenda būtu ņēmis gaļu no visām trim sievām un sajaucis to. Tā nu arī nav skaidrs, kā īsti būtu bijis labāk!1

bakongu, 105, 117 [36]

trīs līgavaiņi

Dzīvoja trīs draugi: Tamme, Dombeu un Kambeu. Tamme bija no tesugu cilts, Dombeu — gindo, bet Kambeu bija togojietis no Kanibonso. Un, lai gan viņi bija no dažādam ciltīm, viņu draudzībai tas nepavisam nekaitēja.

Reiz, kā tas bija, kā ne, visi trīs draugi, cits citam neko neteikuši, bildināja vienu un to pašu meiteni. Tai bija Jelle vārdā. Jelle bija tikusi meitene, arī pūrs viņai bija krietnu krietnais, tā ka jebkurš būtu priecīgs dabūt šādu sievu.

Visi trīs nu pasāka apciemot Jelli un nest tai dāvanas. Tamme allaž atstiepa meitenei pilnu grozu ar maizeskoka augļiem, Dombeu — grozu ar zemesriekstiem. Bet Kam-beu vienādiņ nesa grozu, kas bija pilns ar kauri gliemežnīcām. Laiks gāja, tomēr nevienam no draugiem nebija izdevies iegūt Jelles labvēlību.

Reiz māte teica meitenei:

— Viņi visi trīs ir lieliski jaunekļi. Katru mīļu dienu nes tev bagātīgas veltes un grib tevi precēt. Izvēlies vienu no viņiem. Jebkurš būs tev teicams vīrs.

Jelle atbildēja:

— Nevaru izlemt, kurš no viņiem labākais. Izvēlies

pati.

— Tas jādara nevis man, bet gan tev, — māte atbildēja. — Negribu, lai tu vēlāk, ja kaut kas nebūs tā, kā vajag, man pārmestu, ka esmu tev izvēlējusies sliktu vīru.

Jelle palika pie sava:

— Es tomēr nevaru izvēlēties. Izlem vien tu.

Tad māte aizgāja pie kādas gudras večas un lūdza:

— Vai nevari dot man padomu? Ir trīs jaunekļi, un ikviens no viņiem grib ņemt manu meitu par sievu. Katr.3, meiteni apciemot nākdams, dāvā tai dārgas veltes. Bet mēs nevaram izšķirties, kuru no viņiem izvēlēties. Vai tu nevarētu ieteikt, kā mums rīkoties?

— Tas nepavisam nav grūti, — vecā sacīja. — Kad līgavaiņi ieradīsies nākošo reizi, paslēp meitu un saki, ka tā nomirusi. Pēc tam piesolies atdot tiem atpakaļ viņu nestās dāvanas. Un tu tūdaļ redzēsi, ko katrs ir vērts.

— Labi, — māte teica, — es tā arī izdarīšu.

Viņa paslēpa meitu un aizsūtīja vēstnešus pie Tammes uz tesugu cilti, pie Dombeu — uz gindo un pie Kambeu — uz togojiešu cilti. «Ierodieties pie manis,» māte vēlēja meitenes tīkotājiem pavēstīt. «Mana meita nomirusi, un es gribu jums atdot to, ko esat viņai sadāvinājuši.»

Atnāca visi trīs. Tamme, nodūris galvu, sacīja:

— Nu ko tur lai dara, dod dāvanas atpakaļ. Jelle ir mirusi, bet ir vēl vai pussimts meiteņu, kuras varu bildināt. Dāvanas man noderēs viņām.

To teicis, Tamme paņēma savas dāvanas un aizgāja.

Arī Dombeu, nokāris galvu, bilda:

— Nu ko tur lai dara, dod dāvanas atpakaļ. Jelle ir mirusi, bet ir vēl vai pussimts meiteņu, kuras varu bildināt. Dāvanas man noderēs viņām.

Un arī viņš aizgāja.

Kambeu stāvēja, zemu nokāris galvu,

Nu, un ko tu? —. Jelles māte viņam jautāja.

— Kam man šīs kauri gliemežnīcas? — Kambeu atbildēja. — Jelle bija viena vienīgā. Es varētu bildināt citu meiteni, bet man bija vajadzīga tikai Jelle.

Un viņš aizgāja.

Pagāja četri mēneši. Un tad Jelles māte atkal ataicināja visus trīs jaunekļus un pavēstīja:

— Jelle nav mirusi. Jelle ir dzīva.

Viņa parādīja tiem meiteni un sacīja Dombeu un Tammem:

— Jūs mīlējāt nevis manu meitu Jelli, bet gan bagāto pūru, kuru es solīju viņai dot. Tas vien jums bija prātā.

Bet Kambeu viņa teica:

— Tev Jelle patiesi bija dārgāka par tavām gliemežnīcām. Tev es atdodu savu meitu.

Tā togojietis Kambeu dabūja Jelli par sievu.

togojiešu, 119, 298

32. PIPES PĀRVĒRŠANAS

Reiz kāds cilvēks palūdza otram, lai aizdod pīpi. Tas bija ar mieru. Cilvēks piebāza pīpi ar tabaku un aizdedzināja to. Bet, tikko viņš ievilka pirmo dūmu, pīpe pārvērtās par brīnumjauku sievieti.

— Šī sieviete pieder man, — pīpes īpašnieks paziņoja, — tāpēc ka pīpe bija mana.

— Nekādā ziņā, — otrs pretojās. — Tu pīpēji šo pīpi ik dienas, un tomēr tā ne reizi nepārvērtās par sievieti. Bet es ievilku tikai vienu vienīgu dūmu, un, kā redzi, pīpe tūdaļ pārvērtās par daiļavu. Tā ka tas ir mans nopelns.

Taču pīpes īpašnieks nepiekāpās. Viņi ilgi strīdējās un beidzot nolēma iet pie dieva, lai tas izšķirtu strīdu. Njamje, visu uzmanīgi noklausījies, sacīja:

— Sieviete pieder tam, kas iedeva pīpi.

Tāpēc, ja kāds kaut ko lūdz, noteikti vajag viņam to dot. Kas zina, varbūt no šāda pakalpojuma devējam pašam tiks liels labums.

baulu, 20, 63

Kādā zemē dzīvoja bagāts tirgotājs, vārdā Dh'anapals, un, lai ari viņš nodarbojās ar tirdzniecību, viņu daudzi- ! nāja godīguma un labās sirds dēļ. Par to ir ļaudis viņu : cienīja, ir bagātības dieve Lakšmi iemājoja viņa namā. , Bet, kad ģimenē piedzima meita, tā daiļumā un tikumā • pārspēja pašu dievi, kurai, kā zināms, piemīt trīsdesmit divas cēlas īpašības. Tāpēc meiteni dievei Lakšmi par j godu nosauca par Lakšmidevi. Bez mazās meitas Dhana- | palam bija trīs pieauguši dēli, kas palīdzēja tirdzniecībā. | Tirgotāja ģimene ilgus gadus dzīvoja saticīgi un laimīgi, bēdas nepazīdama. Tikai kopš kāda laika Dhanapalas \ sieva pēkšņi bija sākusi vājēt un bālēt, it kā viņu krimstu ļaunas skumjas.

Tirgotājs nemitējās izprašņāt sievu, kas viņu, nabadzīti, nomāc, līdz beidzot sieva atzinās, ka tai rūpes sagādājot 5 vienīgās meitas liktenis. Tikai tad, ja Lakšmidevi laimīgi apprecētos, mātes sirds pārstātu ciest.

Dhanapals, kas ļoti mīlēja sievu, apsolīja tai bez kavēšanās nokārtot meitas likteni. Un, turot vārdu, tūlīt nākošajā rītā pavēlēja dēliem doties uz ziemeļiem, austru-miem un rietumiem meklēt māsai līgavaini. Bet pats viņš šai pašā nolūkā devās projām pa ceļu, kas veda uz dienvidiem.

Tēvs un brāļi nu sāka pa malu malām meklēt līgavaini Lakšmidevi. Valodas par meitenes daiļumu skanēja visā zemē, tāpēc nebija ko žēloties, ka trūktu līgavaiņu. Nebija jaunekļa, kas nesapņotu par tādu daiļu līgavu. Daudz grūtāk bija izraudzīties to, kurš būtu pats cienīgākais no cienīgākajiem saukt Lakšmidevi par savu. Galu galā gan tēvs, gan brāļi katrs izvēlējās kādu jaunekli un vienojās par kāzu dienu. Un sagadījās tā, ka visi norunāja vienu un to pašu dienu.

Pirmais mājās pārradās pats tirgotājs. Prieka pilns viņš steidzās pavēstīt sievai, ka līgavainis ir sameklēts un laulību noslēgšanas diena jau noteikta, tāpēc mājā tūdaļ sakās gatavošanās kāzām [...]

Ap to laiku no saviem klejojumiem atgriezās ari tirgotāja dēli. Tie redzēja, ka mājā pilnā sparā rit kāzu priekšdarbi un kāzām jānotiek viņu norunātajā dienā, tāpēc nevienam no brāļiem pat prātā neienāca, ka vecākiem vēl nekas nav zināms par viņu izvēli. Tāpat kā pārējie

mājinieki cauru dienu aizņemti dažnedažādos darbos, tie nekādi nevarēja atlicināt brīvu brītiņu, lai aprunātos savā slarpā. Un neviens no viņiem nenojauta, ka noteiktajā dienā ieradīsies uzreiz četri līgavaiņi no četrām debess

pusēm.

Beidzot viss bija sagatavots: sapulcējās kaimiņi, ieradās radi un paziņas; īpašs cienasts gaidīt gaidīja līgavaini un viņa radus... Un tā nu vienā un tai pašā stundā no četrām debess pusēm tirgotāja mājai tuvojās kāzu gājieni —•; džanti. Visur bija dzirdamas mūzikas skaņas. Gājieni apstājās, un namā, savu svītu pavadīti, ienāca četri līgavaiņi.

Ko nu darīt? Apjuka kā vecāki, tā brāļi. Pirmā atguvās līgava. Viņa pavēlēja pamielot gan līgavaiņus, gan viesus, gan visus citus, kas bija ieradušies no tālienes. Lai nu ko, bet pamielot šai mājā prata, tā ka pagaidām viss ritēja gludi. Bet tuvojās brīdis, kad vajadzēja izpildīt laulību ceremoniju. Saskaņā ar paražu līgavu vajadzēja atdot līgavainim svētās uguns priekšā. Un bramini sakrāva sārtu, sāka skaitīt svētās himnas un mest ugunī rīsa graudus. Tagad nu vēl vajadzēja tikai ar svēto pavedienu sasiet līgavaiņa un līgavas pirkstus. Bet nevarēja taču Lakšmidevi kļūt par sievu četriem līgavaiņiem! Un bez tam neviens no jaunekļiem negribēja atteikties no viņam apsolītās meitenes. Tad līgava sacīja:

— Ak, cienījamie jaunekļi! Tikai vienam no jums mans tēvs var atdot mani par sievu. Bet jūs esat atnākuši četratā, un es esmu viena. Padomājiet labi un pamēģiniet izšķirt bez strīda, kuram es tikšu par sievu. Ja neviens negrib no manis atteikties, ļaujiet man pašai rast izeju un darīt tā, kā uzskatu par vissaprātīgāko.

Bet kas gan labprātīgi atteiksies no tādas skaistules? Tāpēc līgavaiņi lūdza meiteni rīkoties, kā viņa uzskata par pareizu. Un līgava jau bija visu apdomājusi un izlēmusi.

Lakšmidevi paklanījās tēvam, mātei un vecākajiem brāļiem, tad apgāja apkārt sārtam un ielēca ugunī.

Satriekts par meitenes bojā eju, viens no līgavaiņiem nodomāja: «Kā lai dzīvo pasaulē, ja zini, ka, pats negribēdams, esi kļuvis par otra cilvēka nāves cēloni. Paša dzīve tev tagad kļūs par mocību. Vienīgā izeja ir iet līgavas pēdās. Ja man nav lemts savienoties ar viņu zemes virsū, atradīšu to aizsaulē.» Un arī viņš ielēca ugunī.

Otrs līgavainis pēc Lakšmidevi nāves nolēma uzsāki mūžīgus klejojumus un veltīt visu dzīvi mirušās līgavas piemiņai.

Trešais līgavainis vienā mierā devās uz māju un apprecēja citu meiteni — kādi gan pienākumi var būt pret mirušo, ja jau tā nebija kļuvusi par viņa sievu?

Un tikai pēdējais līgavainis negribēja piekāpties likteņa priekšā un nolēma atdabūt no viņa savu līgavu, lai kādas pūles un grūtības tas viņam maksātu. Šādu labu nodomu pārpilns, jauneklis uzsāka savu meklējumu ceļu. Reiz viņš nonāca pie kāda bramina. Šis bramins jau sen gribēja apmeklēt svētās vietas, bet nekādi nevarēja sataisīties, jo nebija neviena, kam uzticēt māju. Viņš nu uzņēma jauno ceļavīru un lūdza to pārraudzīt saimniecību, kamēr pats ar sievu pārstaigās svētās vietas, apsolījis atgriezties pēc četriem mēnešiem un ieteicis jauneklim pamācīties viņa grāmatās noslēpumainos burvju vārdus — mantras.

Kādudien jauneklim gadījās ieskatīties grāmatā, kur bija rakstīts, kā dāvāt mirušajam otru piedzimšanu. Viņš nepasakāmi nopriecājās, jo cerēja atsaukt savu līgavu atpakaļ dzīvē. Kad bramīns pēc četriem mēnešiem atgriezās, jauneklis atdeva viņam mājas atslēgu un tūdaļ steidzās atpakaļ uz Lakšmidevi dzimteni. Sameklējis to vietu, kur kāzu dienā bija degušas svētā sārta ugunis, viņš sāka skaitīt maģiskos burvju vārdus. Līdzko viņš bija izteicis pēdējo vārdu, kad viņa priekšā nostājās Lakšmidevi, bet kopā ar meiteni no mirušajiem bija uzcēlies ari līgavainis, kurš viņai līdzi bija ielēcis ugunskurā.

Un atkal sākās strīds par līgavu. Šoreiz divi līgavaiņi nevarēja vienoties, kurš no abiem ir meitenes rokas cienīgs. Vai tas, kurš bija atdevis savu dzīvību par meiteni, jeb vai tas, kurš viņu atdzīvinājis? Kamēr viņi tā strīdējās, ieradās arī trešais līgavainis, kas bija klejojis pa pasauli, daudzinādams Lakšmidevi vārdu. Līgavas tīkotāju nu bija jau trīs. Paši tie, protams, atkal nespēja izšķirt strīdu. Un Lakšmidevi šoreiz nezināja, kā tai rīkoties. Tad viņi nolēma iet uz tiesu pie Gorkhas zemes radžas.

Radža, uzzinājis par notikušo, pavēlēja sapulcināt pilī visus savas zemes tiesnešus. Lakšmidevi līgavaiņi izstāstīja tiesnešiem par notikušo un lūdza taisnīgi izšķirt viņu strīdu.

Tiesneši sprieda ilgi un galu galā paziņoja līgavaiņiem:

— Ak, jaunekļi! Nav nekā nedabiska, ka jūs visi trīs līkojat iegūt par sievu tik daiļu meiteni, kāda ir Lakšmidevi, un jau daudz esat ziedojuši viņas dēļ. Ja jūs būtu riezušies pie mums agrāk, kad Lakšmidevi ieteica jums izlīgt, jums nebūtu bijis velti jācieš. Taču jūs aicināt palīgā tiesu tikai tagad, un mūsu, tiesnešu, lēmums ir šāds.

Pirmkārt. Līgavainis, kurš ielēca ugunī līgavai pakaļ un devās nāvē, varēja tīkot pēc Lakšmidevi rokas tikai savā pirmajā piedzimšanā. Turpretī otrajā piedzimšanā viņi saistīti radniecības saitēm. Tagad viņi ir dvīņi, bet likums aizliedz laulību starp brāli un māsu.

Otrkārt. Cilvēks, kurš dāvājis Lakšmidevi otru dzīvību, arī nevar kļūt par viņas vīru, jo tagad ir viņas tēvs. Un Gorkhas zemes radžas tiesneši nevar dot atļauju tādai laulībai.

Treškārt. To visu ievērojot, tiesneši nonākuši pie vienprātīga slēdziena, ka par Lakšmidevi vīru var kļūt vienīgi tas no trim tīkotājiem, kurš savu dzīvi veltīja bojā gājušās piemiņai un klejoja pa pasauli, daudzinādams viņas vārdu. Ar to viņš ir pierādījis savu uzticību likumīgajai līgavai.

Visi atzina tiesas spriedumu par taisnīgu, un brīnumskaistā Lakšmidevi beidzot tika pie vīra.1

nepāliešu, 36, 318

34. PAREĢIS, STRĒLNIEKS,

NIRĒJS UN PŪŠĻOTĀJS^1

Reiz četri draugi bija ieradušies Taksilas^2 pilsētā pie kāda gudrā. Viens iemācījās pareģot nākotni, otrs — trāpīt bultu tieši mērķī, trešais — nirt jūras dziļumā, ceturtais — uzmodināt mirušos. Visi četri atvadījās no sava skolotāja un devās atpakaļ uz māju. Pievakarē viņi nonāca pie jūras, nakti pārgulēja jūras krastā, bet otrajā rītā pareģis pavēstīja:

— Draugi, liktenis mums ir labvēlīgs. Valdnieka pilī ērglis nolaupījis brīnumdaiļu karaļmeitu un nes to šurp.

Visi četri vēl nepaguva noslēpties krūmos, kad ieraudzīja — patiesi, milzīgs ērglis laižas šurp ar meiteni nagos.

Strēlnieks uzvilka loku, un viņa trāpīgā bulta ievainoja ērgli tieši sirdī. Ērgļa nagi atlaidās, un karaļmeita iekrita jūrā. Nirējs metās ūdenī un iznesa nedzīvo augumu krastā. Nu bija pūšļotāja reize parādīt savu mākslu, un karaļmeita atdzīvojās. Un meitene bija tik daiļa, ka visi četri iemīlējās viņā no pirmā acu uzmetiena.

Bet nu četri draugi sāka strīdēties, kuram no viņiem ir vislielākās tiesības saukt meiteni par savu. Strīdas, strīdas, taču vienoties nekādi nevar. Griezās pie tiesneša. Tiesnesis nespēja izšķirt viņu strīdu un aizveda tos pie karaļa.

Karalis uzklausīja strīdniekus un tad izlēma:

— Pareģis ir cienīgs būt par karaļmeitas audzinātāju, strēlnieks aizstās tai tēvu, pūšļotājs — māti, bet nirējs lai kļūst par viņas vīru, jo viņš turēja karaļmeitu apkamptu, kad nesa to ārā no jūras dzelmes.

Vecais karalis drīz nomira, un nirējs, kas bija apprecējis karaļmeitu, mantoja troni. Viņš neaizmirsa savus trīs draugus un rūpējās par tiem visu mūžu.

kampučiešu, 67, 260 [37]

ZNOTS

Kādam vecam vīram bija meita, vārdā Sangba. Meitene bija ļoti daiļa, un daudz vīriešu nāca to bildināt. Bet, kad līgavaiņi ieradās lūgt Sangbas roku, tēvs ikvienam atbildēja, ka šis dabūšot meitu tikai tādā gadījumā, ja papriekš noķeršot un atnesīšot dzīvu briedi. Daži, to izdzir-duši, tūdaļ atteicās no līgavas, citi aizsteidzās pēc brieža, taču pat visveiklākie un prasmīgākie mednieki allaž cieta neveiksmi un aizgāja, līgavas nedabūjuši.

Bet reiz pie vecā vīra mājas atnāca divi draugi, divi jaunekļi no tāla ciemata un sacīja:

— Atnācām pie cilvēka, kuram ir meita, vārdā Sangba.

Vecais vīrs iznāca viesiem pretī un apsveica tos.

— Esmu Sangbas tēvs, == viņš teica. — Kālab esat nākuši?

Viens no jaunekļiem, kuru sauca par Njilu, atbildēja:

— Atnācu lūgt jūsu meitu sev par sievu.

Otrais jauneklis, Šefu, teica to pašu.

Tēvs viņiem atbildēja:

— Man ir tikai viena meita. Bet jūs esat atnākuši pie viņas divi. Došu viņu par sievu tam, kurš atnesīs man dzīvu briedi.

Jaunekļi aizsteidzās uz mežu meklēt briedi. Drīz viņi uzgāja pēdas, pēc tam ieraudzīja arī pašu briedi un ko kājas nes metās tam pakaļ.

Šefu, nebūdams tik veikls kā Njila, drīz vien atpalika no drauga un atlaidās koka paēnā.

«Man pietiek,» viņš teica pats sev. «Nedomāju vairs dzīties pakaļ briedim sievietes dēļ. Kālab man jānoskrie-nas un jāiedzen sevi kapā Sangbas dēļ? Pasaulē ir arī citas meitenes, tā ka pie sievas var tikt daudz vienkāršākā ceļā. Un vispār, kas tā par bildināšanu ar dzīvu briedi? Līdz šim vēl nekad man nav nācies dzirdēt tamlīdzīgas lietas. Palikšu šeit un pagaidīšu, kamēr Njila atgriezīsies.» Un viņš aizmiga.

Pamodies Šefu ieraudzīja draugu, kas stiepa uz muguras sasietu briedi un līksmi sauca:

— Paskat, kur dzīvs briedis vecajam! Es panācu un noķēru to, man, zini, pārlieku patīk Sangba!

Viņi kopā devās uz ciemu un atnesa briedi Sangbas tēvam. Tēvs lika briedi nokaut un pagatavot cienastu abiem jaunekļiem. Kad briedis bija gatavs, vecais vīrs tiem teica:

— Ņemiet gaļu, draugi! Ēdiet, lūdzami. Bet pēc tam apspriedīsim jūsu bildinājumu.

Kad izsalkums bija remdināts, tēvs sapulcināja uz padomi ciema vecākos un pavēstīja:

— Jūs zināt, ka mana vienīgā meita Sangba man ir dārgāka par dzīvību. Tagad nu pienākusi reize izvēlēties znotu, krietnu, cēlsirdīgu cilvēku. Šie jaunekļi ir atnākuši, lai izlūgtos manu meitu par sievu. Es liku tiem papriekš atnest man dzīvu briedi. Un nu viņi abi kopā atnesuši briedi, bet tikai vienu. Kālab viens no viņiem atgriezās bez brieža? Vecākie, es nododu šo lietu jums. Izlemiet, kuram no abiem jākļūst par mūsu znotu.

Ciema vecākie uzrunāja jaunekļus.

— Jūs atnācāt šurp abi kopā, — viņi teica, un abi lūdzāt Sangbu par sievu. Bet briedi noķēris tikai viens no jums. Kālab otrs atgriezās bez brieža?

Pirmais atbildēja Njila.

— Mēs aizgājām uz mežu un sākām meklēt briedi, bet, kad uzgājām to, traucāmies tam pakaļ. Šefu, mans draugs, palika iepakaļ. Taču es tik ļoti biju Sangbas skaistuma savaldzināts, ka turpināju dzīties pakaļ dzīvniekam, kamēr to noķēru. Sasēju briedi un nesu to atpakaļ. Tad satiku savu draugu. Viņš bija ļoti noguris un gaidīja mani, lai mēs varētu atgriezties kopā.

Tad ierunājās Šefu:

— Man nekad nav nācies dzirdēt, ka bildinājumam būtu vajadzīgs dzīvs briedis. Bet es ar savu draugu tomēr aizgāju to meklēt un varbūt, ja izdotos, arī noķert. Taču briedis skrēja tik ātri, ka es nomocījos kā nabags un savā prātā nodomāju: nav gan man nekādas vajadzības nodzīties līdz nāvei. Sieviešu ir daudz, un par sievu dabūt tās ir vieglāk nekā Sangbu. Apsēdos zem koka un sāku gaidīt Njilu. Drīz vien es viņu ieraudzīju stiepjam briedi uz muguras un atnācu šurp gluži vienkārši tam līdz. Es vair3 netaisos lūgt jūsu meitu par sievu.

Vecākie apspriedās un galu galā nolēma:

— Tu, Šefu, kas nedzinies pakaļ briedim, būsi mūsu znots. Njila noķēra briedi, viņš ir neatlaidīgs cilvēks. Ja viņš reiz sadomās kādu nogalināt, viņu nekas nespēs atturēt un viņš katrā ziņā savu nodomu īstenos. Viņš liksies nedzirdam ne pārmetumus, ne arī padomus. Ja mēs atdosim viņam mūsu meitu un tā kādreiz kaut ko neizdarīs vīram pa prātam, šis ņemsies sievu sist un neuzklausīs nekādu lūgšanos. Mēs negribam viņu par znotu. Ar Šefu ir citādi. Viņš spēj ieklausīties saprāta balsī. Un, ja viņš sastrīdēsies ar mūsu meitu un mēs.atnāksim tos samierināt, Šefu spēs būt saprātīgs. Lai cik lielas arī būtu viņa dusmas, viņš spēs savaldīties. Šefu ir labs un lēnprātīgs. Viņš ir mūsu znots!

buru, 105, 68 [38]

TRĪS BRĀĻI

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja bagāts cilvēks, un viņam bija trīs dēli: Suans, Ilojs un Ambo. Šis cilvēks ļoti augstu vērtēja izglītību, tāpēc viņš visus trīs dēlus sūtīja uz pilsētu mācīties. Taču dēli ar mācībām diezko vis nenopūlējās, jo tiem labāk patika vaļoties un priecīgi padzīvot. Kad atnāca brīvdienas, dēli kaunējās atgriezties

mājā pie tēva, jo viņi, redz, nekādi nevarēja lepoties, ka būtu kaut ko iemācījušies. Tāpēc viņi neposās vis uz māju, bet nolēma paklaiņot pa pasauli un pameklēt laimi.;

Tā viņi arī izdarīja. Iedami viņi satika gadu nastas saliektu vecu sievieti.

— Mazdēliņi, vai nenopirksiet šo grāmatu? —5 vecā uzrunāja dēlus.

—: Vai tad tā ir kāda sevišķa grāmata? —^ Ambo vaicāja.

— Ak, mazdēliņ, — veča atteica, — šī grāmata spēj uzmodināt mirušos. Pietiek grāmatu atvērt virs mūža miegā aizmigušā cilvēka, un tas tūdaļ pamostas.

Ambo uz vietas nopirka grāmatu, un visi trīs turpināja savu ceļu.

Drīz vien tiem pretī nāca vēl viena veca sieva. Tā pārdeva pīteni. Ilojs, kam arī gribējās iegūt kādu brīnumlietu, jautāja vecajai sievai, kas tas esot par pīteni.

— Ar šo pīteni var lidot pa gaisu, — vecā atbildēja. — Uzkāp tikai uz pīteņa, un tas vienā mirklī aiznesīs tevi, kurp vien tu vēlēsies.

Ilojs, daudz nedomājot, tūdaļ nopirka pīteni.

Tagad vienīgi Suanam nebija nevienas brīnumlietas. Taču, tikko brāļi bija pagājuši kādu gabaliņu, kad Suans zemē ieraudzīja divus akmeņus, bet — tavu brīnumu! — akmeņi te tuvojās viens otram, līdz pārvērtās vienā apaļā melnā akmenī, te atkal sadalījās divos. Suans akmeņus pacēla, nolēmis, ka tie ir brīnumakmeņi, kas spēj tāpat savienot arī citas lietas. Un, patiesi, viņš nebija kļūdījies!

Nu katram brālim bija pa brīnumlietai. Laimīgi un priecīgu prātu visi trīs turpināja ceļu. Pēkšņi viņi ieraudzīja cilvēku pulciņu, kas apraudāja kādu daiļu mirušu meiteni. Ambo paskaidroja meitenes vecākiem, ka viņš spējot mirušo atdzīvināt, ja viņam kārtīgi samaksāšot. Vecāki, protams, ar prieku piekrita. Ambo atvēra savu grāmatu virs mirušās meitenes, un tā atdzīvojās. Bet, tikko Ambo bija saņēmis savu atalgojumu, kad Ilojs izklāja zemē savu pīteni un uzsauca brāļiem, lai šie paņemot meiteni un kāpjot uz pīteņa. Brāļi tā arī izdarīja, un vienā mirklī visi četri atradās jūras krastā.

Tur viņi sadabūja kuģi un devās projām uz citu zemi. Taču pusceļā viņus pārsteidza neganta vētra. Viļņi salauza kuģi, un visi braucēji būtu nogrimuši jūras dzelmē, ja Suanam nebūtu bijuši brīnumakmeņi. Ar akmeņu pa-

līdzību viņš no salauztajiem dēļiem sameistaroja atkal kuģi, un braucēji sveiki un veseli sasniedza krastu.

Bet, līdzko tie izkāpa malā, kad brāļu starpā izcēlās strīdiņš: kuram no viņiem piederēs meitene.

Ambo sacīja:

— Meitene ir mana, jo es to atdzīvināju.

Ilojs iebilda:

1— Ja manis nebūtu, meitene tagad nebūtu kopā ar mums.

Bet Suans teica:"

— Un, ja nebūtu manis, jūs visi jau būtu pagalam, un meitene netiktu nevienam.

Tā kā brāļi nekādi nevarēja vienoties, visi trīs nolēma doties uz karaļa tiesu. Karalis nosprieda: meitene jāsadala trīs daļās un katram brālim jāiedod viena daļa. Spriedums tika izpildīts, katrs dabūja savu daļu. Ilojs un Ambo ar tādu iznākumu nepavisam nebija apmierināti —viņiem šīs daļas nebija vajadzīgas, tāpēc viņi tās aizsvieda. Bet Suans sameklēja aizsviestās daļas un ar akmeņu palīdzību savienoja tās ar savējo. Meitene atkal atdzīvojās, un Suans ar viņu nu dzīvoja laimīgi. Tā galu galā visveiksmīgākais no viņiem izrādījās Suans.

pangasinanu, 121, 118 [39]

MEITENE NSIA

Kādreiz dzīvoja trīs draugi, trīs jaunekļi no Bontukas. Ikviens no viņiem bija saņēmis mantojumā no senčiem kādu brīnumlietu. Vienam bija spogulis, kurā varēja ieraudzīt jebkuru cilvēku un jebkuru vietu, kādu vien grib. Otram bija no brīnumainām spalvām darināts vēdeklis. Ja vēdekli pavēdināja, tas acumirklī aiznesa cilvēku, kur vien šis vēlējās. Bet trešajam bija no govs astes darināta brīnumpātaga. Ja pātagu trīs reizes paplīkšķināja virs miruša cilvēka, tas tūdaļ atdzīvojās.

Visi trīs jaunekļi bija iemīlējuši virsaiša meitu — daiļo Nsiu. Visi trīs to bildināja, un ikvienam no viņiem meitene atbildēja:

^ Nē, es neņemšu tevi par vīru. Lai arī tu pēc skata esi vīrietis, pagaidām tas tikai tā šķiet. Vēl tu neesi paveicis nekā sevišķa, vēl nekādi neesi izcēlies. Turklāt jūs esat trīs, un es nezinu, kurš no jums mani mīl stiprāk'. Kad būsiet pierādījuši savu mīlestību, es izvēlēšos sev vīru.

Tad visi trīs draugi atstāja Bontuku un devās uz piekrasti, lai sameklētu tur darbu un arī pārbaudītu, ko katrs spēj. Viņi visu garo ceļu nogāja kopā, visi kopā sasniedza piekrasti un apmetās vienā mājā.

Ik vakaru, kad dienas darbi bija galā, viens no jaunekļiem paņēma savu brīnumaino spoguli, lai paskatītos, kas notiek dzimtajā Bontukas ciemā, lai redzētu iemīļoto Nsiu. Un visu, ko viņš redzēja, tas pastāstīja saviem draugiem.

Reiz, pavēries spogulī, jauneklis ieraudzīja, ka Nsia nomirusi. Viņa gulēja vaļējā lievenī tēva mājā, un ļaudis to apraudāja.

— Ak, brāļi, — viņš uzsauca draugiem, — mūsu Nsia mirusi! Viņa noguldīta virsaiša mājas lievenī, un visi lej gaužas asaras, viņu apraudot. Mums tūdaļ jādodas atpakaļ uz Bontuku, lai mēs varētu sērot līdz ar citiem un piedalīties apbedīšanā.

Un viņš sāka raudāt, un viņa draugi dalījās ar viņu bēdās.

Visi trīs posās ceļā, bet te otrais jauneklis ierunājās:'

— Mēs nokļūsim Bontukā pārāk vēlu. Nsiu apglabās bez mums. Ja vēlaties vēlreiz ielūkoties viņas sejā, pieķerieties labi cieši pie mana apmetņa un nelaidiet to vaļā.

Draugi tā arī izdarīja, viņš pavēdināja virs galvas brīnumaino vēdekli — un tai pašā mirklī visi trīs atradās Bontukas ciemā līdzās savai iemīļotajai.

Te nu trešais jauneklis izvilka govs astes pātagu, trīs reizes paplīkšķināja to virs nomirušās meitenes, atkārtodams: «Nsia, mosties!» — un meitene piecēlās.

— Mēs pārbaudījām sevi un pierādījām savu mīlestību, — viņi sacīja. — Nsia, tev jāizlemj, kurš no mums darījis tavā labā vairāk par pārējiem un kura mīlestību tu uzskati par visstiprāko, tas tad arī varēs saukt tevi par savu.

Taču ne Nsia, ne Bontukas ciema ļaudis nevarēja to izlemt. Bet jūs?1

ašantu, 105, 49

STRĪDI par TOr kurs pārāks

38. [LAHARS UN ASNANAJ

Nemirstīgo dzīve bija trūcīga un nabadzīga. Anunaki^1 pārtika no zāles un saknēm un nezināja, kas ir maize;; viņi dzēra grāvju ūdeni, un viņiem nebija ne jausmas ne par pienu, nedz arī par vīnu; viņi neprata aust un apsedzās ar lapu vītnēm un niedru pīteņiem. Un tad dievi sadomāja uzlabot dzīvi zemes virsū, padarīt to pārticīgāku un daudzveidīgāku. Septiņi vislielākie dievi, kas lemj esamības likteņus, un piecdesmit dievi un dievietes padomam sapulcējās radīšanas zālē Duku^2 un izveidoja no māliem dievišķīgo jaunekli Laharu, lēnīgo ganu, un viņa māsu, uzcītīgo un gādīgo labības dievieti Ašnanu.

Lahars atdzina no debesīm zemes virsū aitu un kazu pulkus un sāka lopiņus ganīt zemes diska bezgalīgajās brīvajās pļavās. Ašnanai viedīgais Enki^3 pagatavoja kapli, un viņa dzina laukos pirmās vagas, kur iekaisīja miežu un plēkšņu kviešu graudus. Drīz parādījās asni, un pēc tam iešalcās pirmās sprogainās vārpas. Iepriecinātie dievi uzcēla Ašnanai lielu namu, kur glabāt kapļus, bet pēc tam Enki uztaisīja pirmo arklu un iejūdza arklā ēzeļu pāri. Ašnana saberza graudus uz plakana akmens un izcepa pirmo maizi. Viņa izspieda sulu no sēžama sēklām, no vīģu palmas augļiem un no vīnogām un pagatavoja dieviem triju veidu reibinošus dzērienus.

Pa to laiku Lahars ierīkoja aplokus aitām un kazām, pieslauca pilnus spaiņus piena un cirpa biezo aitu vilnu [...]

Papriekš jauneklis Lahars ar māsu Ašnanu dzīvoja saticīgi, bet tad viņi sāka viens otru skaust un strīdēties, jo katrs uzskatīja sevi par pārāko. Lahars sacīja: «Ja nebūtu manis, lielajiem dieviem un anunakiem nebūtu ne garšīgā piena, nedz siltā apģērba un viņi nīkuļotu badā un aukstumā.» Ašnana iebilda: «Ko iesāktu dievi un anunaki bez maizes un vīna?»

Un sapulcējās lielo dievu padome, uzklausīja brāli un māsu un nolēma: «Tikai ar maizi iespējams pilnīgi remdēt izsalkumu, jo tā stiprina miesu, bet vīns priecē sirdi. Maize un vīns dzīvē ir svarīgāki par pienu un vilnu. Ašnanai, kas paēdina dievus un dievietes, pieder pirmā

vieta, bet viņas brālis Lahars nedrīkst būt tai līdztiesīgs, viņam ir tā jācienī un jāatzīst par vecāko.»

šumeru, 70, 31

39. KALĒJS UN NAMDARIS

Kad valdniekam Aleksandram cēla pili, viņš kalēju cildināja vienādiņ vairāk nekā namdari.

Un namdaris un zemkopis apskauda kalēju: namdaris teica, ka viņš taču darinot mājokļus, bet otrs — ka gādājot barību.

To izdzirdis, valdnieks, pats būdams gudrs, saaicināja vēl arī citus gudros, lai izlemtu, kuram no strīdniekiem dodama priekšroka. Un atbilde bija šāda: «Ir gan teikts, ka Adams pirmais apstrādāja zemi, taču kalēja amats ir vecāks, tālab ka kalējs darina rīkus gan sev, gan namdarim, gan zemkopim. Tāpēc pirmajam gods pienākas kalējam, bet zemkopim ir vajadzīgi abi.» Un pārliecināja namdari un zemkopi aizmirst skaudību.

armēņu, 57, 98 [40]

PAGĀTNE UN NĀKOTNE

Divi cilvēki gāja pa ceļu un satika palmu vīna iznēsātāju.

— Vai tu nevarētu ieliet mums kādu lasi vīna? — viņi palūdza. — Mums briesmīgi slāpst.

Vīna iznēsātājs atbildēja:

— Es iedošu jums palmu vīnu, tikai papriekš pasakiet man savus vārdus.

— Mani sauc No-Kurienes-Nākam, — pirmais atbildēja.

—Mani sauc Kurp-Mēs-Ejam, — otrs teica.

— Tev gan, No-Kurienes-Nākam, ir varen skaists vārds, — palmu vīna iznēsātājs nopriecājās. — Pacienāšu tevi ar vīnu. Turpretī tavs vārds, Kurp-Mēs-Ejam, nav nekāds labais. Acīmredzot esi slikts cilvēks. Un tu palmu vīnu nedabūsi.

Viņi sāka strīdēties. Un galu galā nolēma sameklēt cilvēku, kas izšķirtu viņu strīdu. Atrada arī un izstāstīja tam, kas par lietu. Tiesnesis uzklausīja viņus un sacīja:

— Vīna iznēsātājam nav taisnība. Kurp-Mēs-Ejam ir viens labs vārds, tāpēc ka mēs nevaram paņemt nekā no; turienes, no kurienes nākam. Bet jauno atrodam tikai tur£ kurp mēs ejam.

Vīna tirgotājs piekrita:’

1— Jā, patiesi tā ir.

Un iedeva Kurp-Mēs-Ejam palmu vīnu.

mbaku, 22, 33

41. ĻAUNS CILVĒKS NEVĒL LABA PAT SEV

Reiz satikās trīs ceļa gājēji un sāka cits citu izjautāt’, kurp katrs iedams un kālab atstājis mājas.

Viens pastāstīja, ka nodomājis pamest savu pusi tāpēc, ka viņu dzimtā esot ļoti daudz pārāk glītu jaunekļu un viņš nevarot mierīgi noraudzīties uz viņu skaisto apģērbu, gredzeniem, čalmām, kurpēm. Otrs teica, ka viņš atstājis mājas šāda paša iemesla dēļ.

Trešais sacīja:

— Stāstot par savām bēdām, jūs uzminējāt manējās. Mēs visi trīs esam atstājuši mājas viena un tā paša iemesla pēc.

Kad bija noskaidrojies, ka stāvoklis visiem vienāds, viņi gāja tālāk kopā. Iedami tie atrada naudas maku. Ceļa gājēji nolēma: «Ņemsim un sadalīsim maka saturu un atgriezīsimies mājā.» Taču neviens negribēja, lai abi pārējie dabūtu savu tiesu. Viņi nekādi nevarēja sadalīt naudu, bet nespēja arī pamest maku un aiziet. Tā nu viņi sēdēja dienu un nakti ne gulējuši, ne ēduši, ne redzēdami, kas apkārt notiek.

Negaidot tai vietā ieradās zemes padišahs ar saviem emīriem un vezīriem. Ieraudzījis sēdētājus, padišahs vaicāja, kas šie tādi esot un ko šeit darot. Tie izstāstīja pa-dišaham visu: kā atnākuši šurp, kā atraduši naudas maku un tagad sēžot, kamēr kāds nāks un izšķirs viņu strīdu.

—^ Lai katrs man atklāj, cik liels ir viņa ļaunums; kad būšu visu uzzinājis, es izšķiršu, — padišahs sacīja.

Viens no sēdošajiem iesāka:

— Es vēlētos, lai neviens negūtu no manis prieku, lai es nekad nevienam neizdarītu nekā laba.

— Tu jau esi pavisam labs cilvēks, — otrais turpināja, —г vai tas nu ir kāds ļaunums. Es gan esmu

ļoti ļauns! ja redzu kādu darām otram labu, nevaru vien beigt bēdāties un uztraukties.

Trešais teica:

— Jūs abi esat cēlsirdīgi cilvēki, lai gan jūsu sirdīs mīt arī dusmas. Bet es esmu tik ļauns, ka to vien domāju, kaut man neviens nekad nedarītu nekā laba, kaut labestība un žēlsirdība uz visiem laikiem izzustu no zemes virsas!

Padišahs, izdzirdis šos vārdus, nevarēja vien nobrīnīties un iegrima domās. Viņš domāja ilgi un galu galā pavēlēja pirmo cilvēku padzīt no valsts un atņemt tam visu mantību, — ja jau šis nedara citiem labu, tad arī viņa labā nekas nav jādara.

Otro padišahs pavēlēja nogalināt, tālab ka tas ļoti cieš, ja kāds dara otram labu. Tad jau labāk to nogalināt nekā lemt ciešanām.

Trešo viņš pavēlēja sakalt važās un pamest karsta saulē, lai tas mokās izlaistu garu.

Visi trīs par savu ļaunumu saņēma pēc nopelniem!

Padišaha pavēle tika nekavējoties izpildīta.

afgāņu, 21, 248

42. MULADEVAS^1 TIESA

Zemes virsū ir tāda vieta, kur sadedzina mirušos, un šo vietu sauc par Bhutavasu^2, Un tur dzīvoja divi bhu-tas — Karaļa un Utala. Viena sievai bija Dhumaprabha, otra sievai — Meghaprabha vārdā. Abi bhutas vienādiņ strīdējās, kuram ir skaistākā sieva. Reiz viņi, kopā ar sievām pastaigādamies, ieraudzīja cilvēku, ko sauca par Muladevu, saķēra to pie rokas un vaicāja:

— Kura no šīm divām sievietēm ir daiļāka? Ja nepateiksi taisnību, mēs tevi nogalināsim.

Bet abi sievišķi bija pretīgas raganas, nejaukas un vecas. Ja teiksi vīriem taisnību, ņems un saplosīs tevi. Ko lai atbild? Un Muladeva teica:

— Ikvienam zemes virsū daiļa ir tikai viņa iemīļotā un neviena cita.

Kad viltnieku karalis tā bija pateicis, viņu tūdaļ atlaida.

indiešu, 66, 223

9?

4 — 1501

Uz ielas mošejas priekšā sēdēja divi mullas. Garām jāja kāds cilvēks unf ieraudzījis sēdētājus, sveicināja tos. Abi mullas atņēma sveicienu.

Kad jātnieks bija kādus soļus pajājis, abi draugi sāka strīdēties.

— Kālab tu atņēmi viņa sveicienu? Viņš taču sveicināja mani! — viens teica otram.

—= Nekā nebija, viņš sveicināja mani, — otrais pretojās.

Mullas nevarēja beigt strīdēties un galu galā nolēma pavaicāt jātniekam, kam bijis domāts viņa sveiciens, bet tas bija jau tālu. Strīdnieki metās pakaļ. Ātrajā skrējienā aizelsušies, tie apturēja jātnieku ceļa vidū un, tik-tikko elpu vilkdami, vienā balsī jautāja:

— Sakiet mums, kuru jūs sveicinājāt?

«Ir nu gan muļķi,» jātnieks pie sevis nosmējās, bet balsī teica:

— Kurš no jums ir muļķis, to arī sveicināju.

Tad viens no mullām pasteidzās:'

—-i Es esmu muļķis.

— Ja nu kāds ir muļķis, tad tas esmu es! Nepavisam neesmu tāds kā šis, — otrs mulla lielījās.

Jātnieks, ar pūlēm valdīdams smieklus, sacīja?

— Nu tad pastāstiet man par savu muļķību, tikai pēc kārtas, papriekš viens, pēc tam otrs.

Un tad pirmais mulla sāka stāstīt:

— Kādreiz es strādāju skolā par skolotāju. Reiz bērni, ielūkojušies lielā māla podā, ieraudzīja ūdenī savu atspulgu. Pieskrējuši pie manis, tie sauca: «Paskatiet, skolotāja kungs, sveši zēni ielīduši podā un sagandējuši ūdeni.» Es sadusmojos un piedraudēju: «Tūlīt sadošu viņiem. Iešu un nopēršu viņus, bet jūs palieciet šeit un uzraugiet —■ tikko kāds izbāzīs galvu no poda, ņemiet un labi to nosloksnējiet.» Es piegāju pie poda, palūkojos — no augšas nekas nav redzams. Ūdens bija maz, es iebāzu galvu podā, skatos, skatos — nav neviena. Bet, līdzko pacēlu galvu, bērni tūdaļ bruka man virsū un ņēmās zvetēt, laizdami darbā visu, kas gadījās pie rokas. Un tagad nu es visu laiku domāju: «Esmu gan muļķis, vai tad nevarēju pateikt bērniem: «Es taču esmu jūsu skolotājs!».»

Kad šis bija beidzis savu stāstu, otrs mulla iesāka savējo:

— Reiz es sasirgu. Atnāca ārsts, apskatīja mani un teica: «Jūs nedrīkstat ēst ne gaļu, ne olas, mēģiniet atturēties. Četrdesmit dienas ēdiet tikai vieglu barību.» Trīsdesmit deviņas dienas es stingri ievēroju ārsta norādījumus, atturējos, cietu. Četrdesmitajā dienā mājinieki novārīja rītišķim olas un pierunāja arī mani kādu noēst. Es ļāvos pierunāties, nolobīju oliņu, bet, tikko ieliku to mutē, kad pie mums ieradās ārsts. Nobīlī es iestūmu olu aiz vaiga un sēžu ne dzīvs, ne miris. «Kālab jums vaigs pietūcis?» ārsts jautā. Es pārbijos un nodomāju? «Ja nu ārsts pēkšņi uzzina, ka esmu pārkāpis atturības solījumu, kas tas būs par kaunu!» — «Man sāp zobs, tālab arī vaigs pietūcis,» es viņam atbildēju. «Ai, ai, ai! Tad nu gan ir slikti!» ārsts sacīja, izņēma asu nazi un, nemaz neieskatījies mutē, pārgrieza man smaganas tā, ka asinis vien izšļācās. Un tagad, kad to atminos, nevaru beigt sevi rāt: «Gatavais muļķis! Kālab toreiz nepateicu ārstam, ka man ola aiz vaiga!»

Noklausījies abu mullu stāstus, jātnieks noteica:

— Izrādās, jūs abi —- kā viens, tā otrs —r patiesi esat muļķi!

Uzšāva zirgam ar pletni un aizjāja.1

uzbeku, 29, 53 [41]

KURS CIEŠĀK GUĻ

Ne tālu un arī ne tuvu kādā ciemā dzīvoja divi izdaudzināti sliņķi. Valodas par viņu slinkumu klīda pa visu novadu. Katrs no sliņķiem uzskatīja sevi par slinkāko. Reiz abi sastrīdējās, kurš no viņiem ciešāk guļot. Tie strīdējās, strīdējās un galu galā nolēma sacensties, kurš spēs ciešāk nogulēt. Par tiesnesi viņi uzaicināja ciema vecāko.

Pirmais sliņķis aizgāja uz māju un sāka gatavoties miegam. Lai nenosaltu, viņš iekūra uguni, nolikās tai līdzās un tūdaļ pat aizmiga kā nosists. Bet uguns dzirksteles iekrita sausajā salmu jumtā. Jumts aizdegās, no jumta aizdegās mājas sienas. Taču sliņķis gulēja, kā gulējis, nekā nejuzdams. Liesmu mēles jau laizīja tam papēžus, jau sāka kūpēt apģērbs, bet šis tikai guļ. Tad ciema ļaudis uztraucās, ka sliņķis, tā gulēdams, sadegs, izvilka aizmigušo no liesmām un sāka valstīt pa zemi, lai apdzēstu gruzdošo apģērbu.

— Mosties, mosties! — viņi, to purinādami, sauca*

Galu galā sliņķis pamodās un samiegojies nomurmināja:

— Ļaujiet man mazliet pasnaust! Neesmu vēl izgulējies.

Otrā dienā bija kārta otram sliņķim gulēt. Viņš nolikās uz ceļa savas mājas priekšā. Šim guļot, sabiezēja mākoņi, sāka gāzt lietus un ceļš pārvērtās par vētrainu upi. Ūdens pacēla sliņķi un aiznesa uz jūru. Bet tas pat nepamodās. Jūrā sliņķi pamanīja un norija liela zivs. Ciema zvejnieki zivi noķēra, atnesa smago guvumu uz ciemu un uzšķērda. Zivs vēderā mierīgi gulēja sliņķis. Ļaudis izvilka to ārā un ņēmās purināt:

— Mosties, mosties!

Sliņķis sāka staipīties un samiegojies žēli īdēja?

— Tikko biju paguvis iesnausties! Kālab jūs modināt mani?

Ļaudis domāja un domāja, taču nekādi nevarēja izlemt, kurš ciešāk gulējis. Bet ko teiksiet jūs?

vāju, 105, 88 [42]

VEIKLĪBAS PĀRBAUDE

Te jums būs stāsts par veiklības pārbaudi. Klausieties!

Kādam virsaitim bija trīs dēli, visi trīs stalti jaunekļi un izslavēti jātnieki, cits par citu labāks. Virsaitis bija nolēmis sadalīt dēliem savu mantu. Bet kuram dot lielāko daļu? Virsaitis saaicināja kopā padomniekus un sacīja:

— Esmu uzaicinājis jūs būt par tiesnešiem. Lai mani dēli parāda jums veiklību jāšanas mākā. Viņi apseglos kumeļus un sastapsies pie lielā baobaba, kas aug aiz ciema. Bet jūs vērojiet, un, kuru atzīsiet par pašu veiklāko, tas saņems lielāko daļu no manas mantas.

Trīs jaunekļi apsegloja savus zirgus un atjāja noteiktajā vietā.

Pirmais sāka vecākais. Viņš palaida zirgu lēkšos bao-baba virzienā un, zirgam auļojot, meta kokā šķēpu. Šķēps izdrāzās baobabam cauri, bet tūdaļ pēc šķēpa izcirstajā robā ielēca jauneklis.

Padomnieki un virsaitis atzinīgi sāka plaukšķināt. Jauneklis paklanījās viņiem un aizjāja.

Pienāca otrā dēla kārta. Tas, aizjājis pie koka, savilka labi cieši pavadu un pārlēca baobabam pāri, neaizskāris ne zariņu. Un arī viņa veiklība tika atalgota ar aplausiem. Jauneklis paklanīdamies visiem pateicās un aizjāja.

Ko varēja izdarīt jaunākais dēls, lai pārspētu vecākos brāļus? Viņš apsēdās zirgā labi stingri, aizdrāzās pie bao-baba un ar varenu rāvienu izcēla koku ar visām saknēm no zemes, pēc tam, vicinādams baobabu, atgriezās pie tēva un viņa padomniekiem. Aplausu sveikts, jauneklis nolika izrauto koku padomnieku priekšā, paklanījās tiem un aizjāja.

Un padomnieki nekādi nevarēja izlemt, kurš no brāļiem veiklībā pārspējis pārējos. Es jautāju jums, kurš no viņiem ir pārākais?

hausu, 105, 54

PAR BLĒDĪBĀM UN VILTU STRĪDOS [43]

PATIESIS UN MELSIS^1

Stāsta, ka reiz dzīvojuši divi brāļi. Vecāko sauca par Patiesi, bet jaunāko brāli — par Melsi.

Patiesis bija daiļu augumu, un līdzīga viņam nebija visā zemē. Melsis viņu apskauda un savā prātā nolēma to pazudināt. Viņš sadabūja skaistu dunci krāšņā makstī, paņēma līdz desmit maizes, ceļa spieķi, sandaļu pāri, bur-djuku un zobenu un aizgāja pie Patieša mantības glabātāja.

Un viņš tam teica:

Ņem sev šīs desmit maizes, ceļa spieķi, sandaļu pāri, burdjuku un zobenu, bet manu dunci paglabā, kamēr es atgriezīšos no pilsētas.

Pagāja daudz dienu, un Patieša mantības glabātājs nodomāja, ka būtu jāuzspodrina Melša atstātais duncis. Viņš apsēdās dīķmalā un sāka spodrināt. Bet te duncis izslīdēja viņam no rokām un iekrita dīķī. Lai cik cītīgi to arī meklēja, atrast neizdevās. Kad Melsis padzirdēja, ka Patiesa mantības glabātājs pazaudējis dunci, viņš atnāca pie šā un pieprasīja:

— Kur ir mans duncis? Atdod man to!

Un mantības glabātājs viņam atbildēja:

— Man dunča nav, esmu to nozaudējis. Bet, palūk, te ii Patieša dunči, tie ir tavi. Ņem sev, kādu vien vēlies.

Tad Melsis viņam sacīja:

— Vai maz ir otrs tāds duncis, kāds bija manējais? Tā asmens bija kā Ela kalns, rokturis — kā Koptosas koka stumbrs, maksts — kā dievu kapenes, bet maksts apsējs — kā visi ganāmpulki Karas^2 ganībās.

Un tad mantības glabātājs viņam jautāja:

— Vai gan var būt tik liels duncis, kā tu saki?

Taču Melsis viņu sagrāba un aizvilka uz turieni, kur atradās Patiesis. Un viņš atveda Patiesi uz Eneadas^3 tiesu un stāstīja:

— Es uzticēju Patiesim savu dunci. Viņš to nozaudēja. Bet duncis bija neparasts! Tā asmens bija kā Ela kalns, rokturis — kā Koptosas koka stumbrs, maksts — kā dievu kapenes, bet maksts apsējs — kā visi ganāmpulki Karas ganības. Patiesis nespēj man to atlīdzināt!

Un vēl Melsis teica Eneadas dieviem:

— Lai grābj šo Patiesi ciet un izdur tam abas acis. Un lai viņš ir manas mājas vārtu sargs.4

Un Eneadas dievi izdarīja visu, kā Melsis bija teicis.

[Seko stāstījums par Patieša likstām, glābjoties no nāves, par viņa precībām un dēla piedzimšanu. Dēls uzzina no tēva, kālab viņš kļuvis akls.]

Tad zēns posās ceļā, lai atriebtu savu tēvu. Viņš sadabūja lielisku vērsi, paņēma desmit maizes, ceļa spieķi, sandaļu pāri, burdjuku un zobenu, aizgāja pie Melša gana un sacīja tam:

— Ņem sev šīs desmit maizes, ceļa spieķi, sandaļu pāri, burdjuku un zobenu un uzraugi manu vērsi, kamēr es atgriezīšos no pilsētas.

Gāja diena pēc dienas. Melša gans ganīja vērsi vairākus mēnešus. Kādu dienu Melsis iznāca uz lauka, lai palūkotos uz savu ganāmpulku, ieraudzīja lielisko vērsi un sacīja savam ganam:

— Dod šurp šo vērsi! Gribu to nokaut un apēst!

Gans viņam atbildēja?

— Tas nav mans vērsis. Nedrīkstu tev to atdot.

Tad Melsis viņam teica:

— Paskat, kur mani vērši, un visi tie ir tavā ziņā. Vari

jebkuru no tiem atdot tā vērša saimniekam!

Kad zēna ausīs nonāca ziņa, ka Melsis paņēmis viņa vērsi, viņš ieradās pie Melša gana un jautāja tam:

— Kur ir mans vērsis? Neredzu to tavu vēršu pulkā.

Gans viņam atbildēja:

— Šeit ir visi Melša vērši, un visi viņi ir tavi. Ņem, kādu vien vēlies.

Tad zēns viņam teica:

— Vai maz ir otrs tāds vērsis, kāds bija manējais. Kad viņš stāv Amona Salā^5, viņa aste iesniedzas Papirusa Audzē; viens viņa rags atduras Rietumu, otrs — Austrumu kalnā^6, viņa guļasvieta ir Lielā upe^7, un katru mīļu dienu no viņa dzimst sešdesmit teļu.

Gans viņam atbildēja:

1— Vai gan var būt tik liels vērsis, kā tu saki?

Bet zēns viņu sagrāba un aizvilka uz turieni, kur atradās Melsis. Un viņš atveda Melsi uz Eneadas tiesu.

Eneadas dievi uzklausīja viņu un teica:

— Tu nerunā taisnību. Mēs nekad neesam redzējuši tik lielu vērsi!

Tad zēns teica Eneadas dieviem:

— Bet vai tad ir tik liels nazis, kā jūs kādreiz sacījāt? Jūs teicāt, ka tā asmens ir kā Ela kalns, rokturis — kā Koptosas koka stumbrs, maksts — kā dievu kapenes, bet maksts apsējs — kā visi ganāmpulki Karas ganībās!

Un vēl viņš teica Eneadas dieviem:

— Izšķiriet Patieša un Melša strīdu. Esmu Patieša dēls un atnācu atriebt tēvu.

Tad Melsis, zvērēdams pie faraona —* lai viņam ilgs mūžs, veselība un varenība —;, sacīja:

— Zvēru pie mūžīgā Amona^8 un valdnieka dzīvības, tas nav tiesa! Un, ja Patiesi atradīs dzīvu, lai man izdur abas acis un lai es kļūstu par viņa nama vārtu sargu!

Un zēns arī zvērēja pie faraona — lai viņam ilgs mūžs, veselība un varenība — un sacīja:

— Zvēru pie mūžīgā Amona un valdnieka dzīvības — tas ir tiesa! Un, ja manu tēvu atradīs dzīvu, lai Melsis saņem bargu sodu! Lai viņš saņem simt vienkāršo sitienu un piecas plēstas brūces. Bet pēc tam lai viņam izdur abas

acis un lai viņš kļūst par Patiesa nama vārtu sargu. Un lai viņš kalpo tam mūžam!

Tā zēns atrieba savu tēvu, un tā tika izšķirts strīds starp Melsi un Patiesi.

senēģiptiešu, 77, 68

47. [KA MEŽA SAUC, ТА ATSKANI

Kādā pilsētā dzīvoja tirgotājs, vārdā Naduka. Izšķiedis visu savu mantu, viņš nolēma doties uz citu zemi. Bet mājā viņam bija no senčiem mantoti svari, kas bija darināti no tūkstoš palam* dzelzs. Un, atdevis svarus glabāšanā tirgotāju priekšniekam Lakšmanam, viņš aizceļoja. Pēc sirds patikas ilgi izklejojies pa citām zemēm, viņš atkal atgriezās savā pilsētā un aizgāja pie tirgotāju priekšnieka:

— Ak, Lakšmana! Atdod man svarus, kurus nodevu tev glabāšanā.

Lakšmana viņam atbildēja:

;— Ak, Naduka! Peles tavus svarus sagrauzušas.

To izdzirdis, Naduka teica:

— Tu, Lakšmana, protams, neesi vainīgs, ka svarus peles apēdušas.1 Tāds jau ir dzīves riņķojums. Nekas šeit nav mūžīgs. Bet es tagad gribu doties uz upi un izdarīt mazgāšanās ceremoniju. Sūti man līdz savu dēlu Dhana-devu, lai viņš nestu mazgāšanās ceremonijai nepieciešamos piederumus.

Noraizējies par savu blēdību, Lakšmana teica dēlam Dhanadevam:

— Bērns! Šis Naduka ies uz upi. Ej kopā ar viņu un paņem līdz mazgāšanās ceremonijai nepieciešamos piederumus.

Un tā nu iepriecinātais Lakšmanas dēls, paķēris līdz visu nepieciešamo, kopā ar Naduku devās uz upi. Bet Naduka, apmazgājies upē, iesprostoja Lakšmanas dēlu Dhanadevu kalnu alā, tās ieejai priekšā aizvēla milzīgu akmeni un atgriezās Lakšmanas mājā. Lakšmana viņam prasīja:

— Ak, Naduka! Saki, kur palicis mans dēls Dhanadeva, kas aizgāja kopā ar tevi?

Naduka atbildēja:

— Ak', Lakšmana! Upmalā to sakampa vanags un aiznesa pa gaisu gaisiem.

Lakšmana iesaucās:

Nu gan tu melo, Naduka! Kā vanags varēja aiznest Dlianadevu, kas taču ir prāva auguma?

Naduka savukārt atbildēja:

— Ak, Lakšmana! Vai patiesi peles sagrauzušas no; dzelzs darinātus svarus? Atdod man svarus, ja tev vajadzīgs dēls.

Tā strīdēdamies abi bija nonākuši līdz pils vārtiem. Te Lakšmana skaļā balsī sāka skaitīt:

— Ak vai! Kāda netaisnība, kāda netaisnība notiek! Šis Naduka man nolaupīja dēlu Dhanadevul

Un tiesneši pavēlēja Nadukam:

— Ei, tu, atdod Lakšmanam dēlu!

Naduka atteica:

— Ko lai iesāku? Manu acu priekšā vanags upmalā zēnu sakampa un aiznesa.

— Ak, Naduka! Nu gan tu runā nepatiesību! Kā vanags var aiznest piecpadsmitgadīgu zēnu? — tiesneši nevarēja nobrīnīties.

Un tad Naduka smiedamies sacīja?

— Uzklausiet manus vārdus. Ja sīka pelīte var sagrauzt dzelzs svarus, tad vanags aiznesīs pat ziloni, ne tikai zēnu.

Tiesneši jautāja?

— Kā tas var būt?

Un Naduka pastāstīja viņiem par notikumu ar svariem. To noklausījušies un nosmējušies, tiesneši atdeva vienam svarus, bet otram ■— dēlu.

indiešu, 62, 126 [44]

LAJI NEVEIKSMĪGAIS NEDARBS

Laji pastāvīgi slaistījās gar svešiem stropiem un zaga medu. Reiz klaiņodams viņš ieraudzīja medus pilnus stropus. Turpat bija arī saimnieks. t— Labas dienas, —= Laji iesāka. =-» Kā sokas?

— Kas tev, Laji, vajadzīgs? — cilvēks atbildēja, r— Mani sūta tava māte. r— Ko tad viņa tev lika pateikt?— Viņa vēlēja, lai tu iedodot man podu medus, jo es

palīdzēju viņai darbā.

— Vai patiesi? — cilvēks jautāja.

— Tiesa kas tiesa, — Laji atbildēja. — Ja tev šķiet, ka meloju, pagaidi, kamēr atnāks tava māte. Bet, kad viņa atnaks, es pasūdzēšu, ka tu mani nosauci par meli. Tavai mātei gan tas nepavisam nebūs pa prātam.

Cilvēks iedeva viņam podu, pilnu ar medu, un Laji aizgāja savu ceļu [...]

Viņš gāja, gāja, līdz nonāca pie mājas, kur bija daudz govju.1 Mājas saimnieks arī bija zaglis.

s— Vai drīkst ienākt? — Laji vaicāja.

Nāc vien, — no mājas atsaucās.

Laji iegāja un nolika savu podu tuvāk govīm. Saimnieks, to redzēdams, noteica pie sevis: «Pagaidi, palūkosim, kurš no mums viltīgāks.» Kad Laji aizmiga, viņš paņēma podu un paslēpa.

Laji, agri no rīta pamodies, vaicāja:

— Kur palicis mans pods?

— Kāds pods?

— Es biju nolicis līdzās govīm podu, pilnu ar medu.

— Nu kas tad liek medus podu govīm līdzās? Es gan nekā neesmu redzējis.

— Biju noguris no ceļa, —■ Laji stāstīja.

— Vai tik noguris, ka nejaudāji man pat vārdu bilst par podu?

— Nerunā gari un meklē rokā medus podul

Bet saimnieks palika pie sava:

— Nebija tev nekāda poda. Tu gluži vienkārši gribi mani apmānīt...

Beidzot Laji teica:

— Nē, tā es to neatstāšu. Lai šo lietu izšķir sultāns.

Saimnieks bija ar mieru, un viņi abi devās pie sultāna.

— Ak, sultān, — Laji iesāka pirmais. — Man bija pods ar medu. Iegriezos šā cilvēka mājā, lai pārnakšņotu, un noliku savu podu netālu no viņa govīm. Ilgajā ceļā ļoti noguris, es drīz aizmigu. Bet, kad no rīta pamodos, pods ar medu bija pazudis.

— Kas notika tālāk? r— sultāns jautāja. — Ko tu teici saimniekam?

— Es viņam jautāju, kur palicis mans pods. Bet viņš sāka ar mani strīdēties un teikt, ka man nekāda poda neesot bijis.

Sultāns padomāja, padomāja un tad teicaf

— Šai lietā nav iespējams gūt nekādu skaidrību, kamēr tu, Laji, nepastāstīsi, kālab noliki medu līdzās govīm.

— Es pie sevis izprātoju tā, — Laji atbildēja, — nolikšu podu līdzās govīm, tās podu sasitīs, bet es par to pieprasīšu no saimnieka govi.

Izdzirdis tādus vārdus, sultāns iesvila dusmās.

— Tu esi liels blēdis, Laji, — viņš sacīja. — Ja tu vēl taisīsi tādus stiķus, es likšu tevi nopērt. Ej, kamēr āda vesela, un nerādies vairs šā cilvēka mājas tuvumā.

Laji aizgāja tukšām rokām, bet pats domā: «Droši vien viņa bērni tagad ēd manu medu. Iešu palūkošos.» Viņš piegāja pie mājas un, patiesi, ieraudzīja, ka saimnieka bērni mielojas ar medu.

— Kur ņēmāt medu? — viņš vaicāja.

r— Tas ir mūsu tēva medus, — vecākais atbildēja.

-— Rādi šurp podu, — Laji sacīja.

Bērni parādīja viņam podu, un Laji ieraudzīja, ka tas ir tas pats viņa pods. Pārskaities viņš gribēja bērnus iekaustīt, bet te ieradās bērnu tēvs un uzsauca viņam:

— Ei, ko tad tu te dari?

— Paskaties, — Laji sacīja, tas ir mans medus. Tavi bērni ēda manu medu!

— Tas nav tavs medus, — šis atbildēja. — Dzirdēji, ko sultāns teica? Ej, no kurienes nācis!

— Iesim vēlreiz pie sultāna! — Laji iesaucās. — Parādīšu viņam savu podu, lai arī tas tagad ir tukšs. Es pie šā medus tiku ar tādām pūlēm, bet tavi bērni to notiesājusi!

Viņi vēlreiz aizgāja pie sultāna.

?— Kālab jūs atkal esat ieradušies? —^ sultāns jautāja.

— Es atradu savu medu, — Laji stāstīja. Pārsteidzu viņa bērnus to ēdam.

— Ak, Allah! — sultāns izsaucās. — Tu atkal esi bijis šā cilvēka mājā?

— Sultān, ļauj man iecirst viņam pliķi! —-= iejaucās saimnieks.

— Kālab tu gribi man sist? —; Laji brīnījās. ; Tavi bērni ar gardu muti apēduši manu medu, un tagad es vēlos, lai tu norēķinātos par to. Bet tu, sultān, spried pēc likuma, kuram no mums taisnība.

— Kas zina likumus, tu vai es? — sultāns sadusmojās. ■— Tu aiziesi no šejienes ar tukšām rokām. Bet, ja neaiziesi, tev klāsies plāni.

*=* Tātad man jāaiziet tukšām rokām? —1 Laji sāka vaimanāt. — Un šito tagad sauc par likumu? Redzams, tu, sultān, esi kļuvis par sliktu tiesnesi! Es pie šā medus tiku ar tādām pūlēm!

Tad sultāns pavēlēja saviem ļaudīm:

*—■ Dzeniet viņu ārā no manas mājas!

Laji steigšus metās projām, nodomājis: «Šī diena man nebija veiksmīga. Bet varbūt rīt uzsmaidīs laime. Un tad gan es to neizlaidīšu no rokām.»

irakvu, 107, 16

49. LAJI UN GANS

Reiz Laji pārlieku sakārojās medus. Nolēmis iet un pameklēt to, viņš sāka prātot: «Ja es aiziešu, kas ganīs manas govis?»

Laji atsauca kādu cilvēku un sacīja:'

— Man uz brīdi jāaiziet, bet manas govis tad paliks bez uzraudzības. Vai tu nevarētu tās pieskatīt?

— Kālab ne, — cilvēks atbildēja. — Bet kas man par to bus?

— Iedošu tev medu, — Laji teica.

— Labs ir, t— cilvēks bija ar mieru. —; Tikai atgriezies veicīgāk.

Laji aizgāja meklēt medu. Viņš sadabūja divus podus medus, vakarā atnāca mājā un visu medu noēda pats, bet govju ganītājam neiedeva nekā.

— Kur tad mans medus? — gans viņam jautāja.

— Šodien man izdevās sadabūt tikai vienu podu,

Laji atbildēja, — un es to paņēmu sev.

— Bet kur būs man? — gans sadusmojās.

— Pagaidi, rīt es atkal iešu pēc medus, un tad tu saņemsi savu podu.

Gans nekā neatbildēja. Bet, kad Laji nākošajā dienā atkal aizgāja, gans sadzina viņa govis savā aplokā.

Naktī Laji atgriezās. Neatradis govis, viņš aizmetās pie gana.

— Kur manas govis? — viņš kliedza.

r— Kadas govis?

s== Es taču savas govis atstāju tavā ziņā.

— Nē. Acīs neesmu tavas govis redzējis, — gans atbildēja.

Laji gāja atpakaļ uz māju un sāka lauzīt galvu: ko iesākt? Citurīt viņš atkal aiztecēja pie gana un vaicāja:'

— Kur manas govis?

— Tavas govis ir manā aplokā, bet tu tās nedabūsi, gans atbildēja.

— Kāpēc tad nedabūšu?

— Tāpēc, ka nedevi man medu. Es divas dienas ganīju tavas govis, bet medu tā arī nedabūju.

Tad Laji aizgāja pie sultāna un lūdza izšķirt viņu strīdu. Bet sultāns zināja, kas Laji ir par lielu viltnieku. Viņš uzklausīja Laji, pavēlēja ataicināt ganu un vaicāja tam, kā tur īsti bijis. Un gans pastāstīja:

— Es divas dienas ganīju viņa govis. Viņš par to apsolīja man medu, bet neiedeva ne nieka.

Sultāns padomāja un sacīja:

— Govis pieder tam, kas tās ganīja. Bet tu, Laji, vari apēst medu, kuru nesamaksāji ganam. Ar to arī šo lietu izbeigsim.

— Tu esi slikts tiesnesis! — Laji sāka kliegt uz sultānu.

Viņu uz pēdām izdzina no sultāna nama, un viņš aizgāja savu ceļu, bet viņa govis palika pie gana.

iiakvu, 107, 47 [45]

NABAGA VīRS

Dzīvoja kāds nabaga vīrs. Visu mūžu viņš bija strādājis bagātnieku tīrumos. Reiz viņš salīga pie kāda bagātnieka par ceturtdaļu desetīnas labības. Pienāca sējas laiks, un viņš apsēja savu niecīgo lauciņu. Kad graudi jau taisījās piebriest, uzkrita sarma un nabaga vīra ceturtdaļa desetīnas labības nosala, turpretī bagātnieka labība palika neskarta. Gadu nabaga vīrs bija nostrādājis pie bagātnieka par tīru velti.

Nākošo gadu viņš salīga atkal. Viņa saimnieks saderēja ar tuvāko kaimiņu bagātnieku:

— Mans kalps spēj nopļaut ceturtdaļu desetīnas līdz saules rietam. Ja viņš nenopļaus, varēsi ņemt to uz visu gadu, strādās tev par velti.

Saimnieks atsauca kalpu un saka:

— Līdz saules rietam tev katrā ziņā jānopļauj ceturtdaļa desetīnas pie mana bagātā kaimiņa. Ja netiksi galā, tev pie šā bagātnieka būs jāstrādā veselu gadu par velti.

Nabags aizgāja, nomērīja savu ceturtdaļu desetīnas un ņēmās pļaut. Pļāva, pļāva, palika vairs tikai viens kūlis — te saule norietēja. Neko darīt — vajadzēja viņam veselu gadu strādāt par velti.

Trešajā gadā viņš atkal salīga — ar noteikumu, ka par darbu saņems dārku kumelēnu. Kad līdz noteiktā laika beigām bija palikušas trīs dienas, vilki saplosīja kumelēnu. Un arī trešo gadu viņš bija nostrādājis saimniekam par baltu velti.

Nabagais sāka prātot:

«Jāiet no šejienes projām. Man nez kāpēc neveicas. Došos uz citu pusi, strādāšu tur, varbūt man uzsmaidīs laime.»

Tā viņš nolēma un devās projām. Gāja pa biezum biezu taigu. Vēl gaisma nebija uzaususi, kad viņš nokļuva pie liela ezera. Apgūlās ezera krastā un aizmiga.

Pamodies redz: lido deviņi gulbji. Atlaidušies nometās ezera krastā, noņēma spārnus, nolika, apakštērpu arī noņēma, nolika — un pārvērtās par deviņām brīnumdaiļām jaunavām. Visdaiļākā bija visjaunākā. Jaunavas iegāja ezerā peldēties. Nabagais pielavījās, paņēma jaunākās daiļavas drānas un pabāza zem akmens. Pats paslēpās krūmos un domā: «Kas būs, būs.»

Drīz deviņas jaunavas iznāca no ūdens, gribēja ģērbties. Bet jaunākajai nav ne spārnu, ne drānu! Meklēja, meklēja — kā nav, tā nav. Astoņas jaunavas pārvērtās par gulbjiem un aizlaidās, bet jaunākā palika.

— Tavs tēvs Esegemalans teica, ka dabūsi vīru, —- pārējās sacīja aizlaizdamās. — Acīmredzot drānas būs noslēpis tavs šīszemes vīrs.

Viena palikusi, meitene raud, meklē, skraida šurp turp.; Pienāca pie krūmiem, bet krūmos sēž nabaga vīrs sadris-katā apģērbā, briesmīgā skatā. Meitene jautā:

■— Vai tu noslēpi drānas?

— Nē, — tas atbild.

— Ja atdosi drānas, es atdošu tev visu bagātību.

;— Nē, — viņš saka, — neesmu noslēpis.

Naktī no debesīm nokāpa Esegemalans un sacīja savai meitai;

— Nu tu esi atradusi savu vīru, tagad dzīvosi zemes vi rsū.

Esegemalans iedeva meitai viņas daļu bagātības un pazuda.

Nākošajā rītā šie abi piecēlās. Daiļava gatavo ēdienu, paēdina nabago. Tā pagāja otrā, trešā nakts. Ceturtajā rītā, kad piecēlās, nabagais uzbūvēja mājeli. Tā viņi arī palika te dzīvot. Dzīvoja astoņpadsmit gadu. Pa šiem astoņpadsmit gadiem viņiem piedzima seši dēli un sešas meitas.

Nabagais kļuvis jau vecs. Dēli pieauguši, un meitas pieaugušas. Reiz viņš sacīja:

— Iešu apsērst savu sievastēvu, Esegemalanu. Pa visiem šiem astoņpadsmit gadiem, kopš ar tevi apprecējos, mums piedzimuši divpadsmit bērni, bet es vēl neesmu apciemojis savu sievastēvu [...] Kā lai nokļūst pie viņa?

Sieva stāsta:

— Ej tieši uz austrumiem. Tur būs liels kalns. Uzkāpsi šai kalnā, tur atkal būs kalns. Tai kalnā būs zīda virve. Pieķeries pie tās un kāp augšā klintī. Kad uzkāpsi, ej iekšā pirmajā mājā. Tur neviena nebūs, tikai stāvēs galds ar cienastu tev. Šajā mājā dzīvo Hiruta, sarmas pavēlnieks, tas, kurš nosaldēja tavu ceturtdaļu desetīnas. Pēc tam ej tālāk, atkal būs māja, tur arī stāvēs tev sagatavots galds ar dažnedažādiem ēdieniem. Šajā mājā dzīvo saules pavēlnieks, kurš пера gaidīja tevi toreiz, kad tev viens pats kūlis bija palicis. Bet, kad iesi tālāk, atkal ieraudzīsi māju. Tur būs pēdējais galds, atkal tev nolikts. Šajā mājā mīt vilku pavēlnieks, kuri tavu dārko kumelēnu saplosīja.

Vecais saposās un devās ceļā. Gāja, gāja, nonāca pie kalna. Uzkāpa kalnā, gāja atkal tālāk. Gāja, gāja, atkal kalns priekšā, no šī kalna nolaista zīda virve. Vecais vīrs pieķērās pie virves, uzkāpa pa to augšā. Redz — māja. Ies iekšā — tur stāv galds, uz tā salikti dažnedažādi ēdieni. Vīrs paēda, atliekas nosvieda zemē, nolauza galdam vienu kāju un gāja tālāk.

Gāja, gāja, paskat, — atkal stāv māja. Iet mājā iekšā =ч arī te galds ar visādiem gardumiem. Vīrs paēda, atliekas nosvieda zemē un nolauza galdam divas kājas.

Devās atkal tālāk. Redz — trešā māja. Ieiet iekša, tur vēl labāks, krāšņāks galds stāv, vēl lieliskāki gardumi. Vīrs paēda, ēdiena atliekas nosvieda zemē, nolauza galdam trīs kājas. Tad devās tālāk.

Skatās — tepat netālu stāv liela māja. Apkārt suņi, pie vārtiem sargi [...] Nabaga vīrs iegāja mājā. Ieraudzīja lielu galdu, pie galda sēž resns vīrs. Galva balta, visa bārda sirma.

— Labas dienas! — nabagais saka.

Sirmais vecis atbild:

— Labdien, labdien. Palūk, znots atnācis!

Sēdētājs bija pats Esegemalans [...]

Viņš uzklāja skaistu zelta galdu un nu ņēmās cienāt znotu ar dažnedažādām uzkodām un dzērieniem.

Tobrīd ienāk sarmas pavēlnieks un saka:

— Esegemalan, es tavam znotam sagatavoju kā viesim ēdienu, tik bagātīgu galdu uzklāju. Viņš atnāca, kamēr pats nebiju mājā, paēda, bet atliekas nosvieda zemē un galdam vienu kāju nolauza. Kālab tavs znots tā ārdās? ...

Esegemalans jautā nabaga vīram:

— Kālab nolauzi galdam kāju?

Nabagais atbild:

— Kad es dzīvoju pie bagātā saimnieka, apsēju ceturtdaļu desetīnas. Par šādu maksu man vajadzēja strādāt veselu gadu. Sarmas pavēlnieks manu labību nosaldēja, bet bagātniekam ne. Tāpēc es arī nolauzu galdam kāju. Ja man dara ļaunu, es daru tāpat.

Esegemalans nu saka sarmas pavēlniekam:

' Es jums tiku teicis, ka nabadzīgais un ubags jāprot atšķirt no bagātā, bet tu rīkojies otrādi. Ja esi pirmais ļaunu nodarījis, nesūdzies, jo pats esi vainīgs.

Nabaga vīrs bija attaisnojies.

Tobrīd nāk iekšā saules pavēlnieks.

— Esegemalan, es tavam znotam uzklāju galdu, saliku dažādus ēdienus kā viesim. Viņš ēda manus ēdienus, atliekas nosvieda zemē un nolauza galdam divas kājas. Zemes virsū jau deviņas dienas saule nav rādījusies, visu laiku tumšs kā naktī: tiktikko šīs kājas salaboju.

Esegemalans jautā savam znotam:

— Kālab ēdiena atliekas zemē nosviedi un galdam divas kājas nolauzi?

Nabagais atbild:

— Reiz bagātnieks sūtīja mani pie kaimiņa līdz saules rietam nopļaut ceturtdaļu desetīnas. Es nomērīju ceturtdaļu desetīnas, sāku pļaut, domāju: «Pagūšu nopļaut, nopelnīšu.» Kad bija palicis ko pļaut vairs tikai viens vienīgs kūlis, saule norietēja, mani nepagaidījusi. Es tad

veselu gadu bagātniekam par velti strādāju. Par to ari galdam divas kājas nolauzu.

Esegemalans saka saules pavēlniekam:

— Kālab tu nepagaidlji? Ja tu esi ļaunu nodarījis, pats esi vainīgs. Es jums allaž saku, ka nabagais no bagātā jāprot atšķirt, bet jūs rīkojaties otrādi.

Pēc brīža ienāk vilku pavēlnieks un saka:

— Es tavam znotam galdu uzklāju kā viesim. Bet viņš nolauza manam galdam trīs kājas.

Esegemalans jautā nabaga vīram:

— Kālab nolauzi trīs kājas?

Tas atbild:

— Es dzīvoju pie kāda bagātnieka, viņam vajadzēja dot man par darbu kumelēnu. Līdz noteiktajam laikam bija palikušas trīs dienas, kad vilki saplosīja manu kumelēnu, bet bagātnieka zirgus neaizskāra.

Esegemalans nu saka vilku pavēlniekam:

— Nabagiem ir viens vienīgs kumelēns, un jūs to pašu saplosījāt. Es jums vienādiņ saku, ka nedrīkst nabagiem pāri darīt. Ja paši esat vainīgi, kālab atnācāt sūdzēties?

Tā nabaga vīrs atkal bija attaisnojies [...]

burjatu, 27, 388 [46]

SIEVASTĒVS UN ZNOTS

Kādu vakaru sievastēvs un znots sēdēja mājas priekšā, baudīdami vakara vēsumu. Kad bija satumsis, sievastēvs piecēlās un sacīja:

— Paklau, znot, vai nebūtu laiks doties pie miera. Tumsība tāda, ka neredzēsi nekā, lai tev pierē būtu kaut vai četras acis.

Znots aizvainojumā piesarka, jo viņš ar vienu aci neredzēja, taču neteica ne vārda.

Otrā vakarā, kad sievastēvs un znots tērzēdami sēdēja mājas priekšā, pie debess parādījās mēness. Znots sacīja:

— Būs jāiet gulēt. Mēness spīd kā pliks pauris. Vai sēdēšana te nenāks mums par ļaunu?

Sievastēvs apvainojās, jo bija plikpauris. Klusēdams viņš iegāja mājā, znotam pat labu nakti nenovēlējis. Arī znots devās pie miera.

Pēc trim dienām sievastēvs sūdzējās sešiem ciema vecākajiem:

— Znots mani ir apvainojis.

Vecākie aizsūtīja pēc znota, un, kad tas ieradās, sievastēvs pastāstīja:

— Mēs ar znotu vakarā sēdējām mājas priekšā. Pie debess parādījās mēness. Znots neteica man vienkārši: «Iesim pie miera,» — bet tai vietā sacīja šādus aizvainojošus vārdus: «Mēness spīd kā pliks pauris. Būs jāiet gulēt. Vai sēdēšana te nenāks mums par ļaunu?» Viņš mani ir apvainojis, un es vairs nevaru turēt labu prātu uz viņu. Man galvvidus ir pliks. Bet viņš ņem un saka: «Spīd kā pliks pauris.» Vai tad tas nav apvainojums? Talab es uzsaku viņam savu draudzību.

Tad stāstīja znots:

— Es nebūtu tā teicis, ja mans sievastēvs nebūtu pirmais mani apvainojis. Reiz, kad bija satumsis, mēs tērzēdami sēdējām mājas priekšā. Sievastēvs man sacīja: «Nu, iesim gulēt. Ir jau tik tumšs, ka neredzēsi nekā, lai tev pierē būtu kaut vai četras acis.» Es esmu akls ar vienu aci. Kā jums šķiet, vai, tā teikdams, viņš mani neapvainoja?

Vecākie apstiprināja:

— Tev taisnība, viņš tevi ir gan apvainojis.

Un viņi griezās pie sievastēva ar šādiem vārdiem:’

— Kālab tu nodarīji pāri savam znotam? Sacīdams, ka mēness spīd kā pliks pauris, viņš tikai atmaksāja tev par apvainojumu. Tavs znots bija ar vienu aci akls arī tad, kad tu atdevi viņam savu meitu. Mēdz teikt, ja esi kaut ko ieguvis, nerunā par to sliktu. Zinot, ka znots ir ar vienu aci akls, tu tomēr viņam to lieku reizi atgādināji, bet, ja viņš tev atmaksāja tādā pašā veidā, vai tad to var uzskatīt par apvainojumu?

Un vecākie tā nobeidza savu sakāmo:

— Sievastēv un znot, izlīgstiet. Tev, sievastēv, nav dēla. Znots ir tavs dēls. Tu pirmais viņu apvainoji, viņš tev tikai atbildēja ar to pašu. Palieciet draugi kā līdz šim. Izmetiet no galvas ļaunās domas. Nestrīdieties nieku dēļ. Padodiet rumu, iedzersim. Un ar to arī beigsim.

Sievastēvs un znots iedzēra. Un dzīvoja draudzīgi kā iepriekš.

loandu, 22t 36

Reiz Deli pilsētā dzīvoja bagātnieks, tāds krampakausis, kāds pasaulē vēl nav redzēts. Viņš bieži ņirgājās par ļaudīm, un viss viņam bija viens pīpis. Klusībā viņš izrīkojās, kā vien gribēja, taču izlikās par varen labu cilvēku, — bijās, ka tikai šo neaizstiepj pie tiesneša.

Reiz šis cietpauris sadomāja jaunu nelietību. Ataicinājis mākslinieku, viņš lika pagatavot savu attēlu, bet tādu, kas mats matā būtu līdzīgs viņam, citādi viņš par darbu nemaksāšot. Abi ar mākslinieku tie savu norunu uzrakstīja uz papīra. Mākslinieks devās mājup un cītīgi jo cītīgi sāka zīmēt bagātnieka ģīmetni. Darbu pabeidzis, viņš aiznesa to pasūtītājam. Kad kalpi paziņoja, ka atnācis mākslinieks, bagātnieks papriekš prasmīgi izmainīja vaibstus un tikai tad iznāca pie tā. Ieraudzījis bagātnieku, nabaga mākslinieks izbrīnījies kaut ko nomurmināja un, apsolījis uzzīmēt citu portretu, aizgāja.

Pagatavojis jaunu portretu, viņš atnesa to bagātniekam, taču šis atkal izspēlēja tādu pašu joku — arī šoreiz izmainīja vaibstus, tā ka attēls izrādījās nepareizs. Tā viņš blēdījās piecas reizes, un māksliniekam vajadzēja piecas reizes no jauna zīmēt bagātnieku. Galu galā mākslinieks apjēdza, ka tiek mānīts, un pieprasīja samaksu par darbu. Bagātnieks sāka to rāt:

— Tu neesi pratis uzzīmēt attēlu, kas būtu man pilnīgi līdzīgs, tad kālab lai es tev maksāju? Uzdodamies par mākslinieku, tu tikai velti ļaudis māni. Taisies, kā tiec. Citādi ņemšu un pārmācīšu tevi tā, ka pāries patika ļaudis āzēt!

Mākslinieks palika pie sava, un viņi ilgi strīdējās un lamājās, taču mākslinieks nekā nepanāca. Un tā viņam neatlika nekas cits kā iet pēc palīdzības pie Birbala.

Viņš pastāstīja vezīram, kas par lietu, un parādīja visus piecus portretus. Birbals saprata, kādā veidā bagātniekam izdevās apmānīt mākslinieku: acīmredzot šis prata mainīt vaibstus.

— Paklausiet mani, un jūs noteikti dabūsiet virsroku, — Birbals sacīja.

Mākslinieks, protams, piekrita.

— Nopērciet tirgū labu spoguli un aizejiet ar to pie bagātnieka. Kā liecinieki jums līdz ies divi mani ierēdņi, bet neviens nedrīkst zināt, kas viņi tādi ir. Jūs teiksiet:

«Šoreiz es pagatavoju precīzu jūsu attēlu.» Bagātnieks gribēs palūkoties uz to, un tad nu jūs nolieciet šim priekšā spoguli; šoreiz lai viņš maina savus vaibstus, cik sirds vēlas. Attēls tik un tā būs pilnīgi līdzīgs. Tā viņš būs jums rokā.

Mākslinieks nopirka tirgū labu bieza stikla spoguli un kopā ar abiem lieciniekiem devās pie bagātnieka.

— Kungs, šoreiz nu gan attēls ir pilnīgi līdzīgs. Ceru, ka būsiet apmierināts.

To sakot, mākslinieks nolika spoguli saimniekam priekšā.

— Kas tad nu! — bagātnieks iebrēcās. —■ Ko tu man spoguli bāz priekšā? Rādi šurp portretu, kuru nupat lielīji.

— Kungs, šis ir jūsu attēls, jūs tanī izskatāties mats matā, kāds esat pašreiz.

Bagātnieks kļuva piesardzīgs un mēģināja izlocīties, lai apslēptu savu mānīšanos.

— Bet kad tad es būtu pasūtījis tev savu attēlu?

;— Kālab jūs atsakāties no saviem vārdiem? Es uzzīmēju citu pēc cita piecus portretus, kā pieprasījāt, taču jūs ikreiz noraidījāt tos un likāt man iet projām tukšā. Bet tagad, kad es tomēr esmu jūs piespiedis pie sienas, jūs sākat mānīties citādi un noliedzat, ka vispār būtu man pasūtījis attēlu. Nekā nebija. Jums vajadzēs vien pildīt mūsu norunu.

«Jāmēģina viņš tomēr apmuļķot,» bagātnieks prātoja un joprojām liedzās.

Te iejaucās Birbala ierēdņi.

— Nu gan jums, labais kungs, vajadzēs nākt līdz pie' padišaha. Jūs likāt šim cilvēkam atnest sešus attēlus, bet ne par vienu no tiem nesamaksājāt. Tagad jūsu blēdībām gals.

— Kas tad jus tādi būsiet? — bagātnieks niknā balsī jautāja. — Kas jums devis tiesības likt man iet pie padišaha?

Ierēdņi atsita vaļā apmetņus, un bagātnieks ieraudzīja tiem mugurā ierēdņu apģērbu. Tad gan šis atjēdzās un gribot negribot bija ar mieru norēķināties ar mākslinieku.

Taču mērs bija pilns, ierēdņi saņēma ciet bagātnieku un aizveda pie Birbala.

Birbalam jau vairākkārt bija nācies dzirdēt par blēdīgo bagātnieku. Viņš sāka to pratināt, bet šis ne uz vienu

jautājumu nevar jēdzīgi atbildēt. Un ko lai viņš teiktu? Kā lai attaisnotos? Tad jau tikpat labi mūri uz smiltīm uzcelsi.

Nopratināšanā bija klāt arī sardzes vīri. Birbals pavēlēja tiem nopērt bagātnieku ar pletnēm. Tie pacēla pletnes, jau paspēra soli uz priekšu. Bagātnieks, ieraudzījis pletnes virs galvas, tūdaļ nāca pie prāta un atzina savu vainu. Birbals uzlika tam tādu sodu, kādu šis bija pelnījis, ieslodzīja cietumā.

indiešu, 37, 102

53. TIESĀŠANĀS AR P0ŠĻOTĀJU

Kāds cilvēks, ganīdams aitas stepē, pazaudēja divus jērus. Viņš ilgi nomeklējās jēriņus, taču atrast nevarēja, jo tos bija aiznesis savvaļas suns.

Vakarā cilvēks atgriezās mājās un devās pēc palīdzības pie pūšļotāja. Tālab ka tas tā ir iegājies — ja kāds ganībās pazaudējis aitu, govi vai kazu, tas tūdaļ steidzas pie pūšļotāja, lai šis iedotu kādas zāles. Šī paraža pie mums pastāv līdz pat šai baltai dienai.

— Labs ir, — pūšļotājs teica ganam, — iedošu tev zāles, ieziedīšu ar dziedēkli tavu gana spieķi. Bet par to tu man dosi telēnu.

— Telēnu par divām aitām? — gans brīnījās. ■— Kur tas ir dzirdēts?

— Ja negribi, vari iet, no kurienes nācisl r—■ pūšļotājs viņam uzkliedza.

Gans domāja: «Ko lai daru?»

— Labi, — viņš sacīja, —* došu tev telēnu, ja manas aitas atradīsies.

Pūšļotājs ieberzēja ar zālēm gana spieķi un piekodināja:

— Kad ar šo spieķi atnāksi mājās, iespraud to govs mēslos. Nākošā rītā aitas pašas būs klāt.

Cilvēks varen nopriecājās, paņēma savu gana spieķi un izdarīja, kā pūšļotājs bija vēlējis. No rīta izgāja uz ceļa un sāka gaidīt aitas. Gaidīja līdz pusdienai un aizvien vairāk uztraucās. «Kur gan ir manas aitas?» cilvēks domāja. «Vai tikai hiēna nebūs tās saplosījusi?»

Kāds garāmgājējs jautāja:

— Nu, vai atradi aitas, kuras vakar pazaudēji?

—- Nē, pagaidām neesmu atradis, — gans atbildēja. — Bet .pūšļotājs teica, ka šis pašas atnākšot uz māju.

Garāmgājējs iesmējās:

— Vai tu patiesi tici pūšļotājam?

1— Jā, ticu gan. Viņam ir liels spēks.

— Esi gan tu muļķis un vientiesis, — garāmgājējs noteica. — Tavas aitas nepārnāks. Tās noteikti jau saplosījusi hiēna.

Un viņš aizgāja savu ceļu.

Tad gans aizsūtīja pie pūšļotāja dēlu.

— Pasaki viņam, — viņš puisēnam vēlēja, — ka tava tēva aitas vēl nav atradušās.

Dēls pavēstīja pūšļotājam, ko tēvs bija licis. Tas atbildēja:

— Aitas nav atgriezušās tāpēc, ka tavs tēvs nav atvedis man telēnu. Ja viņš grib dabūt aitas, lai vispirms atved telēnu.

Kad dēls atstāstīja tēvam pūšļotāja vārdus, tas izsaucās:

— Ko nu vairs, man jau viss ir vienalga! Atdošu viņam telēnu.

Viņš atveda pūšļotājam telēnu un atkal sāka gaidīt savas aitas. Nogaidījās līdz vakaram, bet no aitām ne vēsts.

Garām vēlreiz nāca tas pats gājējs.

— Esi gan tu muļķis, — viņš ganam teica, — aizej pats uz stepi un pameklē savas aitas.

Gans aizgāja uz stepes ganībām un ieraudzīja savvaļas suni. Tas bija pamatīgi saēdies un pašreiz vēl pieveica paliekas. Pamanījis cilvēku, suns aizmuka.

Un tad nu gans apjēdza, kas noticis. Viņš vēlreiz devās pie pūšļotāja.

— Nu, vai tavas aitas atradušās? — tas jautāja.

— Beidz pļāpāt, — gans atbildēja, — labāk atdod manu telēnu!

— Kālab lai atdodu tev telēnu? — pūšļotājs dusmīgi izsaucās. —: Tu taču dabūji no manis zāles.

— Nerunā vairs par zālēm, man vajadzīgs mans telēns! Ja es būtu atdabūjis savas aitas, viss būtu kārtībā, bet tagad gribu dabūt atpakaļ savu telēnu.

— Nē, telēnu es tev neatdošu, — pūšļotājs teica.

Tad pieviltais gans nolēma nosūdzēt pūšļotāju zemes valdniekam. Bet pie mums arī sultāni baidās pūšļotāju.; Kad cilvēks izstāstīja sultānam, kā viņš atdevis pūšļotā-jam par zālēm telēnu, lai atdabūtu nozaudētās aitas, bet aitas tomēr neesot atgriezušās, sultāns jautāja:

— Un ko tad pūšļotājs teica?

— Viņš teica, ka telēnu man tik un tā neatdošot.

—■ Ja pūšļotājs tev tā teicis, — sultāns nospriedņ, — tad tā ari lai paliek. Tu taču pats no savas gribas aizgāji pie viņa pēc zālēm.

Gans nekā neatbildēja. Vai gan viņš varēja strīdēties ar sultānu? Viņš griezās atpakaļ uz māju, taču neltādi nespēja nomierināties. Pēc divām dienām gans aizgāja uz stepi un ieraudzīja tur pūšļotāja dēlu ganām govis. Pielavījies pie ganāmpulka, gans nozaga telēnu, tā ka zēns nekā nepamanīja. Bet, līdzko viņš bija atvedis telēnu mājā, kad pūšļotājs atklāja zādzību un steidzās meklēt nozudušo lopiņu. Atnācis gana mājās, viņš ieraudzīja savu telēnu un sacīja:

— Šis te ir mans telēns. Kā viņš nokļuvis pie tevis?

— Kas par tavu telēnu?! — gans iesaucās. — Tu, es skatos, esi īsts laupītājs, kas vairo savu bagātību uz citu rēķina! Papriekš paņēmi man vienu telēnu, bet tagad gribi paņemt arī otru?

— Tavu muļķa cilvēku! — pūšļotājs šķendējās. — Vai tu patiesi domā, ka es nepazīstu savu telēnu? Nāc, iesim abi pie sultāna, lai viņš izspriež, kam taisnība.

Viņi aizgāja pie sultāna. Pūšļotājs pieskrēja klāt pirmais un pirmais arī sāka runāt.

— Lūk, šis te cilvēks, — viņš stāstīja, — nozaga manu telēnu!

Pa tam bija pienācis arī gans.

— Ak, sultān, — viņš lūdza, — uzklausi mani! Pūšļotājs jau paņēma vienu manu telēnu par zālēm. Tagad viņš par to pašu grib paņemt vēl arī otru. Vai tad tas ir taisnīgi? Nē, tas vairs nav paciešams, labāk jau es iešu kauties ar viņu līdz nāvei.

— Vai tas ir tiesa, ka vienu telēnu esi no viņa jau paņēmis? — sultāns vaicāja.

— Jā, tiesa gan, vienu telēnu es paņēmu kā samaksu par zālēm.

— Un tagad gribi paņemt no viņa vēl arī otru?

— Jā, šis telēns arī pieder man.

— Tas ir mans telēns! —: gans iesaucās. —; Un pieder man!

Un strīdiņš gāja vaļā ar jaunu sparu.

— Beidziet strīdēties manā klātbūtnē! — sultāns viņus apsauca. — Ja jūs paši zināt likumus, nevajadzēja nākt šurp. Uzklausiet, ko es teikšu. Manas domas ir, ka telēns pēc visas taisnības pieder šim ganam.

Pūšļotājs atkal gribēja ko iebilst, taču sultāns vairs viņā neklausījās un pavēlēja abiem iet projām.

irakvu, 106, 147

54. SIRMGALVIS UN VIŅA MEITA

Reiz dzīvoja pasaulē vecs vīrs ar meitu, divpadsmitgadīgu skuķēnu. Sirmgalvim bija kamielis, zirgs un ēzelis; uzturu viņš nopelnīja, pārdodams malku.

Kādudien vecais vīrs uzkrāva kamielim mugurā malku un devās uz tirgu. Tirgū pie viņa pienāca nepazīstams cilvēks un jautā:

— Cik maksā malka?

— Trīs tangas:,:.

1— Ņem par visu desmit tangas!

Vecais priecīgu prātu piekrita. Viņš aizveda malku uz pircēja pagalmu.

Kad vecais vīrs bija nokrāvis malku un saņēmis desmit tangas, pircējs lika viņam piesiet pagalmā arī kamieli.

— Es nopirku malku kopā ar kamieli. Vai tad citādi es tev trīs tangu vietā būtu maksājis veselas desmit?

Abi sāka strīdēties un aizgāja pie bija*, lai tas izšķirtu viņu strīdu.

Bijs jautā vecajam vīram:

— Vai pircējs stāsta patiesību, teikdams, ka samaksājis desmit tangas par visu?

— Patiesību gan.

— Tad viņam ir taisnība. Atdod viņam kamieli.

Vecais vīrs, aiz pārestības raudādams, devās mājup.

Nākošajā dienā viņš, uzkrāvis malku zirgam, atkal

devās uz tirgu. Un atkal nabagam notika tāda pati nelaime: tas pats pircējs viņu piemānīja ar viltus pilniem vārdiem. Bijs arī šoreiz sacīja, ka taisnība ir pircējam — kopā ar malku viņš esot nopircis arī zirgu.

Trešajā dienā vecais vīrs uzkrāva malku ēzelim un atkal taisījās doties uz tirgu. Te pie viņa pienāca meita un saka:

~ Malku pārdot vedīšu es. Kamieli un zirgu tev atņēma ar mānīšanu. Lai pamēģina man atņemt ēzeli.

Meitene devās uz tirgu. Pie viņas pienāk tas pats pircējs un saka:

— Vai pārdosi malku ar visu par piecām tangām?

— Pārdošu, ja dosiet naudu ar visu, —■ meitene atbildēja.

Šis bija ar mieru. Meitene atveda malku, nokrāva to zemē un prasa:

— Tēvoc, kur lai piesienu jūsu ēzeli?

Pircējs parādīja vietu, kur piesiet. Pēc tam, gribēdams norēķināties ar meiteni, pastiepa šai naudu, bet meitene saķēra to aiz rokas un saka:

— Jūs solījāt dot naudu ar visu, kurā tā atrodas, tas ir, kopā ar roku.

Viņi strīdējās un strīdējās un aizgāja pie bija, lai šis izšķir, kam taisnība.

Bijs piesprieda pircējam rokas vietā atdot meitenei piecisimt dillu*.

kazahu, 43, 193

55. KĀ SIEVASTĒVS ATZINA SEVI PAR UZVARĒTU

Sensenos laikos dzīvoja kāds cilvēks, un šim cilvēkam bija meita. Pie meitenes precībās nāca daudz jauniešu, bet tēvs ikvienam preciniekam teica šādus vārdus:

— Manu meitu par sievu tu nedabūsi, griezies vien atpakaļ uz māju.

Un tie aizgāja tukšā.

Reiz precinieku pulkā gadījās jauneklis, kurš tēvam atbildēja tā:

— Es uz māju neiešu, gribu precēt tavu meitu!

— Ja gribi precēt manu meitu, — tēvs sacīja, — tev vispirms būs jāpaveic kāds uzdevums. Vai spēsi noturēt vēju, lai tas nenolauztu nevienu stiebriņu manā prosas laukā? Ja spēsi, dabūsi manu meitu par sievu.

Jauneklis apņēmās to izdarīt.

— Parādi šambu*, kur man vajadzēs sargāt tavu prosu, — viņš teica, — es uzraudzīšu lauku dienu un nakti, neviens stiebriņš nesaguls veldrē.

— Ja redzēšu, ka esi spējis aizturēt vēju, atdošu tev meitu!

Un tā nu, kad pienāca nakts, jauneklis aizgāja uz lauku sargāt prosu. Bet rīta agrumā ieradās tēvs, lai paskatītos, kā šim klājas. Ieraudzījis, ka ļoti daudz stiebru aizlūzuši, viņš vaicāja jauneklim:

— Kālab laukā tik daudz stiebru sakrituši veldrē?

— Pagaidi, dārgo sievastēv, — puisis atbildēja. — Viss būs kārtībā. Tur lauka malā es ieraudzīju pērļuvistu. Tū-daļ ņemšu un nošaušu to.

To sacījis, viņš aizsteidzās uz lauka malu, izšāva un atgriezās ar pērļuvistu rokās.

— Paskat, kur pērļuvista, — viņš rādīja vecajam. — Nes uz māju meitai, lai viņa to izvāra, bet pēc tam lai pasmeļ ar koka dakšu mazliet zupas un atsūta man šurp uz šambu, — es te vēl būšu kādu laiku.

Vecais vīrs atnesa putnu mājās, meita izvārīja to un pamēģināja iesmelt ar dakšu mazliet zupas, bet nekā!

— Vai tad var uzdurt zupu uz dakšas? — meita teica tēvam. — Es nevaru ar dakšu aiznest zupu viņam uz šambu. Un neviens to nespēs!

Tad nu aizsūtīja uz šambu pēc jaunekļa un lika tam atgriezties mājā. Tas atnāca arī un saka sievastēvam:

— Gribu, lai tu sasauc visus vīriešus. Lai ļaudis izšķir mūsu strīdu un pasaka, kuram no mums ir un kuram nav taisnība!

Kad visi bija sapulcējušies, jauneklis uzrunāja ciema

vecākos:

— Pasakiet man, ciema vecākie, vai kāds zemes virsū spēj nosargāt vēju, lai tas nenolauztu nevienu prosas stiebriņu? Vējš tak pūš te no vienas, te no otras puses! Kā ar to cīnīties? Es jautāju jums: kādas ir jūsu domas?

Un ciema vecākie atbildēja:

— Nekad neesam dzirdējuši, ka kāds būtu varējis nosargāt vēju!

— Es savukārt lūdzu sievastēvam izdarīt man mazu pakalpojumu, — jauneklis turpināja. — Nošāvu pērļuvistu un lūdzu, lai viņš to aiznes savai meitai, bet meita lai izvāra zupu un atnes man to, dakšā uzdurtu, uz šambu. Taču es izgaidījos velti.

Tad ciema vecākie jautāja meitenes tēvam:'

— Kālab tu atstāji jaunekli bez zupas un liki viņam ciest izsalkumu? Viņš taču nošāva jums pērļuvistu.

— Nu padomājiet paši, ciema vecākie, ~ meitenes tēvs taisnojās, — kas tad var uzdurt uz dakšas zupu?

— Bet kurš no mums var aizturēt vēju? — vecākie jautāja meitenes tēvam. — Savu mūžu neko tādu neesam dzirdējuši! Putnam var uzglūnēt, bet vējam — nekad! Jauneklim taisnība, viņš tev atmaksājis ar to pašu un uzvarējis tevi. Ja jau sūti aizturēt vēju, — tev jāprot uzdurt zupu uz dakšas!

Tā runāja ciema vecākie. Un vēl piebilda:

■—■ Nekas cits tev neatliek: atdod vien savu meitu viņam par sievu! Viņš taču patiesi palicis uzvarētājos.

Ko vecajam bija darīt? Viņš noteica kāzu dienu un atdeva jauneklim meitu.

burunga, 109, 74

56. BĀRDAS PIRCĒJS

Ļaudis tērgo, kā dreiz kāds cilvēks staigājis apkārt un vienā laidā skaitījis:

— Ja kāds man iedotu tūkstoš rubļu, es tos pēc vienas dienas atdotu.

Ļaudis nekādi nevarējuši saprast, kālab šis tā runā, un gaužām brīnījušies. Beidzot kāds bajs nolēmis: «Lai nu būtu kā būdams, iedošu es viņam tos tūkstoš rubļus. Ja viņš man atdos — viss būs vislabākā kārtībā, neatdos — gan jau atradīšu viņam sodu.» Un iedeva šim naudu.

Dabūjis tūkstoš rubļus, cilvēks sāka runāt atkal tā:

—: Nopirkšu bārdu, ja kāds sagribēs pārdot.

Un, skaitīdams šos vārdus, viņš aizgāja meklēt, kas viņam pārdotu bārdu.

Nez vai viņš ilgi bija staigājis vai ne, kad pie šā pienāca kāds cilvēks, sacīdams:

—: Es pārdošu bārdu.

— Labs ir, nopirkšu tavu bārdu, bet ar noteikumu, ka varu ar to darīt, ko vien sagribēšu.

Pārdevējs bija ar mieru.

— Tad iesim un sastādīsim līgumu, — pircējs aicināja.

Un līgumā tika ierakstīts, ka šis pērk bārdu par tūkstoš

rubļiem un viņam ir tiesības darīt ar to visu, ko vien viņš sagribēs, bet bārdas pārdevējam tāpat ir tiesības izlietot dabūtos tūkstoš rubļus pēc vēlēšanās*

Viņi iegāja mājā. Bārdas pārdevējs iedeva pircējam bārdas nazi un sacīja:

— Griez nost bārdu.

Tas atbildēja:

— Esmu nopircis tiesības darīt, ko vien gribu, ar tavu bārdu, bet nevis ar matiem, kas aug tev uz zoda. Tāpēc nogriezīšu un paņemšu līdz visu galvu.

Un viņš saķēra bārdas pārdevēju aiz rīkles, it kā grasīdamies griezt šim galvu nost.

— Ko tu dari? — tas iekliedzās, pielēkdams kājās. — Mēs taču netikām tā norunājuši!

— Bet vai tad tu domā, ka tūkstoš rubļus tev par velti iedevu? — pircējs atjautāja.

— Nē, tā es neesmu mierā, — bārdas pārdevējs palika pie sava un aizgāja uz tiesu.

Tiesnesis nosprieda, ka pircējam taisnība, tālab ka viņš pircis nevis matus, bet bārdu līdz ar to sejas daļu, kur tā aug.

— Tad man nav vajadzīgi tavi tūkstoš rubļi, un es atdodu tos tev atpakaļ! — pārdevējs teica. —- Es nepārdošu savu bārdu.

— Bet mums taču ir norunāts, ka no līguma nedrīkst atsacīties. Un, ja tu tagad atsakies, tad tev pie maniem tūkstoš rubļiem jāpieliek vēl tūkstotis. Citādi es ņemu tavu galvu līdz, — pircējs iebilda.

— Ak vai! Ja tādas tās lietas, ko lai citu iesāku! ~ bārdas pārdevējs sūrojās un iedeva pircējam vēl tūkstoš rubļus.

Viltnieks aiznesa parādu bajam un gribēja pielikt vēl piecus simtus. Taču bajs nodomāja: «Ja jau šis ir tik viltīgs, viņš droši vien grib izkrāpt no manis vēl tūkstoš rubļus.» Un nepaņēma šo naudu.

adigejiešu, 13, 50 [47]

NOTIKUMS AR MA TANU

Reiz dzīvoja kāds cilvēks, vārdā Ma Tans. Kādu dienu viņš bija ļoti izsalcis, bet nevarēja nekā sadabūt, ar ko remdināt izsalkumu. Beidzot viņš ieraudzīja paviljonu, kur kāds tirgotājs pārdeva zemenes. Ma Tans iegāja paviljonā, apsēdās un teica tirgotājam:

— Dod man vienu siltu un vienu aukstu ogu.

Tirgotājs pasniedza viņam divas ogas, un Ma Tans atkal palūdza vienu siltu un vienu aukstu ogu. Tā viņš iztukšoja veselu paplāti. Tirgotājs vēroja šo un nevarēja vien nobrīnīties.

Notiesājis ogas, Ma izvilka no sava maisa četras vara monētas, uzlika tās uz galda un lasījās projām. Tirgotājs metās šim pakaļ.

— Ei, viesi! — viņš sauca.

— Kas ir? — Ma Tans palūkojās atpakaļ.

— Tu man par maz samaksāji.

— Cik tad te tavā paviljonā maksā viena oga? — Ma smaidīdams jautāja.

— Divus centus.

Tad jau viss kārtībā. Es apēdu divas ogas un samaksāju četras monētas.

— Kā divas? — tirgotājs no brīnumiem vai sastinga.

— Vai tad tu apēdi tikai divas?

— Cik tad?

— Cik? Vienu Siltu, vienu aukstu, — tirgotājs sāka skaitīt, — vienu siltu, vienu aukstu...

— Nu kālab tu atkārto tik daudz reižu vienu un to pašu? — Ma viņu pārtrauca. — Es taču tā arī teicu.

Nu tirgotājs aizstiepa Ma Tanu uz tiesu. Tiesnesis lika tirgotājam izstāstīt visu, kā bijis.

— Viņš apēda vienu siltu ogu un vienu aukstu, vienu siltu, vienu aukstu, — iesāka savu stāstāmo tirgotājs, bet viltīgais Ma atkal viņu pārtrauca:

— Kālab tu visu laiku atkārto vienu un to pašu? Kā tiesnesis, tā arī es — mēs visi labi dzirdam. Viena silta un viena auksta — kopā divas ogas. Vai tad četras monētas nav taisnīga cena?

Tiesnesis atzina, ka Ma Tanam taisnība, pavēlēja tirgotājam apklust un uzlika tam sodu.

ķiniešu, 113, 117 [48]

[VILTNIEKS UN MUĻĶI]

Sensenos laikos dzīvoja kāds viltnieks. Reiz, kad šis ganīja savu goteli, kokā, kas auga turpat līdzās, nometās putns un sāka dziedāt.

—. Kas tur augšā tā kliedz? viltnieks iejautājās.

— Es kliedzu, — putns atbildēja.

Viltnieks pagrāba zemes pikuci un svieda putnam. Bet putns saķēra pikuci un svieda atpakaļ cilvēkam. Tas paguva atlēkt sāņus, pikucis trāpīja govij, un lopiņš nokrita zemē beigts.

Cilvēkam nekas cits neatlika kā novilkt govij ādu. Gaļu viņš apēda, ādu aiznesa pie ezera un nodzīvoja tur cauru dienu. Vakarā viņš griezās uz māju un atrada priekšā divus ciemiņus.

— Kur tu šodien biji? —; ciemiņi viņam jautāja.

— Biju pie ezera, — viltnieks atbildēja, — pārdevu govs ādu ūdens velnam Netlangam. Tikko dzīvību izglābu. Netlangs man piedraudēja, ka rīt man jāmirstot, bet līdz ar mani miršot arī tie divi, kurus savā mājā atradīšu priekšā.

Izdzirduši šādus vārdus, ciemiņi pārbijās.

— Ko nu lai iesākam? — viņi vaicāja.

— Es izdarīju tā, — viltnieks stāstīja. — Atdevu Netlangam savas govs ādu, viņš par to atbrīvoja mani no nāves un dāvāja man mūžīgu dzīvošanu.

— Bet kas būs ar mums? — ciemiņi gaudās.

— Nebīstieties, —1 viltnieks mierināja, — es aizrunāju Netlangam arī par jums. Sacīju tā: «Manuprāt, arī tie divi atnesīs tev ādas, un tu, Netlang, par to atbrīvosi viņus no nāves.»

To izdzirduši, muļķa ciemiņi mudīgi aizmetās uz māju un nokāva savas govis — katrs pa trim, jo bija bagātu ļaužu. Atstiepuši ādas pie ezera, tie sauca:

— Esi sveicināts, ūdens velns!

Bet no ūdens atbildes nebija. Muļķi kādu brīdi pagaidīja, nosprieduši, ka Netlangs droši vien pašreiz ieturas, bet tad atkal sāka šo saukt. Tā viņi kliedza līdz pašam saulrietam un, nekā nesagaidījuši, devās atpakaļ uz viltnieka māju [. v.]

Bet šim pa to laiku bija nomirusi sieva. Iztālēm pamanījis atgriežamies muļķus, viltnieks nosēdināja mirušo sievu būdas priekšā, apsedza ar pārsegu un pie kājām tai nolika groziņu ar kukurūzu.

Muļķi atnāca nokusuši un izsalkuši, jo ceļš no ezera bija tāls. Ieraudzījuši būdas priekšā sēžam sievieti ar kukurūzas groziņu pie kājām, tie palūdza kādu .riekšavu kukurūzas. Sieviete pat nepakustējās un neatbildēja ne vārda. Un kā gan viņa varēja tiem atbildēt, ja jau nebija dzīva? Taču muļķi to nezināja un nodomāja, ka sieviete par viņiem ņirgājas.

— Ceļš un karstā saule mūs nogurdinājusi, —: viņi sacīja, — bet tu, sieva, nenovīdi mums pat riekšavu kukurūzas.

Un dusmās viņi cirta tai pļauku. Te no būdas kliegdams izskrēja viltnieks.

— Ko jūs esat izdarījuši, jūs nogalinājāt manu sievu, jā, patiesi jūs esat viņu nosituši!

— Nenositām vis! — muļķi kliedza pretī. — Viņa bija piemiguši, un mēs tikai vieglītēm tai piegrūdām, lai šī pamostos un iedotu mums kādu nieku kukurūzas. Bet viņa patiesi izlaidusi garu. Ko mums tagad darīt?

— Ko darīt? — viltnieks sacīja. — Aizvedīšu jūs pie mūsu sultāna un iesniegšu par jums sūdzību.

Visi kopā viņi devās pie zemes valdnieka. Sultāns noklausījās, ko šie stāstīja, un tad teica muļķiem:

— Nogalināt cilvēku ir smags noziegums. Kā jūs vispār to uzdrošinājāties? Tagad klausieties manu spriedumu: katrs no jums lai dod šim cilvēkam pa trim teļiem.

— Kur lai tagad ņemam teļus? — šie sāka kliegt. — Viņš jau tā mūs ir piekrāpis, mēs viņa vainas dēļ esam izputināti! Esam pliki nabagi!

Taču sultāns nebija pielūdzams.

— Jūs esat nogalinājuši šī cilvēka sievu, un jums jāatdod viņam teļi.

Kas cits atlika? Abi aizsteidzās pie draugiem, aizņēmās teļus un atdeva tos viltniekam. Tā viltnieks iedzīvojās mantā, bet muļķi cieta divkāršu zaudējumu.

irakvu, 106, 182

PAR VAINĪGĀ MEKLĒŠANU UN NETĪŠU ATZĪŠANOS

I

II. STĀSTI PAR TIESĀŠANU

59. VILTĪGAIS VEZlRS

Reiz kādas zemes galvaspilsētā bija izlaupīta kokvilnas noliktava. Tirgotāji atnāca pie šaha žēloties. Šahs, tos uzklausījis, pavēlēja nekavējoties sameklēt nozagto kokvilnu un zagļus bargi sodīt. Bet ķer nu vēju laukā! Meklējumi nevainagojās ar panākumiem. Tad pie šaha atnāca viņa vezīrs un sacīja:

<—■ Ak, valdniek! Ļauj man atrast zagli.

— Lai notiek, kā tu vēlies, — šahs atbildēja.

Vezīrs to pašu dienu saaicināja visus pilsētniekus uz pusdienām. Cilvēku sanāca, ka biezs. Bet pirms pacienā-| šanas vezīrs nogāja gar galdiem un uzmanīgi ieskatījās ! sapulcējušos ļaužu sejās. Tad viņš uzkāpa uz paaugstinājuma un pārmetoši nogrozīja galvu.

— Cik maz gan cilvēkiem sirdsapziņas, un cik' liela ir viņu muļķība: nozagtā kokvilna taču pielipusi pie jūsu

melnajām bārdām un tādā izskatā jūs uzdrošināties ierasties uz pusdienām pie vezīral Vezlrs vēl nebija beidzis sakāmo, kad desmit cilvēku, saķēruši bārdas, zagšus sāka kāpties atpakaļ.

— Lūk, kur blēži, — vezlrs tūdaļ pat parādīja uz tiem, ņemiet tos cieti^1

afgāņu, 78, 163

60. ZAGLIS

Kādam cilvēkam pazuda maiss, pilns ar rūpijām. Viņš aizgāja pie tiesneša. Tiesnesis sapulcināja viņa mājas ļaudis, iedeva katram pa nūjai un sacīja:

— Zagļa nūja līdz rītam izaugs par pirksta tiesu!

Mājinieki aizgāja atpakaļ uz māju. Bet tas no viņiem, kurš bija nozadzis naudu, pārlieku nobijās un nogrieza savas nūjas galu par pirksta tiesu.

Nākošajā dienā tiesnesis atkal sapulcināja mājiniekus; apskatījis nūjas, viņš saķēra zagli un sodīja to.1

indiešu, 41, 98 [49]

BRINUMGAIliS

Reiz dzīvoja gudrs nabags. Viņš mācēja pareģot laiku, varēja noteikt, kāds pieaugums gaidāms lopiem, un zināja vēl daudz citu lietu. Vienu reizi kādam bajam nozaga dārglietas. Meklēja, meklēja — nekā neatrada. Veda vislabākos šamaņus, taujāja pašiem veiklākajiem burvjiem —^ par velti. Tad iedomājās pasaukt gudro nabagu.

Atveda nabagu. Bajs liek meklēt dārglietas. Nabags saka:

—; Atrast jau nav grūti, bet kas man par to būs?

Došu tev veselu ganāmpulku zirgu, — bajs sola.

— Labi, — nabags ir ar mieru. — Tad liec atnest to gaili, ko tev mongoļu hans uzdāvāja.

Bajs lika atnest gaili. Nabags paklusām notriepa gailim kaklu un galvu ar sodrējiem. Gaili vienu pašu nolika tumšā jurtā pašā vidū. Tad nabags sacīja uz baja kalpiem:

— Tagad visi pēc kārtas ejiet iekšā un noglaudiet gaili. Bet ziniet: gailis nav nekāds parastais, tas ir mongoļu

gailis. Līdzko zaglis noglaudīs tam galvu, gailis ieķērksies. Ejiet nu veicīgāk un glaudiet ar kreiso roku.

Kalpi pa vienam vien gāja iekšā tumšajā jurtā. Bajs klausās ar abām ausīm. Gailis neko. Jau visi kalpi jurtā bijuši, bet gailis nav ne iepīkstējies.

— Vai tu domā mūs te muļķot? — bajs bargi uzkliedza nabagam.

— Pagaidi, zīlēšana vēl nav galā, —1 nabags atteica. ■—1 Tagad lai katrs paceļ kreiso roku.

Pacēla rokas — visiem delnas ar sodrējiem, tikai baja pirmajam kalpam roka tīra.

— Tas ir zaglis, — nabags sacīja.

Kalps raudādams krita bajam pie kājām žēlastību lūgties. Bajs lika viņu nopērt ar pletnēm, bet nabagam atdeva zirgus. Žēl jau gan bija, bet jādod vien ir, jo bailes ar tādu gudrinieku ielaisties.

hakasu, 101, 119

62. AKLAIS UN REDZĪGAIS

Sensenos laikos dzīvoja kāds aklais. Un reiz, kā tas bija, kā ne, šim ienāca prātā pieteikt savas tiesības uz redzīgā sievu.

—; Ai, ļaudis, — viņš sacīja, — mana sieva, kam nebija pa prātam manu acu tumsība, iepazinās ar svešu vīrieti un aizbēga no manis. Nezināju, kur viņu meklēt. Šodien tīri nejauši to atradu.

Un viņš saķēra redzīgā sievu pie brunču malas. Izdzir-duši aklo kliedzam, saskrēja ļaudis. Būdami pārliecināti, ka aklais runā taisnību, viņi sāka to visādi žēlot. Aklais saķerto sievu kopā ar šās vīru atveda pie bija.

— Lūk, šī sieviete bija mana sieva, — viltnieks stāstīja, — bet šis vīrietis sagrozīja tai galvu, paņēma viņu pie sevis. Tikai šodien es tos abus atradu un atvedu pie jums. Izspriediet nu jūs pēc taisnības un atdodiet man sievu.

— Un ko tu par visu to teiksi? — bijs jautāja redzīgā

sievai.

— Es esmu šī otra cilvēka sieva, — sieviete atbildēja, — un aklo ne acīs neesmu redzējusi.

— Sieviete patiesi ir mana sieva, — redzīgais apgalvoja, — esmu ar viņu salaulāts un samaksāju par viņu kalimu.

Bijs lika ievest tos katru savā jurtā un slepus pielika cilvēkus, kam vajadzēja noklausīties, ko šie runās.

— Ak, dievs! Ar ko es tev esmu sariebusi, ka esi man uzsūtījis šo aklo? Nepieļauj, lai es nonāktu viņa rokās! sieviete savā jurtā vaimanāja.

— Ak tu aklais viltnieks! Gan tu saņemsi atmaksu par savām blēdībām! —= redzīgais saērcināts draudēja.

— Redzi nu, aklais, kā tev noveicās! Ja Allahs palīdzēs, tev būs sieva, — prātoja aklais.

Cilvēki, kam bijs bija licis noklausīties, paziņoja tam, ko bija dzirdējuši. Bijs lika atsaukt aklo un redzīgo līdz ar sievu un pastāstīja tiem, ko katrs, sēžot jurtā, domājis. Pagalam vīlies, aklais koda pirkstā vai līdz asinīm.

Bijs atlaida redzīgo un viņa sievu, bet aklajam uzlika sodu.1

kazahu, 44, 263

63. KAS VAINĪGS, tas bailīgs

Kādreiz zvēru valdnieks tīģeris, sēdēdams tronī, pavēlēja savam draugam lācim saaicināt visus zvērus uz tiesu. Bet tiesu spriest vajadzēja šādas lietas dēļ: vakar pie valdnieka bija atnākusi aitiņa un žēlojusies, ka kāds nobeidzis viņas dēlu — jaunu auneli. Nu, un tīģeris bija nolēmis vainīgo sodīt.

Tīģeris uzmanīgi vēroja visus zvērus, ilgi un vērīgi ikvienā ielūkodamies.

Te pēkšņi ne no šā, ne no tā vilks sāka brēkt:

— Kas te īsti būs? Vakar visu dienu mājā nosēdēju! Es neesmu vainīgs! Aunelis, kas zina, varbūt pats nosities, bet nu vaina tiek uzvelta citiem!

— Ciet klusu! — tīģeris to pārtrauca. — Tu esi vainīgais. Tevi vēl neviens neapvainoja, bet tu jau kliedz, ka neesi vainīgs! Lāci, — tīģeris pavēlēja, — dari ar vilku tāpat, kā šis darījis ar auneli!

afgāņu, 78, 168

Kāds džigits reiz saposās tālā ceļā un atstāja savam kaimiņam glabāšanā simt zelta gabalus.

Pagāja kādi gadi, džigits atgriezās un lūdza kaimiņu atdot naudu.

Kaimiņš, lai gan vecs cilvēks, bija kārīgs un nekaunīgs.

— Es no tevis neesmu saņēmis ne kapeiku, un tu man nekādu naudu glabāšanā neesi atstājis, — viņš sacīja.

Džigits noskumis pastāstīja to draugiem, un šie ieteica:

— Aizej pie mūsu tiesneša. Gan viņš visu noskaidros, un tu saņemsi atpakaļ savu naudu.

Džigits aizgāja pie tiesneša. Tiesnesis ataicināja veci un vaicāja:

— Aksakal, tu esi vecs, un tev nepiedien melot. Saki, vai esi saņēmis no šī džigita glabāšanā zelta naudu?

— Dēls, nekad neesmu saņēmis no viņa naudu, dievs ir mans liecinieks. Mana bārda ir balta, un nesaprotu, kālab man vajadzētu tev stāstīt melus.

— Vai tev ir liecinieki, kas redzēja, ka tu devi viņam naudu? — tiesnesis jautāja džigitam.

Džigits atbildēja, ka nekādu liecinieku viņam neesot.

Bet kādā vietā tu viņam iedevi naudu? — tiesnesis atkal jautāja.

— Netālu no mūsu aila aug papele, —; džigits stāstīja, r— Zem šī koka es viņam nodevu glabāšanā simt zelta naudas gabalus.

— Nu, ja tas ir tā, tad aizej pie papeles, velc to šurp un lai koks pastāsta man, kā tu iedevi šim vecajam vīram simt zelta gabalus.

— Godājamais tiesnesi, — džigits brīnījās, —•: kā tad lai es atvelku šurp papeli?

— Ņem manu zīmogu, parādi to kokam, un koks pats nāks, — tiesnesis teica.

Džigits paņēma tiesneša zīmogu un aizgāja, bet vecais vīrs mierīgi sēdēja, kā sēdējis. Viņš saprata, ka papele nekādi nevar atnākt pie tiesneša.

Pagāja pusstunda, tiesnesis jautāja vecajam:

— Vecais, pasaki man, vai mūsu džigits jau būs nogājis līdz tai papelei?

— Nē, vēl nebūs, — vecais vīrs atbildēja.

Pēc brīža tiesnesis atkal ieprasījās:

гг- Bet vai tagad būs?

■— Tagad būs, —* vecais pārliecināts noteica.

Kad stunda bija garām, tiesnesis jautāja trešo reizi:

•— Kā tev šķiet, vai mūsu džigits jau nāk atpakaļ?

— Jā, viņam laiks atgriezties.

Atnāca džigits tukšām rokām, atdeva tiesnesim zīmogu un stāstīja:

— Parādīju gan jūsu zīmogu papelei, taču tā stāvēja, kā stāvējusi. Bet, lai atvilktu koku šurp, vajadzēs daudz vēršu.

— Papele jau bija atnākusi pie manis, — tiesnesis teica, — un kur tas laiks, kad jau aizgāja atpakaļ.

— Kā tā? Pa kuru laiku tad koks bija te ieradies? Ja jau šis būtu atnācis, es arī to būtu redzējis, — vecais brīnījās.

Tiesnesis iesmējās:

— Es tev jautāju trīs reizes. Pirmo reizi tu atbildēji, ka džigits vēl nav ticis līdz papelei, otro reizi — ka nu jau būs aizgājis, bet trešo reizi — ka viņš nāk atpakaļ. Ja tu nebūtu no džigita saņēmis naudu pie šīs papeles, tu arī nebūtu zinājis ceļu uz to. Tāpēc skaidrs, ka esi saņēmis simt zelta gabalus.

Tad vecais vīrs atzinās un atdeva džigitam simt zelta naudas gabalus.1

kirgīzu, 49, 185 [50]

[KA CILVĒKS IZGLĀBĀS NO NĀVES]

Reiz dzīvoja kāds jauneklis, un viņam bija divas līgavas, abas izdaudzinātas skaistules. Viena bija meita aulā visnabadzīgākajam, otra — visbagātākajam cilvēkam.

Un jauneklim bija divi draugi. Viens no tiem ieteica viņam precēt nabadzīgā cilvēka meitu. Pēc viņa domām, tā būšot viņam pati piemērotākā, tālab ka viņas rokas nebīstoties nekāda darba.

Otrs deva padomu ņemt par sievu bagātnieka meitu un zināja stāstīt, ka šī esot liela rokdarbniece, stingri ievērojot reliģiskās paražas un neizlaižot nevienu namazu*.

Jauneklis apprecēja bagātā vīra meitu. Abi dzīvoja tiri labi. Reiz jaunais vīrs satika draugu un vaicāja:

— Saki, kālab tu neieteici man ņemt par sievu bagātnieka meitu?

— Pateikšu tev, ko zināju: kad šī vēl staigāja jaunavās, viņa vienādiņ pinās ar vīriešiem, — draugs atbildēja.

=— Bet, kas pieradis pie tādas dzīves, tas to nekad nepametīs.

— Kā tas iespējams, ja viņa tik cītīgi ievēro visus namazus? —• vīrs brīnījās. —• Līdz šim nekā ļauna neesmu manījis.

— Bet tu pavēro viņu namaza laikā. Ja nekā nemanīsi, tad man nebūs bijusi taisnība, — draugs sacīja.

Reiz vēlu naktī sieva sāka gatavoties namazam.

Vīrs apgūlās un izlikās aizmidzis, bet pats slepus vēroja sievu.

Pārliecināta, ka vīrs guļ ciešā miegā, sieva paņēma kumganu* un izgāja pagalmā. Vīrs zagšus izlavījās tai pakaļ. Sieva devās uz govju laidaru un iegāja zem nojumes. Te vīrs pamanīja, ka laidarā sievu gaida kāds vīrietis.

— Kas tur nakts laikā dzīvo pa manu laidaru!? —* vīrs

uzkliedza.

Vīrietis metās bēgt, bet sieva ieskrēja mājā un aizslēdza durvis.

Kad vīrs atgriezās, sieva nelaida to iekšā.

— Ej vien, ej! Griezies tik atpakaļ uz turieni, kur tumšā nakts laikā blandījies, — sacīja viltus pilnā liekule.

Kamēr šis tā ar sievu pie durvīm rājās, troksni izdzir-duši, saskrēja murtazaki*.

— Kālab stāvi te nakts laikā? — viņi vaicāja.

:— Sieva nelaiž mājā iekšā, — vīrs atbildēja.

•— Kur tad viņš bija? — murtazaki uzprasīja sievai.

— Prasiet viņam pašam, kur šis bija! Droši vien laupītāju gaitās, — viltīgā sieviete atkliedza.

— Nu, tad mēs paši zinām, kur viņš bijis! —= murtazaki sauca, sagrāba vīru un iegrūda cietumā.

Pēc neilga laika vīru aizveda uz kādu māju, parādīja viņam nodurtu vīrieti, sievieti un bērnu un noprasīja:

— Ar ko kopā tu nogalināji šos cilvēkus?

— Man nav ne jausmas, — vīrs atbildēja un atteicās atzīt sevi par vainīgu.

Taču viņam, daudz nedomājot, piesprieda nāvi [...]

Pirms nāves soda vīrs lūdza izpildīt viņa pēdējo vēlēšanos.

— Piektdien aizvediet mani uz mošeju un ļaujiet man kopā ar pārējiem aula iedzīvotājiem piedalīties namazā. Tur es nosaukšu savus līdzdalībniekus.

Viņam atjāva piedalīties namazā. Piektdienā viņu aizveda uz mošeju. Cilvēki, beiguši lūgšanu, gāja no mošejas laukā. Bet šis, nabags, sēž un sēž un kā nebeidz, tā nebeidz namazu.

Murtazaki nevar vien sagaidīt. Bet vīrs pats nezina, ko iesākt. To vien tik zina — nošaus viņu nevainīgu.

Beidzot, ilgās sēdēšanas noguris, viņš palūkojās visapkārt un ieraudzīja, ka aiz muguras sēž vēl divi un arī cītīgi skaita lūgšanas.

— Re, kur mani līdzdalībnieki! — vīrs norādīja uz sēdošajiem.

Murtazaki sagrāba abus un aizveda uz cietumu.

Nopratināšanā tie atzinās.

— Tiesa, mēs nogalinājām, bet tā cilvēka, kurš mūs uzrādīja, nebija kopā ar mums, un mēs netiekam gudri, kālab viņš uzdodas par mūsu līdzdalībnieku.

Tad jautāja šim cilvēkam:

— Tagad mums ir skaidrs, ka esi nevainīgs. Bet kā tu uzzināji, ka slepkavas ir šie divi?

Vīrs atbildēja:

— Tas, kurš izdarījis noziegumu, vienādiņ mēdz cītīgi lūgt dievu. Tāpat arī šodien: ļaudis jau sen bija beiguši namazu, bet šie divi, domādami par izdarīto noziegumu, turpināja lūgšanu, gribēdami pielūgt Allahu, lai tas piedod viņu grēkus. Tā es arī uzzināju, kuri ir slepkavas.

Vīru atlaida. Viņš atgriezās mājā un šķīrās no sievas.

adigejiešu, 13, 161 [51]

GOVS AR NOGRIEZTU MĒLI

Tančansjaņas novadā zemniekam Hu Si bija govs. Tā bija īsts mājas dārgums: vajadzēja lauku uzart — arklam priekšā jūdza govi, vajadzēja vest kravu — ratos jūdza govi. Un ik rītus Hu Si pats paēdināja un padzirdīja govi.

Kādreiz Hu Si aizgāja barot govi, un paskat, — stāvvietā viss savandīts; viņš ielūkojās uzmanīgāk un redz, ka govij no mutes pil asinis. Hu Si nevarēja vien nobrīnīties un nodomāja: «Vai tad arī govs var atklepot asinis?» Viņš atplēta ar rokām govij muti, — tā visa vienās asinīs, un mēle pazudusi.

Govs bez mēles taču nevar ne zāli gremot, t! vien pielūko — ņems un nobeigsies. Bet, ja govs nosprāgs, kā viņi visi dzīvos? Hu Si no sarūgtinājuma sāka gauži raudāt. Bet pēc tam nodomāja: «Acīmredzot kāds tai mēli nogriezis» — un aizmetās pie Baoguna^1 sūdzēties.

Baoguns uzklausīja zemnieku un sāka prātot: «Kas? Kāpēc nogriezis govij mēli? Un ko vispār var iesākt ar nelielo govs mēli?» Viņš domāja un domāja, un beidzot tam spriedums bija gatavs.

— Tu ej vien uz māju, —. viņš teica Hu Si. — Klausi manam padomam, nokauj govi, gāju pārdod, bet pēc trim dienām atkal atnāc pie manis.

— Ja nokaušu govi, būšu pārkāpis likumu, —■ zemnieks iebilda.

— Nebēdā neko, es tevi aizstāvēšu, —Baoguns viņu nomierināja.

Hu Si paklausīja gudrajam padomam, nokāva govi, sacirta liemeni gabalos un pārdeva, ietirgoja krietnu naudu, tomēr ne tik daudz, lai varētu nopirkt jaunu govi.

Zemnieks staigāja nobēdājies.

Baoguns aizsūtīja zemnieku mājā, bet nākošajā dienā pie viņa ierodas kāds Čeņ Saņs un sūdzas! «Hu Si slepus nokāvis aršanai noderīgu govi, tātad pārkāpis likumu, viņš ir jāsoda.»

— Vai Hu Si tev ir kāds radagabals? ==* Baoguns prasa.

— Viņš ir mans kaimiņš. Pats savām acīm redzēju, kā šis govi kāva. Citi kaimiņi arī zina. Ja kungs netic, lai viņš paaicina tos arī.

Baoguns kā cirta dūri galdā un sāka kliegt?

— Ak tu nelieti! Tu nogriezi mēli kaimiņa govij un vēl nāc sūdzēties! Ko Hu Si tev nodarījis? Kālab tu kaitē viņam? Tūdaļ stāsti visu patiesību!

Čeņ Saņs, izdzirdis, ka Baogunam jau zināms par govs mēli, neuzdrošinājās liegties, un viņam nekas cits neatlika, kā vajadzēja vien izstāstīt visu taisnību.

— Es reiz aizgāju pie Hu Si un gribēju aizņemties naudu, taču šis ne tikvien kā neiedeva, bet ņēmās mani vēl pamācīt. Un tad man sanāca dusmas uz viņu, tālab arī nogriezu viņa govij mēli. Es nodomāju, ja govij būs izgriezta mēle, šim nebūs citas izejas, vajadzēs vien govi nokaut un gaļu pārdot. Bet es tad nosūdzēšu, ka Hu Si patvarīgi nokāvis govi, un viņu notiesās.

Baoguns, noklausījies Čeņ Saņa stāstījumu, ārkārtīgi sadusmojās, pavēlēja sardzes vīriem grābt t.o ciet un uzskaitīt tam četrdesmit nūjas sitienus un vēl lika šim nopirkt Hu Si citu govi.

Nākošajā dienā Hu Si pats atnāca pie Baoguna. Ierēdnis izstāstīja tam visu, un Hu Si tikai tad saprata, ka govij mēli nogriezis kaimiņš un, ja nebūtu Baoguna gudrā padoma un viņš nebūtu nokāvis govi, viņam nāktos stāties tiesas priekšā. Bet, kad Hu Si izdzirdēja, ka Baoguns pavēlējis Čeņ Saņam nopirkt citu govi, viņš patencināja gudro tiesas spriedēju Baogunu un līksmu prātu devās mājup.

ķiniešu, 103a, 163

67. KA ATRADA ZAGLI

Reiz dzīvoja kāds cilvēks, kam bija trīs dēli. Kad viņa stundiņa bija klāt, šis cilvēks atsauca dēlus un teica:

— Es drīz miršu. Visu savu bagātību esmu pārvērtis zeltā, kas, pārkausēts gabalā, noslēpts tur tādā un tādā vietā. Kad būšu nomiris, paņemiet to un sadaliet savā starpā līdzīgās daļās.

Drīz viņš aizmiga mūža miegā. Dēli apglabāja tēvu, sarīkoja bēru mielastu un pēc tam sanāca visi trīs kopā.

— Tagad, =-= teica vecākais dēls, — varam iet un paņemt zeltu.

Viņi aizgāja uz norādīto vietu, taču zeltu neatrada.

— Kā nu iznāk, — vecākais dēls sacīja, — vietu, kur bija noglabāts zelts, zinājām tikai mēs un tēvs. Viņš ir miris, tātad zeltu paņēmis viens no mums. Tā kā mēs paši tik un tā nespēsim atrast vainīgo, iesim pie hana, kuru daudzina viņa gudrības un taisnīguma dēļ, un lūgsim, lai viņš izšķir mūsu strīdu un norāda, kurš ir zaglis.

Abi pārējie brāļi bija ar mieru, un visi devās pie hana. [Brāļi izstāstīja hanam, kas tiem uz sirds.] Hans brāļiem apsolīja:

— Mēģināšu jums palīdzēt, bet pagaidām lūdzu jūs būt maniem viesiem. —■ Un viņš uzaicināja brāļus savās telpās [...]

Hana māsa, pamanījusi, ka brālis par kaut ko neatlaidīgi domā, jautāja:

—r Kas noticis, brāl, kālab esi tā aizdomājies?

Hans izstāstīja visu māsai, un tā teica:

— Domāju, ka spēšu šai lietā palīdzēt. Uzaicini visus trīs brāļus uz viesistabu un tur palūdz, lai es kaut ko pastāstu. Un tad jau nu paļaujies uz mani.

Hans tā arī izdarīja. Kad visi bija ērti apsēdušies, viņš lūdza māsu kaut ko pastāstīt. Hana lūgumam pievienojās arī brāļi, un hana māsa sāka stāstīt:

«Dzīvoja jauneklis un meitene. Jau no bērnu dienām tie abi draudzējās un karsti mīlēja viens otru. Un reiz abi nozvērējās, ka piederēšot tikai viens otram. Bet šis jauneklis bija no nabadzīgas ģimenes, un tāpēc, kad pienāca laiks meiteni izdot pie vīra, tās vecāki vis neatdeva viņu iecerētajam, bet izprecināja citam, bagātam jauneklim. Meitene par to bija ļoti noskumusi, taču vecāku gribai neuzdrošinājās pretoties. Un, kad līgavainis tai tuvojās, sēdēja skumja, saraudātām acīm. Bet līgavainis bija godprātīgs cilvēks. Ieraudzījis meiteni sēžam nobēdājušos, viņš vaicāja:

— Kālab esi tik bēdīga? Ja jau tu negribēji mani par vīru, kālab neteici to agrāk? Es nebūtu uzstājis.

Un meitene viņam pastāstīja, ka neesot uzdrošinājusies pretoties vecāku gribai. Viņai esot savs iemīļotais, tam viņa zvērējusi būt uzticīga un solījusi tikai ar viņu dalīt laulības gultu.

— Redz, kā nu iznāk, — līgavainis teica. — Esmu pārliecināts, ka viņš nemīl tevi stiprāk kā es; bet man negribas, lai tu būtu nelaimīga, tāpēc ej pie tā un kļūsti viņa sieva. Par visu pārējo es parūpēšos pats.

Un meitene līksmu prātu aizskrēja, kā stāvējusi, pie sava iemīļotā, apbrīnodama un jūsmodama par līgavaiņa cēlsirdību, kurš bija to atbrīvojis. Viņas mīļotais noskumis sēdēja pavarda priekšā, strinkšķinādams uz sava ko-muza* sērīgas melodijas. Ieraudzījis meiteni, tas strauji pielēca kājās, vaicādams: «Kālab atnāci?», uz ko meitene atbildēja: «Atnācu pildīt savu zvērestu» — un izstāstīja visu, kas noticis.

Tad jauneklis teica:

— Nevaru nodarīt pāri tādam džigitam, kāds ir tavs vīrs, tālab neatstāšu tevi šeit. Tu taču vari būt laimīga ar viņu, ja viņš ir tik cienījams cilvēks.

To sakot, viņš aizsēja sev acis, izģērbās, pēc tam to pašu izdarīja arī meitene, un viņi abi kaili iegūlās laulības gultā, katrs savā malā, nepieskardamies viens otram.

*--• Tā, tagad esam savu zvērestu izpildījuši, ej, — jauneklis sacīja un novērsās. Un meitene aizgāja atpakaļ, apbrīnodama jaunekļa savaldību un būdama lepna par abu sāncenšu cēlajam sirdīm.

Atceļā viņai nāca pretī laupītāji, kas, savā amatā nocietinājuši sirdis, nemēdza saudzēt ne vecu, ne jaunu, ne sievieti, ne bērnu. Tie nevarēja vien nobrīnīties un nopriecāties par meitenes dārgo tērpu un bagātīgajām rotām — viņa taču bija kāzu tērpā — un jautāja:

— Kurp iedama?

r— Pie mīļotā, — meitene atbildēja.

No kurienes nākdama?

— No mīļotā, — viņa atkal attrauca.

Laupītāji, pārsteigti par tādu atbildi, sāka meiteni iztaujāt, un tā izstāstīja par visu notikušo. Tad šie sacīja:

— Kauns mums, ja mēs neizturētos labvēlīgi pret sievieti, pret kuru tik cēli izturējušies divi cilvēki, kas viņu karsti mīl.

Un atlaida meiteni...»

Beigusi stāstu, hana meita pagriezās pret brāļiem, vaicādama:

— Kurš, pēc jūsu domām, rīkojās viscēlāk?

Vecākais atbildēja:

— Manuprāt, viscēlāk rīkojās meitenes vīrs. Viņš karsti to mīlēja, mīlēja tik stipri, ka bija ar mieru darīt visu, lai iegūtu viņu, un, tikko ieguvis, atlaida to pie cita. Viņš pārāk stipri mīlēja meiteni, lai redzētu to nelaimīgu. Būt vīram un atlaist mīļoto neskartu — vai tas nav varoņdarbs!

Bet vidējais sacīja:

r—t Es atkal domāju, ka jaunekļa rīcība ir cēlāka. Viņš taču mīlēja meiteni kopš bērnības. Meitene atnāca pie viņa, gulēja tam līdzās laulības gultā, un viņš atlaida to. Gulēt vienā gultā ar mīļoto, dzirdēt viņu elpojam un nepieskarties tai — tas ir liels varoņdarbs.

■— Nu nē, — dedzīgi iejaucās strīdā jaunākais brālis. ^ Tas viss nobāl laupītāju cēlsirdības priekšā. Viņi taču nekad nevienu nebija saudzējuši, bet te palaida tik krietnu laupījumu, paļaudamies mirkļa noskaņai. Dzīvot visu dzīvi, tīkojot pēc laupījuma, bet, iegūstot to, atlaist, — tas ir īsts varoņdarbs.

Un tad hana meita pārtrauca brāļus, sacīdama:

но

Zelts ir pie viņa, — un norādīja uz jaunāko brāli.; Un viņš atzinās, jo saprata, ka pats sevi nodevis. Tā, lūk, bija.1

daigiešu, 34, 139

68. [KA MOLLA PIERADĪJA SAVU TAISNĪBU]

Reiz molla Nasredins piejāja pie tirgus, piesēja ēzeli pie staba, bet pats apsēdās zem nojumes un lūdza, lai viņam pasniedz tēju.

Tobrīd kāds cilvēks, arī piejājis, nokāpa no ēzeļa un dzīrās to piesiet līdzās mollas ēzelim.

— Nedari to, cienījamais, — molla viņam sacīja, — mans ēzelis visā aulā pazīstams ar saviem niķiem. Ka tikai kaut kas nenotiktul

Cilvēks, neatbildējis ne vārda, piegāja pie mollas un apsēdās tam līdzās.

«Acīmredzot kurlmēms,» —■ molla nosprieda, piecēlās un gāja pie ēzeļa, lai piesietu to pie cita staba. Bet tieši tai brīdī mollas ēzelis tā iespēra svešajam ēzelim, ka tas ar uzšķērstu vēderu nogāzās zemē.

Ēzeļa saimnieks pietrūkās kājās un sāka sunīt mollu Nasredinu.

— Es taču tevi brīdināju, — molla viņam atbildēja.

<— Pats esi vainīgs.

Taču cilvēks i nedomāja uzklausīt viņa taisnošanos.

■— Tavs ēzelis nogalināja manu ēzeli, un tev par to jāsamaksā!

— Kas vēl nebūs, s=s molla pasmējās. =ггч Nenāk ne prātā.

Tad cilvēks aizgāja pie tiesneša un iesniedza viņam sūdzību par Nasredinu.

Tiesnesis ataicināja mollu un sāka to pratināt. Bet molla klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

Tiesnesis nogrozīja galvu un sacīja:

— Redzu, šis cilvēks ir mēms. Vai tādu maz var apvainot?

Tad sūdzētājs sadusmojās:

— Kur tu to ņēmi, ka viņš ir mēms? Kad es piejāju pie tirgus, viņš man teica, ka šā ēzelis visā aulā pazīstams ar saviem niķiem, un tāpēc brīdināja mani nesiet savu ēzeli tam līdzās. Bet tu saki, viņš esot mēms!

— Kāpēc tad tu prasi no viņa naudu par beigto ēzeli, ja viņš tevi bija brīdinājis? — tiesnesis jautāja. — Šis cilvēks ir nevainīgs!

— Pareizi, —• molla iepriecināts iesaucās. ■— Es to pašu saku, bet viņš man neticēja.

Tā molla Nasredins pierādīja savu taisnību.1

čečenu, Ī03t 232

69. KAMIEĻMĀTES ĪPAŠNIEKS UN Tills ZĒNI

Kādam cilvēkam pazuda kamieļmāte. Viņš ilgi to nomeklējās, taču atrast nevarēja. Saticis trīs zēnus, viņš jautāja tiem:

— Vai jūs šeit neredzējāt kamieļmāti?

— Vai tā bija grūsna? — viens no zēniem atjautāja.

—> Jā, —- cilvēks atbildēja.

Un ar vienu aci akla? — otrs zēns ieprasījās.

—■ Jā, — cilvēks atbildēja.

— Un uz muguras tai čūla? — trešais vaicāja.

— Jā, tā ir viņa, — cilvēks atbildēja.

— Zvēram tev, mēs neesam to redzējuši, zēni apgalvoja.

Saimnieks cauru dienu nomeklējās kamieļmāti, bet velti. Viņš arī nesastapa nevienu, kas būtu lopiņu redzējis. Tad viņš griezās atpakaļ uz to vietu, kur bija runājis ar zēniem, sameklēja šos un atveda pie emīra.

Uzklausījis šī cilvēka sūdzību, emīrs vaicāja:

— Vai zēni tev aprakstīja visas kamieļmātes pazīmes?

<— Jā, viņi pateica visu, kā ir, — cilvēks apliecināja.

■— Vai tas ir tiesa? — emīrs jautāja.

— Jā, emīr, lai tev ilgs mūžs, viss bija tieši tā, —s zēni sacīja. — Šis cilvēks prasīja mums, mēs viņam atbildējām, bet paši kamieļmāti netikām redzējuši.

— Jūs stāstāt melus. Tās ir veiklas izrunas. Aizvediet viņus pie tiesneša,_— emīrs pavēlēja.

Tiesnesis, uzzinājis, kālab izcēlies strīdiņš, griezās pie zēniem:

—• Kā tad jūs tik sīki varējāt aprakstīt kamieļmātes pazīmes, ja netikāt to redzējuši?

— Lai tev ilgs mūžs, tiesnesi, — teica viens no zēniem, г— Es pamanīju, ka pa ceļu gājis kamielis, un pēc tā, kā lopiņš bija nolaidis ūdeni, sapratu, ka tā bijusi grūsna kamieļmāte. Un tāpēc es teicu šim cilvēkam, ka viņa ka-mieļmāte ir grūsna.

— Skaidrs. Bet kālab tu teici, ka kamieļmāte ir akla ar vienu aci? — tiesnesis jautāja otram zēnam.

— Lai tev ilgs mūžs, tiesnesi, — tas atbildēja. — Kad mēs gājām pa ceļu, es pamanīju, ka kamieļmāte plūkusi zāli tikai ceļa vienā pusē. Tālab es nolēmu, ka tā ir ar vienu aci akla.

— Tavs pierādījums ir prātīgs, —^ tiesnesis piekrita. — Bet ko tu novēroji? — viņš jautāja trešajam zēnam.

-— Lai tev ilgs mūžs, tiesnesi, — tas sacīja. — Kāpēc es teicu, ka kamieļmātei uz muguras bijusi čūla? Nu tāpēc, ka kamieļmāte plūca zāli un centās ar zāli nosegt muguru pret mušām. Daļa zāles nokrita uz ceļa, un pēc tā es spriedu, ka kamieļmātei uz muguras bijusi čūla.

Tad tiesnesis paziņoja:

— Zēni, ejiet mājās. Jūs esat teikuši taisnību. Bet tu, kamieļmātes īpašniek, meklē vien savu lopiņu tālāk.1

hausu, 89t 58 [52]

[SUZANNA UN SIRMGALVJI]

Babilonā dzīvoja kāds vīrs, vārdā Joakims.

Un viņš ņēma sev sievu, kam vārds bija Suzanna, Hei-, kija meitu, ļoti skaistu un dieva bijīgu [...]

Joakims bija ļoti bagāts, un pie viņa mājas bija dārzs; un pie viņa mēdza pulcēties jūdi, jo viņš bija pats cienījamākais no visiem.

Un tai gadā par soģiem bija iecelti divi sirmgalvji no tautas [...]

Viņi pastāvīgi uzturējās Joakima namā, un pie viņiem nāca visi, kam bija kādi strīdi.

Kad ap dienas vidu ļaudis aizgāja, Suzanna iznāca sava vīra dārzā, lai pastaigātos.

Un abi vecie ik dienas redzēja to paejam garām un staigājam, un viņos modās iekāre; viņi samaitāja savu prātu un novērsa savas acis, lai nebūtu jāskatās uz debesīm un jādomā par taisnīgu tiesu spriešanu [...]

Un tā atgadījās, kad viņi gaidīja uz izdevīgu dienu, ka Suzanna ienāca kā vakar un pirms tam to dienu tikai ar

divām kalponēm un gribēja mazgāties dārzā, jo stāvēja karsts laiks.

Un nebija tur neviena, kā vien abi sirmgalvji, kas paslēpās un uzglūnēja viņai.

Un viņa teica kalponēm:' «Ejiet atnesiet man eļļu un ziepes un aizdariet dārza vārtus, lai es varētu nomazgāties.»

Viņas izdarīja, kā bija vēlēts: aizdarīja dārza vārtus un izgāja pa sānu vārtiem, lai atnestu, kas viņām bija pavēlēts, tā arī neieraudzīdamas vecos, tālab ka tie bija paslēpušies.

Un raugi, kad kalpones bija aizgājušas, abi sirmgalvji piesteidzās pie viņas un sacīja:

«Paskaties, dārza vārti ir aizdarīti, un neviens mūs neredz, un mūsos ir pamodusies iekāre pēc tevis, tāpēc nāc un paliec ar mums.

Bet, ja ne, tad mēs liecināsim pret tevi, ka pie tevis bijis jauneklis un tu tāpēc aizsūtīji projām savas kalpones.»

Tad Suzanna sāka vaimanāt un sacīja: «Ko man iesākt; tālab ka, ja es to darīšu, mani gaida nāve, bet, ja nedarīšu, man neizbēgt no jūsu rokām.

Labāk man to nedarīt un krist jūsu rokās nekā grēkot tā kunga priekšā.»

Un Suzanna sāka kliegt skaļā balsī; un arī abi vecie sāka kliegt pret viņu, un viens no viņiem aizskrēja un atdarīja dārza vārtus.

Kad mājā esošie izdzirda kliegšanu dārzā, tie iesteidzās pa sānu vārtiem, lai redzētu, kas ar viņu noticis.

Un, kad vecie pateica savu sakāmo, viņas kalpones tika pārlieku nokauninātas, jo nekad vēl nekas tāds par Suzannu nebija ticis runāts.

Un otrā dienā ļaudis atnāca pie Joakima, viņas vīra, un atnāca arī abi sirmgalvji, pilni ar netaisniem nodomiem pret Suzannu, lai lemtu viņu nāvei.

Un, iznākuši priekšā, viņi runāja: «Sūtiet pēc Suzannas, Helkija meitas, Joakima sievas,» — un tika aizsūtīts. Un viņa atnāca, un viņas vecāki, un viņas bērni un visi viņas radinieki. Suzanna bija ļoti maiga un daiļa no vaiga, un šie likuma pārkāpēji pavēlēja atsegt viņai seju, jo tā bija aizsegta, lai pilnam izbaudītu viņas daiļumu.

Bet radinieki un visi, kas skatījās uz viņu, raudāja.

Bet abi sirmgalvji, nostājušies sanākušo ļaužu vidū, uzlika tai rokas uz galvas [...]

Un viņi sacīja: «Kad mēs vieni staigājām pa dārzu, šī ienāca ar divām kalponēm, aizdarīja dārza vārtus un aizsūtīja kalpones projām; un pie viņas atnāca jauneklis, kas tur bija paslēpies, un apgūlās ar to.

Mēs, atrazdamies dārza stūrī un ieraudzīdami tādas nelikumības, skrējām pie tiem un redzējām tos kopojamies, bet nevarējām šo aizturēt, tālab ka viņš bija spēcīgāks par mums un, atvēris vārtus, izskrēja, bet šo te mēs saķērām un pratinājām: kas bija šis jauneklis? Bet viņa negribēja mums to teikt. To mēs liecinām.»

Un sapulcējušies tiem noticēja kā tautas vecajiem un soģiem un notiesāja viņu uz nāvi [...]

Un, kad viņu veda uz nāvi, dievs pamodināja svēto garu jaunekļa, kam vārds bija Daniēls, dvēselē, un šis iesaucās skaļā balsī: «Es esmu tīrs no viņas asinīm!»

Tad visi ļaudis uzrunāja viņu, sacīdami: «Kas tas par vārdu, ko tu teici?»

Tad viņš, nostādamies ļaužu vidū, sacīja: «Vai jūs, Izraēļa dēli, esat tik nesaprātīgi, ka, neizmeklējuši lietu un nenoskaidrojuši patiesību, notiesāsiet Izraēļa meitu?

Griezieties atpakaļ uz tiesu, jo šie ir nepatiesi pret viņu liecinājuši.»

Un tad visi ļaudis atgriezās, un tautas vecajie teica viņam: «Sēsties starp mums un runā, tālab ka dievs tev piešķīt būt par soģi.»

Un Daniēls viņiem teica: «Aizvediet tos vienu no otra pēc iespējas tālāk, un es nopratināšu viņus.»

Bet, kad viņi bija projām viens no otra, viņš atsauca vienu no viņiem un sacīja tam: «[...] Ja tu to esi redzējis, saki, zem kāda koka tu redzēji šos abus sarunājamies?» Tas atbildēja: «Zem mastikas koka.»

Daniēls sacīja: «Patiesi, tu esi melojis pats sev par postu» [...]

Atlaidis to, viņš pavēlēja atvest otru un sacīja tam: «Zem kāda koka tu pārsteidzi viņus sarunājamies?» Tas sacīja: «Zem zaļa ozola.»

Daniēls viņam sacīja: «Patiesi, tu esi melojis pats sev par postu; jo dieva eņģelis ar zobenu gaida, lai pārcirstu tevi uz pusēm, lai iznīcinātu jūs.»

Tad visi sapulcējušies sāka kliegt skaļā balsī [...] un vērsās pret abiem sirmgalvjiem, tālab ka Daniels ar viņu

muti bija pierādījis, ka viņi devuši viltus liecības; un rīkojās ar viņiem pēc Mozus likumiem un nogalināja viņus, tāpēc ka viņi bija izperinājuši ļaunu pret savu tuvāko; un izglābtas tai dienā bija nevainīgas asinis .. ?

Un Daniēls tika daudzināts tautā no šīs dienas un uz priekšu.1

senebreju, 24, 13

71. KĀ MUĻĶIS PIRKA PEKINAS DIALEKTU^1

Reiz dzīvoja kāds muļķa dīkdienis, kas caurām dienām to vien tik darīja, kā pļāpāja ar draugiem, tādiem pašiem dienaszagļiem. Tikko ļaudis kaut kur sapulcējās, lai mazu liet patērgotu, — šis jau klāt.

Reiz viņa klātbūtnē sākās runas par ierēdņu valodu —5 Pekinas dialektu.

— Jā, — viens sacīja, rokas mētādams, — Pekinas dialekts ir patiesi lielisks. Kas to prot, var sarunāties ar visiem priekšniekiem.

Citi piekrizdami māja ar galvām.

— Jā, jā, Pekinas dialekts ir varena lieta. Kas to apguvis, tas ir vīrā.

Muļķim šie vārdi neizgāja no prāta. Viņš pārnāca mājā, pārdeva visu savu mantību un nolēma, vienalga par kādu naudu, nopirkt Pekinas dialektu, lai varētu sarunāties ar ierēdņiem.

Paņēmis iegūto naudu, tas taisnā ceļā devās uz tirgu. Ceļā viņš sastapa cilvēku, kas tirgojās ar viltotām zālēm. Ieraudzījis muļķi, kurš soļoja tā, it kā viņam būtu padomā kaut kas pārlieku svarīgs, viltnieks šim uzsauca:

— Kurp tu steidzies tik norūpējies? Varbūt varu tev palīdzēt?

—; Gribu nopirkt Pekinas dialektu, —■ muļķis stāstīja.

— Pekinas dialektu? — viltīgais tirgotājs jautāja. — Man tā ir, cik uziet.

— Ko tad nāk viens teiciens?

— Tev es atlaidīšu lēti: par vienu teicienu divsimt dolāru.

Muļķis nolēma, ka tas patiesi ir lēti, un sāka mācīties pie viltnieka Pekinas dialektu. Vispirms viņi abi devās uz

upmalu. Ieraudzījis ūdeni peldam putnus, muļķis jautāja, kā tos saucot.

— Tās ir zosis, — tirgotājs sacīja.

Muļķis teicienu ielāgoja.

Pēc kāda laika tie pienāca pie paviljona.

Vai neieiesim atpūsties? — muļķis vaicāja.

— Nav mums laika atpūsties, — tirgotājs attrauca.

Muļķis lika aiz auss ari šo teicienu.

Tad viņi ieraudzīja kuģus, un muļķis atkal prasa?

;— Bet kas tie tādi?

— Tie ir kuģi, s-з tirgotājs atbildēja, un muļķis arī šo-; reiz pacentās visu, kā nākas, iegaumēt.

Viņš jau savā prātā domāja, ka var sarunāties par visu, kas vien gadīsies pa ceļam.

Pašās beigās viņi ieraudzīja lauka ļaudis kaut ko dēstām. Muļķis prasīja, ko šie darot.

— Viņi dēsta ķirbjus, — tirgotājs atbildēja.

Te viņš apķērās, ka jau pateicis muļķim solītos četrus teicienus un, ja šis patiesi norēķināsies, kā līgts, tad viņam pienākas astoņi simti dolāru. Tāpēc tirgotājs sacīja?

— Esmu tev jau pārdevis četrus Pekinas dialekta teicienus. Lūdzams, tagad nu maksā ciet.

Muļķis atdeva tirgotājam visu savu naudu un lepni devās mājup, nemitīgi pie sevis atkārtodams iemācītos četrus teicienus.

Pēc kāda gada notikās tā, ka kaimiņu ciemā tika nogalināts cilvēks. Apriņķa priekšnieks uzsāka izmeklēšanu. Bet nogalinātā piederīgie, bīdamies, ka nespēšot saprast priekšnieka runāšanu, bija gaužām noraizējušies.

Te kāds ieminējās:

— Tepat netālu taču dzīvo cilvēks, kurš mācījās Pekinas dialektu, samaksādams par to lielu naudu. Vislabāk būs, ja griezīsimies pie viņa.

Nogalinātā piederīgie tā arī izdarīja. Muļķis bija varen lepns. Nospriedis, ka nu beidzot taču pienākusi viņa stunda, viņš priecīgu prātu devās ceļā, atkārtodams iemācītos četrus teicienus. Visi ciema ļaudis noraudzījās viņā ar milzīgu cieņu, bet šis tik iet, ne uz vienu neskatīdamies, galvu izslējis.

Uzaicinājuma nenogaidījis, muļķis ieradās pie apriņķa priekšnieka, lai nogalinātā ģimenes vārdā nodotu liecību īstā Pekinas dialektā*

— Kas nosita šo cilvēku? — priekšnieks viņam stingri noprasīja.

Muļķis steigšus atbildēja:'

— Es tas biju. [Skan tāpat kā «tās ir zosis».] f— Kālab tu viņu nositi? — ierēdnis jautāja.

— Viņu nedrīkstēja atstāt dzīvajos. [Skan tāpat kā «nav mums laika atpūsties».]

Izdzirdīs šādu vaļsirdīgu atzīšanos, priekšnieks sacīja:

— Ja jau tu pats atzīsti, ka viņu nositi, man jautājumu vairs nav. Tu saņemsi sodu.

Muļķis noteica:

— Es arī to gribu. [Skan tāpat kā «tie ir kuģi».] Priekšnieks nodomāja, ka viņa priekšā stāv īsts drosminieks.

— Tu tiksi sodīts ar nāvi.

Bet muļķis, nemaz neklausīdamies, plāja vaļā savu ceturto teicienu:

— Nolādētais ierēdni. [Skan kā «viņi dēsta ķirbjus».] Izdzirdīs šādus vārdus, ierēdnis iesvila tādās dusmās,

ka pavēlēja muļķi nekavējoties sodīt ar nāvi.

ķīniešu, 113, 14i

72. KA TAISNĪGUMS VAR IZVĒRSTIES FAR NETAISNĪBU

Senos laikos dzīvoja divi cilvēki, viens nabadzīgs, otrs — bagāts. Nabagais ganīja divas bagātā govis un par atalgojumu saņēma abu govju pienu.

Bagātais bija lāga cilvēks. Kādudien viņš teica nabagajam:

— Ja tu arī uz priekšu ganīsi manas govis un tām atskries telēni, es daļu atdošu tev.

Un patiesi, govīm atskrēja telēni. Bagātais atnāca pie nabagā un sacīja:

*— Sadalīsim nu govis.

— Kādas govis? — nabagais brīnījās. — Man nav tavu govju.

Sašutis bagatais ņēmās strīdēties pretī. Galu galā abi nolēma iet pie sultāna. Pa ceļam nabagais satika draugu.

— Kurp iedams? — draugs jautāja.

— Eju, rau, ar šo bagātnieku pie sultāna, — nabagais atteica.

r— Kādā lietā?

■— Šis sadomājis mani nosūdzēt. Es ganīju viņa govis, bet tagad negribu tās atdot.

Draugs teica nabagajam:

■— Ar sultānu nebūs vis tik vienkārši.

— Ko tad lai daru? — nabagais vaicāja.

■— Iesim kopā, — draugs aicināja, — es tevi pamācīšu, kā rīkoties. Kad mēs būsim pie sultāna un viņš sāks tev taujāt, kā tur īsti bija, tu neatbildi ne vārda. Saki tikai: «Hm, hm.» Bet es uzdošos par tavu liecinieku un palīdzēšu tev.

Viņi atnāca pie sultāna. Bagātais pastāstīja, kas par lietu. Sultāns sāka izjautāt nabago, lai arī šis pastāsta, kā bijis, bet tas neko citu nevar pateikt kā vien: «Hm, hmb>

Tad sultāns griezās pie nabadzīgā vīra drauga.

— Vai tu vari kaut ko teikt šai lietā? Kas noticis ar tavu biedru?

Draugs atbildējai

— Šis cilvēks no dzimšanas ir mēms. Viņa mēle ir nevarīga. Bet govis pieder viņam un nevis bagātniekam. Bagātnieks jau sen tīkoja pēc govīm un gribēja iedzīvoties uz šī nabadziņa bezpalīdzības rēķina. Viņš sprieda tā: ja jau nabagais nespēj runāt, viņš nevarēs aizstāvēties.

To izdzirdis, sultāns ārkārtīgi sadusmojās.

—Tu esi nodarījis lielu netaisnību, — viņš sacīja bagātajam. — Kālab atvedi pie manis šo nabago?

Un, to sacījis, viņš aizdzina bagāto. Arī nabagais kopā ar draugu devās mājup.

Mājās draugs sacīja nabagajam:

— Tagad nāc, sadalīsim govis. Man taču pienākas daļa par palīdzēšanu.

Bet šis tikai runā:

— Hm, hm, hm!

Draugs noskaitās.

— Nu, ja tu tā, ejam pie sultāna.

Aizgāja viņi pie sultāna. Draugs, nesenais liecinieks, iesāka:

— Sultān, govis, par kurām viņreiz bija runa, pieder bagātajam.

— Bet vēl nesen tu teici, ka govis piederot nabagajam, — sultāns atcerējās. — Un ko tu pateiksi? —■ viņš griezās pie nabagā.

Tas tikai atkārtoja:

— Hm, hm, hm.

— Viņš prot gan runāt, — iejaucās draugs, — viņš jau tikai izliekas.

Un tad sultāns sadusmojās:

— Ja tu tagad apgalvo, ka šis cilvēks prot runāt, tad iznāk, ka tu izgājušo reizi meloji?

Un sultāns to aizdzina, bet govis atstāja nabagajam.1

hakvu, 10d, 100

73. IZMANĪGAIS klostera kalps

Reiz kāds klostera priekšnieks devās noturēt dvēseles aizlūgumu, bet kalps palika sargāt dievnamu. Papriekš tas lasīja sutras*, taču drīz vien kalpam šī darbošanās apnika un viņš aizmiga saldā miegā. Pēkšņi šis pusmiegā dzird kādu balsi pie ieejas jautājam: «Vai drīkst ienākt?»

Kalps iznāca no dievnama, steigā acis berzēdams, un redz: atnākusi vecā sieva no kaimiņiem, stāv, lielu neslavu rokā.

—• Nodod, ■— vecā saka, — klostera priekšniekam cienastu uz svētkiem!

Kalps paņēma nešļavu — bet no turienes silti tvaiki sit pretī. Un kas par jauku smaržu!

— Paskat, sieva, liekas, atnesusi dango*! Ja atstāšu tos klostera priekšniekam, šis savā alkatībā viens visus nosukās, ne pagaršot neiedos. Nobaudīšu papriekš pats!

Kalps atraisīja nešļavu, bet iekšā šķirstiņš, pilns ar siltiem, svaigiem dango. Un kalps ņēmās vīkstīt vaigos, ēda, ēda un nemaz nepamanīja, ka bija visus nolocījis. Un tikai tad apķērās:

— Ai, ai, man gals klāt! Ko tagad teikšu klostera priekšniekam?

Viņš nu sāka domāt, kā izkulties no ķezas. Un izdomāja. Paņēmis šķirstiņu, kurā bija atradušies dango, viņš nolika to uz altāra Amidas^1 statujas priekšā. Pēc tam sagrābstīja pie šķirstiņa sienām pielipušās cienasta atliekas, nozieda ar tām statujas lūpas un atkal sāka lasīt sutras.

Klostera priekšnieks atgriezies jautāja:

— Vai kāds bija atnācis, kamēr biju projām?

— Kaimiņu vecāmāte bija atnākusi, atnesa tur kaut ko šķirstiņā. Teica, ka tas jums uz svētkiem.

?— Kur tad ir šķirstiņš?

— Es noliku to uz altāra Amidas statujas priekšā.

■— Gudrinieks, pareizi darīji. Nu, kur tad šis ir, tas šķirstiņš?

Patiesi, pie Amidas statujas kājām stāvēja prāvs šķirstiņš. Klostera priekšnieks to atvēra, bet šķirstiņš kā izslaucīts.

— Ei, kalp, vai tu, vai, visu apēdi? — priekšnieks saniknots kliedza.

Bet kalps, nepavisam neapmulsis, atbildēja:

— Vai dieniņ, vai tad es būtu uzdrošinājies? To taču nedrīkst.

Pēc_tam, palūkojies uz visām pusēm, blēdis izsaucās:

— A, lūk, kas par lietu! Amida visu nolocījis! Paverieties, viņam jau visa mute noziesta.

Priekšnieks paskatījās uz statuju.

— Kā tad! Ak tu tavu nekrietnu statuju, tik negodīgi izrīkoties! — Un vilka vienreiz Amidam pa galvu ar vē^ dekja rokturi.

Bronzas statuja sakustoties nočīkstēja:

— Ši-i-is! Š-i-i-i-s!

— Ak tā? Tu vēl liegsies un citam vainu uzgrūdīsi? Še tev par to!

Un priekšnieks atkal iebelza statujai pa galvu, un čīkstoņa atskanēja vēlreiz:

— Ši-is! Ši-i-i-s!

Priekšnieks paskatījās uz kalpu un prasa tam bargā balsī.

— Dzirdi? Amida saka: «Šis! Šis!» Tātad tomēr tu esi apēdis cienastu.

— Nu vai tad statuja no sišanas vien atzīsies? «=s kalps atbild. — Pamēģināsim ar verdošu ūdeni!

Viņš sakarsēja ūdeni lielā katlā un uzšļāca to tīri verdošu statujai virsū.

No visām pusēm pacēlās tvaiks, sāka tecēt ūdens, atskanēja čūkstoņa un šņākoņa, it kā Amida patiesi atzītos:

— No-sss-ukāju! No-ss-ukājul

Un tad kalps saka:

— Dzirdat, priekšniek? Es taču jums teicu! Redziet nu, ka šis atzinās.

Japāņu, 104, 211

It tāds braminu ciems, ko sauc par Vidjasthanu. Šai ciemā dzīvoja bramins Kešava. Reiz viņš sadomāja iet nopeldēties. Nonācis pie dīķa, viņš ieraudzīja brīnum-daiļu tirgotāja meitu. Kešavam daiļava pārlieku iepatikās. Kad viņš nāca laukā no ūdens, tirgotāja meita tam teica: «Uzcel man uz galvas otru krūzi.» Kešava nelikās lūgties, uzcēla krūzi un noskūpstīja meiteni tieši uz lūpām. Bet to ieraudzīja daiļavas vīrs un aizveda šo pie valdnieka. Kā lai bramins izglābjas? Domā nu...

Braminam bija draugs, Vitarka vārdā. Šis Vitarka pienāca pie Kešavas un iečukstēja tam ausī: «Draugs, kad būsi valdnieka pilī, nesaki ne vārda, bet visu laiku šmaukstini ar lūpām.» Bramins tā arī darīja. Ministrs sacīja: «Nekādu noziegumu šis cilvēks nav izdarījis. Viņam no dzimšanas tāds ieradums.» Tā Vitarkas gudrība izglāba braminu, un viņš tika attaisnots ļaužu priekšā.

indiešu, 66, 236

75. VILTĪGAIS SIEVISĶIS

Reiz dzīvoja sievišķis, kam bija mīļākais. Kādu nakti abus mīlniekus pārsteidza vīrs. Viņš nogalināja mīļāko, bet pats aizbēga. Sieviete ātri, ātri izvārīja nosisto un izēdināja to cūkām. Tā nu viss nokārtojās. Pēc kāda laika vīrs atgriezās un pārsteigts uzzināja, ka nodarījums palicis bez sekām. Naktī sieva viņam pastāstīja, kā viņa izdarījusies. Kad šie abi apmierināti pārrunāja notikumu, viņus noklausījās kaimiņš, kas tieši tobrīd pie mājas sienas nokārtoja savas darīšanas. Tā kā viņam ar šo ģimeni bija veci rēķini, viņš iesūdzēja vīru un sievu tiesā.

Tiesā sieva sacīja:

— Mans vīrs nekā nezina. Es to izdarīju kopā ar sūdzētāju. Viņš arī bija mans mīļākais. Bet tagad viņš tur ļaunu prātu uz mani un tāpēc arī nosūdzēja.

Tiesa vīru attaisnoja, bet sūdzētāju notiesāja par slepkavību.

ķiniešu, 113, 116

Reiz Laji kopā ar Amairmi^1 dzinās pakaļ zebrai. Laji drīz vien piekusa un teica Amairmi:

— Es piekusu, panes mani, Amairmi!

— Ķeries man pie astes, — Amairmi atbildēja, — es tevi panesīšu.

Bet pati savā prātā nodomāja*' «Panesīšu gabaliņu, un pēc tam apēdīšu.»

Laji ar kreiso roku pieķērās pie Amairmi lielās astes, bet ar labo izvilka nazi.

— Vai tu stingri esi pieķēries? — Amairmi vaicāja. — Es tevi nemaz nejūtu.

— Stingri gan, — Laji atteica un sāka ar nazi griezt šās asti. — Bet vai tagad tu kaut ko jūti? — viņš jautāja.

— Nē, neko nejūtu.

Laji tik grieza tālāk, kamēr Amairmi iekliedzās:

— Ai, man kāds kož!

— Droši vien mušas, — Laji atbildēja. — Uz astes mušu, ka biezs.

— Kas tās par mušām, kas tik stipri kož?

— Tās ir kodīgās mušas, — Laji skaidroja. — Skrien mudīgāk, lai mušas netiktu līdz.

Amairmi sāka skriet veicīgāk, bet Laji pa tam asti nogrieza. Amairmi sajuta, ka tai kļuvis daudz vieglāk, un ieprasījās:

— Vai mana aste vēl ir vietā?

Laji atbildēja:

r— Vietā tā kā būtu, bet šķiet, ka izirusi lēveros.

— Kā tad tā? —* Amairmi šausmās iesaucās. ~ Pag, man jāpaskatās.

Viņa pagriezās un uzkliedza:

:— Kur palika mana garā aste?

— Droši vien būsi to pa ceļam nozaudējusi, Laji atbildēja.

— Ko tu esi izdarījis, Laji! — Amairmi gaudās. — Tu esi nogriezis manu asti!

— Kā tad es to varēju nogriezt? Mušas būs aprijušas.

— Nemels nu niekus! — Amairmi uzbrēca. — Tūdaļ tevi nogalēšu!

Tobrīd viņiem pretī iznāca Amairmi māsa. Laji nobijās, jo viņš bija viens.

— Kas jums lēcies? — Amairmi māsa taujāja.

— Sis nogriezis manu asti, == Amairmi stāstīja.

saniknota klupa Laji virsū, taču tas pamanījās izlocīties.; — Kālab tu viņam uzbrūc? — māsa jautāja. —» Tā ne

Māsa, paskatījusies uz nogriezto asti, iesmējās. Amairmi

jo tev nav astes.

Amairmi sāka raudāt. Bet Laji noprasīja:

— Kas tad ir jūsu sultāns?

— Mūsu sultāns ir čūska Harario, —• Amairmi māsa paskaidroja.

— Nē, pie tā gan es neiešu, — Laji teica, — viņš jau nespēs pareizi izšķirt mūsu strīdu. Labāk iesim pie mūsu

var. Lieta janodod zemes valdniekam izspriešanai. Bet lai tu, mās, zinātu, ka mūsu mājās tev tagad nav ko meklēt,

sultāna.

— Jūsu sultāns liks mani notiesāt, — Amairmi pretojās, — pie viņa es neiešu.

— Jūs negribat pie manējā, es savukārt negribu pie jūsējā, — Laji sacīja. — Katram sava dzīvība dārga.

— Tad atdod manu asti! — Amairmi kliedza.

— Kur lai es to ņemu? — Laji atjautāja [...]

Galu galā Laji bija ar mieru iet pie čūskas Harario. Pa ceļam viņš pagrāba riekšavās sarkanu zemi un nozieda sev ceļus, it kā tie būtu vienās asinīs.

Amairmi pirmā aizskrēja pie valdnieka, bet Laji gāja klibodams, knapi kājas vilkdams.

Harario, uzklausījusi Amairmi sūdzību, teica:

— Es pazīstu Laji, tas ir ļoti viltīgs cilvēks. Lai viņš I nāk priekšā. Kur tad šis ir?

— Būs mazuliet atpalicis, — Amairmi stāstīja.

Harario aizsūtīja ziņnesi, lai šis pasteidzina Laji.

Valdnieks pavēl, lai tu nāc ātrāk, — ziņnesis vēstīja. — Kālab tu tā velcies?

— Muļķi, — Laji tam uzbrēca, — vai neredzi, ka esmu slims un knapi varu kājas pakustināt.

Un viņš gāja tālāk tikpat lēnītēm. Ieradies pie valdnieka, Laji izlikās galīgi vārgs, sāka smagi pūst un vaidēt.

Esi sveicināts, valdniek, — viņš beidzot izdvesa.

*—1 Sveicināts, tu nelabais cilvēk, — Harario atņēma.

Kālab tu apvainoji manu ziņnesi un bez tam vēl nogriezi Amairmi asti? Vai tu vismaz jūties vainīgs?

Laji apsēdās zemē un sacīja:

— Ko nezinu, to nezinu. Ielūkojies pats savos likumos, tad jau redzēsi, esmu vai neesmu vainīgs.

— Bet kas noticis taviem ceļgaliem? — sultāns jautāja.

— Ielūkojies, ielūkojies savos likumos, —* Laji palika pie sava, — tur tu visu redzēsi.

Tad valdnieks pagriezās pret Amairmi.

— Vai tu šo tā apstrādāji? — viņš vaicāja. ==s Skaties, nabags vienās brūcēs.

— Palūkojies labāk uz manu asti, Amairmi atteica, — cik tā tagad ir īsa!

— Jā, redzu, — valdnieks apstiprināja, ~ un es jau savā prātā biju nospriedis, ka Laji pelnījis nāvi. Tomēr tā nebūs pareizi. Tāpēc ejiet katrs savu ceļu.

— Kā, tu viņu palaidīsi nesodītu? — Amairmi noprasīja.

Laji mēģināja piecelties, bet nekā. Tad viņam palīdzēja uzslieties stāvus.

— Viņš jau tik un tā vairs nav dzīvotājs šai saulē, —^ valdnieks skaidroja Amairmi. — Vai tad tu neredzi, ka mans spriedums te vairs nav vajadzīgs? Pagaidi mazliet, un viņš pats nomirs.

Laji lēnām devās projām. Pagājis kādu gabalu, viņš iesaucās:

— Es esmu Laji!

Un aizskrēja ko kājas nes. Valdnieks no brīnumiem iekliedzās vien. Bet Amairmi teica:

— Redzi, nupat vēl viņš bija slims, bet tagad, izrādās, ir veselāks par veselu. Neko vairs negribu zināt par jūsu likumiem! Labāk lai tagad katrs pats izšķir strīdus, kā uzskata par taisnīgu.

irakvu, 107, 108

PAR PĒDĀM, PIERĀDĪJUMIEM UN TIESNEŠU ATTAPĪBU [53]

TAUKU PĒDAS

— Lai tev ilgs mūžs, Melik! — miesnieks Ali sacīja, — Sis cilvēks nozadzis manu naudu, taču apgalvo, ka neesot to ņēmis. Bet, kad es pārdevu gaļu, tikai viņš vien stāvēja pie letes, cita neviena nebija.

— Ko man tagad darīt? — Meliks Sabnazars apjuka. — Uz tavas naudas nav taču uzrakstīts tavs vārds. Visi naudas gabali ir līdzīgi. Kā lai es uzminu, kam nauda

pieder — tev vai viņam?

Tieši tobrīd atnāca Pulu Pugi. Uzzinājis, kas par lietu, viņš lūdza atnest bļodu ar karstu ūdeni.

«Ko tad šis nu darīs?» — ciema ļaudis brīnījās.

Kad atnesa verdošo ūdeni, Pulu Pugi zaglim atņemto naudu iesvieda ūdeni.

— Lai tev ilgs mūžs, Melik! — viņš sacīja. — Paskaties, ka virs ūdens spīd tauki. Tātad nauda pieder miesniekam.1

armēņu, 19, 115

78, KĀ ZAGLIS NOZAGA GOVI

Reiz kāds cilvēks nopirka govi, atveda to mājā un palaida ganīties, bet pats nolikās atpūsties un aizmiga. Pa tam cits cilvēks govi atraisīja un aizveda. Saimnieks atmodās, ieraudzīja, ka zaglis ved govi projām, un metās tam pakaļ, kliegdams:

— Ei, tu, kur tu vedīsi manu govi?

Bet zaglis iet savu ceļu, kā nedzirdējis. Beidzot saimnieks zagli panāca, saķēra virvi un mēģināja atdabūt savu lopiņu. Un tad sāka kliegt zaglis:

— Vai tu vairs savā prātā? Es vedu govi no mājām. Kā tu uzdrošinies ņemt man to nost un vēl apsaukāt mani par zagli?

Viņi strīdējās un strīdējās un tad devās pie tiesneša. Tiesnesis strīdu nevarēja izšķirt un aizveda abus pie karaļa.

Govs saimnieks nokrita uz vaiga karaļa priekšā un

teica:

— Valdniek, es tikko kā nopirku govi, atvedu to mājā, palaidu ganīties, bet pats nolikos atpūsties un aizmigu. Pamodos un redzu — šis cilvēks ved projām manu govi. Es metos viņam pakaļ, gribu lopiņu atņemt, bet šis to neatdod, strīdas un ņemas pierādīt, ka govs nav vis mana, bet ir viņējā.

— Ar ko tu govi ēdināji? — karalis vaicāja.

—- Ar zāli, valdniek, — apmulsis saimnieks atbildēja.

Te ierunājās zaglis:

— Valdniek, es vedu govi no mājām. Pēkšņi šis cilvēks metās man virsū, rauj virvi no rokām laukā un apvaino zādzībā.

— Bet ar ko tu savu govi ēdināji? — karalis jautāja.

— Ar zirņiem, valdniek.

Karalis pavēlēja kalpam atnest govs gremokli. Gremoklī bija tīrā zāle un ne miņas no zirņiem. Tad karalis pavēlēja atdot govi tās saimniekam, bet zaglim uzskaitīt ar pletnēm.

kampučiešu, 67, 297

79. [SIKHALOLS UN L1ZORA]

[...] Reiz Sikhalols kopā ar dažiem jaunekļiem vizinājās laivā. Jaunekļi nolēma izpeldēties, un laivā palika Sikhalols viens pats. Laiva bija apstājusies pie krasta netālu no būdas, kurā mēdza uzturēties sievietes mēnešreižu laikā. Tobrīd būdā dzīvoja Lizora. Ieraudzījusi Sikhalolu, tā nodomāja: «Kas gan ir šis daiļais jauneklis?» Lizora iebrida ūdenī un pieķērās pie laivas.

— Laid vaļā laivu, — Sikhalols lūdza.

— Panāc šurp, — sieviete viņu aicināja, —š man tev kaut kas jāpasaka.

— Nevaru, —- jauneklis atbildēja, — man nav gurnu apsēja.

Lizora pienāca tuvāk un teica:

■— Atnāc pie manis vakarā, pamīlēsimies.

•— Es taču nezinu, kur tu mēdz gulēt.

;— Pašreiz es mitinos tur tai būdā. Nāc uz turieni.

~ Labi, atnākšu, — nosolījās jauneklis un atīrās no krasta.

Sagaidījis tumsu, Sikhalols devās pie Lizoras, un viņi pavadīja kopā visu nakti. Pirms ausmas jauneklis atgriezās mājā. Un tā viņi darīja katru nakti.

Pagāja desmit dienas, un virsaitis Soksurums atnāca pēc sievas.

Viņš brīnījās, kālab Lizora tik ilgi paliek būdā. Bet sieviete nepavisam negribēja atgriezties mājā. Viņa piemānīja vīru, apgalvodama, ka vēl arvien esot netīra. Īstenībā Lizora joprojām vēlējās tikties ar jaunekli [...]

Pagāja ilgs laiks — vairāk par trim mēnešiem. Reiz mīlas rotaļas laikā Sikhalols nejauši saskrāpēja ar nagiem Lizoras vaigu.

Bet virsaitis Soksurums nepacietīgi gaidīja sievu. Galu galā viņš atnāca tai pakaļ uz būdu.

— Tu mani māni! — virsaitis iesaucās. Tu dzīvo šeit jau turpat vai četrus mēnešus!

Sieviete papriekš liedzās iet uz māju, taču, kad vīrs sadusmojās, nekas cits neatlika, vajadzēja vien paklausīt.

Lizorai uz vaiga aizvien vēl bija redzamas Sikhalola nagu pēdas. Lai vīrs skrambas neieraudzītu un neiedomātos, kā tās radušās, sieviete uzsukāja uz vaigiem savus garos matus. Bet Soksurums jau bija pamanījis skrāpē jumus un nevarēja saprast, kā tie radušies. Kādudien viņš atglauda matus no sievas vaigiem un uzstāja:

— Pastāsti, kā radušās šīs skrambas!

— Nezinu.

— Vai tikai tu neesi pinusies ar kādu?

— Nē! — Lizora iekliedzās, bet vīrs tai nenoticēja.

Viņš paņēma gliemežnīcas tauri un pūta. Tūdaļ visi

ciema vīrieši steidza pulcēties pie virsaiša mājas. Soksurums pavēlēja tiem pēc kārtas nākt klāt un pielikt roku pie sievas sejas. Viņš gribēja atrast to, kura roka bija saskrāpējusi Lizoras vaigu. Un, kamēr vīrieši cits pēc cita tuvojās Lizorai, virsaitis stāvēja līdzās, turēdams rokā cirvi, lai nocirstu vainīgajam galvu.

Taču, kad visi vīrieši bija pārbaudīti, izrādījās, ka vainīgā viņu vidū nav.

Tad virsaitis lika nākošajā dienā ierasties tiem, kuri dzīvoja ārpus ciema. [Šo ļaužu vidū bija arī Sikhalols. Visi vīrieši pārbaudi izturēja. Aizdomas krita vienīgi uz Sikhalolu.]

Soksurums pavēlēja jauneklim pienākt klāt un pielikt roku pie sievas vaiga.

— Ja būsi vainīgs, es tevi nogalināšu! —virsaitis izsaucās un satvēra ciešāk cirvi.

Sikhalols pielika pirkstus pie sievietes vaiga, un kļuva skaidrs, ka skrambas vaigā atstājusi viņa roka. Saniknotais virsaitis atvēzēja cirvi, bet Sikhalols jau bija apmācīts aizstāvēties. Viņš izrāva cirvi no Soksuruma rokām un nocirta tam galvu [...]

mikronēziešu, 76, 2У8

Sensenos laikos pasaulē dzīvoja vīrs ar sievu. Vīrs nodarbojās ar tirdzniecību — pārdeva smaržvielas. Bērnu laulātajiem draugiem nebija. Veikala lietās vīram bieži bija jābrauc uz tālām vietām, tā ka mājā dzīvot viņam iznāca diezgan reti. Reiz, kad tirgotājs ilgu laiku nebija iegriezies dzimtajā ciematā, viņa sievā ieskatījās ciema vecākais. Kā zināms, ciema vecākajam ir liela vara, tāpēc šis bez pūlēm iekārdināja vientuļo sievieti un sāka to naktīs apciemot. Tomēr viltnieks bija uzmanīgs: lai neviens neatklātu viņa izpriecas, vecākais ielūkojās tirgotāja mājā tikai nakts apstaigas laikā. Bet šādas apstaigas, kā jau visi to zina, ciema vecākajiem jāveic katru nakti. Un tā nevienam no ciema ļaudīm neienāca prātā turēt aizdomās vecāko nakts trakulībās.

Pa tam vīrs tirgojās tālā pusē. Tirdzniecības lietas veicās labi, un viņš nopelnīja lielu naudu. Un tikai kad bija pagājuši trīs gadi, neilgi pirms sava tēva nāves gadadienas, tirgotāja sirdī pēkšņi iezagās skumjas pēc mājām. Viņš sarēķināja peļņu un devās mājup. Pavisam tuvu dzimtajam ciematam tirgotāju pārsteidza nakts. Atcerējies naudu — bet tā viņam nebija nākusi viegli —, vīrs nodomāja: «Es taču tik ilgi neesmu bijis mājā. Kā lai zinu, vai tur kaut kas pa šo laiku nav noticis?» Izņēmis no kules maisiņu ar simt divdesmit ļaniem^2 sudraba, viņš piegāja pie varena banjana, kas auga pašā ciema malā, uzkāpa labi augstu kokā un noglabāja naudu dobumā. Pēc tam teica banjankokam:

— Tu mani pazīsti, banjan! Esmu taču no šī ciema. Es nopelnīju šo naudu ar lielām pūlēm, tagad uzticu to tev un lūgšus lūdzu: paglabā to.

Kad tirgotājs pārkāpa tēva nama slieksni, sieva mīļi sasveicinājās ar viņu un steidza klāt galdu. Taču, ieraudzījusi tukšo kuli, sieviete sāka rāties:

— Tu visus šos gadus tirgojies, bet es te gaidīju tevi, nīku un mocījos! Droši vien tu ne reizi pat neiedomājies par mani! Saki, kur tu liki visu naudu? Ak, debess, kālab tāda sodība?

Tirgotājs pārliecinājās, ka sieva joprojām viņu mīl, un nomierinājās. Tāpēc, kad abi nolikās gulēt, viņš sievai visu izstāstīja, arī to, ka paslēpis naudu banjankoka dobumā.

Vīram ne prātā nenāca, ka ciema vecākais šai naktī pēc apstaigas, kā paradis, ielūkojās viņa mājā. Suņi jau sen uzskatīja to par pašu cilvēku, un bez tam šis bija iemanījies viegli atdarīt vārtiņus. Vecākais jau teju, teju taisījās ielavīties mājā, kad izdzirda balsis. Viņš noprata, ka no tālienes atgriezies tirgotājs, apstājās un ieklausījās. Un, tā stāvot, arī uzzināja, ka smaržvielu tirgotājs paslēpis naudu banjankoka dobumā. Ciema vecākais nopriecājās un, nezaudēdams velti laiku, uzmeklēja paslēpto naudu. Un izdarīja to tik veikli, ka neviens nekā neredzēja.

Otrā dienā agri no rīta tirgotājs aizsteidzās pēc savas naudas, bet, kā mēdz teikt, lai arī naudai nav spārnu, tā tomēr bija aizlidojusi. Neatradis naudu noslēptajā vietā, tirgotājs kļuva pavisam bēdīgs. Nabagam taču ne jausmas nebija, ko turēt aizdomās. Viņš sita ar dūrēm pa krūtīm un gaudās par savu sūro likteni. Bet tad vīrs uzzināja, ka turpat netālu dzīvojot kāds brīnum gudrs sirmgalvis. Ļaudis zināja stāstīt, ka tas spējot izšķirt jebkuru strīdu. Tāpēc tirgotājs nocirta banjankoka zaru, ar visu ieradās pie mācītā sirmgalvja^3 un pastāstīja, ka gribot apsūdzēt banjankoku. Viedīgais sirmgalvis brīdi padomāja, tad lika, lai smaržvielu tirgotājs atstāj viņam banjankoka zaru un atnāk nākošajā rītā. Gudrais tiesnesis tūdaļ pavēlēja sargiem no visām pusēm iežogot banjankoku un nevienu nelaist tam klāt. Pēc tam lika izrakt pie koka bedri, bet tā, lai neviens par to nekā nezinātu. Bedrē gudrais paslēpa vienu no saviem ļaudīm, piekodinādams tam labi iegaumēt visu, kas notiek apkārt.

Otrā rītā viedīgais sirmgalvis apsēdās netālu no banjankoka. Ziņkārīgo sapulcējās, ka biezs. Un tad sākās tiesas spriešana par banjankoku. Vispirms gudrais pavēstīja, ka banjankoks viņam esot atzinies. Koks, rau, esot pastāstījis, ka saņēmis glabāšanā maisiņu ar naudu, bet, kas naudu paņēmis, nosaukt neesot gribējis. Lai arī kā sirmgalvis to pratināja, banjankoks nebija piedabūjams tālāk atzīties. Sargi centās cik spēdami, bet banjankoks tikai rūgti raudāja. Un vienīgi trešajā dienā koks nosauca tā cilvēka vārdu, kurš bija nozadzis naudu, bet šo vārdu viņš iečukstēja ausī tikai vienam — viedīgajam sirmgalvim un negribēja to pateikt tā, lai dzirdētu visi. Un tad gudrais lika smaržvielu tirgotājam iet uz māju.

— Pēc trim dienām zaglis būs rokā, — sirmgalvis no- [54]

teica. — Ej vien, tu atdabūsi savu naudu. Bet tev jāsarlko savā namā dzīres, lai pateiktos debesīm. Un neaizmirsti uzaicināt uz dzīrēm visus ciema iedzīvotājus. Lai viņi kopā ar tevi papriecājas par tavu veiksmi.

Pēc tam viņš piesauca tirgotāju sev tuvāk un pačukstēja:

— Kad viesi sāks pulcēties, nedomā piesiet suņus aiz mājas, lai suņi paliek pagalmā, kā raduši.

Smaržvielu tirgotājs ar vislielāko cieņu uzklausīja gudrā sirmgalvja vārdus. Mājā viņš lika nokaut bifeli un saaicināja visus ciema ļaudis uz dzīrēm. Kad viesi sāka pulcēties, suņi ikvienam atnācējam metās pretī un rēja līdz aizsmakumam. Vienīgi ciema vecāko tie palaida garām kā mājinieku — ne velti viņš bija nācis šai namā veselus trīs gadus. Cilvēki, kurus gudrais bija paslēpis, tūdaļ izskrēja no slēptuves, saķēra ciema vecāko un atveda pie tiesneša.

Ciema vecākais papriekš visu noliedza. Bet, kad gudrais pastāstīja tam par viņa nakts gaitām un turklāt vēl piebilda, ka banjankoks pašā sākumā esot aprakstījis, kāds izskatās zaglis, ciema vecākais atzinās visos pārkāpumos.

... Mūsu dienās Ngeanas un Hatiņas provincēs pazīst sakāmvārdu «Uzsākt prāvošanos ar banjankoku». Tā saka par sūdzētāju, kurš, uzsācis prāvoties viena iemesla dēļ, noskaidro vēl ko citu, sev ļoti svarīgu.

vjetnamiešu, 82, 98 [55]

DĪVAINA TIESAS PRAVA

Reiz kāds vecs zīda tirgotājs ar pamatīgu preču nastu devās no Phenjanas uz dienvidiem. Viņš gribēja Sarivo-nas tirgū pārdot trīsdesmit divus nelielus baķus smalka raiba zīda auduma. Ceļā viņu pārsteidza nakts. Tuvumā nebija ne ciemata, ne viesnīcas. Par laimi, pašā ceļa malā tirgotājs ieraudzīja ar mūri iežogotas kāda ievērojama cilvēka kapenes. Pa labi un pa kreisi no kapu uzkalniņa pacēlās divas lielas akmens statujas, droši vien kādu ministru vai zinātnieku attēli. Statujām līdzās stāvēja divi zirgi. Te tad arī tirgotājs nolēma pārnakšņot. Viņš sasēja kopā visus savus zīda baķus un palika tos zem galvas.

Svelmes un ilgā ceļa nogurdināts, viņš pēc īsa brīža jau bija aizmidzis.

Kad tirgotājs citurīt pamodās, zīda baķi, kas bija atradušies viņam zem galvas, bija pazuduši. To vietā gulēja ciets akmens. Tirgotājs šausmās pielēca kājās: kāds bija nozadzis viņa daudzu gadu darba augļus, kuriem vajadzēja nodrošināt uzturu viņam un viņa ģimenei. Tirgotājs uz karstām pēdām aizsteidzās pie mandarīna un pastāstīja tam savas bēdas.

Šis mandarīns bija pazīstams ar savu taisnīgumu pret nabadzīgiem un pazemotiem; turpretī pret ļaundariem viņš bija nesaudzīgs. Par to ļaudis viņu mīlēja un cildināja.

Uzklausījis tirgotāju, mandarīns, kas reizē bija arī tiesnesis, viņam jautāja:

— Vai tu kapeņu tuvumā nevienu neredzēji?

— Nevienu, kungs, — tirgotājs atbildēja, — kā vien divas akmens statujas kapu uzkalniņa abās pusēs.

— Tātad nevienu dzīvu būtni? — pārjautāja tiesnesis.

— Nē, es patiesi neredzēju nevienu cilvēku.

— Nu, tad nekas cits neatliks, vajadzēs vien atgādāt šurp abas akmens statujas, — mandarīns nolēma, — lai tās nodod liecību.

Ļaudis nevarēja vien nobrīnīties: kālab jāposta kapenes un jānes šurp mēmas statujas? Taču tiesnesis palika pie sava.

— Tiesa un taisnība to prasa, — viņš teica. — Zādzība ir liela ļaundarība, tā ir pretīga pat būtnēm, kas nespēj runāt.

Ļaudis mocīja ziņkāre, kas nu notiks tālāk. Visi gribēja būt klāt šai dīvainajā tiesas prāvā. Tiesnesis sākumā gan negribēja to atļaut, taču galu galā bija ar mieru, lai trīsdesmit vietējie iedzīvotāji būtu klāt lietas iztiesāšanā.

Sākās tiesa. Vispirms tika nolasīti citāti no klasiskām ķīniešu grāmatām, pēc tam — daži vietējās likumdošanas paragrāfi. Visi klausījās klusēdami. Un tad tirgotājs vaimanādams pastāstīja par savu nelaimi.

Pēc tam tiesnesis skaļā balsī svinīgi jautāja akmens statujai, kas bija atgādāta no kapenēm uz tiesas zāli:

— Vai tu nozagi zīdu?

Statuja klusēja.

— Ja tā negrib runāt, uzskaitiet tai sešdesmit nūjas sitienu, —■ tiesnesis pavēlēja.

Tiesas kalpi paņēma savas smagās ozolkoka nūjas un sāka zvetēt pa akmeni. Te nu ļaudis vairs nevarēja valdīt smieklus. Mandarīns, to izdzirdis, pēkšņi kļuva pikts.

— Kad es spriežu tiesu, nevienam nav brīv smieties! — viņš izsaucās. — Par to jūs tiksiet sodīti.

Ļaudis sāka lūgt piedošanu, bet mandarīns bija nelokāms.

— Es piespriežu jums šādu sodu, —- viņš teica, — ikvienam no jums jānopērk baķis zīda un jāatnes šurp.

Trīsdesmit iedzīvotāji, kas atradās tiesas zālē, mēģināja turēties pretī, taču galu galā bija spiesti paklausīt un, lai netiktu vēl bargāk sodīti, atstāja tiesas ēku. Pēc brīža tie atgriezās, un ikvienam padusē bija zīda baķis.

Līdzko tirgotājs ieraudzīja vienu no auduma baķiem, viņš izsaucās:

— Paskat, tas taču ir tas pats zīds, kuru man nozagal

Mandarīns izprašņāja visus, pie kā viņi pirkuši audumu.

Pārdevēju atveda uz tiesu, un drīz vien atrada arī zagli.

Tā divas akmens statujas patiesi atmaskoja noziedznieku un pierādīja, ka zādzība pat būtnēm bez valodas ir pretīga.1

korejiešu, 110, 146 [56]

[KA TIESNESIS ATRADA ZELTU)

Kāds Kūfas iedzīvotājs, uz ilgu laiku atstādams dzimto pilsētu, apraka tuksnesīgā vietā zem koka tūkstoš dinārus. Atgriezies viņš ieraudzīja, ka zeme zem koka izrakņāta, saknes izlauzītas, bet apraktais zelts pazudis.

Nobēdājies viņš devās pie tiesneša Suraiha un pastāstīja tam, kas noticis.

— Tagad ej, — tiesnesis sacīja, — un atnāc pie manis pēc trim dienām, tikai pielūko, nevienam nekā nestāsti.

Cilvēks aizgāja, bet tiesnesis ataicināja pilsētas dziednieku, pie kura ar savām vainām mēdza griezties gan ievērojami, gan vienkārši ļaudis, un jautāja tam:

— Vai tā vientuļā koka saknēm, kurš aug tuksnesīgajā vietā aiz mūsu pilsētas, piemīt dziednieciskas īpašības?

— Jā, — dziednieks atbildēja, —; labums, ko šī sakne dod sirgstošajiem, nav apstrīdams, saknes dziednieciskās īpašības nemaz nav uzskaitāmas.

Saki, vai nesen tu neesi licis lietā šo sakni? “ tiesnesis taujāja tālāk.

— Kā ne, — dziednieks atbildēja, —- pirms mēneša kāds cilvēks sasirga ar slimību, kuru izdziedēt iespējams vienīgi ar šo sakni. Es viņam pastāstīju, kur koks aug, un viņš izārstējās no savas vainas.

Tiesnesis atlaida dziednieku un atsauca izdziedināto cilvēku. Tas atnāca, tiesnesis nosēdināja viņu savā priekšā un ņēmās lēnīgi un laipni pamācīt un kaunināt to un nolasīja viņam vairākus šim gadījumam piemērotus Korāna pantus, kā arī pastāstīja notikumam atbilstošas teiksmas no pravieša dzīves. Tā viņš atmaidzināja zagļa sirdi, līdz beidzot tas atzinās nodarījumā un atdeva cietušajam tūkstoš dinārus.

persiešu, 14, 111

83. NOSLĒPTAIS CIRVIS

Czou Czins, godīgs un taisnīgs zemnieks, bija nabadzīgs un pelnījās, ik dienu iedams kalnos pēc žagariem.

Reiz viņš sacirta divas nastas žagaru un stiepa tās uz pilsētu pārdot. Pilsētā dzīvoja bagātnieks, Lu Zigaņs vārdā, viņš arī nopirka no Czou Czina žagarus. Czou Czins aiznesa žagaru nastas uz bagātnieka māju, bet pats devās atpakaļ uz ciemu.

Otrā rītā Czou Czins atkal saposās doties kalnos cirst žagarus, bet, ko neteiksi, cirvis bija pazudis. Viņš atcerējās, ka vakar bija pārdevis žagarus Lu Žigaņam un aizmirsis paņemt cirvi, kas droši vien tā arī palicis žagaru nastā, un Czou Czins steidzās no jauna uz pilsētu meklēt savu cirvi.

Bet bagātais Lu Zigaņs bija varens skopulis un labprāt iedzīvojās uz citu rēķina. Viņš ar sievu redzēja, ka žagaru nastā atstātais cirvis ir ass un spožs, un nolēme to paslepus pievākt. Czou Czins atnāca pēc cirvja, taču Lu Žigaņs izlikās nekā nesaprotam un saka:

— Es vakar no tevis nopirku tikai žagarus. Kā lai zinu, kur ir tavs cirvis?

— Es skaidri atminos, ka iebāzu to žagaru nastā, bet žagarus pārdevu tev. Tātad cirvis noteikti ir tavā mājā.

Taču Lu Žagaņs tik liedzas, ka viņam neesot cirvja, un cauri. Abi sāka lamāties. Lu 2igaņs kliedz, ka Czou Czins

savā nabadzībā pavisam prātu esot izkūkojis un ceļot cilvēkiem neslavu. Bet zemnieks, palicis bez cirvja, tā ka nav vairs, ar ko žagarus cirst, no tiesas sadusmojās, un te vēl bagātnieks klaigā, ka šis ceļot neslavu, apmelojot cilvēkus. Czou Czins kļuva pagalam nikns un arī ņēmās lamāt Lu Žigaņu.

Bet Lu Žigaņam ir gan nauda, gan spēks. Vai viņš nu pieļaus, ka Czou Czins viņu lamā! Viņš saķēra nabagu aiz apkakles un aizvilka uz jamiņu*.

Apriņķa priekšnieks, protams, zināja, ka Lu Žigaņs ir vietējais muižnieks. Viņš noklausījās, kas par lietu, un nu tik kliegs uz Czou Czinu:

— Skaidrs, ka tu gribi celt neslavu! Lu Žigaņa mājā ir naudas papilnam, vai tu domā, ka viņam vajadzīgs tavs cirvis?

Bet todien kārtot savas lietas šai pusē bija ieradies Baoguns un apmeties tieši jamiņā. Izdzirdīs par šo notikumu, viņš nodomāja: «Malkas cirtējs Czou Czins laikam patiesi būs atstājis savu cirvi žagaru nastā, citādi viņš nebūtu uzdrošinājies strīdēties ar Lu Žigaņu.» Un Baoguns paslepus aizsūtīja vienu no sardzes vīriem uz bagātnieka māju.

— Tavs vīrs prāvu jamiņā zaudējis un atzinās, ka cirvis paslēpts^4jūsu mājā. Dod nu to ātrāk šurp! — sardzes vīrs teica bagātnieka sievai.

Sieva, dzirdēdama, ka vīrs jau visu izstāstījis, neko darīt, atnesa cirvi. Sardzes vīrs atgriezies nodeva to Bao-gunam. Bet Baoguns pavēlēja vispirms sadabūt vēl vienu cirvi, parādīja to Czou Czinam un saka:

— Paskaties, vai šis ir vai nav tavs cirvis?

Zemnieks paskatījās un atbild:

— Tas nav manējais!

Tad Baoguns lika atnest Lu Žigaņa mājā paņemto cirvi, un zemnieks tūdaļ iesaucās:

— Šis gan ir manējais!

— Czou Czins atstāja cirvi tavā mājā, bet tu viņu noslēpi. Tava sieva jau to atdeva, ko tu vēl liedzies? —* Baoguns teica muižniekam.

Lu Žigaņs, izdzirdis, ka sieva atdevusi cirvi, tālāk vairs neliedzās un atzinās.

Bet Baoguns nolēma pārmācīt bagātnieku un saka:

— Czou Czins ir nabadzīgs, viņš pārtiek tikai no tā, ka katru dienu dodas ar šo cirvi kalnos cirst žagarus. Bet tu,

muižnieks būdams, nolēmi piesavināties viņa cirvi un vēl atnāci ar sūdzību, ka malkas cirtējs tevi apmelojot. Te nu skaidri redzams, ko nozīmē «tu izmanto spēku, lai piemānītu cilvēku».

Un Baoguns pavēlēja sardzes vīriem nopērt Lu Žigaņu un padzīt no jamiņa. Apriņķa priekšnieks redzēja, cik prasmīgi Baoguns izsprieda lietu. Viņam kļuva pavisam nelāgi un skumīgi ap sirdi, un viņš nolieca galvu Baoguna spēju priekšā.

ķīniešu, 103a, 27

84. LAPSA KARAĻA MASKA

Reiz viltīgā lapsa ielavījās ciemā, ilgi siroja pa vistu kūtīm, nokoda vairākus gaiļus un pārēdusies nolikās gulēt. Bet gadījās tā, ka tai pašā vistu kūtī ielavījās sesks un tumsā uzdūrās lapsai. Pārbiedētā lapsa nolēca no lažas un iekrita tieši krāsu kublā. Izķepurojusies no kubla, tā aizmetās uz mežu.

Nākošajā saulainajā dienā lapsas kažoks izžuva. Bet tavu brīnumu! Kažoks tagad bija tirkīza krāsā. Bet, kā zināms, tirkīzs Tibetā ir vislielākā cieņā. Lapsa nopriecājās, izslēja galvu, uzpūtās, staigā lepna, ne uz vienu neskatās.

Satika lapsu zaķis.

— Kas tu tāda esi un no kurienes? Zvēru ar tādu kažoku man vēl nav gadījies sastapt!

— Esmu visu zvēru karaliene. Mani sauc par Czacu. Esmu nokāpusi zemes virsū pēc debesu valdnieka pavēles.

Mežā ātri izplatījās ziņa: atradusies jauna karaliene!

Zvēri cits pēc cita ieradās atdot godu lapsai. Izrāda šai cieņu, pacienā ar labāko gaļu, atnes avota ūdeni. Bet lepnā lapsa uzrāpās zilonim mugurā un no turienes komandē:

— Lāci, nes šurp medu! Stirna, aizteci nu pēc ogām! Sesk, sadabū svaigu vistiņu ...

Visi zvēri paklausa jaunajai karalienei. Pat lauva, mežu bieds, nu dienu un nakti stāv sardzē — apsargā stingro karalieni.

Un tā reiz lapsai sagribējās, lai viņu redzētu pašas māte. «Lai zina, kāda viņai meita! Bez mātes palīdzības karalienēs izkūlusies!» lapsa nodomāja un pavēlēj ailes

=— Tīģer, joz pāri deviņiem kalniem un deviņām upēm. Tur pie avota uziesi alu, bet alā dzīvo mana māte! Pavēli viņai ierasties šurp!

Drošsirdīgais tīģeris neuzdrošinājās nepaklausīt un aizdrāzās meklēt karalienes māti. Deviņi kalni un deviņas upes tam nebija nekāds šķērslis. Mirklī viņš bija klāt pie skanīga avota, sameklēja alu, bet ala...

Skatās tīģeris un netic savām acīm. «Bet tā taču visparastākā lapsa! Tātad arī mūsu karaliene ir tās pašas sugas!» — savā prātā nodomāja tīģeris. Un, neteicis ne vārda, viņš drāzās atpakaļ. Atskrēja pie pēdējā kalna, no kura viss mežs pārredzams kā uz delnas, un kā ierēcās:’

— Dzeniet projām šo viltnieci! Sitiet to! Tā nav nekāda karaliene, bet visparastākā lapsa! Es tikko redzēju viņas māti!

Bet, kā mēdz teikt — kas nav pieķerts, tas nav zaglis. Un zvēri sāka spriedelēt, kā lai pierāda, ka karaliene ir vienkārša lapsa.

Tad nu viltnieks sesks, kam visvairāk iznāca noskrieties, pildot karalienes pavēles, ierosināja:

— Esmu dzirdējis, ka lapsas protot labi peldēt. Iesim pie upes un sarīkosim tur sacīkstes. Ja karaliene izrādīsies ātrāka par mums visiem, lai arī uz priekšu paliek tronī.

Tā arī izdarīja. Aizgāja pie upes. Sesku iecēla par tiesnesi. Pēc viņa komandas zvēri metās ūdenī. Un pēkšņi visi ieraudzīja, ka dzidrais ūdens lapsai apkārt saduļķojas. Sacīkstes pārtrauca, izvilka karalieni no upes — un viss uzreiz kļuva skaidrs!

Bet lapsa stāvēja zvēru vidū, galvu nodūrusi un asti kājstarpē iežmiegusi.

— Taisies, kā tiec, —: bargi noteica vecais zilonis, f— Tādām karalienēm nav vietas mūsu vidū.

Un, pacēlis blēdi ar snuķi, aizsvieda to tālu projām uz upes otro krastu.

tibetiešu, 69, 84 [57]

NEIZŠĶIRTĀS TIESU LIETAS

Sensenos laikos dzīvoja kāds hans. Kad viņš klejodams nonāca jaunā vietā, tas tūdaļ iesprauda tur antilopes ragus, lai tie pasargātu viņu no nešķīstiem gariem.

Reiz kāds mednieks sadomāja atnest hanam dāvanai gulbjus. Viņš^ aizgāja pie ezera, nogūlās tur ar šaušanai sagatavotu bisi un sāka gaidīt medījumu. Atlaidās septiņi gulbji un iemetās ezerā. Mednieks nolēma nošaut visus reizē, kad tie vienā rindā pacelsies debesis. Kamēr viņš tā gaidīja, kāds cits mednieks izšāva un trāpīja gulbim. Piesējis ar sarkanu zīda diegu nogalināto gulbi pie jostas, viņš aiznesa to hanam dāvanai. Arī pirmais mednieks ieradās pie hana un sacīja:

— Visvarenais han, gulēdams ezera krastā, es gaidīju, kamēr septiņi gulbji pacelsies debesīs, izkārtojušies rindā, lai tad ar vienu šāvienu nogalinātu visus reizē un uzdāvinātu jums. Kur gadījies, kur ne, otrs mednieks nošāva vienu gulbi un atnesa jums, bet pārējos izbiedēja, tā ka tie aizlidoja. Lūdzu jūs, han, sasauciet taisnīgu tiesu un lieciet medniekam samaksāt man par septiņiem gulbjiem.

Hans uz to atbildēja:

— Vēl nav zināms, vai tu būtu nošāvis visus septiņus gulbjus ar vienu šāvienu, bez tam mednieks, par kuru tu sūdzies, ieradās pie manis pirms tevis un nevis ar tukšām rokām kā tu, bet ar gulbi. Tāpēc es negribu jūs tiesāt.

Tā arī neizdevās izspriest, kuram no medniekiem taisnība.

Tā paša hana zemē dzīvoja bagāts gelungs*. Kad ge-lunga ganāmpulkus dzina dzirdīt, visiem iedzīvotājiem jau laikus bija jāpārceļas uz citu vietu, lai nebūtu lopiem pa kājām.

Reiz, kad gelunga ganāmpulkam bija jādodas uz dzirdītavu, visi iedzīvotāji jau bija šo vietu atstājuši un ganāmpulka ceļā bija palikusi tikai viena vienīga nabadzīga vīra telts, kurā pašreiz sieva taisījās dzemdēt.

Ganāmpulki ejot sacēla tādu troksni, ka tikko piedzimušais nabadzīgā vīra bērns nomira. Nākošajā dienā nabags atnāca pie hana sūdzēties.

— Vakar, han, kad gelunga Gavangas ganāmpulki devās uz dzirdītavu, mana sieva dzemdēja zēnu, bet jaundzimušais no trokšņa nomira. Es lūdzu, han, sasauciet tiesu un sodiet vainīgo.

— Acīmredzot ganāmpulki, iedami cauri tavai teltij, tavu dēlu saminuši? — hans vaicāja.

— Nē, ganāmpulki negāja cauri manai teltij, bet steidzās tai garām, taču, ja viņi nebūtu gājuši garām teltij, mans bērns nebūtu nomiris, — nabags ieciitās.

«Ganāmpulki, iedami uz dzirdītavu, gājuši teltij garām, to neskarot, bet bērns nomiris,» hans domāja un sacīja

nabagam:

— Nē, es šo lietu nespēju izspriest.

Tādējādi neizdevās izspriest ari otro lietu, un tā palika

neizšķirta.

Reiz dzīvoja kāds puisēns, viņam bija tikai māte. Zēns salīga pie hana darbā, viņam vajadzēja ganīt teļus, rotaļāties ar hana bērniem un samierināt tos strīda reizē. Hana bērni allaž klausīja šo puisēnu.

Kādu dienu puisēnam pārlieku sagribējās ēst, bet ko ēst nebija. Tad viņš pierunāja hana bērnus nokaut teļu. Sacīts — darīts: teļu nokāva, gaļu izvārīja un apēda.

Vakarā, kad govis pārnāca no ganībām, visi redz —-viena teļa trūkst. Sāka meklēt, taujāt, hana bērni atzinās un nosūdzēja zēnu.

Hans atsauca zēnu un jautāja:

— Kālab tu nokāvi mūsu teļu?

— Ēst gaužām gribējās, —- zēns atteica.

Nopratinājis zēnu, hans nolēma to sodīt ar nāvi. To

uzzinājusi, zēna māte atskrēja pie hana un sāka lūgties:

— Varenais han, nesodiet manu zēnu ar nāvi, viņš taču nav parasts, bet ir pavisam sevišķs bērns.

Hans, kļuvis ziņkārīgs, pavēlēja atsaukt zēnu.

— Man ir divas neizšķirtas tiesu lietas. Ja tu spēsi tās izspriest, es tevi apžēlošu, — hans sacīja.

— Varēšu, tikai pastāstiet, kas un kā, — puisēns atbildēja,

Hans tūdaļ aizsūtīja ziņnesi pēc mednieka. Mednieku atveda. Zēns šim nu jautā:

— Vai jūs gribējāt ar vienu šāvienu nošaut uzreiz septiņus gulbjus?

— Jā, es.

— Vai gulbji atradās tālu no jums?

— Simt soļu.

*— Bet vai bērni jums ir? — zēns taujāja.

— Divgadīgs dēlēns.

— Ja jūs patiesi esat veikls šāvējs, lai jūsu dēls nostājas, uzlieciet viņam uz galvas gulbja olu un no simt soļu attāluma izšaujiet olai cauri. Tad mēs būsim pārliecināti, ka jūs būtu varējis ar vienu šāvienu nošaut septiņus gulbjus, — zēns sacīja.

Mednieks bija ar mieru. Visu acu priekšā viņš uzlika dēlam uz galvas gulbja olu, noskaitīja simt soļu un ar vienu šāvienu izšāva olai cauri, bet puisēns palika neskarts.

Tā tika izšķirta pirmā lieta, un medniekam samaksāja par gulbjiem.

— Ir vēl viena lieta, — hans teica zēnam. — Kad ge-lunga Gavangas ganāmpulki gāja uz dzirdītavu, viņiem ceļā gadījās nabaga vīra telts, kur sievai tieši tobrīd piedzima bērns. Jaundzimušais izbijies trokšņa un nomiris. Bērna tēvs pieprasa sodīt ganāmpulku saimnieku. Izšķir arī šo lietu, — hans lūdza zēnu.

— To var, — zēns bija ar mieru. — Piepildiet lielu katlu ar aitu pienu, uzvāriet to un nolieciet nabaga vīra teltī.

Izslauca aitas, pienu salēja lielā katlā, uzvārīja un katlu nolika nabaga vīra teltī. Otrā dienā gelunga Gavangas ganāmpulkus dzina uz dzirdītavu garām šai teltij. No lielā trokšņa plēve uz piena saplīsa četrās daļās.

— Jaundzimušā smadzenes ir līdzīgas šādai piena plēvei, — zēns stāstīja. — Kad gelunga Gavangas ganāmpulki drazas uz dzirdītavu, bērna smadzenes neizturēja un mazais nomira.

Gelungs Gavanga tika sodīts.

Tā bija izšķirta arī otrā lieta.

Hans atcēla spriedumu par zēna sodīšanu ar nāvi un iecēla viņu par savu tiesnesi.

kalmiku, 48, 166 [58]

KURP NOVED KRĀPŠANA

Kāds cilvēks, vārdā Ali, taisījās doties ceļojumā. Bet naudu nolēma noslēpt. Viņš paņēma podu, iebēra tanī naudu, pārlēja ar medu un aiznesa podu savam draugam Tanko.

Pagāja divi gadi. Tanko, nodomājis, ka Ali jau vairs neatgriezīsies, nolēma palūkoties, kas īsti ir podā. Atdarījis podu, viņš ieraudzīja, ka medus sabojājies. Ilgi nevilcinājies, Tanko apgāza podu, un te nu no tā sāka birt laukā naudas gabali. Tanko naudu salasīja, podā ielēja svaigu medu un to atkal kārtīgi nosēja.

Pēc kāda laika Ali atgriezās un lūdza Tanko atdot podu. Viņš atvēra to, bet naudu neatrada. Ali aizgāja pie Tanko un teica:

— Tas nu gan nav labi, Tanko. Ja jau tev vajadzēja naudu, es tev arī tāpat būtu iedevis. Bet, ja esi to paņēmis bez atļaujas, tad, lūdzu, atdod.

Tanko sāka klaigāt, ka nekādu naudu šis neesot redzējis.

Ali griezās pie tiesneša, bet tas atteicās izspriest strīdīgo lietu, jo Ali bija nodevis naudu Tanko bez lieciniekiem.

Tad Ali par visu izstāstīja pašam emīram. Emīrs lika ataicināt tiesnesi un padomniekus un jautāja tiem:

— Cik ilgi medus var nostāvēt nebojājies?

— Ne vairāk par gadu, — tie atbildēja.

— Bet tagad pagaršojiet medu, kas ir Ali podā, un pasakiet man savas domas, ■— emīrs pavēlēja.

Pagaršojuši medu, viņi apstiprināja, ka tas esot svaigs.

— Vai tu dzirdēji? — emīrs jautāja Tanko. — Tad nu paskaidro mums, kādā veidā medus, kas nostāvējis divus gadus, palicis svaigs?

Un emīrs pavēlēja atdot naudu atpakaļ Ali, bet Tanko stingri sodīja.

hausu, 89, 89 [59]

BAGĀTNIEKA DĒLS UN NABAGS

[... Reiz] bagātnieka dēls kopā ar sievu bija izgājis pastaigāties. Kādā norā viņi satika nabagu. Bagātnieka dēls jautāja:

' — Ko tu, nabags, te meklē?

— Kas pagadās. Bet jūs?

— Mēs tāpat vien pastaigājamies! Tik vien jau mums ir to rūpju kā ēst, dzert un pastaigāties. Kad pāriesim mājā, rīsu biezputra jau būs galdā. Vai tev arī ir tāpat?

— Nē, man pašam jāgādā sev ēdiens. Toties visu pārējo dara manas sievas.

— Vai tev viņu daudz, to sievu? bagātnieka dēls apvaicājās.

— Daudz gan, tikai es parasti neņemu tās līdz. Tomēr tik un tā jebkurā vietā man ir pa sievai — ja ne tā, tad cita! Kad esmu izsalcis, viņas pagatavo man ēdienu. Kad

man salst, viņas mani sasilda, bet, ja esmu izmircis — viņas izžāvē manu apģērbu. Vai tava sieva ari tā dara?

— Nē, nedara vis. Un citu es varēšu ņemt vienīgi tad, kad šī nomirs!

— Tad jau iznāk, ka manējās sievas ir labākas! ~ nabags noteica. — Gribi, parādīšu tev vienu no viņām? Nāc man līdz!

Viņi piegāja pie upes, un nabags ielēca ūdenī. Apģērbs tam samirka, un, kad viņš izkāpa krastā, viss viņa augums aukstumā trīcēja. Tad nabags iekurināja ugunskuru, apsēdās pie uguns un drīz bija sasilis. Viņš pārstāja trīcēt un sacīja:

— Nu tu redzi, kādas man sievas! Un viņu man ir daudz! Ja mani pārsteidz lietus, es izmirkstu un pārsalstu, — viņas ātri vien mani atsilda. Ja vēlies, varu ar tevi mainīties. Protams, tikai uz laiku. Rīt atnāksi, atdosi man manu sievu un paņemsi savējo!

Bagātnieka dēls atdeva nabagam sievu un atgriezās mājās viens.

Māte viņam jautāja:

— Dēls, kur tad mana vedekla?

=—* Es apmainīju to pret nabaga vīra sievu. No tās ir daudz lielāks labums!

— Bet kur tad ir tava jaunā sieva?

:—■ Tur, virtuvē, tās vārds ir Uguns.

~ Nabagais tevi apmānījis, — māte noteica. — Bet acīmredzot tu pats to vēlējies!

Mātes vārdi lika dēlam padomāt.

Labi visu pārlicis, viņš noteica: «Mātei taisnība!» — un aizsteidzās uz upi. Taču tur vairs neatrada ne nabagu, ne arī sievu — abi bija aizbēguši.

Otrā rītā bagātnieka dēls ieraudzīja, ka nabagais kopā ar viņa sievu ieiet radžas namā. Ilgi nedomādams, viņš metās tiem pakaļ, saķēra sievu pie rokas un gribēja vest sev līdz. Bet radža to apturēja:

— Kālab tu ķeries klāt šai sievietei?

— Tā ir mana sieva! — bagātnieka dēls stāstīja. — Nabagais ar viltu viņu man atņēma!

Radža sacīja:

— Panāciet tuvāk, mēģināšu izšķirt jūsu strīdu!

Viņš sīki izprašņāja abus par visu, kas noticis iepriekšējā vakarā, un beigās vaicāja:

—* Tātad šī ir tava sieva, bagātnieka dēls?

Ш

— Jā, manējā.

— Bet varbūt tava, nabagais?

— Protams, ka manējā — dzīvē un nāvē!

Nu radža lika abiem klusēt un pieaicināja tuvāk sievieti.

— Pakasi sev rīklesgalu! —: radža tai pavēlēja.

Sieviete izdarīja, kā radža bija licis., un izvēma taro*

ļ ipas, kuras abi ar nabago iepriekšējā vakarā bija baudījuši.

Pēc tam radža pavēlēja tāpat darīt bagātnieka dēlam.

Tas izvēma ceptu zivi un baitus jo baltus rīsus, kādus parasti mēdz ēst bagāti cilvēki.

Tad radža teica nabagajam:

— Tagad tava kārta!

Nabagais pakasīja sev rīklesgalu, un viņa kuņģis atgrūda zaļas taro lapas.

— Tas nozīmē, ka viņa nav vis tava sieva, bagātnieka dēls! — radža sāka rāties. — Viņa taču ēdusi lapas, kas ir nabaga ļaužu barība, turpretī tavā kuņģī atradās bagātnieku ēdieni. Iznāk, ka nevis tev atņēmuši sievu, bet tu pats gribēji atņemt svešu sievu!

Un radža piesprieda sievu nabagajam.

Bet bagātos no tā laika sāka uzskatīt par lieliem meļiem.

simaluriešu, 61, 102 [60] [61]

[CJAO SUŅA VILTlBAj

Reiz kāds cilvēks pakārās svešā māja, un nelaiķa radinieki apvainoja slepkavībā mājas saimnieku. Nabadziņš aizsteidzās pie Cjao Suņa un prasīja tam padomu, kā rīkoties.

— Ej uz māju un izņem pakārto no cilpas, — Cjao Šuņs sacīja.

Šis tā arī izdarīja.

— Bet tagad ņem un pakar to otrreiz, Cjao Šuņs teica.

Saimnieks izdarīja arī tā.

— Tagad uzvelc tam kājās jaunus apavus, — Cjao Šuņs pamācīja, —; un, kad pie tevis ieradīsies tiesas ierēdņi, tu viņiem pasaki: «To laikam izdarījuši tie, ka а

iesnieguši par mani sūčlzību. Viņi gribēja mani apmelot. Paskatieties: nelaiķim apavi pavisam jauni, uz pazolēm nav ne puteklīša. Bet uz kakla divējas pēdas no cilpas. j Vai tad nav skaidrs, ka viņš bijis pakārts jau agrāk? Pēc tam līķi atnesuši uz manu māju un te pakāruši vēlreiz.»

Saimnieks pateica visu, kā bija licis Cjao Šuņs, un izkļuva no nelaimes. Bet sūdzētāji paši saņēma sodu.

ķīniešu113, 113

89. VAI CILVĒKS VAR PATS SEV AUSI IEKOST?

Tolaik, kad hodža* darbojās par kaziju, pie viņa kādudien atnāca divi cilvēki. Viens cēla prasību pret otru:

— Rau, viņš iekoda man ausī.

— Nekā, — otrais teica, — viņš pats iekodis sev ausī.

Hodža šiem teica:

1— Atnāciet mazliet vēlāk, tad spriedums man būs gatavs.

Hodža mudīgi aizsteidzās uz harēmu un, iegājis kādā tukšā istabā, uzsāka mēģinājumus, runādams:

— Paskatīsimies, vai var cilvēks iekost pats sev ausī.

Vilkdams sevi aiz auss un cenzdamies tanī iekost,

hodža nokrita atmuguriski un sadauzīja galvu. Apsējis galvu ar lakatu, viņš devās uz tiesu. Ieradās arī abi strīdnieki. Prasītājs, vēlēdamies atspēkot apvainojumu, saka:

— Tiesneša kungs, nu esiet jel taisnīgs, vai tad var cilvēks pats sev ausī iekost?

■— Var, dēliņ, var, — hodža sacīja, — var pat nokrist un sadauzīt sev galvu.

turku, 17, 41 [62]

GUDRAIS ZAGLIS

Reiz kāds cilvēks nozaga svešā dārzā meloni. Kad viņš jau grasījās to apēst, viņu pieķēra dārza saimnieks. Pakāris meloni zaglim kaklā, saimnieks veda viņu pie ciema vecākā.

Zaglis gāja pa priekšu. Te pēkšņi, izlikdamies nosalis, viņš apsedza galvu un plecus ar panungu*. Tagad dārza saimnieks nevarēja redzēt, ko zaglis dara, un šis lēnā garā notiesāja meloni.

Pa to laiku viņi bija aizgājuši līdz ciema vecākā mājai.

— Šis cilvēks nozaga manu meloni, — teica dārza saimnieks. — Es pakāru meloni viņam kaklā un atvedu viņu pie jums.

— Es domāju, ka šis cilvēks lūdz, lai aizvedu viņu līdz jūsu mājai, un nemaz nezinu, par ko viņš mani apvaino, — zaglis savukārt sacīja. ~ Nekādas melones man nav.

Zaglis atmeta panungu, un visi ieraudzīja, ka zem tā patiesi nekā nav. Vecākais sadusmojies uzkliedza dārza saimniekam:

— Ja tu vēl reizi iedrošināsies kādu nepatiesi apvainot, es likšu tevi stingri sodīti

taju, 72, 127

91. [KA DELS IZDAUZĪJA TĒVAM ZOBUS]

Kādā mājā dzīvoja tēvs ar dēlu. Reiz dēls — es jau vairs nezinu, kālab — sadusmojās uz tēvu un iesita tam, bet tik stipri, ka izdauzīja viņam divus zobus. Tēvs saniknojies uzrakstīja par dēlu sūdzību, apvainodams to ļaunā nodomā un vajadzīgās cieņas trūkumā.1 Bet, iekams ierēdnis bija paspējis atnākt, lai dēlu apcietinātu, šis paguva aizskriet pie drauga pēc padoma. Draugs izdomāja viltību: viņš iekoda jauneklim kreisajā plecā un paskaidroja, ko šim teikt tiesā.

Dēls, atguvis priecīgu prātu, devās uz nopratināšanu.

— Kā tu uzdrošinājies izdauzīt tēvam zobus? ^apriņķa priekšnieks viņam jautāja.

— Tiesneša kungs, — dēls atbildēja, pastāstīšu, kā bija. Tēvs iekoda man plecā un neparko nelaida vaļā. Man sāpēja tik stipri, ka es negribot sāku rauties ārā. Bet tēvs jau ir vecs, un tā viņam izkrita divi zobi.

Un viņš parādīja tiesnesim zobu atstātās pēdas plecā. Tad tiesnesis ieteica abiem izlīgt, un ar to arī lietu izbeidza.

ķiniešu, 113, 114

Reiz Abunuvass sacīja:

— Ja Allahs man atsūtītu deviņsimt deviņdesmit deviņus reālus*, es neiztērētu nevienu reālu, kamēr nebūtu sakrājis veselu tūkstoti.

Ļaudis, noklausījušies Abunuvasa vārdus, nodomāja: «Ir nu gan traks! Vai tas kur redzēts, dabūt deviņsimt deviņdesmit deviņus reālus, tikai vienu reālu mazāk par veselu tūkstoti, un neiztērēt tos? Nez vai maz pasaulē atradīsies tāds cilvēks, kas to spēj?»

Drīz par Abunuvasa teicienu uzzināja visa pilsēta.

Kāds bagāts tirgotājs nolēma Abunuvasu pārbaudīt. Vai šis no tiesas netērēs naudu, ja no tūkstoša trūks tikai viens vienīgs reāls?

Un viņš naktī paklusām iesvieda Abunuvasa pagalmā maisu ar naudu.

Abunuvass no rīta pamodies atrada naudu. Viņš nopriecājās par atradumu, ienesa to mājā un uz karstām pēdām saskaitīja naudu. Maisā bija deviņsimt deviņdesmit deviņi reāli — no tūkstoša trūka viens reāls.

— Lai slavēts Allahs! — Abunuvass iesaucās. —• Viņš izdzirdis manu lūgšanu un atsūtījis man tūkstoš reālu. Bet pagaidām man ir tikai deviņsimt deviņdesmit deviņi — vienu reālu Allahs man paliek parādā. Nākošo reizi viņš man to atdos.

Pēc tam viņš aizgāja uz tirgu un iztērēja visu naudu.

Otrā dienā tirgotājs, uzzinājis, ka Abunuvass naudu iztērējis, ieradās pie šā un vaicāja:

— Vai tu atradi pagalmā maisu ar naudu?

— Atradu gan, — Abunuvass atbildēja.

1— Cik naudas bija maisā?

— Deviņsimt deviņdesmit deviņi reāli, tikai viens reāls trūka no tūkstoša.

— Nu tad atdod naudu īpašniekam.

— Kālab man jādod atpakaļ?

— Tālab, ka neesi turējis vārdu, — tirgotājs atbildēja.

Atceries, tu teici: «Ja Allahs man atsūtītu deviņsimt

deviņdesmit deviņus reālus, es neiztērētu nevienu reālu, kamēr nebūtu sakrājis veselu tūkstoti». Bet vakar tu tos iztērēji.

— Nē, es naudu neatdošu, —; Abunuvass palika pie sava. —r Es lūdzu Allahu, un viņš manu lūgumu uzklau-

sījis. Bet pagaidām viņš man neiedeva vis tūkstoti, bet tikai deviņsimt deviņdesmit deviņus reālus,« vienu reālu viņš man palika parādā. Vai tad nu Allahs man parādu neatdos? Bet varbūt tu man iesviedi pagalmā maisu?

— Protams, ka es, — tirgotājs atbildēja.

Nu viņi sāka strīdēties un drīz vien saplēsās tā, ka vajadzēja iet pie sultāna Haruna Arrašida^1.

— Bet tādā izskatā nevar iet pie sultāna uz pieņemšanu, — Abunuvass sūrojās, — man nav ne laba apģērba, ne turbāna, ne arī tāda ēzeļa kā tev. Varbūt tu man to visu iedosi?

— Labs ir, — tirgotājs bija ar mieru un pavēlēja kalpiem atnest apģērbu, turbānu un atvest ēzeli.

Abunuvass pārģērbās, sēdās ēzelim mugurā, un viņi devās uz pili. Kad sultāns tos pieņēma, tirgotājs pastāstīja, par ko viņš apvaino Abunuvasu. Pēc tam sultāns deva vārdu Abunuvasam.

— Šis cilvēks velti apgalvo, ka es esmu piesavinājies viņa naudu, — Abunuvass iesāka. — Varbūt viņš teiks, ka ēzelis, ar kuru es atjāju šurp, arī pieder viņam.

— Bet kam tad? Protams, ka man, — tirgotājs sauca.

i— Un drēbes arī ir viņa? — Abunuvass turpināja.

«— Protams, ka manas.

»—; Varbūt turbāns arī?

1— Bet kā gan citādi? Vai tad tas viss nepieder man? tirgotājs gaudās.

— Nu, vai tagad redzat? — Abunuvass izsaucās.

Tad sultāns pārliecinājās, ka Abunuvass apvainots nepatiesi, un lika viņu attaisnot.

Tā Abunuvass pārspēja viltībā tirgotāju.2

svahiiu, 73, 33

PAR TIESNEŠU UN PRĀVINIEKU VILTĪBĀM [63]

JURAS KRAUKĻU MEDNIEKS

Dzīvoja reiz divi cilvēki. Vienam bija Saokaje vārdā, otram — Pealou. Pealou pieprata burvību mākslas un bija iemanījies ar savu zināšanu palīdzību piesavināties svešu mantu.

Reiz Saokaje Sievās medībās un nogalināja jūras kraukli. Ieraugot, ka Saokaje atgriezies ar laupījumu, Pealou sagribējās putnu šim atņemt. Viņš domāja, domāja un galu galā izdomāja tā: «Ja jau Saokaje pats neprotas un negrib ar mani dalīties, es panākšu, ka viņš tiek notiesāts.»

Saokaje sadalīja jūras kraukli, daļu izvārīja, daļu izcepa, visu pats notiesāja, bet par Pealou pat neiedomājās. Šis nu aizsteidzās pie tiesneša un saka:

— Kad mans tēvs gulēja smagi slims, viņš brīdināj i mani, ka, nākošreiz piedzimstot, tas būšot jūras krauklis. Šodien Saokaje nogalināja un apēda manu tēvu. Lai nu viņš tagad man maksā sodu.

Bet Saokaje tiesnesim stāstīja tā:

— Mani vecāki man piekodināja, ka nākošajā piedzimšanā viņi būšot zivis, kā jau visi mani senči. Tāpēc es cenšos iznīcināt zvērus un putnus, kas pārtiek no zivīm. Bet, ja šādi zvēri un putni iepriekšējās piedzimšanās bijuši cilvēki un atstājuši pēcnācējus, tad lai šie pēcnācēji maksā man sodu par manu radu nogalināšanu.

Tiesnesis netika gudrs, kā šādā sarežģītā lietā lai gūst skaidrību, un aizveda strīdniekus pie karaļa. Pealou, sapratis, ka palicis zaudētājos, izstāstīja karalim visu un beigās vēl piemetināja:

— Saokaje nogalinājis no svešas puses atlidojušu jūras kraukli. Lai tas tiktu ņemts vērā.

Karalis vaicāja:

r—' Bet no kā pārtiek tavs tēvs jūras krauklis, kas dzīvo te mūsu pusē? Vai viņš ēd krabjus, gliemežus vai zivis?

—. Viņš ēd zivis.

Ja tas ir tā, — karalis sacīja, «=ч tad Saokajem ir taisnība, un tavs tēvs patiesi iznīdē viņa senčus.

Un karalis paziņoja, ka Pealou jākļūst par Saokajes VergU' kampučiešu, [64]

SAPRĀTĪGAIS padoms

Reiz trīs draugi devās uz svešu zemi. Iegājuši kādā ciemā, tie lūdza vecai sievai naktsmājas.

Tā kā draugi vēlējās nomazgāties pirtī, viņi teica vecajai:

* Sagatavo mums visu, kas nepieciešams pirtij.

Sieviete sagatavoja ari, vienīgi aizmirsa matu suku nolikt.

Ceļinieki uzticēja večai savu naudu, piekodinājuši tomēr, lai šī neatdodot naudu nevienam no viņiem atsevišķi, bet lai dodot tikai tad, kad visi trīs būšot kopā.

Pamanījuši, ka starp noliktajām lietām nav matu sukas, ceļinieki sūtīja vienu biedru pie vecās sievietes. Bet šis atnācis sacīja:

— Mani ceļa biedri lūdza tev pateikt, lai tu atdod man naudu.

Vecā atbildēja:

— Es nedošu naudu, iekams jūs visi trīs nebūsiet sanākuši kopā.

Šis neatlaidās:

— Redzēsi, ka mani draugi paši liks, lai tu iedod man naudu.

Sieviete nostājās pie durvīm, kas veda pirtī, bet ceļinieks iegāja pie saviem biedriem un teica:

— Vecā stāv aiz durvīm.

Tad tie abi iesaucās:

— Dod vien viņam, vecā!

Vecā sieviete nu iedeva šim naudu, bet tas, paņēmis naudu, nozuda.

Draugi ilgi gaidīja, kamēr atnesīs suku, bet tā arī nesagaidīja.

Tad pie draugiem atnāca vecā sieviete un pastāstīja:

— Jūsu draugs atnāca pēc naudas, un es viņam to atdevu, jūs jau paši man pakliedzāt: «Dod viņam, vecā!»

Draugi teica:

— Mēs taču likām atnest matu suku.

Bet vecā pretojās:

— Viņš man pieprasīja naudu.

Tad abi draugi saķēra veco sievu un aizveda pie tiesneša [...]

— Kungs, [— viņi sacīja, —] lai tu zinātu, mēs bijām trīs, un mēs pieteicām šai vecajai sievai, lai viņa nevienam no mums atsevišķi neatdod naudu, bet lai atdod tikai tad, kad mēs pie viņas ieradīsimies visi trīs kopā.

Un tiesnesis nosprieda, ka vecajai sievai jāatdod draugiem nauda.

Sieva aizgāja, gaužām noraizējusies, vienās asarās. Viņai ceļā pagadījās piecus gadus vecs zēns.

Kālab tu raudi, vecomāt? — puisēns vaicāja.

tat

Vecā sieva atbildēja:’

1— Atstāj mani mierā manās bēdās.

Taču mazais neatlaidās un nelika vecajai mieru, kamēr viņa nebija tam visu izstāstījusi. Tad zēns prasīja:

— Vai tu dosi man vienu zuzu*, ko nopirkt riekstus, ja es tev palīdzēšu?

Vecā apsolīja:

— Ar lielāko prieku, ja vien tu man palīdzēsi.

1— Ej atpakaļ pie tiesneša, — puišelis teica, — un saki viņam tā: «Kungs, tev jāzina, ka trīs biedri man iedeva uzglabāt naudu, piekodinādami to atdot viņiem tikai tad, kad šie visi trīs būšot kopā. Tad nu liec viņiem atvest trešo draugu. Kad tie visi trīs būs kopā, es atdošu viņiem naudu.»

Vecā sieviete aizsteidzās atpakaļ pie tiesneša un pateica viņam, kā bija mācījis zēns. Un tiesnesis jautāja tiem abiem:

— Vai tā bija, kā stāsta vecā sieva?

— Bija tā, — tie atbildēja.

Tad tiesnesis teica:

1— Atvediet trešo draugu, un jūs saņemsiet savu naudu.1

sīriešu, 58, 70 [65]

GUDRAIS ZAĶIS

Kāds cilvēks nesa pārdot pampelmūzes, piesējis tās nēšiem. Ceļš veda garām tiesas namam. Cilvēks iegāja iekšā un apsēdās tiesas zālē atpūsties.

Pēc brīža atskanēja kāds troksnis. Tiesnesis jautāja:

— Kas tās par skaņām?

— Kungs, — pampelmūžu pārdevējs atsaucās, — tas ir ratu riteņu troksnis.

— Nē, — tiesnesis iebilda, — rati nu gan tie nav.

Cilvēks palika pie sava:

— Nav nekādu šaubu, rati vien ir.

— Ja tie nebūs rati, kādu sodu tu esi ar mieru saņemt? — tiesnesis vaicāja.

— Ja tie nav rati, tiesneša kungs, varat nocirst man galvu! Bet, ja tie patiešām būs rati, ko jūs man dosiet, kungs?

— Došu tev naudu.

Troksnis nāca aizvien tuvāk. Tiesnesis pavēlēja, lai braucamo apstādinātu tiesas nama priekšā; viņš pats izsteidzās uz ielas un jautāja braucējam:

— Kā šito te sauc?

Šo sauc par dīseli.

— Bet šo?

— Par riteni.

— Un to?

— Par rumbu.

Tā uz katru tiesneša tālāko jautājumu braucējs atbildēja, nosaucot pārējās ratu daļas.

— Es daudzkārt tiku jautājis, — tiesnesis galu galā secināja, — bet ne reizes nedzirdēju, ka atbildot kaut kas būtu nosaukts par ratiem. Ej, tev tūdaļ nocirtis galvu 1

Pampelmūžu pārdevējs nobijās ne pa jokam. Viņš lūdza:

— Pagaidiet, dodiet man laiku sameklēt aizstāvi! Es gribu tam uzticēt savas lietas vešanu. Ja aizstāvis nespēs jums pierādīt, ka esmu runājis taisnību, tad esiet tik laipni, cērtiet, lūdzami, nost manu galvu.

Cilvēks aizskrēja pie zaķa un lūdza:

—; Sopheas* kungs, palīdziet man! Liela nelaime nākusi par manu galvu, esmu nobijies kā nabags!

Zaķis izprašņāja viņu, kas un kā.

~ Un tas ir viss? — viņš brīnījās. — Nebīstieties. Es palīdzēšu. Apsolu jums.

Zaķis kopā ar savu aizstāvamo devās uz tiesu. Tiesā zaķis prasīja:

— Tiesneša kungs, kādu lietu šis nelaimīgais uzsācis pret jums?

— Dārgais sophea, — tiesnesis iesāka, —; šis cilvēks ir nedzirdēts nekauņa! Izstāstīšu, kā bija. Es izdzirdu troksni un vaicāju, kas to sacēlis. Šis cilvēks, kā lūgts, atbildēja. «Tas ir ratu troksnis,» viņš teica. Mēs saderējām: ja tie nebūs rati, viņš bija ar mieru par to samaksāt ar savu galvu. Es no savas puses apņēmos dot viņam naudu, ja tie būs rati. Galu galā parādījās mūsu strīda priekšmets. Mēs abi kopā izgājām ārā, lai paskatītos, kas tas īsti ir, un it neviens nenosauca to par ratiem! Tātad es esmu vinnējis!

— Kungs, — zaķis sacīja, jūs runājat pilnīgi pareizu Protams, ka esat vinnējis. Un tāpēc es lūdzu, cērtiet šim cilvēkam galvu nost.

Atbildētājs šausmās izsaucās:

~ Ak tad tā jūs, sopheas kungs, man palīdzat? Es uzticēju jums savu dzīvību, bet jūs pats liekat priekšā tiesnesim nocirst man galvu. Vai tā ir visa jūsu palīdzība?

—- Klusē! — zaķis uzkliedza. — Tāds bija jūsu noteikums; tev nekas cits neatliek, būs vien jāšķiras no galvas.

Nabags, trīcēdams pie visām miesām, nolieca galvu. Tiesnesis satvēra zobenu un draudīgi atvēzējās, bet te zaķis viņu apturēja.

— Piedodiet, kungs, — viņš sacīja. — Paskatieties labi uz to, ko jūs gribat cirst nost! Kā šitos sauc?

r— Tie ir mati.

f— Bet kā jūs saucat to?

Par ādu.

Bet kas ir zem ādas?

i— Galvaskauss.

f—- Tātad ko jūs gribat cirst nost?

— Galvu.

— Kā tad nu iznāk, kungs, es redzu matus, ādu, galvaskausu, bet neredzu galvu! Kad jūs pirmāk saderējāt, jūs ratus neredzējāt. Es savukārt neredzu galvu. Ja jums labpatiks parādīt man galvu, es parādīšu jums ratus.

Un tā tika nolemts, ka tiesnesis un pampelmūžu pārdevējs ir kviti.

kampučiešu, 88, 93

96. [MINISTRS UN ĶIEĢEĻU DEDZINĀTĀJS]

Reiz ministrs apsūdzēja ķeizaram ķieģeļu dedzinātāju. Viņš apgalvoja, ka šis, rakdams mālus, esot pārgriezis «pūķa dzīslu»1, kurā esot atradies viņa tēva kaps. Ķieģeļu dedzinātājs devās pēc palīdzības pie Cjao Suņa.

— Bet kas bija ministra tēvs? — Cjao vaicāja.

— Arī ministrs, —: ķieģeļu dedzinātājs atbildēja.

Tad Cjao Šuņs uzrakstīja uz papīra lapas: «Ja viņa tēvs bija ministrs un viņš pats ir ministrs, tad ko viņš vēl grib?» Ķieģeļu dedzinātājs atnesa šo papīru ķeizaram. Tas izlasīja uzrakstīto un tūdaļ atcēla ministru no amata. Tā ķieģeļu dedzinātājs ar Cjao Suņa palīdzību guva virsroku.

ķiniešu, 113, 113

Kādā zemē dzīvoja divi cilvēki, kas allaž viens otram pilnīgi uzticējās. Viens no viņiem bija bagāts un cienījams, otrs — nabadzīgs. Nabagais dzīvoja pusbadā un staigāja noskrandis, lai tikai kaut kā iekrātu naudu. Iekrāto viņš atdeva bagātajam glabāšanā.

Reiz, kad nabagajam pienāca pavisam grūti laiki, viņš aizgāja pie bagātā un lūdza iedot mazliet naudas no viņa uzkrājumiem. Bet bagātais uz to atbildēja, ka nekādu naudu viņš no šā neesot dabūjis un viņš nesaprotot, par ko ir runa. Nabagais nāca pie bagātā vairāk reižu, lūgšus lūdza apžēloties par viņu un atdot naudu, taču bagātais bija nepielūdzams. Tad nabagais nolēma iet pie tiesneša. Tiesnesis uzklausīja viņu un vaicāja:

— Vai tu viņam devi naudu liecinieku klātbūtne?

;— Nē, bez manis un viņa vairs neviena nebija, — nabagais atbildēja.

— Tādā gadījumā es nopratināšu viņu, bet tu atnāc pie manis pēc trim dienām, — tiesnesis nabagajam teica.

Gudrais tiesnesis ataicināja bagātnieku un sacīja:

— Es atsaucu tevi šoreiz tāpēc, ka esmu nolēmis tuvākajā laikā no šejienes aizbraukt un atstāt dienestu. Mēģināju uzzināt pats un arī citiem lūdzu apklaušināties, kurš šeit ir godīgākais un uzticamākais cilvēks, un visi saka, ka tas esot tu. Nu, un, tā kā nevaru uzreiz paņemt līdz visu savu mantību un naudu, nolēmu daļu atstāt tev. Pēc kādām dienām atsūtīšu pie tevis cilvēku, un tu atdosi viņam mantu un naudu, ko būšu tev atstājis.

«Šis tiesnesis taču ir svarīga persona! Viņš noteikti atstās man glabāšanā daudzus tūkstošus naudā un dažādas mantas,» bagātnieks sprieda. «Es to visu paņemšu, bet pēc tam teikšu, ka neko neesmu no viņa dabūjis, un tā šī bagātība paliks man.»

Tāpēc viņš ar prieku pieņēma tiesneša piedāvājumu. Pēc trim dienām nabagais, kā bija norunāts, ieradās pie tiesneša. Tiesnesis tam sacīja:

— Ej un pasaki bagātniekam, ja viņš neatdos tev naudu, tu sūdzēsies tiesnesim. Kad šis to izdzirdēs, gan viņš tev tūdaļ visu atdos.

Nabagais gāja atkal pie bagātnieka un sacīja tā, kā bija ieteicis tiesnesis. Bagātais apjēdza, ka, gadījumā ja nabagais šo nosūdzēs, tiesnesis uzzinās par viņa negodi-gumu un, protams, neatstās tam glabāšanā savu bagātību. Tāpēc viņš tūdaļ atdeva nabagajam viņa uzkrājumus. Tā stāsta.. .l

amharu, 39, 239

90, [DIVI MĒNESI)

Kāds viltīgs cilvēks reiz aizņēmās naudu. Ar parakstu, kuru datēja ar mēness gada piektā mēneša pirmo dienu, viņš apliecināja, ka apņemas nomaksāt parādu un procentus, kad būs divi pilni mēneši.

Kad divi mēneši bija notecējuši, aizdevējs atnāca pēc naudas. Tā kā parādnieks atteicās maksāt, aizdevējs iesniedza sūdzību tiesā. Tiesnesis ataicināja parādnieku, kurš sacīja:

— Atzīstos, ka aizņēmos no sūdzētāja naudu. Saskaņā ar mūsu norunu man nauda jāatdod, kad būs divi mēneši. Bet tagad naudas aizdevējs iesniedzis jums sūdzību pirms noteiktā laika. Paskatieties uz augšu, tiesneša kungs: ja jūs ieraudzīsiet divus mēnešus, es samaksāšu bez vārda runas.

Tiesnesis pavērās debesīs, ieraudzīja tikai vienu mēnesi un paziņoja, ka saskaņā ar rakstīto parādniekam parāds jāatmaksā tad, kad mēneši būs divi.

Naudas aizdevējs, kura sūdzība bija noraidīta, devas pie zaķa sopheas.

— Jūsu lieta pavisam vienkārša, — tas teica. — Aizejiet un atnesiet dēļus un bambusa nūjas. Uztaisiet kārtīgu plostu. Vakarā nopērciet rīsu degvīnu, savīkšiet uz plosta vakariņas, lai varam krietni iekost!

Naudas aizdevējs paklausīja padomam. Bet zaķis uzaicināja tiesnesi uz vakariņām un lūdza paņemt līdz arī abus pretiniekus.

Vakarā zaķis atveda visus ielūgtos uz plosta un aicināja iebaudīt lieliskos ēdienus un rīsu degvīnu. Pats viņš neēda nekā, tikai pagrauza ienākušos banānus un Ārona nūjas lapas.

Beidzis mieloties, zaķis ierunājās par parādrakstu. Viņš jautāja tiesnesim, kā šis domājot izšķirt strīdu. Tiesnesis atbildēja, ka lieta vēl neesot pabeigta un viņš nevarot teikt galīgo vārdu, bet viņš, bez šaubām, prasīšot ievērot

visu tieši tā, kā teikts parādrakstā, un tur esot sacīts, ka parāds tikšot samaksāts, kad būšot divi mēneši.

Tad zaķis prasīja:

— Vai jūs man neatļautu uzdot jautājumu parādniekam?

— Kāpēc ne, uzdod vien, — tiesnesis atļāva.

— Ja esmu pareizi sapratis, — zaķis griezās pie parādnieka, — jūs apņēmāties samaksāt savu parādu nevis pēc diviem mēnešiem, bet tad, kad būs redzami divi mēneši reizē? Vai jūs solījāties tieši tā?

— Tieši tā, — parādnieks šķelmīgi apstiprināja. — Lai man parāda reizē divus mēnešus, un es esmu ar mieru samaksāt.

— Tiesneša kungs, — zaķis paziņoja, — tādā gadījumā es lūdzu jūs likt parādniekam nekavējoties atdot naudu manam aizstāvamajam.

Tiesnesis paskatījās uz augšu.

— Bet es redzu tikai vienu mēnesi, — viņš teica.

— Paskatieties labi, tiesneša kungs! Tur augšā pie debesim ir viens mēness, bet otrs, rau, ir ūdenī. Vai jūs redzat, kungs, divus mēnešus? Abi viņi no skaidra zelta, abi ir apaļi, un abi ir pilni!

Un tad tiesnesis pavēlēja parādniekam uz vietas samaksāt savu parādu.

kampučiešu, 88, 94 [66]

KA šAKāliS AR LEOPARDU PRĀVOJĀS

Reiz šakālis ar leopardu aizgāja medībās. Ciema malā viņiem trāpījās laupījums: leopardam — kaza, bet šakālim — govs. Atvilkuši lopiņus mājā, šie palaida tos laukā ganīties.

Leopards nekādi nevarēja samierināties, ka šakāļa laupījums ir daudz prāvāks. Naktī viņš aizgāja uz ganībām, kur ganījās govs un kaza, un ieraudzīja, ka šakāļa govij atskrējis teļš. Skaudības pārņemts, viņš atšķīra teļu no govs un piesēja to pie kazas.

No rīta leopards atnāca pie šakāļa un sacīja:”

— Nu gan man noveicies! Šorīt biju aizgājis uz lauku, un ko tu domā? Manai kazai atskrējis teļš.

— Nav tiesa! — šakālis pretojās. — Kazai var atskriet tikai kazlēns!

— Nāc, es tev parādīšu, — leopards aicināja.

Un viņi abi aizsteidzās uz lauku, kur leopards bija pie kazas piesējis teļu.

— Tagad pats vari pārliecināties, ka esmu runājis tais--nlbu, — leopards teica.

— Teļš var atskriet tikai govij, un tāpēc tas pieder man, — šakālis palika pie sava.

— Tu redzi visu pats savām acīm un vēl strīdies man pretī? Vai tad tu neredzi telēnu stāvam pie manas kazas?

— Kā ne, redzu gan, — šakālis sacīja, — bet, pat ja es būtu ieraudzījis to līdzās zilonim, tik un tā teļš būtu manējais.

Tā viņi strīdējās tikām, kamēr leopards sāka kliegt:

— Lai kāds izšķir mūsu strīdu! Ikviens tūlīt teiks, ka taisnība ir manā pusē.

Un viņi aizgāja meklēt tiesnesi.

Pirmo viņi satika gazeli. Leopards tai pastāstīja savas bēdas, šakālis — savējās.

— Tagad tu, gazele, redzi, — šakālis nobeidza savu stāstu, — ka teļš ir manējais.

Bet gazelei, tāpat kā daudziem zvēriem mežā, bija no leoparda bailes.

Svarīgi nokrekšķējusies, tā sacījaī

— Jā, tolaik, kad es vēl jauna biju, patiešām tikai govīm varēja būt teļi. Bet tagad ir citi laiki. Pasaule iet uz priekšu. Un tagad, kā paši redzat, ir pilnīgi iespējams, ka telēns atskrējis kazai. Tā es domāju, un debess ir mans liecinieks!

Tad viņi aizgāja pie hiēnas un tai izstāstīja atkal visu no gala. Bet, tā kā arī hiēna dzīvoja vienās bailēs no leoparda, tad tā, kad šakālis beidza sūdzēties, noraizējušos izskatu paziņoja:

— Esmu nākusi pie secinājuma, ka parastām kazām nevar būt teļi, bet kazām, kas pieder leopardiem, var. Tādas ir manas domas, un debess ir mans liecinieks!

Tad leopards, šakālis, gazele un hiēna visi kopā devās pie_āža un vēlreiz atkārtoja savu stāstu.

Āzis, vaidot sasprindzinātam klusumam, noklausījās, ko atnācēji stāstīja, un, kad tie bija beiguši, svarīgu izskatu pavēstīja:

— Patiesi, bija laiks, kad spēkā bija likums, ka ikvienam var piedzimt tikai viņam līdzīgs radījums: lauvām —* lauvas, kazām — kazas, bet kamieļiem — kamieļi. Taču

likums ir mainījies. Un tagad atļauts kazām radīt teļus. Tas ir tiesa, un debess ir mans liecinieks!

— Ja jau vairāk tiesnešu nav, tad skaidrs, ka teļš nu ir manējais, — leopards nolēma.

— Bet vēl palicis babuīns, — šakālis iebilda, un visi aizsteidzās uz klinti, kur mita babuīns.

Viņi atrada babuīnu grūstām un stumdām akmeņus un velkam no to apakšas laukā skudras un kāpurus.

— Izšķir mūsu strīdu, —■ leopards iesāka, un tad abi, ir leopards, ir šakālis, katrs savu reizi izstāstīja visu no sākuma līdz galam.

Babuīns uzmanīgi viņos noklausījās. Beiguši stāstīt, leopards un šakālis sāka gaidīt viņa spriedumu. Babuīns nesteigdamies uzrāpās augstā klintī un no klints virsotnes noskatījās viņos, taču neteica ne vārda. Rokās viņš turēja mazu akmentiņu, vieglītēm taustīdams to ar pirkstiem.

— Nu, kā tad būs? —1 leopards nepacietīgi izsaucās. — Vai tagad tu saproti, kas par lietu? Kāds būs tavs spriedums?

— Pagaidi mazuliet, —1 babuīns atbildēja, — vai neredzi, ka esmu aizņemts?

— Ko tad tu tur dari? — leopards gribēja zināt.

— Iekams es izšķiru jūsu strīdu, man vēl mazuliet jāpaklausās mūzika, — babuīns sacīja.

— Mūzika? Kāda mūzika? — zvēri brīnījās.

— Nu tā, kuru izvilināšu no šī instrumenta, —; babuīns saērcināts atbildēja.

— На! Viņš grib no akmens izvilināt mūzikas skaņas! — leopards sāka smieties. — Papriecājieties nu, kādu muļķi esam aicinājuši izšķirt mūsu strīdu. No akmens taču neizdabūsi ne skaņas!

— Ja jau kazai varēja atskriet teļš, tad kāpēc lai es nevarētu izvilināt jaukas mūzikas skaņas no akmens? — atjautāja babuīns.

Leopards apjuka.

— Hm, patiesi, cik jauka mūzika, — viņš nomurmināja.

Bet nu citi zvēri ņēmās kliegt:

— Tiesa kas tiesa! Debess ir mūsu liecinieks, teļš var atskriet tikai govij.

Visi zvēri nu vērsās pret leopardu, tā ka tam nekas cits neatlika —^ vajadzēja vien atdot teļu šakālim.1

amhaiu, 39, 234

PAR LIECINIEKIEM UN VILTUS LIECINIEKIEM

100. «LABĀKUS LIECINIEKUS NEATRADĪSI»

Kad hodža darbojās dzimtajā pilsētā par kaziju, kāds cilvēks iesniedzis tiesā sūdzību: «Man nozaga tamburu*, es instrumentu redzēju tirgū kādam cilvēkam. Palīdziet man to atdabūt.» Hodža lika apvainoto atvest uz tiesu un nopratināja to.

— So tamburu, — apvainotais stāstīja, — es nopirku tur un tur.

Hodža prasīja, lai pierāda teikto, un apvainotais atveda lieciniekus.

— Ko jūs liecināsiet? — hodža jautāja.

Liecinieki liecināja tā:

— Tamburs pieder šim cilvēkam. Apakšējā starpsie-niņa ir bojāta, skrūvītes ir vaļīgas, tam ir sešas stīgas.

Tā kā tamburam viss bija tieši tā, kā liecinieki bija teikuši, hodža jau gribēja atstāt tamburu atbildētājam, taču sūdzētājs ieteicās:

— Būtu gan jānoskaidro, kas tie ir par lieciniekiem.

Vārdu sakot, viņš gribēja lieciniekus nomelnot^1, apgalvojot, ka viens no tiem nodarbojoties ar sieviešu, otrs — ar vīriešu savešanu. To izdzirdīs, hodža teica:

— Kāda gan vajadzība tos pārbaudīt? Kad strīds ir par tamburu, labākus lieciniekus nemaz neatradīsi.2

turku, 17, 64 [67]

KA PAR NAUDU TIESĀ LIECINĀJA

Šī ir pasaka par santalu1 un deko2. Kāds deko, kas nodarbojās ar augļošanu, iesūdzēja santalu tiesā par parādiem. Bet santals nebija no gudrajiem. Visus parādus viņš jau sen bija samaksājis. Vienīgi, iedams tos atdot, nekad nebija ņēmis līdz lieciniekus — tam viņam prātiņa pietrūka.

Parāds jau kur tas laiks kā nomaksāts, bet augļotājs pastāvīgi viņam atgādina:

— Man vēl no tevis nākas tik un tik. Maksā ciet, ja ne, iesūdzēšu tiesā.bija plaši, zemes pietika pieciem arkliem ko art. Un, tā izdomājis, viņš sastrīdējās ar augļotāju lupatu lēveros.

Un tā viņi šai sakarā viens otram 'daudz ko sarunāja.

Galu galā augļotājs noprasīja:

~ Nu- labi, ja esi nokārtojis ar mani savus parādus, tad pasaki, vai liecinieki tev ir? Vai kāds redzēja, ka tu toreiz man atnesi tik daudz, bet citureiz atkal tik daudz? Ved šurp savus lieciniekus. Es viņiem pajautāšu tavā klātbūtnē.

Bet, tā kā liecinieku nebija, santalam ar! nav ko strīdēties. Viņš neko nevar pateikt: naudu maksājis, kad abi bijuši tikai divatā.

Santals saņēma dūšu un nolēma: «Labi, lai paliek arī tā, ka esmu viņam parādā, kaut gan esmu viņam tik daudz naudas atdevis. Lai sūdz tiesā, kaut viņš izčibētu. Vismaz pēdīgi šī draņķīgā lieta beigsies.» Bet lauki santalam

Tā nu augļotājs iesūdzēja viņu tiesā. Atnāca santalam pavēste. Noteiktā dienā un stundā šis ieradās tiesā, taču bez lieciniekiem. Bet augļotājs pret labu samaksu bija sadabūjis trīs lieciniekus un samācījis tiem, kā runāt. Jūs, sak, tad nu runājiet par augļotāju tāf «Viņš šim santalam mūsu klātbūtnē iedeva tik un tik.»

Bet viens no šiem trim bija tāds kā pamuļķāks. Tāpēc augļotājs visu ceļu uz tiesu nepārstāja tos mācīt un pastāvīgi atkārtoja: «Sakiet tieši tā, kā es teicu. Neko vairāk nerunājiet. Es tad jūs pacienāšu ar rūgušu pienu, ar rīsiem, alu došu iedzert.» Tā viņš tos ņēmās pierunāt, pasolot un glaimojot visu ceļu. Bet santalam nebija, ko ņemt līdz, viņš gāja viens. Un tur, pie tiesas, viņš gaidīja viens kā pirksts, kā nomaldījies.

Pienāk pie viņa kāds cilvēks.

*— Paklau, cienītais, kādā lietā esi ieradies?

— Augļotājs mani iesūdzējis par parādiem, — santals atbild. — Es viņam visu esmu samaksājis, bet šis tik un tā mani iesūdzēja.

fc-t Vai liecinieki tev ir? —: cilvēks jautā.

r— Kur t' šos ņemt? — santals atbild.

— Nu tad iedod man divas rūpijas, — cilvēks saka,

^ un pastāsti visu sīki jo sīki no paša sākuma, bet pēc

tam uzdod mani par liecinieku, — un tevi attaisnos kā likts.

Santals bija ar mieru.

Labi, iedošu ar. Tikai pielūko, lai es tiktu attaisnots.

Viņš nu izstāstīja tam visu no paša sākuma. Un neaizmirsa piemetināt arī par saviem pieciem arkliem.

Cilvēks noklausījās visu līdz galam, saņēma no viņa divas rūpijas un saka:

— Parādi, kur ir tavs augļotājs ar saviem lieciniekiem.

Santals tā arī izdarīja.

Tad cilvēks aizgāja pie lieciniekiem un sāka šos iztaujāt. Uzdeva šiem visādus smieklīgus jautājumus un tā uzzināja, kas tiem padomā. Visilgāk viņš noklaušināja to pamuļķo. Augļotājs, pamanījis, ka apkārt lieciniekam sapulcējas liels pūlis, tūdaļ nodomāja: «Skaidrs kā diena, šito liecinieku viņi tūlīt ņems man un samaitās.» Viņš piegāja šim klāt un saka:

— Klausies, ko tev teikšu. Lai ko arī cilvēki tev sacītu, tu viņos neklausies. Ko sahibs* teiks, to saki, bet ne ar vienu citu nerunā ne vārda. Saki tikai to, ko sahibs teiks.

Tā viņš atkal ņēmās mācīt savu pamuļķo liecinieku.

Drīz pienāca kārta arī viņu lietai. Vispirms tiesnesis iztaujāja augļotāju un santalu, pēc tam izsauca santala liecinieku.

Pēc nozvērināšanas tiesnesis šim jautā?

— Kas tev ir zināms par to, ko šie abi teica? Runā taisnību un tikai taisnību; runā par lietas apstākļiem!

Tas atbild:

— Par arkliem es gan nezinu.3 Kas to lai zina, no kā tie darināti, no sala, asona vai dhao.4 Ka viņš jūdz piecos arklos, to es zinu. Bet, no kāda koka arkli darināti, tas gan man nav zināms.

Kad nu viņš sāka melst tādus niekus, šo padzina. Pēc tam jautāja santalam:

— Vai tev ir vēl citi liecinieki?

— Nē, citu gan nevaid, — tas atbild. —; Šis te bija vienīgais.

Tad sauca priekšā augļotāja lieciniekus. Pirmajiem diviem šo to pajautāja, bet tad tiem mutes ciet « nav vairs nekā, ko teikt.

Izsauca pamuļķāko. Tas ienāca un nostājās tiesneša priekšā, čaprasi* šo nozvērina un saka?

— Runā taisnību.

Bet šis, kā ļaudis stāsta, ne bū, ne bē, stāv kā ūdeni mutē ieņēmis.

Viņam atkal saka:'

— Runā taisnību.

Šis klusē, kā klusējis.

Tiesnesis vaicā:

— Vai tu padumjš, vai?

Šis, tā stāsta, tūlīt pretī:

— Vai tu padumjš, vai?

Tiesnesis pavēl:

;— Ardali*, ved viņu laukā!

Šis atkal izstiepj roku tāpat kā tiesnesis un atkārto:

— Ardali, ved viņu laukā!

Kad nu viņš tā darījās, neviens, kas atradās tiesā, vairs nevarēja smieklus valdīt. Tiesnesis pats smējās par visiem skaļāk. Šos izdzina laukā, un lietu izbeidza.

Kad tie bija iznākuši ārā, santals jautā savam lieciniekam:

— Ko tu tur teici? Es tā kā nesapratu.

—■ Ak! — tas atbild. —1 Es taisījos runāt par vienu, bet tiesnesis, ko neteiksi, prasīja man pavisam ko citu, par arkliem prasīja: «Ko tu zini par arkliem?» Bet tu man neko netiki bildis, no kāda koka tie darināti. Un es tad arī teicu: «Vai viņi ir no sala, vai no asona, vai no dhao, tas man nav zināms. Zinu tikai, ka viņš jūdz piecos arklos.» Atceries, par ko mēs abi runājām un kā tiesnesis mani pēkšņi pārtrauca. Es teju, teju gribēju sākt runāt par lietu, kad mani izdzina laukā.

Bet divas rūpijas, viņš, palaidnis, zināja pievākt.

Un, kā stāsta, augļotājs arī sāka paļāt savu pamuļķo liecinieku:

— Paklau, es tev prasu, kālab tu neatbildēji?

Šis stāsta:

—: Tu taču pats mani mācīji: «Ko tiesnesis teiks, to arī saki.» Es tad arī runāju tieši visu viņam pakaļ. Čaprasi man saka: «Runā taisnību.» Bet es, nudien, viņam ne pušplēsta vārda neatbildu. Vai tad man viņam, vai, jāklausa? Tu pats no rīta man piekodināji ne ar vienu nerunāt. Bet, ko tiesnesis teica, to teicu arī es.

Tā augļotājs zaudēja savu lietu un viņam bija jānoklausās šāds spriedums: «Prasība noraidīta.»

Un tā santals tika attaisnots.

indiešu, 90, 306

Kāds cilvēks atveda uz tirgu pārdot zirgu. Pie viņa pienāca zaglis un pavēstīja:

— Šis ir mans zirgs.

— Kā tu uzdrošinies tā runāt? — cilvēks sašuta. — Zirgs ir mans. Tas manā mājā piedzima.

Bet zaglis palika pie sava. Tad cilvēks sameklēja liecinieku, iedeva viņam divas monētas un teica:

— Apstiprini, ka šis ir mans zirgs.

Cilvēks bija ar mieru. Bet, tikko zirga saimnieks bija pagājis malā, pie tā paša liecinieka pienāca zaglis un ari iedeva viņam divas monētas.

— Liecini man par labu, — viņš sacīja.

;— Man nekas nav pretī, — liecinieks atbildēja, — bet saimnieks man pirmais iedeva divas monētas, un man tās ir jāatpelna. Norunāsim tā: es liecināšu viņam par labu, un, kad zirgu piespriedīs viņam, tu apvaino mani viltus liecībā. Saki tiesnesim: «Šis cilvēks nevar būt par liecinieku. Viņš pat lūgsnas nezina, kā nākas. Pajautā viņam, cik lūgsnu jānoskaita no rīta, un, ja viņš atbildēs pareizi, es atsaukšu savus vārdus.»

Zaglis bija ar mieru, un viņi visi devās pie tiesneša.

— Kālab esat atnākuši? — tiesnesis tiem vaicāja.

— Šis cilvēks grib piesavināties manu zirgu, — saimnieks iesāka. — Viņš apgalvo, ka tas esot viņa. Bet zirgs pieder man, tas manā mājā piedzimis.

— Vai tev ir liecinieks? — tiesnesis prasīja.

— Te ir mans liecinieks.

— Labi, lai viņš nodod savu liecību, un tad es teikšu spriedumu.

Liecinieks liecināja:

— Jā, zirgs pieder viņam. Pats redzēju, ka tas piedzima viņa mājā.

— Tad tas pieder viņam, — tiesnesis nolēma.

Te zaglis iesaucās:

— Vai es pareizi dzirdēju? Vai tad šim cilvēkam var ticēt? Viņam nemaz nav tiesību būt par īstu liecinieku. Viņš neprot skaitīt lūgsnas.1 Pajautājiet, cik lūgsnu jāskaita no rīta, un, ja viņš atbildēs pareizi, tāpat kā citi cilvēki, es savus vārdus ņemšu atpakaļ.

— Ei, — tiesnesis griezās pie liecinieka, —• te stāsta, ka tu nezinot rīta lūgsnas.

— Har kā nezinu? — tas atjautāja.

«— Un cik lūgsnu tad ir jāskaita?

— Astoņas.

— Viņš nevar būt par liecinieku, ~ tiesnesis sacīja. — Tev taisnība, zirgs ir tavs, ej un ņem to ciet.

Zaglis paņēma zirgu un projām bija.

Saimnieks sarūgtināts pārmeta savam lieciniekam?

— Kā tad tā? Tu liecināji taisnību, bet pēc tam pats visu samaitāji. Pat bērni un sievietes zina, cik lūgsnu no rīta jāskaita, bet tu saki «astoņas». Līdz ar to tava liecība vairs nekur nederēja un tiesnesis mūs padzina.

— Nu, padomā pats, — liecinieks viņam atbildēja. 1— Es teicu «astoņas», un tad vēl viņš uz mani noskaitās. Bet, ja es būtu teicis «divas», viņš mani vispār nebūtu vaļā laidis.

Saimnieks viņam nekā neatbildēja. Bet viltus liecinieks, dabūjis no abiem naudu, aizgāja apmierināts.

kanumt 117, 55

103. GUDRAIS

Kādā zemē reiz uzradās gudrais, kas ņēmās visus dzīves gudrībās mācīt. Daudzi sāka kurnēt: sak, atradies viesis, ne lūgts, ne aicināts, visus pamāca, bet vai tad mums pašiem sava prāta nepietiek.

Un neapmierinātie vienojās atbrīvoties no gudrā.

Kāds ņēma un aizveda uz tirgu pārdot savu auneli. Otrs, kā iepriekš norunāts, pienāk pie šā it kā gatavs pircējs un saka:

— Vai tad tas ir aunelis, tas taču parasts kucēns.

Abi sāka strīdēties un devās pie gudrā, lai viņš izšķirtu strīdu.

— Vai tad tev acu pierē nav, vai neredzi, ka tas ir auns? — gudrais prasa.

Taču šis paliek pie sava: kucēns — un cauru

Tad gudrais teica:

—; Prasīsim ļaudīm, kā šie teiks, tā būs.

Strīdnieki kopā ar gudro gāja atpakaļ uz tirgu. Bet tirgū tikai sazvērnieki vien bija, un tie visi kā viens atbildēja: tas nav nekāds auns, bet kucēns.

Un tad gudrais izsaucās?

— Ko tad vairs, laikam tas patiesi ir kucēns.

gruzīnu, 33, 136

104. [RUBINS]

Reiz dzīvoja divi brāļi, tīrie nabagi. Viņi devās klejot pa pasauli un ceļā uzgāja maisu. Maisā bija zelts un divi rubina gabali.

~ Mana vēlēšanās ir piepildījusies, es iešu atpakaļ uz māju! — jaunākais brālis pavēstīja.

Bet vecākais sacīja:

Es gan vēl paklejošu pa pasauli!

Viņi sadalīja iegūto mantu. Vecākais savu daļu iedeva Jaunākajam un piekodināja:

— Manu daļu atdod mājā sievai!

Jaunākais brālis, pārnācis mājā, brāļa daļu viņa sievai neatdeva un rubīnu arī neatdeva.

Pēc trim gadiem, klejošanu apnicis, mājā atgriezās vecākais brālis, bet sievai no rubīna nekā.

Viņš jautāja brālim:

— Kur rubīns?

— Atdevu tavai sievai! — šis atbild.

■— Bet sieva saka, ka tu neesot iedevis.

Jaunākais brālis sauc:

Tie nu ir tīrie meli!

Vecākais brālis, to dzirdēdams, sāka sievai draudēt. Bet šī prom pie tiesneša un izstāstīja visu, kā bijis.

Tiesnesis ataicināja abus brāļus un saka jaunākajam:

*— Stāsti taisnību, vai tu atdevi brāļa sievai bagātību vai ne? Ja atdevi, tad kur ir tavi liecinieki?

— Man ir divi cilvēki, kas var to apliecināt, == jaunākais brālis paskaidro.

—; Sauc viņus šurp!

Jaunākais brālis atveda pie tiesneša divus cilvēkus. Bi ja Iedevis šiem kādu nieku naudas, tie nu ņēma un sameloja.

Tiesnesis saka vecākajam brālim:

— Meklē savu rubīnu pie sievas!

Sieva, šādus vārdus izdzirdusi, tūdaļ aizsteidzās pie valdnieka un izstāstīja tam notikušo.

~ Kālab tu nestāstīji to tiesnesim? r-ž valdnieks tai jautā.

— Es jau biju aizgājusi pie tiesneša, bet viņš pavisam nelāgi izsprieda! — sieva žēlojās.

Valdnieks pavēlēja atsaukt abus brāļus līdz ar abiem lieciniekiem. Katram lika nostāties savrup, iedeva rokā pa gabalam vaska un pavēlēja:

— Izveidojiet no vaska, kāds izskatījās rubīns!

Abi brāļi izveidoja vienādus, bet abi liecinieki == dažādus gabalus.

— Veido arī tu! — valdnieks lika sievai.

Kā lai es veidoju, ja neesmu to ne acīs redzējusif

Valdnieks, to izdzirdis, pavēlēja abus lieciniekus pakārt. Viņš tiem sacīja:

— Ja pateiksiet man visu taisnību, nelikšu Jūs nogalināt.

Tie atzinās:

Mēs abi samelojām!

Tad valdnieks sāka sist jaunāko brāli. Tas sauc:

— Maharadža! Liels ir mans grēks! Piedod man!

— Kāpēc tu nerunāji taisnību? — valdnieks vaicā un sit tālāk.

Jaunākais brālis atdeva rubīnu vecākajam.1

indiešu, 41, 110

PAR «DIEVA TIESĀM»

105. KALNS PAR LIECINIEKU

Kāda kalna pakājē kuplu zaļumu rotā bija ciems. Visapkārt tam pletās pļavas. Ciemā dzīvoja gans. Bet vai viņu maz var saukt par ganu? Viņš, redz, neparko negribēja ganīt niķīgus lopus.

Atnāk pie viņa kaimiņš, lūgšus lūdzas:

—: Ja nu es tev, mīļo ganiņ, par vienas govs ganīšanu maksāšu kā par divām, vai tad pieņemsi to ganāmpulkā?

Gans, ūsās smīnēdams, atbild:

ь— Kopš vien varu atminēties, es vienādiņ esmu ganījis lopus šais kalnos, zinu visus jailus* un arī lopus labi pazīstu. Allahs tiem piešķīris tādu spalvu, kāds viņu saimniekam raksturs. Neslēpšu, man nepavisam nav pa prātam tavas izdarības. Un, ja nu lopiņam, kas saņem sienu un ūdeni no tavām rokām, ir tāds pats tikums kā tev? La-

bāk būs, ja tu pats to paganīsi kādā kalna nogāzē vai pļavā. Mani lopiņi ganās tur, kur es pasaku: «Te ir zāle», — un apgulstas tur, kur es saku: «Gulstieties nu». Nekādi nevaru pieņemt tavus lopus savā ganāmpulkā un samaitāt savas paklausīgās govis.

Un, kad viņš tā pasaka, lūdzējam tūdaļ pāriet jebkura patika tālāk runāt. Tas, kas mēdz apvainoties, lai apvainojas vien, un tas, kas dusmojas, lai dusmojas, bet ganam nekā nepadarīsi!

Bija grūts gads, uznāca sērga, un apmira visi ciema lopi. No ādām darināja dūdu maisus, no kauliem — žogus. Bet mūsu gana ganāmpulkā nevienai govij ne asins lāse no nāsīm nenopilēja. Ciema ļaudis brīnījās, un galu galā visi bija vienisprātis, ka noslēpums ir jāatklāj. Dažam šķita, ka ganam piemīt brīnumdara spēks, dažs atkal sprieda, ka visa vaina ir barībā, zālē.

Pasaulē mīt daudz labu cilvēku, tomēr nepavisam nevar apgalvot, ka nebūtu arī ļaunu. Un, kad cieminieki tā uzēdās uz viņa ganāmpulku, vai tad tu, cilvēks, vari palikt bezrūpīgs? Protams, ka ne. Taču tā ir pasaka, un reiz, kā gadījās, kā ne, gans aizmirsa pateikt: «Lai skaudīgas acis no pieres izsprāgst...». Bet pēc tādas lietas vai tad no vesela ganāmpulka kaut vai vienu gotiņu nenoskaudīs?

Nosprāga Gjulsjumas māmiņas gotiņa, un tai palika trīs dienu vecs teliņš. Gans tobrīd atradās ciema otrā malā. Uzzinājis par nelaimi, viņš pameta ganāmpulku, visu savu mantību, un ko kājas nes metās pie Gjulsjumas māmiņas. Sētvidū gulēja rūsganā govs, sastingusi kā akmens, bet tai līdzās īd teliņš. Gjulsjumas māmiņa aiz bēdām gluži izdilusi, stāv, rokas pie krūtīm, un skatās.

Gans, it kā būtu nelaimes vaininieks, sāka to mierināt:

— Gjulsjumas māmiņ, Gjulsjumas māmiņ, tevi piemeklējusi liela nelaime, bet lai ar to arī viss beidzas. Allahs ir žēlsirdīgs, viņš tev palīdzēs. Nekurni, citādi viņš uzsūtīs tev vēl pārbaudījumu, bet teliņu atdod manā aizgādībā. Es to ik rītus paņemšu līdz kalnos. Ko tur daudz runāt, kuņ-ģītis šim dūrītes lielumā, un, ja no rīta vienu reizi un vakarā divas reizes teliņš pazīdīs manas govis, nepaies ne nedēļa, pats sāks plūkt zālīti.

Gans, kā teicis, tā arī izdarīja*' nenoguris vadā teliņu pa ceļiem, pa lejām, nelaiž no sevis ne soli, uzmana, ne acu nenolaizdams. Pēc dažām dienām tas jau atkopās. Bet te teliņam sagribējās piena un šis sāka staigāt kādai govij

7*

399

pa pēdām. Viss jau būtu labi, bet nevar taču jebkura govs būt tam par māti! Cietsirdīgais radījums uzķēra teliņu uz ragiem un tik tikko nenogrūda no kalna. Par laimi, piesteidzās gans un izglāba to no drošas nāves. Tomēr viena kājiņa teliņam bija salūzusi.

Ko lai nabaga gans iesāk? Viņš saplēsa savu mintanu*, cieši nosēja salauzto kājiņu, bet pēc tam sāka prātot: kā pateikt par notikušo Gjulsjumas māmiņai? я» Ko lai viņš saka? Šī taču bija viena no tām sievietēm, kuras nedzird, ko pašas runā.

Ieraudzījusi telēnu, Gjulsjumas māmiņa, nevērojot ciema ļaudis, aizmirsusi kaunu, sāka gāzt pār gana galvu visu, kas tai patrāpījās uz mēles.

— Ei, tu, nemels nu niekus, kā govs ne no šā, ne no tā varēja nosprāgt, bet teļš no kalna nogāzties. Pats šaitans tevī atkal pamodies, satracinātās asinis sākušas kūsāt. Droši vien pats būsi lopiņam ar akmeni sviedis un kājiņu salauzis. Ja nerunāju taisnību, tad kur tavi liecinieki, kur pierādījumi?

Un visi ciema iedzīvotāji bruka ganam virsū. Daudziem nebija pa prātam viņa iedaba; tie nu ņēmās piebalsoti

—■ Jā, jā, kur tev ir liecinieks, lai nāk priekšā!

Gans pagalam apmulsis izsaucās:

— Ak jūs necilvēki, kur es ņemšu lieciniekus, ja kalnos neviena nav? Vai es kāds melis esmu, vai, ka nerunāšu taisnību, kalni un akmeņi — tie ir mani liecinieki!

Un, noliecis galvu pret to kalnu, kura pakājē atrādās ciems, viņš lūdzās:

— Kalni, akmeņi, AllaKa vārdā, pasakiet:' vai tā nebija? Vai tad tā nebija rūsganā govs, kas badīdama salauza teliņam kāju?

Un, kad nu viņš lūdza palīdzību, = tā jau reizēm gadās — no kalna atlūza divas šķembas, divi akmeņi, un lidoja lejā taisni ciemam virsū.

Gans stāvēja, kā stāvējis, un, krūtis atsedzis, sagaidīja savus lieciniekus, bet pārējie — meklē nu vēju laukā! Klupšus krišus tie metās katrs uz savu pusi, aizskrēja kur kurais.

Un no tās dienas šo kalnu sauc par Lieciniekkalnu;; ? Tagad tur ciema vietā vējš staigā, bet no kalna apakšas iztek avots un visiem ceļiniekiem stāsta šo pasaku.

turku, 96, 270

Reiz tēvocītis Denba atrada lielu smaragdu. Par to uzzināja muižnieks un sacīja?

—■ Viss, kas atrasts manā zemē, pieder man. Dod šurp

smaragdu.

— Nē, smaragdu atradu es, tātad tas ir mans! «s Denba

atteica.

Viņi ilgi strīdējās, un galu galā Denba lika priekšā?

— Nāc, pajautāsim kalnu garam, lai viņš izspriež, kam pieder akmens.

Muižnieks bija ar mieru, un viņi devās kalnos. Piegājis pie kāda liela kalna, Denba iekliedzās}

— Kam pieder akmens? Muižniekam vai Denbam? Kalnu atbalss atbildēja:

г— Denbam!

— Redzi nu, muižnieka kungs, es tevi nemānu. Kalnu gars saka, ka smaragds ir mans, bet tā jau nu ir vistaisnīgākā tiesa zemes virsū.

Muižniekam nebija, ko atbildēt. Galvu nokāris, viņš aizvilkās uz māju.

tibetiešu, 31, 375 [68]

KA PIE MOJU CILTS ATNACA UGUNS

Vēl šobaltdien visas ciltis, kas dzīvo Annamas kalnos, —1 vai tā būtu kamu cilts Kampučijā, moji Laosā vai sedangi un jaraji Vjetnamā un Laosā —^ ģērbjas ļoti vienkārši. Vīrieši nēsā gurnu apsēju, bet sievietes « īsus svārciņus...

Paklausieties, ko par to stāsta veci ļaudis.

Sensenos laikos, kad uguns bija tikai debesīs, bet cilvēkiem tās vēl nebija, uguns dievs Jans Dajs iemīlēja brīnumdaiļu meiteni no moju cilts.

Meitenei bija Ka Tao vārdā, un viņa dzīvoja ielejā, ko sauc par Zāles līdzenumu. Ka Tao daudz netrūka no piecpadsmit gadiem. Tai bija maiga, gaiša ada, kuru smagais darbs risa laukos vēl nebija padarījis raupju. Viņa nebija izbaudījusi ne bēdas, ne sāpes, tāpēc mutes un acu kaktiņos tai nebija ne krunciņas, pierē — ne grumbiņas. Ausīs Ka Tao bija ievērti skaisti ziloņkaula gredzeni, un viņu nekas tā nesajūsmināja kā aproču šķinda, kuras māte tai bija uzmaukusi uz rokām, kad meitenei bija vienpadsmit gadu [...]

Kopā ar Ka Tao ģimeni lielajā mājā, kas balstījās uz stipriem pāļiem, dzīvoja vēl četrpadsmit ģimeņu. Visi prata aust, un viņu drānas bija brīnum skaistas un košas. Vakarā, kad no kalniem ielejā ieplūda aukstums, Ka Tao ietinās siltā apsegā, kuru pati bija noaudusi; tas bija izrotāts dažādas krāsas svītrām un džungļu dīvaino ziedu at-, tēliem. Otra tāda krāšņa apsega vairs nebija.

Un reiz meiteni ieraudzīja Jans Dajs, «Debesu uguns», debesu dievs, un iemīlējās viņā. Bet Ka Tao savukārt bija iemīlējusies vējā, kas pa vakariem liegi glāsta zāli, zemē, kas smaržo tik jauki, kā nesmaržo zeme nevienā citā^1 vietā, pasakainajā mākoņu rotaļā un upītē, kurā viņa mēdza mazgāties.

Jans Dajs, kurš varēja sadedzināt visu, kas vien gadījās tam ceļā, nesaudzējot ne sievietes, ne vīriešus un pat ne bērnus, pret Ka Tao izturējās citādi. Viņš ar saviem vēja pirkstiem vieglītēm glāstīja meitenes seju un tikai maigi iezeltīja tās ādu. Pamanījis, ka viņa pieskārieni ir pārāk kvēli un meitenei uz sejas parādās sviedru pērlītes, viņš paslēpās aiz mākoņiem un dažkārt bija priecīgs, vakaram tuvojoties, atstāt zemi, atļaujot vēsajai naktij nolaisties ielejā.

Bet reiz ciemā uzradās kāds svešzemnieks, plecīgs jauneklis, drosmīgs, spēcīgs un vīrišķīgs. Viņš pastāstīja, ka atnācis no mežiem un viņu saucot par Me Sao.

Kopā ar moju cilts ļaudīm jauneklis devās uz lauku un, redzēdams, ar kādām pūlēm tie ar saviem kapļiem un akmens cirvjiem lauza laukā no zemes kokus un krūmus, sāka smieties. Kaplētāji izbrīnījušies pavērās viņā, bet viņš smējās, kā smējies, un tad moju cilts ļaudis no tiesas sadusmojās.

;— Nedusmojiet, — jauneklis lūdza. — Jūs jau nezināt, ka zemi iespējams iztīrīt daudz vienkāršāk. Mežā, kur mīt mana cilts, to dara citādi; ļauj, lai uguns iznīcina kokus un krūmus, un, kad gabals pēc gabala ir iztīrīts, tur dēsta rīsu un kukurūzu, un tie aug labāk nekā šeit jums.

Jauneklis sameklēja divus koka gabalus un s|ka tos trīt vienu pret otru. Moju cilts ļaudis nevarēja novaldīt smieklus, jo netika gudri, ko šis tur. dara. Taču j^ūneklis necēla ne ausu un tikai trina un trina koka gabalus, pēc tam ielika padziļinājumā sausu apsūnojuša koka gabaliņu, un visi ieraudzīja mazu sarkanu uguntiņu. Tā kļuva aizvien lielāka un spēcīgāka, bet, kad Me Sao tai uzpūta, uzšāvās īsta liesma. Uguns liesmoja aizvien spēcīgāk, pārsviedās uz sausajiem krūmiem un lauzās tajos iekšā. Moju cilts ļaudis pārbijušies kāpās atpakaļ.

Me Sao smējās. Kā lepns uguns pavēlnieks viņš lēca cauri liesmām, un viņa apģērbs neaizdegās; bet viņam jau arī nekā cita nebija mugurā kā vien drānas sloksne ap gurniem un sarkans galvas apsējs. Viņš ļaudīm šķita esam debesu iemītnieks, kas nokāpis zemes virsū.

Bet turpat netālu kā pamirusi stāvēja meitene Ka Tao. Un, ja citiem svešzemnieks likās līdzīgs dievam, tad viņai tas atgādināja visu, ko viņa līdz šim bija mīlējusi; ūdeni, mākoņu rotaļu, saules spožumu [...]

Bet debesu dievs, redzēdams, ka Me Sao un Ka Tao tvīkst viens pēc otra, greizsirdības mākts, paslēpās aiz blīviem lietus mākoņiem. Trīs dienas saule nerādīja savu vaigu, un visu šo laiku nepārstāja līt lietus. Ļaudis steidzās izsēt zemē rīsa un kukurūzas graudus, un jau nākošajā dienā parādījās spēcīgi, zaļi asni. Pagāja trīs dienas, un debesu dievs, pārlieku sailgojies pēc Ka Tao, izkliedēja mākoņus, lai kā parasts atspīdētu pie augstās, zilās debess [...]

Kad raža bija ienākusies, saskaņā ar sensenu paražu ciemā sarīkoja svētkus. Kukurūza un rīss bija labi padevušies, un ļaudis taisījās vakarā upurēt bifeli. Lai arī saule vēl nebija pakāpusies diezcik augstu, viens otrs jau iesūca pa malkam rīsu degvīna, kas izrādījās spēcīgāks par dažu labu vīra cilvēku.

Ciemā valdīja vispārējs troksnis un burzma, un debesu dieva acu priekšā, kuram greizsirdībā sirds no krūtīm vai laukā lēca, Me Sao lūdza meiteni, ja tā ir ar mieru, pieņemt saskaņā ar paražu viņa vārdu. Debesu uguns dievs redzēja, ka meitene tūlīt piekritīs, un, neizturējis, cirta ar savu ugunīgo zobenu pa kādu lielu būdu. Būda aizdegās.

Bet slaisti un dzērāji un viņu vidū arī vietējais burvis nebija pamanījuši zibeni. Tie redzēja vienīgi, kā deg būda, bet kopā ar būdu visa iedzīve, visas krāšņās drānas, kas glabājās tīnēs, un trauki, un pīteņi. Ieraudzījuši, kā uguns pārsviedās uz līdzās esošajām celtnēm, uz laukiem, tie baiļu pārņemti paslēpa savu vaigu no uguns dieva dusmām.

— Neviens cits kā šis svešinieks uzvadījis mums virsū uguni! — burvis iebrēcās. — Sitiet viņu nost, sitiet!

Burvis jau kur tas laiks kā neturēja labu prātu uz jaunekli, turklāt viņš bija krietni iedzēris. Tāpēc viņš raidīja pār jaunekļa galvu briesmīgus lāstus.

Ļaudis steigšus aizmetās meklēt Me Sao. Viņi atrada to pie strauta. Jauneklis gulēja līdzās Ka Tao, cieši to apkampis. Pirmajā mirklī ļaudis apturēja bezgalīgas laimes izteiksme abu jauniešu sejās, taču drīz vien tie metās jauneklim virsū.

— Tev jāmirst, tu, atnācēj! s—: viņi cits caur citu kliedza.

—: Paskat, kādu postu esi nodarījis!

“ Visa mūsu manta sadegusi tavā ugunīl

Bet burvis brēca:

— Sarīkosim viņam ūdens pārbaudījumu!

Un, Ka Tao žēlabaini vaimanājot, jaunekli aizvilka uz ciemu, lai tur iegremdētu verdoša ūdens katlā. Ja jauneklis izturēs pārbaudījumu un iznāks no ūdens sveiks un vesels, viņš nav vainīgs. Me Sao labi zināja, ka verdošajā ūdenī viņš gluži vienkārši izvārīsies kā bifeļa gaļa. Bet, ja viņš arī izturētu šo pārbaudījumu, viņu sagaidītu vēl briesmīgākas mokas.

Jauneklis izrāvās no rokām, kas viņu turēja cieši satvertu, un iesaucās:

— Muļķi, vai tad jūs neredzat, ka esmu uguns pavēlnieks?

—; Dedziniet viņu! Dedziniet viņu kopā! — burvis vienā laidā brēca.

—* Necel troksni, burvi, — Me Sao viņu apsauca. — Es pats varu tevi sadedzināt.

Varbūt uguns dievs gribēja sodīt Me Sao par bezkaunību. Bet varbūt viņu pārsteidza jaunekļa vīrišķība un viņš pārvarēja savu greizsirdību. Lai kā arī būtu, bet notika tā: no tumša mākoņa viņš cirta ar savu zobenu un trāpīja nevis Me Sao, bet gan vecajam burvim. Tas nogāzās un bija pagalam.

Zobena spožuma apžilbināti, ļaudis krišus nokrita zemē.

— Nu, vai es neesmu uguns pavēlnieks? — viņi izdzirda Me Sao balsi. — Es sodīju burvi. Es sadedzināju jūsu drēbes, tāpēc ka tās nebija ērtas valkāšanai. Tagad jūs būsiet īsti moji. Es padarīšu uguni par jūsu vergu. Es ņemšu Ka Tao par sievu, un mans dēls un mana dēla dēlst un visi, kas dzims no manis, būs uguns pavēlnieki. Par jums, moji, runās visur, no zāļu stepēm līdz pašai jūrai: visi stāstīs, kā uguns jums kalpo. Uguns palīdzēs jums apstrādāt zemi. Kad saule vakarā apsegsies ar tumsas autu, uguns sildīs jūs. Jūsu nažus un šķēpu galus tā padarīs cietākus par akmeni. Kam jums tagad vairs vajadzīgs vecais burvis? Kam vajadzīgi jūsu līdzšinējie apģērbi? Nu jums vairs nav jānoskumst, ja saule vakaros jūs atstāj!

Un viņš uzsāka dziesmu par Ka Tao, par savu lielo mīlu,

laosiešu, 112, 326

108. lielīgais bajs

Senos laikos, tā stāsta, kādam bajam bijusi govs. Lopiņš bija tik vecs, ka bajs nolēma to vairs nebarot. Te nu jāsaka, ka^ šis bajs bija nelabojams lielībnieks. Un viņš izdomā jaf «Nez, kā būtu, ja es govi nenokautu, bet tikai padzītu no mājas. Vai ļaudis mani par to neuzlielīs?»

Nākošajā dienā, kad ciemā izdzina ganāmpulku, b'ajs izveda govi un, visiem dzirdot, teica:

: Dzīvo vesela, gotiņ, divdesmit gadus tu mani ēdināji. Tagad nu ej un pati meklē sev barību.

Tā pateicis, bajs lepns iegāja mājā. Bet govs sāka dzīvot pa lauku viena.

Pienāca ziema. Govij nebija, kur patverties no aukstā vēja un sniega. Kāds nabaga vīrs iežēlojās par nelaimīgo lopiņu un atveda uz savu māju. Atveda un saka savai večai:

~ Zini ko, pieņemsim mēs gotiņu, citādi tā nosals vai badā nosprāgs s ♦ ♦

Bet vecajam ar veču nekad vēl nebija bijis savs lopiņš. Tāpēc viņi cītīgi kopa govi. Pateicīgā gotiņa sāka tiem dot pienu veseliem spaiņiem.

To padzirdis, pie vecā atnāca bajs un saka?

Tā taču ir mana govs. Dod man to atpakaļ.55

Bet vecais nebija ar mieru:

— Kāpēc tava? Viss ciems zina, k'a tu gotiņu izdzini* »i Bet mēs to paglābām no lietus, barojām...

Ilgi strīdējās bajs ar nabagu. Galu galā abi nolēma griezties pie kazija.

Kazijs uzklausīja abus un saka:

— Tas, kurš no jums labāk atbildēs uz maniem jautājumiem, dabūs govi. Bet mani jautājumi ir šādi: kas zemes virsū ir vistreknākais, kas pasaulē ir visskaistākais, un trešais jautājums — kurš no jums ir gudrākais?

—; Ha, ha, — bajs smējās, — tas man ir tīrais nieks.

Bet vecais saduga: kur nu viņam to zināt?

Atnācis mājā, viņš izstāstīja visu savai večai. Un skumīgs piebilda:

—5 Tā vien rādās, ka mēs ar tevi atkal paliksim bez govs...

— Esi gan tu muļķis. Saki kazijam tā: visskaistākais pasaulē ir laba cilvēka dvēsele, pati treknākā — zeme, bet mūsu suns Sarbajs ir gudrāks par baju, — un tu būsi uzvarējis.

Nākošajā dienā bajs un nabags ieradās pie kazija.

Bajs iesāka pirmais:

— Vistreknākā pasaulē ir mana aita: es vēl neesmu redzējis neviena radījuma, kas būtu treknāks par to. Visskaistākais ir mans ērzelis: tādu ērzeli visā guberņā nesameklēsi. Un gudrāku par sevi vēl nevienu neesmu sastapis. Govs ir mana.

Pienāca kārta vecajam.

==s Pati treknākā pasaulē ir zeme: viss smeļas zemē savas dzīvības sulas. Visskaistākais —* laba cilvēka dvēsele: tanī viss ir daiļš. Bet, ja runājam par prātu, tad jāsaka, ka bajs, protams, ir gudrs cilvēks, taču mans suns Sarbajs ir gudrāks par viņu.

Tiesnesis, apjuka.

~ Tavas abas pirmās atbildes ir pareizas. Bet pasaki man, kāpēc tavs suns ir gudrāks par baju?

s—s Paskaties* — vecais atbildēja. Un, vērsdamies reizē i pie baja, i pie suņa, uzsauca: — Nu, prom no šejienes I Veicīgāki

Suns aizskrien, bet pārsteigtais bajs paliek stāvam.

Tad vecais uzsvilpdams sāka abus aicināt atpakaļ. Suns pieskrēja, bet bajs pat nepakustējās.

— Nu, kazij, spried pats, kurš no viņiem ir gudrāks, — vecais teica.

— Tavs suns ir gudrāks, — tiesnesis atbildēja. — Ņem ciet savu govi.

tatāru, 94, 212

Senos laikos dzīvoja kāds necils students, vārdā Dans Kons Hats. Viņš piemita svešā ģimenē un, kā jebkurš uzcītīgs students, bija kājās Joti agri. Reiz pamodies viņš ieraudzīja, ka kaimiņiene pagalmā izkar veļu žāvēšanai. Bet, līdzko tā no pagalma aizgāja, ieradās otra kaimiņiene un izkārto veļu pievāca.

Vakarā sievietes sāka rāties, viena apvainoja otru zagšana. Ne pie kāda gala netikušas, tās nolēma iet uz ciema templi, kur mita gars Tjens Vuongs, lai gara priekšā apzvērētu savu nevainību. Tā viņas arī izdarīja. Paņēma līdz dāvanas, viena — vistu, otra — vārītus rīsus, un aizgāja. Dans Kons Hats sadabūja savu rakstāmo irbuli un šo notikumu pierakstīja. Drīz pēc tam viņš aizbrauca kārtot eksāmenu, bet atgriezies atrada zaglīgo sievieti sveiku un veselu.

«Tagad es zinu, ko vērts ir garu taisnīgums!» students ar izsmieklu nodomāja. «Viņi nespēj pat sodīt par nepatiesu zvērestu.»

Students aizgāja uz dievnamu un pieklauvēja pie durvīm, — un tai pašā mirklī Tjens Vuongs stāvēja viņa priekšā.

r— Ei, doktor, doktor, — gars teica, nogrozīdams galvu. — Vai tad tev, kad tu kļūsi par mandarīnu, sirdsapziņa atļaus pāris veļas gabalu dēļ padarīt cilvēku nelaimīgu?

vjetnamiešu, 111, 132 [69]

ZAĶIS UN DUIKERS*

Kāds cilvēks bija iekopis savu lauciņu un audzēja pupas. Bet kopš tāda laika viņš pamanīja, ka raža sāk zust. Lai kā lauciņa saimnieks pūlējās sadzīt zaglim pēdas* viņam tas nekādi neizdevās.

Reiz viņš ieraudzīja savā laukā guļam zaķi un saķēra garausi.

Ak tad tu ēd manas pupas! ^ viņš teica.

— Nē, — zaķis vairījās, — manas vainas gan nesaki. Tavas pupas apēd duikers, kāda daļa te man, zaķim. Palaid mani vaļā, es sameklēšu duikeru un iešu ar viņu uz dieva tiesu. Tad redzēsi, kurš ir vainīgais.

— Labi, == cilvēks bija ar mieru, <— ej ar duikeru uz dieva tiesu.

Zaķis aizlēca pie duikera un stāstīja!

— Cilvēks vienu no mums tur aizdomās viņa pupu zādzībā. Ejam uz dieva tiesu.

— Kāpēc jāiet tikai man vienam?  duikers iebilda. *=з Sauc arī ziloni līdz un tāpat citus zvērus.

Lai notiek, — zaķis piekrita.

Viņš sasauca visus zvērus. Tie atnāca, izraka lielu bedri, iekūra bedrē uguni un uzpūta liesmu labi lielu. Pirmais lēkt pieteicās zaķis. Ieskrējies tas veikli pārmetās bedrei pāri. Duikers un citi zvēri arī pārlēca. Vēl bija palicis vienīgi zilonis. Tas lēca un iekrita bedrē, tieši ugunī.

Tad visi runāja!

Spriedums ķēris ziloni. Tātad viņš bijis vainīgais.

Bet duikers teica zaķim:

Tu mani apmeloji. Tagad nu mums abiem jāsarīko dieva tiesa. Kā darīsim?

Zaķis atbildēja:

— Zini ko, lēksim katlā vārīties. Kas izvārīsies, tas tad arī būs paspēlējis.

Viņi uzlika uz uguns katlu ar ūdeni. Zaķis ielēca katlā pirmais, kad ūdens vēl nebija sācis vārīties, bet bija tikai maķenīt sasilis.

— Uzliec man vāku, — viņš lūdza.

Duikers uzlika zaķim vāku. Zaķis sāka kliegt:

~ Laid mani laukā, laid laukā!

Duikers izlaida zaķi, un tas mudināja:

Tagad nu, duiker, kāp tu iekšā.

Duikers ierāpās katlā, un zaķis uzlika katlam vāku.

— Laid mani laukā, laid laukā! — duikers brēca.

Bet zaķis uzlika vēl vākam slogu, un duikers izvārījās. Zaķis izvilka to no katla un apēda.

tongu, 116, 122 [70]

PANČU TIESA

Sensenos laikos dzīvoja kāds vīrs no kiratu cilts, vārdā Čukmiba. Jau kopš agras jaunības daba viņu bija apveltījusi ar izcilu prātu un attapību, tāpēc Čukmiba, lai gan turēja cieņā senās paražas, tomēr diez ko vis neievēroja dažādus tautas ticējumus un atziņas, uzskatīdams, ka tas viss ir tīras blēņas.

Neilgi pēc tam, kad Čukmiba bija pārvedis mājās sievu, jaunajam vīram vajadzēja veikt tautā ierasto dulana ceremoniju — aizvest sievu pasērst pie tās tuviniekiem. Bet viņu ciemā bija ieviesusies šāda kārtība: dienu, kādā jauniķei jādodas uz vecāku mājām, parasti noteica vietējais zvaigžņu tulks, pandits Džokhana. Tāpēc arī kaimiņi bija pārliecināti, ka Čukmiba uzaicinās pie sevis augsti cienījamo panditu, lai lūgtu tam padomu. Taču Čukmibam tas nenāca ne prātā. Pats izraudzījis piemērotu dienu, viņš paņēma dāvanas sievastēvam un sievasmātei un agri no rīta kopā ar sievu devās ceļā.

To padzirdējuši, kaimiņi rokas vien noplātīja?

— Skat, kas par pārdrošnieku ir tas mūsu Čukmiba! Ko tu neteiksi, pēč sava prāta grib mūžu nodzīvot!

Bet pandits Džokhana, uzzinājis, ka Čukmiba ar sievu jau aizgājis, viņam padomu neprasījis, neganti apskaitās un noņēmās pārdrošajam jauneklim atmaksāt. Daudz nedomājis, viņš pa šauro kalnu taciņu metās pakaļ jaunajiem un drīz vien tos panāca.

Tieši tobrīd Čukmibas sievai bija sagribējies dzert. Saule stāvēja augstu, nežēlīgi cepināja, un slāpes mocīja jauno sievieti ar katru soli aizvien negantāk. Galu galā tā pārgurusi atkrita koka ēnā un pavēstīja, ka nekustēs ne no vietas, kamēr nedabūs padzerties. Čukmibam neatlika nekas cits kā doties meklēt ūdeni, bet vai tad lēti atradīsi valgmi kalnos! Jauneklis kāpelēja šurp un turp, līdz beidzot uzgāja banānkoku. Čukmiba vairākās vietās iegrieza koka stumbru un sāka vākt dzīvinošo sulu, lai ar to veldzētu sievas slāpes. Tai pašā laikā viltus pilnais Džokhana Čukmibas izskatā tuvojās jaunajai sievietei un sniedza tai ūdens krūzi.

—; Še, nodzeries, sieviņ! Jādodas vien tālāk, mums taču vēl vesela diena jāiet.

Remdējusi slāpes, jaunuve vīram pie sāniem turpināja ceļu. Viņai ne prātā nenāca, ka tagad tai līdzās iet nevis Čukmiba, bet gan viltīgais pandits, kas ar burvestību palīdzību pārvērties par viņas vīru.

Pa to laiku Čukmiba, savācis sulu no banankoka stumbra, steidzās atpakaļ uz to vietu, kur bija atstājis sievu.; Nonācis līdz kokam, zem kura bija sēdējusi sieva, Čuk-miba redz = neviena nav. Ilgi jauneklis sauca un ūjina ja sievu, taču viņam atsaucās vienīgi kalnu atbalss.

«Droši vien slāpes nabadzīti būs tik ļoti izmocījušas, ka, ilgāk vairs nevarēdama ciest, tā būs metusies lejā no klints,» Čukmiba prātoja un palūkojās debesīs, raudzīdamies pēc pirmajiem nāves vēstnešiem —1 klijām. Taču debesis bija tīras. «Paldies dievam, maitas putni neriņķo, tātad mana sieva ir dzīva! Pakāpšos kalna galā, no turienes es noteikti ieraudzīšu sievu, lai kur tā ari atrastos.»

Cukmiba uzrāpās tuvākajā kalnā, lūkojās visapkārt un piepeši tālu lejā uz ceļa ieraudzīja divus gājējus.

—: Redz kā, izrādās, kāds manu sievu nolaupījis! ~ viņš dusmās iesaucās. —1 Pagaidi tikai, nelieti, tik un tā tālu tu netiksi! — To teicis, jauneklis metās pakaļ abiem ceļa gājējiem.

Čukmiba skrēja ļoti ātri, un nepagāja ne stunda, kad bija panācis savu sievu un panditu. Kad viņš jau atradās tik tuvu, ka varēja saskatīt cilvēku sejas, tas piepeši pārsteigts apstājās kā iemiets — sievas roku nebija saņēmis neviens cits ... kā viņš pats!

Nabaga kiratam pat sametās tumšs gar acīm. Vai tikai viņš nesapņo? Bet varbūt viņš pavisam prātā sajucis? Čukmiba norāva titepati* lapu un sāka to košļāt. Mute kļuva tik rūgta, ka viņš, neganti spļaudīdamies, tikai ar grūtībām atbrīvojās no nepatīkamās garšas. Tad viņš atkal pavērās gājējos: nu kā tad, viņš pats ar savu sievu naski soļo pa ceļu. Kas gan te galu galā notiek? Čukmiba noskurinājās, tad norāva gandedžaharas* stiebriņu, saberza to pirkstos un paošņāja. Pē! Tāda smirdoņa, ka ne elpu atņemt! Tātad šaubu nav, viņš ir nomodā, un viss, kas šeit notiek, nav ne sapnis, nedz arī ļauns murgs!

«Acīmredzot kāds pieņēmis manu izskatu un piemānījis sievu, bet viņa, nabadzīte, to pat nenojauš,» Čukmiba nodomāja un no jauna metās gājējiem pakaļ.

Drīz vien jauneklis atradās tiem līdzās, saķēra sievu aiz rokas un iesaucās:

— Ieskaties taču, kā nākas, kam tu soļo līdzās?

Jaunā sieviete pacēla galvu un redz —* viņas roku saņēmis vēl viens Čukmiba! Tad nu gan viņa ieplēta acis un aiz pārsteiguma zaudēja valodu.

— Tūdaļ nāc man līdz, vai tad tu neredzi, ka tas ir blēdis un krāpnieks! — Čukmiba pilnā balsī kliedz*

~ Neklausies viņā, sieviņ, viņš pats grib tevi apvest ap stūri! — Džokhana par atbildi ieaurojās.

— Ak tu neģēli! — Čukmiba vai no ādas sprāga laukā. — Es un neviens cits esmu šīs sievietes likumīgais vīrs!

To teicis, kirats atvēzējās un iecirta varenu pliķi blēdīgajam panditam. Bet šis, daudz nedomādams, deva pretī. Tad kirats sagrāba Džokhanu aiz matiem un trieca viņu ar seju pret klinti, savukārt pandits ar nagiem iecirtās pretinieka rīklē, pūloties to nožņaugt. Grūti pateikt, kā šī cīņa būtu beigusies, ja pēkšņi neparādītos dievība, kura mājoja šejienes kalnos.

~ Kas te par troksni manā valstībā? — dievība izsaucās. — Mitējieties jel un izstāstiet man skaidri un gaiši, kas šeit noticis un kāda manta jums abiem dalāma?

Džokhana noslaucīja asinis no sejas un pasteidzās bilst pirmais;

— Es ar sievu gāju pa šo ceļu. Te pēkšņi pieskrēja šis nelietis, sakampa manu sievu aiz rokas un gribēja aizvilkt viņu sev līdz ...

— Viņš taču melo, acīs skatīdamies, tā ir mana sieva! — Čukmiba viņu pārtrauca. — Mēs pavisam nesen apprecējāmies un devāmies apciemot sievas vecākus. Ceļā viņai sagribējās dzert, un es gāju meklēt ūdeni, bet pa to laiku šis neģēlis, pieņēmis manu izskatu, nolaupīja man sievu. Vai es varēju mierīgi uz to noskatīties?

Uzklausījusi ķildniekus, dievība sacīja;

~ Jūs abi apgalvojat, ka esat precējušies ar šo sievieti. Un arī viņa pati nevar izšķirt, kurš ir tās īstais vīrs, jo jūs līdzināties viens otram kā divas ūdens piles. Taču patiesību var izdibināt arī citādi. — Un dievība norādīja uz krūku, kurai bija tievs un garš snīpis. — Vai redzat šo krūku? Tad klausieties: kuram no jums izdosies izlīst cauri snīpim, tas arī būs šīs sievietes īstais vīrs.

«Man tas ir tīrais nieks,» Džokhana nopriecājās. Vienā mirklī viņš pārvērtās par tārpu un bez pūlēm izlīda cauri krūkas šaurajam snīpim.

Kad pienāca Čukmibas kārta, jauneklis teica:'

>— Tā na gan ir taisna tiesa! Kur tas ir redzēts, ka vienkāršs mirstīgais spētu izlīst cauri krūkas snīpim! Esmu pavisam parasts cilvēks, kas nezina nekādas burvestības, tāpēc arī mani tiesātāji var būt vienīgi parasti cilvēki. Es prasu, lai tiktu sasaukta panču* tiesa.

Dievība bija ar mieru, un visi četri devas uz tuvāko ciemu pie pančām. Kad ciema vecākie bija sanākuši, dievība uzrunāja mukhiju — pašu galveno no pančām.

Šie divi viri, —■ dievība iesāka, norādot uz Čukmibu un Džokhanu, ~ saķildojušies sievietes dēļ. Viņi abi viens otram ir tik līdzīgi, ka sieviete pati nevar pateikt, kurš ir viņas īstais vīrs. Abi strīdnieki ir cilvēki, tāpēc viņiem vajadzīga jūsu tiesa [...]

Un tad Džokhana un Čukmiba sāka pierādīt pančām katrs savas tiesības uz sievieti. Pančas viņus uzklausīja un, uzzinājuši, ka Džokhana izlīdis cauri krūkas snīpim, tātad pieprot burvestības un spēj pieņemt cita cilvēka izskatu, izšķīra strīdu Čukmibam par labu.

Tā pančas palīdzēja jauneklim atgūt sievu un vēlreiz pierādīja, ka cilvēku tiesa ir pati taisnīgākā.

nepāliešu, 36, 45

112. PAGANAS BURVJU KNAIBLES

Sensenos laikos kādā no daudzajām Paganas pagodām glabājās milzīgas knaibles. Valdnieka tiesas vīri mēdza vest prāviniekus uz pagodu, kur katrai no pusēm bija jāpastāsta par notikušo strīdu, turot rokas knaiblēs.

Tiklīdz kāds uzdrošinājās teikt nepatiesību, knaibles sāpīgi sažņaudza vainīgā rokas. Tāpēc arī valstī bija izzuduši blēži un zagļi un tiesnešiem nebija, ko darīt, tie dzīvoja vienā mierā.

Reiz kāds tirgotājs, viens no visusvētā Būdas klostera neskaitāmajiem aizbildņiem, posās tālā ceļā un atstāja kādam mūkam, klostera ekonomam, glabāšanā zelta stieni.

Mūks, reiz ticis pie zelta, nolēma no tā jau vairs nešķirties un ilgi lauzīja galvu, kā apvest ap stūri tirgotāju, bet galvenais — kā piemānīt knaibles.

Galu galā iešāvās prātā lieliska doma. Viņš izkausēja stieni un ielēja šķidro zeltu spieķī ar dobu vidu.

Kad tirgotājs atgriezās Paganā un pieprasīja atpakaļ savu zeltu, mūks paziņoja, ka esot to jau atdevis. Cietušais meklēja taisnību tiesā. Un tad tiesnesis abus prāviniekus atveda uz templi pie burvju knaiblēm. Turot rokas knaiblēs, tirgotājs sacīja:

— Es apgalvoju, ka uzticēju šim mūkam zelta stieni. Tāpat apgalvoju, ka šo stieni viņš man nav atdevis atpakaļ.

Ļaudis, elpu aizturējuši, skatījās uz knaiblēm. Taču knaibles palika nekustīgas. Un tad, balstīdamies uz sava spieķa, priekšā panācās mūks.

— Esi nu tik labs, draudziņ, paturi spieķi, kamēr manas rokas būs knaiblēs, — viņš uzrunāja cietušo.

Tirgotājs, neko nenojauzdams, paņēma spieķi, bet mūks paziņojai

— Es apgalvoju, ka uz laiku paņēmu glabāšanā zeltu, taču tāpat apgalvoju, ka atdevu to atpakaļ un zelts pašlaik atrodas pie īpašnieka.

Visi cerību pilni raudzījās uz knaiblēm, taču tās joprojām nepakustējās. Tiesnesis apjuka, bet pūlis sāka saukt:

— Jūsu knaibles nekam neder!... Viens no viņiem taču ir zaglis!... Kā lai uzzina patiesību?

Un ļaudis sāka zoboties par knaiblēm.

Pārdomājot visu notikušo, tiesnesis beigu beigās tomēr atklāja mūka viltību. Tirgotājs saņēma atpakaļ savu zeltu, bet mūks saņēma sodu. Taču knaibles pēc šī atgadījuma likās izjūtam pretīgumu pret cilvēkiem un vairs nepalīdzēja spriest taisnu tiesu. Tās vairs ne reizes ne-sažņaudza tiesājamā rokas pat tad, ja tas meloja, acīs skatīdamies.1

birmiešu, 54, 106 [71]

DIEVA TIESA

Ir tāda pilsēta Šalipūra. Šajā pilsētā dzīvoja tirgonis Šaliga ar savu siēvu Džaliku. Viņiem bija dēls Gunkara, kurš bija apprecējis Šrijadevi. Bet Šrijadevi paslepus satikās ar tirgoni, vārdā Subdhi. Lai gan par abiem mīlniekiem jau klīda valodas, Gunkara, kas pārlieku bija iemīlējies sava sievā, negribēja nekā dzirdēt [.. .]

Taču reiz vīratēvs pieķēra Šrijadevi guļam ar mīļāko. Šrijadevi juta, ka vīratēvs tai noņem no kājas sprādzi. Viņa tūlīt aizsūtīja mīļāko projām, atsauca savu vīru un likās gulēt ar to. Pēc brītiņa Šrijadevi uzmodināja vīru un sacīja:

— Tavs tēvs nomauca man no kājas sprādzi un aiznesa to sev līdz.

— Gan jau es pats rīt sprādzi paņemšu un tev atdošu! — vīrs atteica.

Gunkara rādamies pieprasīja tēvam sievas sprādzi. Tēvs paskaidroja:

;— Es sprādzi noņēmu, kad redzēju tavu sievu guļam līdzās svešam vīrietim.

Bet sieva liedzās:

— Es gulēju ar tavu dēlu. Esmu ar mieru iet kaut vai uz dieva tiesu. Ciema ziemeļu pusē atrodas jakšas^1 statuja. Es iziešu starp statujas kājām. Visiem zināms, ka to spēj izdarīt vienīgi tas, kurš runā taisnību.

Vīratēvs piekrita.

Gaisma vēl nebija aususi, kad neuzticīgā sieva aizsteidzās pie mīļākā un sacīja viņam:

— Dārgais, šodien es esmu nolemta dieva tiesai: man jāiziet starp jakšas statujas kājām. Atnāc pie statujas un, izlikdamies, ka esi jucis, meties man ap kaklu.

Šis neko neiebilda, un sieva atgriezās mājās.

No rīta tā aicināja visus ciema ļaudis un, paņēmusi puķes, vēl nesavārpojušus labības stiebrus, kā arī visu citu vajadzīgo, devās uz jakšas templi un tuvējās upes ūdeņos svinīgi nomazgājās. Kad sieva bija gatava uzsākt lūgšanos, mīļākais, kā jau norunāts, metās tai klāt kā nelabā apsēsts un apķērās abām rokām ap kaklu.

— Ak dievs, kas tas tāds? — sieva iesaucās un devās vēlreiz uz upi mazgāties.

Bet ļaudis sagrāba jukušo aiz rīkles un aizraidīja projām. Sieva nomazgājusies tuvojās jakšas statujai, nolika tai pie kājām ziedus, smaržīgas zāles, kā arī visu pārējo, ko bija paņēmusi līdz, un, visiem dzirdot, sacīja:

— Ak, augsti godājamais jakša! Lai man neizdodas iziet starp tavām kājām, ja kaut reizi mūžā man pieskāries cits vīrietis, izņemot pašas vīru un šo te apsēsto! To pateikusi, viņa visu ļaužu acu priekšā droši izgāja starp jakšas kājām. Un jakša stāvēja nekustīgi, savā prātā atzinīgi novērtēdams šādu attapību. Ļaudis ņēmās sievu celt vai debesīs, saukdami: «Kas par uzticīgu sievu!» Un viņa mierīgi devās mājās.

indiešut 66_1 221

Dzīvoja reiz zilonis. Tas apstrādāja savu lauku un pārtika no ražas. Kādu dienu uz lauku atskrēja zaķis, novāca visu ražu un jau grasījās to stiept projām. Bet zilonis noķēra zaķi un uzsauca;

— Zaķi, zaķi! Ak tu laupītājs tāds! Kālab stiep projām manu ēdienu?

— Kāds lam sakars ar ēdienu? — zaķis atteica. — Paskaties vispirms uz pašu lauku. Kam tas pieder?

— Lauks pieder man, — zilonis atbildēja.

— Nu gan tu melo, ziloni, — zaķis iebilda, — lauks ir mans. To zina visi. Pat dievam tas ir zināms.

— Nu labi, — zilonis sacīja, — rīt noskaidrosim, kuram no mums taisnība.

Zilonis aizsoļoja uz mežu, lai sapulcinātu visus zvērus — lauvas, hiēnas un meža cūkas. Turpretī zaķis nakts melnumā aizcilpoja pie pērtiķa un tam pavēstīja;

— Rīt es ar ziloni iešu pie tiesas. Atnāc un uzrāpies kādā augstā kokā. Tu tēlosi dievu. Tiklīdz es bildīšu vārdu «dievs», tev tūdaļ jāatsaucas: «Jā, tiesa kas tiesa, lauks patiešām pieder zaķim.»

Pēc tam zaķis aizcilpoja pie termīta^1 un to pašu norunāja ar viņu.

Agri no rīta, zvēru pulka pavadīts, ieradās zilonis.

— Nāciet, skatieties, — viņš draugiem teica, — šis te zaķis novāca ražu no mana lauka.

— Lauks pieder man, — zaķis iebilda. — Dievs ir mans liecinieks.

Līdzko viņš bija izrunājis šos vārdus, pērtiķis koka galotnē iesaucās:

— Jā, zaķim taisnība!

Visi pavērās augšup, taču kokā nevienu neieraudzīja un nu savā starpā apspriedās:

*— Dievs apstiprināja, ka lauks pieder zaķim.

Te arī termīts klusu piebilda;

— Jā, tā ir taisnība.

To dzirdot, zvēri sacīja zilonim;

*■— Lauks patiešām pieder zaķim. Bet tev, ziloni, nu gan šeit nav ko meklēt. Ej projām uz mežu.

Kopš tā laika līdz pat šai dienai zilonis neieredz zaķi ne acu galā. Turpretī pērtiķis un termīts ir lielos draugos ar strupasti,2 digo, 213

III. STĀSTI PAR SPRIEDUMIEM

PAR VAINĪGO SODĪŠANU UN NEVAINĪGO APBALVOŠANU

115. VEZlRS UN ĒZELIS

Kādam vecam vīram bija melns ēzelis. Vecītis savu ēzeli ļoti mīlēja un labi baroja. Kā nu ne! Kur gan viņš ietu bez ēzeļa ar savām vecajām, slimajām kājām? Netiktu tālāk par vārtiem.

— Mans melnais ēzelis ir ļoti gudrs, daudz gudrāks nekā vezīrs, — vecītis stāstīja. — Un atmiņa arī tam ir varen laba.

Ļaudis tirgus laukumā smīnēja, smējās, bet daži grozīja galvas.

— Tu tā prātīgāk! — viens sacīja večukam. — Nāks vezīram ausīs tādas runas, tad tev galva ripos!

— Bet tā tak ir patiesība! — smiedamies noteica vecais, uzkāpa ēzelim mugurā un izjāja cauri pūlim.

Bet viņa vārdi gāja no mutes mutē un jau pievakarē nāca ausīs vezīram. Tas tūdaļ steidzās pie ķeizara.

— Ak, lielais huandi*! — vezīrs sauca. — Aizsargājiet manu godu! Mani apvaino kāds draņķa tirgus vecis. Viņš salīdzina mani ar savu melno ēzeli un vēl saka, ka ēzelis esot par mani gudrāks un ēzeļa atmiņa esot labāka par manējo!

Ķeizars sacīja:

— Es pats spriedīšu viņam tiesu.

Un norīkoja piecsimt kareivju, lai tie notvertu veco vīru un atvestu uz pili. Karavīri ilgi meklēja un beigu beigās atrada gan vecīti, iebāza ādas maisā un atveda pie ķeizara.

Pārbiedētais večuks ienāca milzīgajā zālē. Zelta tronī sēdēja pats huandi. Tam pie kājām gulēja tīģeris. Katrā pusē tronim stāvēja pa miesassargam ar šķēpu. Tālāk bija sastājušies karavīri un galminieki.

— Pievediet veco tuvāk, — ķeizars pavēlēja.

Večuku pieveda tuvāk.

— Atbildi, tu, nožēlojamais kropli, vai tu sacīji, ka tavs draņķa ēzelis ir gudrāks par manu izdaudzināto vezīru? — ķeizars vaicāja.

— Jā, mans dārgais huandi, tā es sacīju, jo tas ir tiesa, — vecais atbildēja.

— Tātad tu atzīsti sevi par vainīgu, atzīsties, ka esi tā teicis? Bet kādēļ tu tā runā? Vai tad drīkst salīdzināt ēzeli ar vezīru? Mans vezīrs taču nav parasts cilvēks, viņš ir skolots!

— Ja jūs atļautu man runāt, augsti godājamais huandi, ja jūs būtu ar mieru mani uzklausīt, es atbildētu.

Visi galminieki ziņkāri nolūkojās vecajā vīrā un izbrīnā klausījās, cik mierīgi viņš sarunājas ar ķeizaru.

— Runā! — sacīja huandi.

— Tad klausieties, — vecais iesāka. — Reiz es jāju ar ēzeli uz pilsētu. Ceļā gadījās bedre, pilna dubļiem. Es gribēju tai apmest līkumu. Taču ēzelis ietiepās. Tas neparko negribēja nogriezties, lai apietu bedri, un brida iekšā taisni dubļos. Bet nebija vēl ne trīs soļus nogājis, kad aizķērās aiz akmens un paklupa. Tik tikko izkūlāt, mies no dubļiem. Ēzelis bija apdauzījis priekškājas. Tas nu vēl nebūtu nekas! Taču arī es pats pēc kritiena sāku klibot! Tad nu kārtīgi sadevu ēzelim ar rungu un jāju tālāk. Aizjāju uz pilsētu, iepirkos tirgū un devos atpakaļ. Atkal nonācām pie bedres. Es tīšām griezu ēzeli iekšā dubļos. Bet šis negāja. Tad sāku šo dauzīt. Taču ēzelis tik un tā apmeta bedrei līkumu un aizgāja pa līdzenu, cietu ceļul Redziet nu, cik manam ēzelim ir laba atmiņa! Viņš savas kļūdas neatkārto.

— Vai tad tu, vecais, patiešām domā, ka manam ve-zīram ir sliktāka atmiņa? — ķeizars vaicāja.

Vezīrs uzmeta ļaunu skatienu vecajam vīram, tad, pagriezies pret ķeizaru, vai izkusa smaidā. Visi karavīri un galminieki ar aizturētu elpu gaidīja, ko vecais vīrs teiks. Un viņš sacīja:

— Ak, augsti godājamais huandi, protams, ka vezīram ir sliktāka atmiņa un piedevām vēl trūkst saprāta. Jūs aizliedzāt viņam ņemt naudu no valsts kases bez jūsu atļaujas, bet viņš tomēr ņem. Mantzinis jums to pateica, jūs vezīru sodījāt, taču viņš tūdaļ aizmirsa gan aizliegumu, gan sodu. Un ņem atkal. Prāta viņam nav necik. Būtu jel apdomājis, kāpēc citi galminieki neņem naudu no valsts kases. Manam ēzelim viņš nevar līdzināties.

Karavīri un galminieki sakustējās, sacēlās kņada, atskanēja saucieni: *

— Vecajam taisnība!

Tad vezīrs pielēca kājās un metās bēgt. Bet karavīri ar šķēpiem aizšķērsoja tam ceļu.

Ķeizars, redzēdams vecā vīra gudrību, iecēla viņu par savu padomnieku.

dunganu, 35t 164 [72]

[SINUKUANA TIESA]

Tas notika sensenos laikos. Kādā no Araijata kalna alām bija apmeties Sinukuans — zvēru tiesnesis. Senāk Sinukuans dzīvoja pilsētā, bet tur viņš ar savu drosmi, godīgumu un taisnprātību bija iemantojis daudzu cilvēku dusmas un pat ienaidu. Pret viņu rīkoja sazvērestības, un beigu beigās, baidīdamies par savu dzīvību, Sinukuans atstāja pilsētu, kur palika visa viņa manta un draugi, apmetās Araijata kalnā un nolēma sadraudzēties ar zvēriem, kas tur mitinājās.

Nepagāja necik ilgs laiks, un zvēri iemīļoja Sinuku-anu. Viņš varēja pārvērsties par ko vien gribēja, tāpēc allaž parādījās tāda zvēra izskatā, kāds bija pie viņa atnācis. Drīz vien visi Araijata kalna iemītnieki atzina

viņu par savu tiesnesi, gudrajo un valdnieku un nāca pie viņa ar savām darīšanām un strīdiņiem.

Reiz pie Sinukuana uz tiesu atnāca putns un lūdza piespriest sodu vardei, kas visu nakti tā brēkusi, ka šis nemaz neesot dabūjis gulēt. Sinukuans atsauca nemierīgo vardi un vaicāja, kāpēc tā tik nepiedienīgi uzvedusies.

— Kungs, — varde godbijīgi atbildēja, — es tikai saucu palīgā, jo ieraudzīju, ka bruņurupucis stiepj uz muguras savu māju. Es pārbijos, domādama, ka viņš ar savu māju var mani nospiest.

— Jā, tas ir vērā liekams iemesls, — Sinukuans sacīja. — Vari būt brīva.

Viņš izsauca uz tiesu bruņurupuci un lika tam paskaidrot savas rīcības iemeslu.

— Ļoti godājamais tiesnesi, — bruņurupucis pazemīgi atbildēja, — es nesu prom savu māju tāpēc, ka jāņtārpiņš turpat blakus sāka vicināt uguni un es sabijos, ka viņš var nodedzināt manu māju. Vai tad man nav tiesību aizsargāt savu mājokli no uguns?

— Tev ir attaisnojošs iemesls, — Sinukuans sacīja. — Vari būt brīvs.

Otrā dienā uz tiesu atnāca jāņtārpiņš. Tiesnesis vaicāja, kādēļ viņš vicinājis uguni. Jāņtārpiņš klusu atbildēja:

— Bet kā gan citādi es varēju aizstāvēties, kad moskīts man draudēja ar savu aso dunci?

Viņa iemesls arī tika atzīts par svarīgu, un tiesnesis viņu žēlīgi atlaida.

Vispēdīgi uz tiesu atsauca moskītu, un šis nekā jēdzīga nevarēja pateikt, kālab viņam ievajadzējās izvilkt dunci. Sinukuans piesprieda viņam trīs dienas cietuma.

Cietumā sēdēdams, moskīts pēkšņi pazaudēja balsi. No tā laika moskītu tēviņiem nav balss un viņi vairs nekad nevelk laukā dunci, baidīdamies no soda.

pampangu, 12Ī, 385 [73]

KĀPĒC MušAI NAV ASTES

Reiz visi zvēri sanāca uz apspriedi, tikai žņaudzējčūskas nebija. Viņai pakaļ aizsūtīja antilopi. Antilope aiz-lēkšoja pie žņaudzējčūskas, bet klāt iet baidījās — apstāi jās labu gabalu no astes un sāka saukt!

— Klau, žņaudzējčūska, visi zvēri sapulcējušies laukumā, gaida tevi!

Un mudīgi likās prom.

Zvēri gaidīja, gaidīja, bet nevarēja žņaudzējčūsku sagaidīt un sūtīja tai pakaļ mangustu. Taču mangusts arī baidījās no žņaudzējčūskas un darīja tāpat kā antilope.

Zvēri, arī pa otram lāgam nesagaidījuši žņaudzējčūsku, sūtīja tai pakaļ mušu. Muša aizlidoja pie žņaudzējčūskas, ieraudzīja, ka šī guļ, un sacēla tādu traci, ka žņaudzējčūska pamodās. Neapjēgdama, kas notiek, tā pārbīlī ātri ielīda peles alā.

Pele, ieraudzījusi žņaudzējčūsku, gandrīz vai noģība!

•— Ak, kālab gan tas briesmonis ielīdis manā alā? Nu tik jābēg prom, kamēr nav atgadījusies nelaime man un maniem bērniņiem!

Viņa savāca savu iedzīvi, paķēra bērnus un pa otru eju izspruka no alas.

Tobrīd garām laidās medus putniņš. Ieraudzījis peli, tas savā nodabā noteica:

— Pele ar bērniem gaišā dienas laikā mūk no alas laukā^ Tas nav uz labu.

Tā laidelēdamies viņš tikmēr skatījās uz peli, kamēr pilnā sparā uzskrēja antilopei un trāpījās tai tieši starp kājām.

— Tavu nelaimi! — antilope iebrēcās. — Kāds ir šāvis uz mani un trāpījis tieši kājstarpāI

Pārbīlī tā pa galvu pa kaklu metās prom un uzdrāzās virsū kokam. Bet kokā bija apmetušās skudras. No trieciena tās nolidoja zemē, uzkrita virsū zilonim un izbailēs sāka tam kost. Zilonis arī pārbijās, likās prom ko kājas nes un samina krabi, kas sēdēja pie avota^1.

Krabis bija pagalam, un avots tūdaļ izsīka.

Visus zvērus pārņēma lielas dusmas.

— Kurš ir vainīgs krabja nāvē? — tie sāka klaušināt. — Krabis darīja mums labu, deva ūdeni. Nu tas ir beigts, un mums vairs nav ūdens.

Bruņurupucis sacīja:

—> Krabja nāvē vainīgs zilonis.

Zvēri atsauca ziloni un sāka to strostēt;

— Klausies, ziloni, ko tu esi izdarījis? Kāpēc tu nogalināji krabi?

Zilonis atbldēja?

— Žēlojiet mani, dārgie brāļi! Skudras mani pa miegam tā sakoda, ka es pārbīlī drāzos prom ko kājas nes.

Nu atsauca skudras un prasīja tām:

— Kāpēc jūs sakodāt ziloni?

— Apžēlojieties par mums! — skudras lūdzās. — Mēs mierīgi sēdējām kokā. Te uzreiz antilope uzskrēja virsū kokam un tik stipri iebelza pa to, ka mēs nokritām zemē un trāpījāmies taisni virsū zilonim. Mēs nu sākām viņam kost, lai viņš mostas augšā un velti netērē laiku. Ja jau antilope no kāda bēg, tad jātur acis vaļā, citādi var vēl iekļūt nelaimē.

Atsauca antilopi, un tā sacīja!

— Dārgie brāļi, par piesardzību nav jākaunas. Medus putniņš uzskrēja man virsū un trāpīja taisni kājstarpā. Es nodomāju, ka uz mani šauj, un metos prom.

— Panāc nu tuvāk, medus putniņ, — zvēri aicināja. — Kāpēc tu lidinies apkārt kā bez acīm?

— Zvēru kungi, — sauca medus putniņš, — un jūs, tiesnesi, bruņurupuča kungs! Jel uzklausiet, ko es jums sacīšu. Vai esat kādreiz redzējuši, ka pele gaišā dienas laikā nestu ārā no alas savus bērnus un visu mantību?

— Nē, — zvēri atteica.

— Tas notika tā, — medus putniņš turpināja savu stāstu. — Es ieraudzīju, ka pele izmūk no alas ar bērniem un visu mantību. Lidinādamies es visu laiku uz viņiem skatījos un tā nu izšāvos antilopei caur kājstarpu — tikai tāpēc, lai viņu brīdinātu. Ne jau velti paruna saka: «Ja pele izlien no alas, tad gaidāmas briesmas.»

Nu atsauca peli un vaicāja tai?

— Tu nekad nelien ārā no alas gaišā dienas laikā. Kas tev šoreiz bija lēcies?

Pele atteica:

— Ak, dārgie brāļi, jel uzklausiet mani! Tas viss tikai žņaudzējčūskas dēļ. Visā savā mūžā nebiju pieredzējusi, ka žņaudzējčūska līstu manā alā. Ieraudzījusi viņu tik tuvu, es nobijos, ka nenotiek nelaime ar mani un maniem bērniem. Tālab savācu bērnus, paķēru savu mantību un aizbēgu.

Tad atsauca žņaudzējčūsku un sacīja tai:

— Tu esi pārāk liela, lai ložņātu pa peļu alām. Kas tev tur bija meklējams?

Un žņaudzējčūska atbildēja:

«— Es gulēju, te uzreiz saskrēja mušas, sacēla traci un sāka no visa spēka sist man pa vaigiem. Būdama vēl pusmiegā, es pārbijos un ielīdu peles alā. Nesodiet mani bez vainas!

Nu pienāca mušas kārta.

— Panāc šurp, — zvēri to aicināja. — Kā tev ienāca prātā uzkrist žņaudzējčūskai, kad tā mierīgi guļ, un piedevām vēl sist tai pa vaigiem? Vai tāpēc mēs tevi sū-: tījām?

— Nē, — muša atbildēja.

— Kālab tad tu tā darīji?

Muša, nezinādama, ko atbildēt, cieta klusu.

Nu tika pasludināts spriedums: «Krabja nāvē vainīga muša. Tālab no šī brīža tā paliks bez astes uz mūžu mūžiem.»2

Lūk, kāpēc mušai nav astes.

duālu, 115, 142

118. [DAHO TIESA]

Divi cilvēki strīdējās par lielu vara bļodu, un strīdu izšķirt lūdza Daho. Katrs no strīdniekiem sauca, ka bļoda piederot viņam.

— Pagājis jau tik daudz gadu, kopš to nopirku! — sacīja viens.

— Šo bļodu mantoju vēl no savas mātes! — apgalvoja otrs.

— Viņš runā taisnību, — teica Daho. — Es pats redzēju, kā šī bļoda uzauga viņu mājā.

persiešu, 52, 38

119. AGELITA* MEITAS

Puisis bija skaists, stiprs un gudrs. Katrs priecātos, dabūjis tādu darbinieku. Viņš nolīga pie kāda agelita, kas bija izdaudzināts par gudru tiesnesi. Kad puisis bija kādas dienas nostrādājis, agelits viņam sacīja:

— Man jāaizbrauc darīšanās, ir šādi tādi strīdi, kas jāizšķir uz vietas. To neviens cits nevar izdarīt. Tāpēc gribu tevi lūgti vai tu nepaliktu te manā vietā? Tu esi

m

pirmais, ko es uzskatu par pietiekami gudru, lai varētu veikt šādu uzdevumu.

To teicis, agelits aizbrauca. Bet puisis izgāja pagalmā un sāka pārdomāt dzirdēto.

— Vai man palikt vai nepalikt? — viņš pats sev vaicāja.

— Ja neesi muļķis, tad paliec, — divas balsis atbildēja viņam aiz muguras.

Puisis atskatījās un ieraudzīja divas skaistas jaunavas, kas pašreiz gāja iekšā mājā. Tās bija agelita meitas. Tad no mājas atskanēja viņu smiekli.

«Nav slikts loms,» puisis nodomāja.

Vakarā agelits atgriezās, un jauneklis viņam sacīja:

— Tur nav daudz ko gudrot. Esmu nolēmis pieņemt jūsu priekšlikumu un palikt šeit jūsu vietā.

Otrā rītā agelits aizbrauca. Līdzko viņš bija prom, abas skaistās jaunavas atnāca pie jaunekļa un smiedamās to uzrunāja:

— Vai negribi noslēgt derības ar mums? Tu esi skaists un spēcīgs, un tuvība ar tevi sievietei ir viens vienīgs baudījums. Tad nu atbildi, vai gribi ar mums saderēt?

— Gribu gan, — jauneklis atteica. — Sakiet, par ko tad mēs derēsim?

r—^ Mēs dosim tev piecdesmit zelta monētas, ja varēsi mūs iegūt divdesmit reizes no vietas. Bet, ja nevarēsi, — piecdesmit zelta monētas pienāksies no tevis.

Jauneklis iesmējās un sacīja:

■— Netērēsim velti laiku un sāksim.

Viņš ieguva viņas divdesmit reizes, bet pēdējā reizē zaudēja spēkus.

— Tu esi skaists un spēcīgs puisis, — jaunavas viņam sacīja, — bet piecdesmit zelta monētas tu nedabūsi. Gluži otrādi — tev nāksies samaksāt piecdesmit zelta monētas mums. Tu mūs ieguvi divdesmit reizes, bet divdesmitajā reizē zaudēji spēkus.

Jauneklis atbildēja:

— Tas ir sarežģīts jautājums, to izlemt var tikai tiesnesis. Nodosim šo lietu Izšķiršanai agelitam, jūsu tēvam.

Jaunavas sāka vaimanāt:

«— Kas tev nāk prātā! Tēvs taču mūs nositīs, ja uzzinās, ko esam darījušas! Viņš sakapās mūs gabalos, padzirdējis vien par tādām derībām! Nekādā ziņā nestāsti neko tēvam!

— Jums nav ko baidīties, — jauneklis atbildēja. — Es nemaz nedomāju stāstīt jūsu tēvam, ko mēs te darījām. Es vispār nerunāšu ar viņu ne par ko tamlīdzīgu. Bet, reiz mums ir iznācis strīds un es šajā mājā aizstāju tiesnesi, man ir jādzird viņa domas.

Jaunavas bija tā pārbijušās, ka, līdzko parādījās tēvs, tās tūdaļ noslēpās kūtī blakus dzīvojamai mājai. Tikko agelits bija pārradies, jauneklis iegāja pie viņa, apsveicinājās, nosēdās blakus un sacīja:

— Vakar pie manis atnāca divi cilvēki, kuriem izcēlies strīds. Viņi saķildojušies par to, kurš uzvarējis derībās. Vienam no viņiem bija spēcīgs zirgs. Un viņš saderējis uz piecdesmit zelta gabaliem, ka tas noēdīs divdesmit mērus auzu no vietas. Bet otrs, labības tirgotājs, licis pretī piecdesmit zelta gabalus par to, ka zirgs divdesmit mērus nedabūs iekšā. Viņi abi saderējuši un sarīkojuši pārbaudi. Zirgs noēdis deviņpadsmit mērus graudu citu pakaļ citam. Bet, ieņēmis mutē un sakošļājis divdesmito, zirgs graudus tomēr nevarējis vairs noturēt mutē. Graudu tirgotājs sacīja, ka zirgs nav pieveicis visus divdesmit mērus, un pieprasīja, lai zirga saimnieks samaksā piecdesmit zelta gabalus. Bet šis atteica, ka zirgs ir dabūjis iekšā visus divdesmit mērus un izpildījis uzdevumu. Ja nu viņš pēc tam divdesmito mēru nav paturējis iekšā, tā ir zirga paša darīšana. Tāpēc zirga saimnieks pieprasīja piecdesmit zelta gabalus sev.

=— Un ko tu pats par to domā? — agelits vaicāja.

Jauneklis atbildēja:

— Es domāju, ka zirga saimnieks ir derības vinnējis. Zirgs taču dabūja iekšā visus divdesmit mērus. Tālab tirgotājam ir jāmaksā viņam piecdesmit zelta gabali.

— Es būtu izspriedis tieši tāpat, — sacīja agelits. — Redzu, ka tu par taisnību un netaisnību esi tādās pašās domās kā es. Tu proti pareizi izspriest. Man prieks, ka esi tik gudrs, nākamreiz došos prom ar mierīgu sirdi.

Vakarā abas jaunavas atnāca pie jaunekļa un atdeva viņam piecdesmit zelta gabalus. Smiedamās tās viņam sacīja:

— Paldies tev. Bet naudas mums nav žēl, tās mums ir gana

kabilu, 120, 144

Kā stāsta teika, reiz Mollu Nasredinu iecēla par tās pilsētas pārvaldītāju, kurā viņš dzīvoja.

Kad bija pagājušas divas dienas kopš viņa stāšanās amatā, sardzes vīri notvēra divus zagļus un atveda pie viņa. Viens zaglis bija pieķerts naktī, otrs — dienā.

Molla, izmeklējis šo lietu, atlaida brīvībā zagli, kurš bija zadzis naktī, bet to, kurš bija pieķerts dienā, ielika cietumā.

Tās mājas saimnieks, kur zādzība bija notikusi naktī, žēlojās Timuram, ka Molla ir netaisni tiesājis.

Timurs atsūtīja Mollam pavēli: noķert zagli, kas zadzis naktī, un sodīt kā pienākas.

Molla, saņēmis pavēli, izlasīja to un nosprieda: «Droši vien likumi ir mainījušies, tikai es to nezinu.»

Viņš atkal noķēra zagli un ielika cietumā, bet to, kurš bija zadzis dienā, atbrīvoja un, atņēmis saimniekam nozagtās mantas, atdeva tās zaglim.

Šoreiz pie Timura sūdzēties aizgāja tās mājas saimnieks, kur zādzība bija notikusi dienā.

Timurs sadusmojās un atsauca Mollu pie sevis.

— Kas tie par jokiem? — viņš noprasīja. — Kāpēc tu atlaidi šo zagli?

— Pēc tavas pavēles, — Molla atbildēja.

— Kā tad pēc manas pavēles? — Timurs sadusmojās vēl vairāk. — Kad es esmu rakstījis, lai tu viņu atbrīvotu?

— Lai slava pavēlniekam! — sacīja Molla. — Viens no zagļiem zadzis dienā, otrs — naktī. Vēl no tēvu tēvu laikiem mēs zinām: zog vienmēr naktī, bet dienā — nekad. Tāpēc tas, kurš zog dienā, pārkāpj gan likumus, gan paražas. Tā nu es ieliku cietumā to, kurš bija zadzis dienā, bet naktī noķerto palaidu vaļā. Tad saņēmu tevis parakstītu pavēli notvert un ieslodzīt to, kurš zadzis naktī. Nodomāju, ka likumi droši vien būs mainījušies. Notvēru to, kurš bija zadzis naktī, bet dienā pieķerto atbrīvoju.

Timurs nu kļuva pavisam nikns.

— Tūliņ pat ej un noķer to ari.

— Ak, valdniek! — Molla iebilda. — Tas taču nav taisnīgi! Ja nedrīkst zagt ne dienā, ne naktī, kas tad

viņiem, nabadziņiem, atliek? Pa kuru laiku lai viņi piekopj savu amatu?

azerbaidžāņu, 15t 45

121. EPENDI ARI IR DIVKOSĪGS KAZIJS

Kad Ependi bija kazijs, kāds svešinieks atnāca pie tā ar sūdzību.

— Laukā ganījās govis, un viena no tām, raiba, — šķiet, ka jūsējā — pāršķērda mūsu govij vēderu. Kāds sods pienākas par tādu nodarījumu?

— Saimnieks tur ir bez vainas. Bet no lopa nevar prasīt atbildību par izlietām asinīm, — Ependi atbildēja.

— Ak vai, es pārteicos, bija gluži otrādi — mana govs pāršķērda vēderu jūsējai, — atnācējs izlaboja teikto.

Tad Ependi pasludināja:

— Tā ir pavisam cita lieta. Padod labi veicīgi, rau, to grāmatu melnajos vākos.

turkmēņu, 97, 161

122. NETAISNA TIESA

Divi cilvēki atnāca pie tiesneša un lūdza izspriest viņiem tiesu. Prasītājs atnesa tiesnesim lielu podu sviesta, bet atbildētājs atveda vepri un piesēja pagalmā.

Tiesnesis, uzklausījis abas puses, attaisnoja atbildētāju.

Prasītājs, stipri aizvainots, tajā pašā dienā aizgāja pie tiesneša uz māju un saka:

— Kā tev nav kauna! Vai tāpēc es tev atnesu sviesta podu, lai tu attaisnotu manu pretinieku?

—^ Ko lai dara, — tiesesis nopūtās, — viņa vepris ar ilkni aizķēra tavu podu, un tas saplīsa!1

gruzīnu, 33, 36

o-

123. LAJI UN ZAĶIS Reiz Laji vaicāja zaķim^1:

— Zaķi, es zinu, ka tu esi bijis pazemē. Vai tur ir labi?

— Jā, — zaķis atbildēja. — Kādreiz esmu tur bijis kopā ar savu tēvu. Ja tev izdosies tur iekļūt, tu atradis! daudz ēdamā^2.

— Bet vai tur varētu iekļūt? — Laji prasīja tālāk.

— Jā, — atbildēja zaķis, — tieši šajās dienās tur var tikt iekšā. Bet bez pavadoņa pazemē grūti iekļūt. Tev labāk vajadzētu nākt ar mani reizē. Mani tur visi pazīst.

— Lai notiek, iesim abi, — Laji sacīja. — Un kad mēs varam doties ceļā?

— Vispirms aizej mājās, — zaķis viņu pamācīja, — un paņem trīs podus medus, lai mēs pazemē varētu nopirkt visu, kas mums vajadzīgs.

Laji nopriecājās un aizgāja pēc medus. Bet zaķis devās uz māju pie sievas un sacīja tai:

— Notriepies viscaur ar dūņām, no vienas puses sarkana, no otras melna. Tad aizej tur, kur es sacīšu, un noslēpies. Mēs ar Laji aiziesim uz turieni, un es iesaukšos: «Pazemes valdniek, atļauj mums ieiet!» Bet tu noprasi rupjā balsī: «Kas tu tāds esi?» Es atsaukšos; «Esmu zaķis, un man līdz ir Laji.» Tu kādu brīdi nesaki neko. Tad es saukšu pa otram lāgam: «Pazemes valdniek, atļauj mums ieiet tavā valstībā!» Un tu man atbildi; «Tu, zaķi, vari ieiet pazemē, bet to otru, vārdā Laji, es iekšā laist nevaru. Lai viņš atstāj te savu medus podu un pats aiziet uz māju un atnes kurdjukaitu.»

Otrā rītā Laji atnāca pie zaķa. [Tālāk viss notiek, kā zaķis izdomājis. Laji atstāj viņam medus podu, bet, atgriezies mājās pēc aitas, saprot, ka ticis piekrāpts. Pēc pāris dienām Laji pierunā zaķi mēģināt vēlreiz.]

Agri no rīta viņi devās ceļā. Zaķis atkal aizsūtīja pa priekšu savu sievu. Bet Laji nodomāja; «Nu, redzēsim, kurš šoreiz paliks muļķos.»

Kad viņi bija nonākuši tai pašā vietā, zaķis skaļi iesaucās:

— Ak, pazemes valdniek, ko tu teiksi šodien? Vai šoreiz mēs abi ar Laji drīkstam ieiet tavā valstībā?

— Nē, — balss atbildēja, — Laji ar savu māti^3 nedrīkst pie manis nākt.

— Kālab ne? — zaķis vaicāja un klusi pačukstēja Laji; — Viņš šodien nav labā prātā. Ko nu iesāksim?

— Nekas, lai piktojas vien, — Laji atbildēja. — Paklausīsimies, ko viņš vēl sacīs.

Bet balss runāja tālāk:

— Tu, zaķi, vari ienākt, bet Laji lai vācas prom.

— Vai dzirdi? — zaķis čukstēja. — Neko darīt, es došos turp, bet tu ej savu ceļu.

— Būs vien tā jādara, — Laji atteica, bet pats pagāja sānis un noslēpās krūmos.

Pēc kāda laiciņa zaķene izlīda no paslēptuves un kopā ar zaķi sāka iet uz māju pusi.

— Vai tu redzi, kāds gudrinieks es esmu? — zaķis lielījās.

— Es jau nu arī neesmu muļķe, — sieva atteica. — Vai tad es šim slikti atbildēju?

Bet Laji visu to noklausījās. «Ak tad tādas tās lietas,» viņš noprata. «Jūs apēdāt manu medu un piedevām vēl zaķa sieva apvainoja mani un manu māti.» Un viņš devās nopakaļ zaķim un zaķenei. Zaķis, paskatījies atpakaļ, pamanīja Laji.

— Kā pazemes valstī klājas? — Laji apvaicājās.

— Viss pa vecam, — zaķis atteica. — Šoreiz tālu nebiju, tikai līdz trešajam tiltam.

— Jā, tu šodien atgriezies ļoti ātri. Kā tad tā?

— Vai neredzi, ka atnākusi mana sieva? — zaķis sacīja. — Mums saslimis bērns. Sieva mani panāca un atsauca atpakaļ.

Laji izteica zaķim līdzjūtību.

— Jā, mūsu dienās saradies tik daudz slimību, — viņš sacīja. — Ak tad sieva nāca tevi meklēt?

— Jā, jā, — zaķis atteica.

Viņi pagāja vēl kādu gabaliņu. Laji bija ļoti saniknojies, bet neizrādīja to.

— Kad atkal dosimies uz pazemes valsti? — viņš zaķim vaicāja.

— Pagaidi, lai mans bērns tiek vesels, gan jau tad atkal aiziesim. Zināms, ja tikai tev atļaus.

— Vai man atkal jāprasa tam muļķim atļauja?

— Nerunā tā! — zaķis iesaucās. — Viņš taču dzird, kā tu viņu apsaukā.

— Nekas, nekas, — atteica Laji, -— iesim tūlīt atpakaļ, bet tava sieva lai gaida tepat.

Zaķis gan turējās pretī, bet Laji aizvilka viņu ar varu. Viņi aizgāja uz to pašu vietu. Zaķis drebēja pie visām miesām. Laji ar milnu rokā nostājās viņam blakus.

— Sāc! — Laji uzkliedza.

— Ak, pazemes valdniek! — zaķis iesāka drebošā balsī.

— Runā kā pienākas! — Laji uzbļāva. — Saki viņam: «Pazemes valdniek, mēs ar Laji atkal esam atnākuši pie tevis.»

— Nē, — atteica zaķis, — balss pašreiz te nav.

Tad Laji iekrāva viņam pamatīgu pļauku, saukdams:

— Kāpēc tad tās te nav? Nu es uz vietas nogalināšu jūs abus ar sievu! Vai tu domā, es esmu tāds muļķis un neapjēdzu, ka tu te noslēpi savu sievu, lai tā izliekas par pazemes valdnieku? Bet viņa mani apvainoja! Tūlīt ejam pie viņas! Tu man vēl dabūsi just!

Viņi aizgāja atpakaļ pie zaķenes, un Laji tai uzbrēca:

— Tu nožēlojamais, sīkais dzīvnieķeli, tu apvainoji manu māti! Tagad drebi nu! Vai zini, kas es esmu? Esmu Laji! Drebi, jo tev šodien jāmirst!

Tobrīd garām skrēja savvaļas suns.

— Par ko jūs ķildojaties? — tas apprasījās.

Bet Laji arī tam uzbrēca:

— Nejaucies manās darīšanās! Esmu Laji, neviens no cilvēkiem nevar stāties man līdzāsI

Suns izbijās un aizskrēja pie sultāna — bruņurupuča^4.

— Ak, sultān, — suns sauca. — Laji grib nogalināt zaķi un viņa sievu. To nedrīkst pieļaut.

Bruņurupucis tūlīt sūtīja pie Laji antilopi.

— Esi sveicināts, Laji, — antilope draudzīgi sacīja. — Mūsu sultāns sūtīja mani pie tevis...

— Kas par sultānu? — Laji tai uzkliedza. — Negribu neko dzirdēt par jūsu sultānu!

— Kas mums ko strīdēties? — sacīja antilope. — Varam runāt draudzīgi. Esmu atnākusi šurp tādēļ, ka mūsu sultāns bruņurupucis sūtīja mani tev pakaļ. Labāk būtu, ja tu pie viņa aizietu. Tu taču nebaidies no bruņurupuča?

— Labi, — Laji noteica, — ejam. Un tu arī nāksi, — viņš uzsauca zaķim. — Un tava sieva arī lai nāk.

Bet šie abi no bailēm trīcēja vien.

Aizgāja pie bruņurupuča.

— Laji, — bruņurupucis sacīja, — es dzirdēju, ka tu gribot nogalināt zaķi un viņa sievu. Bet nav tāda likuma, kas atļautu citus nogalināt. Ko zaķis tev nodarījis?

— Es zinu, ko viņš man nodarījis, **-■ Laji atbildēja, —-un nogalināšu viņu tūliņ uz vietas.

To dzirdēdams, bruņurupucis briesmīgi pārbijās.

— Zaķi, — viņš vaicāja, — ko tu esi nodarījis šim cilvēkam?

Zaķis viņam visu izstāstīja. Noklausījies zaķi, bruņurupucis paskatījās uz akmeņiem, uz kuriem bija rakstīti likumi, un sacīja:

— Laji apvainoja pazemes valdnieku un gribēja tevi nogalināt. Tātad viņš ir apgrēkojies, bet tu, zaķi, esi bez vainas.

— Es apgrēkojies? — Laji iesaucās. — Es tā skatos, bruņurupuci, ka tu pats esi apgrēkojies!

— Ko tu runā, Laji! — bruņurupucis viņu aprāja. — Es skatos likumus, bet likums nevar būt nepareizs.

— Kas tas par likumu! — Laji atcirta. — Vai šis akmens ir tavs likums?

— Jā gan, — sacīja bruņurupucis. — Šis akmens ir mans likums. Vai varbūt tu to neturi godā?

— Es to ļoti godāju, — Laji atbildēja. — Tūlīt aizsviedīšu tavu akmeni pori*.

— Pagaidi, pagaidi, — bruņurupucis nobijās. — Es paskatīšos likumā vēlreiz. Var jau būt, ka esmu tur kaut ko saputrojis.

Bet klusībā viņš nodomāja: «Kad nogalina otru, tas tomēr nav tik briesmīgi kā tad, kad nogalina tevi pašu.»

— Jā, — viņš sacīja, — es nebiju īsti pareizi sapratis. Tagad redzu, ka vainīgais ir zaķis. Kāpēc tu piemānīji Laji? — bruņurupucis vaicāja zaķim. — Kāpēc tava sieva apvainoja viņu?

— Tava tiesāšana ir muļķīga! — Laji uzbrēca bruņurupucim. — Vai tad tas ir kāds likums? Es aizsviedīšu tavu likumu pori un pēc tam nogalināšu arī tevi.

Bruņurupucis no bailēm paslēpās savā alā. Bet Laji kā lika zaķim, tā šis turpat izlaida garu. Zaķene gan lūdzās žēlastību, bet Laji atteica:

— Nē, es nevaru tevi atstāt dzīvu, jo tu apvainoji manu māti.

Viņš paķēra savu milnu un nosita zaķa sievu. Bet pats aizgāja savu ceļu.

irakvu, i07, 77

Reiz Laji mājā bija ielavījusies pele, kas grauza viņa apavus. Laji kaķis to noķēra. Pele sāka žēli pīkstēt. Bet Laji, izdzirdējis pīkstēšanu, uzsauca kaķim:

— Turi to kā nākas, neizlaid no nagiem! Ja tu ķersi peles, kas grauž manus apavus, es došu tev daudz piena!

— Nē, viņa man neizspruks, — kaķis sacīja un nokoda peli. Bet Laji iedeva tam daudz piena.

Peles sieva žēlojās leopardam. Leopards aizgāja pie bruņurupuča un sacīja:

— Ak, mūsu sultān, esmu atnācis pie tevis sūdzēties par kaķi. Viņš ir nokodis peli.

— Kā tad tā? — bruņurupucis sadusmojās. — Es taču noteicu, ka nevienam nav tiesību otru nogalināt!

— Jā, zvēri tevi vairs neklausa, — sacīja leopards.

— Tie nepilda tavas pavēles.

Bruņurupucis lika atsaukt kaķi. Ziņnesis aizskrēja tam pakal, bet neatrada un atgriezās bešā.

— Tu viņu neatradi? — leopards brīnījās. — Kaķis taču dzīvo Laji mājā.

— Ak tad pele tur nogalināta? — bruņurupucis prasīja. — Bet ko tā darīja Laji mājā?

— Gribēja sagrauzt viņa apavus.

Tad bruņurupucis sacīja:

— Ak, lieciet jel mani mierā ar šo Laji! Viņš ir bīstams cilvēks.

— Kā, vai tu baidies no Laji? — leopards zobgalīgi vaicāja.

Bruņurupucis par to apvainojās un lika atsaukt Laji ar visu kaķi. Kaķis ienāca pie sultāna, bet Laji noslēpās aiz mājas.

— Kas tā par darīšanu, kaķi? — bruņurupucis noprasīja. — Kāpēc tu nokodi peli?

— Es peli nogalināju tāpēc, ka tā grauza mana saimnieka apavus, — kaķis atbildēja.

— Tu kalpo cilvēkam! — bruņurupucis iesaucās.

— Kāpēc tu dzīvo pie Laji?

— Es dzīvoju pie viņa tāpēc, ka viņš mani baro, — kaķis atbildēja.

Bruņurupucis paskatījās uz saviem akmeņiem un sacīja:

— Tu, kaķi, esi smagi noziedzies. Es taču noteicu, ka nevienam zvēram nav brīv otru nogalināt. Bet, lai šo lietu izspriestu līdz galam, jāatsauc šurp Laji pats.

To izdzirdīs, Laji ieskrēja mājā.

— Sveiks, valdniek! — viņš uzsauca.

— Klausies, Laji, — bruņurupucis sāka uz viņu kliegt, — katru dienu tu kaut ko izgudro! Kāpēc tu uzkūdīji pelei kaķi?

— Pele visu laiku grauza manus apavus, — Laji atbildēja.

— Pat ja pele to darīja, viņu nevar par to vainot, — leopards metās starpā. — Pelei taču no kaut kā jāpārtiek!

— Nekad neesmu dzirdējis, ka cilvēku apavi būtu domāti peļu barībai, — Laji iebilda. — Ja tāda būtu valdnieka pavēle, es nebūtu licis peli nogalināt.

Bruņurupucis ieskatījās savos likumos un sacīja:

— Tu, Laji, un tavs kaķis — jūs abi esat vainīgi, un jums abiem jāsaņem sods.

— Neko darīt, — Laji noteica. — Bet paskaties savos likumos, vai sodam jābūt lielam?

— Vislabāk būtu piespriest viņiem abiem kokus! s=* ! priecīgi iesaucās leopards.

— Jā, Laji, — bruņurupucis piekrita, — tu dabūsi , kokus.

— Bet kaķis? — Laji prasīja.

— Par kaķi būs cita runāšana, — bruņurupucis atbildēja. — Visvairāk vainīgs esi tu. Suni, atnes divas rungas!

Leopards gribēja sakampt Laji, bet Laji nosvieda šo gar zemi un uzsauca:

1 — Ak tad tā? Šodien jūs pa īstam iepazīsiet Laji! Šo

dien jums visiem jāatvadās no dzīves.

Ar vienu roku viņš saķēra leopardu, ar otru — bruņu-ļ rupuci, sasita abus kopā un nosvieda zemē. Leopards uz ; vietas izlaida garu, bet bruņurupucis sāka lūgties:'

— Jel žēlo mani, Laji, tagad redzu, cik tu esi dižens!

—- Paklau, tu, lielais sultān, — Laji tam uzsauca, — pa-

| skaties nu vēl savos likumos un pasaki, kurš ir vainīgais.

~ Vainīgais esmu es, — bruņurupucis atbildēja, esmu caur un cauri vainīgs. Vari pats ieskatīties manos likumos.

—- Tavi likumi ir parasti akmeņi, — Laji atteica. — No tiem taisnību nav ko gaidīt.

irakvu, 107, 89

Sensenos laikos šai pasaulē dzīvoja septiņi peļu brālīši. Tiem bija jurta plaukstas lielumā.

Kādu rītu pamodušies tie skatās — kas naktī sakritis sniega! Jurtai sienas vairs neredz. Brāļi uztaisīja koka lāpstas un sāka rakt sniegu. Nostrādāja visu dienu un beigās bija tā izbadējušies, ka vai gals klāt.

Te uzreiz tai vietā, no kurienes tikko bija norakts sniegs, visi ierauga gaļas gabaliņu. Tas atradās taisni deguna priekšā Pašam Jaunākajam Brālim. Neviens nepaguva ne muti atplest, kad šis jau bija gaļas gabaliņu apēdis.

Pats Vecākais Brālis uzsauca:

— Ko tu izdarīji? Apēdi visu viens pats! Nu, tagad es atkal tevi!

Un pārbiedēto peļu brālīšu acu priekšā viņš sakampa un aprija Pašu Jaunāko Brāli ar visu astīti. Tad pieci pārējie brālīši metās viņam virsū, sasēja un vilka prom pie hana uz tiesu. Viņi gāja ilgi un ļoti piekusa, iekams nokļuva līdz hanam. Atstājuši sasieto brāli aiz durvīm, \ pārējie iegāja jurtā.

Hans majestātiski sēdēja tronī. Viņš smīnēdams nolūkojās pelēs, kas bija pagalam izmirkušas un aizelsušās.

— No kurienes nākdami? — hans apvaicājās.

— Mēs nākam no tās zemes, kas ir aiz septiņām upēm \ un septiņām kalnu pārejām, — peļu brālīši atbildēja.

— To var gan manīt, raug, kā esat mēlītes izkāruši, — hans piebilda.

— Mēs bijām septiņi, — peļu brālīši stāstīja.

— Vai tu re, cik daudz! — hans nosmējās.

— Mums bija jurta jūsu plaukstas lielumā, — brālīši stāstīja tālāk.

— Varen liela! — hans atkal sāka smieties.

— Kad mēs ātrākām sniegu, mūsu Pats Jaunākais Brālis atrada gaļas gabaliņu un apēda to. Un tad Pats Vecā- j kais Brālis aprija Pašu Jaunāko Brāli ar visu astīti.

— Vai, kāds briesmonis! Kur tad viņš ir? — hans vai- ļ cāja.

— Mēs viņu sasējām un atvilkām pie jums uz tiesu. Viņš guļ aiz durvīm. Viņš ir ļoti liels. Kad mēs to atradām, viņš bija pavisam maziņš, mēs viņu pieņēmām un

iesaucām par mūsu Pašu Jaunāko Brāli, bet viņš auga ātrāk par visiem, un drīz vien jau mēs to saucām par mūsu Pašu Vecāko Brāli. Viņš vairs nevarēja pārgulēt jurtā un sāka nakšņot ārpusē.

— Ievelciet viņu iekšā! — hans pavēlēja.

Peļu brālīši ievilka sasieto Pašu Vecāko Brāli.

— Ha-ha-ha! — hans sāka smieties pilnā balsi. — Tas taču ir kaķis!

Un viņš ņēmās raisīt vaļā zāļu stiebriņus, ar kuriem bija sasaistītas kaķa ķepas.

— Kā jūs viņu sodīsiet, han? — peļu brālīši prasīja.

— Atraisīšu un atlaidīšu brīvībā, lūk, kā sodīšu. Viņš labi darīja, apēzdams peli. Un lai viņš aprij jūs visus! — hans uzsauca.

Peļu brālīši pārbijās un aizbēga kur kurais.

Bet viņu Pašu Vecāko Brāli hans iecēla par savu kaķi.

No tā laika kaķis ar pelēm vairs nav draugos. Viņš nevar aizmirst, kā tās viņu sasietu vilka pāri septiņām upēm, pāri septiņām kalnu pārejām pie hana uz tiesu.

Bet peles nevarēja piedot hanam, ka tas attaisnoja noziedznieku kaķi, un pasāka zagt hana labību, plāceņus, speķi, sviestu.

Kopš tā laika peles kļuvušas par cilvēka ienaidniekiem, bet kaķi — par peļu ienaidniekiem.

tuviešu, 95, 187

126. [BEZ VIŅA MES VARAM IZTIKTI

Ciema kalējs nogalināja cilvēku, un kadijs piesprieda viņam nāves sodu. Cieminieki visi barā atnāca pie kādi ja un teica:

— Kalējs mums ir tikai viens. Ja tu sodīsi to ar nāvi, kas tad apkals mūsu mūļus un ēzeļus? Lai kalēja vietā izpilda nāves sodu pārtikas preču tirgotājam — bez viņa mēs varam iztikt.

Kadijs padomāja un atteica:

— Kālab gan nonāvēt pārtikas preču tirgotāju? Viņš arī ir tikai viens. Labāk sodīsim ar nāvi vienu no pirtniekiem — viņi taču ir divi.

persiešu, 63, 52

Pirms daudziem gadiem Mongolijā dzīvoja akls muzikants.

Trīssimt sešdesmit piecas dienas gadā viņš klejoja pa apmetnēm, gāja no jurtas jurtā, spēlēja ļaudīm huru, dziedāja dziesmas, skandēja teiksmas.

Katru lieku naudas gabalu aklais muzikants atlika nebaltai dienai — ja tam gadītos saslimt un viņš vairs nevarētu klejot pa apmetnēm. Naudu viņš lika kulītē, bet kulīti glabāja azotē un nekad no tās nešķīrās.

Reiz, kad muzikants atkal spēlēja un dziedāja savas dziesmas lielam ļaužu pulkam, pie viņa pienāca kāds švītīgi ģērbies svešinieks. Grūstīdams ļaudis uz visām pusēm, nepazīstamais izlauzās pašā priekšā, notupās uz sakrustotām kājām un sāka cieši raudzīties muzikantā ar savām melnajām acīm. Nepazīstamais bija tērpies zīda halātā, kam virsū bija uzvilkti zaļi samta svārki; kājās tam bija izturīgi ādas gutuli*, bet melnā zīda cepure atbīdīta uz vienas auss.

Kad muzikants bija beidzis spēlēt un ļaudis izklīduši, svešinieks, zaglīgi paraudzījies apkārt, iebāza roku muzikantam azotē. Aklais muzikants izbijās un saķēra zagli aiz rokas, saukdams:

— Ļaudis! Gaišā dienas laikā, saulei spīdot zelta stariem, aplaupa cilvēku!

Laupītājs nepaguva Izraut roku no muzikanta azotes, kad saskrēja ļaudis un viņu notvēra.

— Tik labi ģērbies, bet paskat, ko sadomājis aplaupīt! — ļaudis bija sašutuši. — Nabaga aklu muzikantu. Kauns un negods!

Taču atnācējs nemaz nedomāja laist kulīti no rokām ārā.

— Apdomājiet jel, kur šis aklais draņķa muzikants varēja ņemt tādu naudu? — tas sauca. — Tā ir manējā! Viņš gribēja to man atņemt!

Ļaudis sašuta vēl trakāk.

— Blēdi, tu gribi celt neslavu nabaga muzikantam! =? tie sauca un aizveda svešinieku pie noijona*.

Noijons, uzklausījis ļaudis, apsēdināja aklo muzikantu un sāka blēža nopratināšanu.

— Meties ceļos! — viņš pavēlēja. — Tu, nicināmais zagli, gaišā dienas laikā, saulei spīdot zelta stariem, sa-;

domāji aplaupīt nabaga aklu muzikantu. Kā tu iedrošinājies tā rīkoties, būdams sava žēlīgā valdnieka pavalstnieks?

—- Mans noijon, — zaglis atteica, — esmu no dižciltīgas ģimenes. Mans tēvs ir augstas kārtas. Kāpēa gan lai es nodarbotos ar tumšām lietām? Vai nu es iešu aplaupīt nožēlojamu muzikantu un aptraipīt savu vecāku godīgo vārdu?

— Kā tu iedrošinies apgalvot, ka esi augstas kārtas? — noijons iekarsa. — Ja tā būtu, tu nebūtu apzadzis šo nabagu!

— Mans noijon, iedrošinos jums apgalvot, ka manam tēvam ir gandrīz tāds pats tituls kā jums — blēdis palika pie sava. — Visās četrās pasaules daļās nav tāda cilvēka, kurš nepazītu manu tēvu.

Noijons, vēl vairāk noskaities, saka?

— Kurš gan var būt pazīstams ar tādu tēvu, kas nav pelnījis cieņu, jo izaudzinājis tik nekrietnu dēlu?

— Mans noijon! Jūs ari zināt mana tēva vārdu.

—: Vajadzēs saukt pie atbildības ari tavu nelietīgo tēvu. Pasaki viņa vārdu! — noijons uzbrēca.

Zaglis paskatījās uz noijonu, tikko manāmi pameta tam ar acīm un sacīja:

— Manam tēvam ir grubuļaina seja un kupris mugurā, un viņu sauc par Veco Sidrabnaudu.

Noijons kļuva domīgs. Ilgi klusēja, tad sāka smaidīt:

— Man būs jūsu sarežģītā lieta jāatliek uz ritu.

Un pavēlēja nolikt aiz atslēgas gan aklo, gan zagli, katru atsevišķi.

Naktī zaglis lūdza, lai viņu aizved pie noijona, un iedeva tam kukuli — trīsdesmit sudraba monētas ar reljefiem kalumiem virspusē.

Otrā rītā abi tiesājamie stājās noijona priekšā. Šoreiz tas savu niknumu vērsa pret aklo muzikantu.

— Nicināmais zagli, kā tu iedrošinājies pārkāpt likumu? Saki, kas tev lika apmelot godīgu cilvēku?

Muzikants nekā neatbildēja. Viņš notupās un sāka ar rokām grābt zemi, laiku pa laikam pieliekdams galvu, it kā klausītos.

«Ko tas aklais velns tur dara?» brīnījās noijons, bet skaļi prasīja:

—- Paklau, zagli, vai tu esi traks palicis, vai?

— Mans noijon, — aklais muzikants atteica. — Vēl vakar te runāja likums. Šodien tas klusē, it kā būtu par trīsdesmit sudraba grašiem zemei cauri izkritis. Tālab es te roku — varbūt atrodu likumu, bet varbūt — sudraba naudu.

Noijons pārvērtās sejā un pavēlēja padzīt aklo muzikantu.

mongoļu, 56, 257

128. PAR NETAISNO TIESU

Reiz dzīvoja cilvēks, kam bija ļoti liela ģimene. Viņš turēja godā likumus un paražas. Taču šajā pasaulē bagātība un nabadzība, pagodinājumi un pazemojumi allaž nomaina cits citu. Pienāca bada laiki, un šis cilvēks vairs nejaudāja piebarot savu lielo ģimeni. Tad viņš nolēma sameklēt tādu zemi, kur visa viņa ģimene varētu dzīvot pārticībā, un kopā ar sievu un bērniem devās ceļā.

Ceļā viņi pavadīja daudzas dienas. Reiz ceļinieki satika zemniekus un vaicāja tiem, vai šie nezinot tādu zemi, kur apcirkņi vai lūst aiz labības pārpilnības. Un zemnieki, rādīdami uz tālajiem kalniem, atteica:

— Viņā pusē atrodas zeme, kur maizes ir papilnam. Tur ir auglīga zeme, bet netaisni tiesneši, un zemē valda nelikumības un nekārtības. Toties kaimiņu zemē, kaut arī dzīve nav diezcik viegla, tiesneši ir taisnīgi, un tur valda likums un taisnība.

To dzirdēdams, cilvēks nosprieda: «Esmu nabags. Man nav ne zemes, ne lopu, ne mantas. Kas man daļas gar to, vai tiesnesis ir taisnīgs vai netaisnīgs, vai likumi tiek ievēroti vai ne. Gribu tikai nopelnīt maizi. Man nav par ko strīdēties ar citiem.»

Un viņš cieši nolēma doties uz to zemi, kur ir papilnam maizes, bet nav taisnības. Drīz vien cilvēks šo zemi sasniedza. Viņš uzcēla būdiņu sev un ģimenei un, dienu un nakti cītīgi strādādams, varēja sagādāt iztiku sievai un bērniem.

Viņš jau bija nodzīvojis šai zemē vairākus mēnešus, un, lūk, kādu reizi pie viņa pienāca kaimiņš un prasai

— Saki, kas ir visi šie ļaudis, kas dzīvo kopā ar tevi?

—- Tā ir mana sieva, un pārējie —•bērni.

— Vai tev patiesi ir tik daudz bērnu? — kaimiņš nelikās mierā.

— Kā tad, — šis atbildēja.

Tad kaimiņš saka:

— Tu esi tik lielas ģimenes tēvs, bet es pavisam vientuļš. Atdod man savu sievu. Lai viņa arī man dzemdē bērnu.

— Kā tad tā — atdot tev savu sievu?! Neparko, — šis, saprotams, bija tam pretī.

Viņi saķildojās, un kaimiņš nu saka:

— Ak tu negribi atdot man savu sievu?! Tad nāc pie

tiesneša!

«Lai nu šejienes tiesnesis butu cik netaisnīgs būdams, viņš taču neliks, lai atdodu šim cilvēkam savu sievu,» ģimenes tēvs nodomāja, un viņi devās uz tiesneša māju.

Aizgāja pie tiesneša, un kaimiņš nu saka:

— Kungs, izspriediet pēc taisnības! Jau pagājis ilgs laiks, kopš šis cilvēks atbrauca uz šejieni no svešas zemes un apmetās te uz dzīvi. Tā kā viņam līdz atbrauca pulka cilvēku, es apvaicājos, kas tie par ļaudīm, un šis atbildēja, ka tā esot viņa sieva un bērni. Bet es esmu pavisam vientuļš. Tad nu es lūdzu viņu atdot sievu man, lai tā dzemdētu man bērnu, bet šis atteicās. Redzēdams, ka viņš ir greizsirdis un domā tikai par savu labumu, nolēmu griezties pēc palīdzības pie jums. Man domāt, ka jūs, uzzinājis par tādu netaisnību, piespiedīsiet viņu atdot sievu man.

Tiesnesis, to noklausījies, saka:

— Paklau, atnācēj! No kurienes tu esi te uzradies? Tu nepavisam nezini ne likumus, ne paražas. Tev ir daudz bērnu, bet viņam neviena, un, kad nu šis cilvēks lūdz tev sievu, lai tā dzemdētu viņam kaut vienu vienīgu bērnu, tad tu esi pretī! Tāds kā joks! Tūliņ pat atdod viņam savu sievu! Ja neizpildīsi manu pavēli, saņemsi bargu sodu!

Atdevis savu sievu, ģimenes tēvs aiz dusmām un bēdām sasirga un iegūlās slimības gultā. Tā viņš nogulēja visu nedēļu, bet svētdienā sapulcējās kaimiņi un, dodamies uz vājinieka namu, pa ceļam nosprieda:

— Ja viņš vēl joprojām būs slims, uzliksim to uz nestuvēm un aiznesīsim apbedīt. Citādi var vēl nomirt darbdienā, kad mēs strādājam negusa laukos!

Aizgājuši pie slimnieka, tie sacīja;

— Šodien ir svētdiena. Šodien esam brīvi un varam tevi apbedīt.

— Kā tad tā? Es taču neesmu nomiris, bet jūs gribat mani apbedīt? — slimais brīnījās.

Bet šie paliek pie sava;

Tu nogulšņāji visu nedēļu un tagad domā nomirt darbdienā, lai mums būtu jāpamet darbs negusa laukos. Nē, mēs apbedīsim tevi šodien pat. Bet, ja negribi, ejam pie tiesneša, un lai tad viņš izšķir mūsu strīdu. Tu vienmēr esi bijis blēdis. Kad kaimiņš lūdza tavu sievu, tu ari nebiji ar mieru, bet mūsu taisnīgais tiesnesis atklāja tavu īsto dabu, un tev tomēr sieva bija jāatdod.

Cilvēks nebija ar mieru iet kopā ar tiem pie tiesneša.

Tad tie viņu piecēla ar varu un aizstiepa sev līdzi.

Atnākuši pie tiesneša, ļaudis sacīja:

— Ak, tiesnesi, izspriediet pēc taisnības! Šis cilvēks ir atbraucis pie mums no svešas zemes un apmeties te uz dzīvi. Pirmdien viņš saslima un nolikās gultā. Mēs bažījāmies, ka viņš var pēkšņi nomirt, un tad mums būs jāpamet darbs negusa Jaukos, taču ar dieva žēlastību slimnieks izvilka dzīvību līdz svētdienai. Tālab šodien sapulcējāmies un nolēmām to apbedīt, bet šis nav ar mieru, tā sagādādams mums vēl liekas rūpes. Tad nu mēs atnācām pie jums, lai uzklausītu jūsu taisnīgo spriedumu.

Tiesnesis piecēlās un vaicāja?

— Vai tik tas nav tas pats cilvēks, kas vēl necik sen atpakaļ negribēja atdot kaimiņam savu sievu? Cik ilgi viņš par mums ņirgāsies?! Tas taču ir greizsirdis un blēdis, kas neatzīst ne likumus, ne paražas! No kurienes tāds uzradies?! Saslimis, visu nedēļu novārtījies pa gultu un nu vēl nekaunas sacīt, ka viņu nedrīkstot apbedīti Vai tikai viņš nedomā nomirt darbdienā, lai viņa dēļ apstātos darbi negusa laukos?! Apglabājiet viņu tūlīt pat!

Ļaudis pateicās tiesnesim par spriedumu un devās apbedīt svešo atnācēju.

Tā stāsta.

arnharu, 39, 106

129. KĀ AHMETS AHAJS ATMASKOJA BAHClSARAJAS KADIJU

[... Reiz Ahmets Ahajs skatās] — kāds cilvēks ar sievu jāj uz ēzeļmātes. Kad tie bija piejājuši viņam klāt, Ahmets Ahajs izlikās par aklu un sāka šos lūgties;

— Lūdzami, paņemiet ar! mani līdz, ja vien varat.

Saimnieks bija labsirdīgs cilvēks un iežēlojās par aklo.

Viņš nokāpa no ēzeļmātes un uzsēdināja svešinieku savā vietā sievai priekšā.

Kad viņi nonāca pilsētā, vīrs uzrunāja Ahmetu Ahaju, kas sēdēja ēzeļa mugurā:

— Esam klāt. Nu tu vari kāpt zemē.

Bet šis pretī:

— Kāpēc man jākāpj zemē no sava ēzeļa?

— Ko nu niekus gvelz? Vai tad ēzeļmāte ir tava? Varbūt tu vēl teiksi arī, ka šī sieviete ir tava sieva?

— Kā gan citādi, — ja sieva ir mana, man nenāk ne prātā sacīt ko citu.

— Vai tu esi pie pilna prāta? Kā tad viņa var būt tava sieva, ja ir manējā?

Sākās ķilda. Sapulcējās ļaudis. Kas par lietu? Kas lēcies?

Savas sievas vīrs stāsta ļaudīm;

— Es iežēlojos par aklo un atdevu tam savu vietu uz ēzeļa sievai priekšā. Nu tas saka, ka ēzeļmāte piederot viņam un sieva ari.

—i Jūs viņā daudz neklausieties, — Ahmets Ahajs sauca. — Redzēdams manu aklību, tas grib man atņemt gan sievu, gan ēzeli. Aizstāviet mani, labie ļaudis!

Strīdniekus aizsūtīja uz tiesu pie kadija.

Kadijs uzaicināja Ahmetu Ahaju runāt pirmajam, un liekulis iesāka:

— Es neredzu dieva pasaulīti, un šis, manu aklību izmantodams, grib atņemt man ēzeli.

Bet pats pa to laiku piedauza ar roku pie krūtīm, kur bija noslēpis akmeni, — tā likdams kadi jam saprast, ka ir sagatavojis tam bagātīgu dāvanu.

Kadijs prasa ēzeļmātes saimniekam:

— Tu apgalvo, ka dzīvnieks, uz kura šis aklais jāja, pieder tev. Tad nu atbildi man: vai tas ir ēzelis vai ēzeļmāte?

Sis atbild:

— Ēzeļmāte.

— Bet ko tu teiksi, mīlīt? — kadijs uzrunāja Ahmetu Ahaju.

r— Ēzelis, — tas atteica.

: Mans lēmums ir tāds, — kadijs pasludinājar —: Tas, kurš jāja ar sievieti uz ēzeļa, lai ņem sievieti sev. Bet ēzeli es paņemšu pie sevis un turēšu tikmēr, kamēr tam atskries ēzelēns, un tad tu, kas sevi dēvē par ēzeļmātes saimnieku, varēsi to dabūt. Bet, ja paies noliktais laiks un ēzelēna nebūs, tad nāc tam pakaļ tu, kas sevi dēvē par ēzeļa saimnieku.

Cilvēks, kas nu bija zaudējis visu, kas tam piederēja, sāka plēst sev matus, saukdams:

— Ak, Allah, debesu valdniek, ko es esmu izdarījis! Vai patiesi esmu zaudējis prātu?

Un Ahmets Ahajs nu sacīja:

— Neraudi, cienījamais saimniek. Tava sieva man nav vajadzīga. Arī ēzeļmāte paliek tava, tāpat kā bijusi. Neesmu vis uz lielceļa sastapts aklais, bet redzīgs tāpat kā tu. Taču pat aklam ir redzams, cik netaisni spriež mūsu cienījamais kadijs [... ]l

tatāru, 55, 2G8 [74]

AUGSTĀKA KAZIJA HALĀTS

Vēlu naktī atgriezdamies no slimnieka apmeklējuma, Nasredins Afandi pamanīja uz ielas nekustīgi guļam cilvēku.

Afandi, piegājis tuvāk, uzspīdināja lukturi un redzi dubļos un putekļos guļ Buhāras augstākais kazijs, pilns kā mārks.

— Ak tā gan, — noteica Afandi. — Par vienu pialu vīna tu piespried nelaimīgajam četrdesmit kokus. Interesanti zināt, cik pialu pats esi izdzēris, ja nemaz vairs neesi cilvēka skatā un vārties kā cūka pa dubļiem!

Ar kājas spērienu Afandi pagrieza nekustīgo ķermeni, novilka augstākajam kazijam ar zeltu izšūto halātu, noņēma čalmu un devās mājup.

Augstākais kazijs bija tik piedzēries, ka nāca pie sajēgas tikai uz rīta pusi. Viņš ar mokām piecēlās un zagšus devās uz savu māju.

Tikai ticis mājā, kazijs palūkojās uz sevi un ieraudzīja, ka ir izģērbts, bet viņa dārgais zeltšūtais halāts un indiešu muslīna čalma pagalam.

Saniknojies par to, ka kāds zaglis iedrošinājies aplaupīt viņu, pašu augstāko kaziju, viņš nolēma atrast zagli, lai tur vai kas, un sodīt to ar mokpilnu nāvi.

Viņš lika pasaukt policistus un pavēlēja tiem:

— Apskrieniet visus pilsētas tirgus un to cilvēku, kuram rokā būs mans halāts un čalma, tūliņ ņemiet ciet un vediet šurp.

Policisti, zemu palocījušies, metās pildīt pavēli.

Bet augstākais kazijs atsauca bendi un sāka gaidīt, jau iepriekš izbaudīdams atriebības saldumu.

Policisti apskrēja visus Buhāras tirgus, gluži kā pēdu dzinēji suņi izokšķerēja katru stūrīti un drīz vien atrada Afandi ar augstākā kazija halātu un čalmu.

Sasējuši Afandi rokas, tie aizstiepa viņu pie augstākā kazija.

— Te ir zaglis, — policisti pavēstīja.

— Kur tu ņēmi manu halātu un čalmu? — augstākais tiesnesis bargi noprasīja. — Pielūko, saki taisnību, bende jau stāv man pie labās rokas.

Tad Afandi, pazemīgi noliecis galvu, atbildēja:

— Kungs, šonakt es uzskrēju virsū kādam svešiniekam, kas vairs nemaz nebija cilvēka skatā un vārtījās dubļos. Tas bija galīgi piedzēries. Es paņēmu viņa halātu un čalmu. Ja šis piedzērušais cilvēks bijāt jūs, augstākais tiesnesi, esmu gatavs jums tūliņ pat atdot halātu un čalmu.

Augstākais kazijs pārbīlī sāka drebēt kā apses lapa. Viņš saprata, ka tiks apkaunots visas Buhāras acīs, ja ļaudis dabūs zināt, ka viņš, augstākais kazijs, nododas dzeršanai.

Žēlīgi pasmaidījis, augstākais kazijs sacīja:

— Likuma sargam nepiedien pat ne apmērcēt lūpas vīnā. Tas piedzērušais, saprotams, nebiju es. Halāts un čalma nav mani. Ej ar mieru.

Bet visa Buhāra zināja, kam pieder halāts un čalma. Un tauta daudzināja Afandi, kas bija pratis likt apsmieklā augstāko tiesnesi.

uzbeku, 40, 93

Kāds ierēdnis teica Cjao Šuņam:

1— Tu man esi aizdevis dusmas, jo es tevis dēļ neko nevaru nopelnīt. Nāc pamērosimies viltībā. Kurš zaudēs, tas lai saņem sodu.

— Labprāt, — Cjao piekrita. — Darīsim tās tu būsi mans tēvs, bet es tavs dēls. Es iecirtīšu tev divas pļaukas, un tu par to apsūdzi mani pie tiesas.

Ierēdnis nosprieda, ka tādā prāvā jau nu uzvarēšot kā likts, un bija ar mieru.

Viņi izdarīja, kā norunājuši, un aizgāja pie apriņķa priekšnieka uz tiesu. Tas, noklausījies ierēdni, jau sāka draudēt Cjao ar sodu. Bet Cjao nesacīja ne pušplēsta vārda, tikai rokas vien noplātīja. Taču priekšnieks piepeši uzņēma pavisam citu valodu un lika tiesas kalpiem sadot prasītājam kokus.

Ierēdnis nekādi nevarēja tikt pie skaidrības, kādēļ tas prāvu zaudējis. Tad Cjao pagrieza pret viņu savas delnas. Tikai tagad ierēdnis pamanīja, ka uz vienas delnas uzzīmēts hieroglifs «ložņāšana», bet uz otras — «pelni», kas kopā nozīmēja «dažs labs lakstojas ap sievieti».

Apriņķa priekšniekam vajadzēja tikai ieraudzīt šādu uzrakstu, un tas tūdaļ izsprieda tiesu Cjao labā.

ķīniešu, 113, 113 [75]

SUŅA ADA

Nasredinam Afandi nobeidzās suns, ko viņš bija ļoti mīlējis. Suns Nasredinam bija tik dārgs, ka viņš apraudāja to trīs dienas, bet pēc tam nolēma apglabāt, kā pienākas. Ietinis beigto suni līķautā, viņš ataicināja imamu un paslepus apraka suņa līķi kapsētā.

Tas nāca ausīs pilsētas iedzīvotājiem, un tie aizstiepa Afandi pie kazija.

— Pēc Allaha gribas, — Afandi pavēstīja, *— mans suns savā nāves stundā sāka runāt cilvēku mēlē, jūsu žēlastība. Bet vai gan dzīvnieks varētu runāt cilvēku valodā, ja tāda nebūtu bijusi Allaha griba?

— Nevienam nav ļauts apšaubīt visuaugstā spēku un varenību, — kazijs atbildēja. — Un ko suns tev teica?

— Mans suns sacīja tā: «Kad es nomiršu, apglabājiet mani līķautā, kā pieklājas. Un ziedojiet kazija kungam simts tangas.»

Afandi tika attaisnots.

uzbeku, 40, 91

133. SAINDĒTAIS PIENS

Reiz dzīvoja kāds cilvēks, un viņš sarīkoja goda mielastu, kurā viesus cienāja ar pienu. Kad viss piens bija izdzerts, viņš sūtīja savu verdzeni uz tirgu. Un verdzene paņēma trauku, aizgāja uz tirgu un nopirka pienu. Bet, kad tā atgriezās mājup, nesdama uz galvas piena trauku, pāri laidās klija ar čūsku knābi. Un uzpūta vējš, un čūska satrūkās un izlaida indes strūkliņu, kas iešļācās pienā, bet verdzene to nemanīja. Viņa aiznesa pienu savam saimniekam, tas pacienāja visus viesus, un vipi visi bija pagalam. Kas vainīgs viņu nāvē?

[Jautājums tika uzdots prātniekiem un gudrajam Sind-banam valdnieka un viņa dēla klātbūtnē.]

Pirmais prātnieks sacīja:

— Vainīgs ir saimnieks. Jo, raugi, pirms cienāt ar pienu savus draugus, viņam vajadzēja likt verdzenei to nogaršot.

Otrs prātnieks to apstrīdēja!

— Ne jau tas bija nāves cēlonis. Tā nav saimnieka vaina. Pie visa vainīga čūska.

Trešais prātnieks piecēlās un teicat

— Tev arī nav taisnība. Čūska tāpat nav vainīga, jo ne jau ar ļaunu nodomu izlaida indi no dzeloņa, bet gan apstākļu spiesta [... ]

Pēc tam piecēlās Sindbans un pavēstīja!

— Tad ziniet jel, ka visam, ko radījis dievs, katram, kurā mājo dzīva dvēsele, jau no dabas piemīt noteiktas īpašības. Un klija pārtiek tikai no tā, ko tai nolēmis visu--augstais. Tātad arī klija ne pie kā nav vainīga.

Valdnieks nu griezās pie sava dēla un sacīja tam:

— Man šķiet, ka mani padomnieki nezina, kā vaina tā ir. Ko tu par to domā?

Valdnieka dēls atbildēja:

r— Patiesi, mans kungs un ķēniņ, neviens no Kairas gudrajiem nemācēja noteikt īsto vaininieku, kura dē] viesi iedzēra saindēto pienu un dabūja galu. Bet es domāju tā; viņi aizgāja bojā tāpēc, ka tāda nāve bija tiem nolemta.

sīriešu, 58, 67

134. ērmīgais ierēdnis

Ļaudis vēl šobaltdien atceras ierēdni Hvanu. Valdnieki mainījās, bet viņš aizvien ieņēma augstus amatus. Taču pats brīnišķīgākais bija tas, ka Hvans vienmēr visiem atbildēja «jā». Viņš nekādi nevarēja dabūt pār lūpām «nē», pat tad, ja tas bija ārkārtīgi nepieciešams. Likās, ka viss notiekošais to nemaz neskartu. Tā sejā nekad neredzēja ne rūpju ēnas.

Reiz divi viņa kalpi par kaut ko saķildojās un nekādi nevarēja salīgt mieru. Pēdīgi viens no viņiem griezās pie sava kunga un sacīja:

— Es saķildojos ar savu biedru. Lūdzams, izšķiriet mūsu strīdu!

Un viņš izstāstīja, par ko šie strīdējušies. Ierēdnis, to dzirdēdams, teica:

— Tavi vārdi skan patiesīgi. Tev taisnība.

Bet tad atnāca otrs kalps, izstāstīja par to pašu ķildu un arī lūdza ierēdni izspriest, kuram taisnība.

Hvans arī viņam sacīja:

— Tavi vārdi skan patiesīgi. Tev taisnība.

Nejauši to noklausījās viņa sieva. Tā sāka smieties un vaicāja;

— Ak, mans kungs, kālab jūs neizspriežat skaidri un gaiši? Jūs taču dzirdējāt, ka divi jūsu kalpi saķildojušies. Vai tad nebūtu pareizāk un vienkāršāk vienam pateikt: «Tev taisnība», bet otram: «Tev nav taisnība»?

— Jā, patiesi, — ierēdnis atbildēja, — tev taisnība.

Šie vārdi ir dzīvi vēl tagad. Un vēl tagad, ja kādam

grib pateikt, ka tas nespēj izšķirt strīdu, — saka: «Tu spried kā ierēdnis Hvans!»1

korejiešu, 110, 156

Reiz pie kāda nūbieša aizgāja otrs nūbietis un lūdza aizdot piastru.

Šis iedeva viņam divas divdesmitparasu monētas, jo piastrā ir tieši četrdesmit parašu. Bet, kad pienāca laiks atdot parādu, otrs nūbietis atnesa pirmajam nevis divas divdesmitparasu monētas, bet vienu piastru.

— Nē, — pirmais ietiepās. — Es iedevu tev divas divdesmitparasu monētas, un ari tev man jāatdod divas monētas.

— Bet piastrā taču ir tieši četrdesmit parašu!

— Nē un nē! Paņēmi divas monētas, tad arī atdod divas!

Vārds pa vārdam, tikmēr ķīvējās, kamēr gandrīz vai sakāvās. Un abi nolēma iet pie kadija, lai tas izšķirtu viņu strīdu.

Kadijs ar viņiem pamatīgi noņēmās, iekams izdibināja, kas par lietu. Vēl vairāk viņš nomocījās, gribēdams abus samierināt. Pēdīgi, zaudējis pacietību, kadijs paņēma otra nūbieša piastru, bet pirmajam iedeva divas divdesmitparasu monētas pats no sava maka.

— Vai nu tu esi apmierināts? — viņš tam noprasīja.

— Lai slava Allaham! — pirmais nūbietis iesaucās. —; Zelta cilvēks tas mūsu kadijs, un cik taisnīgs! Bet galvenais — māk skaitīt!

nūbiešu, 87, 107 [76]

HODŽA PAR TIESNESI SKAISTUĻU STRĪDĀ

Kad hodža bija Sivrihisaras kazijs, pie viņa atnāca skaistules. Viena nu saka:

— Efendi, es pasūtīju šai sievietei parastu pītu auklu, bet viņa sāka vērpt smalku smalkos diegus, gandrīz vai tādus kā mani mati. Ja viņa tā darīs, es atsakos no līguma; lai viņa atdod man naudu.

Tā runādama, skaistule koķeti atsedza seju un rādīja hodžam savas matu šķipsnas.

Hodža, mulsumā piesaukdams Allahu, pagriezās pret otru sievieti un vaicāja:

— Ko tu par to teiksi?

Bet šī, likdama balsij satraukti drebēt, dedzīgi it kā dusmu uzplūdā atbildējas

Mums bija nolīgts par parastām veļas auklām, paskat, mana pirksta resnumā, bet nebija runas par to, ka būtu Jāvij tādas virves kā mani roku dilbi, — skaistule sacīja un, lai pierādītu šo vārdu patiesīgumu, rādīja ho-džam savu sniegbalto roku.

Nabaga hodža viņu pārtrauca un, noskatījis abas ķild-nieces no galvas līdz kājām, smaidīdams teica:

-— Salīgstiet nu kaut kā pašas savā starpā, skaistulītes. Tu, •— viņš vērsās pie atbildētājas, — vij druscīt rupjāk, tikai nepievelc tik stipri kā nupat, lai jūsu hodžam nepārtrūkst sirds.

Skaistules smiedamās aizgāja.

turku, 17,120

137. STĀSTS PAR ABU JUSUFU

Stāsta, ka kādu vakaru Džafars Barmakids ieturējis maltīti kopā ar Arrašidu^1, un Arrašids tam sacījis:

— Ak, Džafar, dzirdēju, ka tu esot nopircis kādu verdzeni, bet es jau sen kāroju to iegūt, jo tā ir nepasakāmi skaista un mana sirds ir pārpilna mīlas pret viņu. Pārdod man to.

— Es to nepārdošu, ak, īstenticīgo pavēlniek, — Džafars atbildēja.

—: Tad uzdāvini man to, ^ Arrašids lūdza.

Un Džafars atteica:

*— Nedāvināšu!

Tad Arrašids iesaucās:

— Ja tu man verdzeni nepārdosi vai neuzdāvināsi, tad Zubeida trīskārt ir no manis šķirta^2!

Un Džafars sacīja:

— Lai mana sieva trīskārt ir no manis šķirta, ja tev šo verdzeni pārdodu vai dāvinu!

Bet tad skurbums pārgāja, un nu abi saprata, ka iekūlušies lielā ķezā, un nekādi nevarēja izgudrot, kā ar godu no tās izkļūt. Un Arrašids iesaucās:

- Te var izlīdzēt tikai Abu Jusufs^3, cits neviens!

Un lika viņu atvest, bet tas notika nakts vidū, un, kad viņam atnāca pakaļ, Abu Jusufs izbijies piecēlās un klusībā nodomāja: «Tādā laikā mani var saukt tikai tad, ja kāda liksta piemeklējusi islamu.»

Un viņš steigšus izgāja ārā, sēdās mūlim mugurā un sacīja savam kalpam:

— Paņem līdz barības kuli; varbūt mūlis vēl nav apēdis visu savu barību, un, kad nonāksim kalifa pilī, pakar mūlim kuli kaklā, un las noēdīs atlikušo, kamēr es būšu pilī.

Un kalps atbildēja:

— Dzirdu un paklausu!

Un, kad Abu Jusufs iegāja pie Arrašida, Arrašids piecēlās tā priekšā un nosēdināja sev līdzās (bet viņš nevienu citu sev līdzās nesēdināja), un sacīja tam:

— Mēs likām tevi atsaukt šajā stundā svarīgas lietas dēļ. Notika tā un tā, un nu mēs vairs nezinām nekāda padoma.

— Ak, īstenticīgo pavēlniek, = Abu Jusufs atteica, — tas ir pats vienkāršākais, kas vien var būt! Ak, Dža-far, — viņš to uzrunāja, — pārdod īstenticīgo pavēlniekam pusi verdzenes, bet otru pusi uzdāvini, un jūs abi būsiet izpildījuši savu zvērestu.

arābu, 98, 102

138. LIDOJOŠA STIRNA

Reiz divi ciema jaunekļi sastrīdējās. Viens teica, ka stirna lec. «Nē, lido,» otrs turējās pretī. Tā viņi ķīvējās, ķīvējās un nevarēja viens otru pārliecināt; katrs palika pie sava. Pēdīgi abi aizgāja pie tiesneša un lūdza izšķirt strīdu.

— Tad nu tā, — tiesnesis teica pirmajam jauneklim,

— kad tu redzēji, ka stirna lec?

— Tas bija pavasarī, — jauneklis atbildēja. — Kādu dienu es gāju pa mežu un redzēju, ka stirna lēca lēkšus.

— Bet tu, — tiesnesis pievērsās otram, — kad tu redzēji stirnu lidojam?

— Tas bija gada septītajā mēnesī, — šis atbildēja.

— Mēs svinējām sievastēva sešdesmito dzimšanas dienu. Visi bijām līksmi un jautrā prātā. Kad mājupceļā nācām gar mežmalu, es ieraudzīju, ka stirna iet pa krūmu galotnēm, bet krūmiem ne zariņš nepakustas. Vai tad tas nenozīmē, ka stirna lido?

Tiesnesis uzreiz noprata, kas par lietu, tomēr sacīja, ka gribot uz vietas paskatīties, kā viss bijis. Viņi trijatā

aizgāja uz mežmalu un patiesi ieraudzīja stirnu, kas ātri attālinājās pa krūmiem apaugušu kalna nogāzi.

Gudrais tiesnesis negribēja sanīsties ne ar vienu no strīdniekiem. Viņš sacīja:

— Jums abiem taisnība. Pavasari stirna lēkā, bet vasarā — lido.

Ar tādu spriedumu abi bija mierā un, samaksājuši tiesas izdevumus, šķīrās kā labi draugi.1

korejiešu, 110, 146

139. ACU SLIMĪBA

Kādu ierēdni iecēla par tiesnesi. Viņš apsēdās tiesas zālē un sāka lietas izskatīšanu. Prasītājs un atbildētājs minēja katrs savus pierādījumus.

— Jūs abi runājat prātīgi, — sacīja tiesnesis. — Tā kā prasītājam ir taisnība, es piespriežu atbildētājam divdesmit sitienus ar nūju. Bet taisnība ir ari atbildētājam, tālab piespriežu divdesmit sitienus prasītājam.

Pasludinājis spriedumu, tiesnesis izgāja no zāles. Rakstveži metās tam pakaļ, lūgdami, lai atlaižot šos mājā.

— Kas jums lēcies? — tiesnesis vaicāja.

— Acis pagalam. Kļūstam akli! — šie vienā balsī sauca.

— Bet es redzu, ka acis jums kārtībā. Ko tad jūs brēcat par aklumu?

— Jūs, protams, saredzat mūs skaidri, bet, līdzko mēs paskatāmies uz jums, tā muļķība aizmiglo mums acis.

ķiniešu, 50, 211 [77]

KAZA

Bet, lūk, ko piedzīvoja Helemas melameds*. Reiz, skolas gadam beidzoties^1, viņa makā bija vesels kapitāls — desmit skanīgas monētas. Viņi abi ar sievu ilgi sēdēja un gudroja, kā varētu naudu izlietot.

Pēdīgi sieva sacīja:

— Mans laulātais draugs, dodies uz to miestiņu, kas ir izdaudzināts ar savām kazām, un nopērc kazu. Ne velti mēdz sacīt:' «Kaza nozīmē pārticību mājā.»

Melameds, paklausīdams sievai, devās pirkt kazu. Vedot kazu mājās, uznāca nakts. Melamedam kļuva baisi vientuļajā ceļā, un viņš iegriezās iebraucamajā vietā, nolēmis nakti pārlaist tur.

Kad melameds baudīja svētlaimi pie tējas tases, bet kaza šķūnī grauza sienu, pie viņa piesēdās iebraucamās vietas saimnieks. Vārds pa vārdam, un jau pēc maza brītiņa saimnieks uzzināja, ka tā vēlais viesis nav neviens cits kā Helemas melameds. Nopratis, kādu joku var ar šo izspēlēt, saimnieks devās uz šķūni un apmainīja kazu pret āzi.

No rīta mazā gaismiņā melameds iegāja šķūnī, paņēma āzi un aizgāja savu ceļu. Mājās viņš pārradās varen labā prātā un, ieraudzījis sievu, sauca:

— Labu veiksmi! Atvedu tev kazu. Nāc nu izslauc.

Sieviete paņēma slauceni, izgāja pagalmā un skatās —

tā vis nav kaza, bet āzis. Un viņa sāka pilnā balsī lamāt āzi, savu vīru un visu dieva pasauli, nemaz nelikdamās traucēties, ka viņā klausās bērni, melameda skolnieki.

Melameda gods bija aizskarts. Viņš pielēca kājās un nozvērējās, ka tūliņ uz karstām pēdām dosies atpakaļ uz miestiņu un visu acu priekšā apkaunos nekrietno krāpnieku, kas uzdrīkstējies viņam iesmērēt kazas vietā āzi.

— Viņš man vēl redzēs! — melameds skaitās.

Paķēris valgu, kas bija apmests āzim ap ragiem, šis

nu veda āzi uz miestiņu pie cilvēka, kurš bija pārdevis kazu.

Pa ceļam melameds iegriezās iebraucamajā vietā, lai pastāstītu saimniekam, kādi krāpnieki dzīvo pasaulē. Nolūkojis izdevīgu brīdi, saimnieks iespruka šķūnī un apmainīja āzi pret kazu.

Druscīt atvilcis elpu, melameds veda savu lopiņu tālāk. Miestiņā viņš ātri atrada cilvēku, kas bija pārdevis kazu, un ņēmās šo sunīt:

^ Vai tev kauna nemaz nav? Kā tu drīkstēji man kazas vietā iesmērēt āzi?!

Šis sāka smieties pilnā kaklā un atteica:

— Esi gan tu muļķis, un vēl melameds. Vai tad neredzi, ka tā ir kaza, nevis āzis!

Kazas saimnieks pasauca savu sievu, un tā melameda acu priekšā izslauca pilnu krūzi piena. Melameds pavi«

sam nokaunējās? iznāk, ka viņš ne par ko bija izsunījis cilvēku. Paņēmis kazu, melameds devās mājup. Ceļā atkal satumsa, un viņš apmetās iebraucamajā vietā. Bet, kad melameds otrā rītā pārradās mājās, sieva redzēja, ka viņš kazas vietā atkal atstiepis āzi, — te nu vēlreiz bija pacenties iebraucamās vietas saimnieks.

Sieviete ņēmās lādēt vīru un visus viņa radiniekus līdz pat desmitajam augumam, un atkal tas notika, viņa skolniekiem dzirdot. Saniknotais melameds nozvērējās, ka šoreiz nu gan atriebšoties krāpniekam. Viņš paķēra valgu un stiepa āzi uz miestiņu. Pa ceļam viņš tāpat kā pagājušo reizi iegriezās iebraucamajā vietā un uz miestiņu atkal aizveda nevis āzi, bet kazu.

Kazas saimnieks atkal par viņu izsmējās un nosauca par galīgu muļķi, kas neprot atšķirt kazu no āža, un atkal paaicināja sievu, lai tā izslauc kazu. Taču melameds nosprieda, ka šoreiz vis nejaus sevi tik viegli apvest ap stūri.

— Zinām jūsu stiķusl — viņš sauca. — Ir jau redzēti tādi gudriniekil Es neticēšu un neticēšu, ka tas lops ir kaza, kamēr pats rabīns kopā ar garīgo tiesnesi nebūs to apliecinājis!

Aizgāja pie rabīna, un tas, kopā ar garīgo tiesnesi no visām pusēm dzīvnieku nopētījis, visiem klātesošajiem redzot, izdeva Helemas melamedam apliecību, ka tā ir visīstākā kaza. Papīru bija parakstījuši visi klātesošie un pats rabīns apstiprinājis ar savu zīmogu.

— Nu man pret tevi nav vairs nekādu prasību, — melameds atvadoties sacīja kazas bijušajam saimniekam. — Piedod, ka negribot esmu tev nodarījis pāri.

Viņš paņēma kazu un apliecību un devās mājup.

Mājupceļā melameds pa paradumam iegriezās iebraucamajā vietā. Bet, kad nu viņš otrā rītā ieradās pie sievas, izrādījās, ka arī šoreiz — ak vai! — viņš atvedis āzi, nevis kazu. Sieva sasita rokas un sāka vaimanāts

— Ak, dieva sodība! Kam man āzis?

Melameds nu saskaitās ne pa jokam:

«“- Ir gan tev stulbs pauris! Man ir rabīna un garīgā tiesneša izdota un parakstīta, un ar zīmogu apstiprināta apliecība, kurā teikts, ka tā ir kaza, nevis āzis.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad viss pagalms jau bija cilvēku pilns.

Vieni klaigāja:

Sievietei taisnība. Tas ir āzis, nevis kaza. Visas pazīmes redzamas kā uz delnas.

Citi sauca pretī;

— Taisnība ir melamedam! Viņam taču ir papīrs, kur melns uz balta rakstīts, ka tā ir kaza.

Beigu beigās melameds un viņa sieva, liela ļaužu pulka pavadīti, aizveda āzi pie Helemas rabīna, lai tas dzīvnieku pamatīgi izpētītu un pasludinātu galīgo spriedumu.

Helemas rabīns uzstutēja brilles uz deguna un trīs stundas no vietas pētīja gan dzīvnieku, gan melamedam izdoto apliecību. Pēdīgi tas pasludināja;

— Taisnība, bez šaubām, ir melamedam. No dzimšanas tā ir kaza, ko apstiprina apliecība, kas izdota kā pienākas un ir pilnīgā kārtībā. Taču visuaugstais droši vien ir nojicis, lai kazas, sperdamas kāju uz Helemas zemes, pārvērstos par āžiem.

ebreju, 81, 126

14i. [LAI PAGAIDAJ

Sensenos laikos galvaspilsētā dzīvoja kāds sapreci-nātājs. Caurām dienām tas meklēja līgavām līgavaiņus un līgavaiņiem līgavas.

Reiz tas, noklusējis līgavaiņa vecumu, ieprecināja piecpadsmitgadīgu meiteni trīsdesmit piecus gadus vecam vīrietim. Bet līgavas vecāki drīz vien dabūja zināt, ka līgavainis ir vecs.

— Mēs neparko neatdosim viņam savu meitu; līgavas un līgavaiņa vecuma starpība taču ir divdesmit gadu, — tie teica.

Ko saprecinātā jam bija darīt? Šis nolēma sūdzēties tiesnesim. Tiesnesis atsauca abas puses un vaicāja meitenes vecākiem:

— Jūs esat devuši vārdu, kāpēc tagad atsakāties?

— Precinātājs mūs piekrāpa: līgavainis ir divdesmit gadus vecāks par līgavu, tālab mēs neesam ar mieru. Mēs atdotu meitu, ja līgavainis būtu kaut vai tikai divas reizes vecāks par viņu.

— Lai notiek, kā jūs vēlaties. Atdodiet viņam savu meitu pēc pieciem gadiem. Līgavainis pa to laiku lai

pagaida. Tad viņam paliks četrdesmit, bet meitenei — divdesmit gadu, un līgavainis būs tieši divreiz vecāks par līgavu.

Tā nosprieda tiesnesis, un abas puses atvainodamās devās prom.

Patiesi gudrs spriedums!

Japāņu, 81, 385

142. [KAŠĶĪGĀ SIEVA]

Kādam vīram bija kašķīga sieva. Tā pastāvīgi uzsāka ar viņu ķildas. Reiz sieva viņu tā sakaitināja, ka šis nenoturējās un iecirta viņai pļauku. Bet tobrīd ieradās sievastēvs, kas bija nolēmis garām braucot viņus apciemot. Meita nu sāka tam stāstīt, kas noticis.

— Viņš man tā iesita, ka vai acis no pieres izsprāga, — tā sacīja.

Bet vīrs turpat sēdēja un visu dzirdēja.

— Un sitīšu vēlreiz, — viņš dusmās teica.

— Tu gribi sist manai meitai manu acu priekša? — prasīja pārsteigtais tēvs.

— Jā gan, kungs!

To dzirdēdama, meita paķēra koku un iesita vīram pa seju, tā ka tam sāka tecēt asinis. Tad šis arī paņēma rungu un tā iezvēla viņai, ka tā nogāzās zemē. Nu ari sievastēvs atvēzējās ar rungu, gribēdams sist znotam, bet šis sitienu atvairīja, salauzdams sievastēva rungu, un pats iegāza tam pa muguru. Sievastēvs aizbēga uz māju.

Otrā rītā viņš atgriezās, nesdams līdzi divas rungas. Viņa meita arī paķēra divas rungas. Vīrs nodomāja: «Nebūs labi, ja sākšu sist viņas tēvu,» un aizbēga. Tēvs ar meitu gan dzinās tam pakaļ, bet nevarēja panākt un atgriezās mājā.

Pēc neilga laika vīrs sūtīja pie sievastēva izsūtāmo.

— Pasaki vecajam, — vīrs teica, — lai viņa meita vairs nerādās manā mājā. Un lai viņš man atdod izpirkuma maksu par meitu.1

Izsūtāmais pateica, kā vīrs bija licis. Sievastēvs atbildēja:

— Labi gan, es pats arī gribu, lai viņa paliek pie manis. Bet izpirkuma maksu znots atpakaļ nedabūs, tāpēc, ka viņš iesita man ar rungu pa muguru.

Un šīs izpirkuma maksas dēļ tiem sākās garu garais ķīviņš. Znots sacīja sievastēvam:

— Labi, lai tā būtu, ka esmu tev iesitis, taču tādēļ tu nedrīksti paturēt izpirkuma maksu. Es gribu to atdabūt. Tava meita man arī iesita, pie tam viņa iesāka pirmā.

Bet sievastēvs palika pie sava.

— Ej un sūdzies, ja gribi, — viņš noteica.

Ko nu vairāk, vīrs aizgāja pie valdnieka žēloties. Viņš izklāstīja valdniekam lietas būtību. Valdnieks, viņu uzklausījis, lika atsaukt otru pusi: tēvu un meitu. Pirms sākt runāt, vecais rādīja valdniekam savu muguru, teikdams:

— Paskaties, valdniek!

— Kas tev tur uz muguras?

— Viņš man iesita!

^— Vai patiesi? — valdnieks tik tikko noturējās ne-iēsmējies. — Izskatās, ka tu esi stipri nogrēkojies viņa priekšā? Vai varbūt viņš kļuvis traks?

— Jā, viņš ir kļuvis traks, — sievastēvs piekrita,

— mans znots ir zaudējis prātu. Viņš katru dienu žēlojas par manu meitu.

— Vai tu patiesi viņu siti? — valdnieks nu prasīja znotam.

— Nē, — šis atteica, — es vēl neesmu viņu sitis, bet tūlīt to darīšu.

— Vai tiešām tu domā mani sist? — sievastēvs sāka vaimanāt.

— Bet jūs taču paši, gan tu, gan tava meita, sitāt mani!

— Jā, te nav tik viegli tikt pie skaidrības, — valdnieks noteica. — Jūs visi esat cits citu situši. Taču tev palika meita, bet viņam sievas vairs nav. Tālab tev jāatdod viņam izpirkums.

Taču sievastēvs tik savu:

— Viņš man iesita, un man jāatdod viņam izpirkums!

— Nesāc ķildu par jaunu, — valdnieks to apsauca.

— Ja negribi atdot izpirkumu, dod viņam atpakaļ meitu.

— Lai mana meita pie tā atgrieztos?! Viņš iesita man, viņš sitīs arī manu meitu, ja tā atgriezīsies pie viņa.

— Vai tad tu tik ļoti baidies no viņa? — valdnieks iesmējās. — Sist viņš tevi vairs nesitīs, bet meitu aizved atpakaļ.

Te sieviete pati iesaucās?.

— Nu ne, es neparko negribu pie viņa atgriezties, viņš taču ir traks! Palūko, valdniek, kā viņš iesita manam tēvam pa muguru!

Nu ari vīrs sacīja:

— Nē, viņa man vairs nav vajadzīga, gribu tikai dabūt savu līgavas izpirkuma maksu.

— Ja tādas tās lietas, — valdnieks noteica, — tad tev, vecais, nāksies izpirkuma maksu atdot.

— Manis pēc, — sievastēvs atmeta ar roku, — man jau viss viens. Atdošu arī. Bet viņš varēs to saņemt tikai pēc mēneša.

— Trīsdesmit dienu?! — vīrs pikti iesaucās. — Kas nu tik ilgi ies gaidīt? Tad lai tava meita tās trīsdesmit dienas dzīvo pie manis. Kad atmaksāsi izpirkumu, dabūsi meitu atpakaļ.

— Jā, tā būs pareizi, — valdnieks nolēma.

Sievastēvam vairs nebija spēka ķildoties. Tas tik vien

jaudāja kā izteikt:

— Bet mana mugura? Ko viņš man dos par sitienu?

Valdnieks atkal iesmējās.

— Par to viņš tev nemaksās neko. Tu un tava meita taču arī sitāt viņu. Bet vai tad sievai ir brīv sist savu vīru?

— Manis dēļ, — noteica vecais, — alga viena. Savu izpirkumu viņš dabūs pēc četrām dienām.

— Vai esi ar mieru? — valdnieks prasīja znotam.

— Nē, ar četrām dienām es neesmu mierā. Lai maksā šodien pat. Līdzko saņemšu izpirkumu, es aiziešu savu ceļu, bet šis ar meitu lai iet savu ceļu.

— Nē, — sievastēvs izbijās, — šodien es nevaru samaksāt. Valdniek, palīdzi man.

— Ko es tur varu darīt? — valdnieks atteica. — Tāds ir likums. Un tava meita taču iesita savam vīram.

— Bet viņš tak iesita arī man! — sievastēvs gandrīz vai apraudājās.

— To visu esmu jau dzirdējis, — valdnieks noteica, — un vairāk negribu klausīties.

Vecais devās uz māju un savāca visu izpirkuma maksu. Tam nācās ietaisīt krietnus parādus. Savākto vecais aiznesa un atdeva bijušajam znotam, un tā nu šis atgriezās mājā bez sievas, bet sieva aizgāja līdzi savam tēvam.

irakvu, 106, 58

Kamēr divi kaimiņi sēdēja veikaliņā iepretī savām mājām, uz ielas izskrēja suns un iztaisīja čupu tieši pret viņu abu mājām. Viens sacīja:

— Tas ir pie tavas mājas, tev jāsatīra.

— Nekā, — tā otrs, — tas ir tuvāk tavai mājai, tīrīt nāksies tev.

Viņiem izcēlās ķilda, un tie devās uz tiesu. Bet pie tiesneša tobrīd bija iegriezies hodža. Cerēdams par hodžu pasmieties, tiesnesis saka:

— Efendi, izšķir tu šo strīdu.

Hodža, daudz nedomādams, sacīja strīdniekiem:

— Vai tad iela nav visiem kopīga? Tā nevar piederēt nevienam. Tālab arī nevienam no jums — ne tev, ne viņam — nepienākas to tīrīt. Tas pienākas kazijam.

turku, 17, 48

144. [KRAUKĻA STĀSTS]

Senāk es dzīvoju kādā kokā. Un zem šī koka mitinājās kāds putns — irbe... Reiz irbe kopā ar citiem putniem devās baroties uz kādu vietu, kur bija daudz jaunā rīsa, un parastajā laikā neatgriezās mājās... Zaķis, vārdā Šighraga, saulei lecot, ielīda tajā dobumā, bet es, vairs necerēdams, ka irbe atgriezīsies, neatrunāju zaķi. Pa tam irbe, ar rīsiem nobarojusies stipri tauka, iedomājās par savu patvērumu un atgriezās tur nākamajā dienā [...] Un, ieraudzīdama dobumā zaķi, tā pārmetoši sacīja: «Ai, ai, zaķi! Tas nu gan nav labi darīts — ienākt otra mājā. Mudīgi taisies, kā tiec.» Bet šis atbildēja: «Ak tu muļķe! Vai tad nezini, ka māja tev pieder tikmēr, kamēr tu tajā dzīvo?» Tad irbe lika priekšā: «Ja tā, — vaicāsim kaimiņiem. Jo, raugi, likumu grāmatās ir teikts:

[... ] Ja ķilda iesākas: kam pieder māja, aka, pļava, Kam birztala vai zemes gabals tas, — lai strīdniekiem

par tiesnesi nāk kaimiņš.» Bet zaķis atteica: «Vai tad tu neesi dzirdējusi senos nostāstus, kas vēstī:

[... ] Ļaužu ķildās izšķīrējs ir desmit gadu valdījums, Bet zvēru, putnu strīdus izšķir ieguvums.

Tāpēc viss viens, vai tas ir tavs miteklis vai ne, — es iegāju tajā, kad tas bija tukšs. Un tagad miteklis ir mans.» Tad irbe sacīja: «Ak, ja nu tu runā par nostāstiem, tad nāc man līdz. Pavaicāsim teiksmu zinātājiem. Lai viņi piespriež mājokli vai nu tev, vai man.» Tā norunājuši, tie abi devās izšķirt savu strīdu. Bet es nodomāju: «Jāpaskatās, kas tur iznāks,» — un ziņkārīgi laidos tiem nopakaļ. Pēc maza gabaliņa zaķis irbei vaicāja: «Dārgā! Kas tad izšķirs mūsu strīdu?» Un irbe atbildēja: «Kas gan cits kā kaķis, vārdā Dadhikarna, kura sirds pārpilna līdzcietības pret visām dzīvajām būtnēm un kurš cītīgi pilda solījumu gavēt un ieturēt mērenību. Viņš dzīvo pie svētlaimīgās Gangas, pret kuras krastiem, skaļi šalkdami, sitas straujie viļņi, ko saceļ spēcīgais vējš» [...]

Bet Dadhikarna, kurš slēpa savu īsto dabu, lai bez pūliņiem iegūtu iztiku, šos vārdus dzirdēja. Un, lai iedvestu tiem uzticību, viņš pavērsa purnu pret sauli, attupās uz pakaļkājām, izstiepa priekškājas pret debesīm un, gribēdams maldināt tos ar dievbijīgām domām, noturēja šādu tikumīgu sprediķi: «Ak vai! [... ] Kā viens acumirklis paiet šī nīcīgā dzīve. Sapnim līdzīgi izgaist laiks, ko mēs pavadām ar saviem mīļajiem. Tālab nav cita ceļa, kā vien tikumība» [... ]

Un zaķis, izdzirdējis tikumīgās pamācības, sacīja: «Ak, irbe! Upes viņā krastā stāv vientuļnieks, kas saka tikumīgas pamācības. Pavaicāsim tam.» Irbe atbildēja: «Pēc dabas gan viņš ir mūsu ienaidnieks, tāpēc labāk vaicāsim iztālēm.» Un abi sāka saukt: «Ak, vientuļniek, tu, kas izšķaidi о likumus! Mums iznāca strīds. Dod, lūdzams, mums padomu, kas saskan ar likumu. Bet, kuram no mums nebūs taisnība, to tu apēd.» Šis atsaucās: «Mīļie! Nerunājiet tā. Es esmu novērsies no cietsirdības un va-rasdarbiem, kas noved ellē [...] Tālab nevienu no jums neēdīšu. Taču esmu kļuvis vecs un iztālēm lāga nesadzirdu, ko jūs runājat. Kā tad es noteikšu, kurš ir vinnētājs un kurš zaudētājs? Nu, kad jūs visu zināt, nāciet tuvāk un izstāstiet par savu strīdu. Tad es, zinādams, kas par lietu, varēšu pasludināt spriedumu un neuzkraušu savai dvēselei smagumu viņā saulē. Tāpēc droši uzticieties man un sakiet savu sakāmo man tieši ausī.»

Ko tur daudz runāt? Šis zemiskais radījums iedvesa tādu uzticību, ka tie abi piegāja tam klāt. Un tad viņš

tos acumirkli sakampa «з vienu ar ķepām, otru ar zobiem, kas atgādināja zāģa zobus. Tā abi izlaida garu un tika apēsti.

Tālab es saku?

Kad ļaundaris spriež citiem tiesu, tik nelaimi var

gaidīt prāvnieki.

Ir beigts nu zaķis līdz ar irbi, jo kaķa nagos tikuši.

indiešu, 62, 208

145. KA LAPSA AR SUNI TIESĀJĀS

Reiz lapsa ar suni atrada gaļas gabalu un sāka strīdēties, kuram tas pienākas. Strīdējās, strīdējās, bet netika nekādā galā un gāja pie pērtiķa, kas tika uzskatīts par gudrāko no visiem zvēriem, lai tas izšķirtu viņu strīdu. Pērtiķis, uzmanīgi noklausījies, teica:

—- Tā kā jūs ieraudzījāt gaļas gabalu abi reizē, es to pārdalīšu uz pusēm un iedošu katram savu pusi.

Pērtiķis pēc acumēra pārgrieza gaļas gabalu un uzlika abas puses uz svariem. Saprotams, ka viens gabals bija smagāks. Pērtiķis druscīt nokoda no tā un atkal uzlika uz svariem. Nu smagāks bija otrs gabals. Tad pērtiķis nokoda no tā un svēra par jaunu. Pirmais gabals atkal bija smagāks, un pērtiķis atkal nokoda no tā. Tā gabalu pa gabaliņam pērtiķis noēda visu gaļu, un uz svariem vairs nepalika nekā.

Lapsa un suns aizgāja bešā. Varat gan iedomāties, kā tiem bija ap dūšu un cik nikni tie bija uz tiesnesi, kas bija viņus abus piekrāpis!1

korejiešu, 110, 104 [78]

[DIVAS ATLIKUŠĀS REIZES UZŅEMOS PATS]

Kāda skaista sieviete aizveda savu vīru pie kādi ja un žēlojās tam, ka vīrs netiekot galā ar saviem vīra pienākumiem.

— Es negribu izpostīt savu jaunību, — tā sacīja. — Jaunība nav lieta, ko var pārdot un nopirkt par jaunu.

Kadijs, liels jokdaris būdams, vaicāja vīram?

— Kāpēc tu neapmierini savu sievu?

— Zvēru pie Allaha, es cenšos cik spēdams, — šis taisnojās.

— Negribu neko dzirdēt, — sieva palika pie sava. — Ja viņš katru nakti piecas reizes neklaudzinās pie šīs sidrabotās pils vārtiem, man nāksies meklēt pilij citu saimnieku.

— Es nevaru ieiet šai svētajā templī vairāk par trim reizēm, — vīrs mēģināja izlocīties.

— Man ir zināmi likteņa nodomi, — kadijs nu pasludināja, — un man nāksies atdot jums daļu savas mantas, lai izbeigtu jūsu strīdu. Tālab divas atlikušās reizes es uzņemos pats, lai skaits būtu pilns.

persiešu, 63, 54

147. [SIS ATGADĪJUMS IR MĪKLAINS UN NEIZDIBINĀMS]

Reiz pie tiesneša Muhameda Imama atnāca divi strīdnieki.

— Šis cilvēks, — viens no viņiem sauca, rādīdams uz otru, — teica, ka es pavedot godīgas sievietes. Man ir arī liecinieks.

— Nē jel, viņš sacīja, ka tavos gurnos nav spēka, — liecinieks izlaboja teikto.

— Šis atgadījums ir mīklains un neizdibināms, — tiesnesis sacīja sūdzētājam, — jo, raugi, kā tu vari pavest sievietes, ja tev nav vīrieša spēka?

persiešu, 14, 111

PAR SODA MĒRU UN ATLĪDZĪBU

148. KĀPĒC JURAS KRAUKLIM NAV ASTES

Reiz dzīvoja ķēniņš, kas bija visas dzīvās radības valdnieks zemes virsū. Viņa galmā kalpoja gan cilvēki, gan zvēri, gan putni, gan zivis. Un viens no galminie-

Idem bija jūras krauklis. Šis putns ļoti lepojās ar savu skaistumu. Garo asti vēdinādams, jūras krauklis cienīgi pastaigājās pa ķēniņa pili. Bet aste viņam bija brīnumskaista, ar šķeltu galu, visa vienos melnos raibumiņos, tieši tāpat kā pārējās spalvas.

Reiz ķēniņš pavēlēja visiem pavalstniekiem ierasties galmā un stāties viņa vaiga priekšā. Un te nu grundulis, dodamies uz troņa zāli, ieraudzīja pie durvīm stāvam jūras kraukli. Grundulim vai sirds pamira: jūras krauklis taču pārtiek no zivīm un labāk par visu citu pasaulē tam garšo grunduļi! Bet, atcerējies, ka troņa pilsētā visiem uz to stingrāko noteikts ieturēt mieru, grundulis nomierinājās. Toties jūras krauklim, redzot tādu kārumu, pat siekalas sāka tecēt. Viņš zināja gan itin labi, ka tiks apvainots valsts nodevībā un sodīts ar nāvi, ja mēģinās grundulim kaut vai pieskarties. Taču biklums un nedrošība, kas bija skaidri samanāmi grunduļa skatienā un kustībās, tā vien vedināja jūras kraukli šo pabaidīt. Jūras krauklis sāka cieši jo cieši skatīties uz grunduli, bet, kad tas izbijies viņā palūkojās, negaidot piemiedza kreiso aci. Grundulis skaļi iebrēcās un, izmeties no valdnieka pils, likās uz māju, cik jaudas. Bet nabaga zivtiņu tūlīt pat notvēra un apvainoja nodevībā.

— Kāpēc tu pārkāpi noteikto kārtību un bez manas ziņas atstāji pili? — ķēniņš bargi noprasīja.

— Ak, valdniek, — grundulis atbildēja, —= mans nāvīgais ienaidnieks jūras krauklis, stāvēdams pie ieejas troņa zālē, paskatījās uz mani tā, it kā grasītos mani apēst.

Tā kā rūpīga izmeklēšana grunduļa teikto apstiprināja, viņš tika apžēlots. Toties jūras krauklim tādēļ, ka tas pārbiedējis nabaga zivtiņu, tika pavēlēts vēl tai pašā vakarā sarīkot dzīres grundulim par godu.

Jūras krauklis sarīkoja dzīres un tik devīgi cienāja grunduli ar daždažādiem vīniem, ka šis nogāzās no kājām un aizmiga. Tad ļaunprātīgais krauklis norāva grundulim asti un paslēpa kokā. Viņš cerēja ar to pamieloties, kad asti neviens vairs nemeklēs.

Bet grundulis, no rīta pamodies, zudumu atklāja un sāka rūgti raudāt. Jūras krauklis gan centās iegalvot viņam, ka asti aiznesuši zagļi, no kuriem pilsēta čumot un mudžot, Taču grundulis, labi pazīdams kraukļa ne-

krietnos paradumus, nemaz nelikās to dzirdam un griezās pie tiesas.

Uzklausījusi lieciniekus, tiesa nosprieda: tā kā saimnieks ir atbildīgs par viesa dzīvību un mantību, tad jūras krauklim jāatlīdzina grunduļa zaudējumi, nozagtās astes vietā atdodot savējo. Un jūras kraukļa aste turpat uz vietas tika nogriezta un piestiprināta grundulim pie atlikušā astes strupuļa.

Lūk, kāpēc grundulim astes galiņš ir šķelts un klāts melniem raibumiņiem, kādu nekur citur uz ķermeņa nav.

Bet jūras krauklis neuzdrošinājās paņemt kokā noslēpto grunduļa asti un pielikt savējās vietā. Tad taču visi tūlīt uzzinātu, ka viņš ir zaglis. Lūk, kāpēc jūras krauklim līdz pat šai dienai nav astes.

birmiešu, 54, 32

149. GUDRA NEGUSA SPRIEDUMS

Reiz kāda cilvēka vīna dārzā bija ieklīdušas svešas aitas un apgrauzušas vīnogulājus. Vīna dārza īpašnieks sameklēja aitu saimnieku un veda pie tiesneša. Kad viņi nonāca pie tiesneša, dārza īpašnieks teica:

— Lai tas kungs palīdz jums izspriest mums tiesu! Šī cilvēka aitas ir ienākušas manā vīna dārzā un apgrauzušas visus vīnogulājus. Es viņam saku: «Samaksā par manām vīnogām, ko tavas aitas apēda,» — bet šis atbild: «Es viņām neesmu licis ēst tavas vīnogas un tev neko nemaksāšu.» Tāpēc atvedu viņu pie jums.

Tiesnesis, to noklausījies, vaicā aitu saimniekam:

1— Nu, ko tu par to sacīsi?

Un aitu saimnieks sacīja:

— Lai tas kungs palīdz jums izspriest mums tiesu! Mans kungs, es neesmu atļāvis savām aitām ēst viņa vīnogas. Bija tā: aitas no manis aizgāja, ieklīda viņa vīna dārzā un noēda vīnogas.

— Ja tu savas aitas būtu uzmanījis, tad tā nebūtu iznācis, ^ tiesnesis iebilda, — bet, ja nu tu esi pieļāvis, ka tās noēd viņa vīnogas, tad proties godu un samaksā viņam. Lai vecākie izrēķina, cik maksā vīnogas! [79]

2G5

Vecākie saskaitīja un pateica tiesnesim, ka apēstās vīnogas maksā tikpat, cik aitas ar visiem jēriem.

Tad tiesnesis sacīja aitu saimniekam:

— Tev savas aitas ar visiem jēriem jāatdod vīna dārza saimniekam!

— Tas nav taisnīgi! — šis protestēja. — Lai mūsu strīdu izšķir valdnieks!

Un viņi devās pie negusa.

Kad viņi stājās negusa vaiga priekšā, aitu saimnieks sacīja:

— Lai tas kungs palīdz jums izspriest mums tiesu! Ak, negus! Manas aitas aizgāja no manis, ieklīda šī cilvēka vīna dārzā un noēda visas vīnogas. Tiesnesis un vecākie sacīja, ka par to man jāatdod viņam aitas ar visiem jēriem. Tad es nolēmu atnākt pie jums, valdniek, lai jūs izspriestu mums tiesu.

— Vai tā bija? — neguss vaicāja vīna dārza īpašniekam.

— Jā, valdniek, — šis atbildēja. — Vecākie aprēķināja manu vīnogu vērtību un sacīja, lai viņš man par tām atdod savas aitas ar visiem jēriem.

Neguss apdomājās un prasa vīna dārza īpašniekam:

— Vai šā cilvēka aitas noēda augļus vai zarus ar lapām?

— Man bija nogatavojušās vīnogas, un aitas tās noēda, bet zarus ar lapām atstāja. Taču kāds labums tagad no zariem un lapām, ja tajos nav vīnogu!

Tad neguss nosprieda:

— Ja viņa aitas būtu noēdušas zarus ar lapām un augļiem, tev par to pienāktos aitas ar visu vilnu un jēriem. Bet tās ir noēdušas tikai augļus. Tāpēc tu paņem tikai viņa jērus, bet aitas ar visu vilnu lai paliek saimniekam.

Ne velti paruna saka: «Gudrā sirds ir līdzīga svariem.»

amhaiu, 39, 95 [80]

TAISNĪGAIS VALDNIEKS

Reiz dzīvoja divi cilvēki — bagātais un nabags. Nabagam bija viena vienīga aita, bet bagātajam to bija daudz. Reiz bagātais aizgāja pie nabaga un vaicāja tam; — Kā tev klājas, kas jauns?

— Nav nekādu jaunumu, viss pa vecam, — šis atbildēja.

— Bet vai tu esi dzirdējis mūsu zemes valdnieka vēstījumu? — bagātnieks tincināja.

— Kas par vēstījumu?

— Tu esi vajadzīgs valdniekam, — bagātnieks sacīja.

— Kālab viņam manis vajag?

— Viņš grib, lai tu atdod viņam savu aitu.

— Bet valdnieks ir daudz bagātāks par mani, — nabags iebilda, — kam viņam mana vienīgā aita?

— Lai nu būtu kā būdams, valdnieks lika, lai aizvedu tavu aitu viņam, — bagātnieks atteica.

Nabags bija paklausīgs cilvēks, viņš atdeva bagātajam aitu. Bagātais aizveda to uz savu māju, nokāva un kopā ar mājiniekiem saēdās gaļas, cik lien.

Otrā dienā nabags satika valdnieku. Viņš sveicināja to un sūdzējās:

— Ak, zemes valdniek, tu esi bagāts un varens, tev ir daudz mantas. Bet es esmu nabadzīgs cilvēks. Kālab tu paņēmi manu vienīgo aitu?

— Kad gan es būtu ņēmis tavu aitu? — valdnieks brīnījās.

— Vakar tu atsūtīji pie manis bagātnieku, — nabags sacīja.

— Un ko viņš tev teica? — vaicāja valdnieks.

— Viņš paņēma manu aitu, sacīdams, ka tā viņam esot jāaizved valdniekam.

Valdnieks lika atvest bagātnieku un tam noprasīja:

— Vai tu vakar paņēmi šī nabaga cilvēka aitu?

— Jā, — bagātais atbildēja.

— Kāpēc tu tā darīji? Vai tad tev savu nav?

— Ir gan, bet es gribēju dabūt vēl šo arī. Manējās man ir par daudz mīļas, es negribēju tās nokaut.

Tad valdnieks sacīja:

— Agrāk šim nabaga cilvēkam bija viena vienīga aita, bet turpmāk, man šķiet, viņam to būs vairāk.

— Kā tad tā? — bagātais brīnījās.

— Tu tūlīt pat atdosi viņam visas savas aitas.

— Nedošu, — bagātnieks pretī. — Es paņēmu no viņa tikai vienu aitu, par ko tad man jāatdod viņam visas?

— Mans vārds ir likums, — noteica valdnieks. — Tu atņēmi viņam visu mantu un atlīdzināsi par to ar visu savu mantu.

Un valdnieks aizsūtīja savus ļaudis pie bagātnieka, lai tie atņemtu viņam aitas un atdotu nabagam.

— Valdniek, valdniek, — bagātais kurnēja, — tu esi kļuvis slikts tiesnesis!

— Tagad tu būsi nabags, — valdnieks viņam sacīja, ■— bet nabagais — bagāts.

Un nabags dabūja visas bagātnieka aitas, bet bagātais, asaras birdinādams, atgriezās mājās.

irakvu, 106, 69

151. NEPARASTA TIESA

Reiz skopulis pazaudēja maku. Tajā bija simts zelta gabalu. Maku atrada godīgs cilvēks un atdeva to ierēdnim. Skopulis atnāk uz iestādi paziņot par zudlbām, bet ierēdnis rāda viņam maku un prasa:

— Vai tas nav tavs?

Skopulis nopriecājās, sāka smaidīt.

— Mans gan! — šis saka un jau stiepj roku pēc maka, bet ierēdnis viņu apturēja.

— Nē, pagaidi. Kur tas redzēts, ka atrasto mantu atdod par velti? Tev jāatlīdzina tam, kas atradis tavu naudu.

Taču skopulis negribēja nevienam savu naudu dot. Ieskatījies makā, viņš saka:

— Te ir tikai simts zelta gabalu, bet es pazaudēju simt divdesmit. Citādi nebūs — tas cilvēks divdesmit zelta gabalus jau ir paņēmis.

— Ko tu te mels! — sašuta tas, kurš maku bija atradis. — Makā bija taisni simts kobanu*.

— Nē, simt divdesmit! — skopulis nerimās.

Tā viņi strīdējās, strīdējās, un ķīviņam gals nebija paredzams. Bet ko ierēdnis? Tas aizgāja pie valdnieka. Valdnieks abus uzklausīja un pēc tam prasa skopulim:

— Vai tu droši zini, ka tev makā bija simt divdesmit zelta gabalu?

— Jā, kungs, es labi atceros, bija tieši simt divdesmit.

— Nu, tad šis maks nav tavs. Bet, ja nu tas nav tavs, lai naudu patur tas, kurš to atrada. Tu labāk pats pameklē savus simt divdesmit kobanus. Meklē rūpīgāk! Var būt, ka atradīsi arī!1

japāņu, 104_1 173

Reiz dzīvoja kāda sieviete, vārdā Hantiru. Katru dienu viņa ņēma līdz savu mazo meitiņu Tinelabio un gāja uz šambu*. Tur viņa nolika meitiņu zemē, bet pati strādāja prosas laukā ...

Reiz Hantiru nolika meitenīti zemē un aizgāja tālu prom, pie cita vīrieša. Mazā sāka skaļi raudāt, bet māte viņu nedzirdēja. Atnāca liels paviāns, sakampa bērnu un aiznesa sev līdz kalnos.

Hantiru atgriezās tajā vietā, kur bija atstājusi bērnu, bet meitenīti vairs neatrada un sāka vaimanāt: «Kur mana meitiņa? Kur gan viņa palikusi?» Pilnā balsī raudādama, Hantiru visur izmeklējās, taču bērnu neatrada un atgriezās ciematā.

[Tālāk stāstīts par to, kā krauklis ar saviem radiniekiem atrada meitenīti, nolaupīja to paviāniem un atdeva atpakaļ ģimenei.]

Otrā rītā Hantiru sacīja:

— Es iešu uz šambu.

Viņa paņēma bērnu un aizgāja uz šambu. Tur Hantiru strādāja, kamēr pienāca tā stunda, kad viņa parasti gāja pie svešā vīrieša. Tad Hantiru atkal atstāja meitenīti vienu pašu guļam zemē un aizgāja.

Meitenīte sāka skali raudāt. Raudāšanu izdzirdēja Hantiru vīrs Munču. Bet pēc tam viņš izdzirdēja arī dziesmu — dziesmu, ko Hantiru dziedāja citam vīrietim. «Jāpaskatās, kur mana sieva,» viņš domāja un klusu devās turp, kur skanēja viņas balss. Gāja, gāja, kamēr ieraudzīja savu sievu. «Ko nu lai iesāk?» vīrs prātoja. «Man ir jānogalina šis vīrietis.» Viņš paņēma bultu un izšāva uz laulības pārkāpēju. Bulta ieurbās tam tieši sānos. Hantiru gribēja aizbēgt, bet Munču šo satvēra un iekaustīja kā nākas. Bet viņa sāncensis jau gulēja zemē beigts.

Tad Munču sacīja sievai:

— Reiz jau mūsu bērns pazuda, viņu nolaupīja paviāni. Un tu dari atkal to pašul Kas gan tev prātā? Es taču esmu tavs vīrs, kāpēc tu meklē vēl citu?

Viņš noņēma savam lokam stiegru, sasēja ar to sievu, piesēja bērnu mātei pie muguras, un visi kopā devās mājup.

Otrā dienā Munču sapulcināja visus ļaudis. Atnāca ar!

vecākie.

— Kālab tu esi mūs ataicinājis? — viņi vaicāja.

~ Pacietieties vēl brītiņu, — Munču atbildēja.

Un nu bija sapulcējušies visi, ari Hantiru radinieki.

— Vai visi ir te? — Munču vaicāja.

— Jā, visi, — viņam atbildēja.

— Tad uzklausiet, ko gribu jums sacīt, — Munču aicināja. — Atcerieties, reiz mana sieva pazaudēja bērnu pori? Jūs, mātes, un tu, mana vecmāmiņa, klausieties visi! Mana sieva toreiz pazaudēja bērnu tāpēc, ka viņai šambā bija cits vīrietis. Viņa katru reizi gāja pie tā. Kāpēc tu to darīji ar citu vīrieti? Tagad es ņemu savu bērnu pie sevis, bet jūs, Hantiru vecāki, ņemiet pie sevis savējo. Vecākie, vai jūs dzirdat?

— Jā, mēs dzirdam, — tie apliecināja.

— Vecākie, vai jūs esat jel kādreiz kaut ko tādu pieredzējuši? — Munču turpināja. — Ja krauklis man toreiz nebūtu palīdzējis, es nemūžam nebūtu atradis savu bērnu.

—i Tas ir pavisam nelāgi, — vecākie sacīja.

— Vai jūs esat jel kādreiz kaut ko tādu redzējuši vai dzirdējuši? — Munču turpināja. — Vīrieti, kuru atradu kopā ar šā bērna māti, es uz vietas nogalināju.

Tādas bija tavas tiesības, — sacīja vecākie.

— Es domāju, ka šī sieviete ir nākusi par sievu tikai pie manis, bet viņa ir tapusi par sievu visai pasaulei.

Te viens no vecākajiem piecēlās un teica:

— Un tomēr, Munču, tu esi darījis slikti, nogalinādams cilvēku!

Munču atbildēja!

— Es dzirdu tavus vārdus un darīšu tā, kā jūs teiksiet. Es uzklausīšu jūsu lēmumu.

Tad vecākais sacīja:

— Es domāju, ka tavai sievai jāatgriežas pie tevis.

— Bet es negribu, lai viņa atkal ienāk manā namā, — Munču iebilda.

Un citi vecākie sacīja Hantiru tēvam:

— Viņai iāsaņem sods.

Sākās ilga un gara lielā apspriede. Tā vilkās no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Pēdīgi vecākie noteica:*

— Šodien mēs to nevaram izspriest. Papriekš visiem jāizguļas.

Ahāl Lūk, kādu sodu piesprieda Hantiru nākamajā dienā: nolēma viņu ieslēgt kādā mājā kopā ar daudziem jaunekļiem un vīriešiem. Veselas piecas diennaktis viņai bija jāguļ ar šiem vīriešiem, veselas piecas dienas un naktis! Visas šīs piecas dienas un naktis viņa nedabūja nekādu ēdienu: tai bija jāiztiek ar vīriešiem. Pēc piecām dienām un naktīm Hantiru kļuva pavisam vārga un teica:

— Nu man ir diezgan!

Viņa bija tā pārgurusi, ka nejaudāja paiet. Sestajā dienā vīrieši atstāja Hantiru, un vecās sievas aiznesa laulības pārkāpēju uz viņas radinieku namu.

— Redzi nu, — teica vecās, — redzi, kādu galu tas ņem. Otrreiz vairs tā nedari.

burungu, 108, 44

153. LEOPARDS GRAMATU KASTĒ

Kādreiz dzīvoja cilvēks, kuru sauca meistars Mak Tu. Reiz viņš gāja caur mežu, nesdams pa muguru grāmatu kasti. Pēkšņi uz ceļa izskrēja leopards, kas bēga no medniekiem.

— Palīdzi man! — leopards viņam uzsauca. — Paslēp mani, citādi esmu pagalam!

Mak Tu bija labs un žēlsirdīgs cilvēks. Viņš nolika savu kasti zemē, atvēra un noslēpa tajā leopardu.

Tikko viņš bija paguvis to izdarīt, kad parādījās mednieki.

— Vai neredzēji leopardu? — tie meistaram vaicāja.

— Nē, — Mak Tu atbildēja, un mednieki aizdrāzās tālāk mežā, lai sadzītu zvēram pēdas.

Leopards, sēdēdams kastē, visu to dzirdēja. Kad mednieki bija prom, viņš sāka lūgties, lai Mak Tu laižot viņu ātrāk no kastes ārā, šis jau slāpstot nost. Mak Tu atvēra kasti un izlaida zvēru brīvībā. Cik lielas gan bija viņa šausmas, ieraugot, ka leopards grasās mesties viņam virsū! Paķēris nūju, ar ko aizstāvēties, Mak Tu iesaucās:

— Ak tu nepateicīgais, nodevīgais dzīvniek, ko tu gribi darīt?!

Bet viņš tūdaļ gan saprata, ka zvēru kaunināt nav nekādas jēgas, un sacīja:

— Nav vērts ar tevi strīdēties! Labāk iesim abi divi

pa ceļu, un, ja kāds no pretimnācējiem atzīs tavu rīcību par pareizu, tad varēsi mani aprīt.

Leopards bija ar mieru, un viņi abi sāka iet pa ceļu, nesacīdami viens otram ne vārda. Tā viņi gāja, kamēr satika bifeli.

— Saki, — leopards tam vaicāja, — kā tu domā, vai man ir tiesības apēst šo cilvēku?

— Ko tu vēl prasi? — vecais bifelis atteica. — Kamēr biju jauns, mans kungs lika man caurām dienām strādāt uz lauka. Pateicoties man, viņš iedzīvojās bagātībā. Bet, kad biju kļuvis vecs un nespēcīgs un saimniekam no manis vairs nebija nekāda labuma, viņš izmanījās pārdot mani lopkautuvei. Cilvēki ir nepateicīgi, tāpēc tu, leopard, vari mierīgi ēst nost šo cilvēku. Kālab šos nepateicīgos žēlot?

Bet Mak Tu sacīja, ka ar vienu spriedumu vien nepietiek.

— Vaicāsim trīs reizes, — viņš teica. — Pirmā atbilde no trim bija tavā labā.

Viņi gāja tālāk un ieraudzīja aprikozu koku.

— Saki, — leopards tam vaicāja, — vai es drīkstu apēst šo cilvēku?

— Kad biju jauns, — koks atbildēja, — es ziedēju un nesu augļus, un, pateicoties man, mans kungs kļuva bagāts. Nu esmu vecs un augļu man vairs nav, tāpēc viņš grib mani nocirst un sadedzināt. Cilvēki ir nepateicīgi un netaisni. Kālab viņus žēlot? Vari mierīgi apēst cilvēku.

Trešais pretimnācējs bija vecs vīrs, Mak Tu izstāstīja tam visu, kas ar viņu bija atgadījies, izstāstīja arī, ko nosprieduši bifelis un aprikozu koks. Vecais vīrs uzrunāja leopardu:

— Man jāpārliecinās, vai tā ir taisnība, ko šis cilvēks stāsta. Lāga negribas ticēt, ka tu varētu ielīst viņa kastē. Lai es tam noticētu, man jāredz savām acīm. Parādi, kā tas bija, ielien atkal tur iekšā.

Leopards tā arī izdarīja. Vecais vīrs pārliecinājās, ka Mak Tu runājis taisnību. Bet, kad viņš kasti atkal atvēra, leopards par jaunu gribēja mesties savam glābējam virsū. Vecais lielās dusmās izrāva zobenu un nodūra zvēru.

— Nepateicīgais! — viņš iesaucās. — Tev darīja labu, bet tu gribēji to atmaksāt ar ļaunu!

Tā nobeidzās nepateicīgais leopards, bet Mak Tu sveiks un vesels aiznesa savu kasti uz mājām.1

vjetnamiešu, 111, 97

154. [ĻAUNPRĀTĪGAIS KROKODILS]

Upe ar krokodilu saderēja, kurš no viņiem stiprāks.

— Es izdzeršu tevi sausu, — krokodils teica Nīlai.

— Bet es tevi pacelšu un aiznesīšu tuksnesi, — sacīja upe.

Un viņa satvēra krokodilu, aiznesa to tālu tuksnesi un tur atstāja, bet pati atgriezās savā gultnē.

Krokodils, gulēdams tuksnesī, ieraudzīja arābu ar kamieli.

— Esi nu tik labs, — krokodils viņam uzsauca, — paņem mani un aiznes uz upes krastu! Es tev par to iedošu zeltu.

Arābs paņēma krokodilu un aiznesa uz krastmalu.

—r Ienes mani upē, — teica krokodils, — kamēr ūdens sniegsies tev līdz ceļiem.

Arābs tā izdarīja. Bet krokodils sacīja:

—1 Panes mani dziļāk, kamēr ūdens sniegsies tev līdz nabai.

Arābs izdarīja arī to.

—* Bet tagad vēl dziļāk, = mudināja krokodils, «э kamēr ūdens sniegsies tev līdz kaklam.

Arābs ienesa viņu tik dziļi, cik vien varēja, bet krokodils vēl joprojām nelaida šo vaļā.

Tobrīd garām gāja lapsa kūmiņš.

— Tēvocīt, — arābs tam uzsauca, — krokodils mani nelaiž vaļā! Esi tik labs un izšķir mūs!

Kūmiņš atteica:

— Es nesadzirdu, ko tu saki. Iznāciet te krastā!

Arābs ar krokodilu iznāca krastā. Lapsa kūmiņš tiem

sacīja:

— Krokodil un arāba dēls, es jūs sasiešu.

Viņš sasēja arābu ar sīpollokiem, bet krokodilu ar astru virvēm un teica:’

— Kurš no jums nevarēs savus valgus saraut, to mēs sacirtīsim gabalos un apēdīsim.

Arābs pārrāva savas saites ātrāk nekā krokodils. Nu arābs un lapsa kūmiņš nobeidza krokodilu, sacirta gabalos un apēda.

nūbiešu, 114, 166

155. TIRGOTĀJS UN ZĒNS

Tirgotājs nolīga zēnu, lai tas brauktu viņam līdz pēc precēm. Bet pēc atgriešanās apsolīja iedot naudu^1. Ceļojums ilga divus gadus, un zēnam neklājās viegli. Bet, kad pienāca laiks norēķināties, tirgotājs iedeva zēnam tikai nazi, kas nebija ne graša vērts. Zēns raudādams gāja pie tiesneša sūdzēt.

Tiesnesis atsauca tirgotāju un sacīja tam:

— Sis zēns stāsta, ka tu neesot samaksājis viņam apsolīto algu.

— Es viņam visu esmu samaksājis, — tirgotājs atteica.

— Tu melo! — zēns sauca. — Tu man neesi iedevis neko vairāk kā vien šo mazo nazīti.

— Vai tas tiesa? — tiesnesis prasīja.

— Tiesa gan, — tirgotājs atbildēja. — Es taču biju apsolījis, ka tad, kad būsim atgriezušies no brauciena, iedošu viņam to, ar ko ēd gaļu. Tagad esmu savu solījumu izpildījis.

— Nu es visu saprotu, — sacīja tiesnesis.

Viņš lika kalpam atnest gaļu un uzlikt uz tās nazi, kuru tirgotājs bija iedevis zēnam.

— Nazi, ēd gaļu! — tiesnesis uzsauca.

Bet nazis i nepakustējās.

— Vai visi redz, ka nazis neēd gaļu? — tiesnesis noprasīja. — Gaļu ēd ar zobiem, tāpēc izraujiet tirgotājam zobus un atdodiet zēnam.

Tirgotāju saķēra un sāka viņam raut zobus.

— Ak, godājamais, pagaidi! Es došu zēnam visu, ko tu pavēlēsi, — tirgotājs sauca.

— Labi, — sacīja tiesnesis, — tev nāksies izpirkt savus zobus. Par katru zobu tu maksāsi vienu mārciņu^2.

Tā iznāca, ka tirgotājs dabūja samaksāt zēnam trīsdesmit divas mārciņas. Turklāt vēl tiesnesis lika viņam atlīdzināt tiesas izdevumus.3

haasut 89, 52

Reiz, kad Molla bija par kaziju, kāds viltīgs bagātnieks atstiepa pie viņa savu kaimiņu, nerunīgu vientiesi, un sacīja!

— Es nosapņoju, ka viņš man ir parādā. Tagad es prasu, lai parādu atdod, bet viņš atsakās.

Mazliet padomājis, Molla teica:

—- Tev taisnība! Ja jau tu tā nosapņoji, tad viņš noteikti ir tev parādā. Bet no tām nolāpītajām likumu grāmatām nevar tikt gudrs. Likums neļauj atprasīt nosapņotu parādu. Tāpēc ej un liecies gulēt. Un, ja nu redzēsi atkal to pašu sapni, tad nemosties vis augšā, bet skrien pie manis, un es atprasīšu tavu naudu.1

azerbaidžāņu, 15, 90

157. KA PELANDUKS IZSĶlRA TIRGOTĀJĀ UN NABAGO STRĪDU

Stāsta, ka reiz kādā pilsētā esot dzīvojis tirgotājs, kas bijis tik bagāts, ka tam katru dienu galds vai lūzis no gardiem ēdieniem. Bet turpat netālu pussagruvušā mājelē mitinājusies nabadzīga ģimene — virs un sieva.

Reiz nabadzīgā kaimiņa sieva satika tirgotāja draugu. Viņi sāka runāties, un sieviete nu ņemas stāstīt:

— Mēs ar vīru esam pasākuši pusdienot tai laikā, kad tirgotāja namā cep saknes eļļā ar garšvielu piedevām. No šī ēdiena nāk tāda smarža, ka, to ieelpojot vien, jau vēders pilns. Vai redzi, cik brangi mēs abi esam kļuvuši?

Draugs sarunu atstāstīja pašam tirgotājam. Tirgotājs, to dzirdēdams, saka:

— Nu es saprotu, kādēļ mēs abi ar sievu esam tik vāji un izkāmējuši, kāpēc mums ēdiens neiet labumā. Mūsu ēdienu smarža taču tiek nabaga kaimiņiem!

Tirgotājs sadusmojās uz nabagajiem un ņēmās šos sunīt kā mācēdams — jums, sak, jāsamaksā man par ēdiena smaržu, un lieta darīta!

Viņš gāja ar sūdzību pie tās zemes radžas. Radža atsauca nabagos un vaicā:

— Vai tirgotājs stāsta taisnību?

— Viss saskan uz mata, — nabagie atbild. — Tikko līdz mums atnāk cepto sakņu smarža no kaimiņu virtuves, tā mēs ari sākam pusdienot.

Ko radžam bija darīt? Viņš gudroja, gudroja, bet tirgotāja un nabago strīdu izšķirt nevar. Tad radža pavēlēja sist gongu un aicināt pavalstniekus:

— Klausieties, augstie kungi, labie ļaudis! Kurš izšķirs tirgotāja un nabago strīdu, to es iecelšu par vezīru.

Radžas vēstnieks apgāja visu zemi, gongu sizdams un sava kunga gribu vēstīdams, taču neviens uz viņa aicinājumu neatsaucās. Pēdīgi vēstniekam ceļā pagadījās pelanduks* un vaicā:

— Saki, vēstniek, vai ar mūsu radžu notikusi kāda nelaime? Varbūt viņam uzbrukuši ienaidnieki, nogalinājuši viņa karavadoni un piedevām vēl ielauzuši cietokšņa sienu?

— Nē, — vēstnieks atbild. — Lai slava AUaham, nekas tāds nav atgadījies. Bet nupat pie mūsu radžas atnācis tirgotājs ar sūdzību par diviem nabagajiem. Radža pavēlēja man sist gongu un meklēt kādu gudro, kas spētu izšķirt tirgotāja un nabago strīdu. Tas, kurš izspriedīs viņiem tiesu, kjūs par galveno vezīru!

— Vēstniek, tētīt, ziņo par mani radžam, — pelanduks saka. — Es varu šo lietu izspriest.

— Nu, ja tā, iesim pie radžas.

Viņi ieradās pieņemšanas zālē, un radža prasaī

— Kā ir, vēstniek, vai atradi gudro, kas var izšķirt manu pavalstnieku strīdu?

Vēstnieks atbild:

— Piedodiet man, mans kungs, tūkstoškārtīgi izlūdzos jums piedošanu. Esmu izpildījis valdnieka pavēli. Lūk, gudrs tiesnesis, ko dēvē par Meža Miernesi.

— Saki, Meža Miernesi, vai mans kalps runā taisnību? — radža vaicāja.

— Ak, radža, lai vairojas tava slava, tava vēstnieka valodā nav neviena nepatiesa vārda.

— Pielūko tu man, Meža Miernesi, ja neizspriedīsi maniem padotajiem pēc tiesas un taisnības — likšu tevi sodīt ar nāvi.

— Lai notiek tava griba, — pelanduks atbild. — Bet, ja tu liksi mani sodīt ar nāvi, tev būs par vienu pavalstnieku mazāk. Liela labuma tur nebūs.

— Lai nu, lai, sāc ātrāk savu tiesu, — radža pavēlēja.

Pelanduks nosēdās tronī, kalpi ieveda tirgotāju un tā

nabadzīgos kaimiņus un nosēdināja troņa piekājē,

Pelanduks jautā:

— Tirgotāja tētīt, kādu maksu tu noteiksi par barības smaržu, ar kuru šie nabagie mielojās?

Tirgotājs padomāja, pakasīja pakausi un atbild:

— Domāju, kādu tūkstoti sudraba monētu, ne mazāk.

Tad pelanduks vaicā nabagajam:

— Vai tiesa, ka tu pusdienoji tad, kad no tirgotāja virtuves nāca cepta ēdiena smarža?

— Patiešām tiesa, — nabagais atbild. — Es daždien ēdu pusdienas un tā vien ošņāju gaisu. Tik garda smarža!

— Bet vai tu esi iegājis tirgotāja mājā, kad tur cepās saknes?

— Ieiet gan nav iznācis.

Pelanduks prasa tirgotājam!

— Ko tu par to teiksi, tētīt, vai tas nabags nemelo?

— Nē, — tirgotājs atbild. — Viņš saka taisnību — ne viņš ir nācis manā mājā, nedz ieklīdis manā kvartālā.

Nu pelanduks devās pie radžas, palūdza viņam tūkstoš sudraba monētu un pavēlēja pārdalīt pieņemšanas zāli ar izrakstītu aizkaru, lai vienā pusē sēdētu tirgotājs, bet otrā — nabagais. Pēc tam iedeva monētas nabagajam, sacīdams:

— Saskaiti tās, tikai labi skaļi, bet tu, tirgotāja tētīt, klausies viņa skaitīšanā labi vērīgi.

Monētas šķind, nabagais skaita; «Viena, divas, trīs, četras, piecas...» Kad šis aizskaitījis līdz tūkstotim, pelanduks saka tirgotājam:

— Nu, tētīt, vai visu dabūji?

— Iedod monētas un tad prasi!

— Paskaties tik, — pelanduks apskaitās, — dod viņam vēl monētas arī. Nabags taču bija paēdis no smaržas vien, ēdienu viņš neprasīja. Un par ēdiena smaržu viņš tev ir atlīdzinājis ar monētu šķindu.

malajiešu, 28, 32 [81]

HODŽA PIESPRIEž PRASĪTĀJAM «NEKO*

Reiz pie hakima^1 atnāca divi cilvēki. Prasītājs sāka stāstīt:

— Efendi! Šis cilvēks gāja ar malkas nastu mugurā. Viņam aizķērās kāja, un viņš nokrita. Malkas nasta nogāzās, un šis cilvēks lūdza, lai uzceļu viņam to atkal mugurā. Es prasīju, ko viņš man par to dos. «Neko,» viņš sacīja. «Lai notiek,» es biju ar mieru. Uzcēlu viņam malkas nastu mugurā un prasīju, lai dod solīto «neko», bet viņš nedeva. Tagad es pieprasu šo «neko». Apmierini manu taisnīgo prasību.

Hakims aizsūtīja viņus pie hodžas, kura māka izšķirt šādus strīdus bija labi zināma. Hodža, kā jau pienākas, uzmanīgi visu noklausījās un sacīja:

— Bez šaubām, tev taisnība: viņam bez vārda runas jāpilda solītais un jāsamaksā savs parāds. — Un, norā' dīdāms uz paklājiņu, uz kura bija apsēdies, hodža turpināja: — Panāc šurp, draudziņ! Pacel šo paklāju, uz kura es sēžu. Kas tur ir apakšā?

— Nekas, — prasītājs atbildēja.

— Tad ņem to un ej. Nu, nu, netūļājies, ņem, kas tev pienākas, un ej savu ceļu!

turku, 17, 133

159. AUGĻOTĀJS UN NABAGS

Kādreiz dzīvoja nabadzīgs, bet ļoti viltīgs cilvēks. Reiz viņš aizgāja pie augļotāja un lūdza aizdot rubli, apsolīdams rīt atdot divus. Vēl tās pašas dienas pievakarē viņš atdeva augļotājam divus rubļus.

Pēc kāda laika nabagais lūdza augļotājam desmit rubļus, apsolīdams pēc divām nedēļām atdot piecpadsmit. Vēl nebija pagājusi nedēļa, kad viņš jau atnesa ir parādu, ir procentus.

Nākamreiz nabagais aizņēmās jau simt rubļus, lai pēc mēneša atdotu simt divdesmit. Pēc divdesmit dienām augļotājs dabūja no viņa simt divdesmit rubļus. Tos atdodams, nabagais sacīja:

— Tava nauda izrādījās laimīga, tā atnesa man lielu peļņu.

Augļotājs bija ļoti apmierināts un pat apsolīja:

— Lai kad tu nāktu, mana nauda vienmēr būs tavā rīcībā.

Nepagāja necik ilgs laiks, un nabagais atkal atnāca pie augļotāja; šoreiz viņš lūdza simt tumanus*, apsolīdams pēc gada atdot simt četrdesmit, un uzrakstīja pat

saistību rakstu: ja viņš nokavēs parāda atdošanu kaut vai vienu dienu, augļotājs par sodu izgriezīs no viņa miesas mārciņu gaļas.

Pagāja gads, tad otrs, bet no nabagā ne vēsts. Pēdīgi augļotājs to atrada, taču viņš nepaguva izteikt ne vārda, kad nabagais jau sāka viņam pārmest:

— Kāpēc tu iedevi man tādu naudu, kas nes nelaimi? Tās dēļ esmu pagalam izputējis! Man nav ar ko nomaksāt parādus!

Augļotājs uzstāja, lai nabagais nāk viņam līdz pie tiesneša [...]

[Tur viņš] uzrādīja nabagā parādzīmi un pieprasīja savu mārciņu gaļas. Tiesnesis iedeva augļotājam asu nazi, sacīdams:

— Izgriez tieši mārciņu, ne vairāk un ne mazāk, citādi starpība tiks izgriezta no tevis paša!

— Vai tad es esmu Allahs, ka varu izgriezt tieši mārciņu? Ar tādu lēmumu neesmu mierā.

Tad tiesnesis piesprieda viņam samaksāt desmit tumanus par labu nabagajam [... ]l

avāiu: 12, 23 [82]

KA SUANS KĻUVA BAGĀTS

Dzīvoja divi draugi, Suans un Pedro. Pedro nelaiķa vecāki bija atstājuši bagātu mantojumu, toties Suans bija nabagāks par nabagu.

Kādu rītu Suans aizgāja pie sava drauga un lūdza:

— Saki, Pedro, vai tev neatradīsies lieks baļķis pāļiem?

— Atradīsies gan, — Pedro atteica. — Bet kam tev pālis?

— Es būvēju māju, un man pietrūkst viena pāļa.

— Ja tā, tad ņem vien, — teica Pedro. — Maksas man nevajag, es tev atdodu to par velti.

Suans, neko ļaunu nedomādams, paņēma baļķi un gāja pabeigt savu māju. Māja izdevās varena — pat augstāka nekā Pedro. Pedro ieraudzīja to, un viņu pārņēma niknums. Viņš aizgāja pie Suana un prasīja savu baļķi atpakaļ.

— Kā tad lai es tev to atdodu? — vaicāja Suans. — Ja izņemšu pāli, māja sabruks. Vai gribi, es tev samaksāšu par baļķi vai ciemā dabūšu citu un atdošu vietā?

*— Nē, — Pedro atteica, — man vajadzīgs tikai manējais.

Suans ar viņu gan strīdējās, gan mēģināja pierunāt, bet beigu beigās saskaitās un noteica:

— Es tev baļķi neatdošu, un diezgan!

— Pielūko, Suan, es sūdzēšos par tevi valdniekam!

— Lūdzu! Vari sūdzēties!

— Tad nākampirmdien iesim pie valdnieka!

Pedro sacīja:

— Kad vien tev tīk. Esmu gatavs.

Pienāca pirmdiena, un abi posās ceļam uz pili. Pedro, kam dārgāka par visu pasaulē bija nauda, paņēma ceļā līdz krietni daudz sudraba monētu. Bet Suanam nauda9 nebija; viņš paņēma ceļam vārītus rīsus un zivi.

Viņi gāja, gāja un ap pusdienu apstājās atpūsties. Suans, paņēmis savu aizsaini ar ēdienu, sāka ieturēties. Pedro arī bija traki izsalcis, bet ko viņš varēja nopirkt ceļa vidū? Suans augstsirdīgi uzaicināja Pedro piedalīties maltītē, un viņi abi krietni paēda. Bet pēc tam devās tālāk [... ]

Nonāca pilī. Valdnieks prasa:

— Kādā vajadzībā esat atnākuši?

— Esmu atnācis pie tevis apsūdzēt Suanu, — Pedro atbild. — Viņš paņēma manu baļķi un negrib atdot.

— Vai tā bija? — valdnieks prasīja Suanam.

Suans pamāja ar galvu un piemetināja:

— Bet, kad mēs nācām šurp, Suans apēda daļu no maniem rīsiem un zivs.

— Tad mans spriedums ir tāds, — saka valdnieks. — Lai Suans atdod Pedro tā baļķi, bet Pedro lai dod Suanam atpakaļ viņa rīsus un zivi[.. i ]

Noklausījušies spriedumu, abi aizgāja.

Pārgājis mājās, Suans paņēma Pedro baļķi un asu bārdas nazi un devās pie sava drauga.

— Te būs tavs baļķis, — viņš sacīja. — Bet tagad liecies gar zemi, es gribu paņemt savus rīsus un zivi.

Pedro pārbijies sāka murmulēt:

Labi jau, labi, vari baļķi man neatdot.

— Nekā nebija, — Suans atteica, — valdnieka lēmumi jāpilda.

— Neesi nu tik cietsirdīgs! — Pedro lūdzās. — Ja tu atteiksies no savas prasības, došu tev pusi savas mantas.

— Nē, r— Suans nebija ar mieru. — Man vajadzīgi tikai mani rīsi un mana zivs.

Viņš saņēma Pedro aiz pleca un pielika bārdas nazi tam pie vēdera.

— Nenokauj mani! — Pedro sauca, pārbijies līdz nāvei. — Es atdošu tev visu savu mantu!

Tā Suans kļuva par visbagātāko cilvēku ciemā.

tagalu, 121, 35

161. KA VARDE IZGLĀBA LOGORO

Reiz Logoro ar tēvu, paņēmuši lokus un bultas, pasauca savu suni un devās biezoknī medīt.

Sākumā viņiem nekas neķērās, un mednieki Jau gribēja atgriezties ciematā, bet te Logoro krūmājā uzgāja strautu un pie tā ieraudzīja ūdensžurkas. Bet kurš gan nezina, ka ūdensžurka ir gards kumoss!

Ūdensžurkas, nekā nenojauzdamas, draiskojās uz sēkļa. Logoro notēmēja, izšāva un vienai trāpīja. Suns iznesa to krastā. Logoro ar tēvu noslēpās krūmos un sāka gaidīt. Līdz vakaram tiem laimējās nošaut vēl trīs ūdensžurkas. Suns uzticīgi pienesa medījumus.

Bet, lūk, saule jau rietēja, un mednieki sajuta izsalkumu. Viņi sadomāja iekurt krastmalā ugunskuru un izcept ūdensžurkas. Logoro devās lasīt žagarus ugunskuram, bet viņa tēvs sāka dīrāt žurkas.

Mežā bija jau tumšs, un Logoro tikai ar grūtībām varēja sameklēt nokaltušos zarus. Pēkšņi viņš pamanīja priekšā divas zaļas dzirksteles. Logoro nopriecājās.

— Kāds nav nodzēsis ugunskuru! — viņš iesaucās. — Tavu laimi: nevajadzēs pašiem kurt uguni!1

Un Logoro skrēja turp, kur dega zaļās dzirksteles, lai uzpūstu tās, kamēr dzirkstis vēl nav apdzisušas.

Bet, tikko viņš pastiepa roku pret dzirkstelēm, tā atskanēja tik briesmīgs rēciens, ka Logoro izbīlī nogāzās gar zemi. Viņa priekšā, purinādams krēpes, stāvēja vecais lauva! Tās bija viņa acis, kas tumsā gailēja kā zaļas dzirksteles.

— Ak tu kraupjainais, kailais pērtiķi! — lauva ierēcās. — Kā tu iedrošinājies traucēt manu vakara atpūtu!

Lauvas zobi bija gari un purns vienās asinīs. Logoro bailēs sāka drebēt. Viņš redzēja, ka tam no lauvas neizbēgt. Ko nu lai iesāk? Un viņš sacīja:

— Ak, varenais virsaiti, piedod man. Mēs ar tēvu tepat netālu medījām un nošāvām četras ūdensžurkas. Tēvs sūtīja mani apvaicāties: vai tu negribētu daļu no mūsu medījuma?

— Var jau arī, — lauva norūca. — Bet tev vajadzēs mani nest, jo man slinkums kustēties.

Un tā nu Logoro dabūja stiept lauvu un vēl žagarus ugunskuram. Viņš nesa savu nastu un prātoja: «Ko tik nu tēvs sacīs, ieraudzījis mani ar lauvu?»

Kad viņi nonāca līdz tai vietai, kur Logoro tēvs kūra ugunskuru, tēvs uzsauca:

— Kas tev tur uz muguras?

Pakurlais lauva saausījās un prasa:

— Ko tavs tēvs saka?

Logoro, krietni apdomājies, norija siekalas un atbildēja:

— Tēvs saka: «Nes uzmanīgāk labo lauvu.»

Viņi piegāja tuvāk. Tēvs tumsā nekādi nevar samanīt, kas sēž dēlam mugurā. Viņš vaicā atkal:

— Ko tu tur esi atnesis?

— Bet ko viņš tagad saka? — pakurlais lauva prasa.

Logoro, krietni apdomājies, norija siekalas un atbildēja:

— Viņš saka: «Liec labo lauvu zemē vieglītēm.»

Un tikai tad Logoro tēvs ieraudzīja, ka dēls atstiepis uz muguras milzīgu lauvu. No bailēm tēvs kļuva pelēks kā zeme, bet lauva to nemanīja. Tas paskatījās uz ūdens-žurkām, tad uz suni, tad uz Logoro, tad uz Logoro tēvu.

— Jauki, jauki, — lauva norūca. — Man kaut kas iešāvās prātā.

— Kas tad tev iešāvās prātā, varenais virsaiti? — Logoro jautāja, sākdams drebēt.

— Tad nu tā, — lauva irgādamies sacīja. — Vispirms lai suns apēd visas ūdensžurkas.

— Un tad? — Logoro bažīgi vaicāja.

— Tad tu apēdīsi suni, — lauva turpināja.

— Un pēc tam? — ar vēl lielākām bažām vaicāja Logoro tēvs.

— Pēc tam tu apēdīsi Logoro! — lauva uzbrēca.

— Nēl — iesaucās Logoro tēvs, pielēkdams kājās.

— Jā! — norēcās lauva un sapurināja krēpes.

— Un kas tad būsr ja es apēdīšu savu dēlu? — Logoro tēvs, bailēs drebēdams, jautāja.

— Ah-ah-ha! — lauva iesmējās. — Tad es apēdīšu tevi!

— Es neēdīšu savu dēlu! — Logoro tēvs sacīja.

— Ēdīsi gan! — lauva norēcās.

— Es neēdīšu savu uzticīgo suni! — teica Logoro.

1— Ēdīsi gan! — lauva norēcās vēl skaļāk.

— Es neēdīšu savu saimnieku medījumu! — sacīja suns.

— Ēdīsi gan! — lauva norēcās tik skaļi, ka uzmodināja milzu vardi, kas gulēja zem krūma turpat blakus.

Milzu varde ieklausījās strīdā, un tas viņai ļoti nepatika. Varde piepūtās, sasprindzināja visus spēkus un kā iekurkstējās:

— Ei, kas tur par traci?

Un viņas balss noskanēja tik skaļi un baismīgi, ka visi gandrīz vai nogāzās gar zemi, un pats lauva arī. Visi nu sāka blenzt tumsā, bet nekā saskatīt nevar. Taču tik skaļa balss varēja piederēt tikai ļoti lielam un stipram zvēram. Tā nospriedis, Logoro bijīgi atbildēja:

— Ak, lielais, visvarenais virsaiti! Lauva liek mūsu sunim apēst ūdensžurkas.

— Bet pēc tam lai Logoro apēd mūsu suni, — piebilda Logoro tēvs.

— Un tad lai vecais apēd savu dēlu, — lauva apstiprināja un aplaizījās.

Bet viņš nepateica, kas būs tālāk.

— Ak tādas tās lietas! — varde nokurkstēja pērkonīgā balsī. — Nu tad klausieties, ko es jums teikšu. Lai suns apēd ūdensžurkas. Lai Logoro apēd suni. Lai tēvs apēd Logoro.

— Ak vai! — ievaidējās Logoro un viņa tēvs.

— Bet pēc tam lai lauva apēd Logoro tēvu! — milzu varde turpināja.

— Arrr! — lauva norēcās un aplaizījās.

— Bet pēc tam... — milzu varde uzsauca, un viņas balss nogranda kā pērkons. — Bet pēc tam es aprišu lauvu, kurš būs kļuvis trekns un mīksts!!!

To dzirdēdams, lauva iemiedza asti kājstarpā un likās prom. Bet, kad no tā vairs nebija ne vēsts, no krūm-

apakšas izlēca milzu varde, piepūtās, ievilka elpu un skaļi nokurkstēja:

— Esiet sveicināti!

Logoro, viņa tēvs un suns smējās locīdamies. Viņi pateicās milzu vardei par izglābšanu, paņēma ūdensžurkas un devās mājup.

baru, 87, 247

162. CILVĒKS, KURS GRIBĒJA DARĪT LABU^1

Reiz dzīvoja kāds cilvēks. Visā savā mūžā viņš nebija izdarījis neviena laba darba. Kādu dienu, sēdēdams savā pagalmā uz sutas*, šis cilvēks prātoja: «Visā mūžā neesmu izdarījis neviena laba darba, derētu tagad paveikt ko uzslavas cienīgu.»

Tā nospriedis, viņš izgāja no pagalma. Gāja, gāja un iznāca stepē. Skatās, cienījams sirmgalvis nokāpis no zirga un pagājis sānis apmazgāties pirms lūgšanas^2. Cilvēks, kas gribēja darīt labu, nodomāja: «Šis sirmgalvis atstājis zirgu bez uzraudzības, tas var aizskriet stepē. Iešu pieturēt viņa zirgu, tas būs labs darbs.»

Cilvēks pieskrēja pie zirga, bet, tikko viņš gribēja saņemt to aiz iemauktiem, zirgs cirtās sānis un aizauļoja. Viņš metās zirgam pakaļ, taču, jo ātrāk viņš skrēja, jo straujāk zirgs auļoja. Pēdīgi cilvēks saprata, ka zirgu nenoķers, un metās tam šķērsām pretī. Gribēdams aizdzīt zirgu atpakaļ, viņš paķēra akmeni un laida ar to. Bet akmens trāpīja zirgam acī, un zirgs kļuva ar vienu aci akls.

Pa tam piesteidzās sirmgalvis, paņēma zirgu aiz iemauktiem un redz: šis muļķis izsitis zirgam aci. Sirmgalvis pārskaitās, saķēra aiz apkakles cilvēku, kas gribēja darīt labu, un prasīja, lai šis atlīdzinot zaudējumu. Šis atbildēja:

— Esmu nabags, man nekā nav, ar ko lai tev maksāju?

—; Ja tā, tad vedīšu tevi pie tiesneša, — noteica sirmgalvis un veda šo uz tiesu.

Tā nu viņi iet un ierauga cilvēku, kuram ēzelis pakritis un iestidzis mālainos dubļos, bet saimnieks nekādi nevar ēzeli piecelt.

To redzēdams, cilvēks, kas gribēja darīt labu, aizmirsis visu uz pasaules, metās palīgā. Pieskrēja ēzelim klāt, saķēra aiz astes un sāka vilkt, bet aste notrūka un palika šim rokā. Ēzeļa saimnieks pārskaitās, saķēra cilvēku aiz apkakles un prasīja, lai šis atlīdzinot zaudējumus.

— Esmu nabags, man nekā nav, ar ko lai tev maksāju? — cilvēks atbild.

— Ja tā, vedīšu tevi pie tiesneša, — saka ēzeļa saimnieks.

Nu jau prasītāji bija divi, un viņi stiepa nabadziņu uz tiesu. Kad tie nonāca tiesā, bija jau vakars un tiesneša vairs nebija. Viņa palīgi ieslodzīja vaininieku un prasītājiem lika atnākt no rīta. Cilvēks, kas gribēja darīt labu, sēdēja ieslodzījumā un prātoja: «Viens prasīs

naudu par zirgu, otrs — par ēzeli. Ko nu lai iesāk? Labāk bēgšu no šejienes prom!»

Tā nospriedis, viņš izlauza cietuma lodziņam restes, izlīda laukā un devās prom pa jumtiem. Lēkdams no viena jumta uz otru, viņš nogāzās kādas mājas pagalmā un uzkrita tieši virsū septiņdesmitgadīgam večukam, kas aiz pārbīļa nomira. Padzirdējis troksni, izskrēja vecā dēls, sagrāba cilvēku, kas gribēja darīt labu, pamatīgi piekāva un ieslodzīja mājā līdz rītam, bet no rīta veda uz tiesu. Pa ceļam nabags pacēla akmeni un noslēpa azotē. Viņi aizgāja pie tiesneša. Bet pie durvīm jau gaidīja abi vakardienas prasītāji.

Drīz atnāča tiesnesis. Cilvēks, kas gribēja darīt labu, paklusām rādīja tiesnesim uz savu azoti un kustināja tajā noslēpto akmeni. Tiesnesis nodomāja, ka tur ir kāda dārga manta un ka šis cilvēks grib dot viņam kukuli. Un viņš apņēmās izspriest tiesu apsūdzētā labā. Pirmo tiesnesis sāka izvaicāt zirga saimnieku:

— Ko tu gribi no šī cilvēka?

— Viņš izsita manam zirgam aci, liec, lai viņš atlīdzina man zaudējumus, — zirga saimnieks atbildēja.

Tad tiesnesis iztaujāja cilvēku, kas gribēja darīt labu. Tas izstāstīja visu, kā bijis.

— Ja tā, — tiesnesis atzina, — tad zirgu vajag nokaut, pārdalīt uz pusēm un lai katrs no jums ņem savu pusi.

Zirga saimnieks, saprotams, nebija ar to mierā. Tiesnesis lika viņam samaksāt desmit tengu* soda naudas par

tiesas lēmuma neizpildīšanu un padzina. Tad tiesnesis uzrunāja naktī mirušā večuka dēlu:

— Nu, un ko tu prasi?

— Šis cilvēks uzkrita virsū manam tēvam un nosita viņu, — vecā dēls atbildēja.

Tiesnesis atkal noklaušināja cilvēku, kas gribēja darīt labu. Šis izstāstīja visu, kā bijis. Tiesnesis teica prasītājam:

— Ja tā, tad lai šis cilvēks noguļas zemē, bet tu lec viņam virsū no cietuma jumta.

Vecā dēls ar tādu lēmumu nebija mierā. Tiesnesis iekasēja no viņa desmit tengas un atlaida. Nu bija kārta ēzeļa saimniekam. Tiesnesis viņam jautāja:

— Un kas tev par vajadzību?

Ēzeļa saimnieks padomājis atbildēja:

— Man neko nevajag, mans ēzelis tāds ir bijis vienmēr, viņš jau no dzimšanas ir bez astes.3

Tiesnesis atlaida viņu bez soda un, būdams pats ar sevi ļoti apmierināts, uzrunāja cilvēku, kas gribēja darīt labu:

— Es izspriedu visu tavā labā, atbrīvoju tevi no smaga soda. Dod nu tagad šurp to, kas tev tur ir.

Cilvēks izvilka no azotes akmeni un sacīja:

— Ja tu nebūtu izspriedis manā labā, es ar šo akmeni būtu izsitis tev visus zobus.

Tiesnesis nodomāja, ka tas ir traks cilvēks, un atlaida viņu.

tadžiku, 92, 534 [83]

BIRBALA TIESĀŠANA

Reiz sarunā ar padišahu Birbals sacīja:

— Pasaules valdniek! Ja es kādreiz nogrēkošos, lai mani soda ļaudis, kādus es pats izvēlēšos.

Akbars viņam to apsolīja. Pēc neilga laika padišahs nez par ko sadusmojās uz Birbalu. Viņš nolēma vazīru sodīt un likt tam samaksāt vairākus tūkstošus rūpiju. Birbals, uzzinājis par padišaha nodomu, jau laikus visu apsvēra.

Un tā padišahs aicina Birbalu uz tiesu.

— Birbal, tu esi necienīgi uzvedies, un par šo tavu rīcību tev jāsamaksā naudas sods.

Birbals neliedzās.

— Nu, ja jau tu arī pats atzīsti savu vainu, es tevi noteikti sodīšu.

— Pasaules valdniek! Jūs pats nevarat mani sodīt, — atgādināja Birbals. — Jums būs jāaicina tiesneši, kurus es izvēlēšos.

— Labi. Izvēlies piecnieku^1, un es likšu viņiem tevi sodīt. Lai ko viņi arī nospriestu, es jau iepriekš esmu ar mieru.

— Mani tiesneši būs pieci čamari^2. No viņiem es pieņemšu jebkuru sodu.

Padišahs nevarēja vien nobrīnīties:

— Kā! Vai tad tik zema dzimuma cilvēki var spriest tiesu?! Kālab tu neizvēlies augļotājus vai tirgotājus?

Taču Birbals palika pie sava: lai tiesu spriež čamari.

Atsauca uz pili čamarus: piecu ciemu piecus vecākos. Padišahs paskaidroja tiem, ko Birbals nodarījis, un lika viņu sodīt. Nabagi nebija gaidījuši tāda goda un neizsakāmi nopriecājās. Vispirms tiesneši apspriedās savā starpā.

— Nu, draugi, — viens no čamariem saka, — Birbals vienādiņ mūs spaidījis vai ragā saliekdams, kā viņam gribējies, bet šodien viņš ir mūsu rokās. Viņš jāpārmāca tā, lai visu mūžu atcerētos.

— Piespriedīsim viņam samaksāt septiņus divdesmitniekus un vēl vienu desmitnieku^3 pa virsu, — otrs ieteica.

— Nu gan par augstu tēmē! — piesardzīgi ierunājās trešais tiesnesis. — Tā jau visa viņa saimniecība izputēs, cilvēkam būs jāķeras pie ubaga spieķa. Viņa bērnu asaras būs uz mūsu sirdsapziņas. Manuprāt, pietiks arī ar pieciem divdesmitniekiem.

— Tad ta žēlotājs atradies, — brīnījās ceturtais tiesnesis. — Vai tad tas ir maz?! Kur viņš ņems tādu milzumu naudas? Arī trīs divdesmitnieki jau ir vesels zutenis. Ja neesat ar mieru, pielieciet vēl desmitnieku. Un arī tādu naudu atdot nav nekāds joks.

— Neesmu ar jums vienisprātis. Vajag piespriest mazāk, — teica piektais čamars.

Viņi strīdējās un strīdējās un galu galā nolēma: lai Birbals samaksā divus divdesmitniekus un vēl vienu desmitnieku pa virsu. Tad vecākais no tiesnešiem, godbijīgi salicis rokas, uzrunāja padišahu:

»— Nabago aizstāvi! Mēs ilgi domājām, apspriedāmies

un vienprātīgi izspriedām šo lietu. Ja jums labpatīk pavēlēt, es paziņošu spriedumu.

Padišahs pavēlēja, un tiesnesis teica?

— Mūsu žēlsirdīgais labdari! Smags ir vazīra kunga nodarījums, tālab sodam jābūt bargam. Mēs arī piespriedām viņam sodu — nemūžam viņš to neaizmirsīs: divus divdesmitniekus un vēl desmitnieku. Un nomaksas laiks — viena nedēļa. Nebūs viegli Birbalam tikt galā ar šādu nastu, tāpēc lai jūsu skatiens ir viņam žēlīgs.

Padišaham gāja pie sirds Birbala viltība. Viņš atlaida čamarus un smaidīdams devās pie Birbala. Paskatījās uz viņu un pēkšņi sāka skaļi smieties. Dusmas pagaisa kā nebijušas.

— Čamaru piespriesto sodu —: piecdesmit rūpijas —j maksā vai nemaksā, — padišahs izlēma un piedeva Birbalam.

Padišaha acīs vazīra pārkāpums bija ļoti liels, bet tāda nauda tiem abiem bija tīrais nieks. Bet nabaga čamari? Tie tūkstošos pat skaitīt nemācēja. Lai kā čamars pūlējās, lai cik centīgi locīja muguru, pa visu gadu tas nevarēja sagrabināt vairāk par četrdesmit piecdesmit rūpijām. Viņu skaitīšana ir atbilstoša ienākumiem. Tas bija prātā Birbalam, kad viņš izvēlējās čamarus par saviem tiesnešiem.

indiešu, 37, 222 [84]

BRUŅURUPUCIS UN PĒRTIĶIS

Bija svelmains dienvidus. Saule karsēja pilnā spēkā. Zvēri meklēja veldzi pie ūdens.

Upes krastā liela koka pavēnī bruņurupucis un pērtiķis lēnā garā sprieda par sen pagājušiem laikiem, tagadni un to, kas gaidāms nākamībā. Te uzreiz viņi ieraudzīja ūdenī peldam banānkoku.

— Kā tu domā? — pērtiķis vaicāja, =—* vai mums nevajadzētu to izzvejot un iestādīt? Man liekas, tas būtu prātīgi darīts.

— Bet vai tu māki peldēt? — bruņurupucis prasīja.

— Es gan nemāku, toties tu māki.

Lai notiek, — bruņurupucis piekrita, r—^ izzvejošu banānkoku. Tikai sadalīsim to. Es gribētu galotni ar lapām.

Pērtiķis bija ar mieru. Taču, kad koks bija izvilkts krastā, galotni ar visām lapām viņš paņēma sev. Bruņurupucim atlika tikai saknītes.

Ko bruņurupucim bija darīt? Vai nu ies ar pērtiķi kauties! Bruņurupucis paņēma savu daļu, aiznesa saknītes uz mežu un iestādīja. Nepagāja necik ilgs laiks, un no saknītēm izauga vesels kociņš, kurā karājās banānu ķekari. Bet pērtiķim, saprotams, neizauga nekas.

Pērtiķis, padzirdējis, ka bruņurupucim nogatavojušies banāni, aizgāja pie tā.

Bruņurupucis saka:

— Ja tu uzkāpsi kokā un saplūksi man banānus, došu tev pusi.

— Labprāt, —^ atsaucās pērtiķis un tūliņ bija kokā augšā. Tur tas veicīgi saplūca banānus un sāka tiesāt citu pakaļ citam, bet bruņurupucim meta zemē tikai mizas. Tas, nabadziņš, nesaprata, ko iesākt. Viņš taču nevarēja rāpties augšā kokā!

— Zinu gan, ko darīšu, «=* bruņurupucis pēdīgi izgudroja. Viņš sadabūja mietus ar asu galu un sasprauda tos visapkārt banānkokam. Un tad kā iebļāvās:

— Mednieki! Mednieki nāk!

Pērtiķis pārbīlī lēca zemē, taisni virsū asajiem mietiem. Tie izdūrās viņam cauri, un pērtiķis bija pagalam.

Bruņurupucis beigto pērtiķi nodīrāja, izņēma iekšas, bet gaļu izkaltēja un pārdeva citiem pērtiķiem, kas dzīvoja turpat kaimiņos. Taču te tam nogāja greizi: pie gaļas vietām bija palikušas pērtiķa spalvas, un pārējie pērtiķi uzreiz noprata, ka tas ir kāds no viņu ciltsbrāļiem. Tie sagrāba bruņurupuci un aizstiepa pie sava vadoņa.

Vadonis apsūdzēja bruņurupuci slepkavībā un turēja tiesu. Kad bruņurupuča vaina bija pierādīta, pērtiķi sāka gudrot, kādu nāvi tam piespriest.

— Sadedzināt! — pērtiķu vadonis lika priekšā.

Bet viltīgais bruņurupucis atteica:

Uguns man neko nevar padarīt. Vai redzat sarkanās svītras uz manas muguras? Tēvs daudzreiz ir metis mani ugunī, bet man no tā ne silts, ne auksts.

— Ja jau uguns tam neko nevar padarīt, tad sagriezīsim to gabalos, —• dusmīgi sacīja pērtiķu vadonis.

ž—; Tas nu gan man nebūs nekāds sods, — atteica gudrais bruņurupucis. — Palūkojiet, man visa mugura

vienās rētās. Tēvs vai nezcik reižu ir gribējis mani sa* griezt gabalos.

— Ko tad lai ar to iesāk? —; muļķa pērtiķi prātoja.

Pēdīgi pats apķērīgākais izgudroja:

— Ņemsim un noslīcināsim ezerā!

Bruņurupucis, to dzirdēdams, nopriecājās vien? no ūdens tam nebija ko baidīties. Taču savu prieku tas nekādi neizrādīja un lūgtin lūdzās pērtiķus, lai nemetot šo ezerā. Bet pats klusībā līksmoja: «Veikli gan esmu apvedis ap stūri šos muļķa pērtiķus!»

Pērtiķi nu aizstiepa bruņurupuci uz ezeru un iemeta ūdenī. Bruņurupucis ienira, bet tūdaļ pat izbāza galvu no ūdens un skaļi iesmējās.

Tā ar gudrību tas izglāba sev dzīvību.1

pampangu, 121, 366

165. TRlS KURLIE

Reiz kurla sieviete ar mazu bērniņu uz muguras ravēja lauku. Viņai pienāca klāt kurls vīrietis, kas meklēja savas aitas, un vaicāja:

— Vai nemanīji te aitas? Ja parādīsi, uz kuru pusi tas aizgāja, došu tev aitu ar lauztu kāju.

Bet sieviete nodomāja, ka viņš vaicā, kur beidzas viņas tīrums, un pamāja lauka virzienā. Kurlais nosprieda, ka aitas aizgājušas uz to pusi, un devās turp. Aitas patiesi tur atradās.

Cilvēks paņēma aitu ar lauzto kāju, atgriezās pie sievietes un sacīja tai:

— Lai dievs tev palīdz. Es aizgāju uz turieni, kur tu rādīji, un atradu savas aitas. Te būs apsolītā aita ar lauzto kāju.

Bet sievietei likās, ka kurlais saka: — Tu esi sakropļojusi manu aitu. — Viņa sadusmojās un uzsauca tam:

— Neesmu ne acīs redzējusi tavas aitas!

Kurlais, redzēdams sievietes dusmas, nosprieda, ka tā sauc viņu pie tiesneša par to, ka viņš iedevis tai klibu aitu. Šis savukārt apskaitās un noteica:

— Nu tad ejam arī!

Un viņi devās pie tiesneša, bet tas arī pagadījās kurls.

=—= Izstāstiet savu vajadzību, — tiesnesis uzaicināja.

Tad kurlais aitu saimnieks izstāstīja visu notikušo, ka viņš to bija sapratis, bet kurlā sieviete savukārt izstāstīja visu pēc savas saprašanas.

Kurlais tiesnesis, kas neko nebija dzirdējis, kļuva domīgs, bet, ieraudzījis sievietei uz muguras bērnu, nosprieda, ka viņa tiesājas ar bērna tēvu par uztura naudu, un noteica:

— Kas tur tik daudz ko runāt? Tas ir tavs bērns, viņš izskatās pēc tevis; tev jāmaksā tik, cik vajag.1

amharu, 79_1 301

166. GUDRA JAUNAVA

Senos laikos dzīvoja kāds zaglis. Reiz tas aplaupīja pa-dišaha dārgumu krātuvi. Padišahs izsūtīja visus savus slepenos novērotājus dzīt tam pēdas. Zagli notvēra, un salaupīto tam atņēma. Tad padišahs vaicāja savam galvenajam vezīram:

— Ko iesāksim ar šo zagli?

— Vajag sapulcināt visus pilsētas iedzīvotājus un visu acu priekšā zagli nokaut, — vezīrs atbildēja.

Bet padišaham bija meita. Viņš jautāja tai:

s— Vai vezīrs spriež pareizi?

1— Vezīrs spriež pēc būtības, *— jaunava atbildēja.

Tad padišahs vaicāja vidējam vezīram:

*— Ko iesāksim ar šo zagli?

— Vajag sakraut labi daudz malkas, uzsēdināt uz tās zagli un aizdedzināt.

Un padišahs atkal jautāja savai meitai:

— Ko tu domā par vezīra teikto?

Bet padišaha meita atkal atbildējai

*— Tavs vezīrs spriež pēc būtības.

Pēdīgi padišahs vaicāja savam jaunākajam vezīram:

— Ko iesāksim ar zagli?

~ Zagli vajag apģērbt no galvas līdz kājām, dot tam visu, kas vajadzīgs, lai vēders vienmēr būtu pilns, un palaist vaļā.

Padišahs atkal prasīja meitai:

— Ko tu domā par vezīra spriedumu?

— Tavs vezīrs spriež pēc būtības, —■ jaunava atteica.

Tad padišahs sacīja:

— Tu par katru no maniem trim vezīriēm teici, ka viņš spriedis pēc būtības. Paskaidro, ko tu ar to domāji.

Un jaunava atbildēja:

— Galvenais vezīrs, kurš sacīja, ka zagli vajag nokaut, liekas esam no miesniekiem. Tavs vidējais vezīrs droši vien ir no ķieģeļu apdedzinātājiem. Bet jaunākais vezīrs pēc dabas ir dižciltīgs.

Padišahs to pārbaudīja, un izrādījās, ka jaunavai taisnība. Ar zagli izdarīja tā, kā bija teicis jaunākais vezīrs: krietni paēdināja, iedeva naudu iztikai un palaida brīvībā. Bet jaunāko vezīru iecēla par galveno.

turkmēņu, 68, 330

IV. PAR SPRIEDUMU SEKĀM 167

TAISNĪGAIS mandarins

Namdinā dzīvoja mandarīns, kas bija izdaudzināts par godīgu un neuzpērkamu.

Reiz kāds tiesnesis piesprieda laupītājam nāves sodu. Kad laupītāju veda laukā no tiesas nama, tas pēkšņi krita pie kājām cilvēkam, kuru bija aplaupījis, un sāka lūgties žēlastību.

—- Man piespriestais sods ir taisnīgs, м viņš teica. — Par savu noziegumu neko citu neesmu pelnījis. Lūdzu tikai vienu: lai to neuzzina taisnīgais mandarīns.

Laupītāju aizveda uz cietumu, un tas sāka gaidīt' rītu, kad tam nocirtīs galvu.

Taču ļaudis ir pļāpīgi. Vēl tai paša vakarā līdz mandarīnam nonāca runas par nāves sodu un laupītāja dīvainajiem vārdiem. Mandarīns aizgāja pie tiesneša un sacīja tam:

— Sim laupītājam saglabājušās kauna jūtas. Viņš vēl nav pagalam samaitāts. Viņā vēl dzīvo labais. Tāpēc es tevi lūdzu viņu atbrīvot.

Tiesnesis gan nobrīnījās par tādiem vārdiem, bet da-, rīja, kā mandarīns bija lūdzis. Kad pienāca rīts un va-» jadzēja sākties nāves soda izpildīšanai, bet laupītāja nebija notiesāto vidū, aplaupītais, kurš bija skatītājos, izjuta dusmas un neapmierinātību. Viņam nebija izdevies remdēt savas atriebības alkas. Un viņš sacīja ļaunus vārdus par mandarīnu, izteikdamies ne visai glaimojoši par tā saprātu un vēl mazāk cildinoši par tā taisnīgumu.

Tā kā šis cilvēks bija veiksmīgs tirgotājs, viņam diezgan ātri izdevās zaudēto atpelnīt, un viņš atkal kļuva turīgs. Viņš veda preces uz dažādām vietām un tirgodamies guva lielu peļņu.

Taču, gadiem ritot, šī nodarbošanās kļuva aizvien grūtāka un grūtāka. Savas preces tirgotājs nesa pats ar nēšiem, un viņa pleciem, kas aiz vecuma bija kļuvuši vārgi, tas vairs nebija pa spēkam. Bet ceļā katrs nesa savas mantas, un neviens viņam nepalīdzēja.

Tālab tirgotājs nevarēja vien nopriecāties, kad kādu vakaru netālu no Namdinas kāds cilvēks, ko vairs nevarēja saukt par jaunekli, pats piesolījās aiznest viņa saiņus līdz pilsētai. Tirgotājs apvaicājās pēc krietnā garāmgājēja vārda, bet tas kautrīgi atbildēja, ka vārdam nav nekādas nozīmes, un tirgotājs nepaguva vēl ne lāga pateikties, kad nepazīstamais jau bija prom.

Drīz vien tirgotājs preču nešanai nolīga palīgu, jaunu cilvēku. Reiz (tas bija jau pēc gada), atgriezies no kārtējā ceļojuma, tirgotājs ar šausmām pamanīja, ka pazudis naudas maks ar visu peļņu. Nabadziņš to visur izmeklējās, bet neatrada, un nespēja pat iedomāties, kur varētu būt maku pazaudējis.

Pēkšņi pie durvīm klauvēja un kāds ārpusē vaicāja, vai tirgotājs nav kaut ko pazaudējis. Viņš atbildēja, ka esot gan, un atvēra durvis. Cik liels gan bija tirgotāja izbrīns un prieks, kad ienācējs pasniedza viņam maku! Nepazīstamais bija atradis to tirgū, kur tirgotājs bija izlicis savas preces.

Tirgotājs ieskatījās vērīgāk šai godīgajā cilvēkā un sazīmēja viņā to pašu, kas reiz bija palīdzējis tam nest saiņus. Lielā pateicībā tirgotājs solīja viņam atlīdzību, bet cilvēks atteicās to pieņemt. Tad tirgotājs gribēja iz-

dibināt, kā sauc šo cilvēku. Sākumā nepazīstamais neparko negribēja teikt, bet pēdīgi ļāvās pierunāties un nosauca savu vārdu.

Tas nebija neviens cits ka apžēlotais laupītājs.

Nu tirgotājs aizgāja pie taisnīgā mandarīna un lūdza piedošanu par to, ka kādreiz varējis šaubīties par mandarīna taisnīgumu un gudrību.

vjetnamiešu, 111, 106

168. ES TEV NETICU!

Katram nabadzīgajam, kas nāca sūdzēties par bajiein,

kazijs sacīja:

— Tu neesi zagli ar savām acīm redzējis, neesi ar savām rokām noķēris — es tev neticu! — un izdzina na-badziņu ārā.

Tā nu reiz bagātais kaimiņš aizveda no Sala ja Čakana pagalma ēzeli. Neko darīt, nabags gāja pie kazija sūdzēties. Noklausījies viņu, kazijs tam atbildēja tāpat kā visiem pārējiem:

— Tu neesi zagli ar savām acīm redzējis, neesi ar savām rokām noķēris — es tev neticu!

Vai nu bija pagājis ilgs laiks, vai ne, bet kādu reizi kazijs ataicināja pie sevis Salaju Čakanu.

— Dzird runājam, ka tu visur pļāpā, it kā dieva neesot? — kazijs tam vaicāja.

— Jā, kungs, — Salajs atbildēja.

— Vai tu esi pie pilna prāta! —1 tiesnesis bija pavisam sašutis. — Kā var apšaubīt visuaugstā esamību!

— Bet, kungs, tu taču pats mums skandini neapnicis, ka nevar ticēt tam, ko neesi ar savām acīm redzējis un ar savām rokām noķēris!

uiguru, 100, 27 [85]

KĀ STĀRĶIS TIESĀJA PUTNUS

Kjonsaņas provincē dzīvoja bagāts cilvēks, un viņam bija radinieks — izšķērdētājs, kas visu laiku centās no viņa izspiest naudu. Pēdīgi tas bagātniekam tā bija apnicis, ka viņš lika radinieku apcietināt un nogādāt Seula, kur tiem bija jāstājas tiesneša priekšā.

Bet radinieks bagātīgi piekukuļoja tiesnesi, un tas izsprieda lietu viņa labā. Tad bagātnieks lūdza atļauju izstāstīt kādu notikumu.

— Lūdzu, — tiesnesis atļāva. — Man patīk klausīties stāstus par dažādiem notikumiem.

Un bagātnieks izstāstīja šādu līdzību: «Reiz trīs

putni — dzeguze, strazds un dzērve —• saderēja, kurš no viņiem skaistāk dzied. Viņi aizgāja pie stārķa un lūdza to par šķīrējtiesnesi. Bet, tā kā dzērve pati zināja,

cik briesmīgi skan tās klaigas, tā pirms tiesas sākuma devās uz rīsa lauku, saķēra vardes un kukaiņus un aiz- | nesa tos stārķim par dāvanu. Pēdīgi pienāca diena, kad  bija jāizšķir, kura dziedāšana ir jaukāka. Šķīrējtiesnesis  stārķis klausījās visus pēc kārtas. Strazda dziesma tam likās pārāk vārga, dzeguzes kūkošana pārāk vienmuļa, bet dzērves balsi, kura klaigāja patiešām briesmīgi, tas atzina par brīnumjauku, pat valdzinošu, un pasludināja:

«Jā, tā ir balss, kas derētu pulkvedim!»»

Noklausījies šo līdzību, tiesnesis neapvainojās par mājienu, bet lika atbrīvot notiesāto un sodīt vainīgo.

Tā notiesātais bagātnieks salīdzināja tiesnesi ar nesaprātīgu stārķi, kas ļāvis sevi uzpirkt.

korejiešu, 110, 112 [86]

[TIESNESI UN ŠAKĀĻI]

[.i;. Puisis un kalējs nopirka govi.] Viņi samaksāja, apmeta govij valgu ap kaklu un devās mājup. Ceļā tiem uznāca nakts. Tā nu viņi iet cauri lielam ciemam — tui pat tirgus bija —; un prāto: «Kur varētu palikt pa nakti? Labi būtu pārnakšņot tepat pie kāda verandā.» Tā prātodami, viņi gāja pa ielu uz priekšu un, līdzko ieraudzīja māju ar verandu, iegriezās un palūdza:

— Klau, saimniek, ielaid mūs pārnakšņot tepat verandā.

— Kas nu tur liels, — saimnieks atbild. — Kālab gan neielaist jūs pārnakšņot?

Tā viņi tur apmetās. Ieēda vārītus rīsus vakariņās, piesēja govi un nolikās gulēt verandā. Tikko šie aizmiguši, saimnieki govi atraisīja, piesēja tās vietā savu, pavisam vecu, un arī likās gulēt. No rīta, kad bija ataususi gaisma, puisis un kalējs ieraudzīja, ka valgā piesieta pavisam cita govs, un nu pie saimnieka:

— Klau, tēvs, vai neesi samainījis govi? Šī govs nav mūsu. Tu esi paņēmis mūsējo un tās vietā nolicis cilu.

— Nē jel, tā ir jūsu govs, — saimnieks strīdējās pretī. — Es pats redzēju, ka jūs vakar to .šeit piesējāt.

1— Kas nav, tas nav, — tā šie. —* Raug, kur mūsu govs. Tu esi to ievedis savā kūtī.

— Nē, tā govs ir mana. Man ne prāta nenāk jums to atdot. Ņemiet savu govi un ejiet. Kāpēc gan man būtu jāatdod jums manējā?

Tā viņi ķīvējās, ķīvējās, un pēdīgi saimnieks saka:

— Nē, tā mēs nekādā galā netiksim. Es sapulcināšu ļaudis, lai tie izspriež mums tiesu.

Viņš aizgāja tieši pie vecākā, tur sapulcējās vēl citi cienījami ļaudis, un viņš tiem sacīja:

— Man iepatikās kāda ceļagājēja govs. Es to paņēmu sev, bet viņam atstāju savu veco. Saku jums visu skaidri un gaiši. Ja izlemsiet manā labā, es jūs atalgošu.

— Bet cik tu mums dosi? — kāds noprasīja.

— Ja palīdzēsiet man uzvarēt prāvu, došu piecas rūpijas.

— Lai notiek! — tie bija ar mieru [.;. ]

Kad nu viņš bija tos uzpircis un pierunājis izlemt savā labā, visi devās uz viņa māju. Sākdami tiesāt, tie visu vainu uzvēla puisim un kalējam, teikdami, ka viņu govs bijusi veca, un lai ņemot vien to pašu. Bet puisis tiem sacīja:

— Tad nu tā, cienījamie. Tu, vecākais, un tu, vecākā palīg, un jūs, piecniek^1. Mēs neesam mierā ar jūsu tiesāšanu. Mēs redzam, ka jūsu tiesa ir netaisna. Pagaidiet, ļaujiet atvest kādu, kas teiktu taisnību.

— Lai notiek, vediet arī, — tie piekrita.

Bet savā prātā, saprotams, sprieda tā: «Šie divi te ir svešinieki. Pat ja viņi sameklēs cilvēku, kas būtu ar mieru liecināt viņu labā, tas noteikti būs šejienietis, un tam jau nu mēs prātu apskaidrosim.» Lūk, kāpēc tie sacīja: «Lai notiek, vediet arī.»

Nu puisis uzrunāja savu ceļabiedru.

■— Vadzi, draugs, — tā puisis. — Tu pagaidām paliec tepat un pieskati mūsu mantību, bet es aiziešu uz kaimiņu ciemu un pasaukšu kādu cilvēku vai varbūt divus.

Ja nu arī tie apliecinās, ka šī ir mūsu govs, tad mums būs vien tā jāņem.

To teicis, viņš piecēlās un aizgāja. Puisis nemeklēja vis pēc ceļa, bet gāja taisni turp, kur tālumā vīdēja ciems. Taču drīz vien ciems pazuda skatienam. Visapkārt auga biezi krūmi, un šajā krūmājā viņš pavisam apmaldījās. Te uzreiz viņš caur krūmiem ieraudzīja divus šakāļus, kas rikšoja savās darīšanās.

— Paklausieties, jūs! Pagaidiet! Apstājieties! —1 puisis sauc. — Tieši jūs es meklēju.

Šakāļi apstājās un prasa:

— Kālab tu mūs meklē?

Puisis tiem visu izstāstīja.

— Esmu bārenis, —■ viņš sāka savu stāstu. — Mans tēvs nomira, kad biju vēl mātes miesās. Bet visu mantu, ko viņš bija iekrājis, paņēma abi tēvoči — vecākais un jaunākais. Un vēl manu māti izlamāja tā, ka bail. Un zemi arī mums atņēma. Bet tagad, kad, iedami par dienas strādniekiem un lasīdami vārpas, bijām iekrājuši kādu mazumiņu naudas, es nopirku teli un jau vedu to uz māju, taču ceļā iznāca pārnakšņot pie kāda cilvēka verandā — lūk, tur tai ciemā, kur ir tirgus. Kamēr mēs ar draugu gulējām, saimnieks aizveda manu teli un tās vietā piesēja savu veco govi. No rīta ieraudzīju, ka tā nav tā govs, skatos, — bet mana govs, tā, kuru es atvedu, stāv saimnieka kūtī. Tad es viņam sacīju: «Klau, tētīt, šī govs nav mana. Manējā ir, raug, tā tur.» Bet šis: «Nē jel, tā ir tā pati, ko vakar vakarā atvedi. Kāpēc man jāatdod tev manējā?» Mēs pamatīgi saķildojāmies, un šis sasauca savus cieminiekus. Tie bija viņa pusē, sāka gudrot un spriedelēt un izsprieda viņa labā. Bet es ar tādu tiesu nebiju mierā un sacīju piecniekam: «Cienījamie, es neesmu mierā ar jūsu tiesu. Pagaidiet, lai atvedu kādu, kas runās manā labā.» Tā nu es gāju kādu meklēt un satiku jūs. Nāciet man līdzi, izšķiriet mūsu strīdu.

Šakāļi viņam prasa:

— Vai tikai cieminieki nebūs ņēmuši kukuli?

~ Nemāku sacīt, •— tā puisis. — Pats redzējis netiku.

— Lai nu tā būtu, — šakāļi noteica. —* Ejam. Lūkosim izspriest tavu lietu. Ja tu mums esi uzticējies, mēs izšķirsim jūsu strīdu.

Bet ceļā šakāļi puisim saka?

—: Ciemā iekšā neiesim — tur suņi mūs nokodīs. Satiksimies tepat aiz ciema zem lielā koka. Atved arī abas govis — gan veco, gan jauno, un mēs pa to laiku, kamēr viss nokārtosies, piesiesim tās tepat tuvumā.

Kad tie bija nonākuši līdz banjankokam, kas auga ciema nomalē pašā ceļa malā, šakāļi sacīja:

— Ved viņus šurp, pie šī koka. Tepat visu izspriedīsim.

Šakāļi palika zem koka, bet puisis aizgāja uz ciemu. Viņš uzaicināja visus — ciema vecāko un vecākā palīgu, un cieminiekus, un savu vakarējo saimnieku — atnākt pie banjana. Atveda arī abas govis. Un nu, lūk, visi sapulcējušies zem koka un tincina puisi:

— Kur tad tavi liecinieki? Kas runās tavā vārdā?

Bet šakāļi tupēja maliņā. Puisis nu parādīja uz tiem.

>— Re, kur sēž, — tā šis.

— Tie tak ir šakāļi, — cieminieki pretī.

•— Un kas par to? Es pats viņus atvedu, =. šis atsaka.

— Lai nu tā būtu, — noteica cieminieki.

Visi sasēdās zem koka. Šakāļi panācās tuvāk un arī notupās maliņā. Visi sēž un klusē, neviens nesaka ne vārda.

Vecākais ierunājās:

— Ko nu visi tā pieklusuši. Stāstiet, kas par lietu.

— Kurš te var ko sacīt? —■ kāds noteica. — Kamēr tas, kurš mūs ataicināja, neizstāstīs, kas par lietu, mēs neko nevaram pateikt.

—■ Tad nu tev jāsāk, —= šie uzrunāja puisi. — Izstāsti, kas tev lēcies, kālab mūs sauci. Kad būsi izstāstījis, tad zināsim, ko tu vēlies.

— Tiesa gan, cienījamie, — puisis piekrīt. =5 Tas ir pareizi. Pirms nebūsi uzzinājis, kas par lietu, nevarēsi to saprast. Tad nu klausieties, cienījamie, darīšana, lūk, šāda. Šorīt mēs par to spriedelējām, tagad vajadzētu izšķirt.

— Kā tad tā? — šie' brīnījās. — Mēs taču no rīta jau izšķīrām. Ko tu vēl gribi? Ņem govi, kā nospriests, un ej savu ceļu.

— Bet es taču ar jūsu spriedumu nebiju mierā, — puisis pretī. — Govi arī nepaņēmu. Un no manas puses jūsu tiesā neviens tad nepiedalījās. Bet tagad esmu at-

vedis divus —: izspriediet viņu klātbūtnē vēlreiz. Ja piespriedīsiet man atkal šo govi, būs vien jāņem.

Kamēr šie tā stīvējās, šakāļi sēdēja klusu, galvas nokāruši. Nu cieminieki sāka spriedelēt:

— Tie tik ir liecinieki! Būs vai visu nakti ķerstījuši krabjus un skraidījuši pakaļ sienāžiem, un nu miegs tos pieveicis. Vai nu šie te tā kūkotu, ja būtu spējīgi pateikt ko jēdzīgu. Tie vēl nav bilduši ne pušplēsta vārda.

Te uzreiz šakāļu tēviņš saka:

— Jā, cienījamie, mēs esam liecinieki. Jūs sakāt: «Miegs tos pieveicis.» Tas nav tiesa — miegs mums nenāk. Mēs te paši savā starpā strīdējāmies. Tiesa gan, esam atnākuši šī puiša dēļ. Mums jāpalīdz izspriest viņa lieta. To mēs paturēsim prātā. Bet, ja nu mums ir tāda izdevība tikties ar visu jūsu padomi, tad lūdzam papriekš izšķirt mūsu pašu strīdu. Jūs jau esat it brangi iemanījušies tikt galā ar tādām darīšanām — raug, šī te puiša lietu jau izspriedāt. Tālab vispirms izšķiriet mūsu strīdu, un tad mēs jums varēsim teikt, ka arī šī puiša lieta izspriesta pareizi. Bet, ja mūsu strīdu nevarēsiet izšķirt, tad jūs neesat nekādi tiesneši.

Piecnieks nu saka:

— Lai notiek, stāstiet, kas jums par darīšanu.

— Darīšana tāda, — šakālis stāstīja. — Mēs ar viņu, ar manu mātīti, visur skraidām kopā, ēdam vienu un to pašu barību, dzeram vienu un to pašu ūdeni, — kāpēc tad viņa izkārnās divreiz? Es eju sevis pēc tikai vienreiz dienā, viņa — divas. Izspriediet, lūdzami, kāpēc tā?

— Kas tad to var zināt, kāpēc tā iznāk, ka viņa iet divreiz dienā? — šie brīnījās.

—- Tad esiet tik laipni un pavaicājiet viņai pašai: kāpēc tā iet sevis pēc divreiz dienā, — šakālis lūdza.

Un šie no tiesas pavaicāja:

— Vai tiesa, ka tu ej divreiz dienā, vai arī viņš melo?

Šie prasa, bet paši smejas.

— Nemaz nesmejieties, — šakāliene šos apsauca. — Tur nav par ko smieties. Senos laikos mēdza sacīt: «Ja sēdi ar cienījamiem ļaudīm padomē, tad neirgojies.» Tāpēc es jums saku, tur nav par ko smieties. Un vairāk jūs nesmejieties.

Tad šie pārstāja smieties un prasīja:

^— Saki, kāpēc tu ej divas reizes? Jūs abi skraidāt kopā, ēdat un dzerat kopā, kāpēc tad tu ej divas reizes?

Šakāliene saka:

—Tas ir tiesa. Mēs skraidām kopā, ēdam un dzeram vienu un to pašu, taču es patiešām eju sevis pēc divas reizes. Tas man tā nolikts: vienreiz es eju tāpat kā visi citi, un mani izkārnījumi nokrīt uz zemes un tur arī paliek; bet otru reizi es eju tādēļ, lai mani izkārnījumi iekristu mutē to netaisno tiesnešu pēcnācējiem, kas ņem kukuļus un nodara pārestības atraitnēm un bāriņiem, nabagajiem un trūkumcietējiem. Un neviens no viņu pēcnācējiem no paaudzes paaudzē uz mūžu mūžiem nedabūs savu muti tīru no maniem izkārnījumiem. Ja tas, kurš ņēmis kukuli, atzīsies te padomes priekšā un lūgs man piedošanu, tam lāsts tiks noņemts; bet, ja viņš neatzīsies, tā pēcnācējus sagaida tāds liktenis, par kādu stāstīju. To jūs, lūdzami, paturiet prātā.

Un šakāļu tēviņš atkārtoja:

— Lūdzami, cienījamo piecniek, paturiet to prātā. Un, ja kādam ir tā gadījies, labāk atzīstieties uzreiz padomes priekšā. Tagad jūs zināt, kāds liktenis jūs sagaida.

Nu tie, kas bija jau pieņēmuši kukuli vai vēl gatavojās to darīt., atzinās un izstāstīja visu, kā bijis. Puisis dabūja savu govi, bet pāridarītāju tiesāja un lika tam samaksāt piecas rūpijas soda naudas. Puisis devās prom, vezdams līdz govi, arī pārējie aizgāja katrs savu ceļu. Šakāļi rikšoja nopakaļ puisim un pavadīja viņu līdz pat mežmalai. Tur tie viņam sacīja:

— Ved nu, dēliņ, govi uz māju. Bet mūsu ceļš aiziet te.

Tā viņi izšķīrās [... ]

indiešu, 90, 313 [87] [88]

kā ependi pārmācīja negodīgo kaziju

Kāds iesita Ependi pa pakausi. Kad Ependi apcirtās apkārt, šis cilvēks sacīja:

— Piedodiet, es noturēju jūs par savu tuvu draugu. Taču Ependi šo sagrāba un aizveda pie kazija.

— Viņš man iesita, — Ependi sūdzējās.

Bet šis cilvēks bija ar kaziju draugos. Kazijs piesauca atbildētāju un teica Ependi;

Iesit tagad tu viņam, un jūs būsiet norēķinājušies.

Taču Ependi nebija ar mieru.

— Ja tu neesi ar mieru sist, es uzlikšu viņam naudas sodu — vienu tangu tev par labu, — kazijs noteica un, pagriezies pret atbildētāju, piemetināja:

— Ej labi veicīgi un atnes tangu, ko atlīdzināt par sitienu.

Tā kazijs Jāva vainīgajam aizbēgt.

Ependi gaidīja vairākas stundas, tad viņa pacietība bija galā un viņš no visa spēka iekrāva kazijam pa ausi.

— Man vairs nav laika gaidīt tangu, ko tu man piespriedi, vari saņemt to pats! — Ependi noteica un aizgāja savu ceju.1

tuikmēņu, 97, 153

172. ATLIKUMU VARI PATURĒT

Afandi gāja pa ielu un tik tikko nepaklupa pret akmeni. Dusmās viņš skaļi nolamājās. Garām gāja mulla. Izdzirdis lamāšanos, tas aizskrēja pie kazija —; tiesneša — un sūdzējās, ka Afandi esot šo nolamājis vissliktākajiem vārdiem. Hodža gan taisnojās, taču tiesnesis izšķīra strīdu mullas labā un piesprieda Afandi samaksāt sodu — piecus zelta gabalus.

Afandi pasniedza mullam monētu desmit zelta gabalu vērtībā un, viņu pamatīgi nolamājis, sacīja:

— Atlikumu vari paturēt.

uiguiu, 100, 10 [89]

ĀZIS UN KOMINS

Āzis sadraudzējās ar lapsu kūmiņu. Viņi uz pusgrauda uzara lauku, nopļāva labību, sasēja kūlīšus, izkūla. Graudus sabēra vienā kaudzītē, pelavas — otrā. Nu āzis saka kūmiņam:

— Tagad, brālīt, sadalīsim ražu.

Bet kūmiņš pretī:

— Kas tur ko dalīt? Kaudzīte == man, klēpis — tev.

Taču āzis nav ar mieru:

=— Kāpēc tad tā? Vajag sadalīt līdzīgi gan graudus, gan pelavas.

Tad kūmiņš aizgāja pakaļ savam tēvocim vilkam: tas, sak, izšķirs mūsu strīdu. Kamēr kūmiņš gāja pie tēvoča, āzis pasauca divus suņus un noslēpa tos pelavās. Kūmiņš atveda savu tēvoci, un šis, acis bargi zibinādams, uzrēca āzim:

— Kāpēc tu dari pāri manam krustdēlam?

1— Kur nu, cienkungs, vai tad es viņam daru pāri? Viņš taču pats teica: maize, tā sacīt, pienākas viņam, bet pelavas — man.

— Un kas par to, vai viņš slikti izdomājis?

Vai tavuprāt, cienkungs, tas ir taisnīgi?

‘— Pavisam taisnīgi, — vilks apstiprināja.

— Ak tā gan. Nu tad uzkāp, rau, tur, tai kalniņā un zvēri pie visiem svētiem, ka tu runā no tīras sirds.

Vilks uzlēca pelavu kaudzē un kā iegaudosies — tā šis pa savai modei zvērēja. Te suņi no pelavām ārā un nu tik ģērēt ādu vilkam un viņa krustdēlam. Bet āzim palika gan pelavas, gan graudi.

giuzi nu, 33, 23 [90]

VILTNIEKS UN STIPRINIEKS

Reiz dzīvoja Viltnieks un Stiprinieks. Viltniekam bija māte, un Stipriniekam bija māte. Un, lūk, kādu reizi Viltnieks saka:

— Es, — tā šis saka, — kaut ko izdomāju. Tai ciemā, kas ir upes krastā lejpus mūsējam, dzīvo ļoti daudz cilvēku. Tu, — šis saka, — esi stiprs, aizej uz to ciemu un nozodz treknu cūku. Tu, — tā šis atkal, — esi stiprs, stiep to šurp dzīvu. Ej šonakt, un rīt mēs to nokausim un abi divi apēdīsim.

Stiprinieks aizgāja, nozaga cūku un atstiepa uz ciemu. Nākamajā dienā cūku nokāva. Viltnieks nu saka Stipriniekam:

— Bet cūka pieder man! — tā šis. “ Es taču izdomāju šo viltību un aizsūtīju tevi. ^

Bet Stiprinieks atkal savu:"

— Nē, tā pieder man, jo es to atnesu.

Tad Viltnieks saka!'

— Ejam uz lūgšanu vietu, kur mēs upurējam debesu gariem. Lai debesis norāda, kuram no mums cūka pieder.

Stiprinieks sadusmojās un aizgāja mājā. Bet Viltnieks devās uz lūgšanu vietu. Sakūra uguni zem koka, kur viņi parasti upurēja debesu gariem, izvārīja prosu, kā jau pieklājas. Tad izraka zem koka bedri un noslēpa tajā savu māti. To darīdams, Viltnieks mātei piekodināja:

— Kad es saukšu: «Debesis, norādiet, kam pieder šī cūka!» — tu saki: «Cūka pieder Viltniekam.»

Pa kādu brītiņu atnāca Stiprinieks. Viltnieks nu šim saka:'

— Lūgsim, lai debesis dāvā mums veiksmi, — debesis norādīs, kuram no mums cūka pienākas.

Un Viltnieks tūliņ sauca:

— Tu, no kurienes mēs kopš sentēvu laikiem raidām pret debesīm savas lūgšanas! Mūsu lūgšanu vieta, norādi, kuram no mums pienākas cūka!

Te no koka sakņu apakšas atskanēja balss:

— Cū-ka pie-der Vilt-nie-kam!

Vientiesīgais Stiprinieks, sadusmojies uz debesīm, paķēra rungu un sāka ar to bakstīt tajā vietā, no kurienes bija skanējusi balss. Tad viņš devās mājup. Viltnieks nu izvilka no bedres tur noslēpto māti, bet, raugi, — tā jau bija pagalam.1

negidalu, 66, 294 [91]

BALULZANA UN TIRGOTĀJS

Dzīvoja tirgotājs. Reiz viņš ar karavānu gāja garām Bagdādei. Apstājies pie pilsētas vārtiem, tirgotājs sacīja savam kalpam:

feā Aizej uz pilsētu, nopērc četrdesmit vārītas olas un atnes šurp, mēs tās noēdīsim.

Kalps aizgāja uz tirgu, ieraudzīja vecenīti ar olu grozu:'

—• Novāri man četrdesmit olas!

Večiņa novārīja četrdesmit olas un iedeva kalpam.

Tūdaļ atnesīšu tev naudu, kalps apsolīja un aiznesa olas tirgotājam.

Viņi apēda olas un devās tālāk, bet par naudu pavisam aizmirsa. Ceļā tirgotājs iedomājās.

— Paklau, vai naudu večiņai atdevi?  viņš noprasīja kalpam.

— Vai manu, aizmirsu, pavisam aizmirsu! —= kalps iesaucās.

Tad tirgotājs ataicināja savu mantzini un saka?

— Laid apgrozībā to summu, kas pienākas olu sieviņai. Lai tā ari nes augļus. Pēc tam atdosim večiņai.

Tā arī izdarīja.

Pagāja septiņi gadi. Tirgotājs ar karavānu atkal bija Bagdādē. Tirgotājs saka kalpam:

— Ej sameklē veco un atved šurp!

Kalps sameklēja vecenīti un atveda pie tirgotāja.

— Cik maksāja tavas četrdesmit olas? — tirgotājs vaicāja.

— Četrdesmit kurušu*.

— Te tev būs četrdesmit manatu*! Pa septiņiem gadiem no taviem četrdesmit kūrušiem iznākuši četrdesmit manati, — tirgotājs teica un iedeva vecenītei naudu.

Večiņa nopriecājās un likās prom uz māju. Ceļā pagadījās kaimiņš.

— Ko tad tu tik priecīga? — šis apvaicājās.

— Redz še, dabūju no tirgotāja četrdesmit manatus par četrdesmit olām, — večiņa atteica.

— Ak vai, tirgotājs tevi apkrāpis! Parēķini pati: no četrdesmit olām tev būtu izšķīlušies četrdesmit cāļi, cāļi būtu kļuvuši par vistām, par katru vistu tu būtu dabūjusi piecus sešus manatus. Tad nu parēķini, cik tirgotājs tev ir nokrāpis.

Večiņa noticēja kaimiņam un aizmetās pie kazija žēloties par tirgotāju.

Kazijs lika ataicināt tirgotāju.

— Kāpēc tu apkrāpi vecenīti? — tas noprasīja.

— Kā tā — apkrāpu?! Es viņai iedevu par katru olu veselu manatu, bet tā nav vērts vairāk par kurušu!

— Nē, tu esi piekrāpis gan, — kazijs atkal savu. — No četrdesmit olām būtu izšķīlušies četrdesmit cāļi, cāļi būtu kļuvuši par vistām. Parēķini vien pats. Bet tagad atdod tai visu savu karavānu!

Neko darīt, tirgotājam bija vien jāatdod večiņai visas savas preces. Viņš palika pavisam bešā. Tirgotājs bēdīgs klīda pa pilsētu. Te viņam pretī nāk Balulzana.

— Ko tu tāds noskumis? —■ tas vaicā tirgotājam.

Tirgotājs viņam visu izstāstīja.

— Nebēdā neko, es tev pateikšu, kas darāms, — Bālu Izana mierināja. — Paņem pudu novārītu kviešu, aizej pie kazija un sāc viņa pagalmā riekšavām vien kaisīt kviešus. Kazijs iznāks ārā un uzsauks tev: «Muļķi, ko tu dari, kurš tad sēj vārītus kviešus? Tie taču neuzdīgs!» Tad tu pavaicā: «Bet vai no vārītām olām izšķiltos cāļi?» Kazijs atbildēs: «Protams, nē!» Tad pieprasi, lai tev atdod tavas preces.

Tirgotājs paklausīja Balulzanam un dabūja atpakaļ visu savu mantu.1

kurda, 53, 84

176. Sardins un tiesnesis

Sardins sadomāja ķert paipalas, tālab viņam bija vajadzīgs vanags, un viņš nolēma noķert to cilpā. Taču Sardinam nelaimējās — vanaga vietā cilpā iekrita vārna.

Ko nu? Viņš pieradināja vārnu un devās medībās, uzsēdinājis vārnu sev uz galvas.

Viņš ilgi klīda pa ieleju. Te pēkšņi viņam gandrīz vai no kājapakšas izspurdza paipala. Sardins gribēja tai uzlaist virsū vārnu. Taču vārna nekad nebija ķērusi paipalas. Tā pa paradumam nometās uz muguras bifeļmātei, kas turpat netālu ganījās, un sāka meklēt ērces.

— Tavu laimi! Kas par varenu medījumu manai vārnai! — Sardins līksmoja un aizdzina bifeļmāti uz savu māju.

Bet bifeļmāte piederēja kādam bagātam cilvēkam, un viņš sūtīja savus ļaudis to meklēt. Otrā dienā pazudušo atrada Sardina šķūnī.

Sardins padzina atnācējus, teikdams, ka bifeļmāti noķērusi viņa vārna.

Bifeļmātes saimnieks žēlojās varasvīriem. Abus izsauca uz tiesu. Sardins paveda sāņus ciema vecāko un sacīja tam:

— Ja izdarīsi tā, ka bifeļmāte paliek man, nesīšu tev katru dienu krūzi rūgušpiena.

Vecākais, kas labprāt ņēma kukuļus, apsolīja viņam palīdzēt.

Pirmo noklaušināja prasītāju. Tas izstāstīja, ka viņa bifeļmāte atrasta Sardina šķūnī un ka Sardins gribējis

to piesavināties.

— Ko tu par to teiksi? Vai atzīsti, ka tā bija? r— tiesnesis vaicāja atbildētājam.

— Pirms atbildu prasītājam, — teica Sardins, — vai jūs varētu man izskaidrot to, ko es nesaprotu?

— Zināms, ka varētu, — tiesnesis atbildēja.

— Lūk, ko es nesaprotu un ko gribētu jums pavaicāt: kad cilvēki ar vanagiem medī paipalas, vai noķertās paipalas tiem pieder vai ne?

— Zināms, ka pieder, — tiesnesis apliecināja.

— Ja tā, tad tas, ko noķērusi mana vārna, pieder man, — Sardins secināja un zemu paklanījās tiesnesim.

Sardins prāvā bija uzvarējis, protams, ar vecākā palīdzību.

Kopš tās reizes Sardins ik dienas nesa vecākajam pa krūzei rūgušpiena. Trīs mēnešus Sardins godīgi pildīja savu solījumu, taču pēdīgi viņam apnika. Viņš piepildīja krūzi ar bifeļmātes mēsliem un, uzlējis pa virsu nedaudz rūgušpiena, aiznesa to vecākajam.

Sis gandrīz jau sāka ēst, kad pēkšņi sajuta neparastu garšu. Iegremdējis karoti dziļāk krūzē, viņš šausmās pamanīja skābā piena vietā bifeļa mēslus.

Vecākais briesmīgi pārskaitās. Viņš nolēma Sardinam atriebties un apsūdzēja to varasvīriem.

Sardinu atsauca uz tiesu un prasīja, kāpēc viņš tā izturējies pret vecāko.

— Nu jau trešo mēnesi viņš dzer šo rūgušpienu, — Sardins īgni atbildēja, likdams noprast, ka dod vecākajam kukuli, — un līdz šim tas viņam ir garšojis. Nesaprotu, kāpēc nu uzreiz vairs nav pa prātam.

Nopratuši, kas Sardinam padomā, vecākais un tiesnesis vairāk neko neteica, bet Sardins, paraustījis plecus, devās mājup.1

abhāziešu, 11, 31 [92]

MANTKĀRĪGAIS TIESNESIS

Kādu cilvēku atveda uz tiesu, lai tiesnesis noteiktu, vai tas ir vainīgs vai ne. Izskatījis lietu, tiesnesis redzēja, ka cilvēks patiesi ir vainīgs. Pirms sprieduma pasludināšanas viņš prasīja apsūdzētajam:

— Vai tu vēlies ko teikt?

Apsūdzētais atbildēja, ka viņam neesot, ko teikt, un, citiem nemanot, parādīja tiesnesim trīs pirkstus.

Ieraudzījis šo zīmir tiesnesis tūdaļ izbeidza tiesāšanu un atlaida visus mājā. Bet apsūdzētais, atgriezies mājās, nosūtīja tiesnesim trīs kabačus. Tikai tagad tiesnesis saprata, ka ticis piekrāpts. Viņš lika atsaukt šo cilvēku un, kad tas bija atnācis, sāka kliegt:

— Meli! Tu esi mani apkrāpis! Allahs tevi sodīs! Vācies laukā no šejienes!

Cilvēks, mezdamies ārā pa durvīm, uzsauca tiesnesim?

— Tiesa gan! Kas otram bedri rok, pats iekrīt!

hausu, 89, 55

178. KA RADIES KOKOSRIEKSTS

Daudz gadus atpakaļ pie Birmas krastiem viļņi izskaloja plostu ar trim svešzemniekiem. Tos aizveda pie valdnieka, un šie ļaudis izstāstīja viņam savus piedzīvojumus. Tie visi bija savā zemē izdarījuši noziegumus un pēc tās zemes valdnieka pavēles atdoti viļņu varā. Viens no viņiem izcieta sodu par zādzību, sieviete bija nodarbojusies ar burvestībām, bet trešais svešzemnieks ticis sodīts par to, ka bijis pirmais ķildu aizsācējs un tenkotājs. Kur vien viņš parādījies, cilvēki sākuši turēt ļaunu prātu cits uz citu, un tiem vairs nebijis miera.

Valdnieks uzdāvāja zaglim māju un tūkstoš sudraba monētu un atļāva tam apmesties Birmā, teikdams:

— Viņš zaga tikai tāpēc, ka bija nabags, bet tagad kļūs par labu pavalstnieku.

Arī burve dabūja māju un tūkstoš sudraba monētu.

;— Viņa darīja ļaunu tikai aiz skaudības, —1 sacīja valdnieks, — tāpēc, ka pati bija nabaga un nelaimīga. Nu viss būs pavisam citādi.

Bet ķildnieku pavēlēja uz vietas sodīt ar nāvi.

— Ķildnieks ir un paliek ķildnieks. Tur nekas nelīdz, — valdnieks noteica.

Un trešajam svešzemniekam nocirta galvu.

Nākamajā dienā kāds no augstmaņiem, iedams garām soda vietai, sev par lielu izbrīnu pamanīja, ka nocirstā galva šūpojas no vienas puses uz otru. Nabadziņš pārsteigumā iekliedzās, bet te uzreiz galva atvēra muti un pa vairāki lāgi teica:

— Pasaki savam pavēlniekam, lai viņš ierodas šeit un krīt manā priekšā ceļos, citādi es aiziešu pie viņa un nocirtīšu tam galvu.

Augstmanis ko kājas nes likās uz pili. Taču neviens tam neticēja, bet valdnieks, domādams, ka viņu grib izjokot, pavisam saniknojās.

— Ak, valdniek, — balsij drebot, augstmanis viņam sacīja. —: Manus vārdus apliecinās katrs, kas aizies uz soda vietu.

— Labi, — valdnieks noteica, kļūdams pielaidīgāks, — aizejiet turp divatā.

Un divi augstmaņi devās uz pilsētas laukumu. Taču galva klusēja. To dzirdēdams, valdnieks pavēlēja augstmani sodīt ar nāvi.

Līdzko bija nolaidies bendes cirvis, svešzemnieka galva atvēra muti un iesmējās.

— Ahā, — tā teica, — lai arī esmu mirusi, bet redziet nu!

Galminieki nu saprata, cik briesmīga netaisnība tikusi nodarīta nabaga augstmanim, un pavēstīja visu valdniekam. Tad valdnieks asarām acīs pavēlēja izrakt dziļu bedri, iemest tur ļaunprātīgo galvu un aprakt to. Bet otrā rītā tur redzēja izaugušu dīvainu koku ar vēl dīvainākiem augļiem, kas izskatījās pēc ķildnieka galvas. Tā bija kokospalma. Sākumā to nosauca par «Goun bin»1. Bet pagāja daudz daudz gadu, un šo vārdu sāka izrunāt citādi: «Oun bin»2.

Ja jūs sakratīsiet kokosriestu un pieliksiet pie auss, tad dzirdēsiet iekšā guldzēšanu. Ķildnieka galva, pat kļuvusi par kokosriekstu, vēl grib runāt ļaunas valodas.

birmiešut 54, 113

PIELIKUMS. ANEKDOTES^ SAKĀMVĀRDI UN AFORISMI PAR TIESĀM UN TIESNEŠIEM, TAISNĪBU UN NETAISNĪBU, VAINU UN SODU

Vilku tiesa

Kādam zemniekam vilki saplosīja mūli. Zemnieks gāja uz tiesu sūdzēties.

— Vilkus mēs netiesājam, — tiesnesis viņam atbildēja.

— Stipros jūs netiesājat, bet ar neaizsargātajiem mūsu vecākais pats tīri labi tiek galāl — zemnieks noteica.

gruzīnu. 33, 15

Tad jau redzēs

Kad Afandi bija kazijs, tam vaicāja:

— Vai tev ir daudz draugu?

— Tagad nezinu, cik viņu ir. Bet, kad vairs nebūšu kazijs, tad

Jau uzreiz redzes, — Afandi atbildēja.

uiguru, 100. 42

[Liecinieks]

Divi cilvēki atnāca pie kādi ja tiesāties: viens no viņiem pieprasīja,

lai otrs atdod parādu.

— Kur tev ir liecinieks? — kadijs vaicāja prasītājam.

— Dievs ir mans liecinieks.

Te Maulana Kutbadins, kas arī bija tur klāt, iesaucās:

— Piesauc tādu liecinieku, ko kadijs atzīsti

persiešu, 63, 54

Ja ļaudis būtu taisnīgi, tiesneši varētu iet atpūtā.

arābu. 18. 21

Nepieņem lēmumu, uzklausījis tikai vienu pusi.

Japāņu, 3, 191

Gudrā sirds ir līdzīga svariem.

pmharu, 39, 96

Cilvēku tiesa ir vistaisnīgākā,

nepāllešu, 36, 51

Taisnība ar apspiešanu nesadzīvo.

turku, 3, 205

Ja ēd kopā ar aklo, esi taisnīgs.

arābu, 18, 21

Kas apēdis otra kazu, tam mati deg (sal. Zaglim cepure deg).

čečenu, 103, 257

Zagli ķer ar zagli, dzeloni izvelk ar dzeloni,

bengāļu, 3, 305

Lai cik viltīgs zaglis, reiz tomēr iekritīs,

tamilu, 93, 20

Melis zvēr, zaglis piesauc lieciniekus.

mongoļu, 3, 191

Ciema vecākā liecinieks ir viņa paša izsūtāmais.

armēņu, 19, 14

Viņam ir sarkana bārda — tas ir vēl viens pierādījumsl

persiešu, 3, 113

Apmelotājs mirs no apmelojuma,

uiguru, 3, 306

Kā tu darīsi, tā tev tiks atdarīts.

nepāliešu, 3, 263

Aci pret aci, zobu pret zobu.

senebreju, 3, 264

Kas sacīts arot, to dabū dzirdēt kuļot (sal. Ko sēsi, to pļausi).

čečenu, 103, 258

Ceļinieku pārsteidz tumsa, meli pieķer melos.

vjetnamiešu, 30, 42

Vilks parādus nomaksā ar savu ādu.

osetīnu, 3, 264

Arbūzu noknābāja vārna, bet sodu dabūja gārnis.

vjetnamiešu, 30, 41

Viens vērsi noēd, otrs par to samaksā,

osetīnu, 8, 246

Zaglis aizbēg, bet liecinieku tiesā,

bengūļu, 3, 246

Likums — bagātam, sods —- nabagam,

armēņu, 19, 13

Kad netaisnais ir stiprs, taisnais būs vainīgs»

turku, 8, 318

Krupis vaino vardi, bet varde — kurkulēnu,

Vjetnamiešu, 30, 42

Mūsu ēzelis jau no dzimšanas Ir bez astes (par cilvēku, kurā liesā spiests atteikties no saviem vārdiem; skat. piezīmi pie Nr. 162),

persiešu, 64, 209

Kas otru ķer, pats tiek notverts.

korejiešu, 3, 24

Hiēnu var apvainot jebkurā noziegumā, bet dzijas kamolu tā nezags.

hausu, 8, 280

Vilks uzmeties aitai par aizstāvi,

tadžiku, 8, 307

Strīdā vēzis vienmēr būs krabja pusē,

korejiešu, 3, 129

Vārna tikusi par tiesnesi piekūna vietā,

armēņu, 19, 14

Mandarīnam prāva — tas pats, kas skudrai taukums.

vjetnamiešu, 30, 39

Gadās arī, ka bendem ir sirdsapziņa, un gadās, ka tiesnesim sirdsapziņas nav.

armēņu, 19, 13

Grūti ar bagātu tiesāties un ar stipru lauzties.

burjatu, 3, 115

Nabagam ar bagātu tiesāties ir tas pats, kas mēģināt ar ķirbi saskaldīt akmeni.

amharu, 39, 261

Naudai likums nav rakstīts.

vjetnamiešu, 3, 318

Kur valda spēks, tur tiesības ir bezspēcīgas.

Japāņu, 3, 318

Tiesības ir, bet likuma nav.

armēņu, 19, 13

Lai vinnētu prāvu, jāzaudē vērsis.

vjetnamiešu, 30, 40

Tiesnesim nav acu, bet ir ausis.

armēņu, 19, 13

Suņa likumam neviens nepaklausīs.

arābu, 18, 21

— 1501

NETULKOTO VARDU VĀRDNĪCĀ

agelits — kņazs

ardali — (no agļu ordely) — oficiālās administrācijas ziņnesis vai sargs

bijs — tiesnesis

čaisuma — tibetiešu tēja ar sviesta un sāls piedevu

čaprasi — kalpotājs, kantora izsūtāmais

dango — risu plācenis

dilla — naudas vienība

duikers — neliela antilope

gandedžahara — zālaugs ar ļoti nepatīkamu smaku gelungs — priesteris

gutuli — zābaki ar uzliektiem purngaliem

hodža — izglītota cilvēka uzruna («skolotāj», «audzinātāj», «garīgais vadoni»)

huandi — imperators, ķeizars hurs — stīgu instruments jails — vasaras ganības kalnos jamiņs — valsts iestāde senajā Ķīnā

kadijs (kādi, kazi, kazijs) — musulmaņu tiesnesis, kas izskata lietas un pieņem lēmumus pēc šariata (musulmaņu reliģisko un tiesisko normu kopums) un pēc fikha (musulmaņu tiesības) kahapana — sena sudraba monēta kazi (kazijs) — skat. kadijs kobans — sena ovāla zelta monēta komuzs — stīgu instruments

kumgans — trauks ar diviem kakliņiem un rokturi; pārnēsājama mazgājamā ierīce kurušs — vara sīknaudas monēta manats — naudas vienība melameds — garīgās pamatskolas skolotājs mintans — kamzolis ar piedurknēm murtazaks — sargkareivis, sardzes kareivis namazs — rituāla musulmaņu lūgšana noijons — kņazs pala — svara mērs (93,312 g)

panča — ciema vecākais; vecāko padome (pančajats) izlēma visus ciema sadzīves jautājumus

panungs — taju apģērba galvenā daļa — auduma gabals, ko tin ap gurniem

pelanduks — pundurbriedis (ķermeņa garums nepārsniedz 50 centimetrus)

pori — stepe, neapdzīvota vieta

reāls — portugāļu sudraba monēta, kas laikā no 15. līdz 19. gs. bija apgrozībā Austrumāfrikā

rūpija — naudas pamatvienība Indijā, 19. gs. tā bija sudraba monēta

sadijeu — khmeru tautas vienstīgas strinkšķināmais instruments, kura rezonators darināts no īpašas ķirbju šķirnes sahibs — kungs. Parasti tā dēvēja un uzrunāja eiropiešu ierēdņus.

Šo apzīmējumu pievienoja ari īpašvārdiem un tituliem sethejs — bagāts muižnieks, galminieks vai augsts valsts ierēdnis sophea — sens tiesneša tituls

sufa — māla paaugstinājums — guļasvieta pagalmā vai mājas iekšienē; sufu pārsedz ar paklājiem, dienā uz tās sēž, bet naktī guļ sutras — īsi aforistiski likumi un to krājumi senindiešu didaktiskajā literatūrā; ari dažas budisma svētās grāmatas šamba — lauks, plantācija tamburs — sešstīgu mūzikas instruments tanga (tenga) — sīka sudraba monēta

taro — augs ar ēdamiem bumbuļiem. Taro lapas izmanto ēdienu piedevām

titepati — augs ar ļoti rūgtu sulu tumans — naudas vienība zuza — sīka vara monēta

PIEZĪMES

Nr. 1.

1 Plaši pazīstama bībeles leģenda; tās dažādi varianti bieži sastopami pasaules folklorā (AaTh, 926). A. Veselovskis [10] pārstāsta indiešu teiksmu par tor kā Būda novilcis uz grīdas svītru un licis sievietēm, kurām bija iznācis strīds bērna dēļ, raut viņu katrai uz savu pusi. Sal. kampučiešu pasaku «Strīds bērna dēļ» [88, 36]: divas sievietes pretendē uz bērnu; bodisatva viņas aicina pierādīt savas tiesības, atraujot otrai bērnu ar spēku. Bērnu žēlodama, īstā māte atlaiž viņu vaļā. Sis sižets izmantots literatūrā (skat. šā krājuma 31., 32. lpp.). Izteiciens «Zālamana tiesa» tiek izmantots parunas veidā gudra, taisnīga sprieduma apzīmēšanai. «Zālamana spriedums» apzīmē ari kompromisa priekšlikumu, kas (it kā) spēj apmierināt abas puses (pārdalīt bērnu uz pusēm).

Lai gan pašā Bībelē zināma viena vienīga Zālamana tiesa, vēlākajā literatūrā (apokrifiskajā, talmudiskajā, musulmaņu leģendās par bībeles motīviem) ar šo apzīmējumu apvienota vesela grupa stāstu par dažnedažāda satura tiesām [skat. 10, kā arī piezīmes pie Nr, 15, 151].

Nr. 7.

1 Sal. indiešu stāstu «Blēdis jūras braucējs» [37, 237]: kuģiniekam bija sagribējies piesavināties tirgotāja preces. Lai abus pārbaudītu, tiesnesis viņus aicināja pārdot preces ar zaudējumu. īstais īpašnieks ar to nebija mierā. Sal. arī Nr. 8.

Nr. 10.

1 Doravas palmas augļus parasti pievieno zupām.

2 Kimbas piparus izmanto kā piedevu ēdieniem un arī kā caurejas līdzekli.

3 Tazargade ir aromātisks augs, ko izmanto zāļu pagatavošanai.

Nr. 12.

1 Sal. poļu pasaku «Vientiesītis noskaidro, kur meli, kur patiesība» (Польские народные легенды и сказки. М.—Л., 1965, 276. 1рр.), indiešu «Manipuras valdnieks pārbauda Birbalu» [37, 209]. Analoga

persiešu anekdote izskaidro kādas parunas izcelsmi. Šeit kamieļa saimnieks, gribēdams atmaskot cilvēku, kas nolēmis piesavināties šo dzīvnieku, pārklājis to ar zirgu segu un vaicājis, vai kamielis ir tēviņš vai mātīte. Cilvēks atbildējis «tēviņš», taču kamielis izrādījies mātīte. Cilvēks apjucis un teicis: «Arī mans kamielis nebija īsts tēviņš». So parunu min gadījumos, kad kāds nokļuvis neveiklā situācijā un mēģina taisnoties [64, 186].

Nr. 15.

1 Līdzīga rakstura kompromisa spriedumu piedēvē Zālamanam kādā musulmaņu leģendā par viņa tiesām. Lūk, kā to atstāsta A. Vese-lovskis: «Zālamans bija tikai 13 gadus vecs, kad pie viņa tēva ieradās divi vīri tiesāties. Prasītājs nopircis no atbildētāja zemi un, rokot tajā pagrabu, atradis apslēptu mantu; viņš uzstāja, lai atbildētājs šo atradumu paņem sev, jo viņš pats pircis vienīgi zemi; taču atbildētājs liedzās to darīt, aizrādot, ka viņam neesot tādu tiesību. Dāvids izlēma, lai katrs ņem pusi mantas; turpretim Zālamans domāja citādi: viņš liek saprecināt prasītāja dēlu ar atbildētāja meitu un atdot mantu viņiem» [10, 97].

Nr. 24.

1 Analoga satura kampučiešu pasakā «Kaķis un ugunsgrēks uz kuģa» [67, 266] valdnieks tiesnesis lemj citādi: trīs ceturtdaļas zaudējuma atlīdzina tas, kurš bijis atbildīgs par kaķa slimo ķepu, bet ceturtdaļa savā starpā jāsadala pārējiem trim, kas bijuši atbildīgi par trim veselajām ķepām.

Nr. 26.

1 Senajā Ķīnā militārie ierēdņi sociāli bija sliktāk situēti nekā civilie.

Nr. 30.

1 Skat. piezīmi pie Nr. 37,

Nr. 33.

1 Sal. kampučiešu pasaku «Četri burvji» [67, 262]: viens no viņiem piešķīris bluķim cilvēka izskatu, otrs apveltījis to ar skaistumu, trešais pārvērtis bluķi miesā un asinīs, ceturtais tam iedvesis dzīvību. Tiesneša valdnieka spriedums: pirmais būs meitenei mātes vietā,

otrais kļūs viņas vīrs, trešais — brālis, ceturtais — tēvs. Sal. arī indiešu pasaku «Lelle» [81, 154]: namdaris, kas izgatavojis lelli, un bramins, kas iedvesis tai dzīvību, kļūs par meitenes tēviem, drēbnieks, kas uzšuvis viņai tērpu, būs tai tēvoča vietā (jo dāvināt

kāzu tērpu ir tēvoča pienākums); par vīru kļūs tas, kas viņai uzdāvinājis dārglietas (jo dārglietas līgavai parasti dāvina līgavainis). Sal. arī Nr. 34.

Nr. 34.

1 Sal. izplatīto folkloras sižetu par izveicīgajiem draugiem (biežāk — brāļiem; AaTh, 653). Silēziešu, vestfāliešu, dāņu, zviedru, islandiešu, bretoņu, itāļu, grieķu, bulgāru un citus variantus min J. Bolte un G. Polivka (В о 11 e J. und P о 1 i v к a G. Anmerkungen zu den Kinder- und Hausmārchen der Brūder Grimm, Bd. 3. Leipzig, 1918, 45. lpp.). Lūk, piemēram, viena no vācu versijām: «Zemniekam ir trīs dēli. Viens no tiem ir zvaigžņu tulks, otrs — zaglis, trešais — mednieks. Zvaigžņu tulks noskaidro, ka meiteni nolaupījis pūķis, zaglis izzog viņu no salas, kur meitene ieslodzīta, bet mednieks nogalina pūķi. Pēc tam brāļi uzsāk strīdu par to, kuram no viņiem meitene pienākas. Viņi velk lozes, un meitene krīt medniekam.» (Savdabīgs «dieva tiesas» variants.) Līdzīgi varianti minēti A. Afanasjeva «Krievu tautas pasakās» [56a, Nr. 145—147, 561]; taču šeit brāļi meklē carieni pēc cara pavēles. Vienā no variantiem meiteni iegūst zaglis [Nr. 145], bet pārējos — cars. P. Giincers norāda, ka šis sižets ieviesies arī rakstveida literatūrā. Tas sastopams, piemēram, Straparollas «Saldkairajās naktīs», kur par meiteni strīdas kareivis, namdaris un putnu valodas pratējs (turklāt «līdz šai dienai strīds vēl nav atrisināts»), Bazila «Pentameronā», tāpat arī persiešu, turku, mongoļu apdarēs. «Visos pārstāstījumos saskaramies ar tipisku «kāzusa» gadījumu (skat. šā krāj. 28. lpp. — M.H.). Lasītāja uzmanība koncentrēta uz strīdu pasakas nobeigumā, taču strīds tiek izšķirts visai dažādi... Tāda sižeta struktūra acīmredzot norāda uz tā indisko izcelsmi» [10b, 221.—223. lpp.].

2 Taksila — pilsēta senajā Indijā, kas bija slavena ar budistu tempļiem un klosteriem.

Nr. 37.

1 Ļoti izplatīts sižets ar dažnedažādiem atrisinājumiem, bieži stāstīts kā mīkla. Kazahu pasakā «Kā hana meita sev izraudzījās vīru» [45, 147] meitene izvēlas to, kas viņu atdzīvinājis ar ābolu, un paskaidro: «Jūsu dāvanas (brīnumpaklāju un brīnumspoguli. — M.H.) es varu atdot atpakaļ, bet viņa dāvanu — ne: es ābolu esmu apēdusi.» Tāpat izskaidrots atrisinājums tuviešu pasakā «Orlanools un Cečenkiss» [95, 171]: tiek izraudzīts tas, kas cietis neatgūstamus zaudējumus, t. i., zāļu ieguvējs. Kazahu pasakā «Brāļu strīds un Sujutes spriedums» [47, 86] gudrais nospriež, ka spēks slēpjas kamielī, kas līgavaiņus nogādājis pie līgavas; viņa spriedumu uzskata par taisnīgu. Nalu tautas (Gvineja-Bisava) pasakā līgava paskaidro preciniekiem: «Ja

es iešu par sievu pie viena, es sanaidošu viņu ar diviem pārējiem. Tāpēc es jums visiem būšu par vecāko māsu, bet jūs apprecēsiet manas trīs jaunākās māsas» [80, 124]. Visi ir ļoti apmierināti ar šādu lēmumu. Sal. Nr. 30, 36.

Libēriešu pasakā «Daiļais jauneklis» [71, 10] četras sievietes, izdarījušas kādam jauneklim pakalpojumus, nevar izšķirt, kurai jākļūst par viņa sievu. Pasaka tā arī beidzas ar jautājumu. Citā visai līdzīga satura libēriešu pasakā «Virsaiša aproce» [105, 103] pat neizceļas strīds: visas četras sievietes kļūst jaunekļa sievas; vienīgi pēc viņa nāves dēl/i, uzsākot ķildu mantojuma dēļ, katrs savas pirmtiesības pamato ar īpašiem viņa mātes nopelniem.

Nr. 38.

1 Anunaki — šumeru un babiloniešu zemes gari, kurus radījis dievs Ans un kuri pakļauti piecdesmit vecākajiem dieviem.

2 Duku — dievu mītne.

8 Enki — šumeru gudrības dievs.

Nr. 42.

1 Muladeva — daudzās indiešu pasakās sastopams populārs viltnieka tēls.

2 Bhutavasa — «bhutu mītne». Bhutas — ļauni gari, kas kalpo dievam Sīvam.

Nr. 43.

1 Sal. nepāliešu pasaku «Kurš visdumjākais» [36, 279], tāpat ari kampučiešu «Četri muļķa līgavaini» [67, 286], kur par visdumjāko tiek atzīts tas, kura miesa saglabājusi pēdas, kas apliecina stāstu par viņa muļķību.

Nr. 46.

1 Pazīstams stāsts, kam ir daudz atbilstību pasaules folklorā. Sal. kampučiešu pasaku «Esi pēmis cirvi — atdod cirvi, esi ņēmis podu — atdod podu» [67, 315]. Sal. АаАн, 613.

2 Kara — ēģiptiešiem piederošs apgabals Nūbijas galējos dienvidos.

3 Eneada — Hēliopoles pilsētas dievi: Raatums, kas radījis gaisa dievu Šu un viņa sievu Tefnuti, no kuriem cēlušies zemes dievs Hebs un debesu dieve Nuta, kā arī to bērni: Isīda, Sets un Neftīda.

4 Pasakā atspoguļojas senās Ēģiptes reālās tiesību normas, konkrēti — fakts, ka «cietušajam savā sūdzībā vajadzējis norādīt gan sodu, kāds, pēc viņa domām, pienāktos vainīgajam, gan arī atlīdzības apmēru, kuru viņš pieprasa» [6, 64].

5 Amona Sala (Paiuamona) — viens no Lejasēģiptes 17. noma (apriņķa) centra nosaukumiem, mūsdienu Elbalamuna.

6 Acīmredzot domāti kalni, kas ietver Nīlas ieleju.

7 Lielā upe — Nīlas galvenā gultne.

8 Amonu Ēģiptē pielūdza kā dievu valdnieku.

1 «Senajā Indijā nodeva glabāšanā visdažādāko kustamo īpašumu..« Gadījumā ja persona, kas pieņēmusi glabāšanā kādu priekšmetu, neatdeva to labprātīgi, viņu nopratināja tiesnesis, kuram, trūkstot lieciniekiem, vajadzēja pārbaudīt tās godīgumu... Glabātājs nebija atbildīgs īpašnieka priekšā, ja uzglabājamais priekšmets tika nozagts vai to aiznesa ūdens. Viņš bija atbildīgs vienīgi tad, ja piesavinājās kādu no glabāšanā pieņemtajiem priekšmetiem» [6, 113].

Nr. 48.

1 Mamaisaras apvidū, kur šis teksts pierakstīts, apaļajām būdām ir divi stāvi. Augšējais stāvs, kas balstās uz pāļiem, ir guļamtelpa, apakšā atrodas pavards un naktī šeit pat aplokā sadzen lopus.

Nr. 59.

1 Skat. 16. lpp. Sal. jēgas ziņā radniecīgo stāstu, kas izskaidro, kā izcēlies krievu sakāmvārds ar nozīmi «Kas vainīgs, tas bailīgs».

Metropolītam Platonam nozagtas sakas. Viņš licis visus sasaukt uz lūgšanu un vērsies pie tiem ar jautājumu:

«— Vai dievu lūdzat cītīgi?

— Cītīgi, cienīgtēvs.

— Un vai visi lūdzat dievu?

— Jā, visi, cienīgtēvs.

— Arī zaglis?

— Jā, arī es» [9, 43].

Sal. arī senegāliešu rakstnieka Birago Diopa stāstu «Tiesa». Vīrs padzinis sievu, bet pēc tam gribējis to atgūt. Sieva atteikusies atgriezties pie cilvēka, kas viņu padzinis. Vīrs teicis, ka neesot to darījis. Tiesnesis, pie kura viņi vērsušies, pēc lūgšanas steigšus noprasījis:

— Kur ir tas cilvēks, kas atteicās no sievas?

— Šeit.

— Tava mēle apsteigusi tavas domas [25, 16].

Nr. 60.

1 Sal. analogas anekdotes: uzbeku «Brīnumnūja» [40, 103], turku «Efendi spriedums pēc nūjas» [17, 237] u. c.

Nr. 62.

1 Strīdnieku sarunu noklausīšanās kā izmeklēšanas paņēmiens: sal. ķīniešu pasaku «Kuram pieder lietussargs?» [51, 182], kampučiešu «Kā puisis iemīlējās cita sievā» [67, 289] un «Par cilvēku, kas pārnakšņoja tiesas namā» [67, 307] u. c.

T Sal. afgāņu pasaku «Gudrais tiesnesis» [78, 147], persiešu («Liecinieks»] [63, 50], kazahu «Pareizs spriedums» [47, 351], indiešu «Koks par liecinieku» [37, 200], uzbeku «Koks par liecinieku» [40, 88], turku «Koka liecība» [17, 238] u. c.

Nr. 66.

1 Viena no populārajām pasakām, kas saistītas ar taisnīgā tiesneša Bao Čžena jeb, kā viņu dēvē tautā, Baoguna, ari Bao kunga, vārdu. Suņu dinastijas periodā Ķīnā tiešām dzīvojis tāds neuzpērkams tiesnesis, kura darbība aprakstīta dinastijas hronikā. Pēc tautas nostāstiem, viņš aizstāvējis ]audis, kam nodarīts pāri. (Skat. arī 29. lpp.)

Nr. 67.

1 AaTh, 976, 976A. Sal. persiešu pasaku «Par turkmēni, dārglietu šķirstiņu, aklo kamieli un tiesnesi» [65, 458], turkmēņu «Trīs strīdnieki» [68, 327], nepāliešu «Kurš ir zaglis?» [36, 333], kampučiešu «Kā eremīts iekāroja zeltu» [67, 270], uiguru «Gudrais sirmgalvis» (99, 247b], kazahu «Bija Baltepeja tiesa» [47, 294]. Kurdu pasakā «Trīs Ahmadi» [53, 68] atrod nevis zagli, bet gan ārlaulībā dzimušo.

Eiropā šis sižets kļuvis sevišķi populārs, Bokačo to izmantojis «Dekameronā» (desmitā diena, piektā novele). Madonna Dianora, Džilberto sieva, apsola mesīram Ansaldo kļūt par viņa mīļāko, ja tas janvāri spēs radīt ziedošu dārzu. Ar nekromanta palīdzību Ansaldo izpilda viņas vēlēšanos. Džilberto uzstāj, lai sieva pilda solījumu, bet Ansaldo, uzzinājis par vīra augstsirdību, atlaiž Dianoru, nek-romants savukārt atsakās no atlīdzības par paveikto. Klausītājus aicina izlemt, kurš no viņiem augstsirdīgāks. Sis variants nav saistīts ar zagļa atrašanu; tomēr P. Grincers saista to ar «kāzusa» formu (skat. šā krājuma 28. lpp.). Pieminot citus sižeta variantus (skotu, krievu, turku, arābu), viņš raksta: «Mums nav konkrētu datu, no

kurienes Bokačo tieši aizguvis savas noveles saturu..., bet noveles struktūra, pasakas kompozīcija un forma... norāda, ka sižeta dzimtene meklējama kādā senās Indijas literatūras piemineklī. Par tādu pieminekli izrādījušies «Divdesmit pieci Vetalas stāsti», kur tad ari atrodam stāsta oriģinālu (Sivadasas redakcijā — 9.; Džambhaladatas

redakcijā — 10.). Tirgotāja meita kādam jauneklim apsolījusies kāzu naktī atnākt pie viņa. Vīrs, kuram jaunā sieva to izstāsta, viņu atlaiž. Ceļā sievu grib aplaupīt zaglis..., bet tad pažēlo un neaiztiek. Ari jauneklis pasaudzē viņu un tūdaļ aizsūta atpakaļ uz mājām. Uz Vetalas jautājumu, kurš bijis visaugstsirdīgākais, Vikramaditja atbild dažādi: Sivadasas redakcijā viņš nosauc zagli, Džambhaladatas — vīru. Šeit mēs sastopamies ar «kāzusa» formu tīrā veidā.

Pārējās austrumu un rietumu versijas un varianti, kas saglabājuši tā savdabīgo struktūru, līdz ar to neapšaubāmi apliecina savu indisko izcelsmi» [10b, 226, 227].

1 Skat. ķīniešu pasaku «Gudrais zemnieks» [50, 229], persiešu anekdoti [«Malkas cirtējs un garāmgājējs»] [63, 55] u. c.

Nr. 69.

1 AaTh, 655. Sal. persiešu tautas stāstu «Par turkmēni, dārglietu šķirstiņu, aklo kamieli un tiesnesi» [65, 458].

Nr. 70.

* Sal. arābu pasaku «Stāsts par sievieti un melīgajiem sirmgalvjiem» krājumā «Tūkstoš un viena nakts». Sižets beidzas ar Allaha spriedumu: «Un lielais Allahs raidīja sodītāju zibeni, un tas sadedzināja abus vecos» [98, 116].

Nr. 71.

1 Pekinas dialekts («mandarīnu valoda») — Pekinas ierēdņu oficiālā valoda. Stāstā izmantota ķīniešu vārdu homofonija: nelielas izrunas neprecizitātes izkropļo visu jēgu. To nesaprazdams, muļķis domā, ka runa ir par maģisku formulu paveidu. Vairākos šā stāsta variantos apspēlēta oficiālas valodas pārmērīgā izsmalcinātība, kuras dēļ vienkāršais zemnieks nepareizi lieto vārdus.

Nr. 72.

1 Sal. AaTh, 1585. Pasaka ievietota nodaļā «Par lietu iztiesāšanu» salīdzināšanai ar čečenu pasaku [«Kā molla pierādīja savu taisnību»] (Nr. 68), kur patiesi nevainīgais izliekas mēms, lai pierādītu, ka nav vainīgs. Epizode «Atmaksa padomdevējam» ļauj attiecināt pasaku ari ш IV daļu — «Par spriedumu sekām».

Nr. 73.

J Amida (Amitaba) — budistu dievība.

Nr. 76.

1 Amairmi — zooantropomorfs nezvērs; irakvu folklorā — visbiežāk milzīga auguma sieviete ar asti, aprij cilvēkus un dzīvniekus.

Nr. 77.

1 Sal. analogus stāstus: indiešu «Blēdīgais bodnieks» [37, 166], ebreju «Attapīgais puisēns» [81, 121] u. c. Skat. arī piezīmi pie Nr. 81.

1 Sižeta etnogrāfiskais pamats — aniinālistiskais koku kults. Sal. Nr. 81 un piezīmi pie tā.

2 Ļans — sena svara vienība, apmēram 3? g.

8 Mācītais sirmgalvis — šeit domāts mācīts konfuciānisma piekritējs.

Nr. 81.

1 Sal. indiešu līdzīgo pasaku «Gudrais tiesnesis» [81, 1811 un ķīniešu «Kā spīdzināja akmens plāksni» [51, l?9j. Abos gadījumos spidzina akmeni; skatītājiem, kas nevar novaldīt smieklus, uzliek naudas sodu, naudu iemet ūdenī un pēc tauku pēdām atrod zagli (sal. Nr. 77, 80).

Nr. 91.

Senajā Ķīnā dēlu, kas pacēlis roku pret tēvu, sodīja ar nāvi.

Nr. 92.

1 Haruns Arrašids — Abasīdu dinastijas kalifs, kas valdīja Bagdādē no 786. līdz 809. g.

2 АаАн, 1609. Sal. analogus stāstus: turkmēņu «Ependi un tirgotājs» [97, 145], hakasu «Kā nabagais tiesājās ar bagāto» [101, 103], irakvu «Bagātais un nabagais» [106, 192], turku «Hodža un ebrejs» [17, 35], uzbeku «Debesu dāvana» [40, 86] u. c.

Nr. 94.

1 Sal. analogus stāstus: indiešu «Viltīgais tiesnesis» [41, 100] un «Divi krāpnieki» [37, 138], avāru «Gudrais zēns» [12, 15], afgāņu «Veča un gudrais tiesnesis» [78, 182] u. c.

Nr. 96.

1 Pēc ķīniešu ģeomantikas priekšstatiem, zemē atrodas tā sauktās pūķa dzīslas. Ja kāds apglabāts šādā dzīslā, viņa dēlu gaida sevišķi panākumi. Taču, tā kā ministrs jau sasniedzis augstāko iespējamo stāvokli, ķeizars viņa tīkojumos saskata briesmas: vai tikai tas nekāro pēc viņa troņa?

Nr. 97.

1 Sal. abhāziešu pasaku «Skopais mulla» [11, 260], indiešu «Neuzticīgais draugs» [37, 180] un «Negodīgais faķīrs» [37, 175] u. c.

Nr. 99.

1 Sal. Nr. 175 un attiecīgās piezīmes.

1 Tieksme nomelnot lieciniekus saistās ar musulmaņu tiesvedības būtisku iezīmi. Saskaņā ar to tāda cilvēka liecībām, kurš nebaudīja vispārēju cieņu, varēja nebūt likuma spēka. Liecību likumīgumu to sniegšanas brīdī nosaka šādas prasības: lieciniekam jābūt musulmanim, viņam jābūt pie pilna prāta, tiesībspējīgam un jābauda cieņa 17, 1191. Sal. Nr. 102.

2 No īsta musulmaņa viedokļa muzikanta arods ir apkaunojošs.

Nr. 101.

1 Santali — mundu grupas tauta Indijā.

2 Deko — tā santali dēvē hinduisma piekritējus (izņemot tos, kuri pieder pie zemākajām kastām). Deko kaķi — indusu augļotāju un tirgotāju nievīga iesauka.

3 Netulkojama vārdu spēle. Tiesnesis uzrunā liecinieku urdu valodā, kas pagājušā gadsimta beigās un šā gadsimta sākumā bija tiesvedības pamatvaloda Britu Indijā. Liecinieks jauc no arābu valodas aizgūtu terminu ar nozīmi «apstāklis» un līdzīga skanējuma hindi valodas vārdu, kas apzīmē arklu.

4 Sals, asons un dhao — izplatītas koku sugas Indijā, kuras izmantoja dažādiem sīkizstrādājumiem.

Nr. 102.

1 Skat. piezīmi pie Nr. 100.

Nr. 104.

* Sal. analogas pasakas: kalmiku «Par ganu Kebjunu un hana Zan-tjadža gudro dēlu» [48, 137], afgāņu «Trīs brāļi un rubīns» [21, 192] u. c.

Nr. 112.

1 Līdzīgu sižetu izmantojis Servantess romānā «Dons Kihots» (skat. šā krājuma 30. lpp.). Vienu no musulmaņu versijām par tiesu, kas sais-tita ar ķēniņa Dāvida, Zālamana tēva, vārdu, apraksta A. Veselovskis. Runa ir par brīnumtauri: ja cilvēks, pieskaroties taurei, spēj izvilināt skaņu, taisnība ir viņa pusē. Reiz pie Dāvida uz tiesu atnākuši divi cilvēki. «Viens sūdzējās, ka otrs paņēmis no viņa pērli un to vēl nav atdevis atpakaļ. Taču atbildētājs apgalvoja, ka ir to atdevis.» Taure apliecina, ka taisnība ir abiem. Pēc vairākkārtējas pārbaudes Dāvids ievērojis, ka atbildētājs ik reizes pirms pieskaršanās taurei iedod prasītājam savu spieķi. Dāvids noskārtis, ka pērle noslēpta tieši šai spieķī 110, 73].

1 Jakšas — pusdievišķīgi radījumi; kā vēsta leģenda, tie kalpo bagātību dievam Kuberam un spēj pieņemt jebkuru izskatu.

Nr. 114.

1 Zaķis cenšas sev nodrošināt termīta atbalstu, Jo viņa mājoklis atrodas uz lauka un viņu uzskata par lietpratēju zemkopībā.

2 Sal. Nr. 174 un piezīmi pie tā. Tanī šķietamā «dieva» viltība tiek sodīta.

Nr. 117.

1 Dažas Āfrikas tautas krabi uzskata par ūdens devēju.

2 Sal. ar Nr. 116 un ar kampučiešu pasaku «Kas vainīgs», kur visiem analoģiska notikuma dalībniekiem tiek piespriesta attiecīga soda naudas da)a [67, 32].

Nr. 122.

1 Viens no variantiem sižetam par tā dēvētajiem tiesnešu jokiem (AaTh, 1861). Sal. ar stāstu, kurā izskaidrota krievu parunas «Izspried — kā ar cirvi nocērt» izcelsme.

«Kalējs ar miesnieku tiesājās: viens otram bija nez ko nodarījuši. Katrs gribēja tiesnesi pielabināt: viens nokala cirvi, otrs aizveda vērsi.

Aizgāja uz tiesu. Kalējs iesāka pirmais:

— Tiesneša kungs, izspried — kā ar cirvi nocērt.

Bet miesnieks atkal savu:

— Nekā, brāl, šitā lieta ož pēc vērša» [9, 361].

Sal. arī «Te]š pārkāpa tavam cirvim pāri» (gruzīnu, 33, 139), «Kariete brauc tur, kur zirgi to velk» (vācu: Deutshe Volksbūcher. M., 1965, 8. lpp.) u. c.

Nr. 123.

1 Zaķis Austrumāfrikas tautu folklorā ir pats gudrākais no visiem zvēriem (līdzīgi lapsai Eiropas tautu folklorā).

2 Pazemes valsts saucas «Auaka», kas nozīmē «baltā prosa»; pēc irakvu ticējumiem, prosa radusies pazemes valstī.

3 Šo vārdu savienojumu irakvi uzskata par smagu apvainojumu.

4 Vecais bruņurupucis irakvu un citu Austrumāfrikas tautu folklorā ir zvēru valdnieks.

Nr. 129.

1 Sal. ar Nr. 162 un piezīmēm pie tā.-

1 Sal. ar analoģiskiem stāstiem: uzbeku «Tev taisnība» [40, 102, turku [17, 128], kā arī ķīniešu «Acu slimība» (Nr. 139) u. c.

Nr. 137.

1 Haruns Arrašids — skat. piezīmi pie Nr. 92.

2 Trīskārtējs zvērests šķirties musulmaņiem tiek uzskatīts par vienu no svinīgākajiem zvērestiem, un tajā izteikto nosacījumu neizpildīšanai nenovēršami seko faktiskā šķiršanās, pēc kuras vīram vairs nav tiesību ņemt sievu atpakaļ. Zubeida ir Haruna Arrašida mīļākā sieva.

3 Abu Jusufs Jakubs — slavens likumu zinātājs, kam bija liela ietekme uz Harunu Arrašidu.

Nr. 138.

1 Piezīmē stāstītājs norāda arī citāda atrisinājuma iespējamību:

skaidrā prātā redzi stirnu lecam, iedzēris — lidojam.

Nr. 140.

1 Garīgajā pamatskolā mācību gads beidzas pavasari, pirms Lieldienām.

Nr. 142.

1 Pēc irakvu paražām, laulības šķiršanās gadījumā vīrs no sievas vecākiem saņēma atpakaļ savu līgavas izpirkuma maksu. Ja vīram palika bērni, tie tika pielīdzināti izpirkuma maksai, un viņš vairāk neko nesaņēma. Kā vīram, tā sievai bija tiesības no jauna stāties laulībā.

Nr. 145.

1 Sal. satura ziņā tuvās pasakas par dalīšanu: igauņu «Pele un zvirbulis» (Эстонские народные сказки. M.—Л., 1965), abhāziešu «Ašha-mads un Agamads» [11, 276], kalmiku «Peļu brāļi» [48, 300], uiguru «Gudrs spriedums» [100, 72].

Nr. 151, ‘

1 Viena no šīs tiesas versijām tiek pierakstīta Zālamanam [10, 74— 75]. Sal. arī ar afgāņu pasaku «Taisnīgais tiesnesis» [21, 221].

Nr. 153.

J Stāsts par «nepateicīgo izglābto» pasaules tautu folklorā ir sevišķi Izplatīts (AaTh, 155). Daudzos gadījumos tas beidzas ar to, ka «tiesnesis» atjauno sākotnējo situāciju un nepateicīgais iet bojā. Sal. da-

gestāniešu pasaku «Kā kalnietis iebāza vilku somā» [83, 43], abhāziešu «Cilvēks un čūska» [11, 202], basumbvu «Cilvēks, lauva un zaķis» [73, 259], kampučiešu «Kā vientuļnieks atdzīvināja tīģeri» [67, 134] un «Kā tēvs ar dēlu krokodilu sastapa» [67, 292], tuviešu «Baltais zaķis» [95, 184], tibetiešu «Zaķis par tiesnesi» [85, 144] un «Par to, kā zaķis izglāba Basanu» [69, 73], mamprusu «Lauva un pele» 175, 40], korejiešu «Zaķa spriedums» [110, 105], ķīniešu «Skolotais Dun Go kungs» [50, 157], ašantu «Mednieks un leopards» [105, 215] u. c.

Sal. ar nūbiešu pasaku «[Ļaunprātīgais krokodils]» (Nr. 154), analogo mandingu pasaku «Krokodila asaras» [80, 174] un indonēziešu «Nepateicība» [42, 82].

Šī sižeta izvērstu tipoloģisko analīzi sniedz J. Levins osetīnu pasakas «Nabags, vilks un lapsa» komentārā (Осетинские народные сказки. M., 1973, 559., 560._1рр.). «Pašlaik,» viņš raksta, «ir zināms ap tūkstoš šī sižeta Eirāzijas, Āfrikas un Amerikas variantu, kuru ģenētiskā saistība nav apšaubāma, taču izsmeļoša pētījuma par šī pazīstamā stāsta attīstības vēsturi pagaidām nav.»

Virkne stāstu beidzas ar glābēja bojā eju — indiešu pasaka «Ko sēsi, to pļausi» [84, 92] — vai arī ar tā apžēlošanu — dagestāniešu pasaka «Cilvēks un čūska» [83, 263].

Interesants ir jorubu variants «Gliemezis un leopards»: te gliemezim palīdz saules dievs. «Dievs izdzirdēja viņu un aptumšoja sauli. Visapkārt satumsa, un gliemezis noslēpās» [102, 41].

Skat. arī šā krājuma 17. un 18. lpp.

Nr. 155.

1 Vārdu spēle: izteicienam «abin čin nama» ir divas nozīmes: «nauda» un «tas, ar ko ēd gaļu».

2 Mārciņa — naudas vienība Nigērijā.

8 Stāsti par savstarpējām viltībām, kam pamatā vārdu spēle, ietverti gan I daļā (nodaļa «Par blēdībām un viltu strīdos»), gan arī II daļā (nodaļa «Par tiesnešu un prāvinieku viltībām»). Šeit vārdu spēli izmanto tiesnesis, pasludinot spriedumu. Sal. arī ar Nr. 158.

Nr. 156.

1 Pazīstama vesela virkne stāstu, kas veidoti pēc tāda paša principa. Sal. malajiešu pasaku «Kā pelanduks izšķīra tirgotāja un nabago strīdu» (Nr. 157), kā ari uiguru anekdoti «Maksa par krekšķināšamu* [100, 42], turkmēņu «Kas pārdod pusdienu smaržu, tas saņem monētu šķindu» [97, 159], uzbeku «Maksa par «uh»» [40, 105], kampučiešu «Smarža, kas nāk no bagātnieka virtuves» [67, 279], turku «Hod?as gudrais spriedums» [17, 121], «Kas pārdod ēdiena garaiņus, tas saņem naudas žvadzoņu» [17, 126] un «Hodža — «ēnas tiesnesis»» [17, 131], indiešu «Viltīgā netikle» [37, 220] (netikle pieprasa samaksu cilvēkam, kas redzējis viņu sapnī; tiesnesis liek viņai paņemt naudas atspulgu, kas redzams spogulī) u. c.

Nr. 158.

1 Hakims — šeit — apgabala tiesnesis.

1 Pazīstamais stāsts par augļotāju, kas pieprasīja, lai parādnieks samaksā ar gabalu no savas miesas (tā dēvētais Seiloka motīvs — pēc Šekspīra lugas «Venēcijas tirgotājs» varoņa vārdā; AaTh, 890), skat. šeit, 30. lpp. Sal. analogās pasakas: afgāņu «Precīzs mērs» [78, 41], indiešu [37, 65], adigejiešu [13, 182], dagestāniešu «Augļotājs un nabags» [83, 254] u. c. Ar izteicieniem «mārciņa gaļas», «Seiloka mārciņa gaļas» apzīmē pārmērīgas, netaisnas prasības.

Nr. 161.

1 Uguns iegūšana, berzējot divus koka gabalus, kā to vēl pavisam nesen darīja bari, ir diezgan nogurdinoša.

Nr. 162.

1 Viens no pazīstamās, pasaules tautu folklorā (AaTh, 1660) plaši izplatītās pasakas par «Šemjakas tiesu» variantiem. Zīmīgi, ka pasakas krievu nosaukums (kā arī analoga satīriskā stāsta nosaukums, kas saistīts ar reālu personu — kņazu Dmitriju Šemjaku, kurš miris 1453. g.)[93]t kļuvis par šī sižeta vispārpieņemtu starptautisku apzīmējumu. Ārne un pēc tam arī Tompsons 1660. tipa sižetu reducē uz variantu, kurā tiesnesim draud ar azotē paslēptu akmeni, bet viņš to notur par kukuli; krievu un daudzos citos variantos šis sižets parasti saistīts ar citiem motīviem — kontaminācija galvenokārt ar AaTh, 1534., 890. tipiem (sk. «Fabula», Bd. 3, H. 3, 328. lpp., kā arī Z. Sofer. Das Urteil des Schemjaka. (Diss.) Gottingen, 1965). Sal. krievu pasakas «Šemjakas tiesa» [56a, 41, 46], «Taisnīga tiesa» [70a, 263], sīriešu «Jaunava par tiesnesi» [58, 226], filipīniešu «Karaļa spriedums» [121, 37], dagestāniešu «Augļotājs un nabags». [83, 254], amharu «Nesaprātīgā tiesneša spriedums» [79, 300], kampučiešu «Četri karaļa spriedumi» [67, 309], kazahu «Kamēr zirgam nebūs izaugusi aste» [46, 338] u. c., kā arī tatāru «Kā Ahmets Ahajs atmaskoja Bahčisarajas kadiju» (Nr. 129).

Izteiciens «Šemjakas tiesa» tiek lietots netaisnas tiesas apzīmēšanat, lai gan sīriešu, kampučiešu un citās pasakās stāstītājs un personāži spriedumu atzīst par taisnīgu un gudru.

2 Musulmaņi pirms katras no piecām obligātajām ikdienas lūgšanām izdara rituālo apmazgāšanos.

3 Pazīstama analoga persiešu anekdote, kas izskaidro sakāmvārda «Mūsu ēzelis jau no dzimšanas ir bez astes» rašanos. Noklausījies iepriekšējos spriedumus, trešais prasītājs, kura ēzelim atbildētājs norāvis asti, nolemj laikus tikt prom no tiesas un paskaidro tiesnesim: «Es gribu atvest liecinieku, kas apstiprinās, ka mans ēzelis jau no dzimšanas ir bez astes». Sakāmvārdu lieto, lai norādītu, ka cilvēks spiest3 atteikties no savām tiesībām [64, 209.—211.].

Nr. 163.

1 Piecnieks (pančajats) — kopienas vecākie, kas izšķir strīdus kopienā vai ciemā.

2 Čamars — ādmiņu kastas loceklis; šī kasta tiek uzskatīta par pašu zemāko indiešu kastu sistēmā.

3 Divdesmitnieks — divdesmit rūpiju, desmitnieks — desmit rūpiju.

Nr. 164.

1 Sal. AaTh, 1310 (līdaku slīcina upē), 1310A (trusi iesviež ērkšķu krūmā), 1310B (kurmi soda, ierokot to zemē), 1310C (putnu soda, nometot to no klints). Teiciens no Krilova fabulas ar analogu sižetu «Un visi nosprieda it strupi, ka jānes līdaka uz upi» kļuvis par sakāmvārdu, ko lieto, lai norādītu, ka noziedznieks faktiski palicis nesodīts.

Sal. ar irakvu pasaku «Kā zaķis apmānīja sargus pie akas» [38, 44ļ, minahasu «Bruņurupucis un pērtiķis» [28, 37], malagasu «Fosa un bruņurupucis» [74, 56].

Nr. 165.

Sal. ar AaTh, 1698. Sal. ar birmiešu pasaku «Četri kurlie» [54, 130ļ.

Nr. 170.

Skat. Nr. 163, 1. piezīmi.

Nr. 171.

Sal. analogās anekdotes: turku «Kā hodža sodīja netaisnīgo tiesnesi» [17, 64], uzbeku «Kļūdas izlabošana» [40, 110], afgāņu «Taisnīgais iaķīrs» [78, 146]. Turku pasakā «Vienu no viņām jau iznīcināju» žandarmi ar mušām sabojā zemnieka preci. Tiesnesis par vainīgām atzīst mušas un piešķir zemniekam tiesības iznīcināt tās jebkurā vietā. Zemnieks pirmo mušu nosit tiesnesim uz vaiga (sal. AaTh, 1586). Sal. ari ar Nr. 172.

Nr. 174.

1 Līdzīgs notikums atstāstīts nodaļā par «dieva tiesām». Tur tiesas inscenējuma dalībnieki paliek nesodīti (Nr. 114). Sal. ari ar Indiešu

stāstu «Tēvs kokā» [62, 122], avāru «Lamarts un Cumarts» [12, 39|. uzbeku «Viltnieks un vientiesis» [26, 314], tibetiešu «Czjanbo un Gunba» [69, 41].

Nr. 175.

1 Ir daudz dažādu pasaku variantu par to, kā tiesnesis, kas pieņēmis netaisnīgu vai nesaprātīgu lēmumu, tiek nokaunināts ar stāstu par izdomātu notikumu (sal. AaTh, 821B, arī 875). Sal. uiģuru anekdoti «Kazijs ir uzveikts» [100, 45], turku «Hodža izšķir bezjēdzīgo strīdu» [17, 143], gruzīnu [33, 37], ķīniešu pasaku «Piecas vārītas olas» [51, 150] u. c. Sal. arī akambu pasaku «Kā hiēna ar lauvu tiesājās» (vai bullis var atnesties?) [73, 214], osetīnu pasaku «Divi jātnieki» [60, 380|, hausu «Pasaku par trim dvīņiem» [73, 307], gruzīnu «Aklais tiesnesis» [32, 67] un «Jaunais tiesnesis un viņa sieva» [33, 162], simaluriešu [61, 100], adigejiešu [13, 186], birmiešu «Trusis par tiesnesi» [54, 19| un «Saimnieks un laivinieks» (vai var sasildīties no tālas uguns?) [54, 140], analogas pēdējai — indiešu «Skauģi pārrēķinājušies» [37, 2051, kampučiešu «Kā puisis precējās» [67, 142], «Divi kaimiņi» (vai briedis varēja iekrist lamatās, kas atrodas koka galotnē?) [67, 148] un «Gudiais zaķis» [88, 88] u. c.

Nr. 176.

1 Viens no variantiem stāstam par to, kā tika pārmācīts tiesnesis, kas cerēja uz kukuli (sal. ar AaTh, 1660). Sal. turku anekdoti «Kā hodža atradināja alkatīgo tiesnesi no kukuļņemšanas» [17, 138], uiguru «Mēs neesam lepni» [100, 46], uzbeku «Bajs un kazijs» [29, 51] u. c. Sal. arī ar Nr. 177.

Nr. 178.

1 Goun bin — «ķildnieka galva».

2 Oun bin — birmiešu valodā «kokospalma».

TEKSTU rādītājs pec tautībām

abhāziešu Nr. 176 adi gej iešu Nr. 24, 56, 65 afgāņu Nr. 23, 41, 59, 63 emharu (amhari — Etiopijas vai-rākumtautība) Nr. 28, 97, 99, 128, 149, 165 arābu Nr. 12, 137 armēņu Nr. 39, 77 ašantu (ašantī — Ganas Republikas vairākumtautiba) Nr. 37 avāru Nr. 159 azerbaidžāņu Nr. 120, 156

dārgu Nr. 67

digo (vaņiku tautības cilts, kas dzīvo Kenijā, kā arī Tanzānijā) Nr. 114

duālu (duāli — bantu grupas tauta, kas dzīvo Kamerūnā, Gvinejas līča krastā) Nr. 117 dunganu Nr. 115

ebreju Nr. 140 senebreju Nr. 1, 70

bakongu (bakongi — viena no bantu grupas tautībām, kas apdzīvo Kongo lejasteces apgabalu) Nr. 30

baru (bari — tauta, kas dzīvo Sudānas dienvidos) Nr. 161 baulu (bauli — tauta, kas dzīvo Ziloņkaula Krasta teritorijā) Nr. 32

birmiešu Nr. 112, 148, 178 bulu (buli — viena no fangu grupas tautām, kas dzīvo Kamerūnas dienvidos) Nr. 19 burjatu Nr. 50

buru (būri — hausu grupas tautība, kas dzīvo Edseramas иреэ augšteces apgabalos gar Nigēri-jas un Kamerūnas robežu) Nr. 35

burungu (Austrumāfrika) Nr, 55, 152

čečenu Nr. 68 čukču Nr. 29

fangu (fangl — afrikāņu cilšu grupa, ko saista valodu radniecība, dzīvo galvenokārt Ga-bonā un Kamerūnas dienvidos) Nr. 18, 20

fantu (fanti — tauta, kas apdzīvo Ganas dienvidrietumu rajonus) Nr. 14

gio (Libērija) Nr. 16 gruzīnu Nr. 103, 122, 173

hakasu Nr. 61

hausu Nr. 4, 10, 45, 69, 86, 155, 177

indiešu

hindu Nr. 7, 52, 163 kumaoniešu Nr. 60, 104 santalu Nr. 101, 170 senindiešu Nr. 42, 47, 74, 113, 144

irakvu (irakvi — radniecīgu ku-šitu cilšu grupa, kas dzīvo Tan-zānijas teritorijā) Nr. 48, 49, 53, 58, 72, 76, 123, 124, 142, 150

japāņu Nr. 73, 141, 151

kabilu (kabili — daļa Alžīras pamatiedzīvotāju berberu) Nr. 119 kalmiku Nr. 85

kampučiešu (khmeru) Nr. 5, 11, 15, 21, 25, 34, 78, 93, 95, 98 kanuru (kanuri — tautību grupa, kas dzīvo Nigērijā, Nigērijas un Cadas republikās un Lībijas dienvidu apgabalos) Nr. 102 kazahu Nr. 54, 62 kirgīzu Nr. 64

korejiešu Nr. 81, 134, 138, 145, 169

kurdu Nr. 175

ķīniešu Nr. 26, 57, 66, 71, 75, 83, 88, 91, 96, 131, 139

laosiešu Nr. 107 loandu (Angola) Nr. 51 lomu (lomi — tauta, kas dzīvo Libērijā un G vine jā) Nr. 3

malajiešu Nr. 157 mandingu (mandingi — tauta, kas apdzīvo Senegālas, Gambijas un Nigēras augšteču apgabalus) Nr. 6

mbaku (mbaki — seremundu grupas tautība; dzīvo Zairā un Centrālāfrikā) Nr. 9, 40 mendu (mendi — mandu grupas tautība, kas dzīvo Sjeraleonē) Nr. 17

mikronēziešu Nr. 79 mongoļu Nr. 127

negidalu (negidali — neliela Tālo Austrumu tautība, kas dzīvo ap Amguņas upi un Amūras lejteces apgabalos) Nr. 174

nepāliešu Nr. 33, 111 nūbiešu Nr. 135, 154 osetīnu Nr. 2

pampangu (pampangl — viena no tautībām, kas apdzīvo Filipīnas) Nr. 116, 164

pangasinanu (pangasinani — viena no tautībām, kas apdzīvo Filipīnas) Nr. 36

persiešu Nr. 13, 82, 118, 126, 146, 147

senēģiptiešu Nr. 46 simaluriešu (Simalura — neliela sala Indijas okeānā, dienvidrietumos no Sumatras) Nr. 87 sīriešu Nr. 94, 133 svahilu Nr. 92

šumeru Nr. 38

tadžiku Nr. 162

tagalu (tagali — viena no Filipīnu pamatiedzīvotāju tautībām) Nr. 160

taju (taji — radniecīgu tautu grupa, Taizemes pamatiedzīvotāji) Nr. 90 tatāru Nr. 108, 129 tibetiešu Nr. 8, 84, 106 togojiešu Nr. 31

tongu (tongi — bantu grupas tautība, kas dzīvo Zambijas dienvidu provincē) Nr. 110 turkmēņu Nr. 121, 166, 171 turku Nr. 89, 100, 105, 136, 143, 158

tuviešu Nr. 125

uiguru Nr. 168, 172

uzbeku Nr. 22, 27, 43, 130, 132

vāju (vāji — mandu grupas tauta, kas dzīvo Libērijas ziemeļrietumos, kā ari Sjeraleones ziemeļos) Nr. 44

vjetnamiešu Nr. 80, 109, 153, 167

LITERATŪRA

1. The Types of the Folktale. A. Classification and Bibliography

Antti Aarne's Verzeichnis der Marchentypen (FFC№3). Translated and enlarged by Stith Thompson. Helsinki, 1961 (FFC№184)

(tekstā — AaTh).

la. Андреев H. П. Указатель сказочных сюжетов по системе Аарне. Л., 1929

2. Пропп В. Я. Морфология сказки. М., 1969.

3. П е р м я к о в Г. Л. Избранные пословицы и поговорки народов Востока. М., 1968.

4. Пермяков Г. Л. От поговорки до сказки. (Заметки по общей теории клише). М., 1970.

5. Проделки хитрецов. Мифы, сказки, басни и анекдоты о прославленных хитрецах, мудрецах и шутниках мирового фольклора. Сост. и вступит, статья Г. Л. Пермякова. М., 1972.

6. История государства и права зарубежных стран. Т. 1. М., 1963.

7. Ш а р л ь Р. Мусульманское право. М., 1959.

8. Гуревич А. Я. Категории средневековой культуры. М., 1972.

9. Крылатые слова по толкованию С. Максимова. М., 1955.

10. Веселовский А. Н. Славянские сказания о Соломоне и Ки-товрасе и западные легенды о Морольфе и Мерлине. СПб., 1872.

10а. Воскресенский Д. Н. Судебная повесть гунъань в Китае. — «Народы Азии и Африки», 1966, № 1.

10в. ГринцерП. А. Древнеиндийская проза (обрамленная повесть). М., 1963.

11. Абхазские сказки. Сухуми, 1965.

12. Аварские сказки. М., 1962.

13. Адыгейские сказания и сказки. Майкоп, 1963.

14. Али Сафи. Занимательные рассказы о разных людях. М., 1966.

15. Анекдоты Моллы Насреддина. Баку, 1968.

16. Анекдоты Омирбека. Нукус, 1970.

17. Анекдоты о ходже Насреддине. М., 1957.

18. Арабские народные пословицы и поговорки. М., 1961.

19. Армянский фольклор. М., 1967.

20. Аура Поку. Мифы, сказки, легенды, басни, пословицы и загадки народа бауле. М., 1960.

21. Афганские сказки и легенды. М., 1972.

22. Барабан короля. Африканские сказки. М., 1971,

23. Библия. Третья книга Царств.

24. Библия. Книга пророка Даниила.

25. Б и р а г о Д и о п. Сказки Амаду Кумба. М, 1961.

26. Бирюзовый ларец. Ташкент, 1967.

27. Бурятские сказки. Улан-Уде, 1959.

28. Волшебный жезл. Сказки народов Индонезии и Малайзии. М., 1972.

29. Волшебный рубин. Ташкент, 1967'.

30. Вьетнамские народные пословицы и поговорки. М., 1959.

31. Глаза дракона. Легенды и сказки народов Китая. М., 1959.

32. Грузинские народные новеллы. Тбилиси, 1970.

33. Грузинский народный юмор. Тбилиси, 1967.

34. Даргинские сказки. М., 1963.

35. Дунганские сказки. Фрунзе, 1970.

36. Живой в царстве мертвых. Сказки народов Непала. М., 1971.

37. Забавные рассказы про великомудрого и хитроумного Бирбала, главного советника индийского падишаха Акабра. М., 1968.

38. Заяц в башмаках. Сказки племени ираку. М., 1963.

39. Золотая земля. Сказки, легенды, пословицы, поговорки Эфиопии. М, 1960.

40. Изумительные и правдивейшие истории из жизни прославленного мудреца Насреда,ина Афанди. Ташкент, 1965.

41. Индийские сказки и легенды, собранные в Камаоне в 1875 году И^П. Минаевым. М., 1966.

42. Индонезийские сказки. М., 1956.

43. Казахские народные сказки. Т.1. Алма-Ата, 1971.

44. Казахские народные сказки. Т. 2. Алма-Ата, 1971.

45. Казахские народные сказки. Т. 3. Алма-Ата, 1971.

46. Казахские сказки. Т. 1. Алма-Ата, 1958.

47. Казахские сказки. Т. 2. Алма-Ата, 1962.

48. Калмыцкие сказки. Элиста, 1962.

49. Киргизские сказки. М., 1968.

50. Китайские легенды, сказки, басни, пословицы и поговорки. Пермь, 1958.

51. Китайские народные сказки. М., 1959.

52. Книга о простаках (Дахо-наме). М., 1968.

53. Курдские народные сказки. М„ 1970.

54. Маунг Xтин Аунг. Бирманские народные сказки. М., 1957.

55. М и р е р. Ахмет Ахай озенбашский. М., 1940.

56. Монгольские сказки. М., 1967.

56а. Народные русские сказки А. Н. Афанасьева. Т. 1. М., 1958.

57. Орбели И. Басни средневековой Армении. М.—Л., 1956.

58. От Ахикара до Джано. М.—Л., 1960.

59. Осетинские народные сказки. М., 1959.

60. Осетинский народный юмор. Сталинир, 1960.

61. Остров красавицы Си Мелю. М., 1964.

62. Панчатантра. М., 1958.

63. Персидские анекдоты. М., 1963.

64. Персидские пословицы и поговорки. М., 1961.

65. Плутовка из Багдада. М., 1963.

66. Повести, сказки, притчи Древней Индии. М., 1964.

67. Похождения хитроумного Алеу и другие сказки Камбоджи. М., 1967.

68 Проданный сон. Туркменские народные сказки. М., 1969.

69. Проделки дядюшки Дэнба. Тибетское народное творчество. М., 1962.

70. Р е д е р Д. Г. Мифы и легенды древнего Двуречья. М., 1965. 70а. Русская сатирическая сказка. М., 1958.

71. Светящийся незнакомец. Народные сказки Либерии. М., 1966.

72. Серебряный ключ. Тайские сказки. М., 1963.

73. Сказание о Лионго Фумо. Сказки народов Африки. М., 1962.

74. Сказки Мадагаскара. М., 1965.

75. Сказки мампрусси. М., 1966.

76. Сказки и мифы Океании. М., 1970.

77. Сказки и повести Древнего Египета. М., 1956.

78. Сказки и стихи Афганистана. М.г 1958.

79. Сказки народов Африки. М.—Л., 1969.

80. Сказки народов Бисау. М., 1971.

81. Сказки народов Востока. М., 1967.

82. Сказки народов Вьетнама. М., 1970.

83. Сказки народов Дагестана. М., 1965.

84. Сказки народов Индии. М.—Л., 1970.

85. Сказки народов Китая. М., 1961.

86. Сказки народов Севера. М.—Л., 1959.

87. Сказки народов Суд,ана. М., 1968.

88. Сказки, пословицы и поговорки Камбоджи. М., 1950.

89. Сказки, притчи, легенды хауса. М., 1964.

90. Сказки центральной Индии. М„ 1971.

91. Сказки Чукотки. М., 1958.

92. Таджикские сказки. М., 1961.

93. Тамильские народные пословицы и поговорки. М., 1962.

94. Татарские народные сказки. Казань, 1970.

95. Тувинские народные сказки. М., 1971.

96. Турецкие сказки. М„ 1960.

97. Туркменский юмор. Ашхабад, 1967.

98. Тысяча и одна ночь. Избранные сказки. М., 1972.

99. Уйгурские сказки. Алма Ата, 1963.

100. Уйгурские юморески. Алма-Ата, 1969.

101. Хакасские народные сказки. Абакан, 1955.

102. Четырнадцать сотен каури. Сказки йоруба. М., 1969.

103. Чудесные родники. Сказания, сказки и песни народов Чечено-Ингушской АССР. Грозный, 1963.

103а. Чудесный мастер. Китайские народные легенды, сказки, пословицы и поговорки, вып. 3. Тюмень, 1959.

104. Японские сказки. М., 1958.

105. Alta Jablow. Yes and No. The Intimate Folklore of Āfrika. New York, 1961.

106. Kohl-La rsen L. Der Perlenbaum. Ostafrikanische Legenden, Sagen, Mārchen und Diebsgeschichten. Kassel, 1966.

107. Schwarzer Eulenspiegel. Ostafrikanische Schwanke. Wahrend der Grabung nach dem afrikanischen Vormenschen avifgenommen und herausgegeben von Prof. Dr. L. Kohl-Larsen. Kassel, 1954.

108. Kohl-Larsen L. Fiinf Mādchen auf seinem Riicken. Ostafrikanische Mythen und Mārchen der Burungi. Kassel, 1969.

109. Kohl-Larsen L. Frau ir der Kiirbisflache. Ostafrikanische Mārchen der Burungi. Kassel, 1957,

110. Unter dem Odongbaum. Koreanische Sagen, Marchen un Fabeln. Wahrend eines zwanzigjahrigen Aufenthalts tn Korea gesammelt von Professor Andre Eckardt. Eisenach, 1950.

111. Die Reiskugel. Sagen un Gottergeschichten, Marchen, Fabeln und Schwanke aus Vietnam, iibersetzt und herausgegeben von Prof. Hans Nevermann. Eisenach, 1951.

112. Als die Fische die Sterne schluckten. Mārchen und Legenden aus Vietnam, Laos und Kambodscha. An den Ufern des Roten Flusses und des Mekong gelesen, gehort und aufgeschrieben von Eduard Claudius. Berlin und Weimar, 1967.

113. Erzahlungsgut aus Siidost-China. Gesammelt, uberzsetzt und bear-beitet von Wolfram Eberhard. Berlin, 1966.

114. Nubische Texte im Dialekt der Kunuzi J*nd der Dongolawi, von Gertrud von Massenbach. Wiesbaden, 1969.

115. Duala-Mārchen. Gesammelt und iibersetzt von F. Ebding. — «Zeitschrift fiir Eingeborenen-Sprachen», Bd. 18, H. 2. Berlin, 1928.

116. Weitere Tonga-Mārchen aus Transwaal, gesammelt von Henri Berthoud. — «Zeitschrift fiir Eingeborenen-Sprachen», Bd. 21, H. 2. Berlin, 1931.

117. Lukas. Aus der Literatur der Badawi-Kanuri in Bomo. — «Zeitschrift fiir Eingeborenen-Sprachen», Bd. 26, H. 1. Berlin, 1935.

118. Digo-Mērchen aus Tanganjika, gesammelt und bearbeitet von Ernst Damman — «Zeitschrift fiir Eingeborenen-Sprachen», Bd. 26, H. 3. Berlin, 1936.

119. Frobenius L. Spielmannsgeschichten der Sahel. — «Atlantis», Bd. 6. Jena, 1921.

120. Frobenius L. Volksmārchen der Kabylen. Bd. 1. Weisheit.— «Atlantis», Bd. 1. Jena, 1921.

121. Filipino Popular Tales. Collected and edited with comparative notes by Dean J. Fansler. Hatboro, Penns., 1965.

SATURS

3. Kam pieder bērns?...........

4. Mednieks un viņa dēls

PRĀVOŠANĀS PAR MANTU UN LAUPĪJUMU

5. Kā vecā sieva pārdeva ķirbi........

6. Kā četri brāļi medīja ziloni........

7. Kam pieder mango koks?.........

8. Tirgotājs Mima un blēdis Bjaņba.......

16. Aklais un bezkājis..........

17. Divi ceļinieki...........

18. Mīlestība vai bagātība.........

19. Kā sadalīt atradumu?.........

20. Strīds par radniecību...... . • .

PRAVOSANAS PAR ZAUDĒJUMU ATLĪDZINĀŠANU

21. Divi vezumi uz tilta

22. Noslīkušais kamielis....... ,

23. Astoņi plāceņi

24. Džebaga spriedumi.........

25. Kā trīs draugi laivu noslīcināja.....

26. Zinātnieks un zemnieks

27. Maisi ............

STRĪDI PAR LIGAVAM UN LĪGAVAIŅIEM

28. Trīs tiesneši...........

29. Vilks, krauklis un kalnu auns......

30 Atdzīvojies mednieks ........

31. Trīs līgavaiņi..........

32. Pīpes pārvēršanās.........

33. Kuram piederēs līgava? .......

34. Pareģis, strēlnieks, nirējs un pūšļotājs ....

35. Znots ............

36. Trīs brāļi...........

37. Meitene Nsia..........

STRĪDI PAR TO, KURS PĀRĀKS

38. [Lahars un Ašnana]........ .

39. Kalējs un namdaris .........

40. Pagātne un nākotne........

41. Ļauns cilvēks nevēl laba pat sev.....

42. Muladevas tiesa..........

43. Divi muļķi...........

44. Kurš ciešāk guļ.........

45. Veiklības pārbaude .........

PAR BLĒDĪBĀM UN VILTU STRĪDOS

53. Tiesāšanās ar pūšļotāju.......

54. Sirmgalvis un viņa meita.......

55. Kā sievastēvs atzina sevi par uzvarētu ......

56. Bārdas pircējs............

57. Notikums ar Ma Tanu..........

58. [Viltnieks un muļķi].........

II. STĀSTI PAR TIESĀŠANU PAR VAINĪGA MEKLĒŠANU UN NETĪŠU ATZĪŠANOS

59. Viltīgais vezīrs...........

60. Zaglis .............

61. Brīnumgailis............

62. Aklais un redzīgais..........

63. Kas vainīgs, tas bailīgs.........

64. Atjautīgais tiesnesis..........

65. [Kā cilvēks izglābās no nāves].......

66. Govs ar nogrieztu mēli.........

67. Kā atrada zagli...........

68. [Kā molla pierādīja savu taisnību]......

69. Kamieļmātes īpašnieks un trīs zēni......

70. [Suzanna un sirmgalvji].........

71. Kā muļķis pirka Pekinas dialektu......

78. Kā zaglis nozaga govi.........

79. [Sikhalols un Lizora].........

80. Prāvošanās ar banjankoku ...♦•♦•*

81. Dīvainā tiesas prāva

90. Gudrais zaglis . « ..........

91. fKā dēls izdauzīja tēvam zobus] . . . , . #

92. (Abunuvass un tirgotājs].........

PAR TIESNEŠU UN PRAVINIEKU VILTĪBĀM

93. Jūras kraukļu mednieks..........

94. Saprātīgais padoms ...........

95. Gudrais zaķis ............

96. [Ministrs un ķieģeļu dedzinātājs].......

97. Gudrais tiesnesis ...........

98. [Divi mēneši] ,

99. Kā šakālis ar leopardu prāvojās .......

PAR LIECINIEKIEM UN VILTUS LIECINIEKIEM

100. «Labākus lieciniekus neatradīsi».......

101. Kā par naudu tiesā liecināja ........

102. Viltus liecinieks...........

116. [Sinukuana tiesa]...........

117. Kāpēc mušai nav astes..........

118. [Daho tiesa].............

119. Agelita meitas • •••••••««««

120. Mollas , raizes i ........

121. Ependi ari ir divkosīgs kazijs.....

122. Netaisna tiesa ,........

123. Laji un zaķis.........

124. Laji kaķis ..........

125. Septiņi peļu brālīši........

126. [Bez viņa mēs varam iztikt]......

127. Likuma cena.........

128. Par netaisno tiesu........

129. Kā Ahmets Ahajs atmaskoja Bahčisarajas kadiju

130. Augstākā kazija halāts.......

131. [Cjao Šuņs un ierēdnis].......

132. Suņa ādā . .........

133. Saindētais piens

134. Ērmīgais ierēdnis........

135. Nūbiešu rēķini •........

136. Hodža par tiesnesi skaistuļu strīdā ....

137. Stāsts par Abu Jusufu.......

138. Lidojošā stirna.........

139. Acu slimība ..........

140. Kaza . . ..........

141. [Lai pagaida].........

142. [Kašķīgā sieva]

143. «Tas pienākas kazijam!» ......

144. [Kraukļa stāsts] .........

145. Kā lapsa ar suni tiesājās......

146. [Divas atlikušās reizes uzņemos pats]

147. [Šis atgadījums ir mīklains un neizdibināms]

PAR SODA MĒRU UN ATLĪDZĪBU

148. Kāpēc jūras krauklim nav astes ....

149. Gudrā negusa spriedums......

150. Taisnīgais valdnieks.......

151. Neparastā tiesa . ........

152. Laulības pārkāpēja Hantiru .....

153. Leopards grāmatu kastē ......

154. [Ļaunprātīgais krokodils]......

155. Tirgotājs un zēns........

156. Sapnis . . . . .......

157. Kā pelanduks izšķīra tirgotāja un nabago strīdu

158. Hodža piespriež prasītājam «neko» ....

159. Augļotājs un nabags.......

160. Kā Suans kļuva bagāts.......

161. Kā varde izglāba Logoro....... .

162. Cilvēks, kurš gribēja darīt labu......

163. Birbala tiesāšana...........

164. Bruņurupucis un pērtiķis........

165. Trīs kurlie..........

166. Gudrā jaunava............

IV. PAR SPRIEDUMU SEKĀM

Pielikums

Anekdotes, sakāmvārdi un aforismi par tiesām un tiesnešiem, taisnību un netaisnību, vainu un sodu ......

Netulkoto vārdu vārdnīca..........

Piezīmes..............

Tekstu rādītājs pēc tautībām.........

Literatūra...............

КНИГА О СУДАХ И СУДЬЯХ Издательство «Зинатне»

На латышском языке Рига 1979

Перевели с русского И. ФЕЛДХУНЕ и И. РОЗЕНШТРАУХА Составитель, автор предисловия и комментариев М. ХАРИТОНОВ Художник Е. АНТИМОНОВА

Par tiesām un tiesnešiem

Redaktore Z. Kļaviņa Mākslinieciskais redaktors 0. Krutojs Tehniskā redaktore A4. Ander&one Korektore A. Āva

ИБ № 556

Nodota salikšanai 31.05.79. Parakstīta iespiešanai 20.08.79. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 10,75 fiz. iespiedi., 18,06 uzsk. iespiedi., 19,55 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. Nr. 1501-D. Maksā 1 r. 70 k. Izdevniecība «Zinātne», 226018 Rīgā, Turģeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» 226424 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Sal., piemēram, senindiešu «Pančatantrā»; «Par ūdenstvertnēm, dīķiem, mājām, ēkām, dārziem ja jums strīds, lai jūsu kaimiņš izšķir to, tā Manu mūs ir mācījis» (62, 208; pirmais skaitlis šeit un turpmāk apzīmē avota kārtas numuru literatūras sarakstā, otrais — lappusi šai avotā). Manu ir leģendārs gudrais, kuram piedēvē vissenāko pazīstamo likumkrājumu.

2

Šeit brīvi izklāstīts tikai viens no katra sižeta variantiem: dzīvnieka vietā pasakā var figurēt nezvērs, brāļu vietā — draugi, utt.

3

«Brīnumpasakām ir pavisam īpatnēja struktūra, kas viegli uztverama un uzreiz nosaka kategoriju, kaut gan mēs to neapzināmies» ]2, 12].

4

Konfliktam var būt ļoti dažādas priekšvēstures, reizēm visai plašas, kuras var pārstāvēt patstāvīgus sižetus; taču attiecigajiem stāstiem par strīdiem un tiesām tās tomēr ir tieši priekšvēstures.

5

«Dilemma» šai gadījumā ir nosacīts apzīmējums; var ari būt vairāk par divām pusēm.

6

ne vārda, ar patiesības attēlu, ko nēsāja ap kaklu, skāra tā prāvinieka pieri, kuram par labu viņš bija izlēmis jautājumu» [6, 64].

7

Ne visos gadījumos pirms sprieduma pasludināšanas notiek izmeklēšana (liecinieku pratināšana, eksperiments utt.); lēmums var tikt pasludināts ari bez motivācijas un pierādījumiem, pamatojoties vienīgi

8

uz tiesneša minējumu, iekšējo pārliecību, vai vispār patvaļīgi. Folklora šeit savā ziņā atspoguļo reālo tiesvedības praksi, kas dažādās tautās un dažādos laikos neprasīja obligātu tiesas sprieduma motivējumu. Sai. senajā Ēģiptē: «Lēmumu pasludināja bez motīviem. Tiesnesis, nebilzdams

9

Atsevišķā stāstā konflikta būtība var tikt Izklāstīta tikai pēc vēršanās pie tiesas utt. V. Props tādas atkāpes no secības neapzīmē par tās pārkāpšanu, bet par daļēju apgrieztās secības ieviešanu [2, 97]. īstenībā konflikts, protams, vienmēr rodas pirms vēršanās pie tiesas. «Zādzība nevar notikt pirms durvju uzlaušanas... Secibas brīvību ierobežo visai šauri ietvari, kurus var precīzi nosaukt» [2,25].

10

Sal., piemēram, epizodi afgāņu pasakā «Džemalhans un Zebnise», kur varonis tādā veidā izšķir četru faķīru strīdu [2i, 15].

11

Ar zināmu piespiešanos pirmajā gadījumā par strīdnieku (un vienlaikus par tiesnesi) gan varētu uzskatīt pašu Sfinksu, kas noteikusi likumu, kuru Oidips pārkāpis, bet otrajā — valdnieci; taču, cenzdamies stingri saglabāt principu, šāda tipa tekstus neaplūkosim.

12

«Zvērestiem, rituāliem, ordālijām un divcīņām ticēja vairāk nekā jebkuriem lietiskiem un citiem pierādījumiem» [8, 159]. Savdabīgu apstiprinājumu šādai psiholoģijai rodam senindiešu pasakā «Dieva tiesa»: vīratēvs pieķēris neuzticīgo vedeklu nozieguma vietā un pierādījumam nomaucis tai no kājas sprādzi, taču, kad vedekla ar viltu pratusi pierādīt savu nevainīgumu «dieva tiesā», tai noticējis vairāk nekā paša acīm (213. lpp.). Starp citu, pašā pasakā jau parādās tā Ironiskā attieksme pret «dieva tiesas» taisnīgumu, par ko vēl būs runa.

13

Vēl samērā nesen lielākajai daļai tautu lietas izmeklēšana nebija stingri atdalīta no tās iztiesāšanas. Iepriekšējā izmeklēšana un tiesa parasti bija koncentrētas vienās rokās (sal., piemēram, feodālajā Ķīnā, kur «Nebija stingra norobežojuma starp iepriekšējo un tiesas izmeklēšanu. Tiesnesis varēja jebkurā brīdī pārtraukt prāvu un, nepieņemot lēmumu, veikt izmeklēšanas operācijas, kuru izpildīšanu viņš uzņēmās pats vai uzticēja policijai. īstā izmeklēšana visai bieži taisni sākās pēc tam, kad lietas iztiesāšanā noskaidrojās tās nepieciešamība» [6, 596]). Pie tiesas cilvēki griezās gadījumos, kad mūsdienu cilvēks zvanītu pa telefonu uz policiju — lai sūdzētos par zādzību, apvainotāju u. tmi. Folklora, dabiski, šo apstākli atspoguļojusi.

14

Īstenībā jebkura divcīņa kā strīda izšķiršanas līdzeklis apelēja pie šķīrēj instances — dieva, likteņa (sal. izteicienus «Liktenis lems», «Dievs lems»). Par tiesā notiekošas divcīņas paveidu var uzskatīt lozes vilkšanu (skat. piezīmi pasakai «Pareģis, strēlnieks, nirējs un pūšļotājs», 318. Ipp.).

15

Tas, starp citu, atbilst tiesvedības reālajām īpatnībām dažos tās vēsturiskajos variantos. Sal., piemēram, seno franku tiesvedībā (7.— 9. gs.): «Par pierādījumiem kalpoja liecinieku liecības, kuri bija it kā apsūdzētā galvinieki — tā labās slavas, nevainojamās reputācijas apliecinātāji. Seši, divpadsmit vai vairāk piesēdētāju palīgi apliecināja, ka apsūdzētais viņam piemītošo labo īpašību dēļ nav spējīgs izdarīt viņam piedēvēto nodarījumu» [6, 304].

Par līdzīgu priekšstatu ironiski paradoksālu, apgrieztu atspulgu var noderēt persiešu sakāmvārds: «Viņam ir sarkana bārda — tas ir vēl viens pierādījums!» [3, 113].

16

«Liecinieku liecību likumīgumu to sniegšanas brīdī nosaka šādas prasības lieciniekam: viņam jābūt musulmanim, pie pilna prāta, tiesīb-spējīgam un jābauda cieņa» [7, 119],

17

Sal., piemēram, persiešu anekdoti par to, kā tiesnesis izsaucis liecinieku un sācis pārbaudīt, vai tas labi pārzina musulmaņu paražas. ««Ko tu parasti saki, kad guldi nelaiķi zārkā?» tiesnesis neatstājās. — «Tev nu gan varen veicies.,. Savu dvēseli varēji paņemt līdz ar labu. Citādi tev vēl, kazi, nāktos tiesneša priekšā par liecinieku būt»» [63, 56]. Šeit sprieduma nav, un tas arī nav vajadzīgs; šim tekstam ir cits raksturs. Skat. arī pielikumu, 310. lpp.

18

Šo parādību sīki izpētījis G. Permjakovs [4, 62—70 u. c.], uz kura secinājumiem mēs turpmāk vēl balstīsimies ne reizi vien.

19

Skat. piezīmi 59. un 122. pasakai.

20

Šā iemesla dēļ nevajadzētu uzskatīt par tīru pasakas nosacītību vai kurioziem mūsd krājumā diezgan bieži sastopamos dzīvnieku un nedzīvu priekšmetu tiesāšanas gadījumus (skat., piemēram, japāņu pasaku «Izmanīgais klostera kalps» u. c.); daudzu tautu reālajā praksē dzīvnieku un lietu tiesāšana notika samērā bieži.

21

Musulmaņu zemēs jūdiem un kristiešiem «bija savas atsevišķas tiesu iestādes, bet tie varēja savus strīdus un domstarpības nodot izskatīšanai arī musulmaņu kazijam» [7, 115].

22

L. Agaņina priekšvārdā nepāliešu pasaku krājumam «Dzīvais mirušo valstībā» raksta: «Cīnīdamās par taisnību, nepāliešu pasaka augstāk par dieva tiesu stāda cilvēku tiesu, tāpēc ka cilvēkiem ir jāspriež tiesa pēc sirdsapziņas («Panču tiesa» vai «Kurš ir lielāks muļķis?»). Ar to nebūt nav pretrunā stāsts par tādu pašu ciema vecāko, panču, netaisno tiesu, kuriem saimnieka dāsnais cienasts licis piekrist tam, ka arī bullis var atnesties («Pasaka par to, kā bullis atnesās»). Atšķirību var izskaidrot ar to, ka pirmās divas pasakas atspoguļoja, domājams, pirmsšķiru patriarhālās attiecības nepāliešu ciemā: tad strīda jautājumu varēja izšķirt jebkuri pieci cilvēki un viņu spriedums bija taisnīgs tāpēc, ka pauda tautas domas. Vēlāk, kad pančas sāka vēlēt un, saprotams, ne jau no vistrūcīgāko zemnieku vidus, viņu tiesa pārstāja būt taisnīga» [36, 8].

23

Pamācošās pasakas savā reālajā apgrozībā patiešām, kā zinām, bieži vien tiek stāstītas sakarā ar konkrētiem gadījumiem: «Bet paklausieties, kas par to teikts pasakā». Runa tagad ir par to, sakarā ar kādu gadījumu var tikt stāstīta dotā pasaka.

24

Vēršanās pie tiesas, kā jau aizrādīts, parasti ir bez patstāvīgas, pilnvērtīgas sižetiskās funkcijas (skat. 13. lpp.).

25

Nereti pēc rakstura līdzīgi sižeti eksistē dažādos variantos, no kuriem viens var tikt attiecināts uz I daļu, otrs — uz II daļu utt. Tādi, piemēram, ir stāsti par abpusēju viltību (abpusējām intrigām utt.). Ja tāda viltība bijusi vienīgi pamats tam, ka notikusi vēršanās pie tiesas, attiecīgo stāstu ievietojam daļā par strīdu rašanos (piemēram, kazahu pasaka «Sirmgalvis un viņa meita»); ja viltība izmantota lietas iztiesāšanas gaitā, tekstu ievietojam II daļā (kampučiešu pasaka «Jūras kraukļu mednieks» u. c.). Sižetus, kas pamatojas uz vārdu spēli, lasītājs atradīs gan I, gan II, gan arī III daļā. Piemēram, sīriešu pasakā «Saprātīgais padoms» vecā sieva atskārš, kas jāatbild cilvēkiem, kuri no viņas pieprasa parāda atmaksu, — tās ir prāvinieku abpusējās viltības lietas iztiesāšanas gaitā. Taču zināmi ir visai daudzi varianti (skat. piezīmi šai pasakai), kur šādu atbildi savā spriedumā dod pats tiesnesis; tādus variantus vajadzētu ievietot III daļā (kāda lieta, tāds arī spriedums).

26

Iespējami gadījumi, kuros gan tiek atzīts, ka vienai pusei ir taisnība (resp. nav taisnība), taču tas noved nevis pie apbalvojuma (vai soda), bet gan vienīgi pie kompromisa vai strīdnieku izlīgšanas (skat., piemēram, loandu pasaku «Sievastēvs un znots»). Lietas būtību tas nemaina.

27

Mēs šo stāstu attiecinātu uz II daļas pirmo nodaļu — uz stāstiem, kas apliecina, ka vainīgais pats sevi izdod.

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

1501

80

81

82

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

Jautājums par to, vai grāmatas variantā izmantots folkloras sižets, vai otrādi — ir folklorizējies literārs darbs —, krievu literatūrā paliek atklāts. V. Adrianova-Peretca uzskata, ka drīzāk gan noticis pasakas sižeta literārs pārveidojums. Pretējā gadījumā būtu grūti izskaidrojams visu to elementu pilnīgs zudums mutvārdu variantā, kuri saistīti ar

17. gs. tiesu praksi, kā arī stāstā bagātīgi sastopamo grāmatu valodas elementu pilnīgs zudums pasakā. (В. П. Адрианова-Перетц. Русская демократическая сатира XVII века. М.—Л., 1954 («Литературные памятники»), 226. lpp. Cit. no grām.: Русская сатирическая сказка. М„ 1958, 388. lpp.).

Content

M. Haritonovs Par tiesām un tiesnešiem

TIESAS UN TIESNESI FOLKLORĀ

I. STĀSTI PAR STRĪDIEM UN PRĀVOŠANOS

STRĪDI PAR LĪGAVAM UN LĪGAVAIŅIEM

PAR BLĒDĪBĀM UN VILTU STRĪDOS

PAR VAINĪGĀ MEKLĒŠANU UN NETĪŠU ATZĪŠANOS

II. STĀSTI PAR TIESĀŠANU

PAR PĒDĀM, PIERĀDĪJUMIEM UN TIESNEŠU ATTAPĪBU

PAR LIECINIEKIEM UN VILTUS LIECINIEKIEM

III. STĀSTI PAR SPRIEDUMIEM

IV. PAR SPRIEDUMU SEKĀM 167

PIELIKUMS. ANEKDOTES^ SAKĀMVĀRDI UN AFORISMI PAR TIESĀM UN TIESNEŠIEM, TAISNĪBU UN NETAISNĪBU, VAINU UN SODU

NETULKOTO VARDU VĀRDNĪCĀ

PIEZĪMES

Nr. 1.

LITERATŪRA

1