Cicerons Marks Tullijs

Par valsti

Marks Tullijs Cicerons

Par valsti

PIRMĀ GRAMATA

II. Nepietiek ar to, ka tikums piemīt kā prasme, ko nelieto; lai gan nelietotu prasmi var saglabāt zināšanas, tikums pastāv tikai pielietojumā, un tā izcilākais pielietojums ir valsts pārvalde un to lietu, par kurām citi klaigā uz stūriem, pilnveidošana dzīvē, nevis vārdos. No pareizi un tikumīgi teiktā filosofi nesaka neko citu kā vien to, ko iedibinājuši un nostiprinājuši tie, kuri valstīm rakstījuši tiesības. No kurienes dievbijība vai no kā reliģija? No kurienes gan tautu, gan šīs pašas tā sauktās pilsoņu tiesības? No kurienes taisnīgums, uzticība, samērība? No kurienes kauns, atturība, vairīšanās no netikumības, tieksme būt slavētam un godājamam? No kurienes drosme grūtībās un briesmās? Protams, no tiem, kas to, mācībā iestrādātu, daļēji nostiprināja tikumos, daļēji noteica ar likumiem. Tādēļ arī stāsta, ka visai cēlais filosofs Kseno- krats1 , kad tam jautāja, pēc kā tiecas viņa sekotāji, atbildēja: lai viņi spontāni darītu to, ko darīt liek likumi. Tādēļ pilsonis, kurš ar varu un likumā paredzētiem sodiem visus piespiež uz to, par ko filosofi ar runām pārliecināt spēj tikai dažus, ir augstāk vērtējams nekā skolotāji, kas par šīm lietām strīdas. Vai to runa ir tik izcila, ka tai dodama priekšroka pār valsti, kas labi nostādīta ar sabiedrības

1 Ksenokrats no Halkēdonas (396-314 p.m.ē.) - Akadēmijas trešais vadītājs pēc Platona un Speisipa.

likumiem un tikumiem? Tiešām, tāpat kā, Ennija1 vārdiem runājot, "lielas un valdošas pilsētas" uzskatāmas pārākas par ciemiem un fortiem, pati gudrība liek tos, kas vada šīs pilsētas ar padomu un autoritāti, stādīt daudz augstāk par citiem, kuri nemaz nepiedalās sabiedriskās lietās. Un, tā kā tiecamies vairot cilvēces bagātības un ar saviem padomiem un pūlēm cenšamies vērst cilvēku dzīvi drošāku un bagātīgāku un uz šo gandarījumu mūs mudina gluži dabiski motīvi, pieturēsimies pie kursa, ko vienmēr ievērojuši vērtīgākie cilvēki, un neklausīsimies to signālus, kas taurē atkāpšanos, saucot atpakaļ arī uz priekšu aizgājušos.

III. Šiem drošajiem un skaidrajiem argumentiem oponenti liek pretī grūtības, kuras jāiztur, aizstāvot valsti, bet kuras, protams, ir neliels šķērslis, ar ko možais un centīgais [cilvēks] nedrīkst rēķināties ne tikai lielās lietās, bet arī parastās nodarbībās, pienākumos vai pat darījumos. Vēl tiek pievienotas dzīvības briesmas, un kaunpilnās bailes no nāves viņi pretstata stipriem vīriem, kuriem parasti šķiet nožēlojamāk, ja viņus sagrauž daba un vecums, nevis sava laika izmantošana, lai dzīvību, ko tomēr nāktos atdot dabai, labprātāk atdotu par tēviju. Šeit viņiem liekas, ka viņu pusē ir pamatojums un daiļrunība, kad viņi apkopo slavenu cilvēku nelaimes un netaisnību, ko tie piedzīvojuši no nepateicīgiem pilsoņiem. No šejienes grieķu vēstures piemēri: Miltiads, peršu uzvarētājs un pakļāvējs, kad vēl nebija sadzijušas tuvcīņā par slaveno uzvaru saņemtās brūces, no ienaidnieku šķēpiem izglābto dzīvību atdeva pilsoņu važās; Temistokls, izstumts un izraidīts no tēvijas, bēga nevis uz grieķu ostām, ko bija atbrīvojis, bet uz barbaru līci, ko reiz bija uzvarējis. Arī atēniešiem netrūkst piemēru nepastāvībai un cietsirdībai pret izciliem pilsoņiem. Mēdz runāt, ka, pie viņiem

1 Kvīnts Ennijs (239-169 p.m.ē.) - romiešu dzejnieks, ievērojams romiešu agrīnās literatūras pārstāvis.

[Lakūna]

IV Atstādams konsulātu, es sapulcē zvērēju Romas tautai, [ka valsts ir] glābta, tai zvērot to pašu; [tādēļ] visu zaudējumu raizes un skumjas es viegli līdzsvaroju. Vispār mūsu gadījumā goda ir vairāk nekā grūtību; ne tik daudz bēdu, cik bija slavas, un lielāks bija labo [cilvēku] vēlēts prieks nekā sāpes no nekrietno [ļaunā] prieka. Bet, ja būtu gadījies citādi, nekā sacīju, par ko es varētu žēloties? Jo maniem lielajiem darbiem nesekoja nekas negaidīts vai drūmāks, nekā biju paredzējis. Es biju cilvēks, kam bija ļauts no vaļas plūkt vairāk augļu nekā citiem izglītības, ko baudīju kopš bērnības, dažādo patiku dēļ, un, ja visiem atgadījās kaut kas smagāks, pakļauties ne īpašiem, bet ar citiem līdzīgiem liktenīgiem apstākļiem. Pilsoņu glābšanas nolūkā es nešaubīgi dotos pretī vissmagākām nedienām un likteņa triecieniem, ar savu apdraudētību glābjot kopējo drošību. Tēvija nav mūs dzemdējusi un audzinājusi pēc tāda likuma, lai no mūsu puses par maksu neko nesaņemtu un tikai, mūsu ērtībām kalpodama, sagādātu mūsu vaļai drošu patvērumu, mierīgu un netraucētu vietu, "bet lai lielāko un labāko mūsu dvēseles daļu, talanta, prāta daļu ņemtu sev par ķīlu" un atstātu mūsu privātai lietošanai tik daudz, cik tai varētu palikt pāri.

V Protams, uzklausīšanu neprasa atvainojošās ierunas, ar ko cenšas nodrošināt bezdarbību. Mēdz sacīt, ka pie valsts lietām lielākoties ķeras nekam labākam nederīgi cilvēki, līdzināšanās ar kuriem ir peļama, bet konflikts, īpaši tautas satraukuma gadījumā, - nožēlojams un bīstams. Tādēļ valdības grožus neņemot ne gudrais - jo neprātīgos un mežonīgos pūļa impulsus apvaldīt viņš nespēj -, ne brīvais - jo cīņā ar zemiskiem un trakiem ienaidniekiem viņš vai nu būs pakļauts apvainojumiem, vai arī viņu sagaidīs pārestības, kas gudrajiem navjācieš. Tātad it kā būtu pareizāks iemesls, lai krietnie, drosmīgie un augstsirdīgie ietu politikā, nekā tas, lai nepakļautos nekrietnajiem un neciestu, ka tie plosa valsti, pašiem nespējot to aizsargāt, kaut arī vēlētos.

VI. Tomēr kurus gan var pārliecināt izņēmums, ka gudrajamjāpiedalās sabiedriskajā dzīvē tikai tad, ja viņu piespiež laiks un nepieciešamība? It kā kādam varētu gadīties lielāka nepieciešamība, nekā bija mums. Ko es tajā būtu varējis darīt, ja toreiz nebūtu bijis konsuls? Taču es nekļūtu par konsulu, ja savas jātnieka izcelsmes dēļ kopš bērnības nebūtu tā virzījis dzīvi, lai sasniegtu augstāko amatu. Valstij, pat ja tā ir briesmās, tu nevari palīdzēt jebkurā brīdī vai tad, kad to iedomājies, ja tu neesi vietā, kurā esi tiesīgs to darīt. Mācītu vīru runā vissavādākais man šķiet tas, ka tie, kuri, kamērjūra mierīga, noliedz savu spēju vadīt kuģi, jo nav to ne mācījušies, ne pūlējušies apgūt, reizē sludina, ka ķersies pie stūres, kad sacelsies vislielākie viļņi. Šie cilvēki atklāti atzīst un pat lepojas, ka paši nekad nav mācījušies un citiem neko nemāca par pamatiem, kā jāveido vai jāsaglabā valstis, un domā, ka šādas zināšanas jāatvēl nevis mācītām un gudrām, bet gan šādās lietās pieredzējušām personām. Tādēļ - kā var apsolīt valstij savas pūles tad, kad spiedīs nepieciešamība, ja viņi neprot valsti pārvaldīt bez nepieciešamības spaida, kas ir daudz vieglāk? Pat ja gudrais pie valsts lietām tiešām nemēdz ķerties brīvprātīgi, pirms laiki uz to nespiež (taču tad no šā uzdevuma neatsakās), es uzskatu, ka gudrais zinības par valsts lietām nedrīkst ignorēt, jo viņam jāgatavojas uz visu, par ko nav zināms, vai tas kādreiz nebūs vajadzīgs.

VII.        Par to es daudz runāju tādēļ, ka šajās grāmatās esmu uzsācis un ievadījis pārrunu par valsti; lai tā nebūtu veltīga, man vispirms vajadzēja novērst šaubas par to, ka ar valsts lietām jānodarbojas. Ja tomēr ir tādi, kurus ietekmē filosofu autoritāte, lai viņi papūlas kādu brīdi uzklausīt tos, ko izglītotie cilvēki dziļi ciena un godā. Kaut viņi paši valstis nav pārvaldījuši, tomēr ir valsts lietas daudz pētījuši un par tām rakstījuši, tāpēc manā vērtējumā viņi ir strādājuši valstisku darbu. Tos septiņus, kurus grieķi dēvēja par gudrajiem, es gandrīz visus redzu darbojušos valsts viduspunktā. Nav citas jomas, kurā cilvēku spēks vairāk tuvotos dievu varenībai, kājaunu valstu dibināšana vai nodibināto saglabāšana.

VIII.     Tā kā mums1 ir gadījies sasniegt kaut ko piemi nas vērtu valst s vadīšanā un zināmu prasmi sabiedrisko

1 Domāts pats Cicerons. Daudzskaitlis šeit ir pluralis modestiae

(pieticības daudzskaitlis).

jautājumu izskaidrošanā, mēs varētu par šīm lietām rakstīt ne tikai pieredzes, bet arī mācīšanās un mācīšanas uzcītības dēļ, kamēr no agrākajiem [rakstniekiem] daži apspriešanā ir bijuši pārsmalcināti, [taču] viņu praktiskie nopelni nav atrodami, citi ir rīcībā atzīstami, iztirzāšanā - neveikli. Nav mums arī jāizvirza kādas savas un mūsu atklātas atziņas, bet pēc atmiņas jāatkārto mūsu valsts viena laikmeta slavenāko un gudrāko vīru pārrunas, ko man un tev, toreiz jauneklim1 , izklāstīja P [ūblijs] Rutīlijs Rufs2 , kad vairākas dienas kopā bijām Smirnā, pēc manām domām, gandrīz neko neizlaizdams, kam būtu liela nozīme attiecībā uz jebkuru jautājumu.

IX. Kad P[ūblijs] Afrikānis, Paula dēls3 , Latīņu svētkos4 konsulu Tuditāna un Akviliona laikā nolēma uzturēties [savos] dārzos un vistuvākie [draugi] bija pieteikušies tajās dienās bieži atnākt, tieši Latīņu svētku rītā pie viņa pirmais atnāca māsas dēls Kv[īnts] Tūberons5 . Kad Scīpions to bija draudzīgi sveicis un par viņu parūpējies, viņš teica: "Ko tik agri, Tūberon? Šie svētki deva tev izdevīgu iespēju lasīt savus rakstus." Tad tas [Tūberons]: "Manām grāmatām man vienmēr ir laiks; tās vienmēr ir pieejamas, turpretī sastapt tevi neaizņemtu ir liela lieta, īpaši tagad, kad valstī ir nemierīgi." Tad Scīpions [sacīja]: "Tu

1    Marka Tullija Cicerona brālim Kvīntam.

2    Pūblijs Rutīlijs Rufs (dz. ap 156 p.m.ē.) - stoiķis, orators un vēsturnieks, konsuls 105. g. p.m.ē.; miris Smirnā. Jaunākais no Scī- piona pulciņa dalībniekiem.

3    Pūblijs Kornēlijs Scīpions Ēmiliāns Afrikānis Jaunākais Numan- tietis (185-129 p.m.ē.); viņu adoptēja Pūblija Kornēlija Scīpiona Vecākā dēls. Konsuls 147. g. p.m.ē. Nākamajā gadā iekaroja un izpostīja Kartāgu. Otrreiz konsuls 134. g. p.m.ē. Pabeidza Numantijas karu ar šīs pilsētas sagrāvi.

4    Latīņu svētkus svinēja par godu Latijas Jupiteram, Latīņu savienības aizstāvim. 129. g. p.m.ē. šie svētki iekrita janvārī un februārī.

5    Kvīnts Ēlijs Tūberons - Scīpiona Ēmiliāna māsas Ēmilijas dēls, Grakhu pretinieks, stoiķis.

tomēr esi mani sastapis, bet, pie Hērakla, vairāk brīvu no darbiem nekā garā." Un viņš [Tūberons] teica: "Taču arī garu vajag atslogot; mēs daudzi, kā nolēmām, esam gatavi, ja tev tas pieņemams, brīvo laiku izmantot kopā ar tevi." [Scīpions:] "Es priecāšos, ja kādreiz kaut ko atcerēsimies no apgūtajām zinībām."

1    Platons (427-347 p.m.ē.) - izcils sengrieķu filosofs, Sokrāta skolnieks. 388. g. p.m.ē. nodibināja Atēnu Akadēmiju. Sarakstījis vairākus dialogus. To galvenā persona ir Sokrāts, kurš daudzos gadījumos nav vēsturiska persona, bet literārs tēls, kas izsaka autora viedokli. Aprakstījis plašu problēmu loku: ētiku, politiku, pedagoģiju, psiholoģiju, kosmoloģiju, natūrfilosofiju un izziņas teoriju. Par labām atzina tikai senā pagātnē pastāvējušas leģendāras valstis, pats atkārtoti mēģināja radīt ideālas valsts modeļus. Izstrādāja mācību par idejām - mūžīgiem, nemainīgiem lietu prototipiem, uzsvēra dvēseles nemirstību. Skaidrojot savu mācību, mēdza izmantot mītus.

2    Pitagors no Samas (ap 570-500 p.m.ē.) - sengrieķu matemātiķis un filosofs; Dienviditālijas pilsētā Krotonā nodibināja slepenu biedrību, kurā kultivēja veģetārismu un skolotāja autoritāti. Atzina metempsihozi un visu dzīvo būtņu radniecību, ieviesa sistemātiskus pierādījumus ģeometrijā. Pētījis mūzikas fizikālos pamatus. Par galveno esamības principu uzskatīja skaitļus.

3    Arhīts no Tarentas (ap 428-365 p.m.ē.) - pītagorietis, darbojies matemātikā, akustikā un socioloģijā.

4    Tīmajs no Lokriem - pītagorietis; viņa vārdā Platons nosaucis pazīstamu dialogu.

5    Filolājs - pītagorietis, 5. gs. p.m.ē. beigās uzturējās Grieķijā, Tēbās. Tur viņam bija skolnieki Simmijs un Kebs, kas pazīstami no Platona dialoga Faidons. Vēlāk viņš atgriezās Dienviditālijā.

šajās vietās Pitagoram bija liela slava, viņš nodevies pīta- goriešiem un viņu mācībām. Tādējādi, bezgala mīlēdams Sokrātu un gribēdams visu pierakstīt tam, viņš saauda Sokrāta asprātību un runas smalkumu ar Pitagora neizprotamību un lielākās zinību daļas smagumu."

XI.     Kad Scīpions to bija pateicis, viņš pēkšņi ieraudzīja nākam LLūciju] Fūriju[15] un, to sveicinādams, draudzīgi paņēma pie rokas un iekārtoja savā guļvietā. Tūlīt pat atnāca Pfūblijs] Rutīlijs, kurš mums šo sarunu atstāstīja, [Scīpions] apsveicinājās arī ar viņu un nosēdināja to blakus Tūberonam. Tad Fūrijs sacīja: "Par ko runājat? Vai mūsu ierašanās pārtrauca jūsu sarunu?" - "Nepavisam," teica Afrikānis, "tu arī mēdzi rūpīgi pētīt to, par ko nupat Tūberons sāka jautāt; mūsu Rutīlijs pat pie Numantijas mūriem mēdza kaut ko tādu ar mani pārrunāt." - "Par ko tad bija runa?" jautāja Fils. Tad viņš [Scīpions teica]: "Par tām divām saulēm. Es labprāt, Fil, no tevis dzirdētu, ko tu domā."

XII.       Kad viņš to bija pateicis, kalpotājs ziņoja, ka Lēlijs2 jau ir izgājis no mājām un nāk pie viņa. Tad Scīpions, paņēmis zābakus un [virs]drēbes, izgāja no guļamistabas un, nedaudz pastaigājies pa lieveni, sveica pienākošo Lēlijuuntos, kas atnāca reizē ar viņu: Spuriju Mummiju3 , ko sevišķi mīlēja, un K[āju] Fanniju4 , un Kvīntu Scēvolu5 , Lēlija znotus, izglītotus jaunus cilvēkus, [kuri bija] jau kvestoru vecumā. Tos visus sveicis, viņš lievenēs atkāpās

1    Lūcijs Fūrijs Fils - pazīstams orators, konsuls 136. g. p.m.ē., grieķu izglītības piekritējs; runājis ļoti pareizā latīņu valodā.

2    Gājs Lēlijs (Jaunākais) - konsuls 140. g. p.m.ē., 3. pūniešu kara dalībnieks, jurists, Scīpiona tuvākais draugs. Viņa vārdā nosaukts Cicerona sacerējums De amicitia (Par draudzību).

3    Spurijs Mummijs - optimātu atbalstītājs, stoiķis.

4    Gājs Fannijs - konsuls 122. g. p.m.ē., stoiķis, Panaitija skolnieks.

5    Kvīnts Mūcijs Scēvola - konsuls 117. g. p.m.ē., stoiķis, Panaitija skolnieks.

un Lēlijam ierādīja vietu vidū: draudzībā viņu starpā pastāvēja sava veida noteikums, ka izcilās karavadoņa slavas dēļ Lēlijs Afrikāni karā godāja kā dievu, turpretī mājās savukārt Scīpions kā tēvu godāja Lēliju, kurš bija gados vecāks. Pēc tam kad visi bija nedaudz parunājušies, staigādami uz vienu vai otru pusi, un Scīpionam viņu atnākšana bija izrādījusies ārkārtīgi jauka un patīkama, viņiem radās doma apsēsties vissaulainākajā vietā pļavā, jo bija ziema. Kad viņi gatavojās tā rīkoties, atnāca gudrs vīrs, viņiem visiem patīkams un dārgs - Mānijs Mānī- lijs1 -, un, Scīpiona un pārējo ļoti draudzīgi sveikts, nosēdās blakus Lēlijam.

XIII. Tad Fils [sacīja]: "Man neliekas, ka pēc pārējo atnākšanas mums jāuzsāk cita pārruna, bet jārunā uzmanīgāk un jāpasaka kaut kas viņu klausīšanās cienīgs." Šeit Lēlijs [jautāja]: "Par ko tad jūs runājāt, kādu sarunu mēs pārtraucām?" [Fils:] "Scīpions man jautāja, ko es domāju par faktu, ka bijušas redzamas divas saules." [Lēlijs:] "Tiešām, Fil? Vai jau esam izpētījuši to, kas attiecas uz mūsu mājām, un to, kas uz valsti, ja gribam noskaidrot, kas notiek debesīs?" Un viņš [Fils atbildēja]: "Vai tu domā, ka uz mūsu mājām neattiecas tas, kas tiek darīts un kas notiek mājās? Tās neierobežo mūsu sienas, bet mājas ir visa šī pasaule, un šo mājokli dievi mums ir devuši kā ar viņiem kopēju tēviju, tā kā, ja to nezināsim, mums var palikt nezināmas daudzas un svarīgas lietas. Bet mani un, pie Hērakla, arī tevi pašu, Lēlij, un visus, kas slāpst pēc gudrības, iepriecina tieši lietu izziņa un apdomāšana." Tad Lēlijs [teica]: "Es nekavēju, it īpaši tādēļ, ka svinam svētkus, bet vai varēsim kaut ko dzirdēt vai arī esam atnākuši par vēlu?" [Fils:] "Vēl neko neesam noskaidrojuši, un, tā kā vēl neesam sākuši, es labprāt ļaušu tev, Lēlij, par to izteikties." [Lēlijs:] "Klausīsimies

1 Mānijs Mānīlijs - konsuls 149. g. p.m.ē., 3. pūniešu kara dalībnieks, jurists.

gan tevi, ja vien Mānīlijs nedomā, ka par divām saulēm ir jāizdod rīkojums, lai debesis tām piederētu tā, kā tās to ieguvušas." Tad Mānīlijs [teica]: "Lēlij, vai tu turpināsi izsmiet arodu, kurā, pirmkārt, tu pats izcelies, otrkārt, bez kura neviens nevar zināt, kas ir paša un kas - cita? Bet par to vēlāk; tagad klausīsimies Filu, kuram, kā redzu, jautā par lielākām lietām nekā man vai P[ūblijam] Mūcijam[16]."

[Lakūna]

XV [Scīpions:] "… es pats šo cilvēku mīlēju un pazinu kā pārbaudītu un dārgu manam tēvam Paulam[24]. Es atceros, ka manā agrā jaunībā, kad tēvs bija konsuls Maķedonijā un mēs atradāmies kara nometnē, mūsu karaspēku bija pārņēmusi māņticība un bailes, jo spožs un pilns Mēness skaidrā naktī pēkšņi bija aptumsis. Tad viņš, būdams mūsu legāts apmēram gadu pirms tam, kad tika iecelts par konsulu, nākamajā rītā nešaubīdamies nometnē atklāti skaidroja, ka tā nebija dievu zīme [un] ka tā gan toreiz bija, gan noteiktos laikos vienmēr notiks, ja Saulei būs tāds stāvoklis, ka tās gaisma nevar sasniegt Mēnesi." - "Tiešām?" vaicāja Tūberons. "Vai viņš varēja to mācīt šiem gandrīz neizglītotajiem cilvēkiem un uzdrošinājās tā runāt nejēgu priekšā?" [Scīpions:] "Tiešām…"

[Lakūna]

[Scīpions: "Tā nebija] ne nekaunīga plātīšanās, ne nopietnam cilvēkam nepiestāvoša runa; viņš guva lielus panākumus, aizdzīdams satrauktu cilvēku tukšu māņticību un bailes.

[Lakūna]

[Scīpions:] "Tālāk - ko no cilvēku darinājumiem par lielisku lai uzskata tas, kurš ir skatījis šīs dievu valstības, vai par ilgstošu - tas, kurš sapratis, kas ir mūžīgs, vai par slavenu - tas, kurš redzējis, cik maza ir Zeme - vispirms kopumā, pēc tam tā daļa, ko apdzīvo cilvēki? Mēs esam piesaistīti niecīgai tās daļai, tautu vairākumam pilnīgi nezināmi, kā gan varam cerēt, ka mūsu vārds lidos un ļoti plaši izplatīsies? Bet par cik laimīgu ir jāuzskata tas, kas par labumiem neatzīst un nesauc laukus un būves, lopus un neizmērojamu sudraba un zelta daudzumu, jo ieguvums no šīm lietām viņam šķiet nevērtīgs, to pielietojums - niecīgs, pārvaldījums - nedrošs, un bieži tas viss bez mēra pieder vissliktākajiem cilvēkiem! Tikai tāds vien drīkst uz visu pretendēt kā uz savu ne pēc kvirītu3 , bet pēc gudro tiesībām, ne pēc pilsoņu saistībām, bet pēc vispārīgā dabas likuma, kas jebkurai lietai ļauj piederēt tikai tam, kurš ar to prot apieties un

1   Annāles - gadagrāmatas. No 4. gs. p.m.ē. lielais pontiflks Romas galveno amatpersonu vārdus un svarīgus notikumus (Saules un Mēness aptumsumus, karus u.c.) ierakstīja ik gadus atjaunojamās tabulās. Uzskata, ka starp 130. un 114. g. p.m.ē. Pūblijs Mūcijs Scēvola šīs tabulas pārstrādātā un papildinātā variantā publicēja 80 grāmatās ar nosaukumu Annales maximi [Lielās annāles).

2    Kvin(k)tīlis - piektais mēnesis romiešu kalendārā, par godu Gājām Jūlijam Cēzaram pārdēvēts par jūliju.

3    Kvirīti - pilntiesīgie Romas pilsoņi.

to lietot, - cilvēks, kurš uzskata, ka mūsu varas posteņi un konsulāti ir jāpieņem nevis izdevīguma, bet gan nepieciešamības dēļ, lai pildītu pienākumu, netiecoties [pēc tiem] atalgojuma vai slavas nolūkā. Beidzot - tāds, kurš par sevi var sacīt to, ko saskaņā ar Katona liecību mēdzis sacīt mans vectēvs [Pūblijs] Afrikānis: viņš nekad nedarot vairāk kā tad, kad viņš neko nedara, un nekad neesot mazāk viens kā tad, kad ir viens pats. Kas patiesi var ticēt, ka Dionīsijs[31] vairāk darīja tad, kad visiem spēkiem laupīja saviem pilsoņiem brīvību, nekā viņa pilsonis Arhimēds, izgatavodams to pašu lodi, par ko nupat bija runa, un kad likās, ka viņš neko nedara? Ka tie, kuriem pūlī forumā nav ar ko parunāt, nav vientuļāki par tiem, kas bez uzraudzības vai nu sarunājas paši ar sevi, vai it kā atrodas izglītotāko cilvēku saietā, priecādamies par viņu atklājumiem un rakstiem. Kas var uzskatīt, ka kāds ir bagātāks par to, kuram netrūkst nekā, ko prasa daba, vai varenāks par to, kurš sasniedz visu, ko vēlas, vai laimīgāks par to, kurš ir brīvs no dvēseles satraukuma, vai ar pastāvīgāku mantu nekā tā, ko viņš var aiznest, kā saka, pat pēc kuģa avārijas? Kāda vara, kāds amats, kāds kronis var būt cildenāks par nodošanos tikai mūžīgajam un dievišķīgajam, kad kāds visu cilvēcisko nicina un vērtē zemāk par gudrību un ir pārliecināts, ka pārējie gan saucas par cilvēkiem, bet tādi ir tikai tie, kas ir izglītoti cilvēkam raksturīgās zinībās? Tādēļ man šķiet ļoti zīmīgi tas, ko teicis Platons (vai varbūt kāds cits). Nostāsts ir šāds: kad vētra viņu no jūras izmeta nepazīstamā zemē un pamestā krastā un citi svešajā vietā baidījās, viņš ievēroja, ka smiltīs uzzīmētas kādas ģeometriskas figūras. Tās redzēdams, viņš uzsaucis, lai viņi ir labā omā, jo viņš redz cilvēku pēdas; to viņš acīmredzot secināja nevis no apsētajiem laukiem,

bet no izglītības pazīmēm. Šā iemesla dēļ, Tūberon, man vienmēr ir patikušas mācības, izglītoti cilvēki un šīs tavas nodarbības." XVIII.

[Lakūna]

[Lēlijs:] "… pa tēva līniju pie viņa dzimtas piederēja mūsu draugs, kuru vērts atdarināt, -

"visai saprātīgs cilvēks, asprātīgais S eksts Ēlij s 1 " .

Viņš bija "visai saprātīgs" un "asprātīgs", un Ennijs viņu tā nosauca nevis tādēļ, ka viņš meklēja to, ko nekad nevarētu atrast, bet tādēļ, ka deva atbildes, kas jautātājus atbrīvoja no rūpēm un pūlēm; uzstādamies pret Galla nodarbībām, viņš vienmēr runāja ar zināmajiem "īfigenījas"[32] ahilla vārdiem:

"Astrologu zīmes, ko var vērot debesīs, Kad lec Mežāzis, kad Skorpions, kad cita kāda vēl ar zvēra vārdu, -

Debess telpas visi pētī, kas zem kājām, neviens neskatās." Šis cilvēks - es daudz un labprāt viņā klausījos - arī izteicās, ka pazīstamais Pākuvija3 Zēts ir pārāk nedraudzīgs izglītībai; viņu vairāk iepriecināja Ennija Neopto- lems, kurš teica, ka vēlas filosofēt, bet nedaudz, jo pilnībā - tas viņam nepatīk. Lai gan grieķu nodarbības jūs lielā mērā sajūsmina, ir arī citas brīvākas un plašāk izplatītas [disciplīnas], ko varam lietot dzīvē vai pat izmantot valstij. Šīs zinības (ja tās vispār kaut ko spēj) var asināt jaunatnes prātu un savā veidā uzmundrināt, lai vieglāk varētu iemācīties lielākas lietas."

XX. Tad Mūcijs [teica]: "Lēlij, kas, pēc tavām domām, mums jāmācās, lai mēs varētu izpildīt to, ko tu prasi?" [Lēlijs:] "Tās prasmes, kas ļauj būt noderīgiem valstij; es uzskatu, ka tas ir gudrības cēlākais uzdevums un lielākais tikumības pierādījums vai pienākums. Tādēļ, lai šos svētkus mēs visvairāk veltītu valstij visnoderīgākajām pārrunām, palūgsim Scīpionu izskaidrot, kādu stāvokli viņš vērtē kā valstij vislabāko; pēc tam apskatīsim kaut ko citu. Es ceru, ka, to izzinājuši, mēs nonāksim pie šī paša ceļa un noskaidrosim tā būtību, kas pašlaik stāv priekšā."

XXI.

[Lakūna]

[Lēlijs:] "Ne tikai tādēļ es vēlējos, lai tā notiktu, ka ir pareizi, lai par valsti runātu tieši pirmais valsts cilvēks, bet arī tādēļ, ka tu, kā atceros, ļoti bieži mēdzi diskutēt ar Panaitiju Polibija1 klātbūtnē (šie divi grieķi varbūt bija valsts lietās viszinošākie) un daudz kam pievērsties un mācīt, ka labākā valsts iekārta ir tā, ko mūsu senči mums atstājuši. Tā kā tu šīm pārrunām esi gluži gatavs, tad, izskaidrodams savas domas par valsti, tu mums visiem (es runāšu arī klātesošo vārdā) sagādāsi patiku."

XXII.      Tad viņš [Scīpions teica]: "Nevaru sacīt, ka es kādām domām nodotos asāk un rūpīgāk nekā tām, ko tu, Lēlij, man piedāvā. Tā kā es redzu, ka katrs izcils amatnieks domā, prāto un rūpējas tikai par to, lai savā arodā būtu labāks, vai man, kam vecāki un senči atstājuši šo vienīgo darbu - valsts aprūpi un pārvaldīšanu, nebūtu jāatzīstas, ka esmu kūtrāks par jebkuru amatnieku, ja es tērētu mazāk pūļu vislielākajai prasmei nekā tie - vismazākajām? Es gan neesmu apmierināts ar sacerējumiem, ko šajā jautājumā mums atstājuši lielākie un gudrākie Grieķijas cilvēki, bet arī savus uzskatus stādīt tiem pāri es neuzdrošinos. Tādēļ es lūdzu, lai jūs mani klausītos nevis tā, it kā es būtu no grieķu [mantojuma] pilnīgi

1 Polibijs (ap 200-122 p.m.ē.) - uz Romu kā ķīlnieks atvests grieķu vēsturnieks, Lūcija Ēmilija Paula dēlu audzinātājs. Sarakstījis Vispārīgo vēsturi 40 grāmatās, jauktas valsts iekārtas piekritējs.

brīvs, un nevis tā, it kā es to šajā ziņā stādītu pāri mūsējam, bet kā vienu no togā tērptajiem, kas, tēva rūpju dēļ plaši izglītots unjau bērnībā iededzies tieksmē mācīties, tomēr vairāk veidojies pēc mājas ieražām un pamācībām nekā pēc rakstiem."

XXIII. Šeit Fils [sacīja]: "Pie Hērakla, Scīpion, es nešaubos, ka par tevi spējīgāka nav neviena, tu viegli uzvarētu visus svarīgāko valsts lietu pieredzē, mēs zinām, kādas tev vienmēr bijušas nodarbības. Tādēļ, ja tu, kā saki, veltī uzmanību šai tēmai un sava veida prasmei, es esmu Lēlijam ļoti pateicīgs; es ceru, ka tas, ko tu pateiksi, būs daudz bagātīgāks nekā viss, ko mums uzrakstījuši grieķi." Tad viņš [Scīpions]: "Tu ļoti daudz sagaidi no manas runas, un tā ir smaga nasta tam, kas runās par lielām lietām." Un Fils [sacīja]: "Kaut tā ir liela, tu to pieveiksi kā arvien; nepastāv risks, ka tava runa par valsti izsīks."

XXIV Šeit Scīpions [teica]: "Es darīšu to, ko vēlaties, kā varēšu, un sākšu pārrunu, ievērojot likumu, kas, pēc manām domām, izklāstājālieto visiem, ja grib izvairīties no kļūdām: lai tad, kad ir pieņemts pētāmā priekšmeta nosaukums, tiktu izskaidrots, kas ar to tiek apzīmēts; tikai tad nāktos sākt runu, ja par to ir vienprātība; nekad nevarēs saprast, kādas ir pārrunu priekšmeta īpašības, ja vispirms nebūs saprotams, kas tas ir. Tādēļ arī, lai pētītu valsti, mums vispirms jāpaskatās, kas ir tas, ko pētīsim." Kad Lēlijs piekrita, Afrikānis teica: "Par tik skaidru un pazīstamu priekšmetu runājot, es neatgriezīšos pie elementiem, kam šajā sakarā mēdz pievērsties izglītoti cilvēki, lai sāktu ar vīrieša un sievietes pirmo sastapšanos un pēc tam pārietu pie pēcnācējiem un radiniekiem, turklāt bieži atgādinātu, ar kādiem vārdiem un cik veidos to visu izsaka. Runādams ar gudriem cilvēkiem, kuri darbojušies lielvalstī ar lielu slavu karagājienos un mājās, es nepieļaušu, ka apskatāmais priekšmets būtu skaidrāks par manu runu; es arī neesmu uzņēmies visam izsekot kā skolotājs un neapsolu, ka šajā runā netiks izlaists neviens sīkums." Tad Lēlijs [sacīja]: "Es gaidu tieši tāda veida runu, kādu soli."

XXV "Tātad valsts ir," teica Afrikānis, "tautas vara, taču tauta nav jebkura kaut kādā veidā savāktu cilvēku kopa, bet daudz skaitliska kopa, ko apvieno vienprātība tiesībās un kopējs izdevīgums. Pirmais cēlonis, kādēļ tajā jāapvienojas, nav tik daudz vājums kā cilvēku dabiska biedrošanās[36]…"

[Lakūna]

2. Par pilsētas dibināšanas sākumu un cēloni nepastāvēja vienots uzskats. Daži domā, ka sākotnēji no zemes cēlušies cilvēki, tie klaiņojuši pa meļiem un laukiem un nav bijuši saistīti savā starpā ne ar valodas, ne tiesību saitēm; par guļvietām tie izmantojuši lapotnes un zāli, bet par mājām - alas, krituši par laupījumu zvēriem un [vispār] stiprākiem dzīvniekiem. Tad tie, kuri savainoti izbēguši, vai arī tie, kuri redzējuši, ka tiek saplosīti tuvākie, apjautuši savas briesmas un steigušies pie citiem cilvēkiem, lūgdami aizsardzību. Sākumā viņi savu gribu parādījuši ar zīmēm, vēlāk mēģinājuši sākt runāt un, katrai lietai piešķirdami vārdu, pamazām pilnveidojuši valodas spēju. Bet, kad viņi redzējuši, ka arī daudzi cilvēki kopā nav pasargāti no zvēriem, viņi sākuši būvēt pilsētas, lai sagādātu sev drošu naktsmieru un pasargātos no zvēru uzbrukumiem nevis ar cīņu, bet uzceļot vaļņus. Tas citiem likās un arī bija neprātīgi, un viņi teica, ka apvienošanās cēlonis nebija [drauds] tikt zvēru saplosītiem, bet drīzāk pati cilvēcība: cilvēki apvienojās, jo to daba vairās no vientulības un tiecas pēc kopības un sabiedrības.1 [Lactantius, Institutiones divinae (Laktan- cijs, Dieva iestādījumi), VI, 10.]

XXVI. [Scīpions:] "… Šīs kopas, kas radās manis izklāstītā cēloņa dēļ, vispirms apmetās noteiktā mājvietā; izmantojuši dabiskus un mākslīgus iežogojumus, viņi šāda veida mājokļu sablīvējumu nosauca par cietoksni jeb pilsētu, to raksturoja svētnīcas un sabiedriskas vietas. Tātad katra tauta, kas, kā es izskaidroju, ir daudz- skaitliska kopa, katra pilsēta, kas ir tautas nodibinājums, katra valsts, kas, kā teicu, ir tautas vara, ir jāvada ar tādu apdomu, lai tā būtu ilglaicīga. Šis apdoms vispirms ir saistāms ar cēloni, kas valsti radījis. Pēc tam - vai tas nododams vienam vai dažiem izmeklētiem, vai arī jāuzņemas daudziem un visiem. Kad augstākā vara pieder vienam, mēs šo vienu saucam par karali un viņa valsti - par karaļvalsti. Ja tā pieder izmeklētajiem, tad saka, ka šo valsti pārvalda optimāti. Bet tautas valsts - tā to mēdz saukt - ir tā, kur visu nosaka tauta.2 Jebkurš no šiem trim veidiem, ja vien saglabā saiti, kas cilvēkus sākumā apvienoja valstiskā sabiedrībā, gan nav pilnīgs un nav arī, pēc manām domām, vislabākais, tomēr ir ciešams un var būt cits par citu veļamāks, jo gan taisnīgs un gudrs karalis, gan izmeklēti un valdoši pilsoņi, gan pati tauta (lai gan tas ir vismazāk atbalstāms), šķiet, var būt drošībā, ja netraucē netaisnības vai iekāres.

XXVII. Bet karaļvalstīs pārējiem ir visai maza daļa sabiedriskajās tiesībās un lēmumos un, valdot optimā- tiem, vairākums gandrīz nespēj piedalīties brīvībā, jo tam nemaz nav pad oma un varas attiecībā uz sabiedrību; kad

1    Ekscerpti, kas nav citāti no Cicerona darba Par valsti, bet tikai paskaidro viņa uzskatus, doti kursīvā.

2    Klasiskos trīs valsts iekārtas veidus un to deģenerētās formas iepriekš aprakstījuši Platons (Valsts, VIII grāmata, 544a-569c, un Politiķis, 301-302), kā arī Aristotelis (Politika, 1286a8-1287b42). Atsaucēs uz Platona darbiem norādītas lappuses un rindkopas Stefana (Henri E[s]tienne) 1578. gada izdevumā.

visu lemj tauta - pat ja tā ir taisnīga un mērena pati vienlīdzība tomēr ir netaisna, jo nešķiro cilvēkus pēc cieņas. Tātad, ja pazīstamais persietis Kīrs bija ļoti taisnīgs un gudrs karalis, man tomēr neliekas, ka pēc tādas tautas varas - kas, kā iepriekš teicu, ir valsts - būtu sevišķi jātiecas, jo visu nosaka viena [cilvēka] griba un mērs; ja mūsu protektorātu Masiliju1 pārvalda izmeklēti un valdoši pilsoņi, šis tautas stāvoklis tomēr līdzinās kalpībai; kad atēnieši, zināmā laikā atcēluši areopagu, rīkojās pilnīgi pēc tautas lēmumiem un nolikumiem, viņu pilsēta zaudēja savu rotu, jo viņiem nebija atšķirības cieņā.

XXVIII.     Līdz šim es runāju par tiem trim valsts veidiem, kas ir vienveidīgi un nesajaukti un saglabā savu stāvokli. Katram šim veidam piemīt iepriekš norādītie trūkumi, bet tiem ir vēl citi kaitīgi trūkumi. No šiem valsts veidiem nav neviena, kam nebūtu stāva un slidena ceļa uz blakus esošu ļaunumu, jo tajā iecietīgajā un, pieņemsim, mīļajā karalī - es runāšu tieši par Ķīru - slēpjas (tā kā viņš var brīvi mainīt attieksmi) zināmais ļoti cietsirdīgais Fala- rids2 , un vienvaldība pa slīpu ceļu viegli noslīd tā līdzībā. Masilijas pilsētas pazīstamā pārvalde, ko īstenoja nedaudzi un valdoši [pilsoņi], robežojas ar to, kāda vienu laiku bija Atēnās, - trīsdesmit [vīru] vienprātīgo kliķi.

[Lakūna]

XXIX.        … optimātu vai tās tirāniskās kliķes, vai karaļa, vai bieži vien tautas [vara], un no tās mēdz uzplaukt kāds no tiem veidiem, par ko iepriekš runāju, un valstīs ir apbrīnojami maiņu un mijas apļi un apgriezieni; tos izzināt var gudrais, bet, pārvaldot valsti, paredzēt to tuvošanos, vadīt to gaitu un paturēt savā varā spēj liels pilsonis un gandrīz vai dievišķīgs cilvēks. Tādējādi es domāju, ka visvairāk atbalstāms ir ceturtais valsts veids,

1   Tagadējā Mar sēļa.

2    Falarids bija Agrigentas tirāns, kas lika izgatavot dobu vara

vērsi, kurā sadedzināja nāvei nolemtos.

kas ir izlīdzināts un sajaukts no tiem trim, ko izklāstīju iepriekš."

XXX.     Šeit Lēlijs [sacīja]: "Es tavu viedokli zinu, Afrikāni; es to esmu bieži no tevis dzirdējis, bet tomēr vēlētos uzzināt, ja tas nav apgrūtinoši, kuru no šiem trim valsts veidiem tu uzskati par labāko…"

[Lakūna]

XXXI.      [Scīpions:] "… katra valsts ir tāda, kāda ir tās pārvaldītāja daba vai griba, tādēļ nevienā valstī, kur augstākā vara nepieder tautai, nemīt brīvība, par ko gan nav nekā patīkamāka un kas, ja nav vienlīdzīga, nav arī brīva. Kā tā var būt vienlīdzīga - es nerunāšu jau par karaļvalsti, kur pastāv skaidra un neapšaubāma kalpība, - tajās valstīs, kurās vārdos visi ir brīvi? Viņi balso, ieceļ izpildvaru un ierēdņus, viņus apstaigā un apvaicā, bet viņi dod daudz kā tāda, kas jādod, arī negribot, un viņiem pašiem nav tā, ko citi no viņiem prasa: viņiem nav izpildvaras, nav padomdevēju tiesību, tiesās vara ir izmeklētiem tiesnešiem, ko vērtē pēc ģimeņu senuma vai īpašuma…

[Lakūna]

XXXII.      … saka, ka radusies tad, kad tautā izcēlušies viens vai vairāki bagātāki un varenāki, no viņu uzpūtības un lepnības, slinkajiem un vājajiem piekāpjoties un pakļaujoties bagāto pretenzijām. Ja tautas būtu paturējušas savas tiesības, tad, viņi[37] saka, būtu pats lieliskākais, brīvākais, laimīgākais [stāvoklis], jo tās būtu kungi pār likumiem, tiesām, karu, mieru, [starptautiskām] savienībām, ikkatra dzīvību, naudu. Viņi domā, ka šo vienu, tas ir, tautas varu, ir pareizi saukt par valsti. Tādēļ valsti mēdz atprasīt no karaļu vai "tēvu" pārvaldes brīvības dēļ, brīvas tautas pēc karaļiem vai optimātu varas un bagātības netiecas. Un viņi arī noliedz, ka nesavaldīgas tautas vainas dēļ vajadzētu noraidīt visu šo tautas brīvības veidu: nekas nebūtu negrozāmāks vai stiprāks par vienprātīgu tautu, kas visu veltī savai labklājībai un brīvībai; bet vienprātība visvieglāk [sasniedzama] valstī, kur visiem der viens un tas pats. No atšķirības derīgumā, ja izdevīgums dažādiem [cilvēkiem] ir dažāds, rastos nesaskaņas; tādēļ, kad valdījuši "tēvi", valsts stāvoklis nekad nav bijis drošs un vēl mazāk - karaļvalstīs, jo, kā teica Ennijs, "karaļa varai nav svēta nekāda savienība vai uzticība". Tā kā pilsoņu sabiedrību saista likums, bet likumiskās tiesības ir vienādas, tad uz kādām tiesībām var balstīties pilsoņu sabiedrība, ja pilsoņu stāvoklis nav līdzīgs? īpašuma izlīdzināšanai nav atbalsta, spējas visiem nevar būt vienādas, bet tiesībām noteikti jābūt vienādām to starpā, kuri ir vienas valsts pilsoņi. Kas gan ir valsts, ja ne pilsoņu tiesiska savienība?

XXXIII. … turpretī citas valstis, pēc viņu uzskata, nav pat saucamas tajos vārdos, kādos tās vēlas saukties. Kādēļ lai es sauktu varas un vienvaldības kāru cilvēku, kurš valda pār apspiestu tautu, par karali vislabā Jupitera vārdā, nevis drīzāk par tirānu? Jo tirāns arī var būt lēnprātīgs, tāpat kā karalis - nesaudzīgs, tādēļ tautām ir atšķirība, vai tās kalpo laipnam vai bargam kungam: jākalpo tām ir ikkatrā gadījumā. Kādā veidā Sparta toreiz, kad to valsts iekārtas ziņā uzskatīja par izcilu, varēja iegūt labus un taisnīgus karaļus, kaut gan vajadzēja pieņemt par karali jebkuru, kurš bija piedzimis karaļa dzimtā? Kas paciestu optimātus, kuri šo nosaukumu1 sev pieņēmuši nevis ar tautas piekrišanu, bet savās sapulcēs? Kā izvēlas labāko? Pēc izglītības, prasmēm, nodarbošanās…

[Lakūna]

XXXIV …ja [valsts] to darīs nejauši, tad ies bojā tikpat ātri kā kuģis, pie kura stūres ķēries no braucējiem izlozēts | cilvēks]. Bet, ja brīva tauta izvēlēsies, kam uzticēties, un

' Optimas (dižciltīgais) un optimus (vislabākais) ir etimoloģiski

tuvi vārdi.

turklāt izvēlēsies - ja vien vēlas saglabāties - vislabākos, tad valstu labklājība noteikti tiks nodota labāko [pilsoņu] lēmumiem, it īpaši tādēļ, ka daba ir iekārtojusi tā, lai tie, kas izceļas ar krietnumu un enerģiju, ne tikai vadītu vājākos, bet lai [vājākie] arī vēlētos paklausīt izcilākajiem1 . Taču šo vislabāko stāvokli - viņi saka - apvērsa aplami cilvēku priekšstati, kuri, nepazīdami krietnumu, kas piemīt tikai nedaudziem un ko nedaudzi vērtē un atzīst, domā, ka labākie ir ietekmīgi, bagāti vai augst- dzimuši cilvēki. Šās pūļa kļūdas dēļ valsti sāka pārvaldīt nedaudzu vara, nevis viņu tikumi; šie pārvaldītāji visiem spēkiem turas pie optimātu nosaukuma, bet īstenībā tiem šī vārda nav, jo bagātības, vārds, vara bez gudrības un mērenības dzīvē un pavēlēs ir pilni negoda un nekaunīgas lepnības, un neviens valsts veids nav nejēdzīgāks par to, kurā par labākajiem uzskata visbagātākos. Turpretī, ja valsti pārvalda tikums, kas par to var būt skaistāks? Ja tas, kurš citiem pavēl, pats nekādai iekārei nekalpo un pats ir pieņēmis visu, ko māca citiem pilsoņiem un uz ko tos aicina; ja tautu nepakļauj likumiem, kam pats neklausa, bet savu dzīvi pasniedz saviem pilsoņiem kā likumu. Ja viņš viens visu iespētu, nebūtu vajadzības pēc vairākiem; ja visi pazītu vislabāko un par to varētu vienoties, neviens nemeklētu izvēlētus pārvaldītājus. Grūtības pieņemt lēmumus pārnesa varu no karaļa uz vairākiem [pārvaldītājiem], tautu kļūdas un neapdomība - no daudziem uz nedaudziem. Tādējādi starp viena [valdnieka] vājumu un daudzu neapdomību optimāti ieņem vidējo vietu, par ko nekas nevar būt līdzsvarotāks; kad viņi sargā valsti, tautām jābūt vislaimīgākām, jo tās ir brīvas no rūpēm un pārdomām, uzticējušas savu mieru citiem, kuriem tas jāsargā un nav jāpieļauj, lai tauta domātu, ka tās intereses valstsvīriem ir vienaldzīgas. Jo tiesību

1 Šajā paragrāfā izskaidroti valsts aristokrātiskās pārvaldes formas piekritēju uzskati.

vienlīdzību, ko brīvas tautas augstu vērtē, nevar saglabāt (pašas tautas, lai gan tās ir atraisītas un neiegrožotas, daudziem piešķir daudzas priekšrocības, un tajās pašās ir liela cilvēku un sabiedriskā stāvokļa atlase), un tā sauktā vienlīdzība ir visnetaisnīgākā: ja līdzīgi tiek godāti augstie un zemie, kādi nepieciešami ir katrā tautā, pati vienādība ir visnetaisnīgākā; tā nevar notikt valstīs, ko pārvalda labākie [pilsoņi]. Apmēram šādi un līdzīgā veidā, Lēlij, mēdz spriest tie, kuri šo valsts formu slavē visvairāk."

XXXV Tad Lēlijs: "Bet tu," viņš sacīja, "Scīpion, kuru no šīm trim domām atbalsti visvairāk?" [Scīpions:] "Tu pareizi jautā - kuru no trim visvairāk, jo no tām nevienu pašu atsevišķi par labu neatzīstu, un priekšroku pār tām dodu tai, kurā būtu apvienotas visas. Tomēr, ja vajadzētu izvēlēties vienu un vienkāršu [valsts formu], es dotu priekšroku karaliskajai un to slavētu vairāk par citām. Šeit apskatīto formu vidū izceļas tēvišķais karaļa vārds; [šis valdnieks] rūpējas par saviem pilsoņiem kā par paša bērniem un tos centīgāk aizsargā… Viņi tiek viena vislabākā un augstākā vīra gādības aprūpēti. Vēl ir optimāti, kuri apliecina, ka viņi to pašu izpilda labāk, un saka, ka daudziem ir vairāk padoma nekā vienam un tas pats taisnīgums un tā pati uzticēšanās. Bet visskaļāk, lūk, runā tauta, kas negrib paklausīt ne vienam, ne dažiem; par brīvību nekā patīkamāka neesot pat zvēriem; tās nevienam neesot, ja kalpo karalim vai optimātiem. Tātad ar rūpēm mūs piesaista karaļi, ar padomu - optimāti, ar brīvību - tauta un ar salīdzināšanu labākā izvēli izdarīt ir grūti." [Lēlijs:] "Tam es ticu," viņš teica, "bet pārējais diezin vai tiks atrisināts, ja tu šo atstāsi bez turpinājuma."

XXXVI. [Scīpions:] "Tādēļ atdarināsim Arātu, kas, stādamies pie svarīgu jautājumu apskatīšanas, uzskatīja, ka jāsāk ar Jupiteru." [Lēlijs:] "Kādēļ ar Jupiteru? Kādā veidā šī runa līdzīga viņa dzejai?" [Scīpions:] "Tādāveidā," viņš teica, "ka runu ir pareizi sākt ar to, ko visi mācītie un nemācītie vienprātīgi atzīst par visu dievu un cilvēku karali." "Kādēļ?" vaicāja Lēlijs. Un viņš [Scīpions]: "Vai ne tādēļ, ka tas ir acīmredzams? Vai arī, ja valstu pārvaldītāji kā dzīvei derīgu būtu ieviesuši ticību, ka debesīs ir viens karalis, kas ar mājienu, kā saka Homērs, var apvērst visu Olimpu un ir reizē visu karalis un tēvs, tad pastāv liela drošība un ir daudz liecinieku (ja visus var saukt par daudziem), ka tautas bijušas vienprātīgas (laikam gan pēc pārvaldītāju ieteikuma): par karali labāks nav nekas, jo tās uzskata, ka pār visiem dieviem valda viena vara. Un arī, ja tas, kā esam mācījušies, sakņojas neizglītoto maldos un līdzinās pasakām, uzklausīsim kā vispārīgus izglītotu cilvēku skolotājus tos, kuri gluži vai ar acīm redz to, ko mēs klausīdamies tik tikko aptveram." - "Kas," sacīja Lēlijs, "tie ir?" [Scīpions:] "Tie, kuri, pētīdami visu lietu dabu, ir ievērojuši, ka šo pasauli dvēsele…"

[Lakūna]

3. Platons atzīst monarhiju, teikdams, ka ir viens Dievs, kas izveidojis pasauli un pēc apbrīnojamas ieceres novedis līdz pilnībai. Aristotelis1 , viņa klausītājs, apliecina, ka pār pasauli valda viens prāts. Antistens2 saka, ka ir viens Dievs - daba, kas visu pārvalda. Ir daudz jāstāsta par to, ko par augstāko Dievu ir sludinājuši senatnē Talēts vai Pītagors un Anaksimens3 , bet vēlāk - stoiķi Kleants5 ,

1   Aristotelis no Stagīras (384-322 p.m.ē.) - sengrieķu filosofs, universālākais no antīkās pasaules zinātniekiem, peripatētiķu skolas (Likeja) dibinātājs.

2    Antistens (ap 450-370 p.m.ē.) - sengrieķu filosofs, Sokrāta skolnieks, kiniķu skolas pamatlicējs.

3    Anaksimens (ap 587-525 p.m.ē.) - sengrieķu natūrfilosofs, Mīlētas skolas pārstāvis.

4    Stoiķi - ilgstoša un ietekmīga antīkās filosofījas skola. Nosaukumu ieguvusi no tās centra Stojas - vaļējas galerijas Atēnās. Parasti izdala senāko, vidējo un vēlāko Stoju. Stoiķi uzskatīja, ka pasauli caurstrāvo prāts. Mācīja, ka gudrajam jāpiedalās sabiedriskajā dzīvē, bet jābūt brīvam no emocijām.

5    Kleants (ap 330-232 p.m.ē.) - senās Stojas pārstāvis.

Hrīsips' un Zēnons2 vai mūsu Seneka3 , stoiķu sekotājs (un pats Tullijs); viņi visi mēģināja noskaidrot, kas ir Dievs, un apgalvoja, ka tikai viņš pārvalda pasauli un ka viņš nav pakļauts dabai, jo visa daba ir viņa radīta. [Lactan- tius, Epitome (Laktancijs, Kopsavilkums), iy 1-3.]

XXXVII.        [Scīpions:] "… bet, ja gribi, Lēlij, es nosaukšu tev lieciniekus, ne pārāk senus un nekādā ziņā ne barbarus." [Lēlijs:] "Tādus es gribētu." [Scīpions:] "Vai tu zini, ka šajā pilsētā tikai nepilnus četrsimt gadus nav karaļu?" ILēlijs:] "īstenībā mazāk." [Scīpions:] "Tātad: vai pilsētai un valstij četrsimt gadi ir ļoti liels vecums?" [Lēlijs:] "Nē, tā irtikko pieaugusi." [Scīpions:] "Tātad pirms četrsimt gadiem Romā bija karalis?" [Lēlijs:] "Lepns karalis4 ." [Scīpions:] "Bet agrāk?" [Lēlijs:] "Ļoti taisnīgs, un pirms tam karaļi bija līdz pat Romulam - jau sešsimt gadu pirms šā laika." [Scīpions:] "Tātad arī tas nedzīvoja sirmā senatnē?" [Lēlijs:] "Nepavisam; Grieķijai tajālaikā jau bija pienācis vecums." - "Piekrītu," Scīpions teica.

"Vai Romuls bija barbaru karalis?" [Lēlijs:] "Ja ir tā, kā saka grieķi, ka visi ir vai nu grieķi, vai barbari, tad es baidos, ka viņu [varētu saukt par] barbaru karali; bet, ja šis vārds piešķirams pēc tikumiem, nevis pēc valodas, tad es grieķus neuzskatu par barbariem mazāk kā romiešus." Un Scīpions [teica]: "Pārrunu priekšmeta sakarā - mēs nejautājam pēc cilts, bet pēc apdāvinātības. Ja karaļus sev vēlējās gudri cilvēki un atminamā pagātnē, mani liecinieki nav ne novecojuši, ne nekulturāli, ne mežonīgi."

XXXVIII.         Tad Lēlijs [teica]: "Es redzu, ka ar liecībām tu esi pietiekami apgādāts, bet man kā labam tiesnesim

1    Hrīsips (ap 280-208 p.m.ē.) - senās Stojas filosofs, loģiķis.

2    Zēnons no Kitijas (ap 332-262 p.m.ē.) - stoiķu skolas dibinātājs.

1 Lūcijs Annējs Seneka (ap 4 p.m.ē.-65 m.ē.) - romiešu filosofs,

rakstnieks un valstsvīrs. 1 Saskaņā ar leģendu septītais un pēdējais Romas karalis bija Tar- kvinijs Lepnais, ko 510. g. p.m.ē. tauta padzina tā varmācības dēļ.

vairāk nozīmē pierādījumi, nevis liecinieki." Tad Scīpions [sacīja]: "Izmanto par pierādījumu, Lēlij, pats savas jūtas." - "Kādasjūtas?" vaicāja Lēlijs. [Scīpions:] "Vai tev kaut reizi ir licies, ka esi uz kādu sadusmojies?" [Lēlijs:] "Esmu [sadusmojies] biežāk, nekātovēlētos." [Scīpions:] "Tātad: kad dusmojies, vai tu atļauj dusmām valdīt pār savu dvēseli?" [Lēlijs:] " Nē , pie Hērakla!" viņš teica. "Es atdarinu pazīstamo Ar hītu no Tarentas; atbraucis savā muižā un atradis visu citādi, nekā bija licis, viņš teicis pārvaldniekam: "Ak tu laimīgais, es tevijau būtu nogalinājis ar rīkstēm, ja nebūtu dusmīgs."" - "Ļoti labi," teica Scīpions. "Tātad Arhīts pamatoti uzskatīja prātam nepakļāvīgas dusmas par sava veida dvēseles dumpi un vēlējās tās nomierināt ar saprātu. Pievieno mantkārību, pievieno alkas pēc varas un slavas, pievieno kaisli un saproti: ja cilvēku dvēselēs būtu viena karaliska vara, tā būtu prāta vienvaldība - šī dvēseles daļa ir vislabākā -, bet, prātam valdot, nebūtu vietas kaislībām, dusmām, pārsteidzībai." [Lēlijs:] "Tā ir," viņš teica. [Scīpions:] "Vai tu atbalsti šādi sakārtotu dvēseli?" [Lēlijs:] "Par visu vairāk," viņš teica. [Scīpions:] "Tātad tu neatbalstītu, ja prāts tiktu padzīts, un kaislības, kam nav skaita, vai dusmas vien valdītu?" [Lēlijs:] "Nav nekā nožēlojamāka par šādu dvēseli, par cilvēku ar šādu dvēseli." [Scīpions:] "Tātad dvēseles visas daļas tev patīk tad, kad tās ir pakļautas karalim un pār tām valda prāts?" [Lēlijs:] "Jā, tā man patīk." [Scīpions:] "Kādēļ tad tu šaubies, ko domāt par valsti? Ja vara tajā tiek nodota daudziem, var jau saprast, ka augstākas komandēšanas nebūs; bet, ja tā nav viena, tās nav vispār."

XXXIX. Tad Lēlijs [sacīja]: "Lūdzu, kāda ir starpība starp vienu un vairākiem, ja taisnīgums piemīt vairākiem?" Un Scīpions [atbildēja]: "Tā kā es redzu, ka mani liecinieki tevi, Lēlij, maz iespaido, es turpmāk tevi izmantošu par liecinieku, lai pierādītu to, ko saku." - "Mani?"

8:1

tas [Lēlijs] vaicāja. "Kādā veidā?" - "Es nesen, kad bijām Formiānā, ievēroju, ka tu saimei stingri piekodināji, lai tā klausītu viena [cilvēka] vārdam." [Lēlijs:] "Jā, pārvaldniekam." [Scīpions:] "Un tātad? Vai mājās tavas darīšanas rīko vairāki cilvēki?" [Lēlijs:] "N ē , viens," viņš atbildēja. [Scīpions:] "Un vai visā mājā valda vēl kāds cits bez tevis?" [Lēlijs:] "Nepavisam." [Scīpions:] "Kādēļ tu nepieļauj, ka arī valstī atsevišķu [cilvēku] valdīšana, ja vien tā ir taisnīga, ir vislabākā?" [Lēlijs:] "Tu liec man," viņš teica, "gandrīz tev piekrist."

XL. Un Scīpions: "Tad tu vēl vairāk piekritīsi, Lēlij, ka (atstājot līdzības, ka pareizāk ir uzticēt kuģi vienam stūrmanim un slimnieku - vienam ārstam, ja vien viņi ir savu arodu cienīgi) pāriešu pie svarīgākām lietām." [Lēlijs:] "Kādas tās ir?" [Scīpions:] "Vai tu neredzi, ka viena Tar- kvinija nekaunības un augstprātības dēļ karaļu vārds šai tautai ir kļuvis nīstams?" [Lēlijs:] "Protams, redzu," viņš teica. [Scīpions:] "Tātad tu redzi arī to, par ko domāju vairāk bilst runas turpinājumā: pēc Tarkvinija padzīšanas tauta mutuļoja nepiedzīvotā brīvības pārmērībā; tad nevainīgie tika izraidīti trimdā, tad daudzu īpašums tika izlaupīts, tad [noteica] viena gada pilnvaras konsuliem, tad [ieviesa] fascu1 nolaišanu tautas priekšā, apelācijas [tiesības] visās lietās, tad [notika] plēba nošķiršanās, tad vispār rīkojās galvenokārt tā, it kā viss būtu atkarīgs no tautas." [Lēlijs:] "Tā ir," viņš teica, "kā tu saki." - "Tiešām," bilda Scīpions, "mierā un atpūtā ir tā - var taču draiskuļot, kamēr nekas nedraud, - kā uz kuģa un bieži arī vieglas slimības laikā. Taču kā kuģotājs, kad pēkšņi jūra sāk viļņoties, un slimnieks, kad slimība pastiprinās, lūdz viena palīdzību, tā mūsu tauta mierā un mājās pavēl pašām amatpersonām, draud, atsakās paklausīt, sauc palīgā, apelē: karā paklausa [tām] kā karalim, jo drošība

1 Fasces (arī fasciji) - ar ādas siksnām apsieti rīkšu saišķi, kuros iesprausti kara cirvji, liktoru varas simbols.

nozīmē vairāk nekā tieksmes. Smagākos karos mūsējie [pilsoņi] komandēšanu nodeva atsevišķiem [karavadoņiem] bez biedra; pats viņu nosaukums norāda uz varas spēku. Tādēļ, ja tas tiek iecelts, viņu sauc par diktatoru, bet mūsu grāmatās, Lēlij, tu redzi, ka viņu sauc par tautas meistaru." [Lēlijs:] "Es redzu."

[Lakūna]

XLI. [Scīpions:] "… kad tautai tiek atņemts taisnīgs karalis, dievišķās sirdis pārņem ilgas, kā saka Ennijs, pēc ļoti labā karaļa aiziešanas;

kopā

savā starpā tā piemin: ak, Romul, dievišķais Romul,

Par kādu tēvijas sargu dievi tevi dzemdināja!

Ak, tēvs, ak, radītāj, no dieviem cēlušās asinis!

Tos, kam viņi pamatoti paklausīja, tie nesauca par kungiem un arī par karaļiem ne, bet par tēvijas sargiem, par tēviem, par dieviem; un tam bija iemesls, jo viņi piemetina:

tu ievedi mūs gaismas robežās.

Viņi uzskatīja, ka no karaļa taisnīguma ir saņēmuši dzīvību, godu, spožumu. Tāda pati griba būtu palikusi viņu pēcnācējiem, ja būtu saglabājusies karaļu līdzība, bet, redzi, viena netaisnības dēļ sabruka viss šis valsts veids." [Lēlijs:] "Jā, to es redzu un cenšos šīs pārmaiņu norises izzināt ne tikai mūsu valstī, bet arījebkurā citā."

XLII. Un Scīpions [sacīja]: "Pēc tam kad esmu pateicis, ko domāju par to valsts veidu, ko atzīstu visvairāk, man vispār pamatīgāk jārunā par valstu pārvērtībām, kaut arī domāju, ka šajā valstī tās nenotiks viegli. Bet karaļvalstij pirmā un drošākā pārmaiņa ir šāda: kad karalis kļūst netaisns, šis [valsts] veids tūlīt iet bojā, tas pats cilvēks kļūst par tirānu, [rodas] vissliktākais [valsts] veids un vislabākajam - tuvējs. Ja optimāti to gāž, kas parasti notiek, no trim valsts veidiem īstenojas otrais, karaļvalstij līdzīgais - tēvišķīga valstsvīru padome, kas labi rūpējas par tautu. Turpretī, ja pati tauta nogalina vai padzen tirānu, tā ir mērena (ja vien domā un ir saprātīga), priecājas par savu veikumu un grib saglabāt pašas nodibināto valsti. Bet, ja pret taisnīgu karali tauta ir rīkojusies vardarbīgi, laupījusi viņam varu vai arī, kas notiek visbiežāk, ir nobaudījusi optimātu asinis un visu valsti pakļāvusi savām tieksmēm, tad sargies domāt, ka kāda jūra vai ugunsgrēks plosītos tā, ka tos nebūtu vieglāk nomierināt nekā pūļa pārmērīgo patvaļu! Tad notiek tas, ko tik meistarīgi ir pastāstījis Platons1 , ja tikai es varēšu to izteikt latīniski: to grūti izdarīt, bet tomēr mēģināšu.

XLIII. "Kad," viņš saka, "tautas nepiepildāmā rīkle ir izkaltusi brīvības slāpēs un, izmantodama sliktus apkalpotājus, ir slāpdama iedzērusi nevis mēreni sajauktu, bet pārāk neierobežotu brīvību, tad tā amatpersonas un valstsvīrus, ja viņi nav īpaši mīksti un pieļāvīgi un neļauj tai papilnam brīvības, vajā, apmelo, apsūdz, sauc par varmākām, karaļiem, tirāniem." Es domāju, tas tev ir zināms." - "Jā, man tas ir," teica viņš [Lēlijs], "ļoti labi zināms." [Scīpions]: "Turpinājums ir šāds: "Tos, kas paklausa valstsvīriem, tāda tauta vajā un sauc par brīvprātīgiem vergiem, turpretī tiem, kuri valsts amatos grib būt līdzīgi privātpersonām, un tām privātpersonām, kuras rīkojas tā, lai starp privātpersonu un amatpersonu nebūtu nekādas atšķirības, viņi dzied slavas dziesmas un apbalvo ar pagodinājumiem. Tādēļ šādā valstī brīvībai nepieciešami jāvalda visur: privāta māja ir bez valdījuma, un šis ļaunums izplatās pat attiecībās ar dzīvniekiem; tēvs baidās no dēla, dēls nerēķinās ar tēvu, kauna nav nemaz. Visi ir pilnīgi brīvi, nav atšķirības starp pilsoņiem un svešzemniekiem; skolotājs baidās no skolniekiem un glaimo viņiem, skolnieki nicina skolotājus, jaunekļi izturas

1 Platons, Valsts, VIII grāmata (562c-563e). Cicerons dod saīsinātu pārstāstījumu.

cienīgi kā sirmgalvji, bet sirmgalvji nolaižas līdz jaunekļu spēlēm, lai nebūtu viņiem nepatīkami un apgrūtinoši. No tā izriet, ka arī vergi izturas brīvāk, sievām ir tās pašas tiesības kas vīriem, un tik lielā brīvībā brīvi ir arī suņi, zirgi un pat ēzeļi, kas tā skrien virsū, ka tiem jāgriež ceļš. Un šī neierobežotā patvaļa," viņš saka, "noved pie tā, ka pilsoņu dvēseles kļūst tik untumainas un gļēvas, ka, pielietojot pat vismazāko pavēles spiedienu, tās dusmojas un to nevar izturēt. Viņi sāk neievērot arī likumus, lai pār viņiem nebūtu pilnīgi nekādas varas.""

XLIV Tad Lēlijs: "Tu pilnīgi," viņš teica, "izklāstīji viņa [Platona] sacīto." [Scīpions:] "Tagad es atgriezīšos pie iesāktās runas: no šīs pārmērīgās patvaļas, ko viņi uzskata par vienīgo brīvību, kā no kāda celma (viņš teica) izaug un it kā dzimst tirāns. Kā pārāk lielai valstsvīru varai seko valstsvīru bojāeja, tā šo pārāk brīvo tautu pati brīvība noved verdzībā. Tā viss pārmērīgais, ja laika apstākļos, laukos vai ķermenī kaut kas bijis ļoti patīkams, parasti pāriet pretstatā, bet visvairāk tas notiek valstīs - šī pārmērīgā brīvība gan tautām, gan privātpersonām izvēršas pārmērīgā kalpībā. Tādējādi no šīs vislielākās brīvības rodas tirāns un pati netaisnīgākā un nežēlīgākā verdzība, kāda vien pazīstama. No šīs nesavaldīgās un drīzāk niknās tautas parasti tiek izvēlēts vadonis pret jau gāztajiem un no amatiem atceltajiem valstsvīriem, bezbēdīgs un neizvēlīgs, kurš ļoti bieži nekaunīgi vajā tos, kam ir nopelni valsts labā, un kurš izdāvā tautai kā savu, tā citu īpašumu. Viņam kā privātpersonai traucē bailes, tādēļ viņam dod un pagarina pilnvaras un kā Atēnās Peisistratu apņem ar apsardzi; beidzot [šie valdnieki] kļūst par to tirāniem, kas viņus radījuši. Ja viņus gāž labi cilvēki, kā bieži vien notiek, valsts atgūstas; ja [gāzēji ir] pārgalvīgi, izveidojas kliķe - cits tirānu veids; tā rodas arī no zināmās, nereti lieliskās optimātu valsts, ja pašus valstsvīrus kāds netikums novirza no ceļa. Un tā valsts varu kā bumbu cits no cita ķer tirāni no karaļiem, no tiem - valstsvīri vai tautas, no tiem - kliķes vai tirāni, viens un tas pats valsts veids nekad ilgi nesaglabājas.

XLV Tā kā notiek šādi, tad, pēc manām domām, no trim pirmējiem veidiem daudz pārāka ir karaļvalsts, bet pašu karaļvalsti pārspēs tā, kas būs izlīdzināta un sajaukta no trim pirmējiem valstu veidiem. Ir vēlams, lai valstī kaut kas būtu izcils un valdniecisks, kaut kas - piešķirts un nodots valstsvīru lietpratībai, bet daži jautājumi paturēti vairākuma spriedumam un gribai. Šai iekārtai vispirms ir liela līdzsvarotība, bez kā brīvie [pilsoņi] diezin vai ilgi var iztikt, pēc tam - noturība, jo pirmējie [veidi] viegli pārvēršas pretējās kļūmēs: no karaļa rodas despots, no optimātiem - kliķe, no tautas - pūlis un jukas, un pašus veidus bieži vien nomaina jauni. Apvienotā, līdzsvarotā un jauktā valsts iekārtā tas nenotiek bez lieliem valstsvīru pārkāpumiem. Apvērsumam nav cēloņa tur, kur katrs ir stingri nostādīts savā pakāpē un gāšana vai krišana nedraud.

XLVI. Bet es baidos, Lēlij, un jūs, [mani] mīļākie un gudrākie cilvēki, ka, ilgāk tādā garā turpinot, mana runa varētu likties kā norādījums vai pamācība un ne kā kopīgas pārdomas. Tādēļ es tagad pāriešu pie tā, kas visiem zināms, bet ko mēs jau ilgi esam pētījuši. Es atzīstu, uzskatu un apgalvoju, ka no visām valstīm pamatu, kārtības un tikumu ziņā neviena nav salīdzināma ar to, ko mūsu tēvi mums atstājušijau kā senču pieņemtu. Ar jūsu atļauju (jo jūs vēlējāties no manis dzirdēt to, ko paši zināt) es parādīšu, kāda ir šī valsts, un to, ka tā ir vislabākā, un, stādījis mūsu valsti par piemēru, es uz to attiecināšu, ja spēšu, visu runu, kas man jāsaka par labāko valsts iekārtu. Ja es to varēšu ievērot un izpildīt, tad, kā domāju, ar uzviju veikšu uzdevumu, ko Lēlijs man lika priekšā."

XLVII. Tad Lēlijs teica: "Tieši savu [uzdevumu], Scīpion, jo tikai tev tas ir pa spēkam. Kas par senču iestādījumiem pastāstīs labāk par tevi, kurš pats esi [cēlies] no visslavenākajiem senčiem? Vai par labāko valsts iekārtu? Ja tā mums būtu (kaut pašlaik tās nav), kuram būtu izcilāks stāvoklis nekā tev? Vai par lēmumiem, kas jāpieņem attiecībā uz nākotni, jo, atvairīdams divus draudus šai pilsētai, tu arvien spēji paredzēt?"

OTRA GRAMATA

III. Guvis šādu slavu, viņš vispirms, kā stāsta, saskaņā ar auspiciju1 domājis dibināt pilsētu un nostiprināt valsti. Vieta pilsētai tam, kurš tiecas radīt ilglaicīgu valsti, ir ļoti rūpīgi jāizraugās, un viņš to izvēlējās neticami izdevīgu. [Romuls] to nepietuvināja jūrai, ko viņam ar tādu varu un karapulku būtu bijis viegli izdarīt, pavēlot karavīriem doties rutulu2 vai aboriginu3 zemēs, nedz arī dibināja pilsētu Tibras grīvā, kur pēc daudziem gadiem koloniju izveidoja karalis Anks4 , bet šis gaišredzīgais cilvēks juta un redzēja, ka novietojums pie jūras nav pats izdevīgākais tām pilsētām, ko dibina ilga mūža un varas cerībā, jau tādēļ vien, ka piejūras pilsētas ir pakļautas ne tikai daudzām, bet arī nejaušām briesmām. Cietzeme par ienaidniekiem ziņo ar baumām un troksni iepriekš ne tikai tad, kad viņu nākšana gaidīta, bet arī tad, kad tā ir pēkšņa; neviens ienaidnieks nevar attraukties pa zemi tā, lai mēs nespētu uzzināt gan to, ka viņš nāk, gan arī to, kas un no kurienes viņš ir. Pa jūru ar kuģi svešinieks var ierasties pirms jebkādām aizdomām par viņa atnākšanu, un arī parādījies tas nevēsta, kas ir, no kurienes nāk vai ko grib; visbeidzot, tā kā pazīmju nav, nevar izšķirt un novērtēt, vai viņš ir miermīlīgs vai arī naidīgs.

IV Piejūras pilsētām ir zināma tikumu bojāšanās un pārmaiņa; piejaucas jaunas valodas un paražas, atvestas tiek ne tikai svešas preces, bet arī tikumi, tādēļ tēvu kārtībā nekas nepaliek neskarts. Šo pilsētu iedzīvotāji savām

1 Auspicijs - romiešu paraža zīlēt likteni pēc putnu lidojuma, kliedzieniem, debess parādībām.

Rutuli - cilts senajā Latijā ar galveno pilsētu Ardeju; minēti Ver- gilija Ēnēidā.

1 Aborigini - Latijas pirmiedzīvotāji, ko sastapa no Trojas izceļojušais Ainejs.

1 Anks - Romas 4. karalis, kurš apbūvēja Aventīnu - pilsētas 7. pakalnu. Nodibinājis Ostiju.

V Kā Romuls būtu varējis dievišķīgāk gan jūras derīgumu iegūt, gan no trūkumiem izvairīties, ja pilsētu nebūtu novietojis neizsīkstošas, rāmas un jūrā plaši ieplūstošas upes krastos? Tādējādi pilsēta varēja saņemt no jūras tai vajadzīgo un arī atdot pārpalikumu; pa to pašu upi ne tikai uzsūca iztikai un iedzīvei visnepieciešamākās lietas, bet varēja pieņemt arī tās, ko atveda no zemes iekšienes, tādēļ man šķiet, ka viņš jau tad paredzēja, ka šī pilsēta reiz būs lielākās impērijas sēdeklis un metropole; gandrīz nevienā citā Itālijas daļā būvēta pilsēta nebūtu varējusi noturēt tik lielu varu.

VI.     Kurš gan būtu tik nevērīgs, ka neiegaumētu un pilnīgi neapzinātos pašas pilsētas dabisko aizsardzību? Ar Romula un arī pārējo karaļu gudrību noteiktais mūru plānojums un izbūve ir tāda, ka visās pusēs atrodas stāvi un krauji kalni, bet vienu piekļuvi starp Eskvilīna un Kvirī- nāla pakalniem pēc augsta vaļņa samešanas aizsprostoja ļoti plats grāvis; šādi nocietinātu citadeli sargāja stāvs ieloks un it kā nošķelta klints, tā ka arī šausmīgajā gailu uzbrukuma postā tā palika vesela un neskarta. Viņš izvēlējās vietu, kas bija gan bagāta ar avotiem, gan veselīga kaitīgajā apvidū, jo tās pakalni paši tiek appūsti, bet ielejām tie dod ēnu.

VII.     To viņš paveica ļoti ātri; viņš lika pamatus pilsētai, ko atbilstoši savam vārdam lika nosaukt par Romu. Lai jauno pilsētu nostiprinātu, viņš īstenoja kādu jaunu un parupju plānu, kas tomēr piederēja lielam un tālredzīgam savas valsts un tautas varenību balstošam cilvēkam: dižciltīgas sabīņu1 jaunavas, kas bija ieradušās Romā uz spēlēm (šīs bija pirmās no spēlēm, kuru rīkošanu cirkā ikgadējos konsuālijos2 viņš iedibināja), viņš lika nolaupīt un izdalīja pa izcilām ģimenēm saprecināšanas nolūkā. Kad sabīņi tādēļ ar romiešiem uzsāka karu un kaujas iznākums bija mainīgs un nenoteikts, viņš noslēdza ar sabīņu karali Tatiju līgumu, ko lūdza pašas nolaupītās

1    Sabīņi - senitāļu cilts, latīņu kaimiņi.

2    Konsuāliji - svētki par godu romiešu dievam Konsam.

sievietes; savstarpēji atzīstot svētvietas, ar šo līgumu sabīnus pieņēma Romā, un savu valsti Romuls apvienoja ar viņu karaļvalsti.

VIII.    Pēc Tatija nāves visa vara pārgāja viņam, lai gan karaļa padomei kopā ar Tatiju viņš bija izvēlējies valstsvīrus - tos labestības dēļ dēvēja par tēviem - un tautu sadalīja trīs tribās, ko nosauca savā, Tatija un Lukumona (kaujā ar sabīņiem kritušā Romula biedra) vārdā, un trīsdesmit kūrijās (šīs kūrijas nosauca nolaupīto sabīņu jaunavu vārdos, kuras vēlāk lūdza mieru un izlīgumu), - lai gan Tatija dzīves laikā tā bija noteikts, tomēr pēc viņa nogalināšanas Romuls ar tēvu ietekmi un padomu vēl vairāk valdīja kā karalis.

IX.    Tā darīdams, viņš sprieda un juta tāpat, kā daudz agrākjuta Spartas Likurgs: ar viena karaļa varu valstis ir labāk pārvaldāmas tad, ja valdnieka spēkam pievienojas kāda cienījama autoritāte. Tādējādi ar šādu padomu un it kā senāta atbalstīts un stiprināts viņš gan daudzkārt sekmīgi karoja ar kaimiņiem, gan pastāvīgi vairoja pilsoņu bagātību, jo no laupījuma pats neko neveda uz savām mājām. Romuls ļoti sekoja auspicijiem, ko esam paturējuši līdz šodienai lielam valsts labumam. Viņš pats pēc auspicija lika pamatus pilsētai, kas bija valsts iesākums, un sabiedrisku pasākumu ievadīšanai no katras tribas izvēlējās pa auguram, lai tie ar viņu piedalītos auspicijos; zemāko tautu viņš iedalīja valstsvīriem pārraudzībā - vēlāk būs redzams, cik tas bija noderīgi, - un, noteicis sodu aitu un vēršu veidā (jo toreiz bagātību veidoja lopu un zemes īpašums, no kā cēlies naudīgo un turīgo apzīmējums)[51], viņš savaldīšanā iztika bez vardarbības un miesas sodiem.

XI. Tātad, vai redzat, ka pēc viena cilvēka lēmuma ne tikai ir cēlusies jauna tauta, [bet arī,] ka tā ir atstāta nevis rauduļojam šūpulī, bet jau paauguši un gandrīz vīrišķīga?" Tad teica Lēlijs: "To mēs redzam un [reizē] arī, ka esi ievadījis jauna veida izklāstu, kāda nekur nav grieķu grāmatās. Jo korifejs[55], par kuru labāk nav rakstījis neviens, izvēlējās vietu, kurā patvaļīgi radīja valsti, kas no viņa viedokļa varbūt bija nepārspējama, bet milzīgi atšķīrās no ļaužu dzīves un tikumiem; pārējo [grieķu domātāju] pārrunas par valstu tipiem un principiem ir bijušas bez noteikta piemēra un veidola; tu, man šķiet, paveicis abus [uzdevumus]: tev ir tāda ievirze, ka tu labprātāk savas atziņas piedēvē citiem, nevis - kā saskaņā ar Platonu dara Sokrāts - [uzdod par] paša izgudrojumu, un kā pamatu Romas novietojumam mini nejaušu vai piespiestu Romula rīcību, un tava pārruna neklaiņo apkārt, bet ir piesaistīta vienai valstij. Tādēļ turpini, kā esi iesācis;

es jau ticu, ka redzēšu valsti pilnveidojamies, kad tu izsekosi pārējiem karaļiem."

XII.      "Tātad," sacīja Scīpions, "kad no optimātiem sastāvošais Romula senāts, kurus karalis pats tik augstu vērtēja, ka vēlējās viņus saukt par tēviem un viņu bērnus - par patriciešiem, pēc Romula aiziešanas mēģināja valstī valdīt pats bez karaļa, tauta to neatļāva un ilgās pēc Romula nepārstāja prasīt karali. Tad šie valstsvīri gudri atklājajaunu un citās tautās nedzirdētu pavaldoņu ieražu, lai valsts nebūtu bez valdnieka līdz pastāvīgā karaļa pasludināšanai un arī lai viens karalis nebūtu ilgi un netiktu pieļauts, ka kāds vilcinātos atteikties no varas pēc ilgas valdīšanas un būtu drošs par tās noturēšanu.

Tajā laikā šī jaunā tauta saskatīja to, ko nepamanīja lakedaimoniešu Likurgs, kurš paredzēja, ka karalis ir nevis jāievēlē - ja tas vispār būtu bijis Likurga varā -, bet jāpieņem Hērakla ciltī dzimušais, lai kāds tas būtu; mūsu toreiz zemnieciskie senči saprata, ka jāmeklē karalisks krietnums un gudrība, nevis izcelsme.

XIII.    Kad viņus sasniedza slava par izcilo Numu Pom- piliju, tauta pēc tēvu padoma pieņēma sev par karali sveštautieti, apejot savus pilsoņus, un viņu - sabīni no Kurām - aicināja uz Romu par valdnieku. Kaut tauta kuriālkomīcijās1 viņu bija atzinusi par karali, šeit ieradies, viņš pats par savu valdīšanu izsludināja kuriālli- kumu; redzēdams, ka romieši Romula vadībā aizrāvušies ar kara lietām, [Pompilijs] nolēma, ka viņi no šī ieraduma ir mazliet jānovirza.

XIV Vispirms viņš zemes, ko Romuls bija iekarojis, sadalīja pilsoņiem pa vīram un mācīja, ka ar zemkopību viņi spēj sagādāt visas preces bez postījumiem un laupīšanas; viņš "iepotēja" viņiem patiku uz atpūtu un mieru, jo tā nostiprinās taisnīgums un uzticība un vislabāk tiek

Kuriālkomīcijās - kuriju patriciešu sanaksmes.

aizsargāta lauku apstrāde un ražas ievākšana. Pompilijs arī ieviesa lielos auspicijus1 un iepriekšējo auguru skaitu palielināja par diviem; reliģiju viņš uzdeva pārzināt pieciem pontifikiem no valstsvīru vidus. Izdodams likumus, kuri vēl saglabājušies uz pieminekļiem, viņš ar reliģiskām ceremonijām mīkstināja karošanas paradumā un kārē iekarsušos raksturus, turklāt viņš vēl tajās iesaistīja flaminus2 , salijus3 un jaunavas vestālietes4 un ļoti svēti noteica visas reliģijas daļas. Viņš vēlējās, lai upurēšanas kārtība būtu grūta, bet upuru sagatavošana - ļoti viegla; viņš daudz ko lika iemācīties un ievērot, taču tas bija bez izdevumiem. Šādā veidā viņš reliģisko kultu padarīja sarežģītu, bet lētu; viņš iedibināja arī tirgus, spēles, saietus un svinības dažādu iemeslu dēļ. Ar šiem ievedumiem viņš atjaunoja cilvēcību un lēnprātību ļaužu dvēselēs, kas kareivīguma dēļ bija kļuvušas niknas un mežonīgas. Pēc trīsdesmit deviņu gadu valdīšanas mierā un saskaņā - sekosim mūsu nozīmīgajam Polibijam, kurš laikus ir pētījis par visiem rūpīgāk, - viņš šķīrās no dzīves, nostiprinājis divas izcilas valsts ilglaicības iezīmes: reliģiju un labsirdību."

XV Kad Scīpions to bija pateicis, Mānīlijs sacīja: "Afrikāni, vai ir pareiza vēstures liecība, ka šis karalis Numa ir bijis ja ne paša Pitagora skolnieks, tad pītagorietis gan? Mēs to bieži esam dzirdējuši no vecākiem cilvēkiem un atzīstam par tautas uzskatu, taču tas nav nostiprināts ar sabiedrisko annāļu garantiju." Scīpions atbildēja: "Mānī- lij, tas viss ir aplam - ne tikai izdomāts, bet arī neveikli

1    Lielajos auspicijos zīlēja arī pēc dabas parādībām, piemēram, pērkona, zibens.

2    Flamini - konkrētas dievības virspriesteri.

3    Sālij i - kulta kalpotāji, kas izpildīja kara dejas.

4    Vestālietes - dievietes Vestas priesterienes, mūžīgās uguns sargātājas. Viņām bija lielas privilēģijas, bet vajadzēja saglabāt jaunavību 30 gadus. Par šķīstības neievērošanu tās dzīvas apraka zemē.

un bezjēdzīgi izdomāts; nav paciešami meli, kas [apgalvo] ne tikai izdomājumu, bet pat neiespējamo. Ir zināms, ka tad, kad Pitagors ieradās Itālijas daļā, [kur atrodas] Sibarida un Krotona1 , Lūcijs Tarkvinijs Lepnais valdīja jau ceturto gadu; Lepnā valdīšanas sākums un Pitagora ierašanās atbilst sešdesmit otrajai olimpiādei. Saskaitot karaļu valdīšanas gadus, var secināt, ka Pitagors Itāliju pirmoreiz sasniedza apmēram simt četrdesmitajā gadā pēc Numas nāves, un to nekad nav apšaubījuši tie, kuri rūpīgi izsekojuši annalēm." - "Nemirstīgie dievi," teica Mānīlijs, "cik ļaudīm ir lieli un dziļi iesakņojušies maldi! Bet man ir patīkami, ka mūs izglītojušas nevis ievestas aizjūras mākslas, bet īsti pašmāju tikumi."

XVI.     "To tu daudz vieglāk atzīsi;" teica Afrikānis, "ja redzēsi, ka valsts ir attīstījusies un nonākusi vislabākā stāvoklī dabiskā ceļā un kustībā; tu apliecināsi, ka senču gudrība jāslavē par to vien, ka, [kā] sapratīsi, arī pārņemtais pie mums ir padarīts par daudz labāku nekā tur, no kurienes pārņemts un kur tas sākumā pastāvējis, un tu sapratīsi, ka Romas tauta nav nostiprinājusies nejauši, bet ar prātu un kārtību, tomēr liktenim neesot nelabvēlīgam.

XVII.     Kad karalis Pompilijs bija nomiris, tauta pēc pavaldoņa ierosinājuma par karali izvēlēja Tullu Hostīliju, un tas, pēc Pompilija parauga, par savu valdīšanu apjautāja tautu kūrijās. Viņam bija lieliska karotāja slava, un notika izcili karagājieni; viņš arī būvēja un ierīkoja žogu ap komīciju un kūriju un ieviesa tiesības par kara pieteikšanu. Šo savu ļoti taisnīgo ievedumu viņš nostiprināja ar leciālkultu2 , tā ka katrs karš, kas nebija pasludināts un pieteikts, bija uzskatāms par netaisnu un noziedzīgu. Un, lai jūs ievērotu, cik gudri mūsu karaļi uzskatīja, ka kaut

1 Sibarida un Krotona - pilsētas Dienviditālijā, grieķu kolonijas. •' Feciāli - 20 priesteri, kuri vadīja reliģiskas ceremonijas karadarbības sākšanas un miera slēgšanas laikā.

kas jāatstāj tautas lemšanai - šajā ziņā mums vēl daudz jārunā savas varas zīmes Tulls iedrošinājās lietot tikai pēc tautas rīkojuma. Lai viņam pa priekšu drīkstētu iet divpadsmit likt ori[56] ar fascēm…"

1. Par Tullu Hostīliju, kas bija trešais karalis, skaitot no Romula, un ko nogalināja zibens, tajās pašās grāmatās Cicerons saka: pēc tādas nāves viņu neuzskatīja par pieņemtu dievu vidū varbūtīgi tādēļ, ka romieši negribēja, lai tas, kas bija vispār pieņemts un atzīts attiecībā uz Romulu, tiktu izplatīts un zaudētu vērtību, ja to viegli piedēvētu arī citam. [Augustīns, Par Dieva valsti, III, 15.]

XVIII.      [Lēlijs (?):] "Pēc tevis aizsāktās runas valsts pretī vislabākajam stāvoklim [nevis] rāpoja, bet lidoja." [Scīpions:] "Pēc viņa tauta par karali ievēlēja Anku Mār- ciju, Numas Pompilija meitas dēlu, un arī tas par savu valdīšanu pieņēma kuriāllikumu. Uzvarējis karā latīņus, viņš tos pieņēma valstī un pievienoja Romai Aventīna un Cēlija kalnus; ieņemtās zemes viņš sadalīja, iegūtos piejūras mežus pasludināja par sabiedrisku īpašumu un Tibras grīvā nodibināja pilsētu, ko nostiprināja ar pārceļotāju [palīdzību]. Valdījis divdesmit trīs gadus, viņš nomira." Tad Lēlijs sacīja: "Slavējams ir arī šis karalis, taču Romas vēsture nav skaidra, jo šī karaļa māti mēs zinām, turpretī tēvu - ne." [Scīpions:] "Tā ir," viņš teica, "bet no tiem laikiem zināmi ir gandrīz tikai karaļu vārdi.

XIX.     Šķiet, ka šeit valsts pirmoreiz kļuva izglītotāka ar pārņemtajām zinībām. Zināšanas un prasmes šajā pilsētā ieplūda no Grieķijas nevis kā sīks strautiņš, bet kā varena straume. Stāsta, ka bijis kāds korintietis Dēmarāts, kas cieņas, ietekmes un bagātības dēļ būtu varējis kļūt par pirmo cilvēku savā pilsētā; saka, ka viņš, nevarēdams paciest korintiešu tirānu Kipselu, paņēmis daudz naudas un bēdzis uz Tarkvinijiem - Etrūrijas ziedošāko pilsētu.

Brīvais un stiprais cilvēks, saklausījies par Kipsela kundzības nostiprināšanos, aizbēga no dzimtenes, tika no tarkviniešiem pieņemts par pilsoni un ierīkoja tajā pilsētā sev mājas un apmešanās vietu. Tur viņam no sievas (arkvinietes piedzima divi dēli, un tos pēc grieķu paražas visās mākslās iz…"

[Lakūna]

XX. [Scīpions:] "Viņu viegli pieņēma Romā; cilvēciskuma un izglītības dēļ viņš pietuvojās karalim Ankam, līdz kļuva par visu apspriežu dalībnieku un it kā karaļa biedru. Viņam turklāt piemita liela laipnība, liela labvēlība pret visiem pilsoņiem, [kas izpaudās] atbalstā, palīdzībā, aizstāvībā un arī apdāvināšanā. Pēc Mārcija nāves tauta vienprātīgi par karali ievēlēja L[ūciju] Tarkviniju - tā viņš bija pārveidojis savu grieķa vārdu, lai visādā ziņā piemērotos šīs tautas ieražām. Pieņemdams likumu par savu valdīšanu, viņš vispirms dubultoja tēvu iepriekšējo skaitu, esošos tēvus nosaukdams par agrākās kārtas tēviem (to viedokli viņš jautāja vispirms), bet paša pieņemtos - par jaunākās kārtas tēviem. Pārmainīt nosaukumus titijiem, ramniem un lūceriem1 viņš nespēja, kaut to vēlējās, jo slavenais augurs Ats Nāvijs par to negalvoja. Ir zināms, ka arī korintieši par valsts zirgu izdalīšanu 11 u uzturēšanu gādāja ar bāriņu un atraitņu nodevām. Tomēr, iepriekšējai jātnieku daļai pievienojis otru, viņš to skaitu dubultoja - palielināja līdz MD CCC. Vēlāk viņš ar karu pakļāva lielo, nikno un Romas tautu apdraudošo ēkvu cilti un arī sabīņus padzina no pilsētas mūriem, jātnieki tos izklīdināja un karā uzvarēja. Tāpat mēs zinām, ka viņš sarīkoja pirmās lielās, tā sauktās romiešu spēles; sabīņu kara laikā tieši kaujā viņš apsolīja uz Kapitolija uzcelt templi Visulabajam Visulielajam Jupiteram. [Tar- kvinijs] nomira pēc trīsdesmit astoņu gadu valdīšanas."

Titiji, ramni un luceri - romiešu kaimiņu ciltis.

XXI.      Tad Lēlijs sacīja: "Tagad kļūst skaidrāks Katona viedoklis, ka nejau viens laikmets vai cilvēks ir izveidojis valsti; ir redzams, ka atsevišķi karaļi devuši lielu labā un derīgā pienesumu. Taču tagad nāk tas, kas man valstī šķiet visnozīmīgākais." - "Tā ir," teica Scīpions. "Tiek vēstīts, ka pēc viņa Servijs Tullijs kā pirmais valdīja bez tautas norīkojuma; saka, ka viņš piedzimis tarkviniešu verdzenei, ieņemts no kāda karaļa pavadoņa. Kad viņš, izglītots kalpotājs, palīdzēja karaļa mielastā, nepalika nepamanīta spēju dzirksts, kas jau tad paspīdēja zēnā, - tik veikls viņš bija katrā pienākumā vai runā. Pēc tam Tarkvinijs, kuram toreiz bija diezgan mazi bērni, iemīlēja Serviju tā, ka [ļaudis] to mēdza uzskatīt par viņa dēlu, un, stipri rūpēdamies, viņš to izglītoja pēc izmeklētākām grieķu paražām visās zinībās, ko pats bija mācījies. Kad Tarkvinijs, Anka dēlu vajāts, aizgāja bojā, Servijs sāka valdīt, kā iepriekš sacīju, nevis ar norīkojumu, bet pēc pilsoņu vēlēšanās un ar viņu piekāpšanos. Kad baumoja, ka Tarkvinijs savainots un ir vēl dzīvs, viņš karaļa tērpā sprieda tiesu, parādniekus atbrīvodams par savu naudu, un ar lielu pretimnākšanu pārliecināja, ka viņš tiesu spriež pēc Tarkvinija pavēles. Tēvu varā viņš sevi nenodeva, bet pēc Tarkvinija apbedīšanas aptaujāja par sevi tautu; atzīts par karali, viņš pieņēma kuriāllikumu par savu valdīšanu. Vispirms viņš karā atrieba etrusku netaisnības…

[Lakūna]

[Lakūna]

2. Es apgalvoju, ka vislabākā satversme ir valstij, kas ir saprātīgi sajaukta no šiem trim veidiem: monarhijas, aristokrātijas un demokrātijas, un ar sodiem neuzbudina negantu un mežonīgu noskaņojumu…" [Nonius - modi- cum.J

XXIII. [Scīpions: "… Kartāga bija] sešdesmit [piecus] gadus vecāka, jo bija dibināta XXXIX gadus pirms pirmās olimpiādes. Arī mūžsenais Likurgs uzskatīja apmēram tāpat. Tādējādi šis līdzsvars un valstu trejādais veids man šķiet kopīgs mums ar tām tautām. Bet tam, kas mūsu valstī ir īpašs un par ko nekas nav lieliskāks, es izsekošu pēc iespējas sīkāk, jo kaut kas tamlīdzīgs nav atrodams nevienā valstī. Līdz šim es izklāstīju tādus sajaukumus šajā valstī un lakedaimoniešu un kartāgiešu valstī, kas gan nebija līdzsvaroti. Jo, ja kādā valstī vienam ir mūžīga, it īpaši - monarha, vara, lai gan tajā būtu arī senāts (kā karaļu laikā bija Romā, kā Spartā - ar Likurga likumiem), un ja arī tautai ir kādas tiesības (kā bija pie mūsu karaļiem), tomēr karaļa vārds paceļas [visam pāri], un šāda veida valsts nevar būt un nevar saukties citādi kā par karaļvalsti. Šis valsts veids ir ļoti nepastāvīgs tā iemesla dēļ, ka, viena netikumīga [cilvēka] pagrūsta, tā ļoti viegli krīt uz viskļūmīgāko pusi. Valsts monarhiskais veids nav jānoraida, bet varbūt pat stādāms augstāk nekā pārējie vienkāršie [valsts veidi], ja es atzītu kādu vienkāršu valsts veidu, tomēr tikai tad, ja tā saglabā savu stāvokli. Bet šis stāvoklis ir tāds, kāvienā [valdnieka] vara, taisnīgums un gudrība valda pār pilsoņu labklājību, līdztiesību un mieru. Karalim pakļautai tautai daudz kā trūkst, vispirms - brīvības, kas ir nevis tad, ja ir taisnīgs kungs, bet tad, ja kunga nav…"

[Lakūna]

3. Tādējādi šī slavenā Romula satversme apmēram divsimt un XX gadus palika negrozīta. [Nonius, p. 526, 10.]

XXIV      [Scīpions:] "… taču šo netaisno un skarbo despotu diezgan ilgi darbībā labvēlīgi pavadīja laime: karā viņš uzvarēja visu Latiju un ieņēma Svešu Pomētiju, varenu un bagātu pilsētu. Ieguvis laupījumā daudz zelta un sudraba, viņš izbūvēja Kapitoliju, tā izpildot tēva solījumu, un pēc to paražas, no kuriem bija cēlies, aizsūtīja uz Del- fiem Apollonam1 krāšņas dāvanas kā upuri no laupījumiem.

XXV      Jau sāk griezties tas aplis, kura dabisko kustību un gaitu mācieties iepazīt no pirmsākumiem. Valsts gudrībā galvenais ir, un uz to attiecas visa šī mūsu pārruna, saskatīt sabiedrisko notikumu ceļus un pagriezienus, lai, zinādami visa virzību, varētu tos aizturēt vai aizsteigties

1 Apollons - Saules, zemes auglības, gudrības un mākslu dievs.

Grieķijas vidienē Delfos atradās viņam veltīta svētnīca.

tiem priekšā. Karalis, par kuru es runāju, vispirms ļoti laba karaļa asinīm aptraipīts, nebija ar nevainojamu dvēseli un, pats baidīdamies no vissmagākā soda par savu noziegumu, gribēja, lai citi baidās no viņa; pēc tam, uzvaru un bagātību balstīts, viņš līksmoja iedomībā un nespēja vairs valdīt ne pār saviem tikumiem, ne pār savējo tīko- jumiem. Kad viņa vecākais dēls pastrādāja vardarbību pret Lukrēciju, Tricipitīna meitu un Kollātīna sievu, un kautrīgā un cēlā sieviete šī nozieguma dēļ pati sevi sodīja ar nāvi, Lfūcijs] Brūts, cilvēks ar izcilām spējām un vīrišķību, novēla no pilsoņiem šīs smagās verdzības netaisno jūgu. Gan būdams privāta persona, viņš pārstāvēja visu valsti un pirmo reizi šajā pilsētā mācīja, ka pilsoņu brīvības saglabāšanā neviens nav privāts. Pēc viņa pamudinājuma un viņa vadībā pilsēta sacēlās un Lukrēcijas tēva un tuvinieku nesenās sūdzības dēļ, kā arī atcerēdamās Tarkvinija uzpūtību un viņa paša un viņa dēlu pārestības, pavēlēja karalim, viņa bērniem un dzimtai doties trimdā.

XXVI. Tātad: vai redzat, kā no karaļa radās varmāka un viena [cilvēka] vainas dēļ valsts [stāvoklis] no laba kļuva vissliktākais? Tādu tautas despotu grieķi sauc par tirānu, jo par karali viņi vēlas tādu, kas rūpējas par tautu kā tēvs, uztur tiem, kuru priekšgalā viņš likts, vislabāko dzīvesveidu, tiešām labu, kā sacīju, valsts formu, kas tomēr sliecas un it kā sveras uz sagandētu stāvokli. Kolīdz karalis novirzās uz netaisnīgu kundzību, viņš tūlīt kļūst par tirānu, par ko pretīgāku, riebīgāku un dieviem un cilvēkiem nepieņemamāku dzīvu būtni nevar iedomāties; tas pēc izskata gan ir cilvēks, bet pēc rakstura negantuma pārspēj vismežonīgākos zvērus. Kādas tiesības būtu saukt par cilvēku to, kurš nevēlas, lai viņam ar saviem pilsoņiem, galu galā - ar visu cilvēci, būtu kopīgas tiesības, cilvēcīga sabiedrība? Bet par to runāsim citā, piemērotākā vietā.

XXVII.    Nujums ir zināma pirmā tirāna sākotne. Grieķi vēlējās, lai netaisnam karalim būtu šis nosaukums; pie mums visus, kam vien bija vara dzīves garumā, sauca par karaļiem. Tādēļ tiek teikts, ka par karaļiem ir gribējuši būt Spurijs Kasijs, M[arks] Manlijs un Spurijs Mēlijs[59]…"

[Lakūna]

XXVIII.          [Scīpions: "Likurgs gerontus] Lakedaimonā norīkoja visai nedaudzus - XXVIII; viņš vēlējās tiem piešķirt pēdējā padoma tiesības, bet augstāko varu paturēja karalis. Mūsējie tam ir sekojuši un to tulkojuši: ko viņš sauca par vecajiem, tos nodēvēja par senātu[60]; kā stāstījām, tā rīkojās arī Romuls, tēvus izraudzīdams, tomēr karaļu spēks, vara un vārds bija pārāki un ņēma virsroku. Ja tautai dod kaut cik varas (kā Likurgs un Romuls), to ar brīvību nepiesātināsi, bet iekvēlināsi brīvības alkās, ļaudams just varas garšu, [un] vienmēr draud bailes, ka karalis var kļūt netaisns, kā arī bieži ir noticis. Tātad trausla ir tāda tautas laime, kas, kā iepriekš teicu, ir atkarīga no viena [cilvēka] gribas vai rakstura.

XXIX.       Tādēļ tirāna pirmā forma, veidols un izcelsme būtu mums sagādāta ar to valsti, ko pēc auspicijiem nodibināja Romuls, nevis ar to, ko, kā Platons ir aprakstījis[61], Sokrāts [pastaigādamies] pats sev iztēlojies. Redziet, Tarkvinijs, nevis iegūdams jaunu varu, bet netaisnīgi izmantodams esošo, karaļvalsts nozīmi apgrieza; lai viņam tiek pretstatīts tas otrais - labais, gudrais, pilsoņu derīgumu un cienu saprotošais, kā valsts sargs un aizgādnis; tā lai sauc katru, kas būs valsts vadītājs un stūrmanis. Pūlieties atpazīt šādu cilvēku; viņš ar lēmumu un darbību spēj nosargāt valsti. Tā kā viņa vārds līdz šim ir mazāk lietots mūsu runā, šā veida cilvēks biežāk ir jāapskata mūsu atlikušās pārrunās."

[Lakūna]

XXX.     [Scīpions: "Platons] radīja valsti, kādu var vairāk vēlēties nekā cerēt, vismazāko iespējamo, nevis tādu, kura varētu pastāvēt, bet kurā valsts iekārta būtu caur- skatāma. Turpretī es, ja man sekmēsies, mēģināšu nevis attiecībā uz valsts ēnu un metu, bet visplašāko valsti ar viņa ieskatītajiem pamatiem kā ar brīnumnūjiņu pieskarties katram sabiedriskā labuma un ļaunuma cēlonim. Kad bija pagājuši divsimt četrdesmit gadi - ar pavaldoņu posmiem mazliet vairāk - un Tarkvinijs bija izraidīts, Romas tautai bija tik liels naids pret karaļa vārdu, cik lielas bija tās ilgas pēc Romula nāves vai drīzāk aiziešanas. Tāpat kā toreiz tā nevarēja iztikt bez karaļa, tā pēc Tarkvinija padzīšanas nespēja paciest karaļa vārdu."

[Lakūna]

4. Karaļu kundzību nepanesdami, viņi iecēla divus pārvaldītājus ar varu uz gadu, kurus sauca par konsuliem - tādiem, kas apspriežas[62], nevis par karaļiem vai kungiem, kas valda vai kalpina. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), V, 12].

XXXI.       [Scīpions:] "… likumu pilnībā atcēla. Ar šādu noskaņojumu toreiz mūsu senči padzina gan nevainīgo Kollātīnu ar radniecību saistītu aizdomu dēļ, gan pārējos Tarkvinijus ienīstā vārda dēļ; ar tādu pašu noskaņojumu P [ūblijs] Valerijs gan pirmais nolaida fasces, kad sāka runāt tautas sapulcē, gan, juzdams, ka modina tautas aizdomas, savu namu pārvietoja uz Velijas pakāji pēc tam, kad bija sācis būvēt augstākā vietā, kur bija dzīvojis karalis Tulls. Viņš arī ierosināja tautai likumu, ar kuru attaisnoja savu vārdu "Pūblikola" un kurš bija pirmais centuriālkomīci- jām priekšā liktais, ka neviens pilsētas pārvaldes pārstāvis nedrīkst Romas pilsoni nogalināt vai pērt bez pārsūdzības tiesībām. Pārsūdzēt varēja arī karaļu spriedumus - to pasludina pontifiku grāmatas, norāda mūsu auguru grāmatas un arī XII tabulās1 vairākos likumos raksta priekšā, ka katru spriedumu un sodu drīkst pārsūdzēt; atmiņas par to, ka X vīri2 , kas likumus rakstīja, bija neatsaucami izvēlēti, pietiekami parāda, ka attiecībā uz citām amatpersonām pārsūdzība bija iespējama. Saskaņas nolūkā tautai pretimnākošu cilvēku Lūcija Valerija Potīta un M[arka] Horācija Barbāta konsulārlikums noteica, ka visas amatpersonas ir ieceļamas un atsaucamas; arī Porciju likumi - kā jūs zināt, trim Porcijiem bija trīs likumi - neienesa kaut ko jaunu, izņemot soda sankcijas. Kad pārsūdzības likums bija pieņemts, Pūblikola tūlīt lika izņemt cirvjus no fascēm, nākamā dienā lūdza sev par biedru Spluriju] Lukrēciju un saviem liktoriem lika pāriet pie viņa, jo viņš bija vecāks. Viņš pirmais noteica, ka liktoriem jāiet katram konsulam pa priekšu, mainoties ik mēnesi, lai brīvā tautā nebūtu vairāk varas zīmju, nekā bija pie karaļiem. Cik saprotu, šis cilvēks nebija viduvējība: dodams tautai mērenu brīvību, viņš vieglāk nosargāja valstsvīru ietekmi. Arī ne bez iemesla es jums maļu priekšā par senu un zudušu pagātni, bet ar spožiem personu un laiku piemēriem aprādu, kā būs ievirzīta mana turpmākā runa.

XXXII. Tajos laikos senāts valsti turēja tādā stāvoklī, lai, tautai esot brīvai, tauta izlemtu maz, vairāk - senāts ar ietekmi, iekārtu un pieredzi. Konsuliem vara bija tikai viena gada laikā, tomēr tās veids un tiesības bija kā karaļiem. Visu, kas saglabāja dižciltīgo varu, stipri sargāja, tautas komīcijām nozīme bija tikai ar tēvu varas apstiprinājumu. Tajos pašos laikos, apmēram desmit gadu pēc pirmajiem konsuliem, tika izvirzīts pirmais diktators

1    Divpadsmit tabulas - republikāniskās Romas rakstītais tiesību kodekss.

2    Pazīstams arī termins decemviri.

T[its] Larcijs, un šāda veida pārvalde jāuzskata parjaunu un karaļu varai ļoti līdzīgu. Tomēr ar valstsvīru vislielāko atbalstu un tautas piekāpšanos viss tika turēts grožos, un tolaik stipri, ar augstāko varu apveltīti cilvēki - diktatori un konsuli - karos risināja lielus notikumus.

XXXIII. Taču tas, kam bija dabiski jānotiek, [proti,] ka no karaļiem atbrīvotā tauta daļu tiesību pieprasa sev, sekoja samērā drīz, apmēram sešpadsmitajā gadā, Postuma Komi- nija un Sp[urija] Kasija laikā; tas varbūt nebija saprātīgi, tomēr sabiedrības raksturs bieži uzvar prātu. Vadieties pēc tā, ko es teicu sākumā: ja valstī tiesību, pienākumu un uzdevumu sadalījums nav līdzsvarots tā, ka ir pietiekama vara ierēdņiem, ietekme valstsvīru padomei un brīvība tautai, šāds valsts stāvoklis nevar saglabāties negrozīts. Parādu dēļ pilsētā izcēlās jukas, un tauta ieņēma svēto kalnu, pēc tam - Aventīnu. Arī Likurga kārtība Grieķijā nenoturēja grožus, jo Spartā karaļa Teopompa1 valdīšanas laikā bija pieci tā sauktie efori, bet Krētā - desmit par kosmojiem dēvēti [tautas pārstāvji], kurus izvirzīja pret karaļu varu kā tautas tribūnus pret konsulu pārvaldi.

XXXIV Varbūt mūsu senčiem būtu bijis parādu nolīdzināšanas risinājums, no kā nevairījās ne Atēnu Solons nesenā pagātnē, ne pēc kāda laika mūsu senāts, ar viena [valsts darbinieka] patvaļu atceļot visas pilsoņu [bijušās] saistības un jaunas vairs neveidojot; šādos apstākļos, kad nodokļu novājinātā tauta grimst vispārējā postā, visu glābšanas nolūkā tiek meklēts kāds atvieglojums vai dziedinājums. Tā kā šis plāns netika izmantots, tautai radās iemesls nesaskaņās senāta varu un ietekmi mazināt ar diviem tautas tribūniem, tomēr tās palika smagas un lielas, un valsti ar ieročiem un padomu sargāja paši gudrākie un stiprākie [pilsoņi]. Viņu iespaids bijatikliels tādēļ, ka godā tie daudz pārspēja pārējos, baudās atpalika un arī bagātībā gandrīz

1 Teopomps valdīja 704. g. p.m.ē.; eforu saraksti sniedzas tālākā

pagātnē.

neizcēlās; katra krietnums valsts lietās bija jo apsveica- māks tādēļ, ka privātās lietās viņi rūpīgi atbalstīja atsevišķus pilsoņus ar darbiem, padomu un līdzekļiem.

XXXV Šādā valsts stāvoklī tautas ļoti labi ieredzēto Sp| m i ju | Kasiju, kurš gatavojās ņemt karaļa varu, kves- tors[63] apsūdzēja, un viņu, kā zināt, kad [paša] tēvs teica, ka ir pārliecināts par viņa vainu, sodīja ar nāvi, tautai piekāpjoties. Apmēram piecdesmit ceturtajā gadā pēc pirmajiem konsuliem Spfurijs] Tarpējs un A[uls] Āter- nijs iesniedza centuriālkomīcijām patīkamo likumu par naudas sodu un ieķīlātu naudu. Tādēļ XX gadus vēlāk cenzori Lfūcijs] Papīrijs un Pfūblijs] Pīnārijs, nosakot naudas sodus, privāto īpašumu uz vairumu liellopu nomainīja pret valsts īpašumu un naudas soda ziņā ar konsulu K[āja] Jūlija un Pfūblija] Papīrija likumu lopiem tika noteikta maza vērtība.

XXXVI.        Bet pirms dažiem gadiem, kad senāta ietekme bija ļoti liela, tautai paciešot un paklausot, parādījās plāns, lai konsuli un tautas tribūni atteiktos no varas un bez atsaukšanas tiesībām tiktu iecelti decemviri, kam būtu vislielākā vara un kas rakstītu likumus. Kad tie bija sastādījuši X tabulas ar ļoti taisnīgiem un gudriem likumiem, nākamajā gadā tika izvēlēti citi desmit vīri, kuru uzticamība un taisnīgums nav slavējami tādā pašā mērā. Šīs kolēģijas vidū tomēr izcils gods ir K[ājam] Jūlijam, kurš dižciltīgajam Lfūcijam] Sestijam, kas stāstīja par savā guļamistabā paša klātbūtnē izraktu līķi, lika ierasties tiesā, lai gan viņam pašam bija augstākā vara kā vienam no neatsaucamajiem desmit vīriem; viņš apgalvoja, ka ievēros lielisko likumu, kas par Romas pilsoņa dzīvību atļauj lemt tikai centuriālkomīcijām.

XXXVII.     Ritēja trešais decemviru gads, kad viņi gribēja palikt [vieni un] tie paši bez citu ievēlēšanas. Šajā valsts stāvoklī - uz kura īslaicību es jau vairākkārt norādīju, jo tas nav vienādi taisnīgs pret visiem sabiedrības slāņiem, - visa valsts vara piederēja valstsvīriem, priekšgalā esot visdižciltīgākajiem decemviriem; tiem pretī nestāvēja nekādi tautas tribūni, nebija sasaistes ne ar kādiem ierēdņiem, un tauta nevarēja pārsūdzēt nāves un miesas sodus. Tādēļ no šīs netaisnības izcēlās liels dumpis un visas valsts pārvērtība; pievienojuši divas netaisnīgu likumu tabulas, [decemviri] ar necilvēcīgu likumu noteica, ka starp tautu un tēviem nedrīkst būt laulības, kādas mēdz atļaut arī ar sveštautiešiem - to vēlāk atcēla Kanulēja1 plebiscīts -, un valdīja pār tautu ar lielu patvaļu, bardzību un alkatību. Zināms un daudzos rakstu pieminekļos daudzināts ir notikums par kādu Decimu Vergīniju, kurš viena decemvira nesavaldības dēļ forumā pašrocīgi nogalinājis savu meitu jaunavu un bēdās aizbēdzis pie karaspēka, kas toreiz atradās Algidā2 ; karavīri kauju pārtraukuši un vispirms [ar ieročiem ieņēmuši] svēto kalnu - kājau bija noticis līdzīgos apstākļos iepriekš - un pēc tam Aventīnu."

[Lakūna]

5. … pēc tam kad Lfūcijs] Kvīntijs bija pasludināts par diktatoru. [Philargyrius ad Virgil. Georg., III, 125.]

[Scīpions:] "… es uzskatu, ka mūsu senči gan rūpīgi pārbaudīja, gan gudri saglabāja."

XXXVIII. Kad Scīpions to bija pateicis un visi klusējot gaidīja viņa turpmāko runu, Tūberons sacīja: "Tā kā šie vecākie [klausītāji] no tevis, Afrikāni, neko neprasa, tu dzirdēsi no manis, ko vēlētos no tavas pārrunas." - "Protams," teica Scīpions, "labprāt [izpildīšu]." Tad viņš [Tūberons] sacīja: "Man liekas, ka tu slavēji mūsu valsti, taču Lēlijs tevjautāja nevis par mūsējo, bet parjeb- kuru valsti. Tāpat es no tavas runas neuzzināju, ar kādu

1    Gājs Kanulējs - tautas tribūns 445. g. p.m.ē.

2   Algida - kalnu cietoksnis.

kārtību, tikumiem vai likumiem mēs varētu uzbūvēt vai saglabāt šo pašu tevis slavēto valsti."

XXXIX. Tad Afrikānis teica: "Es domāju, ka mums drīz būs piemērotāka vieta pārrunāt valstu dibināšanu un saglabāšanu, Tūberon; kas attiecas uz vislabāko satversmi, tad es uzskatu, ka esmu pietiekami atbildējis uz to, ko jautāja Lēlijs. Pirmām kārtām es valsts veidus ierobežoju līdz trim iespējamiem un arī trim tiem pretējiem, kaitīgiem; no tiem neviens nav īpaši labs, bet atsevišķos veidus pārspēj tas, kas ir mēreni izveidots no pirmajiem trim. Es izmantoju mūsu valsts piemēru, taču tam nebija nozīmes labākās satversmes noteikšanā - tai piemērs nebija vajadzīgs -, bet gan lai īstena lielvalsts parādītu iezīmes tam, ko apraksta iecere un pārruna. Bet, ja tu gribi sameklēt vislabāko satversmi, nelietojot nevienas tautas piemēru, mums jāizmanto dabas veidols…"

[Lakūna]

XL. [Scīpions:] "… jau sen meklēju un pūlos atrast." [Lēlijs:] "Varbūt tu meklē gudro?" Tad viņš [Scīpions]: "Tieši to." [Lēlijs:] "Tādu starp klātesošajiem nav maz, sāc kaut vai ar sevi." Tad Scīpions [sacīja]: "Tomēr, lai visā senātā būtu pietiekami šādu cilvēku! Gudrs ir tas, kurš, kā bieži redzējām Āfrikā, sēdēdams uz bīstama un milzīga zvēra, to savalda un vada, kurp grib, un virza zvēru ar vieglu mājienu vai pieskārienu." [Lēlijs:] "Es to zinu un bieži redzēju, kad pie tevis biju legāts." [Scīpions:] "Indietis vai pūnietis tur savalda vienu zvēru, dresē to un iemāca tam cilvēku paradumus, taču cilvēku dvēseļu slēptā daļa, ko sauc par prātu, ne vienu vien un ne jau viegli pakļāvīgu [zvēru] iegrožo un pieradina, ja vien to kādreiz paveic, ko spēj ļoti reti.

[Lakūna]

XLI. 6. … kas barojas ar asinīm, kas tā sajūsminās par katru cietsirdību, ka gandrīz nerimst no sāpīgām cilvēku nāvēm. [Nonius - exsultare. \

7.  … alkstošam, prasīgam, baudkāram un baudās riņķojošam. [Nonius - volutabundus.]

8.   Ir trīs jūtas, kas cilvēkus arvien rauj uz priekšu: dusmas, iekāre, tīksme. Dusmas alkst atriebības, iekāre - varas vai bagātības, tīksme - baudas. [Lactantius, Insti- tutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), VI, 19.]

9.  … ceturtās ir bailes ar noslieci uz bēdām, kas gremzdamās vienmēr pašas sevi uzkurina. [Nonius - anxitudo.]

10.   … bet baidās vai nu posta nomākti, vai gļēvi bikluma un mazdūšības dēļ. [Nonius - timor.]

11.   … kā neprasmīgu kučieri izsviež no ratiem, nomet zemē, saplosa gabalos, nospiež. [Nonius - elidere.]

12.  Dvēseļu aizraušanās ir līdzīgas pajūgam; lai to pareizi vadītu, kučiera galvenais pienākums ir zināt ceļu. Ja no tā nenovirzīsies, viņš nekaitēs, lai cik ātri braukdams; turpretī, ja nomaldīsies, kaut brauktu mierīgi un lēni, vai nu kratīsies nelīdzenumos, vai arī zvalstīsies grambās, vai, protams, nokļūs, kur nevajag." [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), VI, 17.]

XLII___ Tad Lēlijs teica: "Esjau redzu, kādu pienākumu

un uzdevumu tu gatavo manis gaidītajam cilvēkam." - "To, protams," [teica] Afrikānis, "gandrīz vienīgo - jo tajā vienā ir arī pārējie -, lai viņš nekad nemitētos sevi izglītot un novērot, lai aicinātu citus sevi atdarināt, lai ar dvēseles un dzīves spožumu viņš sevi rādītu pilsoņiem kā spoguli. Kā stīgām, flautām, pašai dziedāšanai un balsīm dažādās skaņas ir jāsavieno harmonijā, kuras izjukšanu vai nesaderību izglītotas ausis nevar paciest, un kā saskanīga un saderīga harmonija veidojas, salāgojot atšķirīgās balsis, tā no augstākiem, zemākiem un vidējiem starpslāņiem kā no saprātīgi pielāgotām skaņām valsts skan kopā visai atšķirīgo daļu vienībā; ko mūziķi dziedāšanā sauc par harmoniju, tā valstī ir vienprātība, visciešākā un vislabākā valsts veseluma saite, un tā nevar pastāvēt bez taisnīguma."

XLIII. 13. Un kad pēc tam [Scīpionsjplašāk un izsme- lošāk runāja par to, cik derīgs valstij ir taisnīgums, cik kaitīgs - tās trūkums, vārdu ņēma Fils, viens no pārrunās klātesošajiem, un lūdza šo jautājumu apskatīt rūpīgāk un vairāk runāt par taisnīgumu tādēļ, ka jau pastāvēja vispārējs uzskats: valsti pārvaldīt bez netaisnīguma nav iespējams. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), 2, 21.]

XLIV … Tad Scīpions [teica]: "Es pilnīgi pievienojos un vēstu jums, ka nav nekā, ko par valsti, šķiet, pateikuši līdz šim vai kurp varētu iet tālāk, ja netiks nostiprināts, ka ne tikai tas ir aplami, ka valsti nevar pārvaldīt bez netaisnības, bet ari, ka visskaidrākā patiesība ir: valsti nekādā veidā nevar pārvaldīt bez augstākā taisnīguma. Bet, ja piekrītat, ar to šai dienai pietiek; pārējo - paliek diezgan daudz - pārcelsim uz rītu." Tā kā piekrišana bija, tajā dienā pārrunas pabeidza.

TREŠA GRAMATA

Augustīna pārstāsts [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), II, 21.]

Jautājuma iztirzājums, kas bija atlikts uz nākamo dienu, trešajā grāmatā ir pasniegts ar lielu spraigumu. Fils pats uzņēmās strīdēties to vietā, kuri domāja, ka bez netaisnības nevar pārvaldīt valsti, - tiesa, gan tūlīt ieviesdams skaidrību, lai neticētu, ka tās ir viņa paša domas, - un centīgi iestājās par netaisnību pret taisnīgumu, lai ar patiesībai pietuvinātiem pamatojumiem un piemēriem mēģinātu parādīt, ka pirmā valstij ir derīga, otrā turpretī- nederīga. Fadpēc kopēja lūguma hēlijs stājās aizstāvēt taisnīgumu un, cik vien spēdams, apgalvoja, ka valstij nav nekā naidīgāka par netaisnību un ka valsts ir pārvaldāma un uzturama tikai ar lielu taisnīgumu. Kad likās, ka šis jautājums ir pietiekami apskatīts, Scīpions atgriezās pie pārtrauktā. Viņš atgādināja un ieteica savu īso valsts izskaidrojumu, kurā viņš to bija pielīdzinājis tautas lietai; taču par tautu viņš nesauca ikkatru daudzskaitlisku kopu, bet gan tādu kopu, ko vieno tiesību atzīšana un kopējs derīgums. Pēc tam viņš norādīja, cik derīgi pārrunās ir izskaidrojumi, un no saviem izskaidrojumiem secināja, ka valsts, tas ir, tautas lieta, pastāv tad, ja to labi un taisnīgi pārvalda vai nu viens karalis, vai nedaudzi dižciltīgie, vai visa tauta. Furpretī, ja karalis ir netaisns, ko pēc grieķu parauga viņš sauca par tirānu, vai dižciltīgie ir netaisni, ko viņš apzīmēja par kliķi, vai tauta ir netaisna - kam zināmu nosaukumu viņš nebija atradis, tai vajadzētu pašai sevi saukt par tirānu -, tad valsts būtu nevis kļūmīga, kā tika teikts iepriekšējā dienā, bet gan, kā norāda no minētajiem izskaidrojumiem izrietošs priekšstats, valsts nebūtu pavisam, jo tautas lieta nepastāv, ja to sagrābj tirāns vai kliķe, un arīpati netaisnā tauta nav vairs tauta, jo tā nav kopa, ko vieno tiesību atzīšana un kopīgs derīgums, kā tauta tika raksturota.

1.     1. Trešajā grāmatā par valsti tas pats Tullijs saka, ka daba cilvēku ierauj dzīvē nevis kā māte, bet kā pamāte: ar kailu, trauslu, vārgu miesu un dvēseli, kuru satrauc bēdas, kura ir mazdūšīga bailēs, mīkstčaulīga grūtībās, ar sliecību uz baudām, bet kurā tomēr ir iemesta gara un prāta dievišķa uguns. [Augustīnus contra Julianum Pelag., iy 12.]

2.   Kaut [cilvēks] dzimst kusls un nespēcīgs, no visiem mēmajiem [dzīvniekiem] viņš tomēr ir drošākais, un visi, kas dzimst stiprāki, lai gan tie debesu spēkus pacieš labāk, no cilvēka tomēr nevar būt droši. Tādējādi prāts cilvēkam sniedz lielāku priekšrocību nekā daba dzīvniekiem, jo ne to stiprie spēki, ne izturīgais ķermenis nespēj panākt, ka mēs viņus nekalpinātu un nepakļautu savai varai. Man šķiet, ka Platons, lai atspēkotu šos nepateicīgos, pateicās dabai, ka viņš ir piedzimis par cilvēku. [Lactantius, De opificio Dei (Laktancijs, Par Dieva meistarību), 3.]

II. … kad [prāts] uztvēra, ka cilvēki ar nevingrinātām balsīm izdod nepabeigtas unjucekliskas skaņas, viņš tās saskaldīja un nošķīra pa daļām un vārdus piestiprināja lietām kā noteiktas zīmes, bet iepriekš savrupos cilvēkus sasaistīja ar brīnišķīgo valodas saiti. Tāpat prāts, izgudrojis nedaudz burtu, ar tiem apzīmēja un izteica balss šķietami bezgalīgās skaņas un ar tiem pierakstīja sarunas ar klāt neesošiem, gribas norādījumus un atmiņas par pagātnes notikumiem. Vēl pievienojās skaitlis; tas ir dzīvē nepieciešams un ari vienīgais, kas ir nemainīgs un mūžīgs; tas bija ari pirmais, kas lika mums lūkoties debesis, lai mēs uz debess ķermeņu kustību neskatītos velti un apskaitļotu naktis un dienas…

[Lakūna]

III. … kuru dvēseles pacēlās augstāk un spēja paveikt vai izgudrot kaut ko dievu dāvanas cienīgu, kā agrāk izteicos. Tādēļ uzskatīsim tos, kuri pētī, kā jādzīvo, par dižiem cilvēkiem (tādi viņi ir), par izglītotiem, par patiesības un tikumu skolotājiem, lai šo lietu - vai nu to būtu atklājuši cilvēki, kas pilda dažādus sabiedriskus uzdevumus, vai arī tā būtu apskatīta viņu brīvajā laikā un rakstos - nekādā veidā nenicinātu (tā arī netiek nicināta): [proti,] sabiedrisko iekārtu un starptautisko kārtību, kas panāk (un ļoti bieži ir panākusi), ka labās dvēselēs rodas neticama un dievišķīga pilnība. Ja kāds ir uzskatījis, ka viņam pie tiem dvēseles līdzekļiem, kas viņā bijuši no dabas vai sabiedriskiem iestādījumiem, arī pašam ir jāpievieno zinības un pamatīgāka lietu izpratne - kā tie, kas piedalās šo grāmatu pārrunās, - tad tāds katram jāstāda visu priekšgalā. Kas var būt lieliskāks par to, ja nodarbošanās un pieredze dižās lietās tiek apvienotas ar šo paņēmienu pētīšanu un izziņu? Kas var iedomāties kādu pilnīgāku par P[ūbliju] Scīpionu, K[āju] Lēliju, L[ūciju] Filu? Lai nepalaistu garām neko, kas vairotu slavenu cilvēku godu, viņi dzimtenes senču tikumus papildinājuši ar zinībām, kuras nākušas no Sokrāta. Es domāju, ka tas, kurš gribējis un spējis abus, tas ir, apguvis gan senču ieražas, gan zinības, par to visu ir slavējams. Ja vajadzētu izvēlēties vienu no abiem ceļiem uz gudrību, tad, kaut arī kādam liktos laimīgāks mierīgais dzīvesveids ar izkoptām zinībām un prasmēm, noteikti slavējamāks un spožāks ir sabiedriskais [dzīvesveids]; tādas dzīves dēļ tiek izcelti diži cilvēki kā M[ānijs] Kurijs1 , "ko neviens nespēja pārvarēt ne ar zobenu, nezeltu"…2

[Lakūna]

1    Mānijs Kurijs Dentāts - konsuls 290., 275., 274. g. p.m. ē., karavadonis, ko raksturoja seno romiešu vienkāršība.

2    Ennijs, Annāles, 209.

3. Tiešām es baidos [saka Cicerons], ka visas viņu pārrunas, lai gan tajās ir visbagātīgākie tikumības un zinātnes avoti, tomēr salīdzinājumā ar viņu darbiem un veikumiem pienes ne tik daudz derīga cilvēku darbībai, cik sava veida brīva laika izklaidi. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi'), III, 16.]

[Lakūna]

V    … Un Fils: "Jūs gan skaistu lietu man uzdodat, gribēdami, lai es uzņemos aizstāvēt nekrietnību." - "Taču tev," teica Lēlijs, "sakot to, ko mēdz sacīt pret taisnīgumu, ir jābaidās, lai neliktos, ka tu tā arī domā! Gan tu pats esi bezmaz vienīgais senā krietnuma un uzticības piemērs, gan arī pazīstams ir tavs paradums pārrunās mainīt atbalstu pusēm, jo uzskati, ka tā ir visvieglāk atrast patiesību." Un Fils sacīja: "Nu labi, izpatikšu jums un tīši notraipīšos; kas meklē zeltu, [tas] nedomā, ka no tā jāvairās; tā kā mēs meklējam taisnīgumu, kas ir par zeltu daudz dārgāka lieta, mums tiešām nevajag bēgt no nedabiskā. Taču tādēļ, ka izmantošu svešu runu, ļaujiet ari svešu muti lietot! Tagad L[ūcijam] Fūrijām Filam irjāpa- saka tas, ko grieķis Karneads[69], kurš bija pieradis trāpīgus vārdus [lietot, bilda pret taisnīgumu].

[Lakūna]

4. … lai jūs atbildētu Karneadam, kas dzēlīgā rakstura dēļ bieži mēdza izsmiet vislabākās lietas. [Nonius - calumnia.]

VIL 6. Vairākums fllosofu, bet it īpaši Platons un Aristotelis, ir daudz runājuši par taisnīgumu, to atzīdami un daudzinādami kā visslavejamāko tikumu, jo [tas] katram dod pienācīgo, pret visiem ievēro vienlīdzību; citi tikumi it kā klusē un noslēdzas iekšienē, tikai taisnīgums nav uz sevi vien vērsts vai slēpts, bet viss sniedzas ārā un sliecas darīt labu, lai noderētu pēc iespējas daudziem. It kā tikai tiesnešiem un varas nesējiem būtu vajadzīgs taisnīgums un nevis visiem! Nav taču neviena cilvēka pat starp viszemākajiem un nabagiem, uz ko neattiektos taisnīgums, bet, tā kā viņi nezināja, kas tas ir, no kurienes izriet, kas tam jādara, šo augstāko tikumu, tas ir, visiem kopējo labumu, piedēvēja nedaudziem un teica, ka tas negaida sev derīgo, bet tikai tiecas pēc citu ērtībām. Un tā pelnīti uzstājās Kar- neads, cilvēks ar stipru un asu prātu, kurš atspēkoja viņu mācību un apgāza taisnīgumu, kam nebija droša pamata, nevis tādēļ, ka viņš taisnīgumu uzskatītu par peļamu, bet lai pierādītu, ka tā aizstāvji nav par taisnīgumu pateikuši neko skaidru, neko neatspēkojamu. [Lactantius, Epitome (Laktancijs, Kopsavilkums), 50 (55), 5-8.]

7.    Taisnīgums raugās uz āru un viss ir izvērsts, un izceļas. [Nonius -proiectum.]

8.  Atšķirībā no citiem [tikumiem] šis tikums tiecas uz svešu labumu un izplatās. [Nonius - explicare.]

VIII. [Fils:] "… no Hrīsipa es neko lielu vai diženu negaidīju: viņam ir savs runas veids, kurā viņš visu pārbauda pēcvārdu nozīmes, nevis pēc priekšmetu svara. Varoņiem [piedēvēja] to tikumu, ciktāl tāds pastāv, kas vienīgais ir īpaši dāsns un augstsirdīgs, kas visus mīl vairāk nekā sevi, kas ir drīzāk dzimis citiem nekā sev, - [proti,] dusošu uzmodināt un ierādīt tam vietu uz dievišķā troņa netālu no gudrības. Viņiem netrūka ne vēlēšanās - kāds cits iemesls viņiem bija rakstīt vai kāds vispār bija nolūks? ne spēju, ar ko viņi pārspēja visus, bet viņu vēlēšanos un iespējas uzvarēja temats. Jo tiesības, ko pētām, ir [būtībā] sabiedriskas, nevis dabiskas; ja tās būtu tādas kā silts vai auksts, rūgts vai salds, tad arī taisnīgs un netaisnīgs būtu viens [un tas] pats visiem.

IX. Ja tagad kāds, braukdams Pākuvija "spārnoto čūsku [vilktos] ratos", varētu aplūkot un acīm pārredzēt ciltis un pilsētas, viņš vispirms redzētu, ka visai nesamaitātā ēģiptiešu tauta, kas rakstos saglabājusi atmiņas par daudziem gadsimtiem un notikumiem, par dievu uzskata kādu vērsi, ko ēģiptieši sauc parĀpisu, un ka viņi dievu skaitā iesvētījuši daudz citu nezvēru un dažādu dzīvnieku; pēc tam - Grieķiju, kur tāpat kā pie mums grezni tempļi ir veltīti cilvēkveidīgiem elkiem, ko persieši uzskata par negodīgu: tiek stāstīts, ka tas bijis viens no iemesliem, kādēļ Kserkss licis nodedzināt atēniešu svētnīcas, jo viņš uzskatījis, ka ir grēks turēt ieslēgtus sienās dievus, kuru mājas ir visa pasaule. Vēlāk kā ieganstu karam ar persiešiem gan Filips, kurš to plānoja, gan Aleksandrs, kurš karoja, minēja atriebšanos par Grieķijas tempļiem, turklāt grieķi domāja, ka tos nedrīkst atjaunot, lai nākotnē acu priekšā paliktu persiešu noziegumu mūžīgs pierādījums. Cik daudzi, kā, [piemēram,] tauri pie Melnās jūras, kā ēģiptiešu valdnieks Būsīrids, kā gaili, kā pūnieši, ir ticējuši, ka ir dievbijīgi un ka nemirstīgajiem dieviem ļoti patīkami upurēt cilvēkus! Dzīves iestādījumi tā atšķiras, kakrētiešiun ētoli[73] laupīšanu atzina par godīgu, lakedai- monieši mēdza apgalvot, ka viņiem pieder visi lauki, ko var aizsniegt ar šķēpu, atēnieši pat atklāti mēdza zvērēt, ka viņu zeme ir jebkura, kur aug olīvas un labība; gaili uzskatīja par apkaunojošu pie labības tikt ar roku darbu, tādēļ viņi svešus laukus novāca ar ieročiem. Lai mūsu olīvu birzis un vīna kalni būtu vērtīgāki, mēs kā vistaisnīgākie cilvēki ciltīm aiz Alpiem neļaujam sēt olīvas un vīnogulājus. Kad tā darām, tad saka, ka mēs rīkojamies gudri, bet nesaka, ka rīkojamies taisnīgi, lai jūs saprastu, ka gudrība atšķiras no vienlīdzības. Turpretī Likurgs, vislabāko likumu un vienlīdzīgāko tiesību atradējs, bagāto laukus nodeva apstrādāšanā tautai kā vergiem.

X.   Ja es vēlētos aprakstīt tiesisko iestādījumu, tikumu un paražu veidus, es parādītu, ka tie ir dažādi ne tikai daudzajām tautām, bet arī vienai pilsētai, pat šajā [pilsētā] tie ir tūkstošreiz mainīti, un mūsu tiesību iztulko- tājs Mānīlijs saka, ka tagad sieviešu legātu un mantojuma tiesības ir citas, nekā viņš bija radis sacīt jaunībā, kad nebija ierosināts Vokonija1 likums; šis vīru labā pieprasītais likums ir pilns netaisnības pret sievietēm. Kādēļ sievietei nevarētu būt nauda? Kādēļ jaunavai vestālietei var būt mantinieks, bet viņas mātei - ne? Kādēļ, ja sievietēm vajadzēja noteikt naudas summu, Pfūblija] Krasa meitai (ja viņa tēvam būtu vienīgā), nepārkāpjot likumu, drīkstētu piederēt simts miljonu asu, bet manējai pat ne trīs miljoni…"

[Lakūna]

XI.     [Fils:] "… Es jautāju: ja taisnīgam cilvēkam un krietnam vīram irjāpaklausa likumiem, tad kādiem? Vai visiem, kādi vien būs? Taču pilnība nepieņem nepastāvību, un daba necieš mainību, un likumus balsta sodi, nevis taisnīgums; tātad dabisko tiesību nav, un no tā izriet, ka taisnīgie saskaņā ar dabu nepastāv. Vai arī tiek sacīts, ka likumos ir dažādība, taču krietni cilvēki ievēro taisnīgumu, kāds pastāv saskaņā ar dabu, nevis to, ko par tādu uzdod. Krietnam un taisnīgam cilvēkam raksturīgi, ka katram tiek dots tas, kas katram pienākas.2 Vai

1   Vokonijs Sakša - tautas tribūns 169. g. p.m.ē.

2    Platons, Valsts, I, 331 un tālāk.

tad vispirms nepiešķirsim mēmajiem dzīvniekiem? Nevis viduvēji, bet ievērojamākie un mācītākie cilvēki, tādi kā Pitagors un Empedokls1 , ir sludinājuši, ka visām dzīvām būtnēm tiesiskais stāvoklis ir vienāds, un brīdinājuši, ka tiem, kuri kaitē dzīvai būtnei, draud neizpērkams sods. Tātad kaitēt zvēram ir noziegums…"

[Lakūna]

XII. 9. Cik tālu no taisnīguma atkāpjas derīgums, māca pati Romas tauta, kas, ar feciālu kultu piesakot karus, likumīgi pastrādājot netaisnības, vienmēr svešu iekārojot un sagrābjot, ir ieguvusi īpašumā visu pasauli. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), VI, 9, 4.]

10. Tātad Karneads, tā kā fllosofu apgalvojumi bija nepamatoti, uzdrošinājās atspēkot, jo saprata atspēkošanas iespēju. Viņa domas var apkopot šādi: tiesības cilvēki iedibina savam derīgumam, dažādas atbilstoši dažādām ieražām, un laika gaitā viņi tās bieži maina, turpretī dabisko tiesību nav; gan visi cilvēki, gan citas dzīvas būtnes dabas vadībā tiecas uz tiem derīgo, tādēļ taisnīguma vai nu vispār nav, vai, ja tāds ir, tas ir vislielākā muļķība, jo, rūpēdamies par citu labumu, kaitētu sev. Viņš sniedza šādu pamatojumu: ja visas tautas, kam ir spēcīga vara, arī paši romieši, kuri valda pār pasauli, gribētu būt taisnīgi, tas ir, atdot svešo, viņiem vajadzētu atgriezties būdās un gulēt satriektiem trūkumā un postā. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), V, 16, 2-4,5.]2

1 1." Tēvijas labumu likt pirmā vietā" ir pilnīgi nekas, ja starp cilvēkiem nav nesaskaņu. Kas gan ir tēvijas labums, ja ne citas valsts vai cilts nelaime? Tas ir-izplest robežas, kas citiem varmācīgi atņemtas, palielināt varu, pavairot

1    Empedokls (ap 490-430 p.m.ē.) - sengrieķu dabas fīlosofs, dzīvojis Agrigentā (Sicīlijā).

2    Karneada skeptiskie uzbrukumi turpinās XIX un XX paragrāfa.

ienākumus… Kas tēvijai ir ieguvis tā sauktos labumus, proti, kas ar valstu sagraušanu un tautu iznīcināšanu ir pildījis valsts kasi ar naudu, kas sagrābis laukus, padarījis savus pilsoņus bagātākus, to slavējot ceļ līdz debesīm, par to domā, ka viņā ir augstākā un pilnīgākā vīrišķība; šie maldi piemīt ne tikai tautai un neizglītotajiem, bet arī filosofiem, kas dod taisnīguma priekšrakstus, lai muļķībai un ļaunumam netrūktu izglītības un ietekmes. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), VI, 6, 19, 23.]

XIII. [Fils:] "… visi, kam ir vara pār tautas dzīvību un nāvi, ir tirāni, bet viņi labprātāk grib saukties par karaļiem visulielā Jupitera vārdā. Kad citi [cilvēku] bagātības vai izcelsmes, vai kādas varas dēļ pārvalda valsti, tā ir kliķe, bet viņus dēvē par optimātiem. Ja vara pieder tautai un viss notiek pēc tās ieskata, to sauc par brīvību, taču tā ir patvaļa. Bet, ja cits no cita bīstas - cilvēks no cilvēka un šķira no šķiras -, tad pašpaļāvības trūkuma dēļ starp tautu un valdību rodas nolīgums. Šādā veidā nodibinās tas, ko Scīpions slavēja, - jauktā tipa valsts; taisnīguma māte nav daba vai griba, bet vājums. Ja no trim [iespējām] jāizvēlas viena (netaisnību darīt, bet neciest, darīt un ciest, vai ne viena, ne otra), vislabāk ir darīt [netaisnību] , ja vari [darīt] nesodīti, pēc tam - ne darīt, ne ciest, bet visnožēlojamāk - vienmēr kauties, gan darot, gan ciešot netaisnības…"

[Lakūna]

XIV 12. Kad viņamjautāja, kādas nelietības dzīts viņš ar vienu kaperkuģi padara nedrošu jūru, "tās pašas", viņš teica, "kuras [dzīts] tu [padari nedrošu] pasauli"[74]. [Nonius - infestum.]

[Fils:] "… arkādieši un atēnieši… es domāju, baidīdamies, ka reiz šis taisnīguma aizliegums neieviešas, ir izdomājuši, ka viņi radušies no zemes kā pelītes no augsnes."

XV [Fils:] "… Gudrība liek stiprināt varu, vairot bagātības, pavēlēt iespējami daudziem, baudīt izpriecas, būt stipram, valdīt, būt kungam, izplest robežas - [citādi] no kurienes būtu lielāko karavadoņu pieminekļos iekaltā slava "paplašinājis impērijas robežas", ja nebūtu kaut ko ieguvis no cita? Turpretī taisnīgums liek visus saudzēt, palīdzēt [visai] cilvēcei, katram piešķirt viņējo, neaizskart citu tautu svētumus. Ko sasniegsi, ja klausīsi gudrībai? Bagātības, amatus, varu, godu, impērijas, valstis atsevišķiem cilvēkiem un tautām. Bet, tā kā mēs runājam par valsti, pamanāmāks ir sabiedriskais - lai gan tiesību būtība ir viena un tā pati -, es domāju, ka jārunā par tautas gudrību. Un citas neminēšu: vai šī mūsu tauta, kuru Afrikānis vakardienas runā apskatīja no sākumiem [un] kuras vara jau aptver pasauli, ir ar taisnīgumu vai gudrību…"

[Lakūna]

XVI.      Šajā jautājumā tie, kuri pārrunās ir visgodīgākie un kuriem tādēļ ir lielāka ietekme (jo, pētot krietnu cilvēku, ko vēlamies atklātu un vienkāršu, viņi nav strīdā viltīgi, izmanīgi un ļaunprātīgi), vispirms mēdz sacīt, ka gudrais cilvēks nevis tādēļ ir labs, ka viņu labestība un taisnīgums iepriecina pēc savas ierosmes un paši par sevi, bet tādēļ, ka labu cilvēku dzīve ir bez bailēm, rūpēm, uztraukuma un briesmām, turpretī negodīgiem vienmēr dvēselē iezogas kāds nemiers, viņu acu priekšā vienmēr stāv tiesas un sodi; ka neviens ieguvums, neviena netaisni sasniegta priekšrocība nav tik liela, lai vienmēr baidītos, lai vienmēr domātu, ka ir tuvu, ka vienmēr draud sods…

[Lakūna]

XVII.      [Fils:] "Es jautāju: ja būtu divi cilvēki, no kuriem viens - ļoti krietns, labvēlīgs, ļoti taisnīgs un reti uzticams, otrs - izcili nelietīgs un pārdrošs, un ja valsts tā kļūdītos, ka krietno cilvēku uzskatītu par noziedzīgu, netikumīgu un negodīgu, turpretī visnekrietnāko atzītu par ļoti godīgu un uzticamu, un ja šā visu pilsoņu viedokļa dēļ pirmo cilvēku mocītu, raustītu, viņam noņemtu rokas, izdurtu acis, notiesātu, ieslēgtu važās, dedzinātu, izraidītu, viņš ciestu trūkumu un beigās visiem pilnīgi pamatoti liktos visnožēlojamākais, turpretī nekrietnais tiktu slavēts, aprūpēts, no visiem mīlēts, ja viņš iegūtu visu godu, visādus amatus, visu varu, bagātības no visām pusēm un viņu visi uzskatītu par vislabāko un vislabākā likteņa pašu cienīgāko - kurš gan tad būtu tik vājprātīgs, ka šaubītos, par kuru no abiem viņš vēlētos būt?

XVIII.      Uz valstīm attiecas tas pats kas uz atsevišķiem cilvēkiem: neviena valsts nav tik dumja, ka nevēlētos labāk netaisni valdīt nekā godīgi pakļauties. Mannavtālu jāiet: būdams konsuls, es jums kā padomniekiemjautāju par Numantijas līgumu. Visi zina, ka Kv[īnts] Pompējs1 noslēdza līgumu, tādās pašās attiecībās bija Mancīns. Pirmais - ļoti krietns cilvēks, pat atbalstīja prasību, ko es izvirzīju uz senāta lēmuma pamata; otrs sevi nikni aizstāvēja. Ja meklē godprātību, krietnumu un uzticamību, tie pavadīja MancInu, ja [meklē] saprātu, plānu, apdomību, pretī stāv Pompējs…"

[Lakūna]

XIX.       13. Tad, atstājis vispārīgo, (Karneads) pievērsās personiskajam. Ja krietnam cilvēkam, viņš saka, būtu bēguļojošs vergs vai neveselīgs un slimības izraisošs nams un par šiem trūkumiem zinātu viņš viens pats un tādēļ izsludinātu pārdošanu, vai viņš apliecinās, ka pārdod bēguļojošu vergu vai kaitīgu namu, vai arī to noslēps no

pircēja? Ja apliecinās, viņu gan uzskatīs par krietnu, io viņš nepiemānīs, bet tomēr par dumju, jo pārdos lēti

1 Kvīnts P Pompējs - konsuls 141. g. p.m.ē., nesekmīgi karoja par Numantiju.

vai nepārdos nemaz; ja noslēps, viņš būs gan gudrs, jo rūpēsies par īpašumu, bet reizē ļauns, jo piemānīs. Vēl: ja uzietu kādu, kas domātu, ka viņš pārdod misiņu, bet [īstenībā] tas būtu zelts, vai svinu, kas būtu sudrabs, vai viņš klusētu, lai pirktu lēti, vai atklātu, lai [pirktu] dārgi? Protams, dumji šķiet labāk izyēlēties maksāt dārgi. Ar to viņš gribēja [teikt], lai saprot, ka gan taisnīgais un krietnais ir muļķis, gan gudrais - ļauns, bet tomēr ir iespējama dzīve, kurā nabadzīgi cilvēki ir apmierināti.

XX. 14. Viņš pārgāja pie nopietnākiem apstākļiem, kuros neviens nevar būt taisnīgs bez dzīvības briesmām; viņš teica: taisnīgi, protams, ir cilvēku nenogalināt, svešu vispār neaiztikt. Taču ko taisnīgais darīs, ja piedzīvos kuģa avāriju un kāds fiziski vājāks saķers dēli? Vai viņš neatņems tam dēli, kuram ir pieķēries, un izglābsies, jo vairāk tādēļ, ka jūras vidū liecinieku nav? Ja viņš ir gudrs, viņš tā rīkosies: citādi viņam pašam jāiet bojā; ja turpretī izvēlēsies labāk mirt nekā palaist rokas pret citu, tad viņš ir godīgs, bet dumjš, savu dzīvību nesaudzēdams un glābdams citu. Vai arī tā: ja, pārrāvis kaujas ierindu, ienaidnieks sāk vajāšanu un taisnīgajam gadās sastapt [kādu] ievainotu, kas sēž zirgā, vai viņš to pasaudzēs, lai pašu nogalina, vai nogrūdīs to no zirga, lai pats varētu aizbēgt no ienaidnieka? Nav citu iespēju:ja viņš tā darīs, tad būs gudrs, bet reizē negodīgs, ja tā nedarīs, - godīgs, bet muļķis. Tādējādi, apskatījis taisnīgumu no divām pusēm, no kurām vienu nosauca par sabiedrisko, otru - par dabisko, viņš abas apgāza, jo sabiedriskā [pieeja] ir gan gudra, bet nav taisnīga, savukārt dabiskā ir gan taisnīga, bet nav gudra. Tas neapšaubāmi ir asprātīgi un dzēlīgi, un M[arks] Tullijs to nevarēja atspēkot: likdams hēlijam atbildē Fūrijām iestāties par taisnīgumu, viņš to neatspēkojis apgāja kā slazdu, jo paliek iespaids, ka hēlijs aizstāv nevis dabisko taisnīgumu, kam var pārmest muļķību, bet gan sabiedrisko, ko Fūrijs atzina par gudrību, taču netaisnu. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), V, 16, 5-13.]

XXI.    15. [Fils:] "… Lēlij, es neapgrūtinātu, ja neticētu, ka pārējie tā vēlas, un pats nekārotu, lai arī tu pieskartos kādai mūsu pārrunu daļai, īpaši tādēļ, ka vakar pats sacīji, ka tu ar mums [dalīsies] pat vairāk, nekā vajadzīgs. Bet tas nevar notikt; visilūdzamtevi: piedalies!" [Gellius, Noctes Atticae (Gellijs, Atikas naktis), I, 22, 8.]

… bet mūsu jaunatnei viņu [Karneadu] nevajag klausīties; ja viņš tā domā, kā runā, tad nav skaidrs cilvēks; ja viņš domā citādi, tad tomēr viņa runa ir baisa. [Nonius - immane/impurus.]

Sardanapalls ir neglītāks netikumu, nevis paša vārda dēļ. [Scholia ad Iuvenalis Sat. X, 362.]

Ar tirdzniecību un precēm pūnieši pirmie Grieķijā ieveda mantkārību, greznību un neremdināmu kāri uz visām lietām. [Nonius - merx. \

Atsevišķos cilvēkos ir kaut kas nesakārtots, jo viņi vai nu kūsā baudā, vai arī tos salauž bēdas. [Nonius - exsultare.]

XXII.    20. [Lēlijs:] "Patiesais likums ir pareizs prāts, atbilstošs dabai, visos izplatīts, pastāvīgs, mūžīgs, kas pavēlot sauc uz pienākumu, aizliedzot attur no viltus, kas tomēr krietnos nesauc un neattur veltīgi un arī nekrietnos pavēlot vai aizliedzot nespiež. Navtiesību šajā likumā kaut ko grozīt, un nav ļauts to kaut kā ierobežot, ne arī pilnībā atcelt; ne senāts, ne tauta nevar mūs atbrīvot no šā likuma, nav arī meklējams Seksts Ēlijs kā izskaidrotājs un iztulkotājs, ne arī tas būs dažāds Romā un Atēnās tagad un vēlāk, bet viens mūžīgs un nemainīgs likums aptvers visas tautas visos laikos, un visiem būs viens kopējs skolotājs un valdnieks - Dievs. Viņš ir šā likuma devējs, šķīrējtiesnesis, autors; kas tam nepaklausīs, bēgs pats no sevis un, noliegdams cilvēka dabu, tieši arto saņems vislielāko sodu, pat ja izvairīsies no citas pārmācības, ko par tādu uzskata." [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi'), VI, 8, 6-9.]

XXIII. 21. … laba valsts iesaistās karā tikai uzticības vai izglābšanās dēļ. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), 22, 6.]

22.   Bet no sodiem, ko sajūt arī visaprobežotākie, - trūkuma, trimdas, važām, sitieniem -, pienākot ātrai nāvei, atsevišķi cilvēki bieži izbēg, taču valstīm nāve, kas šķietami atbrīvo no soda atsevišķus cilvēkus, ir sods. Tātad valstij nav dabiskas bojāejas kā cilvēkam, kam nāve ir ne tikai nepieciešama, bet ļoti bieži arī vēlama. Turpretī, ja izbeidz, sagrauj, iznīcina valsti, tas savā ziņā izskatās pēc (ja mazu mēs pielīdzinātu lielam) visas šīs pasaules bojāejas un sabrukuma. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), 22, 6.]

23.   Netaisni irtie kari, kas uzsākti bez iemesla. Nevar būt nekādas taisnīgas karadarbības, ja nav iemesla atriebties vai padzīt ienaidnieku. [Isidorus, Origines (Izidors, Etimoloģijas), XVIII, 1.]

24.   Par taisnīgu karu uzskata tikai pieteiktu, pasludinātu un [karu] īpašuma atgūšanai. [Isidorus, Origines (Izidors, Etimoloģijas), XVIII, 1.]

25.   Aizstāvot sabiedrotos, mūsu tauta jau ir pakļāvusi visas zemes. [Nonius - de num. et cas.J

XXIV 26. Protams, tajās pašās grāmatās Par valsti tiek ļoti asi un spēcīgi runāts pret netaisnību, par taisnīgumu. Agrāk tika aizstāvēta netaisnības puse pret taisnīgumu un tika sacīts, ka valsts var pastāvēt un paplašināties tikai ar netaisnību; ļoti noteikti tika apgalvots, ka cilvēku kalpošana valdošajiem ir netaisnīga, tomēr, ja lielvalsts šo netaisnību neuzturētu, tā nevarētu valdīt pār provincēm. No taisnīguma puses bija šāda atbilde: tas ir taisnīgi tādēļ, ka tādiem cilvēkiem kalpošana ir derīga un tā ir viņu labumam, ja ir pareiza - tas ir, ja nekrietniem tiek atņemta netaisnīgas rīcības iespēja un savaldītiem klājas labāk (nesavaldītiem klājas sliktāk); šā priekšstata pastiprināšanai tika pievienots liels it kā no dabas ņemts piemērs, un tika teikts: kādēļ tad Dievs pavēl cilvēkam, dvēsele - miesai, prāts - dziņām [un] citām dvēseles daļām? [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), 19, 21.]

XXV 27. Bet ir jāatzīst atšķirības valdot un kalpojot. Saka, ka dvēsele pavēl miesai un arī dziņām, taču miesai [tā pavēl] kā karalis saviem pavalstniekiem vai tēvs bērniem, turpretī dziņām - kā kungs vergiem, tās apvaldot un vājinot; karaļu, karavadoņu, ierēdņu, tēvu, tautu vara stāv pāri pilsoņiem un sabiedrotajiem kā miesai dvēsele, savukārt kungi apspiež vergus tā, kā labākā dvēseles daļa, tas ir, gudrība, tās pašas dvēseles sliktās un vājās daļas - kā dziņas, dusmas un citas kaislības. [Augustinus contra Iulianum Pelag., iy 12, 61.]

28. Pastāv netaisnīgas kalpības veids, kad citiem ir pakļauti tie, kas var būt patstāvīgi… [Nonius - famulan- tur.]

XXVI. 29. Ja tu zini, saka Karneads, ka kaut kur neredzama noslēpušies čūska un kāds, kura nāve tev būtu izdevīga, tai neapdomīgi uzsēstos virsū, tu rīkojies nekrietni, ja nebrīdini, lai nesēžas, tomēr nesodāmi; kas varētu pierādīt, ka tu to zināji? Taču tas iet jau pārāk tālu. Ir gan skaidrs, ka tad, ja dabiski netiek ievērots godīgums, uzticība, taisnīgums un ja visam pamatā liek derīgumu, krietns cilvēks nav sameklējams; par šīm lietām pietiekami daudz mūsu' grāmatās Par valsti ir pateicis hēlijs. [M. T. Cicero, De flnibus bonorum et malorum (M. T. Cicerons, Par lielāko labumu un ļaunumu), II, 18, 59.]

30. Bet lai viņi pārbauda paši savu dvēseli, redzēdami, ko domā darīt. [Nonius -periculum.]

31___ kā tu mums atgādināji, mēs tajās grāmatās pareizi

sacījām, ka labs ir tikai godpilnais, ļauns - tikai nekrietnais… [M. T. Cicero, epistula adAtticum (M. T. Cicerons, vēstule Atikam), X, 4, 4.]

XXVII.     32. Man patīk, ka tu priecājies par savu meitiņu un atzīsti, ka dabiska ir [mīlestībaļpret bērniem[75]. Ja tā nav, cilvēkam ar cilvēku nevar būt dabisku saišu; tās pārtraucot, sabiedriskā dzīve zūd. (< hai tā notiek, " zemiski saka Karneads, taču gudrāk nekā mūsu hūcijs2 un Patrons3 ; viņi, visu balstot sevī, domā, ka cita labā nekas nenotiek un tādēļ cilvēkam jābūt krietnam, lai viņš nepiedzīvotu ļaunu, nevis saskaņā ar dabiski pareizo, un nevar saprast, ka viņi runā par izmanīgu, nevis par krietnu cilvēku. Bet man liekas, ka tas jau ir grāmatās, kuras slavēdams tu mani uzmundrināji. [M. T. Cicero, epistula adAtticum (M. T. Cicerons, vēstule Atikam), VII, 2, 4.]

32. … es apgalvoju, ka gudrais atteicas no bažīga un bīstama taisnīguma. [Priscianus, VIII, 6, 32.]

XXVIII.    33. No tikuma nav tālu vēlēšanās tikt atzītam, navjau tam arī citas algas. Tomēr tas ņem to viegli un asi nepieprasa. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), V, 18, 4-8.]

34.    Ja kāds negrib ar pieminekli pilnībā atdarināt Atonu4 . Jo kas gan ir Atona vai Olimpa lielumā? [Priscianus, VI, 13, 70.]

35.    Kādas bagātības tu pasviedīsi šim cilvēkam? Kādu varu? Kādas valstis? Viņš tās uzskata par cilvēciskām,

1    Retinājums oriģinālā rakstīts sengrieķu valodā.

2    Lūcijs Manlijs Torkvāts - pretors 49. g. p.m.ē., jauns Cicerona draugs, kuram viņš darbā De flnibus bonorum et malorum (Par lielāko labumu un ļaunumu) liek aizstāvēt epikūriešu uzskatus.

3    Patrons - Cicerona laika epikūrietis, no 70. g. p.m.ē. epikūriešu skolas vadītājs.

4    Bija priekšlikums Atona kalnu pārveidot par gigantisku Aleksandra Lielā skulptūru.

savas vērtības - par dievišķām. Bet, ja visi nepateicīgie vai daudzie skauģi, vai varenie ienaidnieki tikumam nolaupa tā atalgojumu, [tas notiek,] lai daudzie prieki to neizklaidētu un tas pastāvētu pats savā smalkumā. [Lactantius, Institutiones divinae (Laktancijs, Dieva iestādījumi), V 18, 4-8.]

36.    [Hēraklaun Romula] miesas nav uzceltas debesīs; arī daba nebūtu pieļāvusi, lai no zemes nākušais nepaliktu zemē. [Augustīnus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), 22, 4.]

37.    … nekad stiprākajiem cilvēkiem [nav trūcis] drosmes, centības, pacietības… [Nonius - impigritias.]

39.   Tā pavardu mēdza apmeklēt arī mūsu Katons, kad bija pārnācis mājās Sabīnijā, kā no viņa paša dzirdējām; sēdēdams pie tā, viņš atraidīja samnītu dāvanas, kuri reiz bija viņa ienaidnieki, tagad - jau aizstāvamie. [Nonius - apud.]

XXIX.       [Lēlijs:] "… Ti[berijs] Grakhs… neievēroja sabiedroto un latīņu tiesības un līgumus. Kad šis ieradums un patvaļa sāka izplatīties plašāk un mūsu vara tiesību vietā pārgāja uz spēku, tā ka tie, kuri agrāk mums klausīja labprātīgi, tika turēti bailēs - kaut mēs, kas dzīvojam šajā laikmetā, to gan pamanījām, tomēr es uztraucos par mūsu pēcnācējiem un valsts nemirstību, kas varētu būt mūžīga, ja dzīvotu pēc tēvu iestādījumiem un tikumiem."

XXX.    Kad Lēlijs to bija pateicis, visi klātesošie izrādīja, ka viņš tos stipri iepriecinājis, taču Scīpions, īpaši līksmē pacilāts, teica: "Lēlij, tu bieži daudz lietu tā aizstāvēji, ka es ar tevi ne tikai mūsu biedru Serviju Galbu, ko tu, viņam dzīvam esot, stādīji visiem pāri, bet pat kādu no Atikas oratoriem…"

40.    … viņam trūka divas lietas, kādēļ viņš nerunāja uz tautu un forumā: paļāvības un balss… [Nonius - confi- dentia.]

41.    … vērsis bauroja tādēļ, ka vaidēja [tajā] ieslēgtie cilvēki. [Scholia ad luvenalis Sat. VI, 486.]

XXXI.      [Scīpions:] "Tātad: kas varētu runāt par valsti, tas ir, sabiedrību, kad visus cietsirdīgi apspieda viens [cilvēks] un nepastāvēja ne tiesisku saistību, ne vienprātības, ne kopīgas pulcēšanās, kas veido tautu? Sirākū- zās tas pats! Sī lieliskā pilsēta, ko Tīmajs[78] uzskata par grieķu lielāko, bet visi - par pašu skaistāko pilsētu, ar ievērojamu cietoksni, ostu, kas iestiepjas pilsētas vidū, un izbūvētām krastmalām, platām ielām, kolonādēm, tempļiem un mūriem, nespēja panākt, lai būtu valsts, kamēr valdīja Dionīsijs; tautai nebija nekā, pati tauta bija viena [varā]. Tādēļ tur, kur ir tirāns, nav vis sagandēta valsts, kā es teicu vakar; tagad prāts spiež sacīt - valsts vienkārši nav."

XXXII.     [Lēlijs:] "Tu brīnišķīgi izteicies, es jau nojaušu runas turpinājumu." [Scīpions:] "Tātad tu redzi, ka arī to, ko pilnīgi pārvalda kliķe, nevar patiesi saukt par valsti." [Lēlijs:] "Tā es tiešām domāju." [Scīpions:] "Un tu spried gluži pareizi; kas toreiz bija Atēnās, kad pēc lielā Peloponēsas kara netaisnā veidā pilsētas priekšgalā atradās trīsdesmit vīru? Vai pilsētas senā slava vai tās skaistais izskats, vai teātris, vingro tavas, kolonādes, vai cēlie propileji, vai Akropole, vai apbrīnojamie Feidija[79] darbi, vai lieliskā Pireja saglabāja valsti?" [Lēlijs:] "Nemaz, jo valsts nebija tautas [valsts]." [Scīpions:] "Vai tad, kad Romā decemviri trešo gadu bija neatsaucami, kad pati brīvība bija beztiesiska?" [Lēlijs:] "Tautai valsts nebija, tauta tieši ķērās pie varas atgūšanas."

XXXIII. [Scīpions:] "Tagad manjāapskata [samaitātas valsts] trešais veids, ar ko varbūt parādīsies grūtības. Kad saka, ka visu rīko tauta un tās varā ir viss, kad vairākums ņemas sodīt katru, ko vēlas, kad tā pēc ieskatiem vajā, laupa, aiztur, izklīdina, vai tad tu, Lēlij, vari noliegt, ka pastāv valsts? Tautaijau ir viss, un mēs vēlamies, lai valsts būtu tautas [valsts]." Tad Lēlijs [atbildēja]: "Es drīzāk [nekā citos gadījumos] noliegtu, ka valsts ir tad, ja viss ir vairākuma varā. Ja mēs noraidījām, ka valsts bija Sirakūzās vai Agrigentā, vai tirānu laikā Atēnās, vai šeit ar decemviriem, es neredzu, kādēļ valsts nosaukums vairāk pienāktos vairākuma kundzībai, jo man tauta vispirms ir, kā tu, Scīpion, lieliski paskaidroji, tā, ko apņem tiesiska vienprātība; šis saiets ir tāds tirāns, ka [salīdzinājumā ar] vienu [varmāku] tas ir pat pretīgāks, jo nav nekā baisāka par šo zvēru, kas uzstājas tautas izskatā un ar tās vārdu."

[Lakūna]

XXXIV      [Scīpions:] "… par to, kādēļ ir tautas valsts pie optimātiem, var sacīt apmēram to pašu, kas ir teikts par karaļvalsti." - "Vēl daudz vairāk," teica Mummijs, "jo karalis, būdams viens, atgādina despotu; ja valsti pārvaldīs vairāki labi cilvēki, tā būs vislaimīgākā. Bet es tomēr labprātāk izvēlos karaļvalsti, nevis brīvu tautu; tā tev paliek kā trešais nepareizas valsts veids."

XXXV      Scīpions viņam teica: "Es atzīstu, Spurij, tavu noraidošo ievirzi pret tautas iedabu; lai gan tas ir vieglāk panesams, nekā tu to mēdzi panest, tomēr piekrītu, ka no tiem trim veidiem šis ir vismazāk atbalstāmais. Es tomēr neesmu vienisprātis, ka optimāti ir labāki nekā taisnīgs karalis; ja gudrībai jāvada valsts, tad kāda starpība, vai tā ir vienā vai vairākos? Šajā uzskatā mūs maldina kāda kļūda: ja vērtē pēc optimātu nosaukuma, nekas nevar šķist izcilāks, jo par vislabāko labāku iedomāties nevar. Turpretī, ja piemin karali, prātā nāk arī netaisnīgs karalis. Bet mēs tagad nerunājam par netaisnu karali, jo pētām pašu karaļvalsti, tādēļ domā par Romulu, Pompi- liju vai Tullu, varbūt tad tu uz šo valsti tā nedusmosies?" [Mummijs:] "Kādu slavu tu atstāj tautas valstij?" Tad Scīpions: "Kā? Vai tad tev, Spurij, liekas, ka rodiešiem, pie kuriem mēs abi nesen bijām, navvalsts?" [Mummijs:] "Man liekas, ka ir, un nebūt ne peļama." [Scīpions:] "Tu runā pareizi; bet, ja atceries, visi bija reizē tautas vidū un senatori un mainījās: dažus mēnešus izpildīja tautas pienākumus, citus - senatoru; abpusēji viņi saņēma naudu no valsts; vieni un tie paši [cilvēki] teātrī un kūrijā iztiesāja vissvarīgākās un visas citas prāvas…"

CETURTA GRAMATA

1.   1. Tā kā ir pieminēta miesa un dvēsele, es tomēr mēģināšu, ciktāl saskata mans niecīgais saprāts, izskaidrot abu būtību. Es domāju, ka pie šā uzdevuma it īpaši

jāķeras tādēļ, ka tad, kad ceturtajā grāmatā Par valsti to mēģināja darīt vienreizēji apdāvinātais cilvēks Marks Tullijs, viņš plašo vielu ieslēdza šaurās robežās, viegli pieskardamies galvenajam. Lai nebūtu attaisnojuma, kādēļ šī tēma nav pabeigta, viņš pats liecina, ka viņam nav trūcis ne gribas, ne centības. Pirmajā grāmatā Par likumiem, to atkal vispārīgos vilcienos apskatīdams, viņš saka šādi: "Man šķiet, ka par šo tēmu ir pietiekami izteicies Scīpions grāmatās, ko esat lasījuši." [Lactantius, De opiflcio divino (Laktancijs, Par Dieva meistarību), I, 11-13.]

2.  Tā pati dvēsele, kas redz nākotni, atceras pagātni. [Nonius - de num. et cas.J

3.   Ja nav neviena, kas negribētu drīzāk mirt nekā pārvērsties kāda zvēra izskatā, lai gan saglabātu cilvēka dvēseli, - cik daudz nožēlojamāk ir būt cilvēka izskatā ar zvērīgu dvēseli! Man šķiet, [tik daudz,] cik dvēsele ir cēlāka par ķermeni. [Lactantius, Divinae institutiones (Laktancijs, Dieva iestādījumi), V 11, 2.]

4.    Viņš [Tullijs] nedomā, ka ir viens labums aunam un Pūblijam Afrikānim. [Augustinus, contra Lulianum Pelag, 4, 12, 59.]

5.   Beidzot tā līdzīgi savam pretstatam radīja ēnu un nakti, atbilstošu gan dienu skaitam, gan atpūtai no darbiem. [Nonius - aptam.]

6.   Rudenī zeme atveras augļu uzņemšanai, ziemā tā uzņemšanu samazina, vasaras briedumā dažus padara mīkstus, citus izkaltē. [Nonius - mitis.]

7.   … kad norīko lopiem ganus. [Nonius -pecuda.]

II.   .. cik akurāti sakārtoti slāņi, vecumi, šķiras, jātnieki, ar ko kopā balso senāts! Visai daudzi, muļķīgi kārodami šo derīgo [kārtību] atcelt, tiecas pēc jauna dāvinājuma saskaņā ar plebiscītu [par to], ka zirgi jāatdod atpakaļ [jātniekiem].

III.     Apsveriet tagad, cik gudri paredzēts pārējais, lai pilsoņu sabiedrība dzīvotu laimīgi un godājami; tā ir pirmais biedrošanās iemesls, un tā cilvēkiem no valsts puses jānodrošina daļēji ar iestādījumiem, pārējais - ar likumiem. Sākumā viņi negribēja, ka brīvdzimušo bērnu izglītība, ar ko grieķi daudz velti nopūlējās un tikai par ko mūsu viesis Polibijs pārmet mūsu iestādēm nevērību, būtu noteikta vai ar likumiem iedibināta, vai atklāti pasludināta, vai visiem viena.

[Lakūna]

8.   Fannijam grūts gadījums - slavēt zēnu; jāslavē taču nevis īstenība, bet cerība. [Servius, in Aeneidem, 6, 875.]

9.   Tiem, kas gāja karadienestā, mēdza dot uzraugus, kuri tos pirmajā gadā pieskatīja. [Servius, in Aeneidem, 5, 546.]

10.   … jaunekļus nozākāja, ja viņiem nebija mīļāko. [Servius, in Aeneidem, 10, 325.]

11.  … ne tā, kā Spartā, kur zēni mācās laupīt un zagt. [Nonius - clepere.]

V 12. Viņa [Sokrāta] klausītājs Platons, kuru Tullijs sauc par fdosofu dievu un kuram vienam pašam no visiem ir fllosoflja, kas pietuvojas patiesībai, tomēr, nepazīdams Dievu, ir daudzkārt tā kļūdījies, ka nevienam nav bijuši lielāki maldi, - vispirms ar to, ka grāmatās par valsti viņš vēlējās, lai visiem viss būtu kopējs. Par īpašumu tie vēl ir panesami, kaut nav taisnīgi, jo nevajag ne kādam pretoties, ja tam savas centības dēļ ir vairāk, ne arī dot klāt, ja tam savas vainas dēļ ir mazāk; taču, kā teicu, kaut kādā mērā tie ir ciešami. Vai arī sievas vai bērni būs kopēji? Nebūs ne nodalītas asinis, ne zināma dzimta, ģimene, asinsradniecība un radniecība laulībā, bet viss būs sajaukts un nekārtīgs kā lopu ganāmpulkā. Vīrieši nemaz neatturēsies, sievietes nemaz nekautrēsies. Kāda starp abiem var būt laulības mīlestība, ja viņiem nav noteiktas un īpašas jūtas? Kas cienīs tēvu, ja nezinās, no kura viņš cēlies? Kas mīlēs dēlu, ja to uzskatīs par svešu ? Arī padomes viņš no sievietēm nepasargāja, pielaida tās karadienestā, amatos un varā. Cik nelaimīga būs pilsēta, kurā vīriešu pienākumus sagrābs sievietes! [Lactantius, Epitome (Laktancijs, Kopsavilkums), 33, 1-5.]

13. … mūsu Platons vēl vairāk nekā Likurgs… visnotaļ visam liek būt kopējam, tā ka neviens pilsonis neko nevar saukt par sev piederošu vai savu[83]. [Nonius -proprium.]

14. Bet es viņu turpat, kurp viņš vainagiem apvīto un smaržām ieziesto Homēru izsūtīja, [izsūtītu] notāspilsē- tas, ko viņš pats izdomāja[84]. [Nonius -flngere.]

VI.    15. Cenzora spriedums sodītajam ir bez sekām, tikai liek viņam sarkt. Tā kā viss nosodījums attiecas galvenokārt uz vārdu, šo rājienu sauc par negodu. [Nonius - ignominia.]

16.   Tiek vēstīts, ka no viņu bardzības pilsēta sākumā baidījusies. [Nonius - horrendum et horridum.]

17.    Sievietēm navjāuzliek uzraugs, kādu mēdza iecelt grieķi, betjābūt cenzoram, kas mācītu vīrus apvaldīt sievas. [Nonius - de num. et cas.J

18.   Atturības ieaudzināšanai ir liels spēks: sievietes nelieto stipru vīnu. [Nonius - temulenta.]

19.  Ari, ja kādai [sievietei] bija slikta slava, to vira radi neskūpstīja. [Nonius -fama.]

VII.    21. Es negribu, ka viena un tā pati tauta būtu zemju pavēlnieks un nodokļu ievācējs. Kā privātās ģimenēs, tā valsti par vislabāko ienākumu es uzskatu taupību. [Nonius -portitores.]

22. Teātrus, kolonādes, jaunus tempļus es bikli noraidu Pompēja dēļ, bet [arī] mācītākie [vīri tos] neatbalsta, kā tas pats Panaitijs, kam es šajās grāmatās esmu daudz sekojis, [tieši] netulkodams, un Faleronas Dēmētrijs, kas Grieķijas valdnieku Periklu peļ par to, ka tik daudz naudas izsviedis lieliskajiem propilejiem. Bet visa šī līnija ir sīki apskatīta grāmatās, ko rakstīju par valsti. [M. T. Cicero, De ojjiciis (M. T. Cicerons, Par pienākumiem), II, 60.]

24.  Izcilā pilsonī un cienījamā cilvēkā glaimus, izlikšanos, godkārību es uzskatītu par vieglprātības [iezīmi]. [Nonius - blandimentum.]

25.  Mazliet ielūkojies tieši grāmatās Par valsti, no kurām esi uzsūcis šīs uzticīgā pilsoņa jūtas, ka labajiem nav mēra vai gala rūpēs par tēviju; ielūkojies, es tevi lūdzu, un atzīsti, ar kādu lielu slavu tur tiek godāta pieticība un atturība, uzticība laulības saitēm un šķīsti, pieklājīgi un krietni tikumi. [Augustinus, Epistula, 91, 3J

VIII. 26. Es apbrīnoju ne tikai tēmu, bet arī vārdu smalkumu. Viņš saka: "Ja strīdas," - par strīdu sauc labvēlīgo sacensību, nevis ienaidnieku tiesāšanos. [Nonius - iurgium.]

27.    Likums uzskata, ka kaimiņi savā starpā strīdas, nevis tiesājas. [Nonius - iurgium.]

28.     Tālāk: tā kā mājas miers ir pilsoņu miera daļa, tad, ja mājinieki mājas mieru varētu sagraut, lai nezustu pilsoņu miers, vajadzēs mājas mieru tēva un dēla starpā sadalīt, kā mēs lasām rakstījušus tos, kuri daiļrunīgāk izteikušies par valsts stāvokli. [Rufinus, De bono pacis, II, 26.]

29.     … vienas robežas cilvēku aprūpei un dzīvībai; no šejienes - apbedījumu neaizskaramība (pēc pontifikāla- jām tiesībām). [Nonius - sanctitudo.]

30___ tādēļ, ka viņi bija atstājuši neapbedītus tos, kurus

nespēja izcelt no jūras spēcīgās vētras dēļ, viņi tika nogalināti nevainīgi[87]. [Nonius - excipere.]

31.    … arī šajās domstarpībās es nenostājos tautas, bet labāko pusē. [Nonius - de doct. indag.]

32.    Nav viegli pretoties stiprai tautai, ja tiesības tai nedod nemaz vai [dod] maz. [Priscianus, XV, 4, 20.]

33.    Kaut es būtu viņam pareģojis [nākotni] patiesi, uzticami, dāsni. [Nonius -auguro.]

IX.    34. Kad viņus sasniedza kliedzieni un piekrišana no tautas kā kāda liela un gudra skolotāja, kādu tumsu tie atnesa, kādas bailes izraisīja, kādas kaislības uzkurināja! [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), II, 14.]

35. Cicerons noliedz, ka viņam iznāktu laiks liriku lasīšanai, pat ja mūžs būtu divreiz garāks. [Seneca, Epistu- lae morāles ad Lucilium (Seneka, Vēstules Lucīlijam par ētiku), XL, 5.]

X.   36. [Scīpions:] "Uzskatīdami aktieru mākslu un vispār skatuvi par kaunu, viņi (romieši) gribēja šās nodarbošanās cilvēkiem ne tikai atņemt pārējo pilsoņu cieņu, bet ar cenzora rājienu arī izdzīt no tribas." [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), II, 13.]

37. Komēdijas nekad nebūtu varējušas teātriem attaisnot savas neģēlības, ja dzīvē nebūtu iesakņojies [attiecīgs] paradums.

Turpretī mūsu divpadsmit tabulas, kaut par ļoti nedaudziem noziegumiem, paredzēja nāves sodu, tomēr uzskatīja, ka tas piemērojams, ja kāds ar izsmējīgu dziesmu vai dzeju citam celtu neslavu vai kaunu; lieliski: dzīve mums jāpakļauj ierēdņu nolēmumiem, likumiskiem spriedumiem nevis dzejnieku asprātībai, un nosodīt mūs drīkst tikai apstākļos, ja var atbildēt un tiesā aizstāvēties.

… senajiem romiešiem nepatika, ka kādu dzīvu cilvēku slavē vai pel uz skatuves. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), II, 9.]

XI.    38. Cicerons saka, ka komēdija ir dzīves atdarinājums, paražu spogulis, patiesības attēls. [Donatus, De com. et trag.]

39. Aishins, izcils Atēnu orators, kā jauneklis uzvez- dams traģēdijas, atbalstīja valsti, un traģēdiju aktieri Aristodēmu atēnieši bieži sūtīja pie Filipa[91] kā vēstnieku svarīgākajos miera un kara jautājumos. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), II, 11.]

XII.    40. Ne katra uzjautrināšanās ir nosodāma, tā nav arī mūzikas mērķis, bet iejūsmināšana ir piedevas, pirmšķirīgais nolūks ir noderība tikumiem. To nepamanīja daudzi citi un tas, kas uzstājās ar runu par mūziku romieša Cicerona Valstī; es neteiktu, ka viņš [Cicerons] kaut ko tādu ir runājis. Kā gan lai kāds apgalvotu, ka viņš peļ mūziku un kā sliktu uzlabo mākslu, kas izšķir harmoniju un ritmu stiprās un vājās puses, - cilvēks, kas tajā pašā laikā bija tik stipri aizgrābts ar Rosciju - dejotāju, kas pārvaldīja tikai ritmus un [pat] no tiem [tikai] bezgaumīgos un necilos -, ka apgalvoja: tas atnācis pie cilvēkiem pēc dievu apredzības. Un, ja kāds apgalvo, ka viņš reizē rakstītajā Valstī ir runājis labprātīgi, bet par Rosciju - priekšā stāvošā dēļ, mums nekas netraucē domu apgriezt [otrādi]. Arī tad sakarā ar iepriekšēju apsvērumu orators ir drīzāk klusu jānoraida nekā viņam jāpievienojas. Nav uzticams attiecībā uz patiesības meklējumu vai taisnīgu spriedumu tas, kurš kalpo galmam vai savai iegribai, nevis lietas būtībai. Es domāju, ka arī viņš nepels retoriku tādēļ, ka daži oratori ir pērkami. Ja daži mākslinieki, lai izpatiktu daudziem, uzstājas bezgaumīgi, tā nav mākslas vaina. Bet arī viņa tēvija vēl parupjos cilvēkus Numas laikā un neilgi pēc viņa audzināja ar mūziku, kā viņš pats saka; tā kuplināja privātas dzīres un visas kopējās ceremonijas. [Aristides (Juinctilianus[92], De musica, II.]

PIEKTĀ GRAMATA

1.    1. "Romas varu balsta vīri un senie tikumi"[93] - vai nu īsuma, vai patiesības dēļ man šī vārsma liekas it kā kāda orākula pasludināta. Ne vīri vien, ja valstij nebūtu bijuši tādi tikumi, ne tikumi vien, ja priekšgalā nebūtu bijuši šie vīri, nebūtu varējuši nodibināt un tik ilgi uzturēt tik varenu un tālu un plaši izplatītu valsti. Tātad pirms mūsu laika paši mantotie tikumi piesaistīja izcilus vīrus un lieliski cilvēki uzturēja senos tikumus un senču iestādījumus. Turpretī, kad mūsu laikmets valsti saņēma kā milzīgu, taču jau no vecuma pabālējušu gleznu, tas ne tikai neparūpējās to atjaunot sākotnējās krāsās, bet pat necentās saglabāt tās formu un ārējo apveidu. Kas paliek no senajiem tikumiem, kurus uzskatīja par Romas varas balstu? Mēs redzam, ka tie aizmirstībā ir tik izgājuši no modes, ka tos ne tikai neciena, bet pat vairs nezina. Ko lai saka par cilvēkiem? Trūkstot cilvēkiem, ir zuduši paši tikumi. Par šo lielo postu mums ne tikai sev jāatskaitās, bet arī jātiek tiesātiem, it kā apsūdzētiem ar nāves soda draudu. Mūsu netikumu, nevis kāda gadījuma dēļ mums valsts gan vārdos saglabājas, bet īstenībājau sen esam to zaudējuši. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), II, 21.]

2.    Savā darbā Par valsti Tullijs saka, ka valsts vadītājam jābūt visizcilākajam un izglītotākajam cilvēkam, viņam jābūt gudram, taisnīgam, līdzsvarotam un daiļrunīgam, lai tautas pārvaldīšanas nolūkā viņš viegli varētu izteikt dvēseles noslēpumus plūstošā runā. Viņam ir jāzina tiesības, jāpazīst grieķu literatūra, ko pierāda Katona veikums, kurš, lielā vecumā studēdams grieķu literatūru, parādīja, cik tā noderīga. [M. Tullii Ciceronis de re publica librorum fragmenta. - Rec. Fr. Osanna izdots rokraksta komentārs, 349. lpp.]

II.   [Scīpions: "Nekas nebija tik] karalisks kā taisnīgs skaidrojums, kurā iztulkoja tiesības. Šīs tiesības privātpersonas mēdza prasīt no karaļa, un tādēļ tika ierobežoti plaši un bagātīgi lauki, tīrumi, meži un pļavas, kas piekrita karaļiem, un tika kopti bez karaļu darba un pūlēm, lai viņus no sabiedriskiem pienākumiem nenovirzītu nekādas rūpes privātā saimniecībā. Arī strīdos tiesnesis vai izšķīrējs nebija kāda privātpersona, bet viss tika izlemts ar karaļu spriedumu. Man šķiet, ka mūsu Numa visai pieturējās pie šī Grieķijas karaļu senā paraduma. Pārējie [karaļi], kaut arī nodarbojās ar šo uzdevumu, tomēr daudz karoja un veidoja kara tiesības; turpretī Numas ilgstošais miers bija šai pilsētai tiesību un dievbijības māte. Viņš ir arī uzrakstījis likumus, kas, kā jūs zināt, vēl ir spēkā…"

III.    3. … labam ģimenes tēvam vajadzīga pieredze zemkopībā, būvniecībā un aprēķinos. [Nonius - de num. et cas.J

[Scīpions:] "Vai iepazīties ar saknēm un sēklām tev būtu nepatīkami?" [Mānīlijs:] "Nē, ja tikai būs vajadzība." [Scīpions:] "Vai tu to uzskati par pārvaldnieka pienākumu?" [Mānīlijs:] "Nemaz ne, jo zemkopībai bieži pietrūkst uzmanības." [Scīpions:] "Tātad: kā [lauku saimniecības] pārvaldnieks pazīst lauku savdabību, kā rēķinvedis zina pierakstus, bet abi no prieka par zināšanām pāriet uz lietderīgu darbību, tā mūsu vadītājs, protams, pūlēsies iemācīties tiesības un likumus, lai viņš visādi pārredzētu to avotus, tomēr ar biežo atbilžu sacerēšanu, lasīšanu un rakstīšanu viņš nedrīkst sevi kavēt rīkoties valstī un savā veidā to pārvaldīt, lieliski pārzinādams tiesības, bez kā neviens nevar būt taisnīgs. Viņam arī jāpazīst civiltiesības, taču tā, kā stūrmanis [pazīst] zvaigznes, ārsts - dabaszinātnes: abi tās izmanto savā arodā, bet neļauj sevi novirzīt no saviem pienākumiem…"

IV     [Scīpions:] "Valstīs, kur krietnākie [cilvēki] tiecas pēc slavas un atzīšanas, tie vairās no negoda un neslavas. Viņi ne tik daudz bīstas likumos paredzētā soda kā kauna, ko daba cilvēkam devusi kā bailes no taisnīga nopēluma. Sabiedrisko lietu vadītājs to pastiprina ar viedokļiem un pilnveido ar iestādījumiem un kārtību, lai kauns pilsoņus atturētu no noziegumiem ne mazāk kā bailes. Taču tas attiecas uz slavu, par ko varētu runāt plašāk un sīkāk.

V    Dzīvei un ikdienai ir priekšā rakstīta kārtība par tiesiskām laulībām, likumiskiem bērniem, svētām dievu- penātu un mājas laru vietām, lai visi izmantotu gan sabiedriskās, gan savas ērtības, lai nevarētu labi dzīvot bez labas valsts un lai nekas nesniegtu lielāku laimi par labi iekārtotu valsti…"

VI.    4. [Scīpions:] "Kā stūrmanim sekmīgs brauciens, ārstam - veselība, karavadonim - uzvara, tā valsts pārvaldītājam mērķis ir pilsoņu laimīga dzīve, lai tā būtu varā stipra, līdzekļiem bagāta, ar plašu slavu un godājama tikumības dēļ; es vēlos, lai viņš pilnveidotu šo cilvēku lielāko un cēlāko darbību." [M . T. Cicero, epistula adAtticum (M. T. Cicerons, vēstule Atikam), VIII, 11, 1.]

5. Un kur ir tas arī jūsu rakstos slavētais tēvijas pārvaldītājs, kas vairāk rūpējas par tautai derīgo nekā kāroto ? [Augustinus, epistula CIV, 7, 1.]

VII.      6. Arī Tullijs nevarēja to noslēpt tajās pašās par valsti rakstītajās grāmatās, kur par valsts pārvaldītāja veidošanu saka, ka tam jāatlīdzina ar slavu, un atgādina, ka arī viņa senči daudz apbrīnojamu un lielisku panākumu ir sasnieguši, alkstot slavas. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), V, 13.]

7.  … valsts pārvaldītājam ir jāatlīdzina ar slavu, un valsts pastāvēs tik ilgi, cik ilgi visi godās pārvaldītāju. [Petrus Pictaviensis, epist. ad calumn.]

8. … pēc vīrišķības, darba, neatlaidības tiktu meklēts [valsts pārvaldītājs]. [Nonius - anima.]

9. … šo tikumu sauc par drosmi; tajā ir gara diženums, liels nāves un sāpju nicinājums. [Nonius - contemptus.]

VIII.   10. Marcells kā skarbs un kareivīgs, Maksims kā nosvērts un lēns. [Nonius - lentum.]

11.   Tas bieži skar ne tikai atsevišķus cilvēkus, bet arī visvarenākās tautas. [Nonius - contingere.]

12.   … ietvertus pasaulē… [Charisius, Ars grammatica, I, 139.]

13.   … ka viņš varētu jūsu ģimenēm kaut ko piešķirt no sava vecuma grūtībām. [Nonius - impertirē.]

IX.   14__ kā spartietis Menelājs[94] bija patīkams ar maigu

runu. [Gellius, NoctesAtticae, XII, 2, 6.]

15.    … lai runājot cenšas izteikties īsi. [Gellius, Noctes Atticae, XII, 2, 6.]

16.    [Scīpions:] "Tā kā valstī visneviltotākiem ir jābūt balsošanai un viedoklim, es nesaprotu, kādēļ tie, kas tos maitā ar naudu, pelna sodu, bet tie, kas [to dara] ar daiļrunību, gūst pat slavu. Man gan šķiet, ka lielāku ļaunumu rada tas, kas tiesnesi uzpērk ar runu, nekā tas, kas [to dara] maksādams, jo godīgu [cilvēku] uzpirkt ar naudu neviens nevar, bet ar runu - var." [Ammianus Mar- cellinus, Resgestae (Ammiāns Marcellīns, Vēsture), XXX, 4,10.]

17.   Mummijs Scīpiona teikto visnotaļ atbalstīja (viņš bija pilns naida pret oratoriem)… [Nonius - imbuere.]

18.   … tad vislabākās ražas cerībā būtu iesēta lieliska sēkla. [Anonīms komentārs Vergilija Georgikām.]

SESTĀ GRAMATA

I.        1. Tātad tu no šī pārvaldītāja gaidi pilnu apdomību, kurai pats vārds ir cēlies no paredzēšanas. [Nonius -pru- dentia.]

2.   Tādēļ šim pilsonim ir nepieciešams tā sagatavoties, lai viņš vienmēr būtu apbruņots pret to, kas satricina valsts stāvokli. [Nonius - comparare.]

3.  Tādas pilsoņu nesaskaņas, kad tie savstarpēji cits no cita nošķiras, sauc par nemieriem. [Nonius - seditionis.]

4.   Es domāju, ka pilsoņu nesaskaņās, kad krietnumam ir lielāka nozīme nekā daudzumam, pilsoņi ir jāvērtē, nevis jāskaita. [Nonius - de doct. indag.]

5.   Kaislību - prāta nežēlīgo valdnieču - spaidiem un pavēlēm nav gala; tās nekādā veidā nevar ne apmierināt, ne piesātināt, tādēļ tās dzen uz jebkuriem noziegumiem tos, kurus ir aizdedzinājušas ar saviem vilinājumiem. [Nonius - expleri.]

6.    … kas ir savaldījis viņa spēku un šo neiegrožoto mežonību. [Nonius -ferocia.]

II.     7. Tas vēl tādēļ bija lielāks, ka, kaut viņi kā biedri bija vienādā stāvoklī, ne tikai neizraisīja vienādu naidu, bet mīlestība pret Grakhu pat mīkstināja naidu pret Klaudiju.1 [Gellius, Noctes Atticae (Gellijs, Atikas naktis), VII, 16, 11.]

8. Kas atdevies daudziem optimātiem un pārvaldītājiem, tas zaudējis savas balss un savas nozīmes stingro un cieņas pilno skaņu. [Nonius - triste.]

1 Tiberijs Sempronijs Grakhs un Gājs Klaudijs Pulhrs abi reizē bija cenzori 169. g. p.m.ē.

9. … lai, kā viņš raksta, ik dienas tūkstoš cilvēku ar purpuru krāsotās drēbēs nokāptu forumā. [Nonius - de num. et cas.J

10__ kā atceraties, sanākot nenozīmīgu cilvēku pūlim,

kas bija savākts ar naudas palīdzību, pēkšņi tika izpušķotas bēres. [Nonius - desubito.]

11.  Mūsu senči ļoti vēlējās, lai laulības būtu noturīgas. [Nonius - flrmiter.]

12.   Lēlija runa, kas mums visiem ir rokās, [par to,] cik patīkami nemirstīgajiem dieviem ir pontifiku upurtrauki un, kā viņš tur raksta, samiešu kausi ar osām. [Nonius - Samium.]

III. 13. Atdarinādams Platonu, Cicerons, rakstot par valsti, notikumu arpamfllieti Ēru', kurš, uzlikts uz sārta, it kā [esot] atdzīvojies un daudz ko pastāstījis par pazemes noslēpumiem, neizskaidroja ar pasakām raksturīgo simulāciju kā viņš [Platons], bet radīja māksliniecisku sarežģīta sapņa tēlojumu - proti, gudri norādīja, ka tas, kas sacīts par dvēseles nemirstību un debesīm, nav sapņojošu fdosofu piezīmes, ne arī neticami izdomājumi, ko epikūrieši izsmej, bet gudro nojauta. [Favonius Eulogius, comment. ad somnium Scipionis.]

IV    14. Daži no mums, kuri mīl Platonu viņa krāšņā izteiksmes veida un vairāku patiesu atziņu dēļ, saka, ka viņš kaut ko līdzīgu mums ir nojautis arīpar mirušo augšāmcelšanos. Tam pieskaras Tullijs grāmatās Par valsti, apgalvodams, ka viņš [Platons] vairāk gribējis tēlot nekā sacīt, ka tā ir patiesība. Viņš raksta, ka [kāds] cilvēks atdzīvojies un stāstījis to, kas saskan ar Platona pārrunām. [Augustinus, De civitate Dei (Augustīns, Par Dieva valsti), XXII, 28.]

V    15. Šajā sakarā darba līdzībai varbūt visvairāk ir palīdzējusi atdarināšana: Platons sējuma (Par valsti) noslēgumā kādam, kurš atgriezies šķietami atstātajā dzīvē, liek atklāt, kāds ir ķermeņus atstājušo dvēseļu stāvoklis, pievienodams sava veida lietišķu [debess] ložu un spīdekļu aprakstu; Tullija Scīpions stāsta, ka viņam sapnī parādījušās līdzīgas ainas. [Macrobius, In som- nium Scipionis (Makrobijs, Par Scīpiona sapni), I, 1.]

VI.   16. Izrādījās, ka šo kārtību Tullijs uzturēja ne mazāk ar apsvērumiem, kā ar spējām. Pēc tam kad viņš pārrunās par ikreizēju valsts mieru un darbību bija piešķīris balvu

taisnīgumam, viņš pabeigta darba pašā smailē paredzēja nemirstīgo dvēselēm svētus mājokļus un debesu lauku noslēpumus, norādīdams, kurp jānonāk vai drīzāk jāatgriežas tiem, kas vadījuši valsti ar apdomību, taisnīgumu, drosmi un savaldību. Platona [darbā] noslēpumu atklājējs bija vārdā Ērs, pēc tautības pamfīlietis, pēc nodarbošanās - karavīrs, kurš likās no kaujā gūtiem ievainojumiem zaudējis dzīvību, tomēr, kad viņu divpadsmitajā dienā kopā ar citiem kritušajiem vajadzēja pagodināt ar pēdējo sārtu, pēkšņi atguvis vai arī saglabājis dzīvību, kā oficiālu ziņojumu cilvēcei pavēstīja, ko darījis vai redzējis dienās starp abām dzīvēm. Kaut Cicerons kā patiesības Zinātājs nožēloja, ka neizglītotie [cilvēki] šo stāstu izsmēja, taču, vairīdamies, lai neatkārtotos dumjš nopēlums, deva priekšroku stāstītāja uzmodināšanai, nevis atdzīvināšanai. [Idem ibidem (Makrobijs, turpat).]

VII.    17. Pirms mēs iztulkojam sapņa vēstījumu, mums jānoskaidro, kas ir Tullija pieminētie cilvēki, kuri gan

izsmējuši Platona stāstu, taču viņam ar to, ka varētu darīt to pašu, nav bīstami. Viņš negrib ar šiem vārdiem saprast neizglītoto tautu, bet gan patiesībai svešo cilvēku daļu, kas tēlo zinošus, jo nav noslēpums, ka viņi tādus [stāstus] ir lasījuši un noskaņoti tos pelt. Tādēļ mēs pasacīsim, kuriem, pēc viņa izteikumiem, ir piemitusi vieglprātība strostēt tik lielu fdosofu vai kuri ir atstājuši arī rakstisku sūdzību… Svēto tīstokli un augstākos dabas noslēpumus ir izsmējusi visa epikūriešu kliķe, kas pastāvīgi novirzās no patiesības vienādos maldos un vienmēr uzskata par smieklīgu to, ko paši nezina. Bet Kolots1 , Epikūra2 klausītāju vidū visai slavens un pazīstams ar pļāpību, savu dzēlīgo zobgalību par to ir ierakstījis arī grāmatā. Pārējo, ko viņš nepamatoti peļ, jo tas neattiecas uz sapni, par kuru šeit ir runa, mēs varam neievērot. Mēs atspēkosim izkropļojumus, kas, ja netiks iznīcināti, paliks kopīgi Platonam un Ciceronam. Viņš [Kolots] saka, ka fllosofam neklājās izdomāt stāstu, jo patiesības atzinējiem nepiedien nekādi izdomājumi. Ja tu, viņš teic, gribēji mūs pamācīt zināšanās par debesu lietām, dvēseļu stāvokli, to vajadzēja pasniegt kā vienkāršu un nenosacītu vēsti - fiktīva persona, neparasts, izgudrots gadījums un noderīga izdomājuma nedabiskā aina aptraipa ar meliem jau patiesības meklēšanas durvis. Tas, kas tiek izplatīts kaut par Platona Ēru, apsūdz arī mūsu sapņojošā Afrikāņa mieru - pretosimies uzbrucējam un atspēkosim nepatieso apvainotāju, lai, novēršot vienu izkropļojumu, abu sniegums, kā tam jābūt, paliktu neskarts, cienījams. [Macrobius, In som- nium Scipionis (Makrobijs, Par Scīpiona sapni), I, 2.]

VIII. 18. Scīpionu pašu šis gadījums pamudināja izstāstīt sapni, ko viņš ilgu laiku, kā pats apgalvoja, bija glabājis klusumā. Kad hēlijs izteica nožēlu, ka atklātībā nav novietotas Nāzīkas statujas kā atzinība par tirāna nogalināšanu, Scīpions atbildēja, nobeidzot ar šādiem vārdiem: "Lai gan gudrajiem pati izcilo veikumu apziņa ir lielākā atmaksa par krietnumu, tomēr šī dievišķā pilnība prasa nevis ar svinu sastiprinātas statujas un nevis triumfus ar kalstošiem lauriem, bet kāda noturīgāka un svaigāka veida atlīdzību." - "Kāds tad tas ir?" jautāja Lēlijs. Tad Scīpions: "Ļaujiet man," viņš sacīja, "tā kā

1    Kolots no Lampsakas (pilsēta pie Hellespontajeb Dardaneļiem) - aizrautīgs Epikūra sekotājs.

2    Epikūrs no Samas (341-270 p.m.ē.) - sengrieķu filosofs.

mēs jau trešo dienu svinam," - un pārējo, ar ko nonāca pie sapņa izstāstīšanas, mācīdams, ka noturīgāks un svaigāks atlīdzības veids ir tas, ko viņš redzējis krietniem valstu pārvaldītājiem glabājamies debesīs. [Macrobius, In somnium Scipionis (Makrobijs, Par Scīpiona sapni), \ 4 ]

19. … pārtraucot viņš atsauca mūs no paša mērķa.

… kam neviens pilsonis, ne ienaidnieks nevarēs atlīdzināt par paveikto. [Seneca, Epistulae morāles ad lucilium (Seneka, Vēstules lucīlijam par ētiku), CVIII, 32-33.]

SCĪPIONA SAPNIS

X.    Pēc tam, uzņemti karaliskā krāšņumā, mēs turpinājām sarunu vēlu naktī; sirmgalvis runāja tikai par

Afrikāni, atcerēdamies ne tikai tā darbus, bet arī izteikumus. Kad beidzot izšķīrāmies, lai dotos pie miera, mani, no ceļa nogurušu un daļu nakts palikušu nomodā, apņēma ciešāks miegs nekā parasti. Tad - es domāju, mūsu pārrunu dēļ (gadās, ka mūsu domas un runas sapnī kaut ko rada, kā Ennijs rakstījis attiecībā uz Homēru, par ko viņš, protams, nomodā ļoti bieži mēdza domāt un runāt), - parādījās Afrikānis [tādā] izskatā, kas man bija pazīstamāks no viņa tēla nekā no dabas[98]. Viņu atpazinis, es iztrūkos, bet viņš sacīja: "Scīpion, esi drošs, atmet bailes un iegaumē, ko es tev teikšu.

XI.    Vai tu redzi pilsētu, kura, manis piespiesta paklausīt Romas tautai, atsāk agrākos karus un nevar rimties?" Viņš Kartāgu rādīja no augstas un zvaigžņu pilnas, gaišas un skaidras vietas. "[Šajā pilsētā,] kurai uzbrukt tu tagad nāc gandrīz kā vienkāršs karavīrs, tu pēc diviem gadiem atgriezīsies kā konsuls, un pievārds, kas tev līdz šim ir [tikai] mantots, būs paša nopelnīts. Kad tu būsi izpostījis Kartāgu, nosvinējis triumfu, pabijis par konsulu un kā vēstnieks apmeklējis Ēģipti, Sīriju, [Mazļāziju un Grieķiju, tevi neklātienē otrreiz ievēlēs par konsulu un tu pabeigsi vislielāko karu, sagraudams Numantiju. Bet, kad tevi ratos vedīs uz Kapitoliju, tu sastapsi mana mazdēla[99] nodomu dēļ satrauktu valsti.

XII.     Šeit tev, Afrikāni, vajadzēs parādīt tēvijai gara, savu spēju un padoma gaismu. Tam laikam es redzu it kā divējādu likteņa ceļu. Kad tavs vecums būs sasniedzis astoņreiz septiņus Saules riņķojumus un atgriešanos un šie divi skaitļi, no kuriem katru sava iemesla dēļ uzskata par pilnīgu, dabiskā gaitā izveidos tev liktenīgo gadu skaitu[100], visa valsts pievērsīsies tev un tavam vārdam, uz tevi lūkosies senāts, visi krietnie cilvēki, sabiedrotie un latīņi, tu būsi vienīgais, kurš varēs glābt valsti; lai nerunātu gari, tev vajadzēs sakārtot valsti kā diktatoram, ja izbēgsi no tuvinieku negodīgajām rokām."

Kad Lēlijs šeit izsaucās un pārējie smagi nopūtās, Scīpions, mierīgi smaidīdams, teica: "Cst…, lūdzu, neuzmodiniet mani no miega un kādu laiciņu [vēl] paklausieties pārējo."

XIII. "Bet, Afrikāni, lai tu valsti aizstāvētu dedzīgāk, zini: visiem, kas tēviju sargājuši, tai palīdzējuši, to paplašinājuši, debesīs ir noteikta vieta, kur viņiem laimīgiem baudīt mūžīgo dzīvi; augstākajam dievam, kas pārvalda visu pasauli - katrā gadījumā to, kas notiek uz zemes, - nekā nav patīkamāka par tiesībās vienotiem cilvēku pulkiem un kopienām, ko sauc par valstīm; to vadītāji un saglabātāji, no šejienes izgājuši, šeit arī atgriežas."[101]

XIV     Šeit es, kaut biju satrūcies, ne tik daudz nāves bailēs kā savējo intrigu dēļ, tomēr jautāju, vai viņš pats un [mans] tēvs Pauls, un citi, ko mēs uzskatām par izdzisušiem, ir dzīvi. "Tieši tā," viņš teica, "tie, kas ir izbēguši no ķermeņa važām kā no cietuma, dzīvo, turpretī jūsu tā sauktā dzīve ir nāve[102]. Kādēļ tu neskaties, ka pie tevis nāk tēvs Pauls?" Viņu ieraudzījis, es izplūdu asarās, bet viņš, mani apskāvis un noskūpstījis, raudāt aizliedza.

XV    Kad es, pirmās asaras apspiedis, varēju sākt runāt, es teicu: "Lūdzu, svētākais un labākais tēvs, ja šī ir dzīve, kā dzirdu sakām Afrikāni, ko es kavējos uz zemes? Kādēļ es nesteidzos nākt pie jums?" - "Tā nav," viņš teica. "Ja tas dievs, kam pieder viss šis templis, ko redzi, tevi neatbrīvos no ieslodzījuma šajā ķermenī, šeit nokļūt tu nevari.

XVI.     Tādējādi, Scīpion, kā šis tavs vectēvs un kā es, tavs dzemdinātājs, attīsti taisnīgumu un dievbijību, kas ir svarīgi [attiecībās] ar vecākiem un radiniekiem, bet vissvarīgāk - [attiecībās ar] tēviju; tāda dzīve ir ceļš uz debesīm un to pulku, kuru dzīve pagājusi un kuri, atraisījušies no ķermeņa, dzīvo vietā, ko redzi (tas bija aplis, kas spīdēja liesmu vidū visspožākā gaišumā) un ko jūs pēc grieķu parauga saucat par Piena Ceļu." Kad es no turienes visu vēroju, arī pārējais izlikās ļoti skaists un brīnišķīgs. Tās bija zvaigznes, ko no šejienes nekad neredzam un kas visas bija tik lielas, kā nekad nebijām nojautusi; vismazākā no tām bija debesīm vistālākā un Zemei vistuvākā, kas spīd ar svešu gaismu; zvaigžņu lodes viegli pārspēja Zemes lielumu. Pati Zeme man izlikās tik maza, ka man kļuva žēl mūsu lielvalsts, ar ko mēs esam aizņēmuši vienu tās punktu.

XVII.      Kad es uz to skatījos ilgāk, Afrikānis teica: "Lūdzu, cik ilgi vēl tava dvēsele būs piesaistīta Zemei? Vai tu neredzi, kādā templī esi iekļuvis? Viss ir ietverts deviņos apļos jeb, pareizāk, lodēs, no kurām viena ir debesu [lode], ārējā, kas apņem visas pārējās, pats augstākais dievs, kas ietver un satur pārējās; tajā ir iestiprināti mūžam riņķojošie zvaigžņu ceļi. Zem tās atrodas septiņas [lodes], kas griežas atpakaļ debesīm pretējā kustībā1 . No tām viena lode pieder [planētai], ko uz zemes sauc par Saturnu. Pēc tam ir spožums, kas cilvēcei nes laimi un veselību un ko dēvē par Jupiteru. Tad ir sarkanīgā un zemi biedējošā [planēta], ko sauc par Marsu. Tālāk uz leju apmēram vidū atrodas Saule, pārējo spīdekļu vadone, galva un valdītāja, pasaules dvēsele un kārtotāja, kas ir tik liela, ka ar savu gaismu visu apspīd un piepilda. Tai kā pavadoņi seko Veneras un Merkura ceļi, viszemākajā aplī griežas Saules staru aizdedzinātais Mēness. Vēl zemāk viss ir tikai mirstīgs un iznīcīgs, izņemot dvēseles, ko dievi dāvājuši cilvēcei; augstāk par Mēnesi viss ir mūžīgs. Tā, kas ir vidū un devītā [pēc kārtas] - Zeme -, ir nekustīga un viszemākā, un uz to visi smagumi tiecas pašu svara dēļ."

XVIII. Kad es apmulsis to biju vērojis, atguvies teicu: "Kas šeit ir? Kas ir šī stiprā un maigā skaņa, kura piepilda manas ausis?" - "Tā ir skaņa, ko sadala nevienādi, tomēr noteiktās attiecībās saprātīgi atšķirīgi intervāli; to rada pašu apļu spiediens un kustība, kas, jaucot augstos un zemos [toņus], veido dažādas izlīdzinātas harmonijas; klusumā tādas kustības nevar ierosināties, un saskaņā ar dabu galējam2 no vienas puses jāskan zemi, no otras puses - augsti. Tādēļ debesu augstākais ceļš, kas nes zvaigznes un griežas ātrāk, kustas ar augstu un nemierīgu skaņu, turpretī ar viszemāko [skaņu kustas] pats

1   Pēc ģeocentriskiem priekšstatiem, nekustīgo zvaigžņu velve griežas ap Zemi virzienā no rietumiem uz austrumiem. Šajā lodē koncentriski atrodas vēl 7 lodes, kam piestiprinātas 5 zināmās planētas (Merkurs, Venera, Marss, Jupiters, Saturns), Saule un Mēness; šīs lodes griežas virzienā no austrumiem uz rietumiem.

2   Galējais ir, no vienas puses, nekustīgo zvaigžņu debesis, no otras puses - lode ar Mēnesi.

apakšējais - Mēness ceļš. Zeme kā devītā un nekustīgi paliekošā vienmēr atrodas vienā vietā, ieņemdama pasaules vidusdaļu. Astoņi ceļi, no kuriem diviem ir vienāds spēks, rada septiņas ar intervāliem nošķirtas skaņas; šis skaitlis ir gandrīz visu lietu mezgls. Izglītoti cilvēki to atdarināja ar stīgām un dziedāšanu un atvēra sev atpakaļceļu uz šejieni līdzīgi citiem, kas ar izcilām spējām cilvēku dzīvē ir sekmējuši dievišķu pētniecību. Ausis, ko piepildīja šī skaņa, kļuva kurlas. Jums nav vājāku sajūtu kā tur, kur Nīla no ļoti augstiem kalniem krīt uz tā sauktajām Katadūpām1 , - tajā vietā dzīvojošā cilts stiprās skaņas dēļ ir bez dzirdes sajūtām. Taču visas pasaules straujās griešanās skaņa ir tik spēcīga, ka cilvēku ausis to nevar uztvert, [līdzīgi] kā nespējat skatīties tieši uz Sauli, kuras stari satriec jūsu [redzes] sajūtas un asumu."

XIX.     To apbrīnodams, es tomēr pievērsu acis Zemei. Tad Afrikānis sacīja: "Esjūtu, ka tu arī tagad vēro cilvēku dzīvesvietu un mājokli. Ja tev tas izliekas mazs, kāds tas arī ir, vienmēr lūkojies uz debesīm, cilvēcisko nicini. Kādu pazīstamību ļaužu valodās vai kādu augstvērtīgu slavu tu vari sasniegt? Tu redzi: uz Zemes apdzīvoti ir reti un ierobežoti iecirkņi, un starp šiem, tā sakot, plankumiem ir iestarpināti plaši tuksneši, un tie, kas apdzīvo Zemi, ir ne tikai tā nošķirti, ka starp viņiem nekas nevar izplatīties no vieniem pie citiem, bet arī atrodas pretjums vai nu slīpā, vai šķērsā, vai pretējā stāvoklī. No tiem, protams, nekādu slavu nevarat gaidīt.

XX.    Taču tu redzi, ka tā pati Zeme ir it kā ar kādāmjos- tām apvīta un apņemta, no kurām divas savstarpēji visvairāk attālinātās un pret poliem balstošās tu redzi ledus ieskautas, turpretī vidējo un vislielāko - saules svelmē karsētu. Divas ir apdzīvojamas, no kurām dienvidu [jostai] , kuras iemītnieki pret jums vērš pēdas, nav nekā

1 Katadūpas - Nīlas krāces, tagadējais Vādī Halfas ūdenskritums

Sudānā.

kopēja ar jūsu dzimumu, bet šī - otrā jūsu apdzīvotā -, kas ir uz ziemeļiem, skaties, ar kādu mazu daļu jūs skar. Visa šī jūsu izmantotā Zeme, uz poliem sašaurināta un plašāka uz sāniem, ir maza sala, ko apskalo jūra, kuru jūs uz Zemes saucat par Atlantijas, Lielo [jūru] jeb Okeānu; tu redzi, cik tā ar šo lielo vārdu ir maza. Vai tavs vai kāda no mums vārds no šīm izmantotajām un pazīstamajām zemēm ir varējis pārkāpt tev pārskatāmajam Kaukāzam vai pārpeldēt Gangu? Kas tavu vārdu dzirdēs pārējās lecošās vai rietošās Saules vai ziemeļu un dienvidu [zemes] daļās? Ja tu tās atgriezīsi, tiešām redzēsi, cik lielā šaurībā jūsu slava spēj izplatīties. Pat tie, kas runā par mums, - cik ilgi viņi runās?

XXI.     Ja nākotnes cilvēku paaudze arī gribētu no tēviem saņemto slavu - jebkura no mums - nodot pēcnācējiem, tad zemju applūšanas un izdegšanas dēļ, kam pēc noteikta laika nepieciešami jānotiek, mēs nevaram sasniegt ne tikai mūžīgu, bet pat ilgstošu slavu. Kāda gan nozīme, ka par tevi runās tie, kas dzims vēlāk, ja nav runājuši tie, kas dzimuši agrāk?

XXII.     Viņu nav bijis mazāk, un viņi, neapšaubāmi, bijuši krietnāki cilvēki. Neviens no tiem, no kuriem mūsu vārdu var dzirdēt, nevar saglabāt piemiņu vienu gadu. Cilvēkiem ir pierasts gadu pielīdzināt tikai Saules, tas ir, vienas zvaigznes apgriezienam; taču, kad visas zvaigznes ir atgriezušās sākuma stāvoklī un līdz ar to pēc ilga laika atjaunojušas to pašu sakārtojumu visām debesīm, tad to tiešām var saukt par gadskārtu1 ; es diezin vai ņemtos sacīt, cik cilvēku paaudžu tā aptver. Līdzīgā kārtā cilvēkiem kādreiz likās, ka Saule aptumšojas un nodziest, Romula dvēselei ieejot šajos tempļos1 , un, kad Saule atkal tajā pašā vietā un tajā pašā laikā aptumšosies, tad, visiem zvaigznājiem un zvaigznēm nonākot izejas stāvoklī, uzskati, ka gads pagājis; tomēr zini, ka vēl nav aizritējusi šā gada divdesmitā daļa.

XXIII. Tādēļ, ja necerēsi atgriezties šajā vietā, kurā ir viss lieliem un izciliem cilvēkiem, kāda vērtība tad ir tai cilvēku slavai, kas tik tikko sasniedz viena gada niecīgu daļu? Tātad, ja tu gribēsi skatīties augšup un vērot šo mājokli un mūžīgo namu, tad neklausies pūļa valodās un attiecībā uz savām lietām nesaisti cerību ar cilvēku balvām; lai pats tikums ar saviem vilinājumiem tevi velk uz patiesu krāšņumu. Ko citi par tevi runā, lai skatās paši, - runās viņi šā vai tā. Visas Šis runas ir ierobežotas to apvidu šaurībā, kurus redzi, un tās nekad nav bijušas mūžīgas, [bet] tiek apraktas līdz ar cilvēku nāvi un izdziest, pēcnācējiem aizmirstot."

XXIVKad viņš to bija pateicis, es sacīju: "Afrikāni, kaut gan kopš bērnības staigāju tēva un tavās pēdās un jūsu goda man netrūka, tomēr tagad es, tā kā cilvēkiem ar lieliem nopelniem tēvijas labā ir vaļā taka ieejai debesīs, cerībā iegūt tik augstu balvu pūlēšos daudz modrāk." Tad viņš teica: "Pūlies un atceries, ka mirstīgs neesi tu, bet šis ķermenis; tu neesi tas, par ko liecina šis tēls, bet ikkatrs ir viņa dvēsele, nevis apveids, uz ko var parādīt ar pirkstu. Zini, ka tu esi dievs, jo dievs irtas, kas dzīvo, jūt, atceras un paredz, kas pārvalda, vada un kustina šo ķermeni, kas tam pakļauts, kā šo pasauli - Kungs Dievs; un līdzīgi kā pasaule savā ziņā ir mirstīga un Dievs - mūžīgs, tā šo trauslo ķermeni kustina nemirstīgais gars.

XXV Jo pastāvīgi kustīgais ir mūžīgs2 ; bet tā dzīvei, kas piešķir kustību un pats tiek dzīts no citurienes, nepieciešami ir jābeidzas, kad izbeidzas kustība. Tātad tikai

T. i., galaktikā.

Sal.: Platons, Faidrs, 245c-e.

tas, kas pats sevi kustina, nekad arī kustēties nepārstāj, jo sevi nekad nepamet; arī pārējam, kas kustas, tas ir kustības avots un pirmsākums. Bet pirmsākumam nav rašanās, jo no pirmsākuma viss rodas, turpretī pats tas ne no kā cita nevar izcelties. Tasjau nebūtu pirmsākums, kas rastos no citurienes; un, ja tas nekad nerodas, tas arī nekad neiznīkst. Izdzisušu pirmsākumu cits neatjaunos, ne arī tas no sevis radīs citu, ciktāl ir nepieciešams, ka viss rodas no pirmsākuma. No tā izriet, ka kustības pirmsākums ir no tā, kas kustas pats no sevis, bet tas nevar ne dzimt, ne mirt, citādi sabruktu visas debesis un visa daba nepieciešami apstātos un neatrastu nekādu spēku, pēc kura pirmā grūdiena iekustētos.

XXVI. Tātad, ja ir skaidrs, ka mūžīgs ir tas, kas kustas pats no sevis, vai kāds noliegs, ka šāda iedaba dota dvēselēm? Nedzīvs ir viss, ko kustina ārējs grūdiens; turpretī dzīvnieks kustas ar iekšēju un savu kustību, jo tā [ir] īpaša dvēseles iedaba un spēks; ja tā ir vienīgā, kas pati kustas, ir skaidrs, ka tā nav dzimusi un ir mūžīga. Izkop tajā vislabāko! Vislabākās ir rūpes par tēvijas labklājību; to rosināta un attīstīta, dvēsele vieglāk atlidos uz šo mājokli un savu namu; viņa to izdarīs ātrāk, jajau tad, kad būs ieslēgta ķermenī, sniegsies ārā un, ārējo vērodama, visnotaļ no ķermeņa atraisīsies. Jo to dvēseles, kuri nodevušies ķermeņa baudām, pakļaujas tām kā kalpi un, baudām paklausīgo tieksmju dzīti, ir pārkāpuši dievu un cilvēku tiesības, no ķermeņiem izslīdējušas, valstās tiešā Zemes tuvumā un šajā vietā atgriežas tikai pēc tam, kad tās daudzus gadsimtus nodzenātas."

Viņš aizgāja; es uzmodos."

PĒCVĀRDS

Marks Tullijs Cicerons visplašāk pazīstams kā izcils Senās Romas orators, mazāka ir viņa kā politiķa un filo- sofa slava, kaut arī šajājomā viņam ir ievērojami sasniegumi. Valsts dzīvē Ciceronam triumfu sagādāja uzvara pār Katilīnas sazvērestību. Polemiskajos rakstos viņš kaismīgi aizstāvēja republikānisko iekārtu pret diktatoru uzurpāciju. Cicerons labi pārzināja sava laika kultūru un mēģināja dot no galējībām brīvu un sabiedriski derīgu pasaules uzskatu. Nepārejoša ir viņa kā latīņu prozas klasiķa nozīme.

Cicerons ir dzimis 3. janvārī 106. gadā pirms mūsu ēras Latijas pilsētā Arpīnā. Pēc sociālā stāvokļa viņš piederēja pie ekvitāta (jātniekiem) - vidējās kārtas. Viņš agri ieradās Romā, kur ieguva labu izglītību retorikā, filosofijā un jurisprudencē. 79.-77. g. p.m.ē. Cicerons papildināja zināšanas Grieķijā - Atēnās un Rodas salā. Viņam bija izdevība mācīties pie epikūrieša Fedra un Zēnona, stoiķiem Diodota un Poseidonija, peripatētiķa Staseja, platonistiem Larisas Filona un Askalonas Anti- oha. Pēc atgriešanās dzimtenē sākās Cicerona politiskā karjera. Kaut gan dižciltīgie iebilda, popularitāte ļāva viņam tūlīt pēc atbilstoša vecuma sasniegšanas iegūt vairākus atbildīgus amatus. 75. g. p.m.ē. Cicerons kļuva par Sicīlijas kvestoru, 69. gadā - par edilu Romā, 66. gadā - par pretoru, 63. gadā - par konsulu. Būdams konsuls, viņš izvirzīja kārtu saskaņas lozungu. Viņam atrodoties augstākajā valsts amatā, notika arī Katilīnas un varu zaudējušā diktatora Sullas veterānu sarīkots dumpis.

Šajā situācijā senātam teiktās runas pieder pie Cicerona pazīstamākajiem sacerējumiem. Dumpi apspieda, un dažus barvežus ar senāta lēmumu bez tiesas sprieduma sodīja ar nāvi. Ciceronam pārmeta patvaļu, un viņš aizbrauca uz Grieķiju, bet viņa namu Romā nopostīja un muižas izlaupīja, lielu daļu īpašuma konfiscēja. Trimdā Cicerons nodzīvoja pusotru gadu. Viņa atgriešanās bija triumfāla, tomēr neskaidrajos politiskajos apstākļos aktīvi darboties nebija iespējams. Politiķis pieņēma pro- konsula amatu Kilikijā, ko pārvaldīja no 51. gada vidus līdz 50. gada beigām. Pirmā triumvirāta laikā pēc nesekmīgiem triumviru samierināšanas mēģinājumiem viņš pieslējās Pompējam, tomēr arī pēc tā nāves un Gāja Jūlija Cēzara diktatūras nodibināšanās Cicerons savas mērenības dēļ netika represēts. Sazvērestībā pret Cēzaru viņš nepiedalījās, tomēr viņa vārds tautai bija brīvības simbols. Pēc Cēzara nogalināšanas Cicerons vēlreiz parādījās uz politiskās skatuves, pūlēdamies atjaunot republikānisko iekārtu. Viņš asi uzbruka otrā triumvirāta loceklim Markam Antonijam, tādēļ tika iekļauts proskripci- jās. Marku Tulliju Ciceronu noslepkavoja 7. decembrī 43. g. p.m.ē. Latijas ostas pilsētā Formijās šim nolūkam aizsūtīts karavīrs.

Cicerona literārais mantojums aptver runas, filosofis- kus un retoriskus rakstus, kā arī vēstules. Literārajai darbībai viņš pievērsās jau brieduma gados, filosofiskos sacerējumus rakstīja piespiestas politiskas bezdarbības periodos. Agrīnākie no šiem darbiem ir veltīti valsts filo- solijai: tie ir De re puhlica (Par valsti), kas saglabājies nepilnīgi, un De legibus (Par likumiem), kas palicis nepabeigts. Dialogs Par valsti tika sākts ap 54. gadu un publicēts 51. g. p.m.ē., pirms autora došanās uz Kilikiju.

Traktātu Par valsti Cicerons sarakstījis filosofisku pārrunu formā. To dalībnieki ir deviņi ievērojami Romas valstsvīri vai juristi - augstas kultūras cilvēki, trīs no viņiem pieder stoiķu skolai. Pārrunu norises laiks salīdzinājumā ar autora dzīves datiem ir pārnests pagātnē - uz 129. g. p.m.ē. Nesen bija beidzies Numantijas karš, ko romieši uzvarējuši Scīpiona Afrikāņa Jaunākā vadībā, un notikuši ar tautas tribūnu Tiberiju Grakhu saistītie nemieri. Vienlaikus pārrunas notiek īsi pirms Scīpiona nāves, un tas notikumam piešķir dramatisku nopietnību. Scīpions ir galvenais runātājs dialogā, pārējie dalībnieki - viņa radinieki vai draugi - uztur sarunu, bet dažiem polemiskā nolūkā tiek uzdots pārstāvēt strīdīgu viedokli. Cicerons simpatizēja aristokrātiem Scīpioniem kā senču tikumu glabātājiem un grieķu kultūras cienītājiem. Jaunākais no pārrunu dalībniekiem - Pūblijs Rutīlijs Rufs - saista dialoga norises un darba sarakstīšanas laikus: viņš to pēc 40 gadiem būtu atstāstījis Markam Tullijam un viņa brālim Kvīntam Ciceroniem. Tomēr sacerējums nav domāts kā vēsturiska notikuma pieraksts, bet gan kā literāri zinātnisks jaunrades darbs.

Dialogs sastāv no sešām grāmatām (mūslaiku terminoloģijā - nodaļām), kas pa pāriem atbilst secīgām pārrunu dienām. Pirmā, trešā un piektā grāmata sākas ar autora ievadu. Pirmajā ievadā Cicerons vērtē filosofiska vērotāja pozu salīdzinājumā ar aktīvu sabiedrisko darbību un mudina gudrus un krietnus cilvēkus iesaistīties valsts pārvaldes darbā. īstās pārrunas sākas ar jautājumu par retas dabas parādības - divu sauļu - nozīmi, kas visam sacerējumam piešķir plašu kosmisku perspektīvu, rādot cilvēku kā daļu no Universa.

Pirmajā grāmatā dota valsts kā tautas varas definīcija, norādīts uz cilvēka sabiedrisko raksturu kā valsts izcelšanās pamatu un atklāta tās būtība - ar kopīgām interesēm un tiesībām vienotu cilvēku kopiena (XXV) . Aprakstīti trīs klasiskie valstu tipi: monarhija, aristokrātija, demokrātija un raksturotas katras iekārtas stiprās un vājās puses (XXVI-XXVII). Pēc autora domām, vislielākās priekšrocības pārējo iekārtu vidū ir karaļvalstij (XXXV). Visas šīs formas tomēr apdraud deģenerācijas tendence, kas konsekvencē liek tām savstarpēji citai citu nomainīt (XXVIII). Ideāla ir ceturtā tipa valsts, kuras iekārtā sajauktas pirmo trīs modeļu iezīmes (XXIX). "Ir vēlams, lai valstī kaut kas būtu izcils un valdniecisks, kaut kas - piešķirts un nodots valstsvīru lietpratībai, bet daži jautājumi paturēti vairākuma spriedumam un gribai." (XLV). Jauktā tipa valsts nodrošina pilsoņiem lielu vienlīdzību (aequabilitas magna), un tai raksturīga liela noturība (firmitudo), kas ir svarīga prasība katrai valstij.

Otrā grāmatā parādīta ideālas valsts realizācija republikāniskajā Romā. Hronoloģiski tā eksistējusi starp pēdējā karaļa Tarkvinija Lepnā padzīšanu un tribūnu Grakhu laikānotikušajiemnemieriem (no 509. līdz 133. g. p.m.ē.). Jauktā iekārta pastāvēja jau Spartā, taču šo valsti Cicerons atsakās atzīt par ideālu, jo karaļu vara tajā tika mantota un audzināšanai bija morāli trūkumi. Pēc autora domām, Romā atsevišķo valstu tipu elementi bija meistarīgi apvienoti: konsuli pārstāvēja labāko monarhijā, senāts - aristokrātijas priekšrocības, bet komīcijas (tautas sapulces likumdošanas un vēlēšanu jautājumos) - demokrātisko pārvaldes formu. Nevienam no šiem varas nesējiem nav noteicošās lomas, tie cits citu papildina un reizē arī ierobežo. Šādā valstī īstenojas kārtu vienprātība (concordia ordinum), kas dzejiski aprakstīta otrās grāmatas beigās (XLII). Romas vēstures izklāsts autoram ir iemesls apliecināt patriotismu. Viņš sajūsminās par to, kā Romuls izvēlējies vietu pilsētas dibināšanai, un norāda uz risku, kādu rada vieta piejūras; ja lasītājs nebūs koncentrējies uz laikmeta īpatnībām, viņam izvilinās smaidu iekšzemes pilsētu drošība. Noraidot baumas, ka slavenais Senās Romas valdnieks Numa Pompilijs bijis Dien- viditālijā dzīvojušā grieķu filosofa Pitagora skolnieks vai sekotājs, Cicerons pauž prieku par to, ka romiešu senči izglītojušies nevis aizjūras zinībās, bet gan savas tēvijas paražās.

Trešā grāmata veltīta taisnīguma problēmai. Tajā aprakstīta polemika starp konvencionālu ētiska nihilisma pārstāvi, kurš izmanto skeptiķa Karneada izteikumus, un viņa pretinieku, kurš pauž autora viedokli. "Velna advokāts" min mulsinošus piemērus par ētiskas rīcības iespējamām kļūmīgām sekām (XIX-XX), ko mēdz iekļaut fīlo- solijas mācību grāmatās. Atbildētājs seko dabisko tiesību koncepcijai, kas bija viena no galvenajām stoiķu skolas mācībām. Paragrāfs XXII ir šīs doktrīnas klasisks formulējums: pastāv universāls, mūžīgs, saprātīgs likums, ko nevar ne atcelt, ne grozīt. Pat ja tā pārkāpējs izbēgtu no tiesiskām sankcijām, viņam paliktu lielākais sods - cilvēka dabas zaudēšana.

No ceturtās un piektās grāmatas ir saglabājušies tikai fragmenti. Ceturtā grāmata bijusi veltīta sociālai kārtībai, īpašuma attiecībām, audzināšanai, karadienestam, sievietes statusam sadzīvē un mākslas lomai sabiedrībā.

Piektās nodaļas priekšvārdā autors citē seno romiešu dzejnieka Ennija rindu, ka valsts balstās uz vīriem un tikumiem, un sūdzas par to, ka morāle grimst. Šajā grāmatā aprakstītas prasības valstsvīram: izglītība, prasme runāt, tiesneša gudrība un taisnīgums.

No sestās grāmatas Cicerona teksts tieši nav saglabājies, pieejama tikai kompilācija no citātiem citu autoru darbos. Tā bijusi veltīta pareizai valsts vadītāju rīcībai krīzes situācijās. Kritiskos brīžos, izpildot pilsoņa pienākumu, jebkurš krietns cilvēks (ne tikai amatpersonas) var kļūt par pilsētas un valsts aizgādni un pārvaldītāju. Dialogs Par valsti beidzas ar savdabīgu epilogu - Scīpiona sapni, kura saturs raksturojas ar lielu garīgu pacēlumu; tajā tiek tālāk risināta darba sākumā skartā problēma par cilvēka likteni visaptverošajā kosmosā.

Līdzās galvenajam, politiskajam tematam traktātā apskatīti vairāki citi jautājumi un dota bagātīga informācija par antīko pasauli. Pārrunas iesākumā formulēta stingra metodoloģiska prasība skaidri definēt pētījuma priekšmetu (1. grāmata, XXIV). Autors pieskaras valodas un skaitīšanas vēsturei (3. grāmata, II), diskutē par šķietami nevajadzīgu zināšanu nozīmi (1. grāmata, XIII), mākslas lomu un it īpaši aktieru vērtējumu sabiedrībā (4. grāmata, X-XII). Priekšvārdā un epilogā darba tematika paplašināta dabaszinātniskā aspektā (ģeofizikā un astronomijā). Nobeigumā - Scīpiona sapnī - apskatīta individuālās nemirstības problēma. Atzīta autoritāte - Scīpions Vecākais - ietekmīgi vēstī, ka cilvēkam nav izredžu nodrošināt sev lielu slavu ne ģeogrāfiskā, ne hronoloģiskā ziņā. Viņš ir pārliecināts, ka atmaksu par morālo rīcību cilvēks saņem pēc nāves, šo ticību pastiprinādams ar Platona argumentāciju, ka dvēseles spontanitāte ir tās neiznīcības garants.

Cicerons labi pārzināja sava laika kultūras mantojumu, un viņa garīgais apvārsnis aptvēra visas toreiz pazīstamās zemes. Viņš ir pieminējis un raksturojis ne tikai filoso- fus, bet arī matemātiķus un dabas pētniekus (Arhimēdu, Tarentas Arhītu, Eidoksu), vēsturniekus, oratorus, valstu amatpersonas, valdniekus. Runājot par Cicerona uzskatiem, viņu bieži dēvē par eklektiķi, kurš nav izvirzījis oriģinālas idejas, bet aprobežojies ar svešu sasniegumu virspusēju izklāstu. Šāds viedoklis ir vismaz vienpusīgs tādēļ, ka Cicerons profesionāli ar filosofiju nenodarbojās un arī neizvirzīja sev mērķi sniegt visaptverošu pasaules uzskatu. Kā valstsvīrs viņš centās sameklēt un ieteikt patiesas atziņas un dzīvotspējīgus sabiedrības modeļus. Par viņa kompetenci un briedumu var spriest pēc attieksmes pret Platona nopelniem un ieteikumiem.

Cicerons Platonu sauc par filosofu dievu un apgalvo: viņš ir korifejs, par kuru labāk rakstījis nav neviens. No

Platona Cicerons saviem sacerējumiem ir aizguvis dialoga formu. Arī nosaukumi abu domātāju darbiem valsts lilosolijā ir ļoti tuvi: rioAiTeia (Valsts)/De republica (Par valsti); N6(ioi (Likumi)IDe legibus (Par likumiem). Cicerons, tāpat kā Platons, nosoda ohlokrātiju. Pamatojums dvēseles pēcnāves dzīvei, kurā autors redz augstāko vainagojumu krietna pilsoņa un valstsvīra mūžam, ir tulkots no atbilstoša teksta Platona darbā. Tomēr vienlaikus Cicerons norobežojas no Platona vairākos svarīgos jautājumos. Platonam ideālā valsts ir koncepcija, kas jāīsteno nākotnē, Cicerons par paraugu uzskata kādreiz reāli pastāvējušu valsti - republikānisko Romu. Viņš vairākkārt uzsver Platona modeļa hipotētisko rakstura un lepojas ar sava ideāla priekšrocībām - daudzu cilvēku piedalīšanos tā izveidē vairāku paaudžu laikā. Atzīdams Platona lielo nozīmi taisnīguma izcelšanā, Cicerons pieļauj, ka pietiekamu motivāciju morālai rīcībai lielais filosofs nav devis, tādēļ vēlāko skepsi vērtē kā pašsaprotamu. Cicerons noraidoši izturas pret Platona proponēto sociāli ekonomisko iekārtu: mantas kopīpašumu viņš kritizē, kaut arī pret šo ierosinājumu izturas iecietīgi, bet ģimenes atcelšanu - sievu un bērnu kopību - uzskata par aplamu. Darba beigās iekļaudams tēlojumu par dzīvi pēc nāves, Cicerons it īpaši atrunā atšķirības pieejā, lai izvairītos no kritikas, kas bija vērsta pret līdzīgu mītu Platona darbā Valsts: Platona vēstījums pasniegts kā stāsts par reālu gadījumu, savukārt Cicerons mistisko ainu piedēvē sapnim.

Darbā Par valsti Cicerons ir ietekmējies arī no vidējās Stojas filosofa Panaitija un vēsturnieka Polibija. Kopumā var sacīt, ka šis traktāts apvieno stoiķu ideoloģiju ar Romas konsula patriotismu un praktisko ievirzi.

Cicerona dialogs Par valsti antīkajā pasaulē bija plaši pazīstams. Par to liecina šī sacerējuma daudzie citāti un pārstāstījumi, ko savos darbos iekļāvuši enciklopēdisti

Plīnijs Vecākais, Auls Gellijs, Favonijs Eilogijs un Sevil- jas Izidors, filosofs un rakstnieks Seneka Jaunākais, vēsturnieki Ammiāns Marcellīns un Trogs Pompējs, grama- tiķi Nonijs Marcells, Servijs Maurs, Harīzijs Sozipaters, Prisciāns, Donats Ēlijs, muzikologs Aristīds Kvīntiliāns, bet sevišķi daudz - tā laikmeta kristīgie teologi Lūcijs Cēcilijs Firmiāns Laktancijs un Augustīns Aurēlijs. Sākoties viduslaikiem, interese par šo literatūras pieminekli zuda; kā norāda rokrakstu vēsture, pergaments, kas bija izmantots dialoga uzrakstīšanai, tika vērtēts augstāk par pašu tekstu. Daudzus gadsimtus ar šī darba saturu varēja iepazīties tikai pēc izkliedētām uzziņām citviet literatūrā. Kā atsevišķa vienība saglabājās tikai "Scīpiona sapnis". Ap 400. gadu romiešu rakstnieks Ambrozijs Teodozijs Makrobijs tam pievienoja neoplatonisma garā sacerētu komentāru, kas kopā ar Cicerona oriģinālu vēlāk tika vairākkārt pārrakstīts.

Dialoga pamattekstu atguva ap 1820. gadu, kad Vatikāna bibliotēkas prefekts Andželo Mai atrada attiecīgu palimpsestu (pergamentu ar daļēji dzēstu sākotnējo un pāri tam rakstītu jaunāku tekstu). Atbrīvojies no virsējā teksta, kas bija rakstīts ap 700. gadu, viņš atklāja, ka atrasta liela daļa no Cicerona traktāta Par valsti. Oriģināla teksts bija rūpīgi izpildīts unciālrakstā 4. gadsimtā. Var domāt, ka no vēstures skatuves noejošā intelektuālā elite šādā veidā centusies saglabāt latīņu valodas "zelta laikmeta" literatūras pieminekli. Publicējot Cicerona darbu, izdevējs to papildināja ar virkni ekscerptu no citu autoru rakstiem, kas vai nu satur tiešus šī sacerējuma citātus, vai arī atbilstošo tekstu atreferējumus. Tomēr arī šodien Marka Tullija Cicerona darbs Par valsti mums ir pieejams tikai ar daudziem izlaidumiem (lakūnām), un bibliogrāfi lēš, ka saglabājusies apmēram ceturtā daļa no dialoga sākotnējā apjoma.

Arnis Mazlovskis

IPAŠVARDU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

Āfrika 42, 62, 102 Agrigenta 84

Ahāla Gājs Servīlijs Strukts 6

Ahills 19

Aishins 92

Akropole 83

Akvilions 9

Albalonga 41

Albāņa 40

Aleksandrs 71

Algida 61

Alpi 72

Amūlijs 40

Anaksagors no Klazomenām 16

Anaksimens 30

Anks Mārcijs 41, 51

Antistens 30

Apiss 71

Apollons 54

Arāts no Soliem 15

Arhimēds 14, 18

Arhīts no Tarentas 11

Aristodēms 92

Aristotelis 30, 69, 70

Atēnas 25, 36, 59, 83, 92

Aternijs Auls 60

Atika 83

Atīlijs Auls 3 Atlantija 108 Atons 81 Ats Nāvijs 51 Aventīns 50, 59, 61 Āzija 42, 103 Brūts Lūcijs 55 Cēcilijs Stacijs 92 Cēlijs 50

Cicerons Marks Tullijs 31, 50, 66, 68, 69, 77, 86, 88, 91, 92, 94, 96, 99, 100, 101 Delfi 54 Dēmarāts 50

Dēmētrijs Falerons 40, 89 Dionīsijs 18, 83 Drakons 39 Duēlijs Kājs 3 Ēģipte 11, 103 Eidokss no Knidas 15 Ēlijs Seksts 19, 78 Empedokls 73

Ennijs Kvīnts 5, 16, 17, 19, 27, 34, 103

Epikūrs 101

Ērs 99, 100, 101

Eskvilīns 43

Etrūrija 50, 68

Fabricijs Luscins 82

Falarids 25

Fannijs Gājs 12, 87

Feidijs 83

Filips 71, 92

Filolājs 11

Fils Lūcijs Fūrijs 12, 13, 14, 22, 64, 65, 67-70, 72, 74-78

Galba Servijs 69, 83

Galls Gajs Sulpicijs 14, 15 Ganga 108

Grakhs Tiberijs 20, 82, 98

Grieķija 21, 42, 45, 50, 59, 71, 89, 95, 103

Hērakls 10, 20, 22, 47, 82

Hēsiods 45

Hiperbols 91

Homērs 30, 45, 89, 103

Horācijs Marks Barbāts 58

Hrīsips 31, 70

Ifigenīja 19

Itālija 11, 42, 49

Jūlijs Kājs 60

Jupiters, dievs 29, 51

Jupiters, planēta 106

Kamills Marks Fūrijs 6

Kanulējs Gājs 61

Kapitolijs 51, 54, 103

Karneads 69, 70, 73, 76, 78, 80, 81

Kartāga 3, 42, 53, 103

Kasijs Spurijs 56, 59, 60

Katadūpas 107

Katons Marks Porcijs Vecākais (Cenzorijs) 3, 18, 39, 52, 82, 92, 95 Kaukāzs 108 Kipsels 50, 51 Kīrs 25

Klaudijs Apijs 20 Klaudijs Gājs Pulhrs 98 Kleants 30 Kleofonts 91 Kleons 91 Kleistens 39 Kollātīns 55, 57 Kolots 101

Kominijs Postums 59 Korinta 42

Krass Pūblijs Licinijs Mūciāns 20, 72 Krēta 59 Krotona 49

Ksenokrats no Halkēdonas 4 Kserkss 71 Kuras 47

Kurijs Mānijs 67, 82 Kvīntijs Lūcijs 61 Kvirīnāls 43, 46 Kvirīns 46 Larcijs Tits 59 Latija 54, 68

Lēlijs Gājs 12, 13, 14, 19, 20-23, 26, 29-37, 46, 50, 52, 62, 63, 65, 67, 77, 78, 80, 82, 83, 84, 88, 101, 104 Lēnāts Pūblijs 6 Lielā Grieķija 68

Likurgs 39, 44, 45, 47, 53, 54, 56, 59, 72, 88

Lūcijs Manlijs Torkvāts 81

Lūcīlijs Gājs 69

Lukumons 44

Lukrēcija 55

Lukrēcijs Spurijs 58

Magnēsija 42

Maksims Kvīnts 3, 97

Maķedonija 15

Mancīns 76

Mānīlijs K. M. 72

Mānīlijs Mānijs 13, 14, 48, 49, 95, 102

Manlijs Marks 56

Marcells Marks 3, 14, 97

Marijs Gājs 6

Marss, dievs 40

Marss, planēta 106

Masilija 25 Masinisa 102 Mēlijs Spurijs 56 Melnā jūra 71 Menelājs 97 Merkurs 106

Mētelis Kvīnts Cēcilijs Maķedonietis 20

Mētelis Kvīnts Cēcilijs Numidietis 6

Mētelis Lūcijs 3

Miltiads 5

Mīnojs 39

Mūcijs Pūblijs 20

Mummijs Spurijs 12, 85, 97

Neoptolems 19

Neptūns 69

Nēvijs Gnējs 92

Nīla 107

Numa Pompilijs 47-50, 85, 93, 95

Numantija 12, 76, 103

Olimps 30, 81

Opīmijs Lūcijs 6

Orks 69

Pākuvijs 19, 71

Panaitijs 10, 21, 89

Papīrijs Lūcijs 60

Patrons 81

Pauls Lūcijs Ēmilijs Maķedonietis 15, 20, 104

Peisistrats 36

Peloponēsa 42, 83

Perikls 16, 89

Pīnārijs Pūblijs 60

Pirrs 82

Pitagors 11, 12, 48, 49, 73

Platons 11, 15, 18, 30, 35, 36, 40, 46, 56, 57, 66, 70, 88, 99, 100, 101

Pļauts Makcijs 91 Polibijs 21, 48, 87 Pompējs Kvīnts 76, 89 Porciji 58 Prokuls Jūlijs 46 Rems 40

Roma 3, 6, 43, 44-47, 50, 51, 54, 58, 73, 84, 94, 103

Romuls 17, 34, 40-47, 50, 54, 56, 57, 82, 85, 109

Roscijs 92, 93

Rūfs Pūblijs Rutīlijs 12

Sabīnija 82

Samnija 68

Sardanapalls 78

Saturns 106

Scēvola Kvīnts Mūcijs 12, 20 Scēvola Mūcijs Pūblijs 14 Scīpions Gnējs Kornēlijs Kalvs 3, 92 Scīpions Pūblijs 3, 92

Scīpions Pūblijs Kornēlijs Ēmiliāns Afrikānis Jaunākais Numantietis 9-13, 15, 16, 17, 20-24, 26, 29-37, 39, 47-54, 56, 57, 61-65, 67, 75, 83-88, 91, 92, 95, 96, 97, 100-105

Scīpions Pūblijs Kornēlijs Nāzīka Serapions 6, 101 Scīpions Pūblijs Kornēlijs Vecākais Afrikānis 3, 18, 102-105, 107, 109

Seneka Annējs Lūcijs (Jaunākais) 31

Sestijs Lūcijs 60

Servijs Tullijs 52

Sibarida 49

Sicīlija 11, 42

Simonids 46

Sirākūzas 14, 83, 84

Smirna 9

Sokrāts 10, 11, 12, 40, 46, 56, 88 Solons 39, 59

Sparta 27, 44, 54, 59, 88 Stēsihors 45 Sveša Pomētija 54 Talēts no Mīlētas 15, 16, 30 Tarkviniji 50

Tarkvinijs Lūcijs Lepnais 33, 49, 51, 55, 57

Tarpējs Spurijs 60

Temistokls 5

Teopomps 59

Tēsējs 39

Tibra 41, 50

Tīmajs no Lokriem 11

Tīmajs, vēsturnieks 83

Trāķija 42

Tricipitīns 55

Tūberons Kvīnts Ēlijs 9-12, 16, 19, 20, 61, 62 Tuditāns 9

Tulls Hostīlijs 49, 50, 57, 85 Tūskula 4

Valerijs Lūcijs Potīts 58

Valerijs Pūblijs Pūblikola 57, 58

Velija 57

Venera 106

Vergīnijs Decims 61

Vokonijs Sakša 72

Zēnons 31

Zēts 19

Sagatavojis Arnis Mazlovsk

SATURS

Pirmā grāmata………………………………………………………………………………. 3

Otrā grāmata………………………………………………………………………………. 39

Trešā grāmata……………………………………………………………………………… 65

Ceturtā grāmata………………………………………………………………………….. 86

Piektā grāmata……………………………………………………………………………. 94

Sestā grāmata……………………………………………………………………………… 98

Pēcvārds. A. Mazlovskis……………………………………………………………… 111

īpašvārdu alfabētiskais rādītājs. A. Mazlovskis…………………………… 119

marks tullijs cicerons par valsti

Eduarda Groševa vāka dizains Redaktore Iveta Kondrāte

[1] ar arābu cipariem numurēti ekscerpti (sk. pēcvārdu) atsevišķi katrā grāmatā.

[2] nonijs marcells - latīņu gramauķis (4. gs.); viņa darbsDe compen- diosa doctrina (Literatūras pārskats) ir leksikons, kurā ietverti daudzi senāko latīņu autoru citāti. Aiz Nonija vārda norādīts šķirklis latīņu valodā.

gnējs Kornēlijs Scīpions Kalvs - konsuls 222. g. p.m.ē.; 211. g. p.m.ē. kopā ar brāli Pūbliju Scīpionu krita kaujā pret pūniešiem Spānijā.

[4] pūblijs kornēlijs scīpions Vecākais (iepriekšējā dēls) (ap 235-183 p.m.ē), konsuls 205., 194. g. p.m.ē., 202. g. p.m.ē. Āfrikā uzvarēja Hannibalu. Viņam piešķīra pievārdu "Afrikānis".

[5] marks porcijs katons vecākais (Cenzorijs) (234-149 p.m.ē.) - konsuls 196. g. p.m.ē. Cicerons viņu cienīja kā seno romiešu tikumības paraugu.

[5] Marks Fūrijs Kamills - kara tribūns ar konsula varu. Apvainots kara laupījuma slēpšanā, 391. g. p.m.ē. devās trimdā.

[6] gājs servīlijs strukts ahāla (5. gs. p.m.ē. vidus) nogalināja romiešujātnieku Spuriju Mēliju, kas tika apvainots tieksmē pēc vienvaldības; Ahālu apvainoja par to pašu.

[7] pūblijs kornēlijs scīpions Nāzīka Serapions, konsuls 138. g. p.m.ē., lielais pontifiks. Vadīja senatorus cīņā pret savu brālēnu Tiberiju Grakhu (viņu uzskatīja par Tiberija bojāejas vaininieku).

[8] pūblijs lēnāts - konsuls 132. g. p.m.ē., Grakhu pretinieks, pēc Gāja Grakha priekšlikuma 123. g. p.m.ē. izraidīts.

[9] lūcijs optīmijs - konsuls 121. g. p.m.ē., Gāja Grakha pretinieks; tika apvainots kukuļņemšanā un izraidīts.

[10] kvīnts cēcilijs mētelis Numidietis - konsuls 129. g. p.m.ē.; atteicās ievērot Saturnīna zemes likumu un labprātīgi devās trimdā.

[11] gājs marijs bija konsuls septiņas reizes (107., 104.-100., 86. g. p.m.ē.); diktatora Sullas vajāts, bēga no Itālijas, bet atkaroja Romu.

[12] neīstas saules - parhēliji - ir gaiši plankumi abpus Saulei, kas rodas, Saules stariem lūstot atmosfērā suspendētos ledus kristā- liņos. Parasti vērojamas divas tādas saules, bet, ja viena no tām klāta ar mākoņiem vai atrodas zem horizonta, tad redzama tikai viena neīsta saule. Šo dabas parādību 129. g. p.m.ē. iztulkoja kā priekšvēstnesi Scīpiona Ēmiliāna nāvei.

[13] panaitijs (ap 185-110 vai 109 p.m.ē.) - sengrieķu filosofs, ievērojams vidējās Stojas pārstāvis. Ilgu laiku mācīja Rodas salā, uzturējies arī Romā, 141. g. p.m.ē. pavadījis Scīpionu Ēmiliānu ceļojumā uz Aleksandriju. Nodarbojās arī ar astronomiju, no 129. g. p.m.ē. vadīja stoiķu skolu Atēnās. Viņa darbs Par pienākumu noderēja Ciceronam kā paraugs sacerējumam ar analoģisku nosaukumu - De officiis.

[14] sokrāts (ap 469-399 p.m.ē.) - viens no ievērojamākajiem sengrieķu filosofiem. Galvenokārt pievērsās ētikas jautājumiem; plaši pazīstama viņa kritiskā attieksme pret pētāmajām lietām.

[15] 2

[16] pūblijs mūcijs scēvola - konsuls 133. g. p.m.ē., lielais pontifiks, jurists, pretojās vardarbībai pret Tiberiju Grakhu.

[17] gājs sulpicijs galls - astronoms un valstsvīrs, konsuls 166. g. p.m.ē.

[18] arhimēds (ap 287-212 p.m.ē.) - sengrieķu mehāniķis un matemātiķis, mūža beigās nodarbojās ar astronomiju. Dzīvoja Sirākū- zās Dienviditālijā, atbalstīja pilsētas aizstāvēšanu pret romiešu uzbrukumu. Sirākūzām krītot, tika nogalināts. Būdams kvestors Sicīlijā, Cicerons sameklēja Arhimēda kapu.

[19] marks marcells 222. g. p.m.ē. uzcēla dubulttempli Godam un Tikumam.

[20] talēts no mīlētas (ap 624-548 p.m.ē.) - filosofs un astronoms, viens no Senās Grieķijas septiņiem gudrajiem.

[21] eidokss no knidas - matemātiķis un astronoms, senākās Akadēmijas pārstāvis.

[22] arāts no soliem - sengrieķu dzejnieks; poēmā Fenomeni (ap 270 p.m.ē.) izklāstīja Eidoksa astronomiskos uzskatus. Jaunībā Cicerons bija tulkojis šo poēmu.

1 Tolaik zināmās planētas: Merkurs, Venera, Marss, Jupiters, Satur ns.

r> Lūcijs Ēmilijs Pauls Maķedonietis - konsuls 182., 168. g. p.m.ē., Maķedonijas pakļāvējs, Scīpiona Emiliāna bioloģiskais tēvs.

[25] perikls (ap 490-429 p.m.ē.) - atēnu valstsvīrs un karavadonis.

[26] aprakstītais saules aptumsums noticis 431. g. p.m.ē., 3. augustā.

[27] anaksagors no klazomenām (ap 500-428 p.m.ē.) - sengrieķu filosofs; pirmais izskaidroja Saules un Mēness aptumsumu cēloni.

[28] viņš paredzēja saules aptumsumu 585. g. p.m.ē., 28. maijā. Šajā dienā notika kauja starp mēdiešiem un līdiešiem.

[29] nonas - devītā diena pirms īdam (mēneša vidus), jūnija nonas - 5. jūnijs. Astronomija neapstiprina šo Saules aptumsuma datumu.

[30] 1

[31] Domāts Dionīsijs Vecākais, Sirākūzu tirāns (406-367 p.m.ē.).

[31] Seksts Ēlijs Pēts Kats - konsuls 198. g. p.m.ē., atzīts tiesību eksperts.

[32] ennija traģēdija ifigenīja veidota pēc sengrieķu teikas un Eiri- pīda lugas Ifigenīja Aulīdā motīviem.

[33] pūblijs licinijs krass mūciāns, konsuls 131. g. p.m.ē. - varbūtējs Tiberija Grakha agrārā likuma autors.

[34] apijs klaudijs pulhrs (skaistais) - tiberija Grakha sievastēvs, konsuls 143. g. p.m.ē.

[35] kvīnts cēcilijs mētelis Maķedonietis - konsuls 143. g. p.m.ē.

[36] Uz cilvēka sabiedrisko raksturu bija norādījis Aristotelis (Politika, 1253a). Aristoteļa darbiem pagināciju pieņemts norādīt pēc

Prūsijas Zinātņu akadēmijas 1831.-1870. g. izdevuma.

[37] Šeit Cicerons izklāsta demokrātu viedokli.

[37] Lūcijs Ēmilijs Pauls Maķedonietis - Scīpiona Ēmiliāna Afrikāņa

:! Likurgs - likumdevējs Spartā 9.-8. gs. p.m ē.

1 Tēsējs - leģendārs Atēnu valdnieks (ap 13. gs. p.m.ē.).

[40] Drakons - arhonts, kurš 621. g. p.m.ē. apkopoja Atēnu tiesību normas.

<; Solons (ap 640-559 p.m.ē.) - Senās Grieķijas likumu reformators.

[42] Kleistens pārkārtoja Atēnas pēc tirānu Peisistratidu padzīšanas 508. g. p.m.ē.

[43] dēmētrijs no faleronas (ap 350-283 p.m.ē.) - Atēnu valstsvīrs un filosofs, Maķedonijas atbalstītājs.

[44] marss - romiešu kara dievs.

[45] albāņa - vieta itālijas provincē Latijā pie Albāņu kalniem.

[46] saskaņā ar teiku romulu baroja vilcene; "zvērs" latīņu valodā ir sieviešu dzimtes vārds.

[47] fliūnta - pilsēta peloponēsa.

[48] ainiāņi - sengrieķu cilts.

[49] dolopieši - sengrieķu cilts, kas dzīvoja starp Tesāliju un Epeiru.

[50] magnēsija - pilsēta kārijā (Mazāzijā).

[51] Latīņu īpašības vārdiem ar nozīmi "bagāts" ir šāda etimoloģija: pecuniosus < pecunia (nauda) < pecus (lopi); locuples < ločus (zemes gabals) + pieņus (turīgs).

[52] Olimpiādes - četrgadu periodi, ko skaitīja kopš pirmajām olimpiskajām sacensībām 776. g. p.m.ē. Šeit Romas dibināšana ir attiecināta uz 750. g. p.m.ē.; tagad mēdz pieņemt, ka tas noticis 753. g. p.m.ē.

stēsihors (ap 630-550 p.m.ē.) - sengrieķu liriskās dzejas pārstāvis.

[54] simonids no kejas (556-468 p.m.ē.) - ievērojams grieķu liriķis.

[55] domāts platons; vairākos platona dialogos darbojas viņa skolotājs Sokrāts, kurš bieži izsaka paša autora viedokli.

[56] Liktori - valsts augstāko amatpersonu pavadoņi un sargi.

[57] ass - romiešu masas un naudas vienība. Sākumā ass bija vienāds

ar mārciņu (327,45 g), republikas laikā - bronzas, vēlāk - vara

monēta, kuras masa pakāpeniski samazinājās.

[58] cenzs - romiešu īpašuma uzskaite.

[59] spurijs kasijs viscellīns, marks manlijs Kapitolīns un Spurijs Mēlijs - ietekmīgi Romas valsts darbinieki, ko apsūdzēja karaļa varas tīkojumos un nogalināja.

[61] platons, valsts, viii, 565 - ix, 580.

[63] Kvestori - finanšu ieredņi Senaja Roma.

[64] apolitiskie garīga darba darītāji.

[65] sabiedriskie un valsts darbinieki.

[66] samnija - apvidus Itālijā starp Kampāniju un Adrijas jūru.

[67] etrūrija atradās Itālijas rietumos.

[68] par lielo grieķiju sauca grieķu kolonijas Dienviditālijā.

[69] karneads no kirēnes (214-129 p.m.ē.) - Atēnu Akadēmijas vadītājs, skepticisma pārstāvis; noliedza patiesības kritēriju un izziņas iespējamību.

[70] gājs lūcīlijs (ap 180-102 p.m.ē.) - romiešu satīras pamatlicējs.

[71] neptūns - romiešu jūras dievs.

[72] orks - nāves un pazemes dievs.

[73] Etoli (aitoli) dzīvoja Aitolija (Vidusgrieķija).

[74] Samna starp Maķedonijas Aleksandru un sagustitu pirātu.

[75] Domāts M. T. Cicerons; daudzskaitlis šeit irpluralis modestiae.

[76] fabricijs luscins - konsuls 282. g. p.m.ē., pazīstams ar savu taisnīgumu un nesavtību; karoja pret Pirru.

[77] pirrs - epeiras valdnieks, slavens ar uzvaru pār romiešiem, kurā bija lieli zaudējumi.

[78] tīmajs (ap 356-260 p.m.e.) aprakstījis Sicīlijas vēsturi.

[79] feidijs (miris 431 p.m.ē) - slavens sengrieķu tēlnieks.

[80] efebi - atēnu un citu grieķu pilsētu jaunekļi, kuri 18 gadu vecumā devās divgadīgā karadienestā.

[81] eleja - pilsēta lukānijā (Dienviditālijā).

[82] tēbas - pilsēta boiotijā (Grieķijā).

[83] Platons, Valsts, III, 416.

[84] platons, valsts, iii, 397e-398a.

[85] Šo vārdu etimoloģija latīņu valodā: peto -»petulantia, proco -> procacitas.

[86] daži antīkās pasaules domātāji, it īpaši stoiķi, aizrāvās ar apšaubāmu etimoloģiju: flt — > fldes.

[87] peloponēsas kara laikā pēc Atēnu flotes uzvaras pie Arginūsu salām (406. g. p.m.ē.) vētras dēļ no jūras nevarēja izcelt kritušos. Par to seši karavadoņi tika notiesāti uz nāvi, neņemot vērā Sokrāta aizstāvību.

[88] kleons, kleofonts, hiperbols - atēnu demagogi.

[89] gnējs nēvijs (miris 201 p.m.ē.) - viens no pirmajiem romiešu dzejniekiem; rakstīja lugas un satīrisku dzeju.

[90] cēcilijs stacijs (miris 168 p.m.ē.) - komēdiju rakstnieks.

[91] filips - maķedonijas valdnieks, aleksandra Lielā tēvs.

[92] Aristids Kvmtilians (2. vai 3. gs.) - grieķu mūzikas teoretiķis. Oriģināla fragments ir sengrieķu valodā.

[93] Ennijs, Annales, 467. fragments.

[94] Menelajs - persona Homēra Iliada.

[94] Platons, Valsts, 614b un turpmāk.

[94] Zvaigžņotās debess izskata pārmaiņu cēlonis ir precesija: Zemes ekvatoriālā paresninājuma dēļ Mēness un Saules gravitācijas ietekmē Zemes rotācijas ass maina virzienu, aprakstot telpā konisku virsmu. Šīs kustības periods ir 25 700 gadu (t. s. "platoniskais gads"). Precesiju atklāja Hiparhs (2. gs. p.m.ē.).

[95] 149. g. p.m.ē.

[96] numīdijas karalis masinisa 2. pūniešu kara sākumā bija Kar- tāgas pusē, bet kļuva par Romas sabiedroto. Scīpions Afrikānis Vecākais atjaunoja viņu tronī un paplašināja īpašumus.

[97] domāts pūblijs kornēlijs Scīpions Afrikānis Vecākais.

[98] scīpions afrikānis vecākais nomira 183. g. p.m.ē., Scīpions Afrikānis Jaunākais piedzima 185. g. p.m.ē.

[99] mazdēls - tiberijs grakhs, pūblija Kornēlija Scīpiona Afrikāņa Vecākā meitas Kornēlijas vecākais dēls.

[100] scīpions afrikānis Jaunākais nodzīvoja 56 gadus.

[101] Šeit cicerons seko pitagora mācībai par dvēseļu izcelšanos, riņķojumu un atgriešanos Piena Ceļā.

[102] platons, faidons, 67c-d.

[103] zemes lodveidība bija pazīstama grieķu-romiešu civilizācijā

(sal.: Aristoteles, De coelo (Aristotelis, Par debesīm), B (II),

14; 297a-b).

[104] pītagorieši un platons (faidons, 62b) neattaisnoja pašnāvību.

Content

Cicerons Marks Tullijs Par valsti

PIRMĀ GRAMATA

OTRA GRAMATA

TREŠA GRAMATA

CETURTA GRAMATA

PIEKTĀ GRAMATA

SESTĀ GRAMATA

SCĪPIONA SAPNIS

PĒCVĀRDS

IPAŠVARDU ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS

SATURS