Mencelis Gerhards V.

Pēdējās rūgtās lāses

Gerhards V.Mencelis

Pēdējās rūgtās lāses

Stāsts

Par dzejnieka Heinriha Heines ilgam pec dzimtenes un mīlestību

Parīzes trimdas divpadsmitajā gadā Heinrihs Heine it bieži nodevās drūmām, neauglīgām pārdomām. Tad viņš parasti mēdza sēdēt savā atzveltnes krēslā, galvu atbalstījis uz labās rokas, kamēr kreisā, bāla un trausla, gulēja uz krēsla paroces. Viņa darba istaba — kādas īres mājas ceturtā stāva dzīvoklī — bija iekārtota vienkārši; nedaudzās nepieciešamās mēbeles gandrīz vai pazuda vidēja lieluma telpā. Degošas sveces gals meta gaismu uz galdu un istabas vidu, bet sienas grima vieglā krēslā.

Heinrihs Heine bija nodomājis pastrādāt pie sava vasaras nakts sapņa «Ata Trolls», kas vēl arvien nebija pabeigts, lai gan viņa Leipcigas draugs Laube jau bija iespiedis fragmentu savā žurnālā «Elegante Welt». No jauna to pārlasot, dzejniekam bija sāpīgi apzināties, ka trūkst agrākā prieka par šo darbu. Iegrimis pārdomās, viņš stingi skatījās plīvojošajā sveces liesmā. Vēroja, kā vasks kūst un ap degli veidojas maza peļķīte, kas drīz pārkāpa savus krastus. Un dīvaini: ritošie pilieni modināja viņā cerības. Kādēļ — to viņš pats nezināja. Paņēmis spalvu, viņš mēģināja strūkliņu apturēt. Liesmas klusā sprak-stoņa un vaska smarža, kas piepildīja istabu, atsauca dvēselē senas atmiņas par to tālo laiku, kad sapnis un īstenība vēl bija nešķirami saistīti kā divas radniecīgas būtnes, kas seko viena otrai tāpat kā vakars dienai. Kad tas bija? Ko viņš atcerējās? Viņš to nezināja un neprātoja par to. Taču laimes izjūta palika.

Kad dzejnieks klusu sēdēja sveces gaismā, viņu bieži pārņēma šī svešādā laimes sajūta, kas bija dīvainā pretstatā dzīves īstenībai. Viņu apņēma dziļš miers. Aizvēris acis, viņš redzēja, ka palo saule, izbaudīja siltumu un klusumu. Jutās drošībā kā bērns. Kur radās šīs mierinošās ainavas, no kādām aizbērtām atmiņu dzīlēm? Viņš necentās to izzināt. Cik tālu vien sniedzās atmiņa, viņa dzīve bijusi nemiera un cīņu pārpilna. Un tomēr vaska sveces smaržā viņš atminējās laikus, kad bija juties drošībā. Šādas izjūtas neviļ. Daži iespaidi, ko uztver jutekļi, nav aizmirstami. Svece uz galda dega, un kamīna uguns sildīja. Viņš klusēja un sapņoja. Sī dvēseles noskaņa bija saglabājusies no senām laimes dienām cauri visam viņa būtības pārvērtību laikam. Kāds stāstīja neparastus fantastiskus notikumus, kuros klausoties pārņēma dīvainas baismas. Vai tās bija bērnu dienu pasakas, ko viņš atcerējās? Vai tā bija tik pazīstamā vienmuļā aukles balss?

Viegli un bez pūlēm viņš jau toreiz saistīja pasakas ar īstenību. Arvien viņš sadzirdēja vairāk nekā tikai vārdus. Domas, kas urdīja viņa dvēseli, fantāzijā izlolotas, brīnumaini pārvērtās un cēlās spārnos jaunai dzīvei kā krāšņi paradīzes putni, kas aizlido, gaisa plūsmas nesti, un bija patīkami nolūkoties viņu pirmatnējā, tvirtajā skaistumā un krāsainībā.

Un, apjauzdams šīs svešādās dotības, viņš savai mātei par apbēdinājumu bija kļuvis vācu dzejnieks. Bet cik neizsakāmi nožēlojams bija viņa pašreizējais stāvoklis! Kādreizējais tik brīvais un drosmīgais vācu dzejnieks nu bija kļuvis par savas pārdrošības gūstekni, kam nav vairs vēlēts ik dienas izlemt savu rīcību. Viss, kas agrākajā dzīvē bijis skaists, tagad sarūgtinājumā un bēdās gājis bojā. Jaunības bezrūpība sen jau pagaisusi, un pat sapņos vajā doma, ka viņš viens stāv zaudētā sargpostenī.

Pretrunīgu jūtu saviļņots, Heinrihs Heine piecēlās no atzveltnes krēsla, piegaja pie loga un cieši vērās ārā tumsā. Ar pirkstiem viņš nervozi klaudzināja pa rūti, un pēkšņi pašam šķita, it kā viņš būtu izbungo-jis Marseljēzu.

Viņš sev skaļi sacīja: — Ak, labāk tu būtu palicis pie savām mīlas dziesmām un nebūtu tik bieži svilpojis marseļiešu himnu, tad tagad nejustos tik pamests! — Viņš pastiepa lūpas un mēģināja atcerēties Lorelejas melodiju. Bet kā par spīti atkal atskanēja Marseljēza. Nu viņam uzmācās atmiņas, kas arvien bija sabojājušas pašus labākos brīžus. Viss atkal atausa atmiņā — sejas, aizvainojošie vārdi, draudi un intrigas, kas sagandēja viņa dzīvi dzimtenē. Viņš atcerējās katru sīkumu.

Mazais korporelis — bālais istabas biedrs platām, izbaiļu pilnām acīm atkal stāvēja viņa priekšā, un dzejnieks no jauna dzirdēja biedējošo jautājumu: «Fuksi, ko tu esi izdarījis? Kāpēc liki nodrukāt rakstu «Par poļiem»? Tas ir bīstami! Ar to tu pats sevi ārkārtīgi esi nomelnojis!»

«Tas ir bīstami,» atbalsojās viņa domās, un lūpas, tāpat kā toreiz, veidoja atbildi: «Nieki vien! Ko esmu izdarījis? Biju pietiekami apdomīgs. Neuzveliet gleznotājam vainu par ēnām, kas slīgst pār ainavu. Viņš tās nav radījis, bet tikai pamanījis. Es ceļoju pa Poliju un esmu attēlojis savus iespaidus. Nabadzība un drausmīgā pakļautība — tās tur bija jau pirms manis!»

Bet mazajam korporelim bija taisnība. Heine jau bija pietiekami nomelnots. Viņu vairs neizlaida no acīm. Tiklīdz viņš gribēja izdot jaunu grāmatu, tā

pakalpīgā banda bija klāt: cenzori, liktori un citi okšķeri. Un dzejnieks varēja vēl būt laimīgs, ja tā gribēja pakampt tikai viņa grāmatu.

Pēkšņi viņš atkal atcerējās kareivīgo ūsaini, kas reiz Virtenibergā, pār viņu noliecies, pērkondimdošā balsī uzsauca:

— Jūs tiekat apcietināts! — Rupja roka viņu iestūma melnā karietē, un, tā kā viņš varēja pierādīt, ka brauc uz Minheni, tad viņu pārlaida pāri Bavārijas robežām.

Citreiz, kad Hamburgā vajadzēja iznākt viņa «Ceļojuma ainu» otrajam sējumam, dzejnieks bija spiests aizbraukt uz Angliju, lai izvairītos no kņadas, ko grāmata neapšaubāmi varēja izraisīt.

Publikas atzinība, kādu guva viņa grāmatas, pamudināja dzejnieku uz citām pārgalvībām. Bet pārdrošie dzejoļi deva vēl jo vairāk iegansta viņu izraidīt. Dzejniekam uzbruka no visām pusēm. Vecie draugi tikai paslēpšus atļāvās viņu slavēt. Neviens neiedrošinājās Heinrihu Heini aizstāvēt. Arvien biežāk viņu māca smaga depresija. Un, lai to visu aizmirstu, viņš nodevās mīlas dēkām. Tas bija dzīves cikls, no kura viņš vairs nespēja tikt laukā: radošas pārdrošības izjūtai sekoja dziļa depresija, un glābiņu no tās viņš atrada jaunā mīlestībā, kas viņam deva atkal drosmi.

Tā bija it kā mūžīga maiņa. Heinrihs Heine bija tai pakļāvies.

Pēc tam, aizbraucis uz Franciju, viņš sākumā vēl varēja sev iestāstīt, ka atrodas ceļojumā, kaut gan drīzāk tā bija bēgšana. Tikai pārāk ātri Heinriharn Heinem vajadzēja atzīt, ka atceļš uz Vāciju ir slēgts. Viņš bija viens. Vecie draugi pameta. Cenzūras pasākumi vērsās ne tikai pret viņa grāmatām, bet arī pret viņu pašu. 1835. gada decembrī bundestāgs Vācijā aizliedza visus viņa darbus. Tāpat arī turpmākās grā-

malas, lai kādas tās būtu. Konfiscēja pat vel viņa nedzimušās domas.

Heinriham Heinem bija pienākušas grūtas dienas. Mīlēdams patiesību, viņš bija daudz upurējis, bet iemantojis tikai slimību, kļuvis nabags un palicis bez dzimtenes. Tādēļ viņš bieži sev jautāja, vai tas viss var beigties citādi kā vien ar katastrofu. Un juta šo katastrofu tuvojamies kā negaisu.

Jā, viņš bija zaudētājs. Bet, lai piekāptos, bija par lepnu un drosmīgu.

Un tomēr: «Kādēļ gan lai upurējos?» viņš nemitīgi domāja. «Kāda nozīme rādīt nākamajām paaudzēm, ka man ir nelokāms raksturs? Ja arī neesi lokāms un ar to lepojies, tad tomēr tevi var salauzt un tu aiziesi bojā, lai kā tu turētos pretī. Vai arī, vēl dzīvs būdams, jau mirsi lēnā nāvē ...»

Heinrihs Heine atkal bija apsēdies atzveltnes krēsla. Svece kūpēja. Viņa skatiens kavējās pie kreisās rokas, kas bāla un nekustīga gulēja viņa priekšā uz galda. Jaunības gadu pārgalvībā viņš bija lepojies ar savu roku glīto veidojumu. Tagad viņa kreisā — lai gan labi veidota — bija nejutīga. Adas caurspīdīgais bālums liecināja par pārciesto paralīzi. Pirksti gan atguvuši kustības spējas, bet vēl aizvien bija nejutīgi. Ļaunā slimība dzejnieku biedēja. Kā tas beigsies?

Sirds sāpēja ilgās pēc dzimtenes. «Vācijā, manā dzimtenē ...» — viņam ienāca prātā it kā sena, gandrīz aizmirsta dziesma. Tur būtu remdētas visas sāpes. «Vācijā, manā mīļajā dzimtenē ...» — viņā iedziedājās kāda melodija un modināja cerības. Bet turpat jau arī skanēja cita balss, tumšais pamat-akords: «Reiz bij man dārga, jauka tēvija... Tas bija sapnis . . .» Ak, tikai sapnis!

Pēkšņi Heine piecēlās un sāka rakņāties pa kumodi, jo atcerējās, ka saimnieks bija prasījis ires maksu. Naudas, ko viņš atrada, pietika, lai samaksātu, un pāri palika vēl trīsdesmit seši sū.

Trīsdesmit seši sū!

Ta kā ar mazajiem honorāriem, kas ienāca par izdotajiem darbiem, iztikt nevarēja, dzejnieks bija pieradis saņemt no tēvoča Salomona naudas pabalstu, kuru viņam izmaksāja neregulāri un aizvainojošā veidā.

— Vai tu joprojām neko nestrādā, Heinrih? — tēvocis pazobojās, kad viņi pirms vairākiem gadiem reiz Parīzē bija tikušies.

- Es rakstu grāmatas, — Heinrihs Heine bija atbildējis. — Pārmetumu, ka esmu slinks, uz mani nevar attiecināt. Nelaime tikai tā, ka mana rakstīšana nedod tik lielus procentus kā slavena baņķiera paraksts, — viņš bija teicis ar skaidri saprotamu mājienu un gribējis vēl piebilst: «Un neizvēlēšos nevienu citu profesiju. Esmu un palikšu dzejnieks. Jā, jūtos uz to aicināts. Tā ir laime, ja visus trūkumus atsver spējas būt apdāvinātam, aplaimotam un izredzētam.» Bet tēvocis Salomons laikam gan būtu viņu izsmējis. Vai Hamburgas baņķieris spēja to saprast?

Dzejniekam nebija grūti no sava ļoti bagātā tēvoča izlūgties naudu, kuras tam bija papilnam. Sāpināja vienīgi atkarība no šādām dāvanām.

Nelielu naudas pabalstu viņš, tāpat kā pārējie emigranti, saņēma arī no Francijas valdības. Nauda viņam bija nepieciešama. Vajadzēja dzīvot. Bet niecīgā summa smagi māca sirdsapziņu. Heinrihu Heini mierināja vienīgi doma, ka arī Klopšloks no Dānijas karaļa un Voltērs no Prūsijas karaļa, nekaitējot savai cieņai, bija saņēmuši ik gadus līdzīgu naudas pabalstu. Francijas valdība neprasīja no viņa nekādus pretpakalpojumus. Viņš rakstīja tāpat kā līdz šim. Tomēr, pavirši raugoties, varēja likties citādi. Francijas valdība par šīm ubagu dāvanām klusēja, jo centās saudzēt kautrīgos trūkumcietējus un kādreiz slaveno vīru nabadzīgās atraitnes.

Heine baidījās, ka šis noslēpums varētu nākt gaismā. Kā viņa ienaidnieki gavilētu! «Heine pārdevies!» viņi tad klaigātu, lai gan pēc taisnības būtu jāatzīst, ka Heini par dažiem tūkstošiem franku gadā nevar nopirkt. Vai kāds maz spēja iedomāties, cik smagā stāvoklī viņš nonācis? Vai kads zināja, ka pēc bēdīgi slavenā bundestāga aizlieguma viņa parādi pieauguši līdz divdesmit tūkstošiem franku? Kurš ticētu, ka viņš spiests pārdot Kampem tiesības izdot savus darbus par daudz mazāku samaksu, nekā nākas, lai atbrīvotos no parādiem, un beidzot pieņemt ubagu dāvanas no baņķiera Salomona Heines un karaļa Luija Fīlipa? Viņš pazina cilvēkus un zināja: nevainos laikmetu vai bundestāgu, bet tikai viņu pašu!

Tas viss dzejnieku nomāca. Viņš mēģināja ironizējot tikt tam pāri un sacīja: «Heinrih, kādēļ tu redzi visu tumšās krāsās? Ja likums aizliedz zagt sudraba karotes, tad iegūsti naudu no Luija Fīlipa kases. Tas nav tik bīstami.»

Bet sirdsapziņu tas nenomierināja. Nebija labi, ka viņš, vācu nemiernieks, pieņem dāvanas no valdnieka.

Patiešām — cilvēka lepnums bieži izaug, pārdzīvojot neskaitāmus mazus pazemojumus, un ikdiena ietver sevī tik daudz smieklīgu un kļūmīgu iezīmju, kas nepavisam neļauj nojaust likteņa dižumu, tāpat kā niecīgi, raibi akmentiņi neko nenojauš par vēlāko mozaīkas brīnumu, kas ticīgajiem liks mesties uz ceļiem.

Ja viņš drīkstētu atgriezties Vācijā, viss vēl varētu būt labi.

Bet kādu cenu viņam būtu vajadzējis maksāt? Nē, viņš negribēja klusēt vai tēlot muļķi. Varbūt viņš pārspīlē visas šīs nelaimes, kas viņu nomāc. Nav labi allaž būt vienam ar savām domām. Jau nedēļām ilgi viņš nebija dzirdējis ne vārda vācu valodā, ap viņu skanēja tikai Matildes dūdojošā franču valoda; sievai viņa rūpes bija svešas. Lai izbēgtu no mokošās vientulības, viņš bieži bija ticies ar cilvēkiem, kas nebija viņam piemēroti. Vai arī ielaidies muļķīgā, jo īsā mīlas dēkā. Bet arī tam viņš jutās jau par nopietnu. Viņš ilgojās pēc cilvēka, ar ko varētu atklāti runāt, kas viņu uzklausītu — neko vairāk.

Ienāca Matilde, lai savam Henri pateiktu, ka viesistabā gaida kāds vācietis. Kādēļ viņa bija to ielaidusi? Parasti viņa aizcirta durvis ikvienam vācietim deguna priekšā, jo viņai bija stāstīts, cik slikti par viņu izteikušies vācu žurnālos. Varbūt viņa bija pārliecināta, ka apciemojums tik vēlā stundā varētu būt nozīmīgs?

Heine iegāja pa vidusdurvīm pieņemamajā istabā, kas bija iekārtota eleganti, ar izmeklētu gaumi. Ja kādam būtu bijusi izdevība vienkāršo darba istabu salīdzināt ar salonu, tam rastos dažādas pārdomas par cilvēciskām vājībām, par ārišķīgumu un noslieci uz efektu: «Arī tu, mans draugs Heine?»

Viesis, kas bija sēdējis ar muguru pret sienu, piecēlās un pagriezās. «Bornštets? Barons?» Šai brīdī Heine bija pamanījis uzzibsnījam cietsirdīgās acis. Enerģisko profilu un nicīgi uz priekšu izvirzīto apakšlūpu viņš it labi atcerējās. «No šāda materiāla gatavo fanātiķus,» Heinem ienāca prātā. «Bet šā vārda īstajā nozīmē — tas tur nav no tādiem, kuri varētu ne vien kaut ko dedzīgi aizstāvēt, bet būt arī uzticīgi. Kas zina, kuram kungam viņš pašreiz kalpo?»

— Es tikko nāku no Gizo, — viesis sacīja neap-sveicinājies. «Varbūt no vīra uz mēness,» Heine domāja ar rūgtumu. «Cik pārdroši tu melo, baron! Tevi taču pazīst Parīzē. Vai gribi man iestāstīt, ka lielās nācijas pirmais ministrs ielaidīsies ar tādu Adalbertu fon Bornštetu?» Bet skaļi viņš tikai noteica:

— Kā klājas manam draugam Gizo? — Tas varēja nozīmēt: «Redzu tev cauri, baron. Pasaudzē mani no savām blēdībām. Ja tev ir raksturs, tad drīz mainīsi sarunu tēmu.» Starp citu, Heine patiešām pazina Gizo.

Bet Bornštets nesamulsa, un Heinem bija jābrīnās, cik labi šis cilvēks bija informēts.

— Veiklu šaha gājienu jūs esat uzsācis, mīļais Heine. Gribat iegūt pavalstniecību? Labi izdomāts!

«Kas tev par daļu?» domāja Heine. Viņš kļuva piesardzīgs pret šo bīstamo cilvēku. Dzirdot uzrunu «mīļais Heine», viņš negribot bija sarāvies. Heinem bija jādomā: «Ko grib šis cilvēks?» Šo jautājumu Bornštets bez pūlēm varēja izlasīt dzejnieka sejā, un par viesa viltīgo dabu liecināja tas, ka neizteikto viņa modrais prāts tūlīt uztvēra un, tā ka Heine stūrgalvīgi klusēja, viņš iesāka tieši ar šo jautājumu.

— Kad uzzināju par jūsu nodomu, man ienāca prātā: «Ko Heine ar to grib panākt? Vai viņš tic, ka legalizētajam Henri Heinem par agrākā Heinriha Heines sarakstītajām bīstamajām grāmatām Vācijā drīzāk piedos un tās aizmirsīs? Vai tā ir atkāpšanās vai kāds no advokāta trikiem, kas acīm redzami šķiet tik vienkāršs un turklāt aizsedz slēpjamu, daudz rafinētāku pasākumu, jo Heine kā nekā ir jurists, tiesību zinātņu doktors.» Piedodiet manu vaļsirdību. Izrunāsimies kā tautieši atklāti viens ar otru. Ak, ja jūs zinātu, ko man nozīmē beidzot reiz atkal runāt vācu valodā! Ir dienas, it īpaši rudenī, kad vējš rotaļājas ar lapām un apmākusies debess kā ziemas priekš-vēstnese slīgst pār pilsētu, — tad mani pārņem ilgas pēc dzimtenes, tad Parīze kļūst nepanesami sveša.

Ar to Bornštets pārtrauca savu uzrunu, kura liecināja, cik pamatīgi viņš šim apciemojumam gatavojies, un centās nomanīt savu vārdu iespaidu uz dzejnieku.

Heine, kas lieliem soļiem nemierīgi staigāja pa istabu, izdzirdis negaidīto sarunas pavērsienu, strauji apgriezās, jo viņam bija ap sirdi tā, it kā tūlīt vajadzētu skaļi iesmieties. «Kā? Vai Bornštets savu uzmācību, ko viņš dēvēja par atklātību, gribēja attaisnot ar ilgām pēc dzimtenes? Tas likās pārāk smiek-

Iiļ;i!» Heine izņēma kabatas lakatiņu, noklepojās, I >. i vērsās tieši pret viesi un ar savu jautājošo sejas i/leiksmi mudināja viņu izteikties, joprojām turēdams mutei priekšā lakatiņu.

Vienmēr, kad manī pamostas ilgas pēc dzimtenes, rodas vēlēšanās kļūt par labu cilvēku, — Born-štets sacīja, cenzdamies runāt klusinātā balsī, jo manīja, ka Heine viņam neuzticas. — Zinu, ka man negrib ticēt, bet, ja tomēr spēju būt līdzjūtīgs, tad tieši tajās dienās, kad māc ilgas pēc dzimtenes. Tad atmaigstu, kļūstu melanholisks un vēlos būt izpalīdzīgs.

«Tas skan tik neīsti,» domāja Heine. «Ja viņš tikai mazliet atklāj savas jūtas, tad jau pēc toņa var manīt, cik nožēlojams rakstnieks ir šis puisis.»

Heine arvien vēl nesaprata, ko Bornštets no viņa grib. Ko nozīmēja šī komēdija par dzimtenes ilgām? Dzejnieks jau dzīrās rupji iejaukties, jautājot: «Ko jūs šeit tēlojat, baron?» Taču viņš to nedarīja.

— Mums, emigrantiem, vajadzētu turēties kopā, — Bornštets joprojām runāja, — tādēļ ka prūšu intrigas pastiprinās un jūtamas pat šeit — Parīzē. Prūšu sūtnis gandrīz ik dienas ierodas pie Gizo ar jauniem lūgumiem un prasībām. Ja kāds no mums kaut vai vienu nepārdomātu vārdu uzrakstītu par stāvokli Prūsijā, tam draudētu izraidīšana no Parīzes vai aizliegums korespondēt. Jūs, mīļais Heine, zināt, kā tas notiek, pats esat to gana rūgti izbaudījis. Bez šaubām, jums jāpateicas prūšiem, ka Kota toreiz tik pēkšņi atteicās no jums pieņemt rakstus savai avīzei «Augsburger Allgemeine Zeitung».

— Nē, tie tomēr bija austrieši: Meternihs un Gencs. Bet šis notikums jau sen aizmirsts, nu jau trīs gadus es atkal rakstu avīzei «Augsburger Allgemeine Zeitung».

— Nu, protams ... — Bornštets uz mirkli samulsa.

Veikli izmantodams Heines nesaskaņas ar prūšu cenzūru, viņš gribēja stūrēt tieši uz savu mērķi. Bet saruna draudēja novirzīties. — Prūšus es tomēr uzskatu par bīstamākiem. Tie ir konsekventāki. Man ir sliktas priekšnojautas, mīļais Heine. Arī es jau saņēmu aizrādījumus, ka jāraksta labāk, ja gribu ari turpmāk palikt avīzes «Preussische Staatszeitung» Parīzes korespondents.

Ar ierastu veiklu kustību Heine atkal izņēma kabatas lakatiņu. Ap acīm savilkās smaidu krunciņas. «Eireka, kāds brīnums! Prūšiem patiešām ir gaume. Prasīt no Bornšteta labākus rakstus! Tas, bez šaubām, ir sens prūšu netikums — vienmēr prasīt neiespējamo.» Bet tad Heine kļuva domīgs, jo saprata, ka barons pēdējā laikā atklāti glaimo prūšu dālderiem. Tātad Bornštets bija avīzes «Preussische Staatszeitung» korespondents?

— Mums vajadzētu savstarpēji uzticēties un pēc iespējas vienam otru atbalstīt. Esmu šeit ieradies, mīļais Heine, lai jums to pateiktu. Atzīstu, ka pārāk vēlu esmu to sapratis. Līdz šim izturējos pret jums ne visai draudzīgi, par ko pelnu visrūgtākos pārmetumus. Tomēr esiet iecietīgs. Neviens nezina labāk par jums, cik trimdas bezcerība cilvēku padara nervozu un ātri aizvainojamu.

«Kādēļ es vispār klausos šai mēļošanā?» Heine saīdzis domāja. «Vai tiešām esmu ziņkārīgs uzzināt, uz ko viņš mērķē?»

Lai turpmāk nepaliktu tikai pasīvs un klusējošs sarunas dalībnieks, Heine it kā starp citu sacīja:

— Ja pārdomāju mūsu sarunu, tad, šķiet, jāpabrīnās, cik daudzas nozīmīgas atziņas jūs, tā sakot, saistāt ar dzimtenes ilgām. Nesen kāds labvēlīgs kritiķis secināja, ka manas skaistākās dziesmas radušās aiz ilgām pēc dzimtenes. Jā, jā, šīs ilgas un rudens — tie saderas kopā, tur es jums pilnīgi piekrītu. Manam draugam Rihardam Vāgneram laikam gan šī saskaņa būtu sagādājusi lielu prieku. Tikai šī gada siltā laika dēl ius abi pie šādas atziņas nonākat pārāk vēlu. Pēc kalendāra mums jau ir ziemas vidus, un, ja nemaldos, jau smaržo pēc pavasara.

īstenībā no virtuves nāca cepeša smarža, un Heine to ieelpoja ar baudu, it kā patiešām sajustu pavasari. Viņš, zobgalis, atkal bija atguvis savu pārākuma apziņu. Arī Bornštets — Heine skaidri zināja, ka tas nesēž pie tauku podiem, — sāka saost «pavasari»; dzejnieka sirdi sildīja ļauns prieks un noskaņu uzlaboja nemierpilnas gaidas.

— Tas paliks jūsu noslēpums, cienījamais, — atsāka Bornštets, — kā jūs ieinteresēsiet Gizo, lai viņa diplomātiskais aparāts darbotos jūsu labā. īstenībā viņam vajadzētu jūs neieredzēt, tāpēc ka jūs viņa priekšteci Tjēru visos iespējamos gadījumos esat atklāti slavējis.

— Un paļājis — tik tiešām pēc nopelniem, — Heine atbildēja. — Jūs zināt pavisam labi: Tjēru neesmu saudzējis, es viņam asi uzbruku, kad viņš četrdesmitajā gadā mudināja karot ar prūšiem, lai glābtu apdraudēto iekšpolitisko stāvokli. Jūs un jūsu draugi pārmetat man, ka iestājos par Tjēru un esmu pret Gizo. Bet pašreiz tas nemaz nav iespējams, jo es necīnos par cilvēkiem vai principiem, bet aizstāvu vesela cilvēciska saprāta partiju, un tas šajā pasaulē ir diezgan grūti izdarāms. Patiešām, prūšu valdību es nemīlu, bet tāpēc taču es esmu krietns vācietis. Jūs smaidāt? Ak, esmu pieradis, ka maniem vārdiem netic. Bet kāds labums būtu, ja šīs abas lielās nācijas viena otru saplosītu? Un neaizmirstiet, — Heine, viltīgi smaidīdams, piebilda, — es šajā karā ciestu vislielākos zaudējumus: ja franči ieietu Ileinzemē, es zaudētu trīs miljonus savu visuzticamāko vācu lasītāju. Esmu vācu dzejnieks, un mani smaidošie,

dzīvespriecīgie, asprātīgie reinzemieši varbūt ir vienīgie, kas tiešām mīl manus dzejoļus. Cik briesmīgi būtu iedomāties, ka viņu valsts valoda būtu franču valoda un ka manu Loreleju tie dziedātu neveiklā atdzejojumā! Jā, redziet nu, aiz autora iedomības gribu šo karu aizkavēt. Mūsu mazbērni, 'iespējams, par to man Diseldorfā uzcels pieminekli. Bet, nopietni runājot, barona kungs, ir cēlākas lietas nekā saukties par sliktu prūsi vai vēl sliktāku francūzi. Būlu saprātīgi pārvarēt neuzticību, kas spiež valdības uz tautu rēķina barot milzīgus karapulkus. Šādā garā mēģinu darboties, un man no sirds jāsmejas, kad vācu apustuļi, kas aizrāvušies ar uzskatu un principu pelšanu, grib klupt man matos. Bet nu pietiek, manu, ka šodien viens pret otru esam neparasti vaļsirdīgi.

— Tomēr izbrīnu rada tas, ka visvarenais ministrs Gizo pavisam atklāti izrāda jums labvēlību.

«Ja, brīnies vien,» domāja dzejnieks, «jūsu iemīļotie triki nelīdzēja, lai Heines vārdu Parīzē nomelnotu.»

Viņš bija ne pa jokam noskaities. Prātā iešāvās vispretrunīgākās domas. Kas gan bija šis Bornštets, ka iedrošinājās ar viņu tā runāt? Berlīnē viņš bijis prūšu galma leitnants, no turienes padzīts kautiņu dēļ. Tad aizbraucis uz Franciju un kļuvis par ārzemnieku leģiona virsnieku. Tā kā viņš sevi uzskatīja arī par rakstnieku, tad sūtīja franču avīzēm jūsmīgus rakstus par leģionāru patriotismu. Lai gan viņš ātri un pilnīgi bija mainījis mundieri un pārliecību, tomēr nevarēja izvairīties no apkaunojuma -Alžlrā viņam atklāti norāva jaunos uzplečus.

Drīz pēc tam viņš parādījās Parīzē un kopš tā laika, kā tika stāstīts, nodarbojās ar žurnālistiku. Bet Heinrihs Heine saskatīja ko vairāk. Viņš redzēja šā cilvēka divkosību. Vācu emigranti Bornštētu dēvēja par afēristu vai ari uzskatīja par spiegu. Par viņu maz kas bija zināms, un viņš veikli prata sabiedrisko domu maldināt. Vai Bornštets spēlēja divkosīgu spēli? Bieži viņu redzēja emigrējušo vācu amatnieku aprindās, kuri bija pazīstami kā radikāļi, un draudzīgās sarunās viņš pauda liberālus uzskatus. Un tomēr viņš bija avīzes «Preussische Staatszeitung» korespondents. Kura bija viņa īstā seja?

Heine, protams, attapa, ka barons spiests dzīvot savu iespēju robežās. Arī Bornštets bija emigrants, viņa materiālais stāvoklis nebija spožs. Lai būtu paēdis, viņam vajadzēja smelt no daudziem katliem. Viņš piedalījās dažādos pasākumos. Ne jau visiem tur bija tīras rokas. Un neveiksmes bija viņu sarūgtinājušas un padarījušas nenovīdīgu.

Heinem Bornštets šķita īsts divkosības ģēnijs, un, tā kā viņš tam neapzināti nepavisam neuzticējās, tad gandrīz ar bailēm izvairījās no barona. Taču viņi vienmēr satikās un nekad ne draudzīgi. Kad Heine pirms gadiem Parīzē gribēja izdot vācu avīzi, Born-štetam bija līdzīgs nodoms, un Heines pasākums bankrotēja. Vēlāk Bornštets nedeva dzejniekam mieru, uzaicinādams rakstīt avīzei «Augsburger Allgemeine Zeitung», un, kad Heine nepiekrita, viņš atriebās, ievietodams anonīmu ķengurakstu Parīzes avīzē «Commerce»; raksts bija tik nekrietns, ka Heinem vajadzēja atbildēt. Izcēlās īsts partizāņu karš, kaut arī Heine — kas visniecīgākā iemesla dēļ bija gatavs duelēties — uz Bornšteta rakstisko izaicinājumu nebija atbildējis. Viņš nojauta, ka baronam toreiz bija svarīgi par katru cenu radīt efektu un ka īstais līdzeklis būtu bijis uzbrukums «Dzejas grāmatas» izcilajam dzejniekam. Heine viņam šo prieku nesagādāja.

No tā laika varēja būt pagājuši divdesmit mēneši. Nu Bornštets stāvēja viņa priekšā un šoreiz bija pilnīgi drošs par savu misiju. Kādu viedokli viņš aizstāvēja?

Heine vēl aizvien nebija viņa būtību atklājis.

Bornštets tikmēr domās bija atgriezies pie sarunas sākuma. Līdz šim barons vēl nekā nebija panācis, tas viņu darīja nemierīgu. Viņš parādīja savu afērista dabu. Tas bija īpašs paņēmiens — pretiniekam negaidot, sviest galdā pēkšņi visus trumpjus. Kāda nozīme vēl šīm diplomātiskajām sarunām? Pienācis laiks mest galdā kārtis. Par visu naudu! Viņš uzsita ar dūri pa ceļgalu! Tas bija bezjēdzīgs, bet dziļi pamatots žests. Mēli var turēt aiz zobiem, tomēr acis nodod, sejas izteiksmi var maskēt, bet rokas atklāj visu. Būdams labāk informēts, viņš gribēja Heini nosist kā žurku.

— Kā pieņemts diplomātiskajās attiecībās, pases lietas vai aptauju par kādu citas pavalstniecības personu, kā jūsu lietu saukļu kancelejas valodā, nokārto policijas iestādes, neradot nekādu ievērību. Jūs varat iedomāties, ko nozīmē, ja Gizo — visuvarenais ministrs pats personiski — ar sava sūtņa grāfa Besona starpniecību iesniedz notu Berlīnes galmā, lai uzzinātu, kādi būs rezultāti, ja vācu dzejnieks Heinrihs Heine iegūs Francijas pavalstniecību. Gizo izturas pret jums kā pret pirmās šķiras lielvalsts pārstāvi.

«Jā, gara lielvalsts,» Heine pašapzinīgi nodomāja.

— Bez šaubām, nota Berlīnē būs pievērsusi uzmanību, — piebilda Bornštets, un viņa vārdi ļoti glaimoja dzejnieka lepnumam. — Jūs varat būt drošs, ka šī aptauja vairākiem dižiem prūšu augstmaņiem būs radījusi galvassāpes, jo šajā gadījumā īpašais diplomātiskais veids liek šo to pārdomāt; cik man zināms, aptauja Berlīnē vispirms no Ārlietu ministrijas nonāca Iekšlietu ministrijā, tur tika nodota dažiem lietpratējiem un beidzot pašam ministram, kas pa to Iaiku visus uzrakstītos aklus ar atsauksmēm un izziņām aizsūtīja atpakaļ Arlielu ministrijai.

— Redziet, kā mani ievēro, — līksmi iesaucās I leine.

— Beidzot Francijas sūtnim grāfam Besonam Berlīnē tika nodota 1843. gada 17. februārī parakstītā atbildes nota, kuru tas nosūtīja tālāk Gizo.

— Kā? Gizo saņēmis atbildi? Jūs zināt ko vairāk? — dzejnieks jautāja cik iespējams vienaldzīgi. Viņš tikko spēja apvaldīt savu nepacietību. «Kaut taču barons beidzot sāktu runāt,» domāja Heine. Bet Born-štets, dziļdomīgi smaidīdams, klusēja. Lai pamudinātu baronu izteikties, Heine it kā starp citu sacīja:

— Vajadzētu uzzināt precīzu atbildes notas tekstu, jo diplomātiskā dokumentā ir nozīmīgs katrs komats.

Tad Bornštets vilcinoties, pēc Heines domām, pārāk lēni izvilka no kabatas kādu piezīmju lapiņu un ļoti lietišķi, katru vārdu akcentējot, sacīja:

— Atbilde ir prūšiem raksturīga — īsa un lakoniska: oficiāli neesot zināms, vai Heine vēl skaitoties Prūsijas pavalstnieks.

Dzejnieka seja kļuva pelnu pelēka. Viņš apsēdās atzveltnes krēslā, rokas trīsēja, kaut gan viņš cieši turējās pie krēsla parocēm.

Bornštets, viņu ziņkāri uzlūkodams, nodomāja: «Šis sitiens ķēra īstā vielā.» Barons izskatījās kā mednieks, kurš trāpījis mērķī. Ar vāji slēptu liekulību viņš vērsās pie dzejnieka un nožēloja, ka, acīm redzot, kļuvis par nepatīkamās vēsts nesēju, kaut gan nepavisam nesaprotot, kādēļ šī ziņa dzejnieku tā satrauc, jo viņš pats uzskatot to tikai par iepriecinošu konstatējumu, ka prūši dzejniekam nelikšot šķēršļus, ja viņš gribēšot kļūt par francūzi vai dzīvot Parīzē bez pavalstniecības.

— Esmu vācu dzejnieks un, ja mani nepiespiedīs, nekad nekļūšu par francūzi, — Heine klusu sacīja.

— Ak, šis mūžīgais zemiskums un briesmīgā necieņa no iestāžu puses! Prūšiem vajadzētu piesargāties mani joprojām spīdzināt. Ir bīstami pieteikt karu tādam dzejniekam, kas pretiniekiem liek degt savas zobgalības šķīstīšanas ugunīs. No Dantes elles vēl neviens nav ticis laukā. Ar vienu spalvas vilcienu varu satriekt šos līdējus. — «Kāds nelabais tādu atbildi izdomājis?» viņš prātoja. «Kā tas varēja zināt, kur esmu ievainojams?»

— Jā, esmu lepns! — viņš uztraukts piebilda.

— Apzinos savu vērtību un prasu, lai mani ciena. Mani var ienīst, to pacietīšu, bet ne nicināt!

— Es gan saprotu jūsu dusmas, mīļais Heine, bet vai Berlīnē var izskaidrot jūsu pieprasījumu citādi kā vien ar vēlēšanos beidzot novērsties no Vācijas.

Heine būtu varējis Bornštetu izsviest pa durvīm, bet viņu atturēja griba attaisnoties. Ari šāda cilvēka priekšā attaisnoties? Jā, viņš negribēja ļaut baronam triumfēt. Tā tas bija!

— Es lai novērstos? No Vācijas, pie kuras turos ar visiem dvēseles spēkiem? — viņš sacīja svešādi neskanīgā balsī. Savas bēdas un priekus viņš spēja skatīt it kā spogulī. Heine bija noskumis un zināja, ka ir noskumis. Un, līdzīgi bērnam, viņš bija mēģinājis runāt par savām skumjām. .Sevī nogrimis, katru vārdu apsvērdams, viņš sacīja:

— Esmu kļuvis slims, ilgodamies pēc dzimtenes, un mana mīlestība uz šo lakstīgalu un asaru zemi nav apslāpējama. Es mīlu šo zemi, kas man nodara pāri, jo ticu lielajai, svētajai, labajai nākotnes tēvzemei, kas skaistajās, klusajās naktīs, līdzīgi naktsvijolei, uzzied manā sirdi.

— Vai tiešām tā? Vai tā jūs sagaidīja ar atplestām rokām? Vai jūsu pieprasījums nebija kautrīga vēsts no pazudušā dēla, kurš grib uzzināt, vai dzimtene viņu vēl atceras? Un tādēļ tik rūgta vilšanās, ka pa-.niegtā roka atraidīta.

— Neesmu vilies, jo nekā neesmu gaidījis, — Heine sacīja uzsvērti vēsi un gluži pārvērties. Lai liktu no Bornšteta vaļā, viņš piebilda: — Labi gan ūpim, — mēs, dziedātājputni, pazīstam vanagu, bet viņš nekā nezina par to. Jūs, baron, nesaprotat, kādās grūtībās nonākuši vācu dzejnieki. Ar iznīcinošiem aizliegumiem mūs piespiež izvēlēties mirt badā vai zemoties. Daži jau padevušies, netalantīgajiem tāpat piedots, bet mani vajā bez žēlastības, ik dienas piesie-noties. Reizēm es ilgojos pēc kāda klusa vācu cietokšņa, kur sargkareivis stāvētu pie kameras durvīm un pasargātu mani no ārpasaules. Beidzot man ienāca prātā, ka no vācu mocībām es varbūt varētu izvairīties, ja novilktu Vācijas pavalstnieka apģērbu, bet redzu, ka tas nav iespējams bez jauniem pazemojumiem, un nevēlos ārēji zaudēt savu cieņu.

— Kādēļ lai šis lēmums būtu neatsaucams? Jūs taču pēdējos gados esat tālu stāvējis no vācu politikas. Jūsu darbi bija dzejas formā, it īpaši «Ata Trolls». Vārdu sakot, jūs esat kļuvis pavisam cits Heine. To nevar nepamanīt. Kādēļ jūs negribat beidzot pavisam atgriezties Vācijā, rakstīt skaistus, sapņainus dzejoļus un meklēt ar prūšiem mierīgu izlīgumu?

— Nē, nemūžam, — Heine strauji viņu pārtrauca.

— Kādā vājuma brīdī es vēlējos, kaut varētu atbrīvoties no mokošās svārstlšanās un atrast kādu trešo ceļu, visu aizsviest prom no sevis, ietērpties jaunās drānās un kļūt pavisam cits cilvēks. Tā bija vienīgi maldīšanās. Ikviens ir savas dzimtenes dēls un paliek tāds, lai kurp tas bēgtu. Arī turpmāk pacietīšu apmelojumus un nevairīšos grūtību. Palikšu vācu dzejnieks un Vācijas pavalstnieks, bet par atgriešanos dzimtenē nav ko domāt. Tas ir lielākais upuris, kas man janes brīvās domas labā, jo šai brīdī es pasaulē pārstāvu pēdējo vācu garīgās brīvības salu. No šī pienākuma mani neviens nevar atbrīvot. Iejūtīgs cilvēks sapratīs manu traģēdiju.

Heine uzskatīja, ka saruna beigusies. Viņš bija apmierināts, ka varējis atrast vārdus, lai šim cilvēkam, kas viņa acīs vēl vienmēr bija pērkamības iemiesojums, liktu manīt pats savu lepnumu un morālo pārākumu. Pret nelieti jāizturas nicinoši, citādi tas var aizmirst, ka ir atšķirība starp drosmīgu un nekrietnu cilvēku, kaut arī tie abi ir vienādi nelaimīgi.

Dzejniekam bija tik lepni nepieejama sejas izteiksme, ka Bornštets klusībā sev jautāja, vai tas varētu būt tas pats cilvēks, kas nupat bija satraukts sēdējis atzveltnes krēslā. Bornštets vēl mēģināja pierunāt Heini izlīgt ar Berlīnes galmu, bet sastapa tik saltu noraidījumu, ka uzskatīja to par pavēli tūlīt atsveicināties. Dzejnieks pavadīja Bornštetu līdz durvīm un rūpīgi tās aizslēdza, it kā gribēdams aizsprostot ceļu nākotnei, kura nenovēršami tuvojās.

Nē, te nebija ko šaubīties: šis cilvēks bija viņa ienaidnieks. Kādēļ? Nekad viņš to nebija apzināti izaicinājis. Tomēr Heine nevarēja sev iestāstīt, ka tas citādi.

«Un informāciju viņš nav saņēmis no Gizo, kā bija minējis, bet droši vien no Prūsijas sūtniecības,» domāja Heine.

Tad dzejnieks atgriezās salonā, piebīdīja krēslu pie kamīna un apsēdās. Tumšajā kurtuvē malkas šķilas iekvēlojās un izdzisa kā miegainu kaķu acis. Heinrihs Heine vēroja šo dzirksteļu rotaļu un atkal iegrima pārdomās.

«Sava laikmeta diženo dievu vidū es dzīvoju kā līdzīgs starp līdzīgiem,» viņš fantazēja, «viņi mani pazīst, godā un parāda uzmanību. Viņi uzkāpj pie manis pa līkumotajām kāpnēm, vai arī es dodos pie viņiem un nekautrēdamies ieeju viņu pulkā. Daudz

pašu krietnāko no izredzētajiem dāvā man savu draudzību, kā, piemēram, Balzaks un Humbolts, Men-delsons un Berliozs. Par draugiem es uzskatu Šopēnu, Misē, Viktoru Igo, un lieliskā, dievišķā Zorža Sanda ir mana draudzene. Bet mani apsēduši paši nekrietnākie ienaidnieki, kurus godkāre un slavas alkas mudina neizlaist no acīm manu vārdu. Tā kā viņi garā ir pārāk nabadzīgi, lai kļūtu mani draugi, tad vēlas būt mani ienaidnieki un ar savu naidu saindēt visus manas dzīves un dzejas avotus. Draugi mani aizmirsīs savas laimīgās dzīves ritumā, bet ienaidnieki paliks. Tie sekos man pa pēdām un perinās plānus, tā ka savu mūžu netikšu no tiem vaļā.»

Turpmākajās dienās viņš domās kavējās pie kāda bērnības dienu pārdzīvojuma. Toreiz, kad tēvam tirdzniecībā vēl veicās, viņi apdzīvoja skaistu, ērtu māju Diseldorfā; pagalms un ratnīca tur bija galvenās vietas, kur rotaļāties bērniem ar bagātu fantāziju. Sajā ratnīcā un mājas jumta čukurā ligzdoja bezdelīgas, un bērni ļoti mīlēja šos skaistos, žiglos putnus. Kāds bezdelīgu pāris bija izvēlējies ligzdai savdabīgu vietu. Pa atvērto logu ielidojis kalpones istabā, tas vienā stūrī pie griestiem bija uzsācis prasmīgi darināt ligzdu. Tā kā logu ne vienmēr turēja atvērtu, bezdelīgas aizdzina un pusgatavo ligzdu izjauca. Otrā dienā putni ieradās atkal, un pēc bērnu lūguma putniem atļāva te apmesties. Kalponei ierādīja citu istabu, logu atstāja vaļā, un istabu no šīs dienas dēvēja par bezdelīgu istabu.

Pēc kādas neparasti karstas vasaras dienas savilkās negaiss, kas sākās ar niknu vētru. Vējš sagrieza lielus putekļu mākoņus un sevišķi stipri brāzās bezdelīgu istabas logā, kas bija aiztaisāms ar koka bultiņu. Kalpone baidījās, ka rūti var izsist, un logu

aizvēra. Bezdelīgas, kas, bīdamās no negaisa, līdz tam bailīgi bija slēpušās ligzdā, nu, žēlabaini klaigādamas, laidelējās pa mazo istabiņu šurp un turp. Kalpone domāja, ka putni baidās no viņas, un izgāja no istabas. Bet vēl ilgi mājā bija dzirdamas putnu griezīgās klaigas, un, kad bērni pēc negaisa atkal iegāja istabiņā, viņi atrada vienu bezdelīdzēnu guļam beigtu loga tuvumā uz grīdas. Putns, tiekdamies tikt no paša izvēlētā cietuma brīvībā, bija ietriecies ar galvu rūtī.

Tagad viņš pats bija līdzīgs šai bezdelīgai. Divpadsmit gadu viņš bija izturējis svešumā, mierīgi cerēdams, ka jebkuru dienu varēs atgriezties mājās, tādēļ ka logs vienmēr stāvēja vaļā. Bet nu, kad juta, ka atceļš slēgts, viņu pārņēma ilgas, un jaukie, dzimtenes ilgu apdvestie panti, kas radās tajās dienās, aizkustināja sirdis tāpat kā bezdelīgu klaigas.

Šai laikā — 1843. gada sākumā — dzejnieka slimība progresēja, galvenokārt radīdama galvas un acu sāpes. Bija pazīmes, ka sejas kreiso pusi skārusi paralīze, un acs uz laiku kļuva gandrīz neredzīga. Smeldzošas sāpes bija jūtamas virs kreisās uzacs. Piesardzīgais ārsts Zihelis par svarīgāko uzdevumu uzskatīja apkarot slimības simptomus. Lai sāpes novirzītu uz pakauša pusi, viņš dzejniekam ieteica atsiet matus no pieres. Ārsts gribēja remdināt fiziskās ciešanas. Dvēseles kaites palika nepamanītas. Bet Hein-rihs Heine zināja, ka viņa slimība kļūst ļaunāka taisni tad, kad viņam bija stipri dvēseles pārdzīvojumi. Lai cik lielas arī bija ilgas pēc dzimtenes, par atgriešanos Vācijā Heine negribēja ne dzirdēt. Dzejnieks rakstīja savam brālim ārstam uz Sankt-Pēterburgu: «Vācijā es nekad vairs neatgriezīšos.»

Heine baidījās kļūt akls. Viņu satrauca nojauta, ka drīz jāmirst. Vēlreiz gribējās redzēt māti. No visas sirds viņš ilgojās pēc dzimtenes, un tomēr viņam pietika spēka atsacīties, kad tika ieteikts turp atgriezties. Tik pretrunu pilna bija kļuvusi viņa dzīve!

Tajā pašā laikā krātiņ krājās sīkas ikdienas nepatikšanas. Avīzes «Augsburger Allgeraeine Zeitung» redaktors baidījās turpmāk publicēt Heines rakstus un nosūtīja tos viņam atpakaļ. Dzejnieks atkal zaudēja vienu ienākumu avotu. Vajadzēja stipri ierobežoties.

Tā pagāja pavasaris, un arī vasarā Heine piedzīvoja daudzas drūmas dienas.

Kad Moninartras liepas jau tinās dzeltenā plīvurā, gluži negaidot pa līkumotajām kāpnēm augšup steidzās jauns cilvēks, lai apciemotu Heinrihu Heini. Tas bija kāds vācu dzejnieks, par kura nabadzību liecināja jau viņa apģērbs. Žaketes piedurknes aiz vecuma nodevīgi spīdēja. Mēteļa viņam nebija. Jauneklis bija slaids, ar kuplu bārdu, un garie, biezie mati meta draisku vilni pār glīto pieri. Uzmanību saistīja viņa raibā, rūtainā veste, zīda kaklauts spilgtās krāsās un acu mirdzums. Heine jauno cilvēku nepazina, tāpēc sākumā izturējās nevisai laipni, līdz izlasīja viņu kopējā izdevēja Kampos ieteikuma vēstuli. Tad Heine atplauka un sirsnīgi teica:

— Jūs esat Hebelis? Esiet sveicināts, ļoti priecājos!

Acumirklī izraisījās jo dzīva saruna. Viņiem nebija iepriekš jāpūlas noskaidrot savus viedokļus. Atri vien atklājās abu kopīgās simpātijas, un, tiklīdz viens izteica kādu domu, otrs to skaļi atbalstīja, pilnveidoja, papildināja un apgaismoja, parādīdams to savā uztvērumā.

Hebelis stāstīja, ka šo ceļojumu varējis uzsākt tikai tādēļ, ka viņam piešķirta stipendija. Viņš gribēja ilgāku laiku palikt Parīzē un pēc tam doties uz Itāliju. Jautri un dzīvi Hebelis prata stāstīt par saviem piedzīvojumiem galmā, iekams tika saņēmis ceļojuma stipendiju no Dānijas karaļa. Reiz viņš ielūgts kaut kur uz pusdienām. Salasījusies maza sabiedrība — desmit personas, visi galma augstmaņi. Sava nelabojama bikluma dēj Hebelis pie galda bija palocījies un pateicis «dievs svētī» tikai sešiem, bet četrus nav ievērojis. Starp četriem aizmirstajiem bijuši trīs kungi no kancelejas. Šie ļaudis, kā zināms, ir iespaidīgāki par pašu karali, un nu tie bija aizmirsti. Kad Hebelis pie galda saskaitījis šķīvjus un kļūmi pamanījis, viņš nosarcis līdz matu galiem, kļuvis sarkans kā vārīts vēzis. Un savā nevarībā pēc tam paklanījies daudzas reizes, un nelielam, resnam finansu padomniekam, kas izskatījies ļoti līdzīgs kādam citam, viņš šo godu parādījis pat trīs reizes.

Beidzot viņam laimējies dabūt audienci arī pie karaļa. Starp neskaitāmajiem lūdzējiem, kas gaidījuši lielajā priekšistabā, bez ievērojamākajiem pilsoņiem bijuši arī galma ierēdņi un ģenerāļi. Visu šo izcilo ļaužu acu priekšā viņu pagodinājis karaļa adjutants, iečukstot ausī lielisku joku. Taču svētlaimes vietā Hebeli pārņēmusi kautrība — nevedies uzsākt sarunu ar viņa ekselenci. Padomā tik — ar karaļa adjutantu visu ļaužu klātbūtnē saruna . . . Tik pārdroši var izturēties tikai dzejnieks, cilvēks, kam nav respekta, kas savā jumtistabiņā radis sarunāties ar pasaules vēstures dižākajiem gariem kā ar sev līdzīgiem.

Hebelis bija ieradies tieši no Hamburgas, un atkal un atkal viņam vajadzēja Heinem stāstīt, kā izskatās mājās. Sevišķi daudz viņi runāja par pagājušā gada lielo ugunsgrēku, kas bija izpostījis visu iekšpilsētu. Kad Hebelis atklāja, ka viņam, raugoties uz degošo pilsētu, radusies ideja rakstīt jaunu drāmu par Kartāgas degšanu, Heine aizskaroši atklāti sacīja:

— Nērons aizdedzināja Romu, lai pietiekami patiesi varētu apdziedāt Trojas bojā eju. Ceru, jūs nebūsiet aizdedzinājis Hamburgu. Kad uzzināju par šo briesmīgo nelaimi, astoņas dienas nevarēju ne gulēt, ne ēst, jo man bija jādomā par šo pilsētu un jāraizējas par cilvēkiem, kurus es tur pazīstu un mīlu. Piesar-gieties, mīļo Hebel, mākslinieks nekad nedrīkst sevī aizēnot cilvēku!

Kad Heine manīja, cik jūtīgi Hebelis reaģē uz šādam pamācībām, viņš laipni palūdza, lai dzejnieks iepazīstina ar traģēdijas ideju.

— Man toreiz bija nodoms radīt lielu drāmu ciklu, kuru galvenā varone būtu cilvēce ceļā uz pilnību, tā sakot, zināma veida «Comédie humaine». «Molohs» bija tikai daļa no cikla. Bet neviena no šīm lugām netiks uzrakstīta. Herkulesa darbam nepieciešams laiks. Balzaks varēja ķerties pie šāda darba, jo viņš dzīvoja uz vietas. Bet es varu būt laimīgs, ja nerimtīgajos klejojumos man atliek kāds brītiņš laika, kad uzrakstīt lugu, ko nereti mēnešiem ilgi esmu lolojis savās domās. Manā dzimtenē cilvēki turas pie sava kaktiņa. Arī es neesmu citāds, bet nekur nevaru iedzīvoties. Vislabāk vēlētos atgriezties mājās, bet zinu, ka tur mani sagaida tikai trūkums. Varu sevi uzskatīt par laimīgu, jo esmu atkarīgs no karaliskās stipendijas, kas man uzliek pienākumu ceļot. Redzot naksnīgu pilsētu, kura tālu izplešas pie manām kājām un kurā aiz neskaitāmajiem apgaismotajiem logiem gan tālumā, gan tuvumā nojaušama mājīgas laimes pārpilnība, mani mostas vissmeldzīgākās skumjas. Arvien esmu manījis sevī vēlēšanos ķerties pie lielas, plašas vielas; es apbrīnoju Mikelandželo par viņa darbu milzīgo vērienu, taču visiem šādiem plāniem nepieciešams nobrieduma laiks, bet mana dzīve ir nemierīga.

Tad Hebelis aptvēra, ka runājis tikai par sevi vien, tādēļ uz Heines jautājumu par drāmu «Molohs» viņš atbildēja bez aplinkiem.

— Saturs ir ļoti vienkāršs, bet ar dziļāku nozīmi. Sākas ar Kartāgas degšanu. Kāds Hanibala karavadonis izglābj no degošās pilsētas dieva Moloha attēlu un nodod to kādai mežonīgai ziemeļu tautai, kura vēl nepielūdz dievus. Notiek kaut kas pavisam dīvains. Zibens, pērkons, vētra un visas citas neizskaidrojamās dabas parādības sen pamodinājušas ziemeļu tautas cilvēkos prasību pēc pielūgsmes objekta. Nu svešā spožā dieva priekšā cilvēki krīt ceļos. Hani-bala karavadonis tiek godināts kā jaunā dieva pravietis. Bet tieši viņš nespēj ticēt dievam Moloham, kura radītājs ir pats, jo zelta dievs būtu pārvērties par nožēlojamu pelnu čupiņu, ja viņš to nebūtu izglābis no Kartāgas liesmām. Vienīgi viņš to nevar pielūgt, viņš zaimo un izzobo nedzīvo dieva attēlu. Tauta, aizvainota savās svētākajās jūtās, sadusmojas. Tā vairs nevar iztikt bez jaunā dieva un nogalina pravieti.

— Jūsu lugu, mīļo Hebel, var izrādīt tikai Vācijas pirmiedzīvotājiem, jo vāciešiem aizvien piemitusi īpatnība, pieņemot jaunu ticību, iepriekš nogalināt pravieti. Tikai pravietis Sellings palicis dzīvs. Taču viņš esot kļuvis par prūšu karaliskās katedras svēto, un arī tas ir nežēlīgs sods.

Heine sāka līksmi smieties. Hebelis saviebās. Viņš jutās nepatīkami aizskarts, ka Heine pirmais smejas pats par savām asprātībām.

— Jā, mīļo Hebel, — Heine turpināja, — vācieši savus praviešus mēdz nogalināt, lai pēc nāves tos varētu godināt. Šajā ziņā arī es esmu kāda jauna dieva pravietis, lai gan esmu tikai dzejnieks. Krietnu laiku pēc tam, kad vācieši mani būs nonāvējuši, tie atklās manu priecīgo šās pasaules reliģiju un skaļi kā bērni pasludinās to visai pasaulei. «Mēs gribam būt svētlaimīgi kā dievi zemes virsū. Gribam mīlēt un smieties, un priecāties par dzīvi. Katru dienu — nektāru un ambroziju, katru dienu — lautas mūziku un jautras komēdijas! Un, kas tad vēl gribēs turēties pie vecās priecas mācības par augšāmcelšanos, to viņi manā vārdā smiedamies nogalinās, mani mīļie, labie, sirsnīgie vācieši, kas neko, itin neko negrib saprast. Pat savu laimi viņi pērk par citu ciešanām. Viņiem netrūkst ne drosmes, ne ģēniju, bet viņu laime nav ilgstoša. Tā nenes augļus. Tas nozīmē, ka viņiem trūkst tolerances!

Kad abi dzejnieki satikās, šādas sarunas risinājās bieži. Kādu dienu Heine bija izlasījis Hebeļa «Judīti». Viņš sacīja neparasti nopietni: — Vācu dzejnieki ir nolādēti. Uz viņiem attiecas vārdi: viņi lūdz maizi, bet viņiem pasniedz akmeņus. Viņi sapņo par labu pasauli, bet dzīvo trūkumā. Viņi meklē atklātas sirdis, bet sastop nedzirdīgas ausis. Viņi dāvā mīlestību, bet mirst vientuļi. Pēc nāves viņu piemiņu iemūžina saltajā marmorā un kapu kalnos uzstāda pieminekļus, lai apklusinātu vaimanas. Un tomēr vaidi nerimst. Biju Getingenā, dzirdēju tos pie Birgera kapa. Visapkārt auroja vētra, un pār galvu šalkoja melni koki, bet viņš arvien vēl dziedāja gaudu dziesmu par savu nožēlojamo dzīvi.

Hebelis pārtrauca Heini: — Liela taisnība tomēr bija vecajam no Veimāras: «Vācu dzejnieks ir vācu moceklis.» Ari viņam tas bija jāpiedzīvo. Un viņu uzskatīja par laimīgu un apskauda talanta un stāvokļa dēļ.

— Jā, — Heine turpināja, — neviens mirstīgais nesēž pie dievu galda. Jo dievi nejūt sāpes, bet mūsu laime ir pārejoša. Pirmās lāses ir saldas, bet paliekas glāzē ir rūgtas. Savas vispirmās vārsmas jaunais dzejnieks sacer smaidīdams, jo viņš mīl un dzīve viņam šķiet rotaļa un sapnis. Bet tad viņš atmostas skarbajā īstenībā un velti meklē savus rožainos sapņus. Kaut arī dzejnieks aizver acis, ārpasaules ainas iespiedušās dvēselē un saindē viņa dziesmas. Viņš gribētu rakstīt jautrus pantus, un viņam jācīnās. Pasaule pret viņu izturas naidīgi, un viņš nezina, kādēļ. Ja viņš cīnīsies par taisnību — ies boja, pūļa pievārēts.

Ja nodosies sapņiem — viņu salauzīs īstenība. Mūsu zemē saule nesilda un zvaigznēm nav spožuma. Dzejnieks gribētu klusēt, bet viņa mute bez mitas dzied par dvēseles mokām. Tā viņi visi ir salauzti vai miruši; Bīhners un Grabe, Kleists un Raimunds, Lenavs un Helderlīns.

— Esmu izlasījis jūsu «Judīti», mīļo Hebel; neceriet uz lielu piekrišanu. Jūs kļūsiet par vienu no nedaudzajiem īstajiem vācu dzejniekiem, bet jūs nesapratīs. Varbūt jums laimēsies paglābties no tā kvekšķu bara, kas mani vajā, bet arī jūs tiksiet visai nosodīts. No gada gadā jūs rakstīsiet saturīgas un domu bagātas lugas, bet izrādīs citas. Dodu jums labu padomu — nebalstieties savā dzejas mākslā tikai uz slavu un cerībām. Lesings bija vientuļš, bet jūs savā dzīvē kļūsiet vēl pamestāks.

Hebelim vajadzēja atkal un atkal stāstīt par Ham-burgu, un, kaut gan Heine zobojās, ka viņš brauktu uz Vāciju tikai tad, ja viņam uz robežas iedotu visu vācu cietokšņu atslēgas, viņa galvā, acīm redzot, šaudījās visai brīnumainas domas.

Kādā 1843. gada rudens dienā — šis gads Heinem bija ļoti drūms — viņš, uzvilcis labākās drānas, devās uz Prūsijas sūtniecību. Viņam lika gaidīt un tad pateica, ka viņa ekselence Prūsijas sūtņa kungs neesot runājams; viņš varot savu lūgumu iesniegt rakstiski vai uzticēt kādam citam no padotajiem ierēdņiem. Heine negribēja ļaut prūšiem triumfēt pār savu rakstveida kapitulāciju un griezās pie kāda gara, kalsnēja sekretāra, kuram bija īpatnējs matu cekuls. Dzejnieku lūdza atkal atnākt otrā dienā.

Nākamajā dienā sekretārs sagaidīja viņu jau priekšnamā. Sā cilvēka izskats — ejot viegli uz priekšu saliektais augums un roku stāvoklis — atgādināja brīnumaino Paganlni, tikai brīnumvijoles un lociņa vietā tas kreisajā rokā turēja tintes pudeli, bet labajā — zoss spalvu. Heini ieraugot, viņš savas kuplās uzacis savilka uz augšu līdz pat matu saknēm, it kā teikdams: «Redziet nu, redziet, msjē Heine ... negaidot .. . tagad viss būs labi . .. tagad un vispār .. .» Nav zināms, cik ilgi vēl uzacis tā būtu mēļojušas, ja tās neiztraucētu Heines lūgums pēc noteiktas atbildes. Tādēļ sekretārs dzejniekam izteiksmīgi paskaidroja, žestikulējot un turot rokās spalvu un tintnīcu, ka atļauju braukt caur prūšu zemi, ko viņam vajadzēja šķērsot ceļā uz Hamburgu, nevarot dot.

Šo noraidījumu dzejnieks uztvēra kā izaicinājumu. Nedaudzu mēnešu laikā tas jau bija otrais prūšu iestāžu mēģinājums viņu pazemot!

Heinrihs Heine, pēc dabas straujš un ātri uzbudināms cilvēks, kas sev par postu uz adatas dūrienu mēdza atbildēt ar dunča dūrienu, prātoja par atriebību. Dusmās viņš sev nosolījās: «Es šiem tumsoņiem atbildēšu tā, ka viņiem elpa aizrausies!» Bet, rāmā garā pārdomājis, viņš piebilda: «Tikai nepārsteigties! Gribu mierīgi nogaidīt izdevīgu mirkli. Tomēr aizmirst daudzkārtējo apvainojumu — to es nevaru!»

Ja iespēju atkal apciemot Hamburgu mati Heinrihs Heine līdz šim bija lolojis sirdi kā skaistu sapni, ja viņš par braucienu vispār vēl nebija izšķīries, tad nu viss bija mainījies.

— Zināms, ka braukšu! — viņš sacīja savai sievai Matildei. Un domās vēl piemetināja: «Man tas jādara, man jāpierāda, ka es nedancoju pēc viņu stabules!»

Heinrihs Heine kravāja ceļasomu. Pēkšņi izlēmis, viņš rīkojās pārsteidzīgi. Izbraukšanas dienā saticis Hebeli, kam bija atklājis savus plānus, viņš ļoti lūdza

nevienam nebilst ne vārda. Hebelis Heinem deva padomu nebraukt caur Prūsiju.

Atvadoties noskūpstījis savu Matildi (pēc tam kad bija atstājis viņu uzticamās Dartes kundzes ziņā, kura vadīja jaunu dāmu pansionātu), Heine uzvilka ceļojuma mēteli, iekāpa ātrajā pasta karietē un 1843. gada 21. oktobri devās vispirms uz Briseli.

Stundu pēc stundas ripoja kariete. Nepacietīgajam Heinem šķita, ka lēni, pārāk lēni riteņi atstāj sliedes ceļa smiltis. Pienāca nakts un atkal jauna diena, bet zirgi vienmērīgi gāja tai pašā soli.

Beļģijas robežas tuvumā ceļš veda pa Matildes dzimtenes viegli viļņotajām ielejām. Pirms dažiem gadiem viņi šo apkaimi bija apmeklējuši abi kopā, lai apciemotu Matildes māti. Tagad viņš ratos sēdēja viens un savu nebēdnīgo, taču ari tik nemācīto sievu bija atstājis Parīzē. Nebija nekāda prieka par visu to domāt. Saīdzis Heine raudzījās pa karietes logu un lādēja savu pārsteidzīgo lēmumu.

Uz lauka sievas un bērni māja sveicienus. Mežiem klāto pakalnu vidū mita skarbi lauku ļaudis, un piemīlīgā Matilde neapšaubāmi bija viena no šo jauko ieleju krāšņākajām puķēm.

Atvadoties viņa bija smaidījusi, kā tikai sieviete prot smaidīt. Tikko manāmas trīsas parslīdēja viņas lūpām, kas liecināja par aizturētām raudām. Šos smui-dus atceroties, Heinem šķita, ka daiļa mute Ijutu savilkusies tikko jaušamā zobgalībai Ak, šo smaidošo sievu viltus! Ar smaidiem viņas tev izvilina sildi nq, krūtīm un sapratu no galvas. Ir neizsakāmi patīkami un reizē mokoši būt saistītam ar kādu Monu Lizu. Tiklīdz viņa pasmaida, tu jau jūties kā apmāts.

Savos jaunības gados, kad Heine ar tēvoča palīdzību bija uzsācis tirgotāja karjeru, kam drīz vien atmeta ar roku, viņš pazīstamas skaistās meitenes mēdza salīdzināt ar audumiem, kurus piedāvāja vei-

kalā. Tur bija rupjā linauduma maizniekmeitas, kokvilnas auduma zilzeķes un vismīļākās — vieglprātīgie mežģīnes un tilli.

Ai, kas tā bija par lielisku zinātni, ja, paļaujoties uz pirkstgalu maigu izjūtu, mēģina salīdzināt — salīdzinājumā slēpjas visu atziņu pirmsākums — kādas Al-tonas Venēras zīdainos matus ar Līdas lakata merīn-aitu vilnas pūkainumu! Tā bija vislieliskākā zinātne, un viņš cerēja kļūt par tās maģistru. Viņš studēja d>enu un nakti — cik daudz vēsu vasaras nakšu viņš bija pavadījis, to studējot! — un stipri novājēja, vaigi kļuva bāli kā studentam, bet centība neatslāba, jo viņš bija dzirdējis runājam, ka ziedošanās zinātnēm sagādājot neizsakāmi lielu prieku. Tā viņš drīz vien izbaudīja gan dārga kašmira pievilcību, gan atkal pētīja kādu jautri raibu katūnu.

Viena no tēvoča meitām bija kā vēss zīds, otra — kā pašmāju vilnas drāna tikamā tonī. Taču tās bija domātas tikai aplūkošanai, bet drānu vajadzēja izjust, glāstīt un sajūsmā spiest pie lūpām. Vislabāk viņam patika gaisīgie muslīni un pūkaina, pieglaudīga persiku krāsas «kuseline», kā viņš sauca šo audumu — rupja un smalka materiāla pasakainu sajaukumu.

Viņa Matildi varēja salīdzināt ar brīnišķīgu, blāvi mirdzošu brokātu. Viņš vēl tagad juta viņas kuplos, tumšos, zīdainos matus. Matilde bija daiļāka par visām. Ada viņai bija blāva, līdzīga mīkstam samtam, un tumšās acis spulgoja. Protams, Matilde nebija visai gudra un neko nezināja par viņa domu lidojumiem, bet tas ir nesvarīgi, ja vien sievietei ir burvīgi, balti pleci un daiļas, apaļīgas formas. Viņa bija neapval-dīgi kaislīga, turklāt mazliet muļķīga — bet vai viņas augums nebija iekārojami jauks! Brīdī, kad viņš labpatikā mēģināja atcerēties sievas gurnu harmoniskās līnijas, viņš tika netīkami iztraucēts. Kariete ar grūdienu apstājās pie Beļģijas robežstabiem. Muitas darbinieki pieklājīgi lūdza uzrādīt pasi un parakņājās pa ceļasomu. Izrādījās, ka piemīlīgā Matilde, kas it kā no putām dzimusi Afrodīte bija iznirusi viņa fantāzijā, nekā ļauna nevarēja nodarīt; pasu kontrolētāja platais, ņirdzīgais smaids aizdzina patīkamās atmiņu gleznas. Kas zina, vai dzejnieks nepārtrauktu savu ceļojumu un negrieztos atpakaļ, ja muitnieki nebūtu viņu iztraucējuši no sapņiem.

Drīz atkal kariete devās tālāk. Pasta puisis jautri pūta tauri, un saule ar saviem siltajiem stariem glāstīja rudenīgos laukus. Nobrauktā ceja attālumu no Parīzes Heine pavisam droši varēja noteikt pēc ceļā sastapto sieviešu svārkiem; jo vairāk kariete attālinājās no Parīzes, jo kuplākas un apaļākas kļuva pa ceļam sastaptās sievietes.

Briselē vajadzēja apmainīt zirgus. Viņi iebrauca tur vakara krēslā un vēl pirms nakts iestāšanās devās tālāk. Iekāpa jauni ceļabiedri, pretējā solā triju dzīvi tērzējošo franču vietu bija ieņēmis korpulents laulāts pāris.

Mehelnā, dažas jūdzes aiz Briseles, pasta kariete apstājās. Heine gribēja savai sievai nopirkt īstas mežģīnes, kas viņai ļoti patika, bet bija jau tik vēla nakts, ka, šķiet, pie miera devušies bija pat tirgotāji. Dzejnieks jutās neizsakāmi noguris. Vislabāk viņš būtu uzmeklējis kādu viesnīcu un gaidījis nākamo pasta karieti, bet viņš vēlējās ātrāk nokļūt galā, tādēļ brauca dienu un nakti. Brīžiem viņš mēģināja aizvērt acis, taču karietes kratīšanās un šūpošanās neļāva aizmigt. Visā garajā ceļa posmā starp Parīzi un Amsterdamu tikai divas reizes radās iespēja pārnakšņot viesnīcā, un, kad pasta kariete 26. oktobrī tuvojās lielajai ostas pilsētai, Heine bija kā salauzts un jutās neizsakāmi pārguris. Tā viņam bija radusies izdevība atkal būt Holandē, no kuras bagātībām viņam visvairāk patika Ēdamas siers un jautrais gleznotājs Jans Stēns, kuru viņš pirms vairākiem gadiem bija tik uzskatāmi notēlojis savā darbā «Šnābelevopska kunga memuāri». Jau sākās ielas, kanāli un tilti, īvju krūmu dzīvžogi un sarkanās mājiņas ar zaļajām durvīm. Vislabāk viņam patika koši krāsotās vējdzirnavas, kas malu malās pavērās skatienam pie apvāršņa un, spārnus griezdamas, arvien vairāk tuvojās, it kā būtu gaidījušas kādu jaunu bruņinieku donu Kihotu no Mančas. Spānija varbūt ir skaista zeme, bet cik Holande būtu lielisks cīņas lauks šim skumjajam bruņiniekam, kurš vējdzirnavas uzskatīja par milžiem un ar savu šķēpu gribēja tos nogalināt. Nabaga dīvainais visu to sencis, kuri dzimuši par vēlu!

Amsterdamā Heine nekavējoties steidzās uz ostu, lai sameklētu kuģi, kas gāja uz Hamburgu. Pilsētu klāja mikla, pienbalta migla, kas, jūras vēju klaidīta, vēlās pa ielām un spokaini dejoja virs kanāliem. Hei-nem bija grūti atrast kuģniecības biroju, un, kad viņš beidzot iegāja trokšņainajā telpā, arī šeit pretim vēlās bieza, kodīga migla — tabakas dūmu migla. Uz gariem soliem gaidot sēdēja cilvēki un sargāja savu bagāžu — kastes, grozus un saiņus. Neliels šunelis, nikni rūkdams, centās ienācējus aizbaidīt. Mazs bērns dīca mātes rokās. Dibenplānā telpa bija nodalīta ar barjeru. Tur pie augstām rakstāmpultīm sēdēja kuģniecības sabiedrības ierēdņi. Heine meklēja starp tiem, kas rakstot bija noliekušies pār galdu, kādu inteliģentāku seju un beidzot tuvojās jaunam cilvēkam.

— Vai runājat vāciski?

Jaunais cilvēks norausās no ķebļa un piegāja pie barjeras.

— Lūdzu, mynheei^1\

— Es vēlētos braukt ar tvaikoni uz Hamburgu.

Jaunais cilvēks dziļi ievilka elpu, saspieda kopā

pirkstgalus un, pavērsis seju pret griestiem, teica:

— Abi mūsu tvaikoņi — astoņsimt un sešsimt tonnu lielie «Willem de Eerste» un «De Beurs van Amsterdam» — ar simt sešdesmit un simt divdesmit zirgspēku brauc pa līniju Amsterdama — Hamburga. Abi ir ļoti eleganti un visai ērti iekārtoti sešdesmit pasažieriem. Mūsu viesiem ceļojuma laikā nekā netrūkst. Katru piekto dienu viens kuģis atiet no Amsterdamas, otrs — no Hamburgas.

Tikai tagad viņš paskatījās uz Heini un sacīja:

— Šī piektā diena bija vakar. «De Beurs van Amsterdam» pašreiz peld pa Nordernejas platuma grādu. Vai pazīstat šo apvidu?

Heine jautri iesmējās. Sadalīt jūru apvidos — tas bija kas jauns. Bet, kad viņš palūkojās uz bālo jauno cilvēku, tad šāds iedalījums kjuva saprotams, jo «mynheer» jūru pazina tikai pēc atlanta.

— Vai pazīstat Norderneju? — jaunais holandietis atkārtoja.

— Ļoti labi, bet ko tas līdz? Man tāpat vajadzēs šeit gaidīt četras dienas.

— Nē, mynheer, četrus mēnešus. Nākamais tvaikonis aties 1844. gada pirmajā martā, precīzi pulksten divpadsmitos dienā.

— Šī akurātība manā situācijā patiešām nomierina.

Jaunais cilvēks baidījās, ka viņu nesapratīs, un tādēļ teica: — Vētras laikā pasažieru satiksme tiek pilnīgi pārtraukta, mynheer. Vai esat dzirdējis, ko nozīmē vētra Ziemeļjūrā?

— Esmu tās vairākkārt sīki aprakstījis un vētrā pie Helgolandes gandrīz noslīku.

— Vai atjauts jautāt, no kurienes mynheer ieradies?

— Tieši no Parīzes.

— Tad jūs būtu varējis Havrā sēsties kuģī.

Bet ar to pašu elpas vilcienu jaunais cilvēks paskaidroja, ka neiesakot nevienam nekādā gadījumā izvēlēties šo ce]u, jo kanālā plosoties visniknākās rudens vētras. Ar izjustiem vārdiem viņš mēģināja attēlot braucienu vētrā no Havras uz Kalē, ko gan nebi ja pārdzīvojis pats, bet ko bija pieredzējis kāds loti labs draugs. Aizrāvies ar savu briesmu stāstu, viņš izvalbītām acīm sēca: — Ticiet man, mynheer, tas bija uz dzīvību un nāvi!

Heine vienaldzīgi paskaidroja, ka viņam nepieciešama tikai vieta kuģi uz Hamburgu. Bet jaunais cilvēks bija ietiepīgs. Viņš nelaida garām izdevību svešajam paskaidrot, kādēļ tagad nav ieteicams ceļot ar fregati vai preču laivu. — Vai zināt, kas ir preču laiva?

Beidzot viņam ienāca prātā, ka pēdējā iespēja šai gadā tikt uz Vāciju esot ar tvaikoni, kas pēc nepilnas stundas došoties uz Brēmeni. Viņš ātri izrakstīja braukšanas biļeti, pats to izknieba, norādot uz kuģa tehniskajām priekšrocībām, pamāja kādam pusaudzim, kas telpas dibenā centās nopūst putekļus no aktu vākiem, un norīkoja to jo steidzīgi aizvest mynheer uz tvaikoņa «Hertogenbosch» piestātni. Hei-nem nekas cits neatlika kā, lādot miglu, ātri steigties zēnam nopakaļ. Kad viņi nonāca krastmalā, jūrnieki jau ņēmās lēnām atraisīt resno.tauvu. Heinrihs Heine steidzās uz klāju. Motors kuģa tilpnē jau bija iedarbināts. Plēsnas riteņi abās pusēs kuģa korpusam griezās, ūdenim stipri šļakstot, plīkšķot un burzguļojot. Tie padevās gan uz priekšu, gan atpakaļ, gan atkal uz priekšu, līdz pēc šīs iespaidīgi veiktās sagatavošanās pārgāja vienmērīgā kustībā, un ar lēnu šļak-stienu, ritmiski iegremdējot plēsnas, kuģis gandrīz nemanāmi sāka slīdēt uz priekšu. Tā nu Heine pirmo reizi brauca ar tvaikoni. Sī mierīgā, vienmuļā kuģa kustība viņam bija kaut kas jauns un neparasts. Tā kā ūdens plūda tvaikoņa braukšanas virzienā, dzejnieks sākumā pakļāvās dīvainiem redzes maldiem — krasts ar visām mājām, kokiem un cilvēkiem peldēja uz priekšu, kamēr kuģis stāvēja uz vietas. «Un tomēr tā kustas,» jau sensenis ar neapšaubāmu pamatojumu bija izsaucies Galilejs. Jā, patiešām, tā kustējās. Zeme kustējās — par to varēja pārliecināties pats savām acīm. Bet, kad kuģis izbrauca no kanāla un apmeta slaidu loku, meklējot ostas vārtus, kustības virziens

mainījās, zeme vairs nepeldēja uz priekšu, bet virzījās atpakaļ, un Ileinrihs Heine pēdīgi bija ļoti priecīgs, ka blakus šiem jutekļu maldiem pastāv lietu dziļākā patiesība, kas liedza noticēt, ka pilsēta kustas, bet upe stāv uz vietas. «Vajag meklēt dziļākās patiesības,» viņš domāja.

Un, kad lielais ostas baseins kļuva arvien plašāks, tvaikonis sāka turēties krasta tuvumā. Šad un tad starp daudzajiem noenkuroto kuģu mastu galiem blāvajā miglā iznira kādas baznīcas torņa smaile, kas bija tik nešķirami saistīta ar rāju, buru, tauvu un mastu biezokni, ka radās iespaids, it kā šai zemē arī baznīcas peldētu pa ūdeni.

Heine jutās neizsakāmi noguris un devās uz savu kajīti, lai atgultos. Lai gan runīgais jaunais mynheer bija daudz ko sasolījis, kuģa viesiem trūka visnepieciešamāko ērtību. Heine bija spiests atlikties uz cieta sola un apsegties ar mēteli. Viņš gulēja nemierīgi.

Kad viņš pamodās, kajīte bija ļaužu pilna. Pa mazo, apaļo kuģa lodziņu spīdēja bāla mēness gaisma, un varēja saskatīt guļošu vīriešu, sievu un bērnu augumu apveidus; tie atpūtās uz bagāžas saiņiem un soliem. Heine piecēlās. Kāds vīrs izbijies uztrūkās un pusmiegā blisināja acis, bet uz Heines pārmetumiem par ielaušanos kajītē atbildēja pilnīgi vienaldzīgi:

— Nekur vairs nav vietas, kungs. Bērniem nepieciešams gulēt.

Heinrihs Heine paņēma savas somas un metās uz klaju. Bija kļuvis jūtami vēss. Viņš piegāja pie reli-ņiem un lūkojās uz jūru, kuras viļņotajā virsma kuģis iezīmēja melnum melnus mutuļus un vērpetes. Liels, vara dzeltens, skumīgs mēness pacēlās virs jūras. Tad sabiezēja dīvaini, sapluinīti mākoņu vāli un uz ilgāku laiku paslēpa veco debess ceļotāju. Kad tas parādījās, dzejniekam šķita, ka dzeltenais mēness brīnumaini līdzīgs metāla diskam, kādu komedianti uzkar pie savam teātra debesīm, kad uz Helsingeras pils terases tuvojas īstā «spoku stunda». Taču dīvainie mākoņu veidojumi jocīga dzirkļu griezēja izskatā atkal klusi slīdēja šurp un aizsedza spožo disku. Tas viss šķita kā ļoti tumšos toņos ieturēta nakts aina, kurai pāri brīžiem pārslīdēja žigls mēness stars. Paisums ar bēgumu mainījās savā varenajā, pirmatnējā ritmā. Jūra elpoja majestātiskā mierā. Bet neziņa par nākotni Heini darīja nemierīgu.

Pēkšņi no tumšās debess bezgalības kā zibens šautra izšāvās balts putns. Nedroši lidinoties, tas nosēdās kāda vētras signāla gaismas lokā. Šī negaidītā parādība kā brīnums pārsteidza dzejnieku. Vai tiešām kā brīnums? Vai notiek negaidīts brīnums? Tā bija viņa paša izjūta — saņemtajam mājienam tomēr nepiešķirt lielu nozīmi. Vai šī debess nelikās neapdzīvota? Un tomēr gaisos bija pacēlusies kāda balta kaija.

Putns pašreiz bija pavisam kluss. Bet tas cieši raudzījās uz cilvēku. Baltās spalvas spokaini zaigoja laternas gaismā, kura šūpojās šurp un turp. Dzejniekam baltā krāsa vienmēr bija šķitusi kā visa noslēpumainā simbols: sniegs, līgavas un mirušā tērps, migla, balti gulbji rāmā ūdeni, ziedošs ķiršu dārzs. Un tagad šis debesu putns, kurš, acīm redzot, baidījās no cilvēka un tomēr nelidoja projām, kuram parastā nakts tumsa laternas žilbinošajos staros likās sveša un neizdibināma.

«Tā mēs, vētrasputni, gaismas apžilbināti un pievilināti, nākam no tumsas, bailīgi ieklausāmies jūras krākšanā un šalkšanā ap mums, tomēr baidāmies atgriezties tumsā, jo neticam savu spārnu izturībai,» domāja dzejnieks.

Heinriham Heinem dabā nekas nelikās nedzīvs, katrai formai un krāsai bija sava īpaša izjūtu skala, visam bija sava nozīme, katra būtne bija spējīga sajust.

Tā kā viņš pārdzīvoja baltā putna bailes, tad steidzās pie kāpnēm un devās lejā. Uz klāja bi ja kļuvis vēsi. Citi pasažieri jau bija silti apģērbušies, bet viņam mugurā bija īss, plāns mētelītis.

Kad Heine atgriezās kajītē, uz viņa sola jau šņākdams gulēja virs, kas, pirmīt iztraucēts, bija, acis blisinot, raudzījies viņā. No salona, kas bija rezervēts pirmās klases pasažieriem, atskanēja nikna lamāšanās. Strīdējās tādēļ, ka nepietika vietu. Heine nokāpa kuģa «Hadesa valstībā», kur uzturējās amatnieku mācekļi, aukles un kalpones. Oda pēc darvas un trāna, telpa bija šaura un griesti zemi, grīda piemēslota. Bet soli bija tukši. Heine iekārtoja sev vietu ar skatu pret kādas guļošas meitenes dūšīgo mugurpusi un iesnaudās, kaut arī oda pēc trāna, darvas un netīrumiem.

Nākamā diena likās bezgalīgi gara. Jūra bija rāma un pelēka un pie apvāršņa saplūda ar tādām pašām pelēkām debesīm. Tvaikonis brauca ar lielu troksni, bet nevarēja manīt, ka tas virzītos uz priekšu. Reizēm kapteinis nosauca kādas salas vārdu. Tad visi pasažieri raudzījās norādītajā virzienā un saskatīja torņus, mājas un dažādus priekšmetus, kurus citādi diezin vai būtu pamanījuši. Tikai Heine vaļsirdīgi atzinās, ka neko neesot redzējis. Tad pārējie pasažieri viņam gaužām juta līdzi un ikviens mēģināja ar pretrunīgiem attēlojumiem palīdzēt. Heine pieklājīgi pateicās:

— Pēc jūsu paskaidrojuma, tai jābūt brīnišķīgai salai, mani kungi, — viņš sacīja. — Tikai žēl, ka es to nevaru saskatīt. Ak, ja man būtu jūsu skaistās acis, — viņš vērsās pie kādas dāmas ar lorneti, kura bija pavirzījusies tālāk no sava vīra. Vēlāk šis vīrs izplatīja baumas, ka Heine esot anglis, jo tie visi esot sarkastiski. Bet Heine jau ilgi, domās nogrimis, lūkojās uz duļķaino, putās sakulto ūdeni kuģa pakaļgalā un prātoja: «Jūsu jūrā ir drūmi apvidi, jaunais mynheer!»

Ari otru nakti Heine pavadīja uz cietā sola, un nākamās dienas rītausmā tvaikonis «Hertogenbosch» piestāja krastā Brēmenē. Nepārredzams mazu, vecu mājiņu mudžeklis kā izslāpis aitu bars drūzmējas ūdens malā. Tās stāvēja cieši cita pie citas, un negribot bija jābaidās, ka aizmugurējās iegrūdīs priekšā stāvošās ūdenī.

Uzzinājis, cikos nākamais pasta pajūgs izbrauks uz Hamburgu, Heine klaiņoja pa ielām, lai apskatītu pilsētu.

Viņa sirdi sildīja doma, ka nokļuvis jau tik tuvu māmuļai. «Ai, kā viņa, labā, brīnīsies,» viņš priecājās. «Divpadsmit gadu viņa nosēdējusi pie sava loga, skatīdamās uz ielu un gaidīdama mani.» Gadu pēc gada maijā koki salapojuši un novembrī atkal kļuvuši kaili, sniegs sakritis to zaros un pavasara saule to izkausējusi. Arī mātes mati kļuvuši balti kā sniegs. Dzejniekam pēkšņi ienāca prātā, ka māte jutusies vientuļa. Vai viņš kādreiz agrāk par to jebkad bija padomājis? Vai viņi visi trīs — Maksimiliāns, Gustavs un arī viņš — pēc tēva nāves nebija aizklīduši pasaulē, neprātojot daudz vairs par to, ko izjūt māte? Tikai tagad viņš saprata, ka māte dzīvoja kā visas sirmgalves, kurām darba gadi aiz muguras un tikai cerības uz atkalredzēšanos vēl piešķir dzīvei mazliet klusa mirdzuma un saules.

Negaidot Heinrihs Heine bija apstājies pie rātsnama skaistajām arkādēm; nams bija ļoti vecs, bet tieši tādēļ daudzajiem svešiniekiem tas likās pieminēšanas vērts; plaši pazīstamajam vīna pagrabam bija nepieciešams savs rātsnams.

Heinrihs Heine kāpa pa izmītajiem pakāpieniem lejā uz vīna pagrabu. Sls iedobes smilšakmenī kā neiznīkstošus lieciniekus bija ieminuši šās pilsētas krietnie pilsoņi, kas jau gadsimtiem ilgi ik vakaru mēdza aizklīst līdz vecajam vīna dievam, lai atgrieztos pilnīgi pārvērtušies.

Vieglā gaitā, bet nemierīgu sirdi Heine kāpa lejup pazemes mijkrēslī, atvēra smagās durvis un iegāja lielā telpā, kas ar izvelbtajiem griestiem un zemajām, masīvajām kolonnām atbilda priekšstatam par vīna pagrabu. Tur, kādā kaktā, sēdēja viņš pats — vīnogulāju vītnēm apvītais pagānu dievs. Kails, apaļš un tukliem vaigiem tas jāja uz lielas, mākslinieciskiem kokgriezumiem izrotātas mucas, pacēlis vīna glāzi pret griestiem, simbolizēdams vislielāko apmierinātību.

Kādā citā stūrī sēdēja mazs vīrelis ar pelēkiem, plāniem matiem un vecmodīgās īsās biksēs; Heinem ienākot, tas salikušu muguru un ierautu kaklu piecē lās un pazemīgi paklanījās. Heine nezināja, ko domāt par šo neparasto apsveikumu, un pateicās, pavicinādams cepuri.

Beidzot atkal reiz radusies izdevība pasēdēt vācu rātsnama pagrabā, šai omulīgajā vietā, un pusnakts stundās jautrā noskaņā risināt sarunas. Cik daudz atmiņu dzejniekam arvien saistījās ar šiem ne ar ko neaizstājamiem vācu vīna pagrabiem! Studenta gados viņš bieži pie vīna pudeles bija sapņojis par nākotni vai ar pārgalvīgiem draugiem nodevies vispārdrošākajām nebēdnībām. Ar Grabi viņš reizēm bija iegriezies pie Lutera un Vegenera; arī to viņš tagad atcerējās.

Heine gribēja izpētīt, kas vēl palicis no šīs omulības, gribēja zināt, vai cilvēki Vācijā vēl bija tādi paši kā agrāk. Varbūt kaut kas mainījies? Šeit, Brē-menē, kur viņš spēra pirmo soli uz dzimtenes zemes, katra tikšanās likās nozīmīga. Braucot ar tvaikoni, dzejnieku pārņēma aizvien lielāks nemiers, viņu sagrāba neganta baiļu sajūta. Viņam šķita, it kā krūtis žņaugtu dzelzs stīpa. Mocīja jautājums, kā viss nokārtosies, un atbildi viņš pirmām kārtām meklēja vecas pilsētas akmeņainajā atveidā un tās cilvēku sejās.

Viņš vēl nejutās atbrīvots, vēl baidījās vilties, tiekoties ar dzimteni, kuras burvībai tik ļoti gribēja ļauties. Šis brauciens uz Vāciju bija tikpat kā dēka.

No blakus telpas bija ienācis viesmīlis Francis un, lai viesi negaidot nepārsteigtu, pēc veca paraduma pabīdīja īstā vietā kādu krēslu. Tad ar ievingrinātu tvērienu izvilka no vestes kabatas dozi un neparasti veikli, gandrīz graciozi, saņēmis tabaku pirkstgalos, to iešņauca. «Tā mūsu emancipācijas laikā arī viesmīļi mantojumā pārņem ķeizaru paradumus,» nodomāja dzejnieks. Spīdošie, melnie mati viesmīlim bija rūpīgi sasukāti, ar celiņu pa vidu; tas piešķīra vīram korektu izskatu. Bet komiski likās tas, kā viņš savas apcirptās ūsas reizēm ar veiklu virslūpas kustību pievirzīja degungalam, it kā vēlētos iešņaukt arī tās. Heine palūdza vīnu, jo par Brēmenes rātspagraba vīniem bija dzirdējis daudz laba.

— Vai jums, mans kungs, kā jau parasts, ieteikts mūsu trīsdesmit ceturtā gada vīns «Rūdesheimer»? — jautāja viesmīlis.

Heine paskaidroja, ka labāk par to gribētu spriest pats. Pēc brīža viņš sacīja, ka nevajadzētu dzert tik lieliem malkiem, un, tā kā viesmīlis, šķiet, jutās aizskarts, smiedamies piebilda: vīns esot labs, to vajagot malkot apdomīgi.

— Tas būtu īsts baudījums manai sievai.

— Kuru man nav gods pazīt, — piebilda viesmīlis Francis, ātri noberot vārdus. Viņš runāja tā, it kā vienmēr steigtos.

— Ak, viņa mats matā līdzinās citām sievietēm, — atbildēja Heine. — Un tieši tādēļ šis vīns ir labs. Tas nomierina.

Sai mirklī atvērās durvis un ienāca divi vīri; dzīvi tērzējot un apkārt nelūkojoties, tie, acīm redzot, devās pie sava ierastā galdiņa. Mazais, pelēkais vīriņš atkal pielēca kājās, zemu paklanījās, pēc tam — vēl vienmēr pieliecies — ienācējus ziņkārīgi noskatīja. Bet tie veco neievēroja.

Heine bija pārsteigts par šo kluso apsveikumu un, pirms viņš noskaidroja, kas ir jaunie viesi, apjautājās viesmīlim par sirmgalvi.

— Neparasti pazemīgs cilvēks. Viņš šeit ir zvērinātais tulks, ļaudis runā, ka protot septiņas valodas.

— Ak, viņš bieži klusē visās septiņās valodās, — dzejnieks smiedamies sacīja.

— Redziet, kā viņam žakete apspīlē muguru un kā bikses uz ceļgaliem sakrunkojušās. Palūkojieties vien! Tas ir no pārliekas klanīšanās, — teica viesmīlis.

Mazais vīriņš ar nemodernajām, īsajām biksēm, šķita, atmodās no sastinguma un sasparojās. Viņš iedrošinājās lēni apsēsties, nenovēršot no abiem vīriem skatienu, ik brīdi gaidot viņu mājienu. Dīvaini, ka arī viesmīlis likās pilnīgi pārvērties, kad tuvojās jaunajiem viesiem, lai uzklausītu viņu vēlēšanos. Viņš stāvēja nekustīgi pienācīgā attālumā ar viegli pieliektu ķermeņa augšdaļu. Vai neskaitāmas reizes viņš atkārtoja: — Tieši tā, ļoti labi! — un ikreiz cītīgi paklanījās.

— Tas ir visbagātākais tirgotājs mūsu pilsētā, — viesmīlis vēlāk, garām ejot, iečukstēja Heinem ausī.

Jaunākajam no tirgotājiem, slaidam cilvēkam vidējos gados, bija gaišs, elegants uzvalks un baltas koptas rokas. Mākslīgi sacirtotie mati saplūda ar garo vaigubārdu. Seja pauda lielu pārākuma apziņu, un lūpas savilkās zobgalīgā smaidā.

— Viņš vēl ļoti jauns, — Heine iečukstēja rosīgajam viesmīlim.

— Ak, ne jau tas. Tam nepieder nekas. Tas ir vecais, — Francis atbildēja un steidzās tālāk.

Vecais tirgotājs nebija tērpies tik iespaidīgi. Veste viņam bija uz vēdera sakrunkojusies. Tirgotājs bija smagnējs, bet neparasti možs un enerģisks vīrs ar platu seju, mazām, šaudīgām ačelēm un smailu degunu. Kad viņš reizēm, lai pastiprinātu savu vārdu iespaidu, ar stingru roku blīkšķot uzbelza pa galdu, sirmais tulks neapzināti sarāvās.

Nu smagās durvis vērās biežāk. Paziņas sasveicinājās un centās apsēsties vecā tirgotāja tuvumā. Izrādījās, ka gluži pretēji savam pavadonim viņš nepavisam nav augstprātīgs. Tirgotājs bija laipns un nepārtraukti stāstīja anekdotes un asprātības, no kurām dažas bija visai piparotas.

Heine piebiedrojās šai jautrajai sabiedrībai un pastāstīja dažu labu šeit nedzirdētu notikumu. Visi lieliski uzjautrinājās. Tikai vecā elegantais pavadonis sēdēja, galvu piešķiebis, un, garlaikoti smaidīdams, raudzījās gan griestu velvēs, gan lejup.

Pa to laiku rātsnama pagrabā šļūcošiem soļiem bija ienākusi veca sieva. No melnā lakata apakšas viņa, glūnoši šķielēdama, lūkojās klātesošajos, un pār viņas savītušajām lūpām nenāca ne skaņa.

— Vecā draņķe, — tirgotājs pukojās. — Kur ej, tur viņa priekšā.

— Ko viņa dara šai vīna pagrabā? — jautāja Heine.

— Kaut ko jau gribēs! — vecais tirgotājs atbildēja.

— Viņa Francim tik ilgi neliks mieru, līdz tas iedos pāris paraugu no mucām.

— Bet ne jau no labajiem vīniem? — Heine neticīgi jautāja.

Viesmīlis nāca, un vecā ar savu kaulaino roku satvēra viņu aiz piedurknes. Otrā rokā viņa vicināja zīmīti un teica:

— Te ir recepte. Dzirdi! Atnes man labi ātri! Dzirdi, ātri!

— Vai nezini, ka uz receptēm izsniedz tikai pirmdienās, — Francis asi atteica. Aiz uztraukuma viņš bez mitas raustīja Ūsiņas.

— Re, viņai ir recepte, — vecais tirgotājs sacīja.

— Ko tas nozīmē? — jautāja Heine.

Bet neviens viņam neko nepaskaidroja.

— Vai tu gribi mani nobeigt? — vecā šņāca un purināja viesmīli, satvērusi to ar saviem ģikts savilktajiem, putna nagiem līdzīgajiem pirkstiem. — Ja tu vēlētos atvieglot manas sāpes, tad pret vecu sievu izturētos cilvēciskāk. Atnes man ceturtdaļu! Ārsts parakstījis, kancelejā apzīmogots, tikai tu negribi dot.

Ar dūrēm draudēdama, sieva stāvēja viesmīļa priekšā, kurš, padoma meklēdams, bezpalīdzīgi raudzījās apkārt.

— Es nedrīkstu, izsniedzot jābūt klāt padomes ierēdnim. Man nav arī atslēgu.

— Ko vēl izdomāsi! — vecā atcirta. — Tev ir gan atslēgas, kam tad citam! — Un, pagriezusies pret veco tirgotāju, vaimanāja: — Jūsu labdzimtība senatora kungs, redziet, kā pret mani izturas! — Viņa tuvojās vecajam tirgotājam, zemu paklanījās un savilka seju ņirdzīgā grimasē. — Pavēliet, ļoti godājamais, šim cilvēkam, lai viņš man ielej kādu ceturtdaļu.

— Atnes viņai! — senators, nepatīkami aizskarts, sacīja. — Es galvošu par pareizību.

Sieva, satvērusi viņa roku, murmināja: — Jūsu augstlabdzimtība, jūs esat tik laipns pret mani!

— Ir jau labi, ej tikai! — Senators novērsās un atrāva roku. Vecā saturēja rupjā auduma svārkus un, nepārtraukti klanoties, uz pirkstgaliem kāpās atpakaļ uz durvīm. Tur viņa apstājās un gaidīja.

Kad viesmīlis atgriezās, vecā viņam uzklupa un izķēra puspudeli vīna no rokām.

— Redzi nu! — viņa triumfēja.

— Tā ka tu mums atnestu pudeli atpakaļ! Tā tev nepienākas, — lai atjaunotu savu autoritāti, brīdināja Francis un ar īkšķa nagu braucīja Ūsiņas.

— Tu jau nu tādēļ nevarēsi mierīgi gulēt, — ņirgājās vecā. Izvilkusi korķi, kas tikai viegli bija uzspiests, viņa paostīja vīnu.

— Ieņemt tikai pa pilieniem, — norādīja Francis.

— Katram šādam malkam kaut kur citur būtu zelta vērtība. Tas ir 1G24. gada pildījums.

— Kā? — iesaucās Heine. — Šis vīns ir divi simti deviņpadsmit gadus vecs? Par kaut ko tādu neesmu nekad dzirdējis. Atnes arī man no tā pagaršot.

Bet šis vīns nebūtu nopērkams pat par tūkstoš dālderiem, ja tas vispār netiktu dots par velti. Pēc senāta lēmuma to drīkstēja izsniegt tikai slimajiem. Heine apsvēra, cik daudz par to solītu pazinējs, un nevarēja atvairīt domu, ka sastapies ar sava laika vientiešiem. Vai nu visi senatoru kungi bija lieli muļķi, ka uzskatīja vīnu par nevērtīgu tādēļ, ka tas tik vecs, vai arī tie bija neparasti gudri un labsirdīgi un tiem bija savāda izpratne — ka dzīves labumi arvien jāpiešķir tiem cilvēkiem, kuri tos vislabāk prot izmantot.

— Tas skrien kā uguns caur dzīslām, — paskaidroja viesmīlis. — Pietiek ieņemt tikai nedaudz pilienu. Ja ir kāds brīnumlīdzeklis — brīnumdarītājs eliksīrs, kas atdzīvina mirušos, tad tas ir 1624. gada pildījums.

Pa to laiku sieva bija iedzērusi malku vīna un izgaršojusi to uz mēles. Viņa izbaudīja to ar sajūsmu, kādu vēl spēja paust gurdā seja. Tad, pacēlusi pudeli pie deguna, laimīgi smaidīdama, ieelpoja vīna

smaržu.

— Labas zāles! — viņa sacīja, arvien vēl smaidot. Beidzot izņēma no kabatas korķi, rūpīgi aizbāza pudeli, dziļi paklanījās senatoram un atstāja rātsnama pagrabu.

Arī Heine tvēra pēc savas cepures. Viņš bija vīlies, jo nebija atradis vis seno omulību, bet redzējis nožēlojamu pazemošanos, kāda vienlīdz piemita atkarīgajam tulkam tāpat kā neatkarīgajai ubadzei. «Parīze ir plašāka ne tikai apmēru ziņā, bet plašāks vēriens tur ir arī cilvēku savstarpējām attiecībām,» dzejniekam ienāca prātā.

Heine bija iedevis viesmīlim dzeramnaudu. Tādēļ tas, zemu klanīdamies, kas dzejnieku nepatīkami aizskāra, vēra smagās durvis. Bet cik viesmīlis bija pārsteigts, kad durvju priekšā ieraudzīja stāvam veco sievu, kas, turēdama pie lūpām pudeli, 1624. gada brīnumdarītāju vīnu izdzēra vienā paņēmienā.

— Šausmīgi! Dzer, pat ne reizi elpu neatvilkdama, — iesaucās viesmīlis un mēģināja — protams, par vēlu — atņemt vecajai sievai pudeli.

— Kauns un negods šo vīnu tempt kā ūdeni, — lielā sašutumā kliedza Francis.

— Kāda tev daļa? — jautāja vecā. — Vai tev jāblēj kā āzim? Tās bija manas zāles, manas!

«Un tomēr laikam pilsētas tēvi ir muļķi,» domāja dzejnieks un neatskatījies kāpa pa platajām rāts-pagraba kāpnēm augšup.

Laukā jau tumsa vakars, gaiss bija svaigs un vēss. Pa kreisi no rātsnama Heine ieraudzīja pelēko Rolandu, kas viņu tur bija gaidījis. Heine tam parādīja cieņu.

— Mīļais draugs, cik tas gan grūti — vienmēr saglabāt stāju, kad jāpieredz šādas lietas. Negribu žēloties, ka man pārdeva skābu vīnu, kamēr vecā dzēra brīnumdari, kaut gan es arī esmu mazliet nevesels. Pie mūsu profesijas goda — arī es sevi uzskatu par nākamās vācu brīvības Rolandu —, kā tu vari paciest, ka šīs brīvās pilsētas pilsoņi vēl vienmēr grib būt tik brīvi, ka dažus padara par vergiem un vislabāk tiem patīk redzēt kalpība saliektas muguras? Varbūt tu mani nesaproti, mīļais draugs? Nekādā gadījumā negribu tevi novirzīt no pienākumu pildīšanas, jo karavīram tas ir visbīstamāk. Sveicini senāta kungus un apsargā tos labi! Bet es tikmēr gribu braukt uz mājām pie savas vecās mātes.

Pārsteidzīgi uzsāktais ceļojums vēlreiz sagādāja neērtības. Kaut gan dzejnieks bija aiz nepacietības kļuvis nervozs, viņam vajadzēja vēl gandrīz divas dienas pavadīt Brēmenē, jo kārtējais pasta pajūgs uz Hamburgu izbrauca tikai vakaros. Pēc garā ceļojuma Heine gribēja labi izgulēties un tikai tad ceļot karietē vēl kādu nakti. Tā nu Brēmenē vajadzēja pārnakšņot. Kāpēc gan viņš ceļojuma maršrutu nebija labāk izplānojis?

Nākamā diena bija viena no tām blāvajām oktobra dienām, kad saule gan spīd, bel nesilda. Nabaga Rolands izskatījās bāls un neizgulējies un lielām, skumjām, nespodrām acīm raudzījās tālumā. Viņš šķila iegrimis domās. Labajā rokā viņš stingri turēja zobenu. Satriecoša likās viņa gandrīz cilvēciski pievilcīgā nopietnība. «Jo svārstīgāki mūsu uzskati, jo noteiktāka mūsu stāja.» Heine ātri pagāja tam garām, izlikdamies, ka nepazīst. Bet pirms iegriešanās blakus ieliņā viņš vēlreiz slepus palūkojās uz brāli Rolandu. Tas stāvēja nekustīgs un, zobenu pacēlis, raudzījās tālumā.

Heine steidzās uz pasta staciju, jo bija apnicis tik ilgi gaidīt; gribējās uzzināt, vai nav iespējams izbraukt uz Hamburgu agrāk. Pasta saimnieks, omulīgs vīrs pasta virsmeistara uniformā, ieteica braukt ar speciālo pajūgu. Smagu sirdi Heine iemaksāja rokasnaudu, saimnieks lika iejūgt zirgus, kučieris — līdzīga piegriezuma apģērbā, tikai vienkāršākā nekā priekšniekam —, klusēdams palocījies, atvēra pasta karietes durtiņas, un, pirms vēl tornī nosita divpadsmit, tā jau devās laukā pa vārtiem.

Viņi brauca pa līdzenumu. Dzejniekam ienāca prātā, ka šis novads gaišā vasaras laikā, kad te, silājā, ganījās aitas, izskatās ļoti gleznains un piemīlīgs. Tagad tas šķita gaužām pelēcīgs. Pelēkās, tukšās ganības tālumā saplūda ar tikpat pelēkām debesīm. No zemajam, sakumpušajām zemnieku būdām pret debesīm vērpās sadegušās kūdras melnie dūmi. Vienmuļajā dabas ainavā nebija nekā tāda, kas izklaidētu vientuļu ceļotāju. Ar bažām dzejnieks attapa, ka ceļa jau izdevis vairāk nekā simt dālderu, un tad pretēji paradumam viņš braukšanas laikā sāka rēķināt un skaitīt naudu. Vai tā bija cieņas pilna gatavošanās uz tikšanos pēc tik ilgiem gadiem ar māti?

Arā jau tunisa nakts. Drīz viņš vairs nevarēja saredzēt pat stingros aploku žogus ceļmalā. Dzejnieks aizvēra acis, bet negulēja. Kariete neganti grabēja.

Bija gluži tumšs, kad kučieris beidzot iebrauca pasta stacijas sētā. Bet cik pārsteigts bija ceļotājs, kad Hamburgas vietā bija nonācis Harburgā. Har-burga bija pasta maršruta galapunkts, un Heinem vajadzēja likt lietā visu savu dzejnieka pierunāšanas māku, lai kučieri, piesolot bagātīgu dzeramnaudu, pārliecinātu braukt tālāk uz Hamburgu. Pa to laiku kučieris bija uzspraudis ratiem abās pusēs laternas, kas meta blāvu atspīdumu uz zirgu mugurām. Pēc nepilnas stundas Hamburga bija klāt.

Heine nolēma tik vēlā nakts laikā veco māti vairs netraucēt un nosauca kučierim savas viesnīcas vārdu — «Veco Londonu». Viesnīca atradās tieši blakus tēvoča pilsētas namam Vecajā Jaunavu gatvē, un viņa ģimene labi pazina viesnīcas īpašnieku Georgu Hillertu. «Vecā Londona» tika uzskatīta par labāko viesnīcu Hamburgā, un, lai gan Heine lielisko trīsdesmito gadu jaunceltni vēl nebija redzējis, viņš bija dzirdējis daudz atzinīgu vārdu par eleganto viesu uzņemšanas zāli, ērtajām istabām, skaisto ziemas dārzu, lieliskajām dziedinošajām peldēm marmora vannās, kuras tika gatavotas, pievienojot ūdenim gan ozolmizas, gan jūrassāli, sēru un dzelzi, jā, pat kviešus un kumelīšu ziedus. «Šāds dziedināšanas kurss nebūtu par ļaunu arī man,» dzejnieks domāja.

Kučieris nepieturēja karieti pie Jaunavu gatves, bet brauca gar Vidus Alsteru uz Vecā Vaļņa un Cietuma ielas pusi. Kad Heine — lai gan apgaismojums bija trūcīgs — saprata, ka aizbraukuši par tālu, viņš pacēla starpsienas aizkaru un uzsauca:

— Ei, priekšnieka kungs, uz kurieni? Tev, draugs, mani jāved uz viesnīcu «Vecā Londona»!

— Zinu jau, zinu, — kučieris atņurdēja un uzšāva zirgiem ar pātagu. Vai tā bija atbilde? Heinem šķita, ka ūdens malā pa kreisi ir Alsteras paviljons. Bieži viņš tur bija sēdējis ar draugiem. Kuru gan no tiem viņš vēl satiks? Soļu piecdesmit aiz Jaunavu gatves viņš apkārtni vairs nepazina. Cik ļoti viss šeit no tā laika bija pārmainījies! Satumsa pavisam, un Heinem likās, ka nu viņi brauc pa nepazīstamu gravu. Vai te“ bija uzbērti vaļņi vai iedēstīts dzīvžogs? Kas tur rēgojās kā koks bez zariem? Un jau paslīdēja garām... Kariete iegriezās sānielā un apstājās pie lielas mājas, ap kuru vēl bija stalažas. Virs durvīm kvēpa viena no jaunajām gāzes lampām, un durvju izliekumam bija pielāgots uzraksts ar zelta burtiem — «Vecā Londona».

— Sen neesat bijis Hamburgā! — kučieris sacīja, nolēca no bukas, atvēra durtiņas un ar īkšķi rādīja uz ņirbošo, apzeltīto uzrakstu. — Šeit Hillerts to lika

atkal uzcelt. Viesnīcu «Vecā Londona» Jaunavu gatvē pērnā gada maijā uzspridzināja. «Augsti mācītie un gudrības apguvušie», kā sevi dēvē rātskungi, apgalvo, ka tādējādi viņi izglābuši Jauno Jaunavu gatvi un Vaļņa Vārtu apkārtni; es gan domāju, ka glābiņš nāca, vējam mainot virzienu. Jūs taču būsiet dzirdējis par lielo ugunsgrēku? — kučieris jautāja un ar pātagas kātu zīmēja smiltīs lielos vilcienos Jaunavu gatves un Alsteras baseina plānu. Heine, izkāpis no ratiem, aplūkoja zīmējumu smiltīs. — Pirmajā dienā pūta vējš un dzina liesmas uz ziemeļaustrumiem, — skaidroja kučieris. — Ugunsgrēks izplatījās līdz Lielajai Bleihenas ielai. Pie Jaunavu gatves neskartas bija palikušas tikai četras augšējās mājas. Tad vējš mainījās un uguns pārsviedās uz Alsteras baseina pusi, kur to aizturēja dabiskā barjera. Tā, redziet, tas bija.

Ar nedaudzām rupjām līnijām kučieris uzzīmēja smiltīs lielās pilsētas katastrofas ainu.

— Tā kā baidījās, ka postošā uguns varētu izplatīties uz ziemeļiem, nolēma ziedot šis četras pēdējās mājas Vecajā Jaunavu gatvē un viesnīcas «Vecā Londona» pagrabā ienesa sešsimt mārciņu pulvera. Sākumā neizdevās aizdedzināt. Divi garnizona artilē-risti, kuri bija pievienojuši degauklu, vēlreiz nokāpa lejā pagrabā, kur atradās pulveris. Šai stūrī stāvējām mēs ar cirvjiem, gatavi vēlāk novākt degošos gruvešus. Ticiet man, mēs aizturējām elpu, kamēr tie abi atkal parādījās durvīs. Taču, pirms viņi paspēja nokļūt drošībā, sienas sabruka, aprakdamas artilēristus. Vienu no tiem, smagi ievainotu, vēlāk izglāba. Jā, tās Hamburgai bija briesmīgas dienas, — noteica kučieris un pavilka durvj u zvana auklu.

— Hillertam jaunā būve gan krietni maksāja, tomēr tā vairs nebūs agrākā viesnīca «Vecā Londona», — viņš sacīja. — Tur nedrīkstēja nemaz uz krēsla atsēsties, tik smalki viss tur bija. Vecajā Jaunavu gatvē bija visas pasaules greznība. Tur apmetās bagāti ļaudis, — kučieris skaidroja, jo uzskatīja Heini par svešinieku. — Viena no četrām uzspridzinātajām mājām piederēja baņķierim Salomonam Heinem. Varbūt esat viņa vārdu kaut kur dzirdējis. Tas ir turīgākais vīrs bagātajā Hamburgas pilsētā . . .

Šai brīdī tika atvērtas viesnīcas durvis. 2ēl! Būtu patīkami bijis reiz dzirdēt, kā cilvēks no tautas novērtē viņa tēvoci. Kučieris pieklājīgi atvadījās, uzlēca uz bukas, paklakšķināja ar mēli, un kariete aizripoja.

Heine pieprasīja istabu durvju sargam, kam aiz noguruma plaksti vērās ciet, un tika ievests tukšā uzgaidāmajā zālē, kura, acīm redzot, vēl nebija pilnīgi iekārtota. Tūlīt varēja manīt, ka durvju sargs, tāpat kā visi šādi ļaudis, ir pļāpīgs vīrs. Viņam bija apaļa seja ar lielu, platu muti un taisnām, vienādām lūpām, it kā tās būtu radušās, iešķeļot spraugu ābola formas māla krājkasītē; tādas tagad bija pārdošanā. Hein-rihs Heine šajā sejā saskatīja raksturīgu vaibstu — tas pauda ārkārtīgu nepieciešamību sniegt ziņas. Bet šis vīrs, acīm redzot, zināja savu vājību, ko durvju sargam parasti piedēvē, — pļāpīgumu un ziņkārību. Klusēdams viņš atnesa viesu sarakstu un nolika jaunajam viesim priekšā.

— Vēlos skaistu istabu, — Heine sacīja, ierakstīdams pieprasītos personiskos datus, — jo esmu nolēmis Hamburgā uzturēties ilgāku laiku.

Vīrs piekrītoši pamāja un teica:

— Lūdzu, nāciet līdz! — Paņēmis Heines ceļasomu, viņš devās pirmais pa kāpnēm augšup. Gaiteņos un kāpnēs oda pēc svaiga apmetuma, un mājīgi iekārtotajā, bet vēsajā istabā bija jūtama stipra, netīkama eļļas krāsas smaka. Durvis spīdēja, tikko nolakotas. Durvju sargs uzlika sveci uz galda, novēlēja labu nakti un atstāja istabu.

Pirms iemigšanas Heine domāja par māti un izbaudīja klusu prieku, ka atrodas viņai tik tuvu. Viņam šķita, ka darījis pareizi, nemodinādams veco māti no miega.

Naktī dzejnieku mocīja sapnis. Viņš bija ar ātro pasta pajūgu iebraucis pilsētā un uzsaucis kučierim, lai aizved pie mātes, bet viņi nevarēja atrast īsto māju. Tukšās ielas izskatījās pēc gravām un aizām. Viss bija kļuvis svešs. Kučieris atlaida pavadu. Arī viņš neprata vairs atrast ceļu. Vairākkārt atgriezies, viņš jautāja, kur jābrauc. Bet Heine ceļu nezināja. Viņš nevarēja atcerēties, kur māte dzīvo. Zirgiem laida iet savā vaļā. Tie arvien vairāk palēnināja soli. Beidzot apstājās un sāka ēst ceļmalas dzīvžoga sakaltušās lapas.

Kad Heine pamodās, istabā iespīdēja saule. Viņš piegāja pie loga un redzēja, cik satriecoši īsts bijis viņa sapnis. Cik tālu vien varēja samanīt, pilsēta bija ugunsgrēkā nopostīta. Acīm pavērās brīvs skats pāri Alsteras baseinam un mazajai Alsterai — tur nebija nevienas mājas. No viesnīcas loga Heines acu priekšā kā gravas pletās ielas, tikai tur nebija uzbērto vaļņu, kā viņam tumsā bija šķitis, bet melnēja drupas. Šur un tur no drupām spraucās pelēkas nezāles. Gaisā slējās skursteņi, nokvēpuši mūri un pārogļojušies baļķi. Pazīstamā Jaunavu gatve izskatījās kā garš, tuksnešains akmens valnis, un ūdens malā rindā stāvēja liepas ar kroplīgiem zariem.

Vēlāk, iedams uz Vaļņa Vārtiem, kur kopš ugunsgrēka dzīvoja māte, viņš redzēja, ka nopostītajās ielās dažas mājas bija palikušas uguns neskartas. Citas tika salabotas vai no jauna celtas. Starp gruvešu kaudzēm bija saskatāmi pat labi kopti dārzi. Uz ielas stūriem izkārtie lielie drukātie sludinājumi ziņoja, uz kurieni pārcelti tirdzniecības kantori, bankas un tiesu iestādes, manufaktūras, preču noliktavas un kantori, kas agrāk bija te atradušies. Heine lasīja dažus sen pazīstamu tirdzniecības firmu nosaukumus.

Māte dzīvoja mazā mājiņā pie vecā pilsētas vaļņa, kas tagad Hamburgā bija kļuvis par vienu no skaistākajām pastaigas vietām. Pa zemajām durvīm iegājis nelielā priekšnamā, Heine kāpa augšup pa šaurām kāpnēm. Šai mājā viss bija mazs, šaurs un stūrains. Viņš pieklauvēja, un māte pati atvēra durvis.

— Harij! — viņa priecīgi pārsteigta iesaucās, trīcošām rokām apkampa mīļoto dēlu, kura prombūtni bija sāpīgi izjutusi, un ilgi kļāva viņu pie krūtīm. Viņš nedrīkstēja redzēt, ka mātes acis kļuvušas miklas.

Radusi savas jūtas apvaldīt, viņa ātri saņēmās, tikai balss trīsēja atkalredzēšanās priekā.

— Dēliņ, manu dēliņ, Harij, manu mīļo dēliņ! — viņa atkārtoja atkal un atkal, satvēra dēla galvu ar abām rokām un noskūpstīja uz pieres. — Tu izskaties noguris, — viņa secināja, un viņas gudrais, pētošais skatiens bija tāds pats kā sendienās. Māti nekas nevarēja apmānīt.

— Nu tu tomēr esi nobažījusies par manu izskatu. Tādēļ rakstīju pirms izbraukšanas no Parīzes vēstuli, lai tevi sagatavotu uz to, ka esmu pārvērties. Pagājis turpat trīspadsmit gadu, māt...

— Vai tie tev bijuši tik grūti, manu zēn? — Un pēc kāda laiciņa viņa piebilda: — Tu droši vien esi izsalcis, — it kā tas būtu pats galvenais pēc trīspadsmit gadiem. Tas patiešām nebija nekāds domu pārlēciens, bet viņas jūtu visdabiskākā izpausme: viņa — ai, cik ilgu laiku! — nebija varējusi rūpēties par savu Hariju. Māte ieveda viņu savā ļoti mazajā istabiņā, lika apsēsties, atnesa šķīvi ar augļiem, maizi un gabaliņu zoss krūts un lūdza ņemt par labu; tiklīdz atgriezīšoties kalpone ar iepirkumiem, viņš dabūšot ko krietnāku.

Bet, pirms vēl viņš paspēja izvēlēties ābolu, māte satvēra viņa galvu savās mazajās rokās un teica:

— Ļauj tevi aplūkot, manu zēn! — Mate viņu ilgi pētīja, aplūkodama katru sejas vaibstu. Toreiz aizbraucot viņam bija skaisti, mīksti tumšbrūni mati un seja mazliet bāla, bet bez krunkām. Māte atcerējās arī viņa apaļo, izliekto pieri, sapņainās acis un smalki veidotās lūpas. Un viņš bija pratis tik jautri smieties!

Ak, kā viņš bija pārvērties! Mati zaudējuši vieglo mirdzumu. Pie deniņiem jau nosirmojuši. Piepūlētās acis raudzījās gurdi, un virs kreisās uzacs bija it kā aiz sāpēm ievilkusies grumba. Sejas un augstās, skaistās pieres bālums piešķīra viņam apgarotu izskatu. Bet māte pamanīja arī mazliet noslīdējušo mutes kaktiņu, kas bija sejas kreisās puses paralīzes sekas, par ko viņš jau tika rakstījis. It kā glāstīdama viņa ar īkšķi pārbrauca pār Jauno grumbu pie mutes un jautāja, negaidīdama atbildi:

— Vai ir jau labāk? — Un, tā kā viņš to apgalvoja, atkal jautāja: — Vai šī acu kaite tevi vēl arvien moka? Tava vēstule mani Joti izbiedēja, mījo zēn! Kā-dēj tu man par to nekad agrāk nerakstīji? Domāju, ka esi vesels un laimīgs. Tu mani Joti nobaidīji, Harij! Saki man vienmēr patiesību, neslēp neko! Nevajag rakstīt tik briesmīgas lietas — ka tu nošautos, ja es nomirtu pirms mūsu tikšanās.

— Nav vairs nepieciešams, mījo māt, — Heine visai sirsnīgi sacīja. — Man vajadzēja tevi piespiest palikt dzīvai. Uzskatīju to par savu vainu, ka tik ilgi biju projām; tu zini, ka nedrīkstēju atgriezties. Tagad mana sirdsapziņa ir mierīga.

— Nošauties, manu zēn, — māte palika pie sava,

— ir liels grēks! Tā nevar jokoties.

— Tu nezini, vai tā bija mana nopietnība, — viņš teica smiedamies.

— Nē, nesmejies, Harij, esmu pārcietusi tevis dēj lielas bailes.

— Ak, māt, — viņš ļoti nopietni atbildēja, — dienu un nakti mani mocīja doma, ka varbūt tevi vairs nesatikšu, ka ieradīšos par vēlu tāpat kā pie tēva. Dievs tevi ir pasargājis. Turpmāk katru gadu braukšu uz Hamburgu. Rūpējies, mīļā māmiņ, lai mans brauciens nekad nebūtu veltīgs! Kad tev rakstīju vēstuli, pie manis bija Fridrihs Hebelis, jauns vācu dzejnieks, nemiera pilns cilvēks, kas nekur nespēj palikt dzīvot uz vietas. Un, tā kā es iepazinos ar viņu tuvāk, jutu, ka viņa liktenis līdzīgs manējam. Tēvs viņam agri miris. Viņš atstājis māti, devies projām, studējis Hei-delbergā, Minhenē un badodamies kaut kā izstudējis, kamēr māte viņu gaidījusi. Tā nu viņš vairākus gadus bijis projām. Un, kad beidzot saņēmis «ieejas karti» iekļūšanai labākajā sabiedrībā — akadēmisko burvju cepuri, kas viņam, mūrnieka dēlam, piešķīrusi brīnišķīgu dāvanu iepatikties iespaidīgiem cilvēkiem, — un kad nu gribējis atgriezties mājās, lai kļūtu patstāvīgs, tad visa viņa līdzšinējā dzīve likusies bezvērtīga, jo māte jau bija mirusi. Viņa nebija to sagaidījusi. Pēc šī apmeklējuma rakstīju tev, ka nošaušos, ja tevi nesastapšu. Vai tagad mani saproti?

Un, tā runādamies ar māti, viņš redzēja, cik tai sīki pleci, cik balti mati un cik raižu pilna un skumja mute. īsti skaista māte nekad nebija bijusi. Viņas kaulainajai sejai ar lielo, vīrišķīgo degunu bija trūcis piemīlīguma un jaukuma. Bet viņa bija labākā, uzticamākā māte pasaulē.

Pēkšņi viņš saprata, ka viņu tikšanās brīdim trūka aizkustinājuma — tas pagāja bez smiekliem un asarām, bez pārmērībām un skūpstiem. Bet, kad viņš uz mātes šujamā galdiņa ieraudzīja visus žurnālus, avīzes un grāmatas, tad šāda apsveicināšanās likās dabiska. Mātei viņš īstenībā nekad nebija šķitis tāls. Māte saņēma no viņa vēstules, izlasīja, kas par viņu rakstīts avīzēs, pazina visas viņa grāmatas. It kā sarunājās ar viņu, līdz ieradās viņš pats. Māte bija saprātīga sieviete un dzīvoja garīgi bagātu dzīvi, kuras centrs un saule, tagadne un nākotne bija šis zēns.

Heine atšķīra avīzi «Allgemeine Zeitung». Tajā bija viņa raksts no Parīzes. Viņš paņēma žurnālu «Elegante Welt», kas atradās blakus, un ieraudzīja savu «Atu Trollu». Un, ja viņš būtu atšķīris vai visus šos laikrakstus, tad neredzētu neko citu kā vien savus sacerējumus vai rakstus par sevi un pret sevi.

— Kādēļ tu savu ceļojumu vēlies turēt tik lielā slepenībā, ka pat tavai māsai par to nedrīkstēju teikt? — māte piepeši jautāja.

— Lai man nevarētu uzglūnēt ienaidnieki.

— Kā tas saprotams, zēn? Uzglūnēt? Ar pistolēm? — viņa pārbijusies jautāja.

— Varbūt ar roku dzelžiem, — viņš smiedamies nevērīgi atteica.

— Harij, pie visa, kas svēts pasaulē: vai tev ir tādi ienaidnieki? — Māte nekad nesapratīs, ka viņas dēlu var vajāt ar tādu naidu. Viņa to bailīgi uzlūkoja un, kaut gan saliktās rokas stingri spieda pie auguma, tomēr nevarēja noslēpt, ka tās trīs. Heine to redzēja. Viņam kļuva žēl, ka tā uztraucis māti.

— Vai baidies, ka tev šeit, Hamburgā, sekos?

— Mīļā māt, neraizējies! Man nekas nenotiks, ja tu klusēsi un nevienam cilvēkam neteiksi, ka esmu Hamburgā.

— Bet to nevarēs noslēpt, Harij!

— Kādēļ ne? Mani draugi mani nenodos, un saviem ienaidniekiem esmu kļuvis par trīspadsmit gadiem vecāks. Nedomāju, ka viņi mani pazīs. Es arī agrāk vienmēr tikai neilgu laiku uzturējos Hamburgā, — viņš teica, lai nomierinātu māti.

Nē, nē, tam viņa nepiekrita. Tie varētu viņas Hariju pazīt, lai kā dzīve viņu būtu pārvērtusi. Kad māte tā sēdēja savā krēslā pie loga, viņam šķita, ka tā tomēr kļuvusi ļoti veca.

Maza un bikla, ar saliktām rokām, it kā viņa ar visu, kas tai lemts, klusu samierinātos, — tāda viņa šķita tagad, turpretim agrāk bija likusies sava veida sievišķīgas apņēmības iemiesojums. Bailīgums tik maz gan piestāvēja tam mātes tēlam, ko viņš bija saglabājis savā atmiņā. Jā, viņa bija pārvērtusies, un dzejnieks saprata, ka pēdējos gados viņš pret māti nebija izturējies labi. Bieži viņš bija atklāti rakstījis par savām rūpēm un raizēm, nenojauzdams, cik ļoti māti ar to nomāc. Turpmāk viņam tā jāsaudzē.

Kamēr viņš tā domāja, māte piecēlās no sava krēsla pie loga un, it kā uzminot melīgās domas, sāka enerģiski rosīties. Vecā, labi pazīstamā kalpone bija atgriezusies. Māte izgāja viņai līdzi virtuvē. Heinrihs Heine dzirdēja, kā abas tur rīkojas ar traukiem. Reizēm māte uz mirkli atgriezās istabā, lai kaut ko pajautātu: vai viņš vēl aizvien labprāt ēdot saldos ēdienus, vai no vīniem vēl aizvien vēlētos «Johannisberger», un vai ēdienam vajadzētu pielikt sarkanos piparus. Māte pati klāja galdu, neļāva to darīt nevienam citam, un tad sākās svētku mielasts ar visiem dēla mīļākajiem ēdieniem, kādus vien māte vēl varēja atcerēties.

Pēcpusdienā Heinrihs Heine gribēja iet uz Pupu ielu apmeklēt Kampi. Pa ceļam viņš tomēr nolēma vispirms uz īsu brīdi apciemot tēvoci. Tam bija pietiekami daudz iemeslu. Tēvocis varēja it drīz iejautāties, ko Heinrihs pēc tikšanās ar māti pirmo apciemojis, un būtu juties apbēdināts, uzzinot, ka pirmais nav bijis viņš. Tēvoča māja Jaunavu gatvē bija izpostīta, un viņš — kā māte bija stāstījusi — arvien, kad bija pilsētā, uzturējās pie sava dēla Kārļa Lielajā Bleihenas ielā 28, kur viņam bija iekārtotas dažas istabas. Šo māju ugunsgrēks bija saudzējis. Tā bija izskatīga celtne ar gludām kolonnām abās durvju pusēs un trīsstūrainu rotājumu virs logiem.

Kad Heine tuvojās namam, pa durvīm aši izmetās kāds vīrs. Galvā viņam bija plata, melna cepure, apmetnim plandoties, viņš devās projām. Gaita viņam bija ļoti savdabīga. Kustības, ātri ejot, nevienmērīgas. Kaut gan vīrs, acīm redzot, steidzās, ik uz soļa viņš it kā mirkli apstājās — līdzīgi svariem, kas vēl svārstās, — pirms ķermenis noliecās uz otru pusi. Apmetnis jautri plīvoja uz visām pusēm.

Tas bija RIsers! Nekādu šaubu — tas bija viņš. Ko šis cilvēks meklēja pie tēvoča Salomona? Varbūt pie Kārļa? Ļauna zīme, ka Heinem pirmais jāsatiek tieši šis ienīstais advokāts. Ja kāds ir māņticīgs, tas griežas atpakaļ, tiklīdz melns kaķis pārskrien pār ceļu. Protams, tikai tad, ja tas nācis no kreisās puses. Vai arī no labās? Heine smējās par šo veco sievu māņticību. Zirnekļi un skorpioni! Kaut kas jau neizdosies!

Viņš iegāja mājā. Priekšnama krēslā stāvēja But-lers un lasīja avīzi; ieraudzījis viesi, viņš to rūpīgi salocīja. Heine nepazina šo solīdi ģērbušos vīru, kas viņu tik uzmanīgi pētīja. Beidzot Butlers viņam tuvojās un, pirms Heine kaut ko bilda, godbijīgi palocījās.

— Labdien, doktor Heines kungs! Esiet sveicināts Hamburgā! Mūsu cienījamais kungs, jūsu tēvocis Salomons, par šo negaidīto apciemojumu ļoti priecāsies. Ja vien ir izdevība, viņš apliecina, ka esot visai patīkami ar jums tikties.

— Tā, tā, mans apciemojums viņam ir negaidīts? Bet jums gan ne, mans kungs?

Butlers palocījās vēlreiz.

— Ak, es saprotu! Tikai pirms maza brīža uzzināju, ka esat Hamburgā. Doktoram Gabrielam Rīseram bija laipns nodoms jūsu brālēnam Kārļa kungam darīt zināmu jūsu ierašanos. Heines kungs bija aizgājis kārtot veikala lietas, un doktors Rīsers šo ziņu uzticēja man.

Tātad tomēr!

Pa to laiku Butlers atkal atlocīja avīzi un sniedza dzejniekam. Tur bija iespiests: «Hamburgā un Altonā iebraukušo viesu saraksts». Nodalījumā «Hamburgā iebraukuši» lasītājs ieraudzīja ar sarkanu zīmuli pasvītrotu:

«Dr. Heinrihs Heine, Parīze».

— Tātad nebija nekādas nozīmes, ka es atbraucu slepeni nakti un miglā, — Heine zobgalīgi sacīja.

— Tad jums nevajadzēja reģistrēties viesnīcas viesu grāmatā ...

— Ak tad tur bija uzoduši! To es nebiju paredzējis, — Heinrihs Heine atbildēja. Viņš saprata, ka Hamburgā tomēr ir godā mazpilsētas paradumi. Kurš gan Parīzē pūlēsies reģistrēt visus iebraucējus? Pēkšņi dzejniekam kaut kas ienāca prātā, un viņš sacīja:

•— Paklausieties, tad jau šo avīzīti vajadzēja drukāt pa nakti. Tāda steiga!

— Jā, tas ir sasniegums! Viesi par savu ierašanos var izlasīt avīzē, dzerot rīta kāliju, — paskaidroja Butlers.

— Daudziem viesiem tas šķiet nozīmīgi, — viņš pēc brīža piebilda.

Būdams līksmā noskaņā, Heine domāja: «Tas nu man izdevies lieliski!» Smieklīgi domāt, ka pat māsai un tēvocim par manu ierašanos stingri noklusēts, bet tagad ikviens to var izlasīt avīzē. Viņš bija ziņkārīgs, kādas tam būs sekas.

Kā Rīsers būtu atļāvies brālēnam atnest avīzi, ja viņš šeit nestaigātu kā savās mājās? Vai Kārlis jau būtu sācis draudzēties ar viņa ienaidnieku? Dzejnieka attiecības ar Rīseru bija zināmas.

Uz mazās halles flīzēm pa atvērtajām durvīm spīdēja saule, vēstīdama par skaistu rudens dienu. Heinrihs Heine nosprieda, kci Rīsers*būs tēvocim uzmācies tāpat kā viņam Strausa afēras laikā, jo cerēja, ka tas atmaksāsies. Salomons Heine bija bagāts — tā Rīsers tiklu pie naudas. Heinrihs Heine bija slavens — tā Rīsers duelējoties iemantotu nepelnītu ievērību. Kā toreiz advokāts — un patiešām, ne jau aiz draudzības pret Strausu — bija ar mieru braukt no Londonas uz Parīzi, lai šautos ar viņu msjē Strausa vietā, kurš vilcinājās, tā tagad bija izdevīgi skriet ar jaunām ziņām

no mājas uz māju, ja tas atmaksājas. Tēvocis un Kārlis droši vien to uzklausīja.

Pēkšņi pavisam negaidot Heine izdzirda vārdus, kas viņu dziļi satrauca:

— Viņš ir slims, — sacīja Butlers. — Salomona-Heines stāvoklis ir bīstami pasliktinājies. Viņš guļ savā skaistajā Otenzenas vasarnīcā, un ģimene baidās no jaunas krīzes, ko viņš varbūt nepārciestu.

Šī ziņa dzejnieku izbiedēja. Niecīgo honorāru dēļ, kādus Kampe maksāja, dzejnieks bija atkarīgs no svešu palīdzības. Viņam bija nepieciešams tēvoča pabalsts. Kas notiktu, ja tēvocis nomirtu?

Heine lika Butleram pieteikt savu apmeklējumu Otenzenas vasarnīcā nākamajā dienā.

Par naudu viņš šajā apciemojumā nedrīkstēja minēt, ja negribēja tēvocim sabojāt garastāvokli, kaut gan pašreizējos apstākļos būtu nepieciešams runāt arī par to. Tikai naudas dēļ viņi bija atsvešinājušies, un tēvocis tagad, kad bija slims, sevišķi jūtīgi var reaģēt uz katru riskantaku vārdu. Gudrāk, bez šaubām, būtu parādīties kā mīļam un labam brāļadēlam.

Vēl svarīgāk būtu panākt saprašanos ar Kampi.

Heinem Kampes veikals likās ļoti izmainījies. Viņš jau zināja, ka liela daļa uzņēmumu un veikalu, tāpat arī vērtīgā kokgriezumu kolekcija, izdevējam bija sadegusi. Tagad viņš redzēja, ka ēkas bojājumi gan tikko bija izlaboti, tomēr tās agrākais harmoniskais izskats bija zudis. Heine iegāja grāmatveikalā un ieraudzīja, kā Kampe nopūlas ievietot plauktā lielu grāmatu kaudzi. Izdevējs pagrieza ienācējam muguru un tikai pavirši paskatījās uz eleganto svešo kungu, jo svarīgāk viņam šķita vispirms atbrīvoties no smagajām grāmatām, kuras turēja rokās.

«Redz, kā viņš nosirmojis — šis labais cilvēks,» Heine domāja. «Kaut gan Kampe visai pasaulei izlielījies, ka manas grāmatas viņam palīdzējušas pildīt

kasi uu uzcelt māju, liekas — rūpju netrūkst arī viņam.»

Druknais vīrs ar platajiem pleciem neļāva sevi darbā traucēt. Neatskatījies viņš taujāja pēc pircēja vajadzības.

«Kā tu, Kampe, sagaidi savu vienīgo nemirstīgo autoru? Kaut nu ātri kaut kas iekristu prātā,» Heine domāja, «šādā situācijā nepieciešama kāda asprātība.»

— Dodiet man Heinriha Heines «Traģēdijas»! — viņš noteiktā balsī prasīja.

»Blēdīgais Kampe tūlīt sarāvās. Tā bija tik dīvaina vēlēšanās, ka vajadzēja uzmanīties. Heine jaunībā bija uzrakstījis divas traģēdijas, kuras bija sagādājušas maz prieka, kā Heine mēdza izteikties. Tās jau sensenis vairs nebija izdotas. Kampe atskatījās un saprata, kas stāv viņa priekšā. Viņš nolika grāmatu kaudzi, paņēma no plaukta biezu grāmatu, mīlīgi noglāstīja iesējumu un pārsteigtā apmeklētāja priekšā atvēra to. Tā bija liela pavārgrāmata.

— Jūs, mans kungs, liekas, esat lietpratējs, — Kampe sacīja. — Šeit ir minētā Heines traģēdijas. Savā ziņā tiešām aizkustinošas.

Heine, paņēmis smago sējumu, teica:

— Ak, man ļoti patīk, ka grāmata ir iesieta.

Kampe atkal parakņājās pa plauktiem un izcēla

gaismā kādu noputējušu, vēl smagāku foliantu. Viņš nosvieda to uz galda tā, ka gaisā pacēlās biezs putekļu mākonis — tas piepildīja telpu un mirguļoja saules staros, kuri ieplūda pa logu.

— Šeit jums ir kāds dārgums, mans kungsl Tā paša Heinriha Heines dzejoļi. Bez šaubām, tie gan ir grūtāk saprotami, taču uzrakstīti meistariski, apbrīnojami meistariski. — Klakšķinādams ar mēli, viņš atvēra veco grāmatu cūkādas iesējumā — arābu valodas vārdnīcu.

— Patiešām, grūti saprotami, — Heine sacīja.

— Nezin kāpēc cilvēkiem patik lasīt šo Heini? Viņa dzejoļi ir briesmīgi garlaicīgi. Nē, kungs, es tos nevēlos, un tie man nepatīk — lai tie vai tūkstoškārt būtu Heines.

— Kā, jums nepatīk Heinriha Heines dzejoļi? Tad jums būs darīšana ar mani, jo mēs ar Prūsijas karali tos neizsakāmi mīlam!

— O, tas jums nepalīdzēs, mans kungs! Pazīstu tos labāk par visiem, jo pats esmu tos uzrakstījis.

— Vai tas iespējams! — Kampe iesaucās un sāka dārdoši smieties; arī Heine jautri piebalsoja. Sasveicinoties viņi kratīja viens otram roku, un Kampe sirsnīgi uzsita savam autoram uz pleca. Šis improvizētais joks sagādāja Kampem tik daudz prieka, ka no nebēdnīgas smiešanās acīs bija saskrējušas asaras.

«Nu gan vecais Kampe kļuvis pavisam traks,» nodomāja vārgais grāmatvedis, blakus istabā skaitīdams garas ciparu rindas; viņš bieži bija spiests skaitīšanu pārtraukt, jo mulsināja neizprotamā kņada. Viņš nezināja, ka Heine pirms daudziem gadiem jau reiz bija ienācis Kampes veikalā un prasījis savas Berlīnē iznākušās traģēdijas. Tā bija viņu pirmā tikšanās. Dzejniekam, ko vēl nepazina, Kampe gribēja pārdot arī Heinriha Heines dzejoļus, un, tā kā toreiz dzejnieks ar līdzīgiem vārdiem bija tos noraidījis, Kampe bija viņu lūdzis rakstīt vēl daudz tādu «nevērtīgu» darbu kā šos dzejoļus. Kampe teica, ka viņam būšot liels gods tiem uzspiest savas firmas zīmogu. Tā viņš bija kļuvis par Heines izdevēju.

— Redziet nu, vai Kampem nav taisnība, — izdevējs sacīja, jautri pamirkšķinot acis. — Par jūsu traģēdijām nedzied ne gailis, bet «Dzeju grāmata» jūs padarījusi slavenu, un Kampe vēl arvien nespēj iespiest to pietiekamā daudzumā.

— Tikai dzejniekam ši slava nedod ne feniņa, —

Heine sacīja.

— Vēl vienmēr tā pati vecā dziesma! — Kampe smējās un ar dīvainu kustību aizspieda ausis.

Viņš ieveda viesi savā kantori, kas, lai gan bija liels, tomēr likās neērts, jo bija pieblīvēts ar smagām, tumšām mēbelēm. Lieli skapji ar daudzām atvilktnēm un pārlieku piekrauti grāmatplaukti stāvēja gar sienām, un, kur vēl kāds tapešu laukumiņš bija brīvs, tur cieši blakus raibā rindā karājās mazas un lielas gleznas, kokgriezumi, portreti, maskas, pulksteņi, kartes un reljefi. Logiem bija aizvilkti biezi aizkari, kas nelaida cauri gaismu, un, kaut gan ārā spīdēja saule, istabā valdīja vēsa puskrēsla^

Viņi apsēdās pie liela galda viens otram pretī. Kampe bija apmeties ēnas pusē. Pat šai krēslainajā istabā viņš izvēlējās vistumšāko kaktu. «Kā naktsputns,» Heine prātoja un neapzināti salīdzināja izdevēju ar lielo ūpi, kas bija novietots aiz Kampes sēdekļa uz plata baroka stila skapja.

Kampes lielās acis zem blāvajām uzacīm laistījās priekā. Viņš sēdēja nedaudz sakumpis un noliecies uz priekšu. Apaļā galva bija piešķiebta kā gaidās. Patiešām, tā izturas ūpis. Heine saskatīja arvien vairāk līdzības, un viņa fantāzijā Kampe pamazām pārvērtās: platā, enerģiskā mute bija cieši sakniebta, to apēnoja liels āķveida knābis. Pelēkie izspūrušie mati apņēma galvu, un apaļās, dzalkstīgās acis gan aizvērās, gan atkal atvērās. Kampe bija ieraudzījis peli, bet izlikās miegains, jo bija drošs, ka tā neizbēgs.

— Nu, mans mīļais, ko jūs man atnesāt? — Kampe laipni jautāja. Viņš sēdēja tikpat nekustīgs kā iepriekš.

«Ko jūs man atnesāt?» — tā bija Kampes būtība vienā teikumā.

Bet kādēļ izvairīties no tirdznieciskajiem darījumiem? Kas būs — būs!

— Patiešām neesmu atnācis tukšām rokām, — Heine teica. — Gribu jums uzticēt savu darbu kopoto rakstu izdošanu.

Kampes sejā iegūla plats smaids.

— Tas nozīmē, ka jūs man dāvināt manu veco cepuri, gribat noķert mani paša kabatā, vai ne? Man jau sen ir tiesības izdot visas jūsu grāmatas, un kopotos rakstus varu sakārtot katrā laikā, ja to vēlos. Cerēju, ka atnesīsiet ko jaunu.

— Jūs saņemsiet ko jaunu, tiklīdz būsim noskaidrojuši šo jautājumu. Tikai neaizmirstiet, ka jums bija tiesības izdot manus darbus vienīgi desmit gadu laikā. Desmit gadi ir ātri aizskrējuši.

— O, piecdesmit mēnešus vēl varu apdomāties.

— Neticu, ka tad jūs mani tik viegli satiksiet kā šodien. Godīgi un atklāti runājot, zinu, ka ar šo darījumu tikai zaudēju, bet man nepieciešama skaidrība, un jūs man neliksiet meklēt citu izdevēju. Tūlīt un šeit pat man nepieciešama skaidrība. Kopā ar jums, Kampe, vēlos uzrakstīt savu testamentu. Esmu slims un norūpējies. Ikviena vīra pienākums ir katram gadījumam nodrošināt iespēju robežās savu sievu. Noslēgsim līgumu, kur Matildei būtu paredzēta mūža rente. Par noteikumiem vienosimies. Kamēr no šī sloga neesmu atbrīvojies un nezinu, ka Matilde, ja es nomirtu, tiktu nodrošināta, nevaru rakstīt. Viss atkarīgs no jums, vai saņemsiet jaunus darbus.

— Labi, uzrakstiet savus noteikumus, tad redzēsim, kas turpmāk darāms. Bet vispirms, mīļais Heine, atnesiet man ko jaunu. Klusēdams jūs pats sev kaitējat. Vācu lasītāji ātri aizmirst savus mīluļus. Jūsu vecie darbi publiku vairs nesaista. — Šāda noniecināšana piederēja pie Kampes taktikas. Viņš jau tūlīt sākumā gribēja pretoties Heines ierosinājumam.

Jums ļoti nepieciešama jauna «Dzeju grāmata». Jūsu slavas laiks, mīļais Heine, jau sen pagājis!

— No kā tad jūs pārtiekat? — Heine sadusmots jautāja. — Bez Hebeļa un Heines jums patiešām nav neviena dzejnieka, un pret Hebeli jūs neizturaties labāk kā pret mani.

— Šeit ir mani dzejnieki, — atbildēja Kampe, piegāja pie liela, grāmatām piekrauta plaukta un ar pašapmierinājumā paceltu galvu lasīja autoru uzvārdus.

— Vai gribat mani nogalināt? — Heine, komiski saviebis seju, kunkstēja, kad Kampe bija nolasījis pāris duču uzvārdu. — Nelieciet man noklausīties atlikušos. Uzskatu sevi par sakautu un atzīstu, ka salīdzinājumā ar Jūliju Kampi Kota ir tikai traktā-tiņu drukātājs. Kotas izdevniecībā iespiesti tikai divi vai trīs miruši klasiķi, bet Kampe izdevis divdesmit vai trīsdesmit dzīvu klasiķu! 2ēl tikai, ka tie visi pārdzīvos savu nemirstību.

Kampe uzskatīja par vēlamāku mainīt sarunas tematu. Viņš apjautājās, vai Heinem ceļojums bijis patīkams un, tā kā dzejnieks tikai it kā starp citu pieminēja, ka, Brēmenē gaidot, zaudējis divas dienas, vaicāja, kas tur jauns; viņam pašam esot gribējies drīzā laikā atkal aizbraukt uz Brēmeni.

Heine nebija aizmirsis Kampes izteiktās aizvainojošās šaubas par viņa — dzejnieka slavas ilgumu, tādēļ ironiski sacīja:

— Ak, brauciet vien! Brēmene nav daudz mainījusies. Tur ir divas ievērības cienīgas lietas, ko jums parādīs: Rolands rātsnama pagraba priekšā un glāze, no kuras es rātsnama pagrabā dzēru.

— Nu labi! — Kampe sacīja. — Uzrakstiet līgumu un savus noteikumus; tiklīdz varēšu, akceptēšu tos.

Bet nekas vēl nebija parakstīts, un Heinriham Hei-nem sarunās ar Kampi vajadzēja daudz pacietības.

— Mīļais Heine, atnāciet taču šovakar uz Alsteras zāli. Tur jūs sastapsiet savus vecos Hamburgas draugus.

— Es neeju ļaudīs, — Heine teica un ne bez pamata.

Kad viņš atgriezās mājās, māte viņu apkampa un neparasti sirsnīgi noskūpstīja.

— Ak, cik labi, zēn, ka esi pārnācis!

Viņš juta, ka māte trīc. Viņa dēļ māte bija izcietusi bailes, stundu pēc stundas ar aizvien lielākām rūpēm gaidījusi viņu, līdz viņš beidzot atgriezās.

— Kādēļ viņi tevi vajā, Harij? — māte vaicāja.

— Kas tie par briesmīgiem cilvēkiem! Vai tiem nemaz nav sirds? Tu esi tik slims, bet tie tev nedod miera. Kas tie ir par pretīgiem radījumiem!

Māte drebēja dusmās un sašutumā. Grūti bija viņu nomierināt.

Priekšpusdienas sarunu, kas tik stipri bija satraukusi mātes iztēli, viņš pats bija jau aizmirsis, jo pēc tikšanās ar Kampi viņam vajadzēja domāt par citām lietām. Bet viņš saprata, cik ļoti māti, dzīvojot pilnīgā noslēgtībā, bija mākušas bailes.

Gribēdams māti izklaidēt, viņš apjautājās par viņas vecajām draudzenēm. Bet māte stingri palika pie tā, ka viņa nevarot iet sabiedrībā, jo viņai neesot iespējams savās abās mazajās istabiņās uzņemt viesus.

— Bet pie Šarlotes taču tu nāksi man līdz, tavs lepnums tālab necietīs?

Vakaru viņi pavadīja pie māsas un mātei par prieku kavējās bērnības atmiņās. Pat māsasvīrs Morics Embdens bija laipns, un izrādījās, ka arī viņš prot runāt par citām lietām, ne tikai par Hamburgas tirgoņu rūpēm. Ar savu māsasdēlu Ludvigu Heinem bija ļoti nopietnas sarunas, kas atbilda jaunā cilvēka interesēm. Taču tur vēl bija trīs māsasmeitas — pusaudze Anna un mazās Lēnīte un Līzīte. Ar abām pastarītēm viņš visu laiku jokojās un nelaida garām izdevību tās paķircināt. Viņas apjautājās par Parīzes krustmāti, neatlaidīgi prašņāja, vai tā patiešām esot tik daiļa, kādu viņas to iedomājušās, vai tai esot kariete, kā tā nēsājot matus un tūkstošiem tamlīdzīgu nieku, tā ka visi šie jautājumi izaicināja viņu uz fantastiskiem attēlojumiem.

Kad beidzot sāka runāt par Parīzi, Heine manīja, ka mazā Lēnīte savā bērna fantāzijā Invalīdu Domu, kur atdusējās lielais ķeizars Napoleons, iztēlojas ka milzīgu slimnīcu, līdzīgu tai, kādu labais vecais tēvocis Salomons bija licis uzcelt Hamburgā. Tādēļ dzejnieks viņu īpaši pazoboja. Viņš stāstīja tai, ka šī Parīzes slimnīca esot tik milzīgi liela, ka, pirmo reizi tajā ieejot, patiesi reibstot galva un ka visi slimie guļot plašā zālē, kuras griesti esot tik bezgalīgi augsti, ka to gleznas varot aplūkot tikai ar tālskati. Beidzot viņš pastāstīja, ka šai lielajai slimnīcai esot vienas pašas durvis, kuras nekad nedrīkstot atstāt vaļā, jo tad saceļoties tik negants caurvējš, ka nabaga slimie savās gultās tiekot svaidīti šurp un turp, tādēļ ikviens slimnīcas apmeklētājs, atvērdams durvis, dzirdot no visiem kaktiem drausmīgi skaļus saucienus: «Fermez la porte — aizveriet durvis!»

•— Le boeuf — vērsis, la vache — govs, — piemetināja staltā Anna, smejot ķiķinošus pusaudzes smieklus. Šajā vakarā viņas pienākums bija sagatavot tēju, un cienīgi kā maza mājasmāte viņa mudināja tēvoci dzert.

— Šī kumelīšu tēja ir lieliska, mīļā māsasmeita, — Heine sacīja vairākas reizes, lai arī viņu pazobotu, un Lēnītei viņš savukārt paskaidroja, ka slimie Parīzes Invalīdu Domā drīkstot dzert tikai kumelīšu tēju, piecas reizes dienā kumelīšu tēju, jo tā visiem slimajiem sevišķi palīdzot. Bet cik lielas bija izjokoto māsasmeitu gaviles, kad Anna tēvocim vēlāk patiešām lēja tasē kumelīšu tēju, kas viņam tā negaršoja, ka viņš drebinājās pie visām miesām, izsaukdamies «ah» un «brr», «ak, cik pretīgi!».

Kad Heinrihs Heine vēlu vakarā atgriezās viesnīcā, priekšnamā viņu gaidīja Georgs Hillerts.

— Labvakar, doktor Heines kungs! Priecājamies, ka Hamburga šodien kļuvusi bagātāka. Dziesmu dievs Apolons ir iegriezies sava brāļa Hermeja-Mer-kūrija pilsētā; viņš ir pārradies un beidzot pavisam pārnācis mājās.

— Labdien, mīļais Hillerta kungs! — Heine sacīja ^ mazliet izbrīnījies.

— Man ir gods būt par laipnā, dziesmu bagātā Apolona arvien centīgo Ganimēdu. Mans nams, protams, nav nekāds templis, tas ir nabadzīgs un mazs.. Arī mūsu godbijība bieži vien ir tikai centība, bet tāi ir īsta, tāpat kā īsti un neatšķaidīti ir mūsu vīni.. Starp citu, rīt mums būs austeres, ja jūs tās vēlētos,, tā sakot, svaigas austeres, saprotams, pēc jūsu vēlēšanās; kas šķaudās, tam nav jāklepo, paprika, tā sakot, ne katram der par dzīves piedevu, ha-ha! Cienījamais doktor Heines kungs, tagad pie lietas! Dieviem nav jādzīvo jumtistabā, lai lidinātos virs mums, un dzejnieks jāciena tāpat, kā cienām paši sevi. Tā sakot, nevajag izlikties mazvērtīgam. Ir vienreizēji gadījumi, kad jārīkojas vienreizēji. Atļaujiet jums' pateikt, ka tāds gadījums ir šodien: Apolona atgriešanās mājās! Vārdu sakot, esmu licis, lai jums iekārto^1 mūsu firstu istabu, mūsu lielisko firstu istabu!

«Svētais brīnums!» Heine domāja.

Šīs nelielās uzrunas laikā Hillerta devīgā labā roka ar delnas iekšpusi uz āru bija viegli un eleganti ielikta kreisajā, elkoņi un uzacis bija nedaudz pacelti uz augšu un sejā iegūlis mākslots smaids, kas-

diemžēl pirms skaisto frāžu beigām jau bija nozudis. Kad pieklājības «sīknauda» bija izdota, Hil-i lerts, neraugoties uz puķaino runu, kā apjucis skatījās uz balto, atplesto delnu un juta, ka šāda kustība drīzāk piederas dāvanu lūdzējam nekā cienījamam, augstsirdīgam saimniekam. Viņš atlaida vajā plaukstas, elkoņi noslīga lejup, un pēkšņi izjuta abas rokas kā liekas: viņš vairs nezināja, ko ar tām iesākt, līdz beidzot noslēpa tās aiz platās muguras.

— Vai zināt, ka Hermejs ir arī zagļu dievs? — smējās Heine. — Jums, Hillerta kungs, vajadzēs mani pārliecināt, ka jūsu nodoms nebija nosaukt Hamburgu par tirgotāju un zagļu pilsētu. — Heine klusi vīpsnāja un jautri pamirkšķināja Hillertam.

— Mīļais Hillerta kungs, es labprāt dzīvotu tādā karaliskā istabā, ja jūs kādu jauku dienu mani neizbiedētu ar karalisku rēķinu. Tāds ir jautājums, saka Hamlets. Redziet, te tas suns ir aprakts. Mazāk ievērojamā viesnīcā es patiesi izvēlētos gultu ar baldahīnu, jo tāda pēc sava pirmatnējā uzdevuma aizkavē blaktīm nekaunīgi mesties no griestiem uz gulētāju. Bet jūsu viesnīcā, pasarg dievs, tas nav vajadzīgs, un mīļais Hillerta kungs, tā ir jūsu paša vaina, ja jūsu namā pilnīgi var atteikties no karaliskās istabas ar baldahīna gultu. Esmu visādā ziņā apmierināts ar savu istabu un tur arī palikšu, jo tā būšu pasargāts no rūpēm, ka tūlīt vai arī vēlāk man liks izvākties no firstu istabas kāda īsta kroņa nesēja dēļ.

— Šādām rūpēm nav pamata, doktor Heines kungs, Kopš zināma laika pie mums Hamburgā šīs firstu istabas stāv tukšas.

— Bet nejauši var atgadīties, ka rīt kādam ievajagas. Vācijā ir trīs duči valdošu un kronētu personu ar savām svītām un bez tam vēl prinči un princeses,

kuri nevalda, krustmātes tenkotājas, tēvoči intriganti, brāļu un māsu dēli glaimotāji, brāļu un māsu meitas klaiņotājas un kašķīgas vecmāmiņas. Un viņiem visiem ir dokumentāri nodrošinātas tiesības uz jūsu karalisko istabu. Vai nu redzat, kādā grūtā situācijā atrodos? Arlabunakt, mīļais Hillerta kungs!

Draudzīgi paspiedis viesnīcas saimnieka roku, Heine kāpa pa trepēm augšā.

Nākamajā dienā viņš ar parasto numurēto īrēto karieti devās pie tēvoča uz Otenzenu. Kambarsulainis Heinrihs, kas jau bija novecojis, sagaidīja viņu tāpat kā pirms divdesmit gadiem.

— Heinrih, kāds mums šodien laiks?

— Saulains, bet ar krusu, doktora kungs.

— Ak, nedod dievs, Heinrih, atnākšu labāk tad, kad laiks būs mainījies.

— Es jums to neieteiktu, doktora kungs. Laiks var kļūt vēl sliktāks. Šodien kopš daudzām dienām mums ir pats jaukākais laiks. Brīžiem šeit bijis ļoti nemīlīgi — vienmēr vētra ar pērkonu.

— Tātad uz priekšu, lauvu midzenī! — Heine izteiksmīgi sacīja un kariķējoši līganiem soļiem devās garām kambarsulainim, ar nevērīgu rokas kustību it kā sveicinādams šķietamu sabiedrību. — Kā es smaidu, Heinrih? Drosmīgi, vai ne?

Tomēr smaidīt nevajadzēja, jo tēvocis sēdēja atzveltnes krēslā savas mājas pārbūvētajā terasē un snauda. Krēsls bija brīnum jauks, apzeltīts, izgreznots dažādiem kokgriezumiem un pārvilkts ar tumšzilu drānu. Tēvocis bija ievīstīts biezā kažokādas segā, kas, nedaudz noslīdējusi no kājām, kā dārgs paklājs sedza dzeltenīgi un melni ietonētās akmens plāksnes. Tā bija skaista krāsaina glezna, un krāšņā apkārtne ietvēra guļošo sirmgalvi, kura zemnieciski raupjie sejas vaibsti pauda cieņu. Garā senču pīpe bija apdzisusi, bet viņš to vēl turēja rokā — miegains karalis, kas, ar apmierinājumu noraugoties uz savu valsti, aizsnaudies. Pa slēgtās terases platajiem logiem varēja pārredzēt lielo dārzu, kas nolaideni aizsniedzās lidz Elbei. Tālumā starp krūmājiem un greznuma kociņiem vizēja upes sudrabainā lenta. Bija redzamas garāmslīdošo laivu baltās buras, un, kad viss noklusa, varēja dzirdēt laivinieku dziedāšanu.

Dārza ainava dzejniekam likās tik pazīstama. Taku savijumi, aiz kailajiem krūmiem baltie marmora tēli, glītie dzīvžogi, retu koku un svešu krūmu mākslinieciski grupējumi. Kailie ceriņu krūmi pa pusei aizsedza gaišo mīlas templi, kuru prozaiskais tēvocis lietišķi dēvēja par lapeni.

Uzlūkojot dārzu, dzejniekā pēkšņi modās pretrunīgas atmiņas: dievināšanas un mīlas jūtas reizē ar vilšanās pliekanajām mielēm. Tās bija satraucoši sarežģītas izjūtas par gaišām mēness naktīm un reibinošām dārza smaržām, par alkatīgām domām, mulsinošām kaislībām un aizrautīgiem sapņiem, kurus izgaisināja prozaiskā īstenība.

Amālija un Terēze! Tās bija šā dārza puķes, kurām pēc tēvoča neizdibināmā lēmuma vajadzēja tikt pārstādītām lietišķības leknajā zemē. Tas apbēdināja dzejnieku, bet darīja godu zemniekam. Tika uzskatīts par necienīgu, ja kāds ģimenes loceklis izdod savas dzejas antoloģiju, bet samierinājās, ja cits ģimenes loceklis izraksta kaudzēm nesegtu vekseļu.

— Kad tevi jupis! Tavu brīnumu! — Tēvocis modās, skaļi purpinādams.

— Labdien, mīļo tēvoc, šķiet, ka jūs sapņojāt.

Tēvocim Salomonam vispirms vajadzēja attapties. Viņš skatījās brāļadēlā kā parādībā. Tad, to pazinis, stipri kratīja tam abas rokas.

— Palaidnis tāds! Sasper tevi jupis! — tēvocis šķendējās. — Jā gan, es redzēju sapni, Ileinrih!

Esmu noskaities, zēn, vai saproti! Tāds sasodīts palaidnis! Sabojāt visu manu skaisto darbu! — vecais burkšķēja neskaidrā, čērkstošā balsī. — Pat sapnī es notvēru šo puisi. Zini, es nesapņoju nekādus niekus. Tas, ko redzēju, ir taisnība, varu apzvērēt. Lec vai gaisā! Biju jau tik tālu ticis, ka sāku lapas pārkrāsot. Skaisti dzeltenas, sarkanas un brūnas. Rokās man bija krāsu pods un arī ota, klaiņāju pa dārzu it viegli un līksmi.

Tēvocis, vēl arvien smagnēji sēdēdams atzveltnes krēslā, vicināja rokas gājēja soļu ritmā un pat mēģināja izsvilpot dažus jautrus motīvus.

— Šeit es ievilku krāsu plankumu, tur kādu punktu, kādu raibumu vai traipu. Tad, paņēmis krāsu podu ar citu krāsu, skrēju atkal pa dārzu un vēcināju otu. Seit kādu punktiņu, tur raibumu, citur traipu. Manas rokas veidoja krāsu ziedus. Ak, tas bija lieliski! Es tā priecājos. Tikpat ģeniāli kā Kice-rovs vēcināju otu un vilku pār lapām.

— Bet, mīļo tēvoc, Kicerovs patiesībā nav nekāds lielais mākslinieks, bet dekorators, kas uz sienām mālē rezēdas un neaizmirstules.

— Nav liels mākslinieks! Nav liels mākslinieks! — tēvocis dusmīgi atkārtoja. — Lapas nokrāsot viņš gan pratīs!

— Jūs gribējāt pastāstīt savu sapni, tēvoc, — dzejnieks novirzīja sarunu.

— Tur nekā nav ko stāstīt! — tēvocis noņurdēja, tomēr turpināja: — Kad apsēdos, lai nedaudz atpūstos un pārdomātu paveikto, ieradās šis slaists, zaglis un lempis, klusi aizstājās aiz mana krēsla un viltīgi sacīja: «Viņš guļ!» Gribēju tūlīt atskatīties, bet šis veikli iemetās parkā un ar abām rokām rāva no kokiem nost un sabradāja manas skaistās raibās lapas.

— Ak, mīļo tēvoc, tas lempis biju es, — dzejnieks smiedamies sacīja. — Man žēl, ka jūsu skaisto sapni esmu izpostījis. Kad ieraudzīju jus sēžam atzveltnes krēslā, teicu kambarsulainim Heinriham: «Tēvocis guļ!»

— Blēņas, zen, es nesapņoju par tevi, bet par kalpotāju, kuru man vajadzēja atlaist, jo viņš bija zadzis miltus.

— Vai esat viņam darījis pāri, ka viņš rādās jums sapņos? Zinu, jums ir laba sirds, mīļo tēvoc, tā jums nedod miera, — dzejnieks viltīgi sacīja.

— Viņš nozaga miltus. Kur te mana pārestība?

— Varbūt viņš to darīja aiz nabadzības.

— Mani ļaudis ir paēduši!

— Bet viņam jāgādā par vecākiem, brāļiem, māsām un vēl citiem.

— Hamburga ir labdaru pilsēta, mīļo Heinrih. Ar mūsu rosīgu palīdzību trūcīgie kļuvuši bagāti. Mums ir trūcīgo kolēģijas, darba nams, nabagu māja un maizes izdales punkts ...

— Bet ja trūcīgo kase ir tukša un maizes izdales punkts pārslogots?

— Tad viņam vajadzēja palūgt man, ne zagt, vai saproti, nevis zagt, — tēvocis dusmojās.

— Protams, zagt viņam nevajadzēja. Bet nav viegli kaut ko lūgt, kas nepienākas; vēl grūtāk ir pateikties, ja uz novilcinātu dāvanu ir zināmas tiesības.

— Ak, lūgt — pateikties! Es gribētu labāk saņemt un pateikties. Dot ir grūtāk. Dot — tas ir visgrūtākais.

«It sevišķi, ja kaut kas jādod brāļadēlam,» dzejnieks domāja.

— Jūsu sapnis, mīļo tēvoc, viegli izskaidrojams,— sacīja Heinrihs Heine. — Dzirdēju, ka jūs šodien pēc ilgāka laika pirmo reizi esot atstājis slimnieka istabu. Tādēļ it saprotams, ka jūs, ieraugot kailos parka kokus, vīlies domājāt: «Kāds nozadzis man visu skaisto rudeni!» Un ar šo domu bijāt šeit krēslā iesnaudies. Redziet, viss ir gluži likumsakarīgi. Bet es ļoti brīnos, cik pārāk cēlus sapņus jūs nupat sev piedēvējāt. Senāk jūs parasti sapņojāt par labu ēdienu un izdevīgiem darījumiem un bijāt apmierināts, bet nu skarat jau radīšanas mistērijas. Jūs, mīļo tēvoc, gribat augstu kāpt, ja sapnī krāsojat lapas, tad jau neapšaubāmi esat pats dievs tēvs, — Heine sacīja diezgan ironiski, tā ka to manīja pat tēvocis.

— Ja es esmu dievs tēvs, kas tad esi tu, Heinrih? Tu esi Mefistofelis, kas allaž ierodas paļādams un apgalvo, ka, pasauli radot, esot pārāk taupīts. Drīz viņam te, driz tur kaut kā trūkst. Tomēr viņš grib šai pasākumā piedalīties. Tam viņš nav par lepnu. Bet tāds dalībnieks manu skaisto firmu iedzīs bankrotā, jo tas negrib uzņemties risku, bet gūt tikai peļņu. Viņam vienmēr kaut kas vajadzīgs. Gan pāris akciju, gan kabatas nauda, gan rente un, beidzot, mācītais doktors Fausts, kas viņam taisītu zeltu. Bet reiz tam pienāk gals. Tad dievs tēvs pieceļas un saka: «Vai tu tikai tāpēc nāc, lai aizņemtos naudu?»

Tēvocis piecēlās. Sega noslīdēja no ceļgaliem.

— Ak, mīļo tēvoc, iepriekš nodrošināties nav vajadzības. Neprasīšu no jums ne feniņa.

— Vai tiešām?

— Tik tiešām un nudien negribu jūsu zeltu, bet jūsu mīlestību, mīļo tēvoc Salomon.

— Pareizi! Allaž esmu zinājis, ka savā sirdī tu esi krietns zēns. Tev vajadzētu vairāk klausīt maniem padomiem, Heinrih! No tevis patiesi varētu kaut kas iznākt, tik tiešām, kā es saucos Salomons Heine. Ja tikai tu būtu kaut ko kārtīgu mācījies, zēn! Tad tev tagad nevajadzētu rakstīt grāmatas un sacerēt pantus.

Tā nu patiešām bija pārsteidzoša loģika.

Tēvocis virzījās uz mājas iekšpusi, bet ne tik veikli kā savā sapnī. Viņš smagi balstījās uz brāļadēla rokas.

Divi livrejās tērpti sulaiņi atrāva vaļā durvis uz ēdamzāli, kas atradās apakšējā stāvā.

— Nu, Heinrih, tu taču pie Rotšilda ej un nāc kā savās mājās? Vai viņam ir tādas livrejas?

— Nē, tēvoc, šīs ir dārgākas.

Acīm redzami apmierināts, tēvocis apsēdās uz plata dīvāna. Heinrihs piebīdīja tuvāk atzveltnes krēslu, un viņam bija jāstāsta, bet nu tēvocis iedzīvojās Mefistofeļa lomā, kuram nekas nelikās pareizi izdarīts. «Būtu tu tā, būtu tu šā ...» — «Tas ir tādēļ ...» — «Es jau to sacīju . ..»

Kad visi tradicionālie jautājumi par pašsajūtu abpusēji bija apcerēti, saruna draudēja apsīkt. Tēvocis vairs lāgā neklausījās un arvien biežāk atbildēja gluži mehāniski, neko nedomādams:

— Jā, jā, tā tas ir, Heinrih! ...

Dzejnieks jau dzīrās atvadīties, kad pie sienas ieraudzīja kādu nepazīstamu gleznu.

— Lūdzu atvainojiet, mīļo tēvoc! — Heinrihs Heine piecēlās un devās pie kamīna. Tur bija kādas skaistas jaunas sievietes portrets, kuru viņš bija mīlējis, kad tā bija vēl gandrīz bērns.

«Tad tāda nu viņa tagad izskatās,» lūkodamies gleznā, viņš domāja. Jaunā dāma bija tērpusies tumšā vakarkleitā, kas atsedza piemīlīgos, baltos plecus. Skaistajai dāmai ap pleciem bija viegli apmests liels brokāta lakats. Samērīgo ovālo seju ieskāva vaļēji, pavisam īsi sasprausti mati ar celiņu vidū, tikai tie pārāk krita uz pieres. Ap kaklu vijās divkārša pērļu virtene. Sevišķi labi gleznotājam bija izdevies ādas sārti mirdzošais tonis.

«Jā, ļoti skaista sieviete,» dzejnieks domāja.

Gleznas fonā bija redzams dārzs. Bet tas nebija dārzs, kas saglabājies atmiņā un kur viņš bija izbaudījis gan savas pirmās mīlas lielo laimi, gan dziļo vilšanos. Tie bija tikai Otenzenas parka koku apveidi.

Trūka Ēdenes dārza valdzinājuma, kas arvien varēja saistīt jaunu cilvēku. «Parku šai portretā būtu vajadzējis gleznot kā Vato mīlas dārzu,» domāja dzejnieks.

«Labi uztverti zobgalīgie sejas vaibsti,» viņš atzina. «Tie tikko manāmi iezīmējas ap lūpām, tomēr atdzīvina seju. Bet gleznotājs šo sievieti nekad nav mīlējis. Viņš nezina, kā viņas zobgalības spēj aizvainot. Arī gleznotājs pats nav tāds zobgalis, kuru visvairāk aizskar citu zobošanās. Vai tas vispār pa īstam ieskatījies šai sievietei acīs? Izbrīnītās stirnas actiņas, kas sapņaini raugās tālumā, — tās taču nav viņas acis. Nē, gleznotājs viņu nepazīst! Viņš nezina, cik daudz sola viņas acis. Vispār seja ir nedzīva kā lellei. Tā ir cukursalda un garlaicīga. Kaut vismaz gleznotājs tai matos nebūtu ielicis lielo simetrisko lentu! Nē, msjē, šī nav tā pati dāma, par kuru runājām, šī ir stirniņa ar lentu matos,» domāja dzejnieks.

Un viņš skaļi jautāja: — Kā jūtas jaunā kundze? Vai viņa šeit?

— Tur jau viņa ir, — tēvocis iesaucās tai pašā mirklī.

— Terēze! ... — Heinrihs Heine klusu sacīja.

Ātriem, viegliem soļiem viņa steidzās caur verandu un ar neizsakāmi izaicinošu, draisku galvas kustību, kas reizē pauda lepnumu un piemīlību, smiedamās ienāca pa durvīm, devās pie tēva, apkampa to un gražīgi noskūpstīja uz abiem vaigiem.

— Ak!

Tad viņa atskatījās.

— Heinrih! — viņa sacīja ar nedaudz notēlotu izbrīnu. — Uzzināju, ka tu esi šeit, un vispirms izsteidzos dārzā. Kādēļ gan? — Viņa smaidīja. — Tu labi izskaties, — viņa tad teica. — Kā tev klājas?

Tā kā tuvojās pusdienu laiks, ieradās arī Terēzes brālis Kārlis ar diviem veciem cukura mākleriem, kuri jau ilgus gadus bija saglabājuši savas vietas pie tēvoča Salomona Heines galda. Kārlis bija mazliet jaunāks par Terēzi. Apziņa, ka viņš ir Salomona Heines vienīgais dēls un pasakainās bagātības vienīgais mantinieks — meitām bija izmaksāts jau kāzu reizēs —, pavedināja Kārli ar plašu vērienu baudīt grezno dzīvi, tādēļ viņu uzskatīja par augstākās sabiedrības cilvēku.

Daba tomēr bija radījusi Kārli pavisam vienkāršu. Viņš bija — kā dzejdaris brālēns mēdza jokot — «kulinārās rases» cilvēks: apaļīgu seju, masīvu degunu, platu muti, tuklām rokām un strupiem pirkstiem. Bet viņš bija uzaudzējis krāšņu vaigubārdu, kas seju it kā padarīja šaurāku. Mati, kā to prasīja mode, pārgalvīgām šķipsnām krita uz pieres, un virs ausim cirtojās plats kuplu sprogu vainags. Friziera šķēru māksla bija uzlabojusi viņa izskatu; sevišķi pusprofilā aplūkojot, viņš izskatījās savas kārtas cienīgs. Balss Kārlim bija skaļa un mazliet čērkstoša, un, kad viņš runāja, tad izklausījās, it kā viņam būtu hroniskas iesnas.

Sasveicinoties ar brālēnu, Kārlis likās ļoti apmulsis. Esot pavisam aizmirsis, ka šodien iepriecinās tik augsts viesis, viņš sacīja un savilka smīnā plato muti, taču viņš patiesi priecājoties, kaut tikšanās esot negaidīta.

— Tu dzirdi, mēs traucējam! Mans brālītis gribējis runāt par tirdznieciskiem darījumiem, bet nu redz, ka nav viens pats. Nāc, Heinrih, par Kubas niedru cukuru un Silēzijas biešu cukuru tu šovakar dzirdēsi vēl atliku likām.

Terēze paņēma dzejnieku pie rokas un veda pāri terasei uz parku. Viņi skrēja pa grantētu ceļu lejā uz Elbi, un Terēze nepārtraukti pļāpāja par Hambur-gas smalkās sabiedrības svētkiem, ballēm un citām viesībām. Stāstīja arī par sava tēva augstsirdīgajiem ziedojumiem un par to, cik slavens viņš kļuvis ar savu labdarību, tad tūlīt atkal sāka runāt par bagātās Hanzas pilsētas saviesīgo dzīvi. Visu laiku ejot viņa čaloja bez apstājas. Dzejnieks juta, ka viņā mostas vilšanās. Vai tā vairs- bija lepnā, sirsnīgā Terēze, kas, tāpat kā viņš, mīlēja mūziku un dzeju? Kaut gan viņa tam piedāvāja elkoni, Heine vairs nejuta simpātijas. Kā viņa varēja aizrauties tikai ar trokšņaino saviesīgo dzīvi? Vai tas bija viss viņas dzīves saturs?

Vai cita nekā viņa nejuta? Nekā vairs neatcerējās?

Ejot garām baltajam paviljonam, dzejnieks sacīja:

— Vecais mīlas templis!

Bet Terēze vienaldzīga atbildēja: — Tur vairs neviens nemēdz uzturēties. Vasarā tur dzīvo tikai lapsenes. Ja notiktu pēc mana prāta, vecā lapene nozustu un tās vietā paceltos papagaiļu mītne eksotiskiem dzīvniekiem un augiem.

Elbes malā viņi pakavējās, lūkojās pāri upei un ar acīm sekoja straumei. No ūdens nāca vēsums. Dzejnieks drebinājās. Bet Terēze vēl arvien stāstīja par masku balli Lielajā teātrī, par pēdējo baj-parē^2 burvīgajā Apolona zālē, kur spēlēti jaunie Vīnes valši.

Tādas bija viņas atmiņas!

Heinrihs Heine juta, ka nu arī viņa dvēselei kļūst salti.

Pie vakariņu galda^ ieradās Terēzes vīrs, doktors Kristiāns Hermanis Ādolfs Halle. Viņš vēsi un oficiāli apsveicinājās ar dzejnieku. Vēl arvien viņus šķīra senā sacensība par Terēzes un tēvoča labvēlību. Bez šaubām, pēc spēles kauliņiem spriežot, doktors bija laimīgais vinnētājs. Viņa uzvārds adrešu grāmatā lepni stāvēja izcilā vietā. Viņš bija kļuvis tirdzniecības tiesas prezidents, iecelts par kungu divpadsmit, tiesnešiem un septiņpadsmit tiesas kalpiem — aktuāliem, reģistratoriem, protokolistiem, tiesas ziņnešiem un kancelejas darbiniekiem. Bet savu laimi viņš neprata novērtēt. Viņš bija augstprātīgs un tukšs cilvēks, arvien prata dižciltīgi izpaust savu īgnumu. Halle nesmējās, un viņa gudrība bija gluda un salta kā marmors.

Viņu pavadīja abi doktori Zīvekingi: viņa magnificence doktors Kārlis Zīvekings, Hamburgas pilsētas pirmais sindiks, un doktors Fridrihs Zīvekings — Ricebitelas iecirkņa tiesnesis. Sindiks tika uzskatīts par gudru un ļoti prātīgu cilvēku. Viens no viņa daudzajiem pienākumiem bija virsuzraudzība pār Hamburgas cenzūru. Heine nesaprata, kā viņam izturēties pret šo cilvēku. Viņš nojauta nezināmas briesmas.

— Halle tīko pēc senatora goda, — tēvocis Salomons čukstēja savam brāļadēlam ausī. — Nu viņš ik dienas uzaicina iespaidīgus cilvēkus, lai es nogludinu viņam ceļu. Vakar te bija otrais birģermeistars, šodien — sindiks. Jāpriecājas, ka pie mana galda neaicina vēl nodokļu vācēju vai cietuma priekšnieku.

Aplaidis skatienu savam viesu pulkam, Salomons Heine saprata, ka trūcīgākais no visiem — dzejnieks Heinrihs šai brīdī bija vienīgais, kurš neko no viņa nevēlējās. To apzinājies, tēvocis izjuta it kā aizkustinājumu par šo savas ģimenes melno avi. Apņēmis brāļadēlu ap pleciem, viņš ar saviļņojumu sacīja:

— Heinrih, tev jāsēž man pie labās rokas!

— Ai, mīļo tēvoc, — dzejnieks smaidīdams atbildēja, — vai vecais stāsts par pazudušo dēlu mums tiešām jānotēlo līdz beigām? Aplūkojiet manas tīrās manšetes, mīļo tēvoc, un manu balto kaklasaiti! Vai es izskatos pēc tāda, kas nācis no cūku aploka vai drabiņu ēšanas?

Tēvocis pasmējās un sacīja: — Nē, labāk tev piederētos drabiņas gatavot un cūkas ēst.

Tad dzejnieks apsēdās kreisajā pusē tēvocim, un, kad visi bija ieņēmuši savas vietas, pēc Salo-mona Heines rīkojuma durvis atvērās. Vienmērīgiem so]iem ienāca vecais kambarsulainis Heinrihs. Viņš bija ģērbies ar sudrabu prasmīgi izšūtā fraka un turēja rokā vizītkarti; tajā skatīdamies, viņš ziņoja:

— Laipni tiek lūgts saņemt... — viņš viegli palocījās, — vispirms vēžus no Frīžu salām un rozīnes no Korintas, proti, vēžu zupu ar rozīnēm.

— Vēžu vira garšo varen labi, — tēvocis sacīja savā vācu valodā. — Rozīnes pa daļai patvērušās tieši vēžos.

Baņķieris Salomons Heine uzskatīja par smalku toni, ja dinejas atsevišķus ēdienus, tāpat kā augstus viesus, piesaka ceremoniju meistars. Viņa asprātīgais brāļadēls it kā starp citu sacīja Terēzei:

— To tēvocis jauki izdomājis. Ļoti moderna un civilizēta humānisma forma, ja vispirms iepazīstina ar teļiem, kuri domāti apēšanai. Šo ideju viņš droši vien aizguvis no biržas. Barbarisma laikos nevienam ne prātā kaut kas tāds nenāktu. Es pats senāk esmu noēdis vienu otru literāru ēzeli, neielūkojoties tā uzticīgajās acīs.

Sudrabotajā frakā tērptais ceremoniju meistars tovakar vēl bieži ienāca, lai pieteiktu kādu gaļas ēdienu vai neiztrūkstošo pudiņu angļu gaumē, un tēvocis katru ēdienu noraksturoja pēc sava prāta.

— Dižciltīgā vērša gaļa, — viņš sacīja. Vai:

— Pudiņš ar liesmu, ar īstu liesmu, Heinrih!

Viesību rīkotājs neskopojās ar laipniem uzmudinājumiem:

— Ņemiet no šī ananasa. Tas ir brīnišķīgi sulīgs. Kādēļ kautrējaties? Ņemiet vairāk!

Kad šķīvis ar ananasiem nonāca līdz otram galda galam, kur sēdēja jaunākais doktors Zīvekings, traukā bija palikuši tikai zaļumi dekorēšanai. Tēvocis to pamanīja.

— Kā? — viņš iesaucās. — Vai tik vien palicis Ricebitelas iecirkņa tiesnesim?

Šis teiciens kopš tās reizes bieži tika lietots ģimenes sarunās, un vienmēr, ja kaut kur bija palicis kāds neliels kumosiņš, tapa sacīts: — Tas būs Ricebitelas tiesnesim.

Pie tēvoča galda vēl arvien valdīja vecās uzvedības normas: «Ēdot nerunā!» Tikai viņš pats reizēm pēkšņi kaut ko iejautājās, un tad vajadzēja atbildēt.

— Vai atceries vēl to dienu, kad vecais Blīhers viesojās pie mums? Vai tu, Heinrih, par to kādreiz iedomājies?

— Iedomājos gan, tēvoc. Sēdēju, brīnījos un piedzīvoju tik lielisku kauju pret vācu gramatiku; par ko tādu man ne pirms tam, ne pēc tam nav gadījies dzirdēt. Kā ausīs grieza viņa nepareizi lietotie vietniekvārdi! Kā viņš noskaitīja veselu rindu «jern jenossener Jurken»[3]! Kā jūs savukārt viņam gāzāt pretim tik daudzus nepareizus artikulus, kā samulsinājāt viņu, šaudams bukus sintaksē, un uzsēdinājāt sēklī ar dažiem neatbilstoši izmestiem svešvārdiem, tas bija lieliski, mīļo tēvoc, tas bija nesalīdzināmi!

Bet tēvocis Salomons nesaprata, par ko ir runa. Nekādas cīņas, tā šķiet, viņš sacīja, vispār neesot bijis, nav licis ne šauts, ne gāzts. Kad maršals bijis Hamburgā, valdījis visīstākais sirdi veldzējošais miers.

Ēdot saldo ēdienu, tēvocis jautāja vienam no cukura mākleriem:

— Klau, tātad tu apgalvo, ka mums vēl esot tādi cilvēki, kas nevarot nopirkt cukuru. Bet bez cukura nevar cept ne kūkas, ne pagatavot pudiņu. Tādēļ nestāsti man tādas pasakas! Viena cukurgalva pieliekamajā atradīsies katram.

— Ļaudīm, par kuriem es runāju, nav arī pieliekamā, Salomon. Nē, nē. Kubas niedru cukurs tautai ir par dārgu.

Kārlis un cukura mākleri daudznozīmīgi saskatījās un samirkšķinājās. Šķita, ka tie gribētu teikt: «Nu viņš ir uzķēries!» Doktors Halle nikni paskatījās.

«Tā tas ir gan,» Heinrihs Heine domāja. «Šeit ikviens cenšas izmānīt tēvocim naudu, tikai katrs citai vajadzībai. Kārlis grib piedalīties kādā spekulatīvā pasākumā ar cukuru; bet, paredzot, ka viņš būs vienīgais tēvoča mantinieks, un pieprasot tagad naudu, viņš samazinātu savu mantojumu. Tas nebūtu visai gudri. Doktors Halle savukārt var tikai vēlēties, lai Salomons Heine tūlīt Hamburgas pilsētai ziedo naudu vai paredz tai ievērojamu summu savā testamentā. Tikai tā viņš, doktors Kristiāns Hermanis Ādolfs Halle, varētu iespaidot birģermeistarus un rātes kungus un beidzot kļūt par senatoru. Kārlim Heinem un doktoram Hallēm nebija laika, viņi centās viens otram aizsteigties priekšā. Bet Kārlis, šķiet, tomēr bija labāks cilvēks. Ko šodien vajadzēja izlūgties, tas rīt viņam piederēs, tomēr viņš lūdz, jo novēl tēvam dzīvot vēl ilgi. Doktors Halle turpretī grib ātri tikt pie mērķa, viņam jākārto lietas, kamēr sievastēvs vēl dzīvs, un viņš domā, ka vecā dienas jau skaitītas.

Tad ienāca divi livrejās tērpti vīri un ienesa uz sidraba paplātēm īpaši svinīgi pieteiktu burgun-dieti. Vienu no tiem, sirmgalvi ar saeļļotiem matiem, Salomons Heine paaicināja sev tuvāk un izprašņāja:

— Zinu, Kristot, ka tev ir bērni.

— Jā gan, četri gabali.

— Vai tev ir pieliekamais?

Sirmgalvis Kristofs par tādu jautājumu bija izbrīnījies. Viņš neredzēja nekādas sakarības starp saviem bērniem un pieliekamo, bet saprata, ka viņu grib izklaušināt, un, tā kā viņš bija piesardzīgs cilvēks, tad izlēma visu noliegt. Viņš būtu noliedzis vēl svarīgākas lietas, ne tikai pieliekamo.

— Nē, tāda man nav, — viņš atbildēja, kasīdams aiz auss.

— Vai tev mājās ir cukurgalva?

— Nav, — viņš ātri teica.

— Bet mazs gabaliņš cietā cukura tev tomēr būs? Katram cilvēkam taču ir nedaudz cukura?

Ai, kā nabaga Kristofs samulsa! Vecais Heine, redzams, cukura jautājumu uzskatīja par goda lietu. Beidzot gribēs vēl pierādīt, ka Kristofs savam dienestam nav piemērots. Varbūt noslēgtas derības, un tagad viņš, palikdams pie sava nolieguma, sagādās vecajam nepatikšanas.

— Jā, pavisam neliels gabaliņš, protams, ir, — viņš atzinās vilcinādamies, gatavs noliegt arī to vismazāko gabaliņu, ja viņa paskaidrojums izraisītu nepatiku. — Mēs, vīrieši, to nekad tik noteikti nezinām. Cukuru apgādāt palaikam ir sieviešu darīšana.

Sirmgalvis smaidīja, jo arī baņķieris bija pasmaidījis, un viņš bija ļoti apmierināts, ka veikli izkļuvis no slazda.

— Kādi inkvizitoriski jautājumi, mīļo tēvoc! — dzejnieks sacīja. — Tādā veidā jūs neko drošu neuzzināsiet. Cilvēki domās, ka jums nozagta cukurgalva un ar šādiem jautājumiem gribat atrast vainīgo.

— Kādēļ tu nepiedalies mūsu strīdos, Heinrih?

— Tas, kas varētu visiem cilvēkiem ik dienas dot cukuru, maizi un citus produktus, būtu īstais cilvēces labdaris.

— Tur sēž trīs tādi labdari, — tēvocis sacīja un smiedamies norādīja uz Kārli un abiem cukura mākleriem. — Viņi cenšas man iestāstīt, ka biešu cukurs, ja to ražojot vairumā, iznākot lētāks nekā Kubas niedru cukurs. Viņi sadomājuši būvēt cukura fabrikas. Vai viņi visi trīs neizskatās pēc īstiem labdariem?

— Vispirms viņi kļūs par labdariem sev pašiem un ļoti daudz laba darīs tad, ja viņiem tiešām izdosies ražot lētāku cukuru.

Vecākais mākleris sāka platu muti pašapmierināti smieties, atklādams divas rindas veselu, stipru zobu.

No sindika Heinrihs Heine apzināti bija vairījies. Tiklīdz viņu skatieni sastapās, dzejnieks vienaldzīgi raudzījās sāņus. Kad Heine pēc piecelšanās no galda savai māsīcai iečukstēja ausī pāris zobgalīgu piezīmju par abu cukura mākleru savādo vēlēšanos kļūt par tautas «labdariem», pienāca sindiks un laipni jautāja:

— Kas tad jūs atvedis pie mums uz Hamburgu, doktor Heines kungs?

Dzejniekam šķita, ka jautājums izteikts pārāk oficiālā tonī, un viņš tādēļ dusmojās. Tomēr viņš bija laipns...

— Gribēju redzēt savu veco māti.

— Saprotams, ļoti labi saprotams.

Dzejnieks manīja, ka šis smalkais vecais kungs viņu novēro. Sī cilvēka līdzjūtība viņam likās pārāk eleganta un ārišķīga. Bez tam viņam bija aizspriedumi. Tādēļ viņš nevarēja atturēties nepazobojies.

— Tev ir pamatoti iemesli, sacīja kadi^4, tādēļ tu bēgi uz torni, sacīja kadi. Melim arvien ir ticami iemesli, bet patiesība ir muļķīga, sacīja kadi. Vai tādam Heinriham Heinem, tik bīstamam cilvēkam, patiešām var noticēt, ka viņš ieradies Hamburgā savas vecās mātes dēļ? Vai nedomās, ka te slēpjas kāda neliela konspirācija?

— Kādēļ, kādēļ tāda neuzticība, mīļais kungs? — atvairījās sindiks. — Hamburgā cilvēki ir augstsirdīgāki nekā citur. Kādēļ lai jūs neapciemotu savu mātes kundzi? Pilsēta no tā necietīs. Mums nav tirānu, ko vajadzētu gāzt. No kā gan mums jābaidās? Pat ja jūs Kampem būtu atvedis jaunu grāmatu ...

— Nē! — Heine aši pasteidzās piebilst. — Neesmu neko uzrakstījis. Gribu salīgt mieru ar pasauli un atturos no politikas. Lai dzimtene pameklē sev citu muļķi.

— Ak, neatradīsies neviens, kas tai tik asprātīgi un jautri pateiks patiesību. Kad lakstīgala klusē, čiepst zvirbuļi. Kur trūkst lielo mērogu, triumfē viduvējība. Diletantisms pārraus visus aizsprostus, ko tam radījis lielais paraugs un paša aiztures. Dziedoši «tendenčlāči» izdarīs neveiklus lēcienus, un neatradīsies neviens, kas tos savaldītu.

— Nevēlos glābt ne tēvzemi, ne vācu literatūru!

— Bet jums ir labi draugi un skanīgs vārds, ko zaudēt, ja jūs, dzīvs būdams, apklusīsiet, cienījamais doktor Heine. Arī es mīlu jūsu «Dzeju grāmatu», jūsu «Vēstules par franču skatuvi» un «Florenciešu naktis». Kādēļ jūs nerakstāt jaunus šāda veida darbus? Kādēļ nerakstāt vairs dzejoļus?

«Tas ir jautājums par cukurgalvām?» dzejnieks domāja. «Esmu tādā pašā smieklīgā stāvoklī kā sirmais kalpotājs. Patiesi, pieliekamajā man ir neliels gabaliņš cukura un arī pāris dzejolīšu.»

— Kādēļ beidzot neļaujat Kampem iespiest «Atu Trollu»? — sindiks neatlaidīgi jautāja. — Ar to jūs vecajiem draugiem sagādātu lielu prieku.

— Mīlu savu iedresēto lāci «Atu Trollu», jūsu augstība, un negribētu pieļaut, ka ar to slikti apietas. Hamburgas cenzūra būtu tam novilkusi ādu pār acīm vai — vēl ļaunāk — būtu tam apsvilinājusi pinkainā kažoka sprodziņas.

— Drīzāk domāju, ka tam nenodarīs ne mazāko ļaunumu.

— Varu jūs turēt pie vārda, augstība, — dzejnieks brīdināja.

— Lūdzu, pamēģiniet!

Sarunā iejaucās doktors Halle. Viņš bija ar skaudību vērojis, cik dzīvi viņa augstais viesis sarunājas ar dzejnieku. Lai parādītu īstajā gaismā pats savus nopelnus, viņš sarunu vispirms novirzīja uz pārmaiņām, kādas pilsētā bija notikušas lielā ugunsgrēka dēļ, un tad varēja it kā garām ejot iepīt, ka no visām ugunsgrēkā cietušajām iestādēm, kancelejām un pārvaldēm vienīgi viņa tirdzniecības tiesai izglābti un palikuši neskarti visi akti. Dzejniekam šī lielība nepatika.

— Ai, kāpēc jūs esat nonācis taisnīgās tiesas rokās, mīļo brālēn? — Heine ar zobgalīgu pārmetumu jautāja. — Mēs nezinām, vai liesmām, kad tās vijās ap tirdzniecības tiesas aktiem, nebija maigs nolūks iznīcināt arī pāris vecu justīcijas pārpratumu.

— Kā jūs varat tik vieglprātīgi runāt? Ja jūs būtu pieredzējis briesmu dienas, tad justos citādi, — pretojās doktors Halle un skopiem vārdiem paskaidroja sindikam, ka pa to laiku, kamēr no liesmām glābis tirdzniecības tiesas bibliotēku, sadegusi viņa skaistā un vērtīgā privātā bibliotēka.

«Viņš izglābis pandektas,» dzejnieks domāja, «bet humors viņam sadedzis, un tieši to viņš nebija apdrošinājis.»

Mazās viesības drīz vien beidzās, jo viesi rūpējās, lai Salomons Heine saudzētu savu vājo veselību.

Turpmākās dienas dzejniekam pagāja saspringtās gaidās. Viņš apciemoja savus pārējos Hamburgas radus — tēvoci Henri un māsasmeitu madame de Fosu, Šarlotes vecāko meitu, kas nesen bija apprecējusies un tagad gaidīja bērniņu un dzīvoja kā princese. Palaikam viņš iegriezās arī pie tēvoča Salomona. Šad tad notika strīdi un nogurdinošas sarunas ar Kampi, kurš negribēja izpildīt viņa vēlēšanos.

Taču tas, no kā dzejnieks baidījās, nenotika. Viņu netraucēja. Neviens par viņu neinteresējās. Viņš pats gan mieram neticēja, bet aprada ar to. Saspīlējums mazinājās. Arī māte vairs neraizējās viņa dēļ.

Kad bija pagājušas gandrīz divas nedēļas kopš viņa atbraukšanas, precīzāk izsakoties, jau četras reizes bija ēsti vācu skābētie kāposti, Kampe viņu beidzot atkal uzaicināja pavadīt kādu vakaru ar draugiem Alsteras zālē. Šoreiz Heine piekrita.

Alsteras zāle atradās ugunsgrēka neskartās Jaunās Jaunavu gatves tuvumā, un to apmeklēja skaļi Hamburgas sīktirgotāji un mākleri, piekūpinādami lokālu ar tabakas dūmiem. Kafejnīcas savrupā stūrītī satikās Kampes draugi — literāti, mākslinieki un Hamburgas savādnieki. Reizēm viņu vidū bija dzejnieks Ludolfs Vīnbargs, daudz biežāk doktors Fransuā Ville, ese-jists un redaktors, nereti arī doktors Kārlis Tepfers, nepretenciozu komēdiju sacerētājs, un doktors Fukss, ģimnāzijas skolotājs un savrupnieks filozofētājs, kas parasti ikreiz, kad sāka ko stāstīt, mēdza sarkastiski izteikties par grieķu dieviem vai citiem savu studiju objektiem, tā ka pat Kampes galda sabiedrības rūdītajiem dalībniekiem no brīnumiem mati cēlās stāvus. Viņa galvenā atrakcija bija «pirmie cilvēki». Vēlā nakts stundā, kad alkohols bija nedaudz iesildījis viņa žultainās asinis, Fukss mēdza par tiem stāstīt. Saprotams, viņam nebija svarīgi izskaidrot bībeli vai attīstīt jaunu teoriju par cilvēku dzimuma rašanos. Viņš bieži vien iesāka šādiem vārdiem: — Ja runāju par pirmajiem cilvēkiem, tad domāju to laiku, kad viņi pamazām nokāpa no kokiem. — Viņa «pirmie cilvēki» bija radījumi ar dziļi pesimistisku pasaules un dzīves uzskatu. Viņš tiem piedēvēja visus tos netikumus, kuru dēļ izsmēja savus skolniekus un, sīki klasificēdams, nievāja pārējos cilvēkus. Sie «pirmie cilvēki» meloja, liekuļoja, zaga, krāpa, cēla neslavu, bija ļauni, skopi un cietsirdīgi. Tie bija izdzimumi, kam piemīt visi netikumi. Viņam pašam īsti neapzinoties, dienas kontrasti vērta spilgtākus jocīgos vakara stāstus. Dažreiz, kad dienā bija dusmojies par savu audzēkņu muļķību, vakarā viņš to pastāstīja, krietni izpušķojot: «Pirmie cilvēki atrada pulveri. Viņi paši bija pārsteigti, ka viņiem šāds anahronisms izdevies. Bet nebija nekādu šaubu, ka viņi atraduši pulveri. Tas izskatījās melns, tādēļ viņi to nosauca par melno pulveri, jo — kā vispār zināms — pirmie cilvēki viena vārda dēļ nekad nesamulsa. Savu lielisko atklājumu viņi tomēr nevarēja atstāt citiem cilvēkiem, jo, no vienas puses, viņi gan ar savu ārkārtējo attapību pulveri prata ar uguni aizdedzināt, bet, no otras puses, vairāk arī neko neveica, jo nogaidīja rezultātus.»

Doktors Fukss saviem pirmajiem cilvēkiem mēdza piedēvēt pilsētā pazīstamu sīkbodnieku un mietpilsoņu uzvedības normas, tādēļ arī viņa tik dzēlīgā satīra vienmēr patika tiem, kam viņš uzticējās.

— Par to vajadzētu uzrakstīt, — Kampe bieži teica. Viņš iztēlojās sevi par šīs populārās grāmatu sērijas — «Par pirmajiem cilvēkiem» — nodibinātāju. Pēc viņa domām, šī ideja noderētu savam ducim izdevumu.

— Varu šos notikumus pastāstīt, kad esmu labā omā, bet uzrakstīt neprotu, — atbildēja doktors Fukss.

Reizēm pieteicās komēdiju sacerētājs doktors Tep-fers un sacīja:

— Es tos varētu apstrādāt literārā formā.

Mājās viņš šīs anekdotes tiešām uzrakstīja, veikli izkārtoja kā jautājumus un atbildes, kā sarunas un replikas, izpušķoja ar sīkām atjautībām un tad lasīja draugiem priekšā. Notikumi ieguva tīkamu literāru formu, bet tiem nebija raksturīgā satura.

Doktors Tepfers apgalvoja, ka šī dīvainā parādība izskaidrojama tādējādi, ka viņam, optimistam, dzīve neliekoties tik konfliktu pilna kā pesimistam doktoram Fuksam. Tādēļ viņa stāsti pretstatā sākotnējiem doktora Fuksa joku stāstiem vienmēr esot ar laimīgām beigām.

Viņš negribēja atzīt, ka tie pilnīgi zaudējuši savu raksturīgo nozīmību.

Kad Heine tajā vakarā ienāca kafejnīcā, durvīs viņš sastapa kādu piedzērušo, kas lūkojās viņā stingu skatienu.

— O ! — šis cilvēks sacīja, bet, tūlīt aptvēris, ka maldījies, sāka šķelmīgi smaidīt un sniedza dzejniekam abas rokas. — Vai ne?... Vai ne?... — viņš, kratīdams Heines rokas, vairākas reizes atkārtoja, tad brīdi nogaidīja šī draudzīgā uzmudinājuma iedarbību.

«Kā viņš mani pazīst?» dzejnieks domāja.

— Vai ne, paliek, kā norunāts? — svešais jautāja atkal un, nesaņēmis nekādu atbildi, čukstus piebilda:

— Maksāšu rīt. Ar mieru! — viņš pats sev pārliecinoši noteica un vēlīgi, it kā otram būtu uzdāvinājis ķēniņvalsti, pamāja ar galvu. Tad nedrošiem soļiem devās uz izeju un kā sausa lapa vējā — kājas tikko spēja sekot pēkšņajai straujajai kustībai — acumirklī izlidoja laukā, dīvainā kārtā izvairoties no durvīm, kuras cirtās ciet.

Heine izgāja cauri zālei. Kampi nekur nevarēja atrast. Mākslinieku stūrītī sēdēja Ville, Fukss un dekorāciju gleznotājs Kicerovs. Ville paraudzījās uz augšu un vēroja Heini, tad piecēlās, mirkli šaubījies, tuvojās un smiedamies uzsita ar abām ķepām viņam pa pleciem, dauzīja pa muguru, dunkāja sānos un sacīja:

— Hallo, veco zēn! Vai tu tas esi, Heinc? — Tā kā otrs par šādu apsveikumu likās nobijies, Ville sastomījās: — Mans kungs, es jūs noturēju par Heinrihu Heini. — Un vilcinoties piebilda: — Varbūt jūs tas esat?

Heine, nekad nevarēdams iztikt bez jokiem, likās dusmīgs un, nikni sabozies, sacīja: Voyons![5] Vai gribat mani nosist? Chez le diable![6] Pie vāciešiem vairs nevar būt drošs par savu dzīvību pat lielā kafejnīcā visu cilvēku klātbūtnē!

— Vai jūs, mans kungs, lamājaties? — Ville izaicinoši sauca.

— Diable! Es nelamājos! — Heine kliedza pretim.

— Esmu ar mieru jums dot gandarījumu, bet nejaušu sev uzkliegt, msjē! — Ville izteiksmīgi atbildēja.

— Tā ir goda lieta! Sajā ziņā esmu jūtīgs! — Viņš bāza roku kabatā, izvilka vizītkarti un sniedza Hei-nem. — Šeit ir mana karte, msjē.

— Goda lieta šurp, goda lieta turp, mījais Fran-suā! — Heine teica, pilnīgi pārvērties, un smējās pilnā kaklā.

— Ja tik daudz goda svītru sejā kā tev, mans draugs, tad nevajadzētu vairs ielaisties katrā kautiņā.

— Tas ir Heine! Apsveicu Hamburgas pirmo cilvēku, — doktors Fukss svinīgi sacīja. Viņš gribēja pateikt ko visai slavējamu, jo pašreizējos Hanzas pilsētas iedzīvotājus vispār neuzskatīja par cilvēkiem. Bet Ville un Kicerovs tūlīt sāka sirsnīgi smieties. Doktors Fukss juta, ka viņa bieži minētais vārds par pirmo cilvēku šai sakarībā, kaut arī negribot, likās ļoti komisks, un slepus savilka ņirdzīgi muti.

Dzejnieku ielenca un spieda viņam roku, draudzīgi apsveikuma vardi bira cits caur citu. Tad Ville, kurā vēl slēpās kaut kas no vecās studentu pārgalvības, atdarinādams doktora Fuksa balsi, sauca:

— Pirmie cilvēki — uzmanību, cienījamie klausītāji! — bija tie, kas nolēca no kokiem.

— Patiesi, — doktors Fukss atvairīja Vilies uzbrukumu ar viltīgu smaidu, — jums taisnība, mīļais Heine, nerātnim Fransuā seja pilna goda zīmju.

Visi smējās, jo zināja, ka Fransuâ Ville, ar iesauku «Ie balalrč»[7], senāk Getingenā bijis trakulīgs students un kā piemiņu no šiem pārgalvīgajiem gadiem mantojis daudzas rētas sejā, neskaitāmas šāviņu un dūrienu rētas ķermenī un ieguvis doktora cepuri. Ar Heinrihu Heini viņš no tā laika bija draudzīgās attiecībās.

— Nāc sēdies man blakus, Heinc, — viņš jautri teica. Dzejnieks nu beidzot varēja palūkoties zālē visapkārt.

— Te ir Hamburgas teātra dūži. Jo izcilas zvaigznes, direktori, aktieri un dziedātājas, — sacīja Kicerovs, kas dzejnieku visu laiku bija vērojis, lai redzētu, kad viņš beidzot pamanīs apgleznotās tapetes. Kicerovs nostājās Heinem blakus un ar plašu žestu rādīja uz zīmējumiem, kas greznoja mākslinieku stūrīša sienas. Ne tikai mākslinieku stūrītis, bet visa lielā zāle bija izlīmēta ar apgleznotām tapetēm. Heinrihs Heine skatījās apkārt, un Kicerovs dedzīgi skaidroja:

— Tur jūs redzat ainas no Birgera, Gētes, Immer-maņa un Ulanda darbiem.

— A, kāda kolosāla bilžu grāmata! — dzejnieks piebilda. Ja Kicerovs bija gaidījis jautājumu par tapešu autoru, tad tagad, cik labi vien varēja, vajadzēja slēpt vilšanos. Heine nejautāja. Viņš jau sen zināja, ka dedzīgais skaidrotājs un šo bilžu gleznotājs ir viena un tā pati persona. Bet dzejnieks viņam neparādīja šo godu. Heine bija saīdzis, jo, pēc viņa domām, šeit vajadzēja būt arī viņa «Lorelejai» un skatiem no «Ceļojuma pa Harcu».

— Tie ir Hamburgas lielie mūziķi. Arī Meierbērs ir tur, — Kicerovs stāstīja, un viņa paceltā roka aizsteidzās priekšā dzejnieka skatienam. Tā kā viņi atkal pievērsās mākslinieku stūrītim, Kicerovs neapmierinājās tikai ar lūkošanos no tāluma, bet skraidīja gar sienām, un viņa slaidais rādītājpirksts virzījās pāri zīmējumiem, apvelkot kontūras, lēca no viena zīmējuma uz otru, rādīdams gan šo, gan to.

— Tie ir ievērojamākie no Hamburgas teātra. Šeit jūs redzat Fridrihu Ludvigu Šrēderu Hamleta lomā, tur ir Ekhofs kādā nezināmā lomā. — Tad pirksts tika virzīts tālāk pāri aizmirstām varonēm un veco laiku komediantēm, līdz beidzot apstājās pie kādas trijotnes: — Cilvēks profilā jums droši vien ir pazīstams. Tas ir komēdiju rakstnieks doktors Kārlis Tepfers.

— Trūkst Lesinga! — Heine piezīmēja un apsēdās blakus Fransuā Viļiem. Bet Kicerovs, kas bija gaidījis uzslavu, vīlies ļāva pirkstam noslīdēt lejup.

— Jā — patiešām — jā gani — viņš sacīja. — Man vajadzēja izvēlēties, visus uzgleznot nevarēju — tikai ievērojamākos.

Ap galdu sēdošie vīri klausījās ar pieaugošu interesi, īpaši doktors Fukss. Lūpas viņam raustījās, pie tam sejas izteiksme strauji mainījās. Brīžiem viņš rādīja saldskābu seju, mazliet krampjaini savelkot muti, tad pēkšņi pār visu seju pārslīdēja plats smaids, ko viņš tūdaļ centās apslēpt, saraucot lūpas urskulī.

— Tagad nāks pirmie cilvēki, — čukstēja Ville. Taču Heine vēl neizprata šo mājienu.

— Nav nemaz tik viegli noteikt kādas parādības dabisko kārtību, — doktors Fukss sacīja. — Pirmie cilvēki, piemēram, ilgi nevarēja saprast, kādēļ debesis zināmā laikā ir žilbinoši gaišas, bet citā laikā tumšas kā lāčāda. Gaisma viņus stipri kaitināja, jo viņi bija paraduši dienā gulēt un, līdzīgi saviem kaimiņiem lūsim, vilkam un pūcei, naktīs ieL medībās vai sava agri attīstītā saprāta dēļ dzert medaļu. Dažas meitenes no Pētera Arensa salona un no St. Pauli vēl tagad dara tāpat. Pirmie cilvēki nesaprata, ka nepilnīgo redzes spēju dēļ viņi bija radīti par dienas taureņiem. Viņi pārlieku nopūlēja smadzenes, gudrodami, kā nakti padarīt gaišāku. Allaž viņi nēsāja kabatās praulus un, ejot uz mežu, aizdedzināja priežu skalus. Lapsas smējās, un sīļi nekautrīgi pļāpāja: «Nu nāk tie ar skaliem.» Protams, tas bija ļoti nepatīkami, un pirmie cilvēki prātoja, kā šo trūkumu novērst. Viens no viņu slavenakajiem izgudrotājiem, kāds akmens laikmeta Ņūtons, pūlēdamies atrast neredzamu gaismu, kļuva traks. Bet, kā dienu padarīt par dienu un iet laukā, kad debesis gaišas, tas viņiem neienāca prātā. Viņu raizes beidzās tikai naktīs, kad pie debesīm spīdēja pilns mēness, Mazais un Lielais Lācis, Pūķis, Gulbis un Vēzis. Tādēļ viņi vēroja zvaigznes, raudzījās, lai neviena nepaliktu nepamanīta, un mēnesi dēvēja par «lielo gaismu». Tikai, ko iesākt ar sauli, nezināja. Tajā lūkojoties, netīkami apžilba acis. Tā bija par gaišu un traucēja gulēt...

— ... kā Lesings, — pēc brīža Heine šķelmīgi piebilda.

Pa to laiku bija ieradies doktors Kārlis Tepfers — «vīrs profilā». Viņš pieklājīgi pie galda bija gaidījis, kamēr doktors Fukss beigs savu stāstījumu. Nu viņš sasveicinājās ar klātesošajiem, vispirms ar

Heini, kuru tūlīt pazina, kaut gan agrāk abi bija reti tikušies.

Tepfera izturēšanās pauda gan manieri, gan apjukumu. Viņš gāja pašpaļāvīgā gaitā, ar paceltu galvu. Sasveicinoties nekad nesniedza visu plaukstu, bet, liecot roku elkonī, padeva tikai augšējo plaukstas malu tik dīvainā veidā, ka otrs drīzāk jutās atraidīts nekā apsveicināts. Tepfers, runādams nedabiski zemā balsī, centās savai runai piešķirt stingrību un savām domām skaidrību. Uzspēlēto pašpārliecinātību atkal atmetis, viņš pēkšņi aprāvās un parastā balsī jautāja: «Jūs arī tā domājat?» — vai: «Ko jūs sakāt par to?» -vai: «Vai man nav taisnība?» Tepfers gaidīja, lai viņam piekristu, un ļoti apmulsa, tiklīdz kāds iebilda. Viņa paša neapzināto biklumu pauda arī ātrā rokas kustība, saglaužot matus, un viņa smaids.

Tepfers uzplijās Heinem, lai viņš stāsta par Parīzi. Doktors Fukss turpretim gribēja zināt, kādu iespaidu uz Heini atstājusi tagadējā Hamburga, jo dzejnieks sen pilsētu nebija redzējis. Ville savukārt jautāja par Heines diviem dueļiem, par kuriem bija rakstījušas vācu avīzes, un Kicerovs kāroja uzzināt, kā doktors Heine labi atbraucis. Heine pastāstīja arī savu piedzīvojumu ar veco sievu un par 1624. gada brīnumzālēm Brēmenes rātspagrabā.

— Viņš tam notic! — doktors Fukss pārsteigts iesaucās. — Patiešām, tas ir mūsdienu lielakais brīnums! No aizspriedumiem brīvais Heine, kas atteicies no visiem izdomājumiem, tomēr notic brīnumdariem — vīna un ūdens gariem! Kicerov, jūs saņemsiet pasūtījumu. Gribu uz sava rēķina likt izgatavot Heinem pieminekli — gleznu visā augumā. Zem tās es ar savu roku parakstīšu šādus vārdus: «Tas ir Hein-rihs Heine, zobgalis, kas visu mūžu nekam neticēja, līdz Brēmenē viņu pārliecināja 1624. gada brīnums!»

— Tiešām, Heine — Ville piebilda. — 1624. gada pildījums diez vai ir vecāks par tevi. Tas ir atklāts noslēpums; ikreiz, kad slavenā «Rozes» muca pagājušos gadsimtos sāka āizdomīgi tukši skanēt, gudrie rātskungi sasauca slepenu sēdi un nolēma, ka «Rozes» muca un tās saturs, pirmkārt, uzskatāms par lielu valsts noslēpumu, otrkārt, treškārt un ceturtkārt, to uzpildīs, papildinās un pielies pilnu. Proti; tagadējam rožu vīnam no 1624. gada mucas ir tikpat garš ievērojamu senču saraksts kā spāņu augstmanim; visiem tā priekštečiem ir dižciltīgā 1624. gada vīna asinis, bet, kā tas palaikam mēdz būt ar sensenas dzimtas mazasi-nīgajām atvasēm, — lai gan tas ieguvis jaunību, tomēr zaudējis ugunīgo spēku. Rožu aromāts zudis. Starp citu, par labu naudu tev katrā laikā pārdos pudeli.

— Kādēļ tad vajadzēja spēlēt šo komēdiju ar vecās recepti, ar ietiepīgo viesmīli, augstsirdīgo senatoru un ar visu pārējo burvestību?

— Ak, tā nav nekāda komēdija, mīļais Heinc, — doktors Fukss atbildēja. — Jūs esat redzējis dienesta aktu, neko cilu. Senāts pārdod vīnu un dara to ar zināmu ierobežojumu, kas tam liekas nepieciešami, lai neparastais nekļūtu par ieradumu. Augstsirdību izrāda saskaņā ar maka biezumu. Rātskungi nav ieinteresēti saglabāt neparastuma oreolu vīnam; tie vēlas to saglabāt dāvinā jumam. Ja kādu dienu vispār tiklu pieņemts, ka senātam jāsadala sāls, kas nepieciešama ēdienam, vai uztura nauda vecajiem ļaudīm, tad arī tas nenotiktu bez vilcināšanās, kas tik patīkama pilsētas naudas kasei.

Pēkšņi sarunā iejaucās doktors Tepfers. Viņš gribēja skaidri pierādīt, ka ir lietas kursā. Gribēja nodemonstrēt savu asprātību. Acis nepamirkšķinādams, viņš sacīja:

Tur sēž jūsu līdzautors, mīļais doktor Heine.

Doktors Tepfers nenojauta, ko bija izdarījis.

«Līdzautors» bija komēdiju rakstnieka parastais izteiciens; neviens no klātesošajiem nesmējās, tikai Heine apmulsa. Nebija nekāda prieka ļaut Tepferam sevi izāzēt, tāpēc viņš gribēja aizstāvēties.

Doktora Tepfera norādītajā virzienā sēdēja kāds necils cilvēks, drīzāk maza nekā liela auguma, kalsnējs, ar spurainiem matiem, kurus bija saeļļojis un kārtīgi pāršķīris pa celiņu. Ja viņš bija mākslinieks — lai gan īstenībā viņš tāds neizskatījās — tad, bez šaubām, bija arī centies tāds izskatīties. Pilsonis mākslinieks.

— Kas tas tāds? — Heine, piemiedzis acis, jautāja un pētīja nepazīstamo.

— Doktors Fridrihs Lorencs Hofmanis, Hamburgas cenzors, — čukstēja Tepfers. Šķita, it kā Tepfers būtu pateicis; «Altonas bende!»

Ir cilvēki, kuru pirksti gan izskatās trausli, tomēr ir bīstami. Dzejnieks pēkšņi iztēlojās, ka Hofmanis tur sēž smailā sarkanā kapucē, ar aizsegtu seju un izgrieztiem acu caurumiem, pa kuriem lūkojas kvēlojošas acis, melnas kā ogles.

Heine viņā raudzījās ar nepatiku. Tad tāds bija viņa domu bende, viņa gara bērnu kropļotājs, kas tiem noskalpēja matus, tikai šur un tur atstājot pa kumšķītim, reizēm uz pieres, reizēm pie ausīm un dažreiz kā saru vainagu galvas vidū; zobojās par tiem un lika tos apsmieklā, un pakļāva vajātāju baram!

Dzejnieks jutās nomākts. Acumirklī viņam garā neskaidri un mokoši atainojās visi dzīvē izciestie pazemojumi, un viņu pārņēma kauns un dusmas.

Trīs cilvēki arvien bija liktenīgi ietekmējuši viņa dzīvi: tēvocis Salomons, izdevējs Kampe un ikreizējais cenzors. Lielāko tiesu tas bija šis doktors Lorencs Hofmanis. Nevienu vācu dzejnieku cenzūra nebija tā spīdzinājusi kā Heinrihu Heini. Cenzoru Hofmani, kas Hamburgā ieņēma šo vietu vairāk nekā divdesmit gadu, Heine bija šad tad redzējis, arī pāris vārdu ar viņu pārmijis, bet galvenās cīņas ar cenzūras iestādi bija izkarojis Kampe. Tik piesardzīgais izdevējs gan vienmēr bija atkāpies. Heinrihs Heine pazina cenzoru tikai kā cilvēku no aizkulisēm, ar kuru tieši nekad nesatikās, bet viņa cirtieni tik ļoti sāpēja.'

— Skatieties, cik sapīcis tas baksta savus kāpostus, it kā tam būtu iedots etiķis, — doktors Tepfers čukstēja. — Viņam bijušas nepatikšanas. Dānijas rezidents žēlojies par Hofmaņa cenzēšanu, un nu senāts apsver, vai viņu ar troksni neizmest ārā. Taču ne jau Hofmaņa vainas dēļ, bet drīzāk gan cenzūras dēļ radusies šāda neapmierinātība. Hofmanis ir tikai grēkāzis. Negribētos būt viņa ādā. Ja cenzūru pēkšņi likvidētu, viņam būtu jāizlido. Ja to arī nelikvidēs, jo vācu federācija to nepieļautu, viņš laikam tomēr izlidos. Sindiks Zīvekings jau meklē vietnieku, un Hofmanis to zina. Vai negribat kandidēt, doktor Heine? — Doktors Tepfers pamirkšķināja ar acīm.

— Kā jums tas patiktu?

Heine pūlējās smaidīt. — Varbūt palūgt viņu pie mūsu galda?

— O, tas būtu lielisks joks. — Doktors Tepfers piecēlās.

— Tikai nesakiet, kas es esmu! — Heine aši nočukstēja, pirms doktors Tepfers devās pie cenzora, viņu moži sveicināja un iesaistīja sarunā.

Doktors Tepfers Heinriham Heinem neteica, ka dzīvo ar cenzoru vienā mājā un nejūt pret šo cilvēku to pašu, ko Heine, viņš pret doktoru Frīdrihu Lorenču Hofmani mēdza izturēties pieklājīgi, diplomātiski. Doktoram Tepferam par savām nepretenciozajām komēdijām, bez šaubām, reti bija jādzird cenzūras iebildumi.

— Doktors Hofmanis! Msjē Engs no Parīzes! — Smaidot doktors Tepfers abus iepazīstināja. Hofma-nis uzlūkoja Heini neizsakāmi skumji un sirsnīgi, sniedza viņam abas rokas un nopūtās: — O, Parīze!

— Ak, kas gan ir Parīze! — Heine sacīja. — Šampanieti reti var dabūt, un austeres arī kļuvušas dārgākas. Tikai ūdens, ziniet, ūdens Parīzē ir labs. Un gaiss ir tīrāks nekā šeit, bet citādi... — Viņš atmeta ar roku.

— Bet sievietes, msjē!

— Nu, sievietes, — atbildēja Heine. — Saimniece aizvien protestēs, ja kāds tīkos paķert viņas mantu. Kad cilvēks ir precējies, šīs rūpes atkrīt, tā sakot jāapmierinās ar vietu galerijā.

— Jūs patiešām protat visu satīt kopā.

— Jā, varbūt esmu cigāru tinējs! — Heine smaidīdams sacīja, jo nespēja iztikt bez šī joka. Paradis meklēt vārdiem dziļāko jēgu, Heinrihs Heine bieži pieķērās kādam neveiklam izteicienam un centās saskatīt tajā ko ironisku. Tāpēc no cilvēka, kas prot visu satīt kopā, iznāca cigāru tinējs. Tā vārds ieguva jēgu.

Ville jautri Heinem pamirkšķinaja. Tas nozīmēja: «Vai redzi, tas ir cigāru tinējs!»

Kicerovs grasījās Hofmanim sniegt roku, bet cenzors bija tā aizņemts ar cigāru tinēja ietiepīgo domu, ka Kicerovu neievēroja un ar mazo pirkstiņu deva noraidošu mājienu. Hofmanim piemita neticamas spējas pamatīgi iedziļināties kādā problēmā.

— Jūs taču nedomājat Hamburgu ar tās smirdošajiem kanāliņiem salidzinat ar Parīzi — gaismas un mākslas pilsētu ...

— Ak, salīdzinājumi spiež melot, mans kungs. Gribēju salīdzināt sievu sirdi ar kontrabasu, bet neizdevās, jo galu galā — un it sevišķi mīlestības jautājumos — visu nosaka interese. Tā, piemēram, cigāru taisītājam Parīze — cik ilgi mode nosaka — būs pilsēta ar krāsainām seglapām.

— Bet pasaule nesastāv tikai no cigāru taisītājiem, — doktors Hofmanis sacīja un pasvītroti parādīja, ka ir gara un tīro ideālu pusē. Viņa acis mirdzēja. — Ir taču cēlākas lietas nekā krāsainas seglapas un Havannas cigāri.

— Bet ne lieliskākas! — dzejnieks apgalvoja. Viņš bija nesmēķētājs.

«Nu es viņu iekārdināju,» Heine domāja, kamēr Hofmanis rakņājās pa kabatām, līdz izvilka nodilušu ādas etviju, izņēma cigāru un nokoda tam galu.

— Atjaujiet! — Heine sacīja un izņēma cenzoram cigāru no mutes. — Kā kaut ko tādu gatavo pie mums? — Un, kā vien spēdams parādījis, ka vīlies, paskaidroja: — Ak, tas jau ir līmētais!

Hofmanis neuzticīgi aplūkoja savu līmēto cigāru un ielika to atpakaļ etvijā.

«Nu viņš ar to aplaimos kādu dīkdieni,» Heine smīnēdams domāja, tomēr jūtīgā sirds iežēlojās un lika uzupurēties. Viņam bija viens labas šķirnes cigārs no tēvoča krājumiem, ko dāvināt Kampem. Dzejnieks izņēma to no ietinuma, paostīja kā pazinējs, lai ievilktu lieliskās tabakas smaržu, un ar elegantu žestu sniedza cenzoram.

— Tā, tagad nobaudiet manus cigārus!

Hofmanis ļoti iepriecināts arī paostīja cigāru un

uzslavēja labo kvalitāti.

Bet viņš to vēl tūlīt neaizsmēķēja, tikai tīksminādamies virpināja starp pirkstgaliem un šad tad pielika pie deguna.

— Ir cēlākas lietas... — Hofmanis domīgi atkārtoja, bet, tā kā viņš skatījās uz cigāru, tad teikumu nepabeidza. — Hamburga ir pilsēta, kur neciena mākslas, — viņš kaismīgi sacīja, — šeit tava mūža nopelnus netur ne par ko.

— Vai esat pārliecināts, ka Parīzē jūsu nopelnus novērtētu augstāk? Visur sastopami kā virves dejotāji, tā cilvēki, kas staigā uz rokām, — kaut gan es jūs neuzskatu par virves dejotāju. Lai imponētu trulajām masām, arvien nepieciešami īpaši triki. Arī cigāru taisītāji, ziniet, ir mākslinieki un vēlas, lai par tādiem tiek uzskatīti, tas ir saprotams, bet cik reti tie pieredz, ka to roku sīkos mākslas darbus slavē lietpratējs. Kad viņi iet pa ielu, neviens neskrien pakaļ un nepievērš ļaužu uzmanību: «Tas ir viņš, tur iet slavenais cigāru taisītājs!» Par visiem iespējamiem mākslas žanriem žurnālos atrodamas recenzijas, bet par cigāru taisītājiem — lūdzu — ne pušplēsta vārdiņa ... Ko tas nozīmē? Viņi to neņem ļaunā, un, kā jūs pats zināt, cigāri tiek līti joprojām. Vai man nav taisnība? Kādi ir jūsu uzskati par mākslu?

Hofmanis centās cigāru taisītājam iegalvot, ka viņš par mākslu uzskatot nevis amatniecību, bet kaut ko cēlāku... — Ziniet, kaut ko cēlāku! — Viņš bijīgi pacēla izplestās rokas svinīgā žestā pāri galvai, ko bija atliecis, lai raudzītos augšup. Rokas viņš turēja tā, it kā kaut ko dārgu celtu saulei pretim. Tas bija šis kaut kas «cēlākais». Bet rokas bija tukšas.

Hofmanis mēģinaja cigāru taisītājam paskaidrot, ka māksla nav atkarīga no materiāla, bet gan no šī «cēlākā». No līmes un māla var veidot gan traukus, gan arī plastiskas skulptūras, un no linu audekla var pagatavot raupju vīriešu kreklu un smalkus sieviešu portretus — tos var gleznot arī uz vīriešu krekliem — kādēļ ne? — bet tā vairs nav māksla. Kādēļ? Trūkst šī «cēlākā»!

Ar pedantisku rūpību cenzors sameklēja arvien jaunus piemērus, lai nospraustu mākslas robežas. Beigās vēl uzmudinoši piebilda:

— Šķiet, eam sapratušies, vai ne?

— Jā gan, cigāru taisīšana ir māksla! — Heine salti sacīja.

Lai kā Hofmanis pūlējās «cigāru taisītājam» ieskaidrot, kādi ir mākslas darba garīgie priekšnoteikumi, dzejnieks arvien monotoni atbildēja:

— Cigāru taisīšana ir māksla. Jūs varbūt no tabakas izveidotu kūkas, bet ne cigārus. Gali, saprotiet pats, gali ir visgrūtākais.

Hofmanis bija nolēmis cigāru taisītāja ietiepīgo galvu pamatīgāk apskaidrot. Savām neatlaidīgajām pamācībām viņš piedevām pievienoja visādus izteicienus: «īsta māksla nes augļus,» — vai: «Tikai liels cilvēks var būt arī liels mākslinieks.» Heini pārsteidza un sajūsmināja šo izteicienu necenzētais saturs, un viņš sacīja:

— Apbrīnojami, kur jūs to visu ņemat? — Ak, to jūs būsiet, tā sakot, izgriezis. — Nepārspējami, tas skan tik labi, it kā būtu nočiepts! — Ar to Ileine domāja Hofmaņa amatu.

Hofmanis glaimots sacīja: — Bet tās ir tikai domas, kas tur tik sevišķs!

— Uzglabāt, vienmēr uzglabāt, nekad nevar zināt, kur kaut kas tāds var noderēt. Cigāru taisītājs, piemēram, savāc visus atbirumus.

Doktors Tepfers piemiedza acis. Viņš tīksminājās par savas intrigas iedarbību. Tā kā viņš krietni tika iebaudījis vīnu, tad bija radošā noskaņojumā, un viņam nāca prātā dīvainas idejas vai arī viņš tās uzskatīja par dīvainām. Viņam te bija par klusu. Vēršu cīņām piederas trokšņains pūlis un joku lugām publika, kas smejas un sit sev pa ceļgaliem. Pietika viena vārda, lai uzlabotu noskaņu; viņš būtu bijis ar mieru jodelēt vai likt galvā iebuktētu cilindru. Tik jautrs viņš varēja būt — šis joku lugu sacerētājs.

Cigāru pietiekami ilgi aplūkojis, Hofmanis iebāza to starp zobiem, lai nokostu galu.

— Pagaidiet! — Heine pavēlēja. — Cik nežēlīgi! Kā mākslinieks un cigāru taisītāju aizstāvis es sajūtu fiziskas sāpes, ja cigāram nokož galu... Ilē, viesmīl! — viņš uzsauca centīgajam kalpotājam, kas bija sapratis, kuram te vajadzēja tēlot lempi. — Atnesiet doktoram Hofmanim šķēres!

— Ko? — viesmīlis izbrīnījies teica. — Vai tad doktoram pašam nav šķēru, viņš taču ir cenzors!

— Kā, jūs esat cenzors? — Heine izlikās ļoti pārsteigts. — Tagad sāku saprast, kādēļ jums «robaina» izglītība.

Kicerovs, kas dzēra no lielas alvas kannas, aizrijās, un alus platā strūklā tecēja pa zodu lejup.

— Viss plūst! — doktors Fukss parodēja veco He-raklītu.

Bet Heine jautāja: — Kādēļ jūs smejaties, mākslinieka kungs? Es domāju, protams, īpašu izglītību — vai skaidrs? Bet, lūdzu, sēdieties, doktor Hofmaņa kungs, pie mums, jūs vēl arvien stāvat. Bez šaubām, nevajadzētu pieiet jums par tuvu, jo jūs — kā man šķiet — esat viens no bīstamākajiem cilvēkiem Ham-burgā.

— Ak, nepadariet mani par bērnu bubuli! — Hof-manis, īgni smaidot, atvairījās. — Mana amata nozīmību pārspīlē. Tik bīstams nemaz neesmu un cigāru taisītājiem jau nu nepavisam ne. — Viņš apsēdās pretim Heinem.

— Kā tas saprotams? — dzejnieks jautāja. — Vai tad ir cilvēki, kas bīstami skroderiem, galdniekiem un sīktirgotājiem, bet cigāru taisītājiem ne, tāpat kā vilks, ja tas būtu izbadojies, uzbruktu zemniekiem, ormaņiem un ratiņu stūmējiem, bet ogotājiem ne?

— Kā jūs mani varat salīdzināt ar vilku?

— Vai cenzora pienākums nav raudzīties, lai ne-nodrukātu nevienu neatļautu faktu?

— Protams!

— Bet kādēļ gan?

— Lai tautu pasargātu no bīstamām domām.

— Un no bīstamas rīcības ne?

— Jā, arī no tās, tā ir bīstamo domu sekas.

— Un vai tas viss ir lasīšanas sekas? Vai vienam otram galvā nav bīstamas domas tāpat bez lasīšanas?

— Iespiestās domas izplatās ātrāk!

— Ja es kaut ko izlasu, to atkal aizmirstu. Ko pats izdomāju, to atceros ilgāk.

— Domas nevar cenzēt. Bet, aizliedzot lasīt, var aizkavēt to izplatīšanos.

— Arī cenzoram var paslīdēt garām bīstama doma. Ja nu tādu iespiež, ko tad darīt?

— Lasītājs būs pārsteigts un brīnīsies par cenzūras toleranci. Izlasīto viņš aizmirsīs. Viena atsevišķa doma nav tik bīstama kā liels skaits līdzīgu un atkārtotu domu.

— Tātad cilvēks, kam izdevies iepazīties ar daudzām kaitīgām domām, ir priekšniecībai visbīsta-māks?

— Tā šķiet.

— Un, jo vairāk tas lasa, jo bīstamāks kjūst?

— Tā ir!

— Tad jau jūs esat visbīstamākais cilvēks Hara-burgā, doktor Hofmaņa kungs, jo jūs viens pats izlasāt visas radikālākās domas, pirms tās rūpīgi izsvītrojat no manuskriptiem.

— Izglītotam, kritiski domājošam cilvēkam nekas nav bīstams.

— Bet neizglītotie nelasa.

— Galu galā viss ir atkarīgs no viedokļa. Mans princips ir uzticēties.

— Ari Bruts bija uzticīgs, pirms viņš kļuva bīstams Cēzaram, un Luters pirms savas atkrišanas bija centīgs klostera brāļa pienākumu pildītājs. Mēs nezinām, par ko vēl varam kļūt. Pēc manām domām, starp protesta gariem bijis vairāk priesteru un dieva kalpu nekā cigāru taisītāju un citu mākslinieku. Tas izskaidrojams, kā jūs sakāt, ar lasīšanu. Es nemaz nebrīnītos,

ja kādā dienā cenzors gāztu troņus un nosviestu uz bruģa valdnieku kroņus.

— Hamburgā troņa nav.

— Līdz šim abi bija sarunājušies bez niknuma, jokojot, vieglā tonī. Ar tādu pašu vieglumu Heine turpināja:

— Ja man būtu jāizsaka trīs vēlēšanās, tad vienu es ziedotu, lai varētu ielūkoties jūsu galda atvilktnēs. Kas gan tur pa šiem gadiem nav sakrājiesl Cik daudz noslīpētu, skaistu domu — gan apcirptu, gan izgrieztu tur neglabājas! Vai neesat mēģinājis pagrābt no šīs atvilktnes, lai reiz pats uzrakstītu grāmatu?

«Cik dzēlīgi!» nodomāja ne mazāk dzēlīgais doktors Fukss.

— Ak, — Hofmanis aizvainots atbildēja, — jūs neticat, ka es arī citā amatā varētu paveikt kaut ko nozīmīgu.

— O, jūsu darbība jau tagad ir nozīmīga. Neviens neizsvītro tik daudz ģeniālu domu. Grāmatas lielākā daļa paliek pie jums, un šķiet, ka godkāre liek jums savākt atvilktnēs vācu dzejnieku literāro mantojumu. Patiešām, doktor Fridrih Lorenc Hofmaņa kungs, vācu lasītāji jau sen gaida no jums grāmatu ar nosaukumu: Heinriha Heines skaistākie domugraudi. Savācis Hamburgas cenzors doktors Fridrihs Lorencs Hofmanis.

— Jūs neesat nekāds cigāru taisītājs! — Hofmanis asi noteica.

Tai brīdī atvērās durvis. Ienāca Kampe. Viņš bija dzirdējis Hofmaņa teiktos vārdus.

— Vai tas maz ticams? — viņš uzjautrināts sauca. Un, pienācis tuvāk, piebilda: — Doktors Hofmanis nepazīst Heinrihu Heini? «Cigāru taisītājs» skan labi! Lielisks joks.

Kampe ļoti brīnījās, ka, izņemot viņu, neviens nesmējās.

Hofmanis nobāla. Viņš piecēlās, stingu skatienu raudzījās uz dzejnieku un, ne vārda nebildis, gaja uz durvīm, nenolaižot acis no Heines.

Kampe skrēja viņam pakaļ: — Klausieties, Hofman, es tikai pajokoju!

Tad Kampe, galvu grozīdams, atgriezās un domīgi sacija: — Ko jus, Heine, esat izdarījis? Kā lai es to atkal vēršu par labu? Hofmanis bija bāls kā nāve, un baidos, ka šis notikums nepaliks bez sekām.

— Ak, tas mums visiem nāks par labu. Vismaz pāris dienu viņš atturēsies no sasodītās cenzēšanas. Cik viņš, labiņais, bija jauks, kad stiepa man pretim abas rokas un runāja par Parīzi! Man likās — viņš izspieda pat pāris aizkustinājuma asaru. Un noturēja mani par cigāru taisītāju. Cik sirsnīgs šis virs! Ak, kaut cigāri viņam nebūtu par stipriem!

— Cik dzēlīgi! — smējās doktors Fukss. Dzēlīgi? Heine visu mūžu par ieroci bija lietojis zobgalību, vai kāds brīnums, ja viņš ar to ievainoja.

— Tu nenožēlosi, — Terēze bija sacījusi, piebilzdama: — Vasarnīcā pie Akmens Vārtiem sindikam ir tik izmeklētu gleznu kolekcija, kādu citur Hamburgā neatradīsi. Viņa ielūgumu vari pieņemt bez bažām; viņš ielūdz aiz simpātijām, ne aiz ziņkārības.

Heinrihs Heine sākumā bija atturīgs. Viņš nebaidījās tik daudz no inteliģentā vecā vīra kā no dāmu ziņkāres. Arī māsīcu un dažas viņas draudzenes doktors Zlvekings bija ielūdzis uz tēju, un Terēze cerēja, ka brālēns viņām pievienosies. Heinrihs Heine tomēr manīja, ka izvirzīts sabiedrības centrā. Kurš cits, ja ne šis draudzenes, kam bija tik liela interese, izdomājušas kopējo izbraukumu? Bija jau kļuvis par paradumu, ka viņš, apciemojot draugus vai radiniekus, sastapa svešus cilvēkus, kas viņam gribēja pateikt tikai «labdien». «Mīļo tēvoc,» nesen viņš bija sacījis Salomonam Heinem, «kamēr esmu šeit, nelieciet galdā ananasus. Jūsu viesiem ir kaut kas cits, uz ko skatīties un gar ko savas mēles trīt.» Un, kad atkal kādā svētdienā vakariņās pie māsas Šarlotes bija sanākuši tikai sveši kungi un nepazīstamas, ar zelta rotām apkārušās dāmas, kas vēlējās aplūkot ievērojamo dzejnieku, viņš, klusi paklanījies, pameta sabiedrību, pirms vēl kāds viņu bija pazinis. Dzejnieks nevarēja ciest, ka aiz viņa muguras sačukstas.

Bet Terēze prata izkliedēt visas dzejnieka šaubas. Izmantodama galantā Heinriha Heines vājību pret daiļām sievietēm, viņa beidzot panāca, ka priekšlikumu kopīgi izbraukt viņš vilcinoties pieņēma, tomēr piebilzdams: «Es vēl padomāšu.» Un viņa nevarēja atturēties no ironiska smaida, jo bija pārliecināta, ka dzejnieks brauks viņām līdzi.

«Es vēl padomāšu,» Heine bija teicis, bet, ja viņš būtu skaidrāk apzinājies savas rīcības iemeslus, viņam būtu vajadzējis teikt: «Es tikai gribu sagaidīt šodienas pastu.»

Lai gan viņš vēstulēs Matildi sirsnīgi bija lūdzis rakstīt, lai parādītu kaut dzīvības un mīlestības zīmi, sieva vēl arvien to nebija darījusi. Mierīgi apdomājot, viņš atzina, ka sieva ir pārāk slinka, jo vēstuļu rakstīšana viņai sagādāja lielas pūles. Bet ne vienmēr viņš bija tik prātīgs. Reizēm viņu sagrāba un mocīja mežonīga greizsirdība.

Kāpēc Matilde viņam nerakstīja? Varbūt viņa — neraugoties uz vilcināšanos — tomēr bija vēlējusies braukt līdz uz Hamburgu? Varbūt viņa dusmojās, ka atstāta pansionāta stingrajā uzraudzībā? Lai viņa arī šķendētos, kaut tikai rakstītu!

Viņš zināja dienu un stundu, kad pienāk Parīzes vēstuļu pasts. Reizēm viņš skrēja no viena pasta kantora uz otru, cerēdams, ka varbūt adrese būs uzrak-stila nepilnīgi. Ja tuvākajā laikā izdotos saņemt vēstuli, viņš neparko nebūtu rādījies sabiedrībā. Šāda vēstule būtu vairāk vērta par visām izpriecām.

Viņš mīlēja Matildi tāpat kā pirmajā dienā, kad viņa vēl bija tīrais bērns — naiva, nesamaitāta un mazliet koķeta.

Kādēļ viņa neraksta? Varbūt nokļuvusi vieglprātīgu draudzeņu iespaidā un viņu jau aizmirsusi. Kā gan viņš varēja sievu atstāt vienu šai prātu mulsinošajā pilsētā — Parīzē!

Greizsirdība darīja viņu nervozu. Viņš kļuva izklaidīgs un domāja, kā novirzīt uzmanību uz ko citu. Beidzot viņam uzaicinājums kopīgi izbraukt bija pat pa prātam. Viņš gribēja atbrīvoties no nemitīgās prātošanas. Šādā nervoza satraukuma brīdi Heinem uzbruka jaunas sirdssāpes.

Tas sākās izbraukuma dienā.

Terēze bija likusi karieti apturēt pie viesnīcas «Vecā Londona», un Heinrihs bija iekāpis.

— Jauki gan, ka gribi braukt mums līdz, — viņa apsveicinoties sacīja un atkal mazliet zobgalīgi smaidīja.

Pēc tam viņa Heini iepazīstināja ar draudzenēm. Viena no tām, dāma Terēzes vecumā, bija otrā birģermeistara meita. Nezin kādēļ tā viņam atgādināja maiznieka meitu. Tā bija pilnīga auguma daiļava. Viņas seja bija sārta, atsegtais kakls balti nopūderēts. Heinrihs Heine iztēlojās smalkus miltu putekļus, kas ceptuvēs klāj visus priekšmetus, un tādēļ viņam sagādāja jautrību doma, ka dāma ir maiznieka meita. Bet visu to viņš izprātoja ātri, nevērīgi.

Terēzei blakus sēdēja kāda jauna meitene. Viņas skaistums dzejnieku pārsteidza. Meiteni uzlūkojot, sirds tīksmi ietrīsējās. «Jaunības pievilcība. Cik lepni viņa tur galvu,» viņš domāja mazliet mulsi. Meitene bija gaišmate ar svaigu, atklātu seju un tik skaidrām acīm, ka dzejnieks pēkšņi izjuta stipru, bet neskaidru vēlēšanos. Pēc kā?

— Gabriela, — Heine dzirdēja Terēzi sakām. Uzvārdu viņš nesaprata. Kad viņš tai sniedza roku, Gabriela uz mirkli nolaida acis, bet tad uzlūkoja dzejnieku nepiespiesti un smaidīja. Dzejnieks raudzījās viņas daiļajā sejā. Tā bija šaura, maiga un gaiša. «Kam meitene līdzīga?» viņš domāja. Viņam bija paradums visur meklēt līdzības. Bet domās jau pats sev iebilda. «Nē, salīdzināt nevar,» viņš juta. «Pielīdzināt nozīmē mazināt vērtību.»

Kamēr kariete kratījās pa piepilsētas ielām, birģermeistara meita gribēja dzejnieku iesaistīt sarunā. Bet Heinrihs Heine atbildēja izklaidīgi un juta, ka uzlūko nevis jautātāju, bet jauno meiteni. Viņas seja saistīja. Gabrielas gaišie mati pakausī bija savīti mezglā. Pāris nepaklausīgu cirtu krita uz pieres. Tās viņai labi piestāvēja, jo arī mute pauda tikko jaušamu spītu un stūrgalvību.

Tikmēr birģermeistara meita vienā laidā jautāja. Viņa gribēja zināt, kā Heinriham Heinem patīk tagadējā Hamburga un ko izjūt cilvēks, kas pēc ilgākas prombūtnes atkal ierodas vācu zemē. Viņa taujāja šo un to un beidzot arī to, kā Heini ieredzot Fridrihs Vilhelms IV.

Dzejnieks ar šķelmīgu sejas izteiksmi ielūkojās vaicātājai dziļi acīs un prasīja:

— Madame, ko jūs vēlētos dzirdēt? Labprāt atbildēšu pēc jūsu vēlēšanās. Vai jums patīk tumšas vai gaišsārtas domas? Jūs tikāt brīdināta, ka esmu dumpinieks un nemiernieks, un ieradāties, lai pašausminā-tos, vai ne?

— Nē, — birģermeistara meita, nedaudz samulsusi, atbildēja.

Heine manīja, ka jauniņā Gabriela aiztur smieklus. Viņam tas patika.

— Aitiņa, — Terēze sacīja, uzmanīgi vērodama savu jauno kaimiņieni.

Kariete lēnām brauca caur aitu baru, kuras dzina tai pašā virzienā un kuru blēšana bija dzirdama jau pa gabalu. Viņi devās prom pa lauku ceļu starp pelēkiem tīrumiem. Dāmas skatījās pa karietes logiem. Viņām patika vērot, kā dzīvnieki apjukumā lēkā un drūzmējas barā.

«Bet viņa to teica ne tikai par aitām,» dzejnieks domāja. Bija skaidri redzams, ka Terēze ir vecāka un vairāk pieredzējusi nekā šī meitene. Viņa protežēja šo daiļo bērnu. Gabrielas tēvs bija kāds augsts galma ierēdnis no Virtembergas konsulāta; vairākkārt būdams par vidutāju starp valdību un Salomonu Heini, tas bija izpelnījies baņķiera pateicību. Ejot sabiedrībā, Terēze ņēma Gabrielu savā aizbildniecībā, varbūt manīdama, ka visi apbrīno šo piemīlīgo būtni. «Bet meitene šādai aizbildniecībai ir pārāk patstāvīga,» dzejnieks nojauta. Gabriela pacieta Terēzes gādību smaidīdama, jo zināja, ka nebūtu grūti no tās atbrīvoties.

Viņi brauca caur nelieliem, rudenīgā stingumā ieslīgušiem ciemiem. Ielas bija tukšas, pagalmu vārti slēgti. Pat bērni bija aizmirsuši savas skaļās rotaļas un salīduši istabās. Koki stāvēja kailiem zariem. Lopi rāmi mitinājās kūtīs. Tikai suņi, karietei garām braucot, izskrēja uz ceļa. Bez tiem ciemi liktos kā izmiruši.

Zāle pļavās jau bija nodzeltējusi.

Kariete uzbrauca pakalnā un apstājās pie doktora ZIvekinga vasarnīcas. Sindiks sagaidīja savus viesus pie durvīm. Pēc tam kad smaidīdams bija apsveicinājies, viņš nedaudz pavēra smagās durvis un, aicinādams ieiet, sacīja:

— Lūdzu, neizbīstieties, cienījamās dāmas!

Heine redzēja, ka birģermeistara meita, lai gan brīdināta, ieejot krēslainajā priekšnamā, satrūkās. Arī citi sabijās.

Kad no dienas gaismas iegāja tumšajā hallē, tur tieši pretī stāvēja melnās bruņās tērpts bruņinieks, kura acis cieši un izaicinoši raudzījās ienācējā.

— Tas ir mans cerbers, — sindiks smiedamies paskaidroja un, pagriezies pret bruņinieku, vēl arvien jautri, bet stingri teica:

— Labi, kapteini Djēgo! Tu baidi dāmas. Esi laipnāks! Šie ir krietni, godājami ļaudis, neviens no viņiem negrib mums kaut ko nozagt.

Tā runādams, viņš ātri uzvilka žalūzijas. Pa logu iespīdēja gaisma. Bruņinieka seja atdzīvojās. Acis raudzījās laipnāk. Cik izteiksmīga bija seja, kāda pašapziņa, kāds nicinājums un pārgalvīga cīņas kāre! Pat asinsvadi uz pieres dusmās uzpampuši! Kādu fanātisku apņēmību pauda bruņinieka baltā piere!

— Lieliski, — dzejnieks sacīja. Viņš tuvojās bruņinieka portretam, kas — lielāks nekā cilvēka augumā — bija novietots kādā nišā telpas priekšpusē, pa daļai aizsegts smagiem aizkariem, tā ka redzams bija tikai stāvs melnās, blāvi spīdīgās bruņās.

— Lieliska glezna, — Heinrihs Heine atkārtoja un, pagriezies pret sindiku, piebilda, ka tā gleznota E1 Grēko stilā.

— Bet kas jums nāk prātā! — birģermeistara meita nepiekrita. — Tā ir šausmīga! Šīs acis rādīsies man pat sapņos!

Sindiks par šo joku dāmām atvainojās. Lai pastiprinātu gleznas iespaidu, viņš pieņemamo halli sākumā esot atstājis tumšu. Viņš vaļsirdīgi paskaidroja, ka šī glezna, tuvāk aplūkojot, nemaz neesot tik ievērojama. Tad, atcerēdamies Cerbera vārdu, viņš smaidīdams Heinriham Heinem sacīja:

— Man tiešām vēl nekas nav nozagts. No manas mājas cilvēki vairās. Gan jau kāds būs pa ciemiem izpaudis, cik briesmīgs rēgs šeit to sagaidījis. Bet tas man tikai pa prātam. Bieži neesmu mājās, un man nepieciešams uzticams sargs.

— Viņa laikos, — Heine sacīja un smaidīdams parādīja uz bruņinieku, — jūs ka burvi aizvestu p.ie inkvizitora.

— Iespējams! Pilnīgi ticams!

Terēze staigāja pa telpu šurp un turp un beidzot teica: — Nu, kapteini Djēgo, esmu uzzinājusi tayu noslēpumu! Var stāvēt, kur vien tīk, arvien viņš skatās uz tevi. Acis ir uzgleznotas tā, ka seko aplūkotājam. Tas pastiprina nepatīkamo iespaidu.

Heinrihs Heine apjautājās Gabrielai, kā viņai patīkot šī glezna.

— Tas nav bijis nekāds labais cilvēks. Man viņš nepatīk, — meitene atbildēja. — Ka viņš bijis kauslis, tas ir mazākais, ko viņam varētu pārmest. Bet seja pauž vēl ko citu — daudz riebīgāku. Tādus cilvēkus nevajadzētu gleznot.

— Filipa II ļaudis nebija nekādi eņģeļi, — Heine, plecus paraustījis, sacīja. — Varbūt gleznotājs vēlējies modināt riebumu.

— Nē, tam tur pieder gleznotāja simpātijas, — Gabriela apgalvoja, atkārtodama: — Man viņš nepatīk!

Heine apsvēra, vai mākslā būtu tiesības lietot morālos jēdzienus «labs» un «ļauns». Viņš domāja par Makbetu un Mefistofeli. Bet tie bija notiesātie, nevis uzvarētāji. Kā? Vai mākslinieks nevar rīkoties pilnīgi brīvi, ietērpjot ļaunu raksturu uzvarētāja togā, lai ļauno attēlotu lielu un varenu? Kādēļ lai viņš to nedarītu? Vai tad viņš tomēr nav patiesi brīvs? Kas viņu kavē būt brīvam? Iekšējā balss? Vai visi mākslinieki pieder pie ētikas šķīdinātājiem? Kāda liekulības izpausme liek lielajiem neliešiem iet bojā? Kas šeit noteicošais — saprāts vai Aristoteļa shēma?

Lai kā Heinrihs Heine prātoja, lielās mākslas jomā viņš nevarēja atrast gadījumu, kur triumfētu ļaunais. Vai šajā atziņā galu galā neslēpjas kaut kas mierinošs?

Sindiks veda viesus uz kādu salonu cauri istabai ar smagām, bagātīgi izgreznotām baroka stila mēbelēm. Visas telpas bija izkārtotas vienā rindā. Atverot durvis, varēja redzēt cauri visām apakšstāva istabām — no pirmās līdz pēdējai. Salonā pie sienām karājās seni paklāji, kuru krāsas bija izbalējušas un daudzās vietās nolupušas. Uz paklāja attēlotais sēdošais kavalieris ar smalki kruzuļainu apkakli liec zobenu pār ceļgalu. Seju šis kavalieris bija zaudējis, palikušas tikai neskaidras kontūras. Uz citiem sienas paklājiem bija redzamas parka ainavas ar flirtējošiem mīlas pārīšiem vai medību skati un dusoši paradīzes putni.

Bija klāts apaļš tējas galds. Bet pirms doktora Zīve-kinga aicinājuma apsēsties birģermeistara meita teica:

— Jūsu augstība, nevaru tagad sēsties pie galda. Man vēl arvien kaklu žņaudz nepatīkamā sajūta. Pretīgais bruņinieks man neiziet no prāta. Parādiet mums, augstība, vispirms kaut ko skaistu, atveriet savas mākslas dārgumu krātuves, lai zūd sliktais iespaids.

Doktors Zīvekings veda viesus cauri dažādi iekārtotajām apakšstāva telpām, kur bija novietotas viņa gleznu kolekcijas. Katra istaba bija piemērota savam uzdevumam. Tur bija bibliotēka, lielā ēdamzāle, smēķējamais salons, darba istaba un citas telpas. Visas istabas atbilstoši izgreznotas ar zīmējumiem vai gleznām. Bibliotēkā pie sienām karājās Pusēna un Kloda Lorēna peizāžas; citreiz tās Heinriham Heinem būtu patikušas, bet tagad viņš tik tikko ievēroja raksturīgo katrā ainavā. Visu viņa uzmanību saistīja pievilcīgā skaistule. Meitene bija novilkusi mēteli, un dzejnieks nu redzēja, cik viņa slaida un glīti noaugusi. «Daiļā

Gabriela, nezinu, kas ar mani notiek. Jūtos tik savadi. Gandrīz šķiet, ka esmu tevi iemīlējies,» viņš domāja mazliet noskumis, jo pilnīgi apzinājās savu stāvokli. Gabriela bija brīnišķīgi jauna, viņai pavērās dzīve ar bezgalīgi daudzām iespējām. Bet viņš bija ieradies Hamburgā, lai ar Kampi, tā sakot, vienotos par savu testamentu. Neviļus viņš noglauda sev sirmos deniņus.

Gabrielai reizēm bija paradums piemiegtām acīm vēsi uz visu noraudzīties, tā ka viņš sāka pamatoti šaubīties, vai jebkad iemantos šās gudrās meitenes labvēlību.

Bet vētra, kas trakoja dzejnieka sirdī, ar saprāta balsi vairs nebija apklusināma. Viņam patika šis daiļais bērns, kura skaidro seju smaidot atdzīvināja vaigu bedrītes. Viņš meklēja Gabrielas tuvumu, bija patīkami, ja tā ar saviem jautājumiem griezās pie viņa. Bet viņš labi saprata, ka nedrīkst būt uzmācīgs. Tas padarītu meiteni biklu.

Viņš ilgi stāvēja pie kādas senas holandiešu gleznas, kurā bija redzama viesnīca, skatījās gleznā, dziļās domās iegrimis, un neredzēja nekā, jo lauzīja galvu, kā paildzināt šo brīnumaino, nejaušo tikšanās mirkli. Tikai neatteikties! Ne domas par atsacīšanos! Viņš bija iededzies kā jauneklis, viņš bija neprātīgs kā jauneklis. Par gadu starpību nedomāja, kaut gan skaidri juta, ka ar to saistītas atšķirīgās tieksmes un prasības pret dzīvi un ka šīs pretišķības nav viegli pārvaramas. īsu brīdi viņu sarūgtināja doma, ka ar šīm simpātijām var kļūt smieklīgs. Bet visas viņa pārdomas nekontrolēja vēss saprāts. Viņš negribēja nekā apdomāt un nekā apsvērt, negribēja savas jūtas sadalīt. Nē, viņš negribēja zaudēt burvības apdvesto noskaņu. Jo šīs simpātijas vai, kā pats atzina, šī mīlestība, kas viņu tik pēkšņi bija pārņēmusi, ļoti aplaimoja. Dzejnieks vēlējās ļauties šīm jūtām.

Bet, pirms viņš paspēja sakārtot domas, birģermeistara meita paņēma viņu pie rokas un veda pie kādas sārtā vakara blāzmā slīgstošas kalnu ainavas, ko bija gleznojis klusais un patiesais romantiķis Kaspars Dāvids Fridrihs. Glezna ar savu sapņaino nereali-tāti arī liecināja, ka gleznotājs ir vācietis un romantiķis; mākslinieks to nebija radījis, svešas ietekmes mudināts, bet atklājis darbā savu biklo dvēseli.

— Sī glezna man atgādina jūsu «Loreleju», — birģermeistara meita sacīja un, kad Heinrihs Heine izbrīnījies viņā paskatījās, piebilda: — Ziniet, gan vispārīgi, gan noskaņas ziņā.

Bet Heinrihs Heine zināja, ka šī mākslas mīļotāja neatkāpsies no viņa ne soli, ja vien viņš turpmāk radīs tai labvēlīgus apstākļus un to atļaus. Tad ardievu, skaistās sirds vēlmes! Tā gribēs vadāt viņu no vienas gleznas pie otras un mocīt ar visādām piezīmēm.

Tādēļ viņš ar savu īpatnēji laipno un atbruņojošo nekaunību, ar ko bija iemantojis iesauku «nerātnais grāciju mīlulis», sacīja:

— Dieva dēļ, cienījamā, kā gan šī glezna jums var atgādināt manu dzejoli! Gaišmataino Loreleju esmu attēlojis kā valdzinoši daiļu meiteni, bet, ja jums, uzlūkojot šos kuplzarainos ozolus un kailo kalna galotni, nāk prātā dziedošā jaunava, tad baidos, ka jūs to esat iztēlojusies līdzīgu spurainā kalnu gara māsai.

Doktors Zīvekings, Terēze un Gabriela jau bija aizgājuši tālāk. Heine gribēja steigties tiem pakaļ, bet birģermeistara meita, vēl arvien saņēmusi viņu pie rokas, atturēja.

— Es domāju par romantisko šai gleznā: par mākoņiem, klusumu, vakarblāzmu, — viņa, paliekot pie savām domām, sacīja un nevilcinoties sāka runāt par ko citu. Viņa gribēja zināt, kādēļ dzejnieks savās grāmatās tik noteikti esot izteicies pret romantisko skolu, ja viņa skaistākie dzejoļi taču esot romantiski un ari dziesma par Loreleju nešaubīgi liecinot par stipru noslieci uz romantismu.

Ak, pārāk ilgi viņš skraidījis apkārt ar veco debeszilo fraku un tādēļ apvilcis jaunu, jo viņam vienmēr esot piemitusi dīvaina patika mainīt apģērbu, Heine smiedamies atbildēja.

Bija jūtams, ka Heinrihs Heine atturas no zobgalībām. Viena no viņa vājībām bija — runāt par sevi. Tūlīt modās interese, ja kaut kur runāja par viņa slavu. Tad viņš varēja aizmirst pat savu ironiju, it kā tā būtu kaut kas svešs, kas viņam nepiemīt. Tā nolika arī šoreiz, kad birģermeistara meita aizrādīja, ka tieši viņa romantiskie dzejoļi iekarojuši vācu lasītāju sirdis.

— Un, ja tas tiesa, — dzejnieks ļoti nopietni atbildēja, — tad par to man ne tik daudz jāpateicas savam talantam, bet apstākļiem, kādi valda Vācijā, jo tautas dvēsele — vai, tā sakot, tautas lielāko tiesu neapzinātās ilgas kopumā — atklājas pretrunās. Bet tas, cienījamā dāma, — viņš nezināja, vai tā ir precēta,— laikam atrodas ārpus jūsu interešu loka, jo šai zemē vēl arvien valda aprobežotība un tumsība, un tādēļ cilvēki ilgojas pēc skaistā, mirdzošā, sapņos izlolotā, rožainā. Mūsu laikmeta nomācošā dzīve būtu par iemeslu jaunas romantikas dzimšanai. Ja kāda gudra galva prastu lo izmantot un visai konsekventi rosinātu cilvēku ilgas pēc romantiskā, tad tāds rakstnieks tautas apziņā drīz kļūtu par sava gadu desmita labāko rakstnieku. Protams, no senās romantikas drīkst pārņemt tikai domas un noskaņas, ne fantastiskās vai viduslaiku tēmas. Tam jābūt cilvēkam ar gaišu galvu, jo primitīvu romantiķu visos laikos bijis pārpārēm. Ja tas tikai gribētu likt lietā savu jūtu brāzmainos akordus, valodas mirdzošās kaskādes, savas baroka laika krāsām bagātās metaforas, visu piemīlīgo, trauksmaino, smaržīgo, prāta skurbumu mīlas balādēs, kaislības un konfliktus, ko radījuši grēks un atpestīšana, tad šāda dzejnieka grāmatas it drīz rautin izrautu viņam no rokām. O, es gan zinātu, kā vajadzētu rakstīt, lai patiktu.

— Un kādēļ jūs to nedarāt? — birģermeistara meita vaicāja.

— Tādēļ, ka tas viss nav patiesība. Vāciešu īstenība ir un būs šaura un nomācoša, to nevar izsapņot citādu. Katram tad nu jābūt tādam, kāds viņš piedzimis. — Sais vārdos viņš ielika divkāršu jēgu, tikai to nepateica. — Dzejnieks klausa iekšējai nepieciešamībai, viņš nevar radīt to, kas viņā nav dzīvs. Es neapskaudīšu tos, kas raksta patīkamo, to, ko lasītāji vēlas, rožaino, kas tiem nenāk no sirds. To tikai pārāk drīz atzītu par neīstu. Talants bez patiesības nav nekas. Ar literatūru nevar spekulēt.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja, stāvēdams jau uz blakus istabas sliekšņa. Viņš bija nepacietīgs, norūpējies, kā sarunu izbeigt. Birģermeistara meita ļoti brīnījās par dzejnieka savādo nemieru, un viņai likās dīvaini sarunu pārtraukt.

Heinrihs Heine atrada dāmas un sindiku vērīgi aplūkojot valdzinošu Krānaha zīmējumu, kā doktors Zī-vekings nosauca kādas trauslas dāmas portretu, kura greznā sešpadsmitā gadsimta tērpā stāvēja pie kupla koka, kas pēc savām aprisēm atgādināja un papildināja attēlotās sievietes auguma kontūras. Ar elegantu žestu sindiks vērsa klātesošo uzmanību uz graciozā ķermeņa atveida akcentēto kontūrējumu, tērpa krokojuma harmonisko sakārtojumu. Vienmērīgi krītošās tērpa ieloces, kuras tikko skāra grīdu un piešķīra augumam lidojošu, burvīgu vieglumu, dāvāja gleznai šo jauko mieru un kluso harmoniju, kas padarīja to tik pievilcīgu. Doktors Zīvekings minēja arī tādu piemēru, kad ar drānu krokojumu tikpat labi izteiktas dusmas, satraukums vai bailes, — tā ir prasme, ko Krānahs vispirms lietojis, gleznojot savus krustā sistā tēlus.

Doktora Zīvekinga vārdi Heinriham Heinem deva iespēju piebilst, ka senie meistari nav gleznojuši tikai pēc savas sirdspatikas, bet pazinuši arī mākslas nerakstītos likumus.

— Tie bija iedziļinājušies būtiskajā, — dzejnieks sacīja. — Bija apguvuši gan savu amatu, gan savas mākslas psiholoģiju un prata panākt iecerēto ietekmi. Mūsdienās daudz runā par ģēniju un bieži, vispārēji raksturojot, tā ka ikviens jūtīgs cilvēks beigās notic, ka pats ir ģēnijs. O, dvēseles bagātības ir visiem, bet senie meistari bez tam vēl mācēja rīkoties ar otu.

Gadījās, ka Heinrihs Heine un Gabriela no pārējiem atpalika, pārsteigti par doktora Zīvekinga pēdējo piezīmi, kas norādīja, ka šī piemīlīgā un pasaulīgi tik pievilcīgā dāma domāta kā svētā. Viņi bija vienis prātis, ka šķietamais uzdevums māksliniekam noderējis tikai par iemeslu gleznot daiļu sievieti.

Gabriela ar izbrīnu secināja, ka šo tērpu, rotas lietas un matu sakārtojumu vēl pēc trīssimt gadiem var uzskatīt par modernu.

— Šādā kleitā es būtu ar mieru arī šodien ierasties jebkurā sabiedrībā, — viņa sacīja, un dzejnieks atbildēja:

— Jums būtu piekrišana!

Vai Gabriela būtu pieradusi pie cildinājumiem vai arī nebija pamanījusi, ar kādu sirsnību šī piezīme tika pateikta, vienalga, viņa ne mirkli nelikās pārsteigta, bet joprojām dzīvi sarunājās, slavēja gleznu un atzina, ka no visām gleznām šī viņai patīk vislabāk.

Heinrihs Heine drīz manīja, ka jaunajai Gabrielai pret vispārpieņemtajiem spriedumiem nekādas cieņas nebija. Vienas vai otras gleznas vecums vai gleznotāja vārds uz viņu neatstāja nekādu iespaidu.

Neizpratne viņa lūkojās uz kādu Rembranta zīmējumu.

— Neko citu nevar saredzēt kā roku un seju, — viņa sacīja. — Viss ir tik nejauki tumšs. Vai fonā ir cilvēki vai koki?

Bet, ja viņai kaut kas patika, tad viņa to arī pateica. Pavisam nepiespiesti, bieži pat bez aplinkiem viņa izsacīja savas domas. Viņas spriedumi liecināja par gaumi. Kad viņa bija kaut ko izlēmusi, tad arī palika pie tā, kaut citiem bija pretēji uzskati.

Heinrihs Heine bija sajūsmā. «Meitene ir tik brīnišķīgi pašpārliecināta,» viņš domāja. «Tikai ļoti jaunai sievietei piemīt tāda skaista drošības apziņa.»

Tad viņi abi, dzejnieks un meitene, iegāja Zīve-kinga vasarnīcas svētnīcā — vienkāršā telpā ar nedaudzām mēbelēm, kura, šķiet, bija iekārtota tā, lai izceltu vienīgo gleznu, kas bija novietota pie šaurās sienas pretim logam. Gleznā redzamā kailā sieviete ar muguru pret skatītājiem atpūtās uz lakatiem pārklāta dīvāna. Ta bija dienvidu skaistule, slaida, ar tievu vidukli un spēcīgiem gurniem, kuru harmoniskās formas brīnišķīgi izcēla tievā vidukļa grāciju. Gleznā dominēja šīs daiļās sievietes apburoši vijīgās auguma līnijas. Viss pārējais palika otrā vietā. Jau vairākkārt aplūkojis auguma apbrīnojamās līnijas, dzejnieks beidzot pamanīja arī spoguli, kuru turēja uz ceļiem notupies amors, lai guļošā varētu aplūkot savu seju, ko gleznotājs ar nodomu bija tikai viegli uzskicējis. Glezna uz dzejnieku atstāja neizsakāmu iespaidu, kaut arī viņš apzinājās, ka tā bija kopija, protams, Velaskēza ievērojamās gleznas «Venēra ar Kupidonu» precīza kopija.

Apbrīnojami, kā bija iespējams radīt tik lielisku iespaidu, gleznojot ar tādām vienkāršām krāsām kā pelēks un balts, fonā liekot tumšu olīvzaļo un nedaudz iedzīvinot aizkara krokas ar tumšsarkano. Arī

sievietes ķermeni mākslinieks bija gleznojis vēsi un lietišķi. Adas krāsa nebija pievilcīga, drīzāk bāla nekā sārta. Gleznotājs bija atteicies no mirdzošo krāsu mānīgās ietekmes tāpat kā no gaismas modelējošā spēka, tomēr sievietes ķermenis šķita kā dzīvs, un Heinrihs Heine izjuta gandrīz fiziskas sāpes, uzlūkojot tādu skaistumu. Kailā sieviete bija gleznota dabiskā lielumā tik neiedomājami izjusti, ka varēja rasties šaubas, vai tā patiešām nebija nupat sakustējusies, lai varbūt nākošajā mirklī pieceltos no sava dīvāna. Šā ķermeņa skaistums, kaut ari gleznots ar mierīgām krāsām, atstāja uz skatītāju satriecošu iespaidu.

Heinrihs Heine iekoda apakšlūpā un piemiedza acis. Viņš atkal izjuta nepasakāmas, skaudras ilgas. Dzejnieks atskatījās. Gabriela stāvēja pie loga un klusēja. Tā pati, kas pirms mirkļa tik aizrautīgi bija apbrīnojusi citas sievietes portretu, uz guļošo Venēru raudzījās klusēdama, bez sajūsmas. Ko gan viņa domāja? Heinrihs Heine mēģināja Gabrielu iesaistīt sarunā. Viņš izteica piezīmi, ka amora spārni viņu traucējot, jo tie nesaderoties ar gleznā attēloto apbrīnojamo realitāti.

— Mākslinieks varēja iztikt bez šīs melafiziskās piedevas, — dzejnieks sacīja. Bet Gabriela neteica ne vārda. Mazliet pavīpsnādama, viņa atstāja istabu. Vai tā būtu tikai kautrības izpausme?

Par to, lai Heinrihs Heine šo dienu nepavadītu klusējot, rūpējās birģermeistara meita. Dzerot tēju, viņi abi ilgi pļāpāja šo to nenozīmīgu, un, kad vēlāk mazā sabiedrība atstāja viesmīlīgo māju, bruņinieka glezna priekšnamā bija aizsegta pavisam.

— Ak, — nopūtās birģermeistara meita, — jūsu aizkars, augstība, neko nelīdz, zinu, ka aiz tā atrodas briesmonis!

Nākamajās dienās Heines fantāzijā atmiņas par gleznu saistījās ar atmiņām par meiteni. Iztēlē viņš gleznā guļošo svešinieci jauca ar gaišmati Gabrielu, Venēras vietā iedomādamies viņu — kailu, drīzāk ar bālu, nekā sārtu ādas krāsu. Vainīgs bija blāvais spogulis, kuru turēja amoriņš un kura aklajā virsmā izplūda sejas vaibsti. Gabriela bija slaidāka, dzejnieks to zināja, viņas gurni nebija tik spēcīgi, bet augums gan tikpat lokans kā nepazīstamajai. Viņš iedomājās Gabrielu guļošu, redzēja viņas vijīgās kustības, tikko manāmo tlksmo staipīšanos.

Viņš zināja: ja ieskatītos guļošās sejā, tad ieraudzītu, ka tai ir blondās meitenes vaibsti. Vainīgs bija spogulis, kas samainīja sejas.

Dienas ritēja. Tās nedziedināja. Dzejnieka sirds bija ilgu pilna, bet bija maz cerību Gabrielu atkal sastapt. Par tikšanos viņi nebija vienojušies, tāpat arī viņam nebija dots ne mazākais mājiens, kas liecinātu par viņas simpātijām. Vai bija pienācis tas dzīves brīdis, no kura viņš arvien bija baidījies, — atvadīšanās brīdis? Vai viņam trūka spēka savas vēlēšanās piepildīt citādi, kā tikai sapņojot? Vai viņš jau bija par vecu baudām, kaut gan sirds, tāpat kā agrāk, cerību pilna, jutās vēl pārāk jauna, lai atteiktos?

Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka Gabriela bija stāstījusi par ceturtdienas sanākšanām, kad kopā ar vecākiem apmeklējot aristokrātisku biedrību ar skaistu nosaukumu — «Harmonija», kuras vienīgais mērķis esot nodoties smalkai, saviesīgai dzīvei. Tur viņš varēja Gabrielu sastapt. Bet vai viņu ielaidīs? Un, ja izdotos iekļūt, tad viņš satiktu ne tikai Gabrielu, bet arī viņas vecākus. Kādā dīvainā situācijā viņš nonācis šīs iemīlēšanās dēļ! Bet viņš vairījās kavēties pārdomās un nepacietīgi gaidīja to ceturtdienu, kad pēc biedrības statūtiem drīkstēja ievest viesus.

Heine devās turp, izmantojot tēvoča autoritāti, dabūja ielūgumu un beigu beigās pārliecinājās, ka viņas tur nav. Meklēdams viņš izstaigāja visas telpas, bet Gabrielu neatrada. Bija tikai svešas sejas. Lasāmajā istabā Heini tikko pamanīja, bet viesu zālē aplūkoja no visām pusēm. Viņš ātri devās tālāk. Nākamajā telpā virs liela biljarda galda dega zaļa gāzes lampa. Kreklos izmetušies cilvēki ielenca spēles laukumu. Neizlēmis, ko darīt, dzejnieks apstājās.

Kāds mazs resnītis pašreiz spēlēja, bet, nevarēdams izšķirties, kā grūst bumbu, skraidīja šurp un turp, tēmēja, žņaudzīja rokas, lika kiju aiz muguras, mainīja vietu, mēģināja bumbai trāpīt no augšas, apstājās, paskrējās pāris soju un tēmēja atkal, kamēr citi spēlētāji skraidīja viņam pakaj un vēroja viņa kustības. Kad spēlētājs pagriezās, Heine pazina viņā vienu no cukura mākleriem, ar ko bija iepazinies pie tēvoča Salo-mona. Spēlētājs sava labvēja brāļadēlu sirsnīgi sveicināja, bet tūliņ steigšus atgriezās pie biljarda, tēmēja, mainīja vietu, kaut ko laipnu pateica dzejniekam, no jauna tēmēja un beidzot sagrūda ziloņkaula bumbas kopā, netrāpot trešo bumbu. Tad viņš pieskrēja pie Heines, ātri apēda olu, piezīmēja, ka bumbām pēc neizdevīga grūdiena nav labs izvietojums, no jauna pieskrēja pie biljarda galda, kur neskopojās ar padomiem, atgriezās atkal pie Heines, skaidroja viņam biešu cukura priekšrocības, pilnu muti ēda olas un tad metās atpakaļ pie biljarda galda, jo pa to laiku bija pienākusi viņa reize.

Heinrihs Heine vēlreiz izgāja cauri visām istabām, bet Gabrielu neatrada. Vīlies viņš atstāja šo māju.

Nākamajā dienā pēc parastā rīta apciemojuma pie mātes un pēc neauglīgajām pārrunām ar Kampi viņš devās pie Terēzes uz Otenzenas vasarnīcu. Heine stāstīja, ka Hamburga viņam esot kļuvusi vēl svešāka, nekā viņš varējis iedomāties, izmeta dažus vārdus par savu ilgstošo vientulību, no kuras bijis pasargāts izbraukuma laikā ar dāmām — ne tikai ārēji, bet arī sirdī —, un atklāti pateica Terēzei, ka vēlētos atkārtot šādu izbraukumu uz kādu citu vietu.

— Es varētu samierināties pat ar pļāpīgo birģermeistara meitu.

Terēze bija vīlusies, kad Heinrihs Heine tik skaidri lika manīt, ka tikšanās ar Gabrielu viņam būtu ļoti pa prātam. Sevišķi taktisks brālēns, bez šaubām, nebija nekad bijis. Viņa nenoraidīja brālēna lūgumu un piekrita bez vilcināšanās. Saņēmis Terēzes piekrišanu, dzejnieks atstāja vasarnīcu, neapmeklējis Salo-monu Heini, jo, kā pats izteicās, neaicināts negribēja tēvoci ar savu klātbūtni apgrūtināt.

Otrā izbraukumā mazā sabiedriba devās uz Doken-hūdi, apskatīja tur senatora Bauera dārzu, kas, protams, vēlā rudens laikā nebija vairs tik pievilcīgs. Ko tas līdzēja, ja dāmas zināja, cik krāšņi ziedi vasarā te iepriecina apmeklētājus, bet ja viņas nekā no tā nevarēja parādīt dzejniekam. No Dokenhūdes viņi brauca uz Blankenēzi un iegriezās pārcēlāja mājā, kur dienā ap šo laiku bija ļoti kluss. Saimniece aiz mājas bija mazgājusi veļu un, rokas priekšautā slaucīdama, izbrīnīta par negaidītajiem viesiem, pienāca pie karietes durvīm. Heine ar dāmām apsēdās lielajā viesistabā pie loga, pa kuru pavērās skaists skats uz upi.

Gadījās, ka dzejnieks pēkšņi te bija palicis vienatnē ar Cabrielu un, izmantodams gadījumu, lūdza atļauju turpmāk tikties ar viņu. Gabriela sākumā bija pārsteigta, bet tad pieklājīgi atbildēja, ka pašreiz diemžēl neesot noteicēja par savu laiku, jo mātes slimības dēļ viņai esot daudz pienākumu mājās. Vai tas bija noraidījums?

Reizē ar birģermeistara meitu atgriezdamās viesistabā, Terēze smaidīja. Vai viņa ko nojauta? Ko viņa varēja zināt? Heinem tikai šķita, ka Terēze noraugās uz viņu zobgalīgiem skatieniem.

Neuzticīgi viņš pētīja māsīcu. Turklāt viņš, reiz tā īsti viņu aplūkojis, atzina, ka māsīca, kā vienmēr, bija brīnišķīgi tērpusies. O, Terēze vēl izskatījās jauna. Viņa bija ne tikai slaida un gracioza, bet piederēja pie tām laimīgajām sievietēm, kurām daļa nodzīvoto gadu nav uz pieres rakstīti, kuras ilgi iepriecina ar šķietamu jaunavīgumu un kurām aiz muguras jau pusmūžs, kad parādās pirmās paliekošās krunciņas gar acīm; viņš aplūkoja savu daiļo māsīcu mazliet pārsteigts un tik uzmanīgi, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

Atkārtojās vecā, labi pazīstamā rotaļa. Tā kā Hei-nem šķita, ka Gabriela viņu noraidījusi, pēkšņi otra, proti, Terēze, kuru iepriekš gandrīz nebija ievērojis, likās ļoti pievilcīga un mīlas cienīga, un, dabiski, interese pievērsās māsīcai. Klusībā viņš tagad Gabrielas naivumu un dabiskumu dēvēja par gaumes trūkumu un vērsās ar savām replikām tikai pie Terēzes, kamēr viņa, ļoti jūtīga pret nevērīgu izturēšanos, priecājās par brālēna noskaņas maiņu un pēc zobgalīgās klusēšanas kļuva gandrīz pļāpīga; dienas atlikušajā daļā, pats par sevi saprotams, laipnais brālēns palika viņas tuvumā, taču Terēzes dzīvā tērzēšana viņu drīz vien nogurdināja, un viņš atkal sāka jūsmot par Gabrielas dabisko grāciju.

Tā bija sen pazīstama rotaļa — cilvēciska, pārāk cilvēciska.

Atgriezies viesnīcas istabas četrās kailajās sienās, viņš sevi nosauca par ēzeli starp divām siena kaudzēm. Kāpēc viņš nebija izšķīries, kura no skaistulēm patika labāk? Pat tagad viņš to nezināja.

Nejauši gadījās, ka viņš Terēzi sastapa jau nākamajā dienā. Tēvocis Henri, Heines tēva otrs brālis, kas gan nebija tāds laimes luteklis kā tēvocis Salo-mons, dzejniekam par godu rīkoja viesības ar dejošanu. Ielūgta bija arī Terēze.

Viņai bija pasteļzils tērps, kas sveču gaismā zaigoja drīz sārts, drīz zaļgans, it kā būtu klāts ar dārgu sūbējumu. Vai dzejnieks, izteikdams apbrīnu par Terēzes lielisko izskatu, pareizi saprata viņas atklāto, smaidošo skatienu? Vai viņas lielās, mirdzošās acis pauda pateicību, sievišķīgu laimes izjūtu, ka tiek ievērota, apbrīnota un cienīta? Skaistas, bez šaubām, grib būt visas, un neviena negrib palikt iepakaļ citai. Terēzes lepnums bija aizvainots, jo viņa redzēja, ka Heine jaunajai Gabrielai bija pievērsis lielāku uzmanību. Viņš saprata, ko Terēze pārdzīvoja. Un tiešām — nebija grūti viņai izteikt komplimentu. Terēze prata gaumīgi ģērbties, valkāt vienkāršas, neuzkrītošas greznumlietas, kaut gan viņai būtu bijis iespējams greznoties ar dārgām rotām. Ap kaklu viņa bija aplikusi melnā samta lentā iekārtu ziloņkaula gemmu zelta ietvarā, pieskaņojot tai gredzenu un auskarus.

Reizēm viņi dejoja. Viņš sapratās ar Terēzi tik labi kā vēl nekad, jo pārējie daudzie viesi bija sveši un vienaldzīgi.

Beidzot viņi noslēpās tēvoča Henri ziemas dārzā un zaigojošā puskrēslā sēdēja uz koka sola. Nespodra sveču mirga iespīdēja pa durvīm, un lielajos logos aukstajā naktī tālu saltu gaismu lēja bālais mēness. Nekustējās ne lapiņa. Telpas kaktos krājās zilganas ēnas. No baltajām marmora vāzēm kā sastingušas čūskas stiepās resnas zaļas stīgas. Šķita, ka augi aizturējuši elpu, it kā apvaldījuši savu stīgu nedzirdamās kustības, iebiedēti no šīs svešādās zaigojošās gaismas brīnumainā spulgojuma.

— Šķiet, vajadzētu tikai uzzināt burvju vārdu, un tie tūlīt sakustētos, — dzejnieks sacīja. — Šis ērkšķainais jautri smietos, čūskas sāktu šņākt, un tur tos izkaltušos, svētulīgos askētus es redzētu dejojam.

— Ak, — Terēze sacīja, — tu esi mani atvedis uz tēvoča Henri ziemas dārzu, lai stāstītu pasaciņas? Tas, Heinrih, ir ļoti mīļi no tevis. 2ēl tikai, ka man no tā ne silts, ne auksts. Saprotu, tev negribas palaist garām izdevību, lai palepotos ar savu gudrību. Nedomā tikai, ka tas kaut kas sevišķs. Šajā ziņā jūs visi esat vienādi. Ja jūs pieķer, ka rīkojaties pārgalvīgi, tūlīt izdarāt secinājumus un ar to apmierināties. Jūs pārmetat sievietēm, ka tās nevienu domu nevarot izdomāt loģiski līdz beigām, un jūs apmierina tas, ka esat citādi. O, patiešām, jūs nebaidoties visu varat izdomāt līdz galam, lai tad darītu pavisam pretējo. Ja pašreiz būtu

Nepieciešams lēkt pāri grāvim, jūs apsēstos un pastāstītu attiecīgu pasaciņu.

Heine jutās pieķerts. Viņš saprata Terēzes vārdu jēgu. Tā bija runājusi klusu, gandrīz čukstējusi, bet viņam šķita, ka tā vārdus izkliedz; Terēze prata lieliski runāt, bet nu nesavaldīgās jūtas bija eksplodējušas. Kā tas bija iespējams? Vai viņa savā būtībā nebija jautra — arī kaprīza un zobgalīga, tomēr jautra? Dabiski, viņas vecumā — starp trīsdesmit un četrdesmit — ir nesaprastas sievietes, kas pret apkārtni, sevišķi pret vīriešiem, izturas tā, it kā izteiktu pārmetumu, it kā būtu pieviltas kādās sasprindzinātās gaidās. Bet Terēze? Arī Terēze? Tagad nav nozīmes prātot, vai tēvocis toreiz bija pareizi izlēmis — atsakot savas meitas pielūdzējam un pats izvēloties tai vīru. Dzejnieks, kādreizējais pielūdzējs, bija viņu pievīlis tagad, šai pašā mirklī.

— Terēze, kas tev notika?

Viņa klusēja, neskatījās dzejniekā. Nervozi plūkāja kabatas lakatiņu, kamēr viņš, aplūkodams kāda dārznieka rokas veidotā, ar nodomu izkropjotā pundur-ozola brīnumainās formas, domāja par Terēzes pārvērtību. No tēvoča Salomona meitām viņa bija toreiz kā vēss zīds, skaista, bet salta. Viņš bija Terēzi mīlējis, ilgojies pēc viņas, bet, kad reizēm, pārkāpdams paša gribētās radnieciskās uzticēšanās robežas, lūdza atmiņai kādu ķīlu, kādu rozi, kas rotāja viņas matus, kad viņš kautrīgi lūdza, — jā, tās, ko bija mīlējis, vienmēr viņu bija mulsinājušas, — tad Terēze smējās viņam acīs, bēga prom un smējās. «Vai tu gribi tādu?» viņa bija saukusi no tālienes, skaisto ziedu saplūkādama un ziedlapiņas uz ceļa kaisīdama. Dīvaini šķita, ka šī kādreiz tik pārgalvīgā Terēze tagad cieta.

Iesmeļoties viņa pārtrauca nervozo pirkstu rotaļu.

— Un manas draudzenes tevi uzskata par siržu lauzēju!

Heinrihs Heine izlikās nedzirdam viņas ironiskos vārdus. Viņa bija runājusi par savām draudzenēm, un dzejniekam nu vajadzēja domāt par Gabrielu. Viņš aizvēra acis un domās redzēja Gabrielu. Ar viņu Heine būtu vēlējies dejot, ar viņu.

— Manas draudzenes uzskata tevi par asprātīgu donžuānu, ko nespēj atraidīt. Viņas to izpratušas pēc taviem dzejoļiem, — Terēze sacīja ar tādu pašu ironiju. ,

— Turpretim tu savā ziņā šaubies, vai ne? — viņš jautāja. — Tu drīzāk domā, ka es, lai iepriecinātu savus lasītājus, rakstu par to, kas prātā tavam brālim Kārlim — par cukurfabriku celšanu, jo arī viņš izprot konjunktūras un masu vajadzību nozīmi. — Kad Terēze skumīgi purināja galvu, viņš piebilda: — Vai nav tā? Tu, protams, domā, ka rakstu mīlas dzejoļus — īpaši tos, kurus mēdz lasīt tavas draudzenes, — ar nolūku dižoties?

— Dižoties, nē, — kādēļ? — Un pēc brīža viņa sacīja ne visai pārliecinoši: — Drīzāk pievienojos savu draudzeņu uzskatiem.

— Ak, tad jau tevi vajadzētu brīdināt no dzejniekiem. Labāk viņiem neuzticēties. Viņi vispār slimo ar pārāk plašu fantāziju un prozaiskajā ikdienas pasaulē neatrod sev vietu. Tādēļ viņi jūt nepieciešamību izteiktie?. Viņu sacerējumi bieži vien ir nedzīvotas dzīves izpausme, tās papildinājums, izmaiņa, aizstāšana. Jā, galu galā ir tā: vienmēr, kad mūsu dzīve rit strauji un intensīvi, nav iespējams nodoties dzejošanai. Vai tāpēc nav jādomā, ka mākslinieka ģenialitāte it bieži ir saistīta ar slimību un pašos pamatos ir tās sekas, pašaizsargāšanās pret uzspiesto atšķirtību no dzīves — atšķirtību, kāda raksturīga katram slimības periodam. Dzejas darbs nav mazāk vērtīgs tad, ja tas radies izolēti no dzīves. Bet lasītājam tas jāzina — nedrīkst dzīves papildinājumu uzskatīt par dzīves izpausmi, par pašas rīcības paraugu. Kaut tavas draudzenes zinātu, cik daudzi mani mīlas dzejoļi radušies tikai no sapņiem. Bieži dzejnieks runā tikai par savām ilgām, bet dāmas tur saskata piedzīvojumus un īstenību.

— Ak tad visas šis Frīderikas, Diānas, Angelikas un Klarisas ir bijušas tikai ilgas? — Terēze visai zobgalīgi noprasīja.

— O, — Heine smiedamies atjokoja, — dažas no šīm dāmām es varbūt pazinu personiski. Tomēr, tomēr, Terēze, vai tik svarīgi interesēties par tādiem sīkumiem, ja es tev atklāju poētiskās radīšanas pa-matteoriju. Es runāju par ilgām kā poēzijas stimulu, un tu vaicā par Angelikām. Ja atļaušu tev jautāt par tik personiskām lietām, tu beidzot gribēsi zināt, cik daudz dzejoļu esmu veltījis tev. — Viņš smaidīja.

— Man? — Terēze vaicāja, lai gan tas viņai būtu bijis jāzina pašai. Viņa nicinoši pavīpsnāja un pārmetuma pilnā balsī izgrūda: — Kā var runāt par mīlestību, ja to nejūt?

— Evelīn, — satverdams Terēzes roku, viņš klusu sacīja. Dzejnieku aizskāra Terēzes rūgtie pārmetumi. Evelīna bija izdomāts vārds tai nekad vārdā nesauktajai draudzenei, kurai bija veltīta skaistā «Le Grana grāmata». Šis vārds bija devis iemeslu daudziem minējumiem. Evelīna bija visjaukākais vārds, kādā viņš vēlējās nosaukt sievieti. Evelīna skan kā dvesma.

Terēzes lūpu kaktiņi noraustījās. Ar tikko sadzirdamu «ak, Heinrih!» viņa pietrūkās kājās. Piecēlās arī viņš. Terēze gribēja ātri aiziet, tomēr apstājās, vilcinājās un, it kā iekšējas balss mudināta, ļāva galvai noslīgt uz dzejnieka pleca tikai acumirkli, tikko apjaušamu mirkli savu karsto, aiz iekšēja satraukuma kvēlojošo vaigu piespiezdama pie viņa sejas. Tad atrāvās un izskrēja laukā.

Kad dzejnieks izsteidzās tai pakaļ, viesu vidū viņš māsīcu vairs neatrada; kāds kalpotājs paskaidroja, ka Terēzes kundze tikko aizbraukusi.

Šis piedzīvojums dzejniekam vairs nedeva miera. Viņš tūlīt apsvēra, kādas iespējas tas slēpa sevī. Bet Terēze bija precēta sieva . . .

— Attiecībā uz precētajām sievām es šai dieva pasaulē esmu pats morāles iemiesojums, — viņš smiedamies atzinās mātei, kad nākamajā dienā to apciemoja, jo kādam tas viss bija jāizstāsta.

— Heinrih, kā tu runā? — māte šausminājās.

— Tomēr, tomēr, esmu principiāls, — viņš smiedamies atbildēja, it kā nebūtu aptvēris, kas māti tik nepatīkami pārsteidzis. Viņš pajokoja, bet māte nemanīja, ka viņš to grib paķircināt. Un, lai arī viņš bija visai samulsis, tomēr pārliecinošā krūšu balsī atkārtoja: — Labi, ja cilvēkam ir savi principi.

Un vēl biežāk viņš nu domāja par jauniņo Gab-rielu.

Kādā drēgnā novembra dienā, kad pie debesīm peldēja pelēkas mākoņu driskās un vējš no kokiem trausa pēdējās nesenā lietus lāses, Heinrihs Heine naski soļoja pa Jaunavu gatvi. Viņš steidzās drīzāk nokļūt Kampes drošajā pajumtē. Augšā pie Alsteras paviljona viņam pretī auļoja jauna jātniece. Kad viņa jau bija garām, Heine attapās: jātniece bija mājusi sveicienu. Tā taču bija... Viņš atskatījās. Jātniece apgrieza zirgu, un jau pēc mirkļa putās saskrietais dzīvnieks atradās viņam blakus. Tā nu viņš pavisam negaidot stāvēja aci pret aci ar Gabrielu. Meitene melnā jātnieces tērpā sēdēja zirga mugurā lepna kā princese. Virs gaišajiem matiem viņai bija neliels cilindrs, pie kura līksmi plivinājās gaisīgs plīvurs. Smaidīdama meitene pastiepa dzejniekam pretī abas rokas un, viegli atbalstoties, nolēca no zirga.

— Ko jūs šeit darāt tādā laikā? — Gabriela jautāja.

— Gribēju paskatīties, kā jūs aulekšojat. — Dzejnieka acis smaidīja.

— Tas man nepatīk!

— Kas?

— Ka mani izsmej, — viņa atbildēja.

Un atkal Heini sajūsmināja šis pašpārliecinātais «tas man nepatīk».

Vezdama zirgu aiz pavadas, Gabriela gāja dzejniekam blakus.

— Vai jūsu mātes kundzei jau labāk? — viņš jautāja, vēl arvien brīnīdamies, ka saticis Gabrielu šeit.

Meitene, it kā mazliet pārsteigta par šādu jautājumu, viņā pētoši paskatījās un tad vieglā, tīri vai dziedošā tonī noteica: — Hm, jā-jā. Tik ļauni jau nemaz nebija.

Un ieķērās viņam elkonī. Viņai viss iznāca ļoti dabiski. Dzejnieks juta meitenes roku. Ko šādos brīžos domā? «Vēlreiz būt jaunam,» domāja Heine. Rūgtā atziņa par tuvo vecumu bija iegūlusies viņa apziņā jau pārāk dziļi.

— Jūs arī neizskatāties visai priecīgs, — Gabriela mazliet iedzēla.

«Tikai neļaut sevi samulsināt,» viņš domāja. «Šai jaunībai vajag imponēt, citādi spēle jāzaudē. Terēze vai maiznieka meita arvien vēl jūsmo par Lorelejas dziesmām vai līdzīgiem jūtu izpaudumiem. Bet šī meitene par ko tādu pasmietos. Cilvēka jūtu dzīve — tikai vienas puspaaudzes laikā — izmainījusies pašos pamatos. Mūsdienu jaunatne būvē tvaika mašīnas, tā ir lietišķāka.» Un viņš, cenzdamies pieskaņoties meitenes vieglajam tonim, teica:

— Izskatījos laikam domīgs, jo tai brīdī apsvēru, vai neuzaicināt jūs uz Alsteras paviljonu. Bet vai trijatā, kā mēs šeit stāvam? Laikam gan nekas neiznāks. — Viņš smīnēja. — Jājamzirgu taču nevar atstāt virtuvē.

— Manu Agamemnonu virtuvē? — meitene sašuta.

— Agamemnons! — Ar komisku žestu dzejnieks sasita plaukstas virs galvas. — Tāds vārds zirgam!

— Mantots no mana krusttēva, — Gabriela vīzdegunīgi atteica, un abi smējās tā, ka nedaudzie gājēji, kas šai drēgni saltajā novembra rītā bija uz ielas, izbrīnā atskatījās.

Ejot pāri tiltam, dobji dunēja zirga pakavi; Hein-rihs Heine apstājās un, pārliecies pār margām, deklamēja;

Un atkal dienām raugos stāvā krastā, ar ilgām grieķu zemi meklējot.[8]

Acis piemiegdama, Gabriela sacīja:

— Ģeogrāfijas zināšanas vājas! Grieķija pie Alste-ras!

— Runa bija par Agamemnonu, — viņš atbildēja.

— Vai jūs nezināt, ka Ifigēnija bija viena no Agamem-nona meitām?

— Nu un tad? — viņa vaicāja.

Dzejnieks neuzticīgi paskatījās meitenē, vai tikai tā viņu netaisās izzobot. Bet Gabrielas sejā nepārmainījās ne vaibsts, un tad viņš paskaidroja, ka dzejas rindas bijušas no Gētes «Ifigēnijas».

— Nu un tad? — meitene atkal taujāja, un abi smējās.

Bēris, vairākkārt dzirdējis pieminam savu vārdu, pabužināja galvu pie saimnieces pleca, un viņa, mierinot, lai tas paciešas, sacīja:

— Tūlīt, Agamemnon, tūlīt!

«Nelaist viņu prom!» Heine domāja. «Vajadzētu

pastāstīt kaut ko komisku. Šķiet, viņai patīk smieties.» Bet tieši tagad nekas neienāca prātā. Un tomēr! Un viņš pastāstīja savu piedzīvojumu ar jocīgo cukura mākleri pie biljarda galda privileģēto biedrībā «Harmonija». Kā šis vīrs nemitīgi skraidījis ap zaļo galdu, devis padomus, apsveicinājies ar draugiem, mielojies ar olām un nekad netrāpījis trešo bumbu.

— Jā, es biju tur, — Heine teica, kad Gabriela izbrīnījusies viņam par to pajautāja. Lai tad viņa to arī zina!

— Māmiņa saka, «Harmonijā» vairs nevarot rādīties. Publika tur tagad esot tik parasta. Katrs, kas biržā nopelnījis pāris tūkstošu dālderu, iedomājoties, ka arī viņš jau esot «Harmonijas» biedrs. — Ar to tad arī šis jautājums viņai likās izrunāts. — Bet uz reprezentācijas balli Apollo zālē, ziniet, gan jāiet! — Un starojošu seju viņa izdvesa «Oh!» un noskūpstīja sev pirkstgaliņus.

— Un jūs tur būsit? — dzejnieks vaicāja.

— Jā-ā, — viņa atbildēja mazliet stiepti.

— Noteikti? — Heine pārjautāja. Gabriela manīja, cik ļoti viņš gaidīja apstiprinošu atbildi.

— Noteikti! — gribēdama dzejnieku kaitināt, viņa teica cik iespējams vienaldzīgi.

Un tikpat pēkšņi, kā ieradusies, bez garas atvadīšanās uzlēca sedlos. Bēris pacēla galvu un tūdaļ sāka tecēt vieglā riksi. Gabriela pasmaidīja un, ar abām rokam pamājusi sveicienu, aizjāja.

«Doties līdz!» dzejniekā uzzibsnīja vēlēšanās, un viņš juta, ka pie šis domas viņam kļūst labi ap sirdi. Taču prieks ātri pagaisa. «Tā visvieglāk meitenes acīs kļūt par nelgu,» viņu tirdīja doma. Cik tas jau sen, kopš viņš vairs nebija sēdējis sedlos! Un ar pašreizējo veselības stāvokli! Gabriela aizaulekšotu un par viņu pasmietos.

Dzejnieks raudzījās meitenei nopakaļ un nopūtās.

Un tad pamanīja, ka sejā sitas smalks lietus. Nejauks laiks.

Taču prieka stariņš palika: Gabriela bija viņu ielūgusi. Jā, jā, meitene gluži nepārprotami bija uzaicinājusi viņu uz reprezentācijas balli.

Un dzejnieks sāka svilpot melodiju, kas neizgāja no prāta jau kopš paša rīta, jo tā bija ielidojusi pa logu, tikko viņš pamodās. Šo melodiju, īsti nezinādami tai vārdus, svilpoja visi:

«... no vijolīšu zila zī-ī-da ...»

Tad viņš devās pie Kampes, lai turpinātu sarunas par jauno līgumu. Jau vairāk nekā trīs nedēļas viņš vai ik dienas bija gājis pie izdevēja, taču līdz šim bija saņēmis vienīgi tukšu, nesaistošu solījumu: «Jā, jā, mēs jau vienosimies.» Tiklīdz Heine mudināja Kampi līgumu uzrakstīt, tas sāka gausties, žēlojās par veikala neveiksmēm, runāja par zaudējumiem pēdējos gados.

— Kurus jūs, Kampe, cerams, nedomājat uzkraut man, jo nekad neesat dalījies ar mani peļņā!

Heine bija pietiekami godīgs, lai atzītu, ka pēdējos gados Kampe bija pārdzīvojis lielas grūtības, kaut vai tāpēc, ka viņam vairāk nekā jebkuram pietika drosmes publicēt visu no Vācijas izdzīto dzejnieku darbus. Taču Kampe labprāt noklusēja to, ka nelaimē viņam allaž bija uzsmaidījusi arī laime. Vai tad tā neapšaubāmi nebija laime, ja tai laikā, kad Hamburgā plosījās lielais ugunsgrēks, kura sekas arī Kampem vēl tagad bija jūtamas, tūkstošiem viņa iespieddarbu aiz piesardzības no cenzūras un policijas bija izvietoti visdažādākajās ārzemju tipogrāfijās un tādējādi palika neskarti? Apstākļu laimīgas sagadīšanās dēļ viņu bija izglābušas tieši bīstamās grāmatas, lai gan viņš mēdza apgalvot, ka tās viņu vēlreiz izputināšot, — tās tomēr paglāba viņu no zaudējumiem ugunsgrēkā un tātad arī no pilnīgas izputēšanas. Toreiz šai briesmīgi piemeklētajai pilsētai visa kristīgā pasaule sniedza palīdzību, un, kaut gan bargais aizliegums, kas, ilgstoši pastāvot, varētu sagraut pat robusto Kampi, netika atcelts, klusējot to apgāja un tikai reizēm ievēroja. Apmēram pusgadu pirms Hamburgas katastrofas Prūsijas kabinets, vērsdamies pret itin bieži cenzūras triku mocīto Kampi, bija ķēries pie pēdējā līdzekļa un aizliedzis viņa izdevniecībai izplatīt Prūsijā visas, arī pašas nevainīgākās grāmatas. Tā kā Hamburgas iedzīvotājiem visur parādīja labvēlību, Prūsija šo aizliegumu nerealizēja, taču tas nekavēja Kampi arī vēlāk ar to baidīt autorus, kuri pieprasīja honorārus.

Šai neaizmirstamajā rītā, kad dzejnieks bija saticis jātnieci, Kampe tūlīt juta, ka Heine ir neparasti labā omā. Heinrihs Heine viņa klātbūtnē svilpoja kā jautrs zellis. Tas šķita tik neparasti, vienā laidā Kampe grozīja galvu. Iespējams, ka cits par to būtu tikai uzjautrinājies, bet aizdomīgais Kampe to nedarīja. Viņš kaut ko nojauta. Vai tad nevarēja gadīties, ka šim Heinem bija kabatā kāds lielisks piedāvājums — varbūt no Kotas? Vai tad viņš jau pirmajā dienā nebija piedraudējis ar šķiršanos? Tā kā dzejnieks runāja tikai par nenozīmīgām lietām un līgumu nepieminēja, satrauktais Kampe klusēdams izņēma no galda atvilktnes meistarīgi uzrakstītu līguma projektu un sniedza to dzejniekam. Līguma noteikumi atbilda viņu sarunu pašreizējam viedoklim, un pat slīpētais Kampe laikam neticēja, ka summu, kas jau tik daudzreiz bija samazināta viņa labā, viņš spētu vēl pazemināt. Viņš apsolīja dzejniekam Heinriham Heinem — tā stāvēja rakstīts līgumā — visu mūžu un pēc dzejnieka nāves viņa atraitnei izmaksāt ik mēnesi simt mārku, paturot sev vienmēr tiesības uz visiem viņa darbiem. Minētā summa pat pie toreizējās autora tiesību nenodroši-nātības un vispār valdošās patvaļas honorāru izmaksā bija tik smieklīgi maza, ka laikam gan Kampem, sniedzot dzejniekam parakstīšanai līgumu, mazliet trīsēja rokas.

Heine lasīja, viņa vaibsti izlīdzinājās, viņš smējās. «Kā? Šis līgums viņu iepriecina? Tad jau laikam viņam kabatā nebūs vis Kotas piedāvājums? Ai, es pārsteidzīgais nerrs!» Kampe klusībā errojās un pēkšņi atteicās līgumu parakstīt. Bet Heine bija apmierināts, jo līguma parakstīšanu uzskatīja vairs tikai par formalitāti, un priecājās, ka veco lapsu dabūjis vismaz tik tālu. Dzejnieks bija gaužām priecīgs un uzsvilpoja. Cik amizanta gan ir dzīve!

Vēlāk Heine uz ielas sastapa savu veco draugu doktoru Fransuā Villi ar iesauku «rētainais»; Ville bija avīzes «Literarischen und kritischen Blātter der Borsenhalle» redaktors, Kampes dzīru galda dalībnieks, neskaitāmu dueļu varonis. Ville bija pamanījis Heini pirmais.

— Heine, — viņš sauca jau pa gabalu, — es par tavu gadījumu pārdomāju. — Viļiem katrs cilvēks bija «gadījums», un visa cilvēces vēsture viņam sastāvēja no «gadījumiem». Bija gan «gadījums Napoleons», gan «gadījums Mona Liza» vai «gadījums Jo-hans Sebastiāns Bahs». Par «gadījumu Heine» viņš sacīja:

— Tev, Heine, ir tikai viens glābiņš. Tev jāpaliek Hamburgā. Dod savai Matildei rīkojumu, lai pārdod laulības gultu un puķu podus, kas laikam ir tavs mājas inventārs, lai papagaili silti iepako un pati ar speciālo pastu brauc uz Hamburgu. Seit tev ir māte, dzimtene, draugi. Kā tu rakstīsi vācu dzejoļus, nedzirdēdams vācu valodu? Es to visi\ pamatīgi pārdomāju.

— Taisnība, Fransuā! Bet tu aizmirsti gaismas pilsētas Parīzes īpatnību. Nē, patiešām, Fransuā, mūsu vecajam cenzoram Hofmanim tomēr būs taisnība: Hamburgas kanāli riebīgi smird.

— Tu laikam domā, ka dzīvot var tikai Parīzē? Tu esi lasījis manus rakstus. Vai tev liekas — es tur daļēji piekāpjos? Saki man atklāti: vai tad tie nav asi, neatkarīgi, lepni, nemainīga pārliecības spēka pilni?

— Pastāvošo likumu robežās, Fransuā. Tu līdzinies dārzniekam, kurš apgriež zarus meženim, lai izveidotu tam skaistu apveidu. Bet augļus tas tomēr nenesīs. Izraut to vajadzētu ar visām saknēm.

Pašiem nemanot, viņi bija aizgājuši pāris ielu tālāk. Heine jau agrāk bija nojautis, ka reiz viņam uznāks kārdinājums palikt Hamburgā. Domās jau sen tādam nodomam bija sagatavota augsne, vienīgi viņš bija sagaidījis, ka kārdinātājs parādīsies skaistas sievietes izskatā. Dzejnieks zināja, ka māte nekad necenstos viņu pierunāt palikt Hamburgā, kaut gan tā būtu bijusi viņas lielākā laime, ja Harijs vienmēr būtu pie viņas.

— Esmu to pamatīgi pārdomājis, — doktors Fransuā Ville atkārtoja un piebilda: — Nāc līdz, Heinc, gribu tev parādīt vienu no tūkstoš iemesliem, kas jau pats par sevi pārliecinās, ka jāpaliek Hamburgā.

— Kas tev padomā? Varbūt man vajadzēs kāpt Svētā Pētera tornī, lai tu man varētu nolikt pilsētu pie kājām? Esi man žēlīgs!

— Pagaidi, Heinc!

— Vai taisies pierunāt manu tēvoci Salomonu, lai viņš uzdāvina man simttūkstoš mārku?

— Nekā tamlīdzīga.

— Ak, Fransuā, galveno iemeslu tu jau esi palaidis garām.

Ville nozīmīgi klusēja. Viņš apstājās pie iespaidīgas ēkas, no kuras pagraba telpām nāca dobja rūkoņa un dārdoņa. Heinem šķita, ka klusi vibrē arī durvis un logi.

— Lūdzu ienāc, Heinc! — Ville teica.

— Gandrīz vai jādomā, ka Hamburga ir uzbūvēta virs vulkāna, — Heine piebilda, un Ville pasmējās:

— Nav peļams salīdzinājums.

Pie durvīm stāvēja stīvs, nelaipns sargs un neslēpti ar piemiegtām acīm nopētīja viru mētelī. Doktora Vilies priekšā sargs zemu nocēla cepuri un centās smaidīt. Abi draugi devās pa kāpnēm augšup un iegāja lielā telpā, kur nebija neviena cilvēka, pēc tam viņi kāpa trīs pakāpienus lejup un nokļuva mazā istabiņā, tad sasniedza šauru, skapjiem pieblīvētu gaiteni, kura galā bija zemas durvis, un, izgājuši pa tām, Heinem par brīnumu, atradās garā galerija; kā no pazemes nākdams, viņiem pretī dārdēja dobjš troksnis, un lejā bija redzama darba kņadas pilna zāle.

Tur tika dzītas šurp un turp mazas ķerras, tur griezās, klikšķēja un tarkšķēja visdažādākās mašīnas. Heine drīz vien pārliecinājās, ka tās ir grāmatspiestu-ves preses. Viņi bija biržas spiestuvē. Tātad te atradās lielo Hamburgas avīžu trokšņainais šūpulis, te nepārtrauktā ritmā tika iespiestas grāmatas un kartes, žurnāli un attēli. Pie sienām — kā Gutenberga laikos — stāvēja koka rokasspiedes un tām blakus nostādītas rindās visdažādākās vecāka un jaunāka tipa mašīnas. Telpas vidū, grūti pūzdami un stenēdami, griezās trīs lieli dzelzs nezvēri.

— Tās ir jaunās ātrspiedes! — Ville teica mirdzošām acīm. Viņš kaut ko stāstīja par mašīnu svaru un par to, cik daudzus simtus lokšņu nu varot iespiest stundas laikā, bet troksnis aprija teikumu kopsakaru. Doktors Ville ar labo roku bija ieķēries margās un ar kreiso izdarīja apļa kustību, cenzdamies kaut ko parādīt; viņa melnais apmetnis tad piepūtās, atgādinot tumšu mākoni.

— Tā ir vara! — doktors Ville skaļā balsī sauca, lai pārspētu dobjo dārdoņu, un, redzēdams, ka Heine neko nesaprot, atkārtoja: — Vara, Heinc, vara!

Satvēris draugu aiz pleca, viņš teica ar pārliecinošu dzīvīgumu: — Kopš radušās šīs mašīnas, kas griežas bez mitas kā dzirnas jūras dibenā — tikai nevis lai maltu jūras sāli, bet gan gara sāli —, kopš tā laika iespiestais vārds ir kļuvis par pasaules varu, kuras priekšā jāklanās pat karaļiem, turklāt par tādu varu, Heinc, kuras uzplaukums nav sākums norietam. Esi drošs, nav nekāda slepena burvju vārda, lai šīs velna mašīnas apturētu, jo to radīsies arvien vairāk, tās strādās arvien ātrāk, turklāt viņu spēks pieaugs. Tik drīz te arī nebūs ne pieticības, ne pārpilnības — nebūs tik ilgi, kamēr vien cilvēks alks zināt un kamēr viņam būs tieksme izglītoties. Kur vīns tiek labi raudzēts, tur tiek arī dzerts.

Viņš raudzījās dzejniekā un pārliecinoši sacīja:

— Heinc, mums vajadzētu iekarot vienu no šīm avīzēm, vai — vēl labāk — noorganizēt jaunas avīzes izdošanu. Ar tevi kopā es gribētu radīt avīzi, kas it drīz varētu cienīgi nostāties blakus Kotas avīzei «All-gemeine Zeitung». Man jau sen nedod miera doma ne tikai šur tur darboties līdz vai būt par kādas literāras avīzes redaktoru, bet — pašam izdot lielu, neatkarīgu avīzi. Es tai dotu nosaukumu «Laiks». Prese ir cīņas lauks, kur ar mantotiem tituliem vai īpašuma tiesibām panāk mazāk nekā ar centību, tātad tas kā radīts tieši mums. Seit uzpūtībai tiek atdarītas acis, «parūkas» un līdēji dabū pamatīgu kūlienu. Ļauj sevi pierunāt, paliec Hamburgā!

Ville vēl arvien bija ieslēpis galvu mēteļa apkaklē, melnā platmale bija uzvilkta uz pieres, rētām izvagotā seja pauda iekšēju satraukumu, acis mirdzēja, savu valdzinošo vārdu varā bija nokļuvis viņš pats. Nevajadzēja ne žestu, ne vārdu. Ville meini lūkojās telpas žilbinošajā mudžeklī, un Heinem atkal un atkal ausīs skanēja vārdi:

«Vara, Heinc, vara!»

Jā, vecais draugs Ville bija kļuvis viņa kārdinātājs. Palikt Vācijā? Bija vērts par to padomāt.

Tas, ko viņam pateica Ville, nepavisam nebija kaut kas jauns. Heine savā dzīvē ne vienu reizi vien bija mēģinājis darboties kādā laikrakstā vai arī pats noorganizēt tā izdošanu, bet allaž nesekmīgi.

Un tomēr: drauga vārdi atmodināja vecas vēlmes, tie gruzdēja zemapziņā un slepeni ietekmēja dzejnieka rīcību.

«Vara, Heinc, vara!» Kad Ville atkārtoti izteica priekšlikumu pameklēt Hamburgā dzīvokli, Heine atrunājās ar solījumu atbraukt nākamgad atkal, lai tad — varbūt — arī paliktu.

Divas dienas vēlāk, 27. novembrī, bija mātes dzimšanas diena. Viņa kļuva septiņdesmit divus gadus veca. Tā bija jauka diena mātei un dēlam. Pēc trīspadsmit gadiem viņš nu atkal pats varēja viņai novēlēt laimes, varēja spiest viņai roku. Apsveicēju vidū bija arī Terēze. Viņa bija sirmgalvei atnesusi tēvoča Salomona dāvanu. Brālēnam viņa pasniedza skaistu kārbiņu. Tajā bija rotas lieta, kuru Heine nesen bija slavējis tās vienkāršības dēļ. Terēze bija nolēmusi šo rotas lietu uzdāvināt Heinriha sievai Matildei. Heine nezināja, ko apbrīnot vairāk: jauko dāvanu vai dāvinātājas gudrību, jo viņa bija izvēlējusies velti, kuru uzskatot viņam allaž vajadzēs priecāties un reizē arī atcerēties. Ko gan Terēze bija gribējusi apdāvināt — svešo sievieti, savu brālēnu vai pati sevi?

Viņi sēdēja mātes istabā viens otram blakus. Vecā sieviete rosījās virtuvē, bet — cik dīvaini — māte tomēr bija te, starp viņiem, un nodarbināja viņu domas. Matēs mazā pasaulīte Heini ietekmēja stiprāk nekā jaunas sievietes tuvums. Kaut vai šujamgal-diņš pie loga. Vecs, bezkrāsains, neizskatīgs, un tomēr tas nepārtraukti saistīja Heines skatienu, tāpat kā izšūtā sentence pie sienas, kas, aicinādama būt labam un dievbijīgam, atbilda mātes būtībai. Heine stāstīja par māti — cik viņa esot norūpējusies, cik nešaubīga savā mīlestībā. Viņš lepojās ar šo brīnišķīgo, veco sievieti.

Terēze raudzījās laukā pa logu, tad pēkšņi piecēlās, sacīja, ka ilgāk diemžēl nevarot uzkavēties — tika minēts arī pietiekams iemesls —, un taisījās atvadīties.

— Zēl, Terēz, es būtu vēlējies sarunu divatā turpināt, tā man šķita kā sapnis, un nu, liekas, esmu uzmodies. Tas bija tik neparasti.

Terēze saprata, ka mērķēts tiek uz pēkšņi pārtraukto sarunu tēvoča Henrija ziemas dārzā.

— Varbūt citreiz, — viņa teica it kā garāmejot un, mazliet padomājusi, piebilda:

— Rītvakar esmu ielūgusi savas draudzenes. Nāksi?

«Viņš runāja tikai par savu māti,» Terēze domāja.

Viņa juta, ka šajās sienās uzvarētāja vienmēr būs māte. Pie tās kavējās visas viņa domas.

«Tas ir apkārtnes iespaids,» Terēze secināja un nolēma turpmāk rīkoties gudrāk.

Citudien viņa pieņēma dzejnieku sava tēva pilī Otenzenā kādā istabā, ko viņš vēl nebija redzējis. Pirmais iespaids bija nepasakāmi jauks. Te valdīja rozā krāsa. Smalkas mēbeles, mākslinieciskas vāzes, krēslu pārvalki, spilveni — viss rozā. Uz firziķu krāsas tapetēm bija redzami puķu vainadziņi maigos pasteļtoņos. Aizkari bija mākslinieciski sakrokoti un atgādināja sārtus mākoņus. Vāzēs ziedēja mandeļkoka zari.

«Šeit var brīnišķīgi sapņot,» dzejnieks domāja. Tātad tā bija viņas «vissvētākā» vieta. Šai istabai nebija nevienas līdzīgas visā mājā. Pārējās bija iekārtotas lietišķi, varētu pat teikt — prozaiski. Šurp Terēze nāca, lai nodotos saviem sapņiem. Uzskatot neparasto telpu, Heinrihs Heine saprata: starp saltajiem aprēķinātājiem, glumajiem un stīvajiem ļaudīm, kas bija ap viņu, Terēze nejutās laimīga. Viņa dzīvoja pie godkārīga vīra sāniem, kuram pašlaik bija tikai viens mērķis — kļūt par senatoru. Tādēļ brālēns viņai varēja likties pavisam citāds.

Ja nu viņa dzejnieku pieņēma šai istabā, tad šķita — Terēze viņam uztic kādu noslēpumu, un viņš juta, ka viņam pieder vieta Terēzes sapņos.

— Draudzenes man atteica. — Dāmu neparasto izturēšanos Terēze nemēģināja paskaidrot pat ne ar vārdu. Viņai bija pat tīkami, ja viņš saprata, ka draudzenes nemaz nav bijušas ielūgtas. Ai, Terēze to viņam vis nesacīs, tas neklājas. Piezīme jau arī bija teikta tikai formas pēc. Lai tad viņš arī atskārš, ka tā ir satikšanās. Terēze pati nebūtu varējusi pasacīt, kas ar viņu notiek. Viņa tikai zināja, ka uz Gabrielu ir greizsirdīga.

Terēze pa ilgajiem gadiem bija izveidojusies par skaistu, nobriedušu sievieti. Toreiz, kad viņš Terēzei veltīja savus dzejoļus, viņa bija meitenīgi piemīlīga un viņš to pielūdza: «Tik mīļa, skaidra, jauka, kā puķe esi tu...»

Viņa bija svinīgi tērpusies. Pelēkā zīda mirdzums bija acīm tīkams, tāpat kā sveču gaisma. Tērps izcēla auguma līnijas, un, viņā raugoties, Heinrihs Heine atkal saprata, kāpēc savu jaunību aizvadījis sapņojot un pacietis Terēzes zobgalības.

— Apsēdies pie manis, — viņa lūdza, pievilkdama pie guļamdīvāna zemu, ar atlasu apvilktu soliņu. Viņa pati bija pa pusei atlaidusies mīkstajos spilvenos; tas izskatījās loti dekoratīvi, bet reizē arī daiļi, vilinoši, mulsinoši.

_ «Kāda glezna!» dzejnieks domāja un sapņaini lūkojas Terēzē. Jā, viss bija mazliet nereāli, kā sapnī. Terēzes pievilcība dzejnieku apbūra, un viņa izbrīnu pašam par sevi — kā Gabriela tik ātri bija varējusi pārvērsties par Terēzi — apklusināja Terēzes smaids. Viņš apsēdās. Saņēmusi viņa roku, Terēze raudzījās viņā.

— Vai tu vēl atceries? — Terēze smaidīja. — Reiz vasarā mēs sēdējām sūnās parkā zem gobām. No zilām pļavu puķēm es biju nopinusi vainagu un gribēju jokodamās tev to uzlikt galvā, bet tu turējies pretī un ar izaicinoši komisku žestu teici: «Lauri, man pienākas tikai lauri!» Es nemitējos tevi ķircināt, tu pretojies, sākās kaitēšanās, un negaidot, pavisam negaidot — jo mēs viens otram bijām tikpat kā brālis un māsa — tu mani noskūpstīji.

«Kāpēc gan viņa to stāsta,» viņam uzmācās doma. Bet tad pēkšņi aizkustinājumā viņa pirksti rotaļīgi pārslīdēja Terēzes svārku mirdzošajai drānai. Heine juta viņas auguma siltumu. Tālu aizdomājies, viņš brīdi neapzināti ļāva rokai dusēt viņas klēpī, bet tad, paskatījies uz saviem pirkstiem, steigšus to atvilka atpakaļ. Momentāni viņu pārņēma dīvaina sajūta. «Es uzmanu savas rokas,» viņš domāja. Cik bieži vienā domā ietveras mokošas, neizdibināmas daudzu gadu dzīves grūtības. Bet domas ir kā spriganes: tikko tām pieskaras, tās jau izslīd no rokām un neatsaucami pagaist uz neatgriešanos. Kas tas bija? Kādas aizslēgtas durvis viņa apziņā bija atvērušās un tūdaļ atkal aizcirtušās ciet.

«Es uzmanu sevi,» viņš prātoja. «Es vienmēr zinu, ko daru. Jūsmīgas dvēseles un ārkārtīgi modra prāta apvienojums mīlas lietās traucē. Cik reižu gan es esmu bijis bezgala nelaimīgi iemīlējies skaistās sievietēs? Ātrie panākumi pie labām, tīkamām dvēselēm nozīmē pārāk maz. Jā, es biju nelaimīgi, visu mūžu nelaimīgi, jūsmīgi iemīlējies skaistās, gudrās sievietēs, kuras — man neaizsniedzamās — paveda vai apprecēja kaut kādi āksti. Matilde? Jā, protams, Matilde ir manu drūmo dienu eņģelis, bet tikai eņģelis, kurš tikko prot lasīt un rakstīt. Es esmu un palieku nelaimīgs mīlas romantiķis, jūsmoju par dievināto, kad tā man tāla, un skatos sev uz rokām, kad esmu viņai tuvu, šodien tāpat kā vienmēr. Kad laimīgais grimst reibumā, es palieku nomodā, kontrolēju sevi, vēroju, ko daru, mani kavē, apvalda ass, kritisks prāts. Ak!»

— Kāda dziļa nopūta, Heinrih!

Terēze smaidīja.

Savu domu gājienu, pašam īsti neapjaušot, Heine bija nobeidzis ar dziļu nopūtu. Radis iekšēju nemieru pārvarēt ar ārējām kustībām, viņš, it kā gribēdams pastaigāt šurp turp pa istabu, neviļus piecēlās.

Terēze viņu jautājoši uzlūkoja, un viņš kaunējās savas neveiklības dēļ. Tad apstājās un noliecās pār viņu. Bija viņai tik tuvu, ka varēja noskūpstīt, tik tuvu, ka neredzēja vairs viņas seju, bet lūkojās tikai divās lielas, mirdzošās acīs. Tad pamanīja Terēzes kailos plecus, pilnīgās, baltās krūtis, kuras no šī neatļautā attāluma skatienam un fantāzijai bija gandrīz neaizsargātas.

— Ak, — viņš nopūtās vēlreiz. Tūkstoš neizteiktu vārdu likās izskanam šai vienā vārdā, un tad pavisam klusu, tā ka Terēze tik tikko atskārta, ka to patiesi dzirdējusi, tik klusu kā vēsma, kā smaids viņš pasacīja:

— Tu esi skaista, Terēz.

Taču tūdaļ rāmi ierunājās viņa kritiskais saprāts. «Kāda tur jēga?» viņš domāja. «Pagātni neatsaukt.

Terēze ir precēta sieva, un nekas vairs nav tā kā toreiz.»

— Ak, Heinrih! — tagad nopūtās Terēze.

— Šķiet, ka tāds ir pats modernākais sarunu veids — ar «ak» un «ak», un «ak» visās toņkārtās pierādīt savstarpējo cieņu un uzmanību, — Heine sacīja smaidīdams. — Paskatīsimies, cik ilgi tā var sarunāties.

Nu viņš atkal valdīja pār situāciju, viņa zobgalība bija uzvarējusi, taču ar nepatiku viņš pamanīja, ka sabojājis sev garastāvokli. Vai tad vēl tikko viņam nelikās, ka Terēze ir mīlama? «Vai tad ir grēks domāt, ka viņa skaista? Kāpēc man allaž ar ironiju jāraugās pagātnē?»

— Vai tu vēl atceries ... — Terēze atgādināja kopējos jaunības piedzīvojumus. Bet viņš vairs lāgā neklausījās, jo iekšēji no tā visa jau bija pārāk tālu prom.

— Ikreiz, kad satikāmies viesībās, sēdējām kopā, — Terēze sacīja, — kas citiem, protams, jau sen dūrās acīs. Kārlis par to zobojās, tēvs dusmojās. Bet, kad bijām vieni, valodas neraisījās.

— Jā, Terēz, es biju stulbenis, — viņš nevērīgi teica. — Ne jau tāpēc, ka man būtu trūcis sarunu tematu. O, toreiz man daudz kas bija uz sirds, ma cousine^9. Bet sākumā, kad biju vēl kautrīgs un lempīgs, baidījos, ka tu varētu mani pārprast. Nenovērsies, Terēz, es zinu, tu smaidi. Šodien es pats to daru. Kā vērīgs skolnieks jau sen esmu sapratis, ka ķirši zied tikai pavasarī. Te nelīdz nožēla, ma cousine. Un, ja ziedi būtu tik balti kā sniegs un ja varētu atvairīt visas bites un iekāres, tie tomēr nepaliktu tie, kas ir šai klusajā ziedēšanas laikā pavasarī.

«Pietiek,» Heine domāja. Negribējās atcerēties.

Tas, ka šim citam toreiz tika dota priekšroka, dzejniekam sāpēja kā brūce. Kad viņš ļāvās šīm drūmajām domām, spožumu zaudēja gaišās atmiņas. Nepieminēt!

— Bet vēlāk? — Terēze taujāja tālāk.

— Vēlāk mani atbaidīja nulles, kas pieķērās pie tava tēva mantības, īpaši, ja tām galvā bija platmales.

Heine bija atgājis gabaliņu nostāk. Viņš stāvēja noteiktā atstatumā, piespiedies pie arkas kolonnas, kas norobežoja balkona stūri no istabas. Nu viņš bija attālinājies arī ārēji.

Heinrihs Heine pārvilka ar labo roku pār matiem, vienmēr virzienā no deniņiem uz pakausi. Tāds bija viņa ieradums, neapzināta kustība. Kad viņš bija samulsis vai pārsteigts, iegrimis apcerēs vai klusos vērojumos, viņš allaž mēdza glaust matus.

Terēze mēģināja brālēnu no jauna ievirzīt atmiņu ceļos. Viņai runājot, dzejnieks drīz vien atkal notvēra sevi pie domas, ka Terēzes pleci ir kā Kendlera porcelāns, balti, bet ne bāli, gludi, daiļi, ar mirdzošām, brīnišķīgām līnijām, bet tvirtāki, nesalīdzināmi tvirtāki par visu alabastra nimfu un terakotu stīvajām formām. Tikko Heine bija nedaudz attālinājies no Terēzes, lai viņas stāvu varētu ietvert vienā skatienā, viņš no jauna jutās saistīts. Viņu plosīja pretrunīgas izjūtas. Terēze pavīpsnāja. Vai viņa gribēja pazoboties? Viņš nezināja, kur lai raugās. Ar acīm viņš atkal un atkal pārslīdēja vilinoši skaistajām plecu līnijām, aizmaldījās pār Afrodītes rožainajiem daiļumiem, un skatiens atkal slīdēja atpakaļ... Terēze smaidīja.

— Jā, es esmu nelabojams, — dzejnieks sacīja.

— Kā tā? — viņa atjautāja un joprojām kavējās atmiņās. — Reiz tu mani pārsteidzi ģērbjoties — vai vēl atceries? Kad tu pieklauvēji, es noturēju tevi par vienu no savām istabenēm, aicināju ienākt, un man

vēl pietika laika uzmest uz pleciem lakatu. Ko tu domāji?

Viņš atvairīdamies pameta ar roku, bet tad vairāk aiz pieklājības nekā aiz laipnības teica:

.— To, ko domāju vienmēr, kad biju tavā tuvumā, — ka tu esi apburoša! — Un tūlīt juta: «Kādas gan blēņas es runāju! Kāpēc es viņai nesaku, kādu svētlaimi toreiz izjutu, kādas kaislības, alkas, ilgas, neprātu, mīlestību, kādu nevarību, vājumu, jūsmu, kādu prieku, kādu iekāri?»

Neaptverdams, kā tas notika, viņš piegāja Terēzei klāt un ar lūpām pieskārās skaistajiem pleciem.

— Man tev jāatzīstas. — Saņēmusi dzejnieka roku, Terēze novilka viņu sev blakus. — Es sacīju, ka noturēju tevi par istabeni. Nav tiesa, Heinrih. Es zināju, ka tas esi tu. Pa logu biju redzējusi tevi nākam. — Mazliet samulsusi, viņa rotajājās ar skaistu gredzenu, kas bija pirkstā. — Toreiz man bija dīvains noskaņojums, — viņa klusu atzinās. — Ar mani notika kaut kas neizprotams, kāda brīnumaina pārvērtība. Agrāk taču man vienmēr patika pret visiem izturēties vēsi un zobgalīgi, bet nu mani mocīja kaut kādas nepasakāmas ilgas. Varēju sēdēt pie loga un sapņot, bet varēju arī pēkšņi nevaldāmā straujumā paķert pātagu un traukties savā vieglajā pajūgā pa brikšņiem un brakšņiem. Bet daudz biežāk gadījās maiguma uzplūdi. Tādās reizēs es parkā baroju putnus, cerēdama, ka man kāds uzlaidīsies uz rokas. Raibo kaķi, ko parasti triecu prom, tad gribējās paglāstīt, taču tas mani pazina un muka prom. Pat zirgiem nepatika mans maigums. Bija vasaras vidus. Naktis tveicīgas un īsas. No parka nāca saldas, satraucošas smaržas, vajadzēja aizvērt logus. Kaut arī man tas bija noliegts, gulēju kaila un rītos paliku ilgāk gultā, lai pasapņotu. Arvien biežāk manos sapņos parādījies tu. Tavi apciemojumi ieguva citu jēgu. Nu es tos gaidīju. Bet tu, kā likās, nekā nemanīji. Tava vienaldzība mani sāpināja. Es nebiju tik pārliecināta, kā centos tev izlikties. Mani mocīja briesmīgas šaubas. Protams, tie bija tikai smieklīgi, muļķīgi meitenes sapņi, taču toreiz tie aizņēma visas manas domas. Tiku stingri audzināta un rūpīgi skolota, bet neviens nepievērsa uzmanību tam, kā es gūstu savu uzskatu par dzīvi, neviens nepamanīja, ka lasu kalpotāju grāmatas. Tajās es atklāju vilinošu pasauli, par kuru nezināju ne tik, cik pali vienkāršākā virtuves meita. Mans vēsais raksturs gan mani pasargāja nop šo romānu murgiem. Dēku meklētāju un mīlas varoņu trauksmainās, neprātīgās izdarības man šķita svešas, taču šis prātī-gums neapvaldīja manu fantāziju un ļāva pamosties nelāgai ziņkārei. Kad es pa īstam iemācījos lasīt, mīlestība likās vienīgā laime zemes virsū. Vai man nebija jābaidās, ka skaistāko nokavēšu, jo šo «kā?» vēl arvien neizpratu? Jebkura no manām istabenēm bija laimīgāka par mani. Tā kā neticēju savām spējām, nenācu uz domām neticēt šīm grāmatām. Kad domāju par savu nākotni, man kļuva baigi ap sirdi, un tieši šīs starojošās vasaras dienas, kad katram bija savs prieks, kad meitenes, grābjot sienu, dziedāja un centās patikt puišiem, man bija neizturamas.

Visvairāk mani mocīja jautājums, vai es kādam vīrietim patikšu. Līdzko paliku viena, stāvēju spoguļa priekšā. Man šķita, ka esmu gurnos par šauru, plecos par platu un krūtis man pārāk mazas.

— Bet Terēzi — Heine smaidīdams pārmeta.

— Torīt, kad atkal biju sapņojusi, ieraudzīju tevi nākam pa grantēto celiņu. Biju par tevi domājusi un nebrīnījos, pēkšņi redzot tevi nākam. Gribēju tevi sagaidīt tā, kā naktī biju gulējusi, gribēju, lai tu mani pārsteidz. Kad tu pie durvīm pieklauvēji, sirds man sita kā negudra. Pēdējā acumirklī tomēr uzmetu uz pleciem lakatu. Bet tu apmulsi, nomurmināji atvainošanās vārdus un aizgāji, un todien vairs neatnāci. Ai, Heinrih, kas gan tie bija par laikiem! — Terēze iesaucās, un viņas skaistās acis valgi mirdzēja.

Terēze sniedza dzejniekam lūpas skūpstam, bet viņš noskūpstīja viņas vēso pieri. Tad viņa, šķiet, atskārta, ka dzejnieks pret viņu jūt tikai līdzcietību, un šī doma atskurbināja. Samulsusi Terēze pēkšņi nesaprata, kāpēc gan Heinem to visu stāstījusi. Dusmodamās pati uz sevi, viņa domāja: «Viņš visu izpļāpās, jo viņš ir dzejnieks. Kādā no savām nākamajām grāmatām viņš manu noslēpumu izpaudīs un vēl domās, ka veicis ko labu, padarīdams mani nemirstīgu. Kāpēc gan man vajadzēja viņam visā atzīties!»

Un viņa vaicāja: — Cilvēki apgalvo, tu rakstot savas atmiņas. Vai tiesa?

— Maldās, — Heinrihs Heine vēsi atbildēja.

Viņš sadrūma. Un bija ļoti izbrīnījies. Kā Terēze nākusi uz domām, ka viņš rakstot atmiņas? Vai Terēze gribēja viņu izklaušināt? Bet kā uzdevumā? Kurš tad baidījās, ka viņš varētu rakstīt atmiņas? Kārlis? Tēvocis Salomons? Terēzes vīrs doktors Halle? Ak, protams, galu galā tiem visiem laikam bija iemesls no šāda viņa pasākuma baidīties. Ģimene vēlējās, lai to uzskata par labdarīgu. Tēvocis Salomons izdeva milzu summu ziedojumiem vispārībās labā. Viena slimnīca bija nosaukta viņa sievas vārdā, kāds cits tēvoča ziedojums bija paredzēts mirušā dēla piemiņas saglabāšanai. Bet cik ļoti gan rūpīgi glabātajam dzimtas godam varētu kaitēt fakts, ja kāds iedomātos pastāstīt, kā kļūst par miljonāru. Ja Heine uzdrīkstētos savu nabadzīgo, bieži vien posta pilno dzīvi tikai patiesi attēlot, slavas spožums būtu jāzaudē vīram, par kuru visa pasaule zināja, ka tam pieder trīsdesmit miljoni. Varbūt arī tēvoča tuvumā mita kāds mēlnesis, kurš, lai kaitētu dzejniekam, mēģināja bagāto vīru iebaidīt ar šāda veida apsvērumiem.

Heine atcerējās Rīseru. Vai viņš tam darīja pāri? Viņš tikai juta antipātijas pret šo pārlieku godkārīgo cilvēku. Bet Terēzi viņš vairs neiztaujāja. Negribējās dzirdēt kaut ko vairāk, un viņš izmantoja pirmo izdevību, lai atvadītos.

Vēlreiz viņš pārlaida skatienu istabai. Valdošā sārtā krāsa šķila auksta, bezsirdīga. Tā atgādināja papīra puķes, dabas visbēdīgākās kopijas; savās istabās viņš tādas necieta, jo tās viņu kaitināja. Viņa sajūsma par rozā krāsas istabu bija pārgājusi, un prātā ienāca doma, ka sievietei trīsdesmit sešu gadu vecumā gan nepiederējās tērpties rozā un jūsmot kā pusaudzei.

Viņš sacīja: — Man nu drīz būs jāatgriežas Parīzē. Skaisti bija Hamburgā.

Negribot viņa balss skanēja skarbi, runas veids bija kokains. Šķita, ka abi vairs nezina, par ko runāt. Jūtas bija atsalušas.

— Dzīvo vesela, Terēz! — sniegdams viņai roku, dzejnieks sacīja.

Dažas dienas vēlāk, atnācis atvadīties no tēvoča Salomona, viņš sastapa Terēzi vēlreiz. Visi pret dzejnieku bija laipni. Tikai Terēze — atturīga.

— Tu esot noslēdzis līgumu ar Kampi? — tēvocis ievaicājās. — Nu, cik viņš tev maksās?

Jā, beidzot Kampe līgumu bija parakstījis. Dzejnieks jutās kā uzvarētājs.

— Simt mārku, — viņš priecīgi teica.

— Dienā? — jautāja Salomons.

Mēnesī, — dzejnieks atbildēja.

— Liekas, tavs amats vēl arvien nekā neatmet, mīļo zēn, — tēvocis vēlīgi piebilda. Šai mirklī sienas pulkstenis svinīgi sita stundas ceturksni, un tēvocis savu domu gājienu turpināja: — Kamēr šis pulkstenis sit, es jau esmu nopelnījis simt mārku. Sešus, astoņus vai desmit tūkstošus mārku dienā. Man šķiet, mīļo

Heinrih, prātīgāk ir karaļus finansēt nekā par tiem zoboties.

Te nu atkal bija kārdinājums salīgt mieru ar valdībām un pašreizējiem Vācijas apstākļiem, kā to jau sen bija darījuši citi dzejnieki, kas no «Jaunās Vācijas» reiz bija padzīti tāpat kā viņš. Tie visi dzīvoja Vācijā. Munds, arī Laube, kurš darbojās Leipcigā, un Vīnbargs, kas Hamburgā brīvi rakstīja jaunas gra-matas, pat Guckovs Frankfurtē nu asi uzstājās pret viņu, jo ar prūšiem bija izlīdzis. Kālab gan tāds Hein-rihs Heine nevarētu dzīvot Hamburgā?

Mājup iedams, viņš pats sev skaļi sacīja: — Atzīsimies taču: nekas nav noticis! Netieku ne apcietināts, ne vajāts, jā, varbūt mani pat neizseko.

— Tomēr, — viņš teica, pārtraukdams domu gaitu,

— ir iespējams dzīvot Vācijā!

Viņš bija atguvis mierīgu noskaņu. Bailes bija pazudušas. Viņš jutās tik viegls kā putns, tik bezrūpīgs, pat mazdrusciņ draisks. Vācu gaisā varēja elpot un dziedāt. Viņš bija pat mēģinājis uzrakstīt dažu labu pantu.

Sai atvadu laikā pagadījās ari burvīgais balles piedzīvojums, kurš vēlāk, prozaiskā un darba pārpilnā Parīzes ziemā, viņam šķita kā kulminācijas punkts Hamburgas ceļojumā un kurš neļāva iemigt vēlmei atgriezties Hamburgā, proti: reprezentācijas balle Apollo zālē.

Ieejot skaistajā, ovālajā zālē, viņu apbūra un sirdi sagūstīja jau pirmais iespaids. Visa telpa bija viena vienīga daudzkrāsaina, vibrējoša ņirboņa. Spoguļi atainoja šo kustību, un aši mainīgajā krāsu zaigā šķita ņirbam pat kristāla lustra. Pāri visam šim virpulim kā smaržīgu puķu ziedputekšņi šūpojās salda, burvīga mūzika. Vijoles gavilēja, un sirdi vajadzēja apvaldīt — ai, šīs vijoles, šis vijoles! Spēlēja Vīnes valsi. Tas bija kā sapnis.

Un tad viņam blakus nostājās Gabriela — pavisam pēkšņi, kā viņam likās. Meitene teica:

— Tā nogrimis domās? Es jūs pamanīju jau sen.

Gabriela pirmo reizi mūžā bija ieradusies ballē bez stingras pavadonības. Viņas balles tērps bija katras meitenes sapnis — viss tillā un zīdā. Heine domāja: «Kas savu meitu var tā apģērbt, tas bez rūpēm var viņu laist uz balli, viņa ievēros tikai maigās mežģīnes pie sava kakla, lentas un krokas, un rišas, un brīnišķīgos rožu ziedus pie kleitas apmales.»

Bet nu atkal viss bija gluži citādi un tomēr tik pašsaprotami. Gabriela dejot nekāroja, varbūt aiz pieklājības pret viņu vai arī tērpa dēļ, ko viņa nesa cēli kā karaliene, jā, kā karaliene, jo visi salīdzinājumi ir subjektīvi; to, ka arī citiem cilvēkiem — vai nu tie būtu silēziešu audēji, vācu amatnieki, vai Parīzes veļas mazgātājas — ir sava pašcieņa, toreiz vēl neizprata pat republikānis Heinrihs Heine.

Viņa balles karaliene ņēma viņu pie rokas — cik tas bija saprotami — un veda cauri svētku mājas klusākajām telpām, kur varēja netraucēti sēdēt, tērzēt un klausīties mūziku. Bet viņš netērzēja, viņš to aplidoja, jokoja, bārstīja domugraudus. Pēc tam viņi dejoja, un Gabriela viņam uzsmaidīja. Bija dzerts šampanietis. Klausoties vijoļu gavilēs, viņam šķita, ka gaisā cīruļi skandina savus pārdrošos treļļus: «Tirilī-tirilī-tirilī.» Un tad viņam iešāvās prātā, ka pie karalienes nedrīkst nākt ar tukšām rokām; viņš noliecās it kā nolikdams tai pie kājām sirdi, jo viņam nebija nekā cita kā paša domas un krūtīs šī sirds. Smaidīdams viņš to nolika karalienes priekšā un teica: — Tā vēl ir laba, tā kvēlo kā sarkans rubīns. — Bet viņa piecēlās un iesmējās, un aizskrēja, jo bija dzerts šampanietis.

Tad viņi dejoja atkal.

Vai vēl kas bija?

Nekas! Nekas! Un tomēr tas bija tik daudz, īrētā karietē viņš meiteni aizveda mājās, samaksāja kučierim un tālāk gāja kājām. Viņam šķita, ka vēl arvien dzird dziedam vijoles.

Heinrihu Heini, kas jau bija aizmirsis, ka dzīve var būt ari tik jauka, pārņēma tada gaiša, brīnišķa noskaņa, kādu viņš nebija pazinis gadiem ilgi. — Mans dievs, kā gan dzīve var būt tik liela izprieca! — Viņš mazliet neticīgi nopūtās, un viņam šķita, ka tas laiks, kad viņš ar bailēm, norūpējies un vajāts bija raudzījies nezināmā nākotnē, nu palicis kaut kur tālu pagātnē. Viņš jutās pacelts tādas bezrūpības augstumos, no kuriem tālab vēlāk, daudz vēlāk vajadzēja jo dziļi krist lejup.

1843. gada decembra pirmajās dienās Heinrihs Heine beidzot nolēma ne tikai drīz vien atkal apciemot Hamburgu, bet atgriezties Vācijā pavisam. Ar tādu solījumu viņš atvadījās arī no mātes.

Bet dzīvot nozīmēja riskēt.

Heine nolēma braukt uz Parīzi pa īsāko ceļu. Šis ceļš veda cauri visai Vācijai, šķērsoja prūšu zemi. Visi, kas dzejnieku mīlēja, ieteica viņam no šī nodoma atsacīties. Māte bija ļoti norūpējusies.

— Man ne no kā nav jābaidās, — viņš sacīja, taču māte juta, ka gluži drošs viņš vis nebija.

Arī tēvocis Salomons pasauca viņu sāņus, lai brīdinātu.

— Bet ko man darīt, mīļo tēvoc? Braukt ar kuģi nav iespējams. Tvaikoņi vairs neiet. Man nevajadzēja doties ceļā ziemas laikā.

— Sargies no prūšu zemēm pie Reinas, sargies no Vestfāles!

— Man jābrauc, kā paredzēts pasta maršrutā, nevaru atļauties speciālu pasta pajūgu.

— Tu riskē, Heinrih, — sacīja Terēze. — Tu taču pats man stāstīji, ka prūšu konsuls tev nav izsniedzis vīzu. Tu esi aizliegtu grāmatu autors.

— Vācijā tādu ir daudz.

— Bet tevi taču pazīst!

— Pazīst? Kampe taču vakar apgalvoja, ka dzejnieks Heinrihs Heine esot sen aizmirsts. — Un viņš sāpīgi pasmaidīja.

— Beigu beigās paliek taču tavs vārds, — teica arī viņa māsa Šarlote.

— O, es nebūšu ne pirmais, ne pēdējais, kuram jāizlīdzas ar mātes vārdu, jo tēva vārds ir pazaudēts. Paskaidrošu, ka saucos Heinrihs van Gelderns, un nepavisam nebūšu melojis.

— Kā tā? — Šarlote jautāja, un Heine manīja, ka grasās pateikt pārāk daudz. Izņemot tēvoci Salo-monu, ģimenē neviens nezināja, ka Heinrihs Heine dzimis pirms vecāku laulībām. Lai saudzētu māti, dzejnieks ātri pārlēca šim riskantajam jautājumam.

— Ja es šo vārdu uzrakstīšu vāciski vai franciski, manā priekšā noņems cepuri un godās mani par baronu. Ko tu vēl gribi? Lai novērstu jebkuras aizdomas, teikšu, ka mana laipnā māsa ir Embdena sieva. Vai tu varbūt neesi Morica Embdena kundze no Pupu ielas?

— Un ja robežpostenis tev pieprasīs dokumentus?

— Tad, mīļais bērns, vajadzēs parādīt pasi un drosmi.

Tikai Ville, pārgalvīgais vīrs, kuram allaž patika drosmīgi lēmumi, atbalstīja dzejnieka nodomu.

— Mīļais Heine, nevajag pārvērtēt katra robežapsardzes feldfēbeļa uzcītību, — viņš sacīja. — Kamēr nav apcietināšanas pavēles, tāds vīrs neko neuzsāks, jo ir radis izpildīt pavēles.

Tas skanēja pārliecinoši.

— Vai gan var vēl kas sliktāks gadīties nekā tas, ka tevi, apsargājot kā no labās, tā no kreisās puses, pārslumj pāri robežai.

— Cerams, vēlamā virzienā, — dzejnieks ironizēja.

Kad bija noteikta aizceļošanas diena, Heinrihs Heine rakstīja savam domubiedram doktoram Her-manam Detmoldam, kas bija pazīstams ar saviem asprātīgi satīriskiem apcerējumiem par mākslu, ka viņš ieradīšoties Hanoverā un vēloties sastapt draugu turienes «Britu viesnīcā». Bet: «Savu vārdu aiz svarīgiem iemesliem es tur neuzdošu, un jums vajadzēs pēc manis jautāt, norādot vienīgi uz manām ārējām pazīmēm. Ari nakti es tur nevēlos pavadīt, bet gribu tūliņ doties ceļā uz Mindeni.»

Detmolds saprata Heines bažas un sagaidīja draugu jau pasta stacijā. Heine bija satraukts. Runāja ātri, minēja citu pēc cita visdažādākos ieganstus un paskaidroja, ka viņš nevarot ilgi uzkavēties Hanoverā, bet domājot cik vien iespējams drīz braukt tālāk. Runādams viņš nedrošiem skatieniem vēroja garāmgājējus.

— Ja jūs tā steidzaties, tad man tiešām būtu vajadzējis uz pāris dienām aizbraukt uz Hamburgu, kā jūs man lūdzāt, — Detmolds teica ar nožēlu.

— Bet kāpēc, mīļais Detmold, kāpēc jūs neatbraucāt?

— Aiz smalkjūtības, mīļais draugs. Nezinu, kā jūs būtu mani sagaidījis. Es, redzat, pēdējā laikā mēdzu ceļot žandarma pavadībā, un visiem šiem puišiem ir tik šausmīgi paradumi, ka tos nekur nevar ņemt līdz. Vai nu tie nemitīgi gremo ķiplokus, vai ari kvēpina tik briesmīgu ļuļķi, ka ausis kļūst melnas. Man jāatzistas, ka es nevaru paciest viņu smaku. — Del-molda acis smējās.

— Bet kā jūs tikāt pie šādiem pavadoņiem? — Heine izbijies jautāja.

— Ak, tas ir garš stāsts. Šai zemē karalis rūpējas par to, lai ceļojumos viņam nepazustu neviens opozicionārs.

Heine gribēja uzzināt ko vairāk. Detmolds aizveda draugu uz Dūfena ielu Nr. 358, kur viņš dzīvoja savu vecāku namā. Kad viņi sēdēja ērtajā lejas-stāva istabā pie glāzes punša, Detmolds sāka stāstīt:

— Vai jūs vēl atceraties jauko laiku, ko mēs kopā pavadījām Parīzē? Es vēl šodien nožēloju, ka man tik pēkšņi bija jāaizceļo. Jūs ar Matildi tieši tad bijāt Granvilā, un es par savu aizbraukšanu varēju jums paziņot tikai ar vēstuli.

— Jā, pēc tam es Parīzē jutos ļoti vientuļš, — dzejnieks teica.

— Nelabas vēstis no Hanoveras dzina mani tik ātri mājās. Jūs zināt, ka par satversmi toreiz sākās cīņa, zināt arī par Hanoveras ciešajām saitēm ar angļu dinastijām. Kad 1837. gadā Kamberlendas hercogs kļuva par Hanoveras karali, viņš patvaļīgi atcēla pastāvošo satversmi, kas šīs zemes pilsoņiem piešķīra vismaz dažas tiesības. Par šo pastāvošo satversmi mēs bijām gatavi cīnīties. Arī jūsu draugs Kristiāni atradās mūsu opozīcijas rindās. Mēs abi bijām izvēlēti par palātas deputātiem. Kopā ar citiem uzsākām pasīvu pretestību jaunajai karaļa satversmei. Mūsu nepiedalīšanās dēļ palāta 1839. gada vasarā nebija spējīga pieņemt lēmumus. Tad karalis mainīja taktiku un uzsāka vardarbības pasākumus. Ar policijas pavēli mēs bijām spiesti ierasties palātā. Mēs protestējām. Apzinādamies savas tiesības, griezāmies pēc palīdzības pie Vācu Federālās sapulces. Pēc tam karaļa valdiba pasludināja mūsu mandātus par nederīgiem, tomēr neiedrošinājās mūs saukt pie atbildības, jo bundestāgs jautājumu vēl nebija izlēmis un, acīm redzot, par iznākumu vēl nevarēja galvot.

— Ak vai! Tas tiešām būtu bijis pirmais gadījums, kad bundestāgs savos lēmumos nebutu pakļāvies valsts varai.

— Mums atlika vienīgi ļaut notikumiem ritēt savu gaitu. Par patvaļīgu rīcību mūs izslēdza no palātas, bet sabiedriskā doma jau sen bija mūsu pusē. Jūs zināt «Getingenas septītnieka» drosmīgo simpātiju apliecinājumu: savas rīcības dēļ šie septiņi profesori — starp viņiem bija arī brāļi Grimmi — paši krita nežēlastībā. Par savu lietu mēs nemitīgi cīnījāmies presē. Sai jaunajā situācijā, kura vēl nekādā ziņā nebija bezcerīga, mums pienāca Vācu Federālās sapulces lēmums. Tā nepieņēma tiesisku lēmumu, bet atzina sevi par nekompetentu un tā uzmudināja valdību veikt drakoniskus pasākumus. Mani nodeva visstingrākajā policijas uzraudzībā un internēja Hanoveras pilsētas apgabalā. Katram ceļojumam man bija jāizņem atļauja, un es iemantoju jaukāko pavadoni — kādu žandarmu, kuru man vajadzēja ņemt līdzi karietē. Bez šīm zābakotām auklēm es vairs nedrīkstēju apmeklēt pat apkārtnes ciemus. Protams, šādu joku dēļ es tiku piesaistīts pie savas dzīves vietas.

— Bet jūs taču nepadevāties? Jūs zināt, ka es jūs vienmēr esmu apbrīnojis, jo jūs visos apstākļos esat atradis izeju.

— Neatlika vairs daudz iespējamību. Otrās palātas iebildumam pret valdības vardarbīgo rīcību nebija panākumu. Mana civilsūdzība pret ministru, kabinetam iejaucoties, tika atzīta par neietilpstošu tiesas kompetencē. Es gribēju publicēt rakstu, kurā parādīta mūsu cīņa par tiesībām un satversmi, bet iespiedējs, šis pērkamais vīrs, nodeva manuskriptu tieši policijas rokās. Ari jociņi, ko es palaikam atļāvos ar saviem pavadoņiem, lai atlīdzinātu par viņu pārmērīgo centību, drīz zaudēja savu pievilcību.

Q, reizēm bija ļoti amizanti, kad man atpakaļceļā nācās uzraudzit savu apsargatāju, jo tas, izmantodams iespēju dzert alu par velti, bija pamatīgi pie-tempies. Beidzot vairākus deputātus sauca pie atbildības, un Celles Augstākā apelācijas tiesa šī gada 12. maijā tos atzina par vainīgiem. Lai šo farsu nobeigtu ar cieņu, karalis apžēloja visus notiesātos — izņemot vienu. Un šim vienam grēkāzim vajadzēja būt man. Spriedums skan: sešas nedēļas cietumā vai trīssimt dālderu naudas soda. Lai tad viņi arī dabū savus trīssimt dālderus.

— Vai tad tev rokās nav palicis neviens trumpis?

— Ir tomēr, protams, ir — pats pēdējais. Beigās maniem ienaidniekiem tie trīssimt dālderi būs jāsamaksā pašiem!

— Kā tad tā?

— Gribu publicēt nelielu satīrisku grāmatiņu, kuru noformēšu tā, ka to nevarēs aizliegt. Tā sauksies «Marginālijas». Tad palaidīšu baumas, ka brošūrā attēlotas šai zemē labi pazīstamas personības un notikumi. Es būtu ļoti vīlies, ja grāmata neatrastu savus iepriekš paredzētos pircējus. Tādējādi es gribu izmantot savu pretinieku netīro sirdsapziņu, nesniedzot, protams, vairāk kā vispārējus mājienus un vispārinošus raksturus, jo tik gudrs es gan laikam būšu, lai no jauna nedotos viņiem rokās.

Un Detmolds draugam atstāstīja kādu satīru, kuru viņš gribēja ievietot grāmatiņā. Stāsta mēmā varone bija ģipša statuja — Mediči Venēra. Viņas mājoklis atradās kādas mākslinieku biedrības telpās, un šīs iestādes augsti godājamie un tikumiskie locekļi viņu kā tīru mākslas darbu tā cildināja, ka viņas klasiskās formas tika tā notaukotas, ka tās vajadzēja notīrīt. Šai fabulai Detmolds piesaistīja tik vērtīgas epizodes, tik trāpīgus lišķības un aprobežotības tēlojumus, ka Heini šī izdoma ļoti iepriecināja, kaut ari satīrai vēl trūka mākslinieciskā izveidojuma.

— Es gribu veikli sajaukt un samainīt visu personu titulus ar viņu raksturiem un raksturus ar viņu tieksmēm, lai rodas iespaids, ka īstenībā neviens netiek notēlots, taču visi tiek atmaskoti. Starp citu, — Detmolds pēkšņi piemetināja, — taisni šodien es jums gribētu parādīt spožu izrādi, kādu jums nevar sniegt jūsu nivelējošā Parīzē. Ja jūs gribētu, iziesim šovakar vēl mazliet pastaigaties.

Heine aizmirsa, ka sākumā bija gribējis tūliņ braukt tālāk, un palika te divas dienas. Šis enerģiskais, izmanīgais vīrs, kurš bija ne mazāk apdraudēts kā viņš pats, viņu iedrošināja. Ar izbrīnu dzejnieks konstatēja, ka arī garīgā ziņā jaunības draugam nu bija daudz līdzības ar viņu pašu. Cik radniecīga viņam šķita drauga tieksme uz ironiju, asprātību, dzē-lību, cik līdzīgs bieži bija viņu abu izteiksmes veids! Šķita, ka daži viņa paradumi atspoguļojas draugā it kā spogulī.

Augstu uzsituši mēteļu apkakles — bez šaubām, ne jau aiz aukstuma —, abi draugi vakarā pievienojās ziņkārīgo pūlim, kas pasakaini apgaismotās karaļa pils priekšā apbrīnoja gatavošanos krāšņiem svētkiem un viesu piebraukšanu. Zogi un sargkareivji rūpējās par cienīgu distanci. Aiz lielajiem logiem varēja samanīt milzīgus kroņlukturus ar neskaitāmām svecēm.

Šodien tur atkal viss kā sastindzis, viņi tikai stāv un gaida, — drūzmā teica kāds sirmgalvis.

Aiz apgaismotājām rūtīm neskaidri vīdēja viesu tēli, kas gaidīja karali. No viņu izturēšanās varēja spriest, ka tie sarunājas vai dzer, un, augumus rūpīgi pavērojot, varēja nojaust, kāda tur augšā valda svinīga noskaņa.

— Tagad visu lornetes pievērstas galma baņķiera kundzes jaunajam tērpam, — sacīja tā pati aizlauztā balss. Un tiešām — ēnu tēli aiz augstajiem logiem pavērsās visi vienā virzienā.

Piebrauca arvien jaunas karietes, un, ja vien tie bija krāšņi rotāti četrjūgi, pūlis tos pavadīja ar «ai» un «o» saucieniem, bet izbrīnu pārāk ātri nomainīja vilšanās, jo karietes caur režģu vārtiem aizbrauca līdz pils portālam un izkāpēji Jaužu skatieniem palika neredzami. Tikai jaunākie virsnieki, kas ieradās īrētos pajūgos, izlēca no tiem jau vārtu priekšā. Viņu skrējienu ziņkārīgā pūļa acu priekšā līdz viņu glābējam — pils portālam nereti pavadīja zobgalības un apslāpēti smiekli.

Ja kāds steidzās garām augstprātīgi paceltu galvu, tad sekoja piezīme: — Ka tikai nenolauž kaklu!

Ja kāds mēģināja ātri izlauzties caur ziņkārīgo pūli, atskanēja replika:

— Kāpēc tik steidzīgi? Mūsu karalis nekur neaizbēgs.

Kad lielīgi soļoja garām kāds varen uzposies, jauns dižciltīgais, vecs vienkājis nokrekšķēja:

— Ģimenes sudrabs!

— Šis vīrs nemaz nezina, ka viņam daudz taisnības, — piezīmēja Detmolds. — Te tiešām pa lielākai daļai ir ģimenes sudrabs. Vai pazīstat Prucu?

— Kas ir Prucs? Kāds šķaudīšanas veids?[10] — Heine vaicāja.

— Roberts Prucs ir jauns literatūrvēsturnieks Hallē, kurš, tāpat kā jūs, reizēm raksta politiskus dzejoļus. Galvenokārt viņš vāc rokrakstus. Ja gribat viņam sagādāt prieku, aizrakstiet viņam kādreiz vēstuli ar savu pilnu parakstu. Pruca autogrāfu kolekcijā ir Anhaltes hercogienes Augustes vēstule, kuru, datētu ar 1836. gada 15. aprīli, viņa sūtījusi savam tēvocim — Bavārijas karalim. Tanī runāts arī par ģimenes sudrabu, proti, par bavariešu Svētā Huberta ordeni, kurš dibināts 1444. gadā un, starp citu, ir vecākais vācu ordenis. Tas ir gandrīz tikpat vecs kā «Zelta Aunāda». Sai vēstulē hercogiene tēvocim raksta dažādus niekus, bet tad seko kāds zīmīgs, pārāk skaidrs teikums: «Es nevaru noliegt, ka man tas darītu lielu prieku, ja mans mīļais Harijs varētu saņemt Svētā Huberta ordeni... Jūsu padevīgā krustmeita Auguste, Anhaltes hercogiene.» Un tā tālāk, un tā joprojām. Tā tas tiek darīts. Un mēs vai pamirstam aiz godbijības.

Šai acumirklī Detmolds juta, ka viņam kāds pieskaras pie pleca, un pagriezās atpakaļ. Aiz viņa stāvēja žandarms tumši zaļā mētelī ar divām spožu pogu rindām. Žandarms pielika roku pie cepures, un viņa tuklajā sejā pavīdēja smīns, kad viņš sacīja:

— Jūsu vispadevīgais kalps, advokāta kungs!

— A, tu mani izspiegoji? — atbildēja Detmolds.

— Kas gan jums, puišiem, par acīm! Hanoverā pastaigājas trīsdesmit tūkstoši cilvēku, bet mani jūs atrodat kā likts. — Pēdējo viņš pateica, jau pievērsies Heinem, un vēl piemetināja: — Tas ir modernais arests — nemateriālais.

Bet žandarms, sataisījis nopietnu seju, atgādināja:

— Mēs nesen bez atļaujas bijām Langenhāgenā!

Detmolds šķelmīgi atteica: — Paskat tikai, tad jau

karalis vairs nevarēs paļauties pats uz savu policiju.

— Mēs zinām, ka jūs tur bijāt, — žandarms asi atbildēja, — bet nezinām, kā jūs tur nokļuvāt.

— Mīkla miklas galā! — Detmolds pasmiedamies noteica.

Bet Heine bija priecīgs, ka draugs izbeidz riskanto sarunu un policistam apsola godīgi iet mājās.

— Tam slāpa, — Detmolds zobgalīgi piebilda.

Iekams viņi devās mājup, abi vēlreiz pārlaida acis ainai ar ripojošām karietēm un lepno, gaismas pielijušo pili.

— Tikai viens no trīsdesmit sešiem, — teica Detmolds.

Un Heine saprata: viņš runāja par karali.

Piektdienā Heinrihs Heine bija ieradies Hanoverā, svētdien rīta agrumā viņš atkal devās ceļā. Draugs viņu pavadīja līdz pasta stacijai, tas bija nepieciešams, jo pilsēta slīga biezā miglā.

Atvadoties Detmolds teica: — Mēs taču esam tie «izredzētie».

— Kādā nozīmē? — Heine gribēja zināt.

— Kurus soda par brīdinājumu citiem, — Detmolds smiedamies piemetināja. Tad kariete aizripoja, un draugs, mādams atvadu sveicienus, palika miglā un neziņā.

Kad pasta kariete bija atstājusi aiz sevis Hanove-ras namu rindas, Heinem šķita, ka pilsēta peld milzīgā mutuļojošā veļas kublā. Lūkojoties pa karietes logu, paretam varēja ieraudzīt no baltiem garaiņiem iznirstam kādu koku. Ar acīm viņš sekoja priekšējam ritenim, kas arvien dziļāk ripoja kūpošajā miglas vālā. Šī aina atgādināja braucienu tvaikonītī ar plēsnas riteņiem.

Vakarā bija paredzēts nokļūt Bikburgā. No šās pilsētas bija cēlies viņa vectēvs, kas vēlāk pārgāja uz Hanoveru, kur viņš deva savu tēva svētību sešiem dēliem, kad tie gribēja doties pasaulē. Viņu vidū bija arī Salomons, kas Hamburgā iebrauca basām kājām, svešos redeļratos un dažos gados kļuva par Hanzas pilsētas Krēzu. Hamburga, Hanovera, Bik-burga. Heine centās iztēloties, ka viņš pagātnes ceļos seko savu senču pēdās. Bet viņš maldījās. Gluži pareizi māte katru ceļojumu uzskatīja par dēku. Viņa, protams, domāja par baigiem laupītājiem tumšā mežā, par nelietīgiem viesnīcniekiem, par trakojošiem zirgiem un līdzīgiem notikumiem, kādi bija atgadījušies viņas jaunības dienās. Bet pat riteņa ass lūzums varēja sagādāt nepatikšanas un dēkas. Veiksme ceļojumā atkarīga no laimes. Neviens ceļotājs nezināja, vai viņam laimēsies. Ceļi lielākoties bija slikti, rati bez atsperēm. Ari kučieris varēja būt piedzēries.

Tāds bija arī šis. Heine to saprata jau no tā, kā viņš sarunājās ar zirgiem: — Neuztraucieties, mīlīši! Viss notiek tā, kā tam jānotiek, neviens nezina, vai nelaime gadīsies šodien vai rīt, vai varbūt jau tagad aizmugurē nesēž pats velns. Neskatieties atpakaļ, mani mīļie! Zirgs domā, bet kas tad stūrē? — Viņš mēļoja ar saviem kleperiem bez mitas, atgādināja tiem par nesen apgāztiem ratiem, atdzīvināja to atmiņā nesen salauztus riteņus un citus nejaukus negadījumus, pamācīja «saviem dārgajiem» likt aiz auss, ka nelaime vienmēr nāk negaidīta, un vispār viņš tik stipri ticēja likteņa nenovēršamībai, kā to dara vienīgi piedzērušies.

Citi ceļotāji tikai vēlāk pamanīja, kur viņi atbraukuši: kučieris bija apmaldījies un pēkšņi ielas vidū pagrieza atpakaļ.

— Jūs ēzeļi, ko jūs gribat Braunšveigā? — viņš bāra zirgus. — Kāds velns jūs dīda? Nesmej, klib-kāji! — Un viņš dusmīgi uzšāva apsedlotajam zirgam ar pātagu. — Ai, — kučieris gaudās, — esmu jūsos pamatīgi vīlies, mani mīļie! — Jums gan ir zirgu izskats, bet ēzeļu prāts! Protams, — viņš tad atkal ņēmās savus rumakus aizstāvēt, — nedrīkstētu gan jūs mulsināt. Vienreiz šurp, otrreiz turp, vienreiz uz Braunšveigu, otrreiz uz Bikburgu. Kas to ikreiz lai izšķir? «Žēlīgais pasta virskomisāra kungs,» es tad teicu, «esmu tik un tik ilgi dienestā un lūdzu jūsu labvēlību, lai man piešķir noteiktu ceļa gabalu.»

Tad ari jums būtu vieglāk, mani draugi, un neviens no mums tik ātri nekļūtu lieks. — Pēkšņi viņš uzkliedza: — Rikšo nu, melnais velns, ko tu blenz, nokavētais jāiedzen! Tev vajadzētu labāk uzmanīt... — Un kučieris atkal iegrima savos fatālistiskajos prātojumos.

Heinem bija klusi jāpasmaida. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka brauc pa savu senču pēdām, bet nu bezmaz būtu nokļuvis pats savā pagātnē. Braun-šveiga bija viņa Golgāta. Tur ļaužu pūlis, ko mūsu civilizētos laikos sauc par publiku, viņu divdesmit sestajā dzīves gadā gandrīz bija sitis krustā. Toreiz turienes teātrī pirmo un vienīgo reizi tika uzvesta viņa traģēdija «Almanzors». Kāds piedzēries staļļ-meistars, kas teātrī bija ieradies ar nosebošanos, par lugas autoru noturēja vietējo naudas mijēju, vārdā Heine, un trokšņodams aicināja skatītājus lugu izsvilpt, kas tad arī tiešām notika. Tā nebija pirmā reize, kad Heine krita par upuri kādam ignorantam, un vienmēr viņam pārskrēja šermuļi, iedomājoties šādu ļaunprātīgu aprobežotību. Braunšveigas staļļ-meistars un Jūdass Iskariots viņa acīs bija vienādi nelieši.

Neveiksme Braunšveigā viņu tā bija satriekusi, ka pagāja vairāki gadi, iekams viņš beidzot uzdrošinājās parādīties atklātībā ar savu «Dzeju grāmatu». Viņa dzīves mērķis tomēr bija un palika — uzrakstīt lielu traģēdiju. Jaunībā iegūtās rētas nezūd, kaut arī brūces sen sadzijušas.

Migla sāka izklīst, un ap pusdienas laiku pār zemi lija saule. Rati apstājās pie paceļamās barjeras. Virsnieks ar impozantu baltu ādas jostu pār plecu bija atspiedies pie zemas mūra sienas un raudzījās tik vienaldzīgi tālē, ka šķita —■ nabadziņš ir kurls un ratu piebraukšanu nemaz nav pamanījis. Taču beidzot tas ar mazo pirkstiņu pamāja savam gaužām iztapīgajam apakšniekam, kurš bija tērpies īpatnējās šaurās biksēs un jocigā īsā mētelīti, kas nesniedzās ne līdz ceļiem. Barjeru drīkstēja pacelt.

— Si ir kūrfirste Hesene-Kasele, to nevajag sajaukt ar viņa karaliskās augstības Hesenes-Darm-štates lielhercoga zemi, — teica kāds skolmeistars, kas ari brauca šai karietē. Ceļabiedri viņam pieklājīgi pateicās par informāciju un pēc uzaicinājuma kāpa no karietes ārā.

Pie robežstacijas atradās glīta mājiņa, aka un nenosakāms skaits raibu vistu, kas skaļi kladzināja.

— Es iedrošinos izteikt pravietojumu, — skolotājs teica. — Kādu dienu mēs varēsim braukt trīsdesmit vai četrdesmit jūdžu, nenonākot ne pie vienas barjeras. Jā gan, es esmu par prūšu un vācu muitas savienību, tā mūs ciešāk tuvinās. Jau šodien robežkontrole ir vairs tikai formalitāte.

— Nu, es padevīgi pateicos! — noteica resns tirgonis, kura ceļasoma tikko bija izvandīta līdz pašam dibenam.

Arī Heine tēvzemes apvienošanu iedomājās mazliet citādi. Viņš pačukstēja tirgonim:

— Kā dzird, arī vilki ar aitām gribot dibināt muitas savienību. «Tas mūs vairāk vienos,» tie apgalvo.

Tirgotājs smējās, jo viņš bija galvenais sagādnieks kādā mazā valstiņā, kuras eksistence pirms Vīnes kongresa bija vairākkārt tikusi apdraudēta.

Ceļotāju kontrole noritēja bez sarežģījumiem. Kariete drīkstēja doties tālāk. Aiz tās lēnām nolaidās barjera. Virsnieks atkal ieslīga bezdarbībā un ļāvās saules stariem. Viss bija tik mierīgi. Kariete šūpojās tīkamā, vienmērīgā ritmā, un Heinrihs Heine atvieglots iesnaudās. Kad viņš pamodās, pasta pajūgs apstājās pie barjeras. Dzejnieks izbrīnā berzēja acis.

— Te ir valsts robeža, — smaidīdams paskaidroja skolotājs. — Mēs tagad būsim Saumburgā-Lipē.

— Kā? Vai tad es, kamēr braucām pa Heseni-Ka-seli, būtu gulējis?

— O, mēs pa šo laiku nobraucām tikko vienu jūdzi. Tā, protams, nebija visa kūrfirste. Protams, ne, — skolotājs atkārtoja. — Tā bija tikai atdalītā Hesenes-Kaseles ziemeļu daļa, kurā ietilpst Hano-veras un Lipes apgabali. Starp citu, — skolotājs turpināja, — Saumburga-Lipe ir vēl mazāka nekā Kūr-hesenes ziemeļu daļa, jo tās platība aptver tikai astoņas kvadrātjūdzes, tātad ir tieši uz pusi mazāka nekā Anhalte-Bernburga vai Anhalte-Kētena un sastāda tikai četrdesmit procentus no Anhaltes-Desa-vas platības, taču Saumburga-Lipe — līdzīgi šīm trim zemēm — joprojām ar panākumiem pretojas visiem aneksijas mēģinājumiem.

— Bravo, — teica Heine, — nav jau svarīgi, vai viena valstiņa vairāk vai mazāk. Kamēr pietiek simt sešdesmit spektrālo krāsu, lai izkrāsotu Vācijas Savienības zemes kartes, daudzās mazās valstiņas vēl nesagādā nopietnas problēmas. Ja vien firstienes un hercogienes krietni parūpējas, lai viņu cilme neizmirst. Jo no izmiršanas, šķiet, mūsu monarhi tiešām baidās visvairāk. Bet ko jūs sakāt — vai līdz ar jaunajiem dzelzceļiem neradīsies doma, ka mūsu mazās vācu valstiņas ir anahroniskas? Vilciens taču nevar tik ātri nobremzēt kā pasta kariete, un, ja vīrs uz lokomotīves pavelk bremzi tikai acumirkli vēlāk, tad var gadīties, ka tas izslidinās cauri vecākās cilmes kūrfirstei Reisai un savus tvaika ratus apstādina tikai Reisas-Sleicas-Lobenšteinas-Ebersdor-fas kūrfirstes — jaunākās cilmes kūrfirstes vidū, ja jums nav iebildumu pret šo joku, — viņš pieklājīgi teica, jo paredzēja, ka galma sagādnieks iebildīs.

— Dzelzceļš mums nav vajadzīgs, — tas nešaubīgi sacīja. — Mūsu vectēvi, — kā visi konservatīvie viņš labprāt piesauca mīļos senčus, — laimīgi dzīvoja bez šiem velna ratiem. Es jums saku, vilciens izjauks vācu iekšējo kārtību.

Jā, man jāpiekrit šim iebildumam, — Heine teica, mazliet palokoties. — Ak, man kļūst skumji, apzinoties, ka Vācijā visiem cilvēkiem ir taisnība, jo mēs esam ļoti ievingrināti ar vienu iebildumu aizstāt visus cilus.

Kamēr ceļotāji, muitnieku uzaicināti, izkāpa no ratiem, tirgonis ar degsmi, kādu no viņa nevarēja sagaidīt kuplo miesas formu dēļ, slavināja idillisko dzīvi mazajās kūrfirstēs, kur valdnieks vēl varot būt savas zemes tēvs. Bet viņš stipri saskaitās, kad tiešām tik idilliskās Šaumburgas-Lipes kūrfirstēs robežsargi viņa ceļasomu vēlreiz izvandīja līdz dibenam.

Man šķiet, ka jūsu muitas apvienība ir transcendentāla ideja, — Heine teica skolotājam, jo arī pārējā bagāža tika pamatīgi pārbaudīta.

— Nebūt ne, mans kungs, — tas atbildēja, — jūs tikai aizmirstat, ka Vācijā nevar sakopot domas, tās nedubultojot. Visas mūsu lielās idejas iemiesojas divos tēlos. Vācu dzejnieks ir Gēte, blakus viņam minams Sillers, vācu reformators ir Luters, blakus viņam minams Melanhtons, vācu raksturu iemieso Fausts, blakus viņam nostājas Mefistofelis. Vācu Savienības galvaspilsēta ir Vīne, blakus tai jāmin Berlīne. Neviens anglis Šekspīram blakus nenostādītu Marlovu. Bet mēs nevaram runāt par Mocartu, neminot Haidnu. Tā tas ir visās lietās. Mēs allaž jautājam: kas pie tā pieder? Kas ir tas otrs? Franču lielā ideja bija kļūt par nāciju. Mūsu lielā nacionālā ideja bija muitas apvienība. Un tā nu mēs nodibinājām divas. Jūs zināt — otra ir Hanoveras nodokļu apvienība, kurā bez Braunšveigas starp daudzām citām ir arī Šaumburga-Lipe. Bet, tā kā Kūrhesene, cik zināms, pieder pie Prūšu un vācu muitas apvienības, tad kopš Hanoveras mums jau divreiz ceļu šķērsojušas muitas barjeras, kas, protams, ir saistīts ar kontroli.

— Tātad, lai gan pastāv muitas apvienība un nodokļu apvienība, viss ir palicis pa vecam, — smiedamies piebilda Heine. — To es saucu par pamatīgām vācu reformām.

Atlikušo brauciena stundu skolotājs izmantoja, lai cik iespējams pārliecinātu ceļabiedrus par Prūšu un vācu muitas apvienības lielo misiju, jo viņš bija neatlaidīga rakstura cilvēks. Bikburgā visu ceļi šķīrās. Skolotājs un tirgotājs bija sasnieguši savu ceļa mērķi. Heinrihs Heine devās uz pasta staciju, lai pierakstītos tālākam braucienam nākošajā rītā, un tad gāja uz viesnīcu, kura atradās turpat līdzās un kur viņš gribēja pārnakšņot.

Viesnīcas priekšā auga kupla liepa. Pie liepas bija nostājies kāds Lipes huzārs un ļāva vaļu savai sliktajai dūšai.

— Jaunais cilvēk! — Heine viņam uzsauca. — Kavalērija nekad nepadodas!

Šie vārdi, acīm redzot, modināja huzārā uzticību.

— Urā! Vivat\ Kavalērija nekad nepadodas! — Cik bieži tas viņam jau bija skanējis ausīs? Huzārs savaldīja savas nepaklausīgās kājas un rokas un aizstreipuļoja pa negludiem akmeņiem bruģēto ielu. Viņa pārliecīgi lielie pieši šķīla no akmeņiem dzirkstis.

«Maza zeme ar lielu alkohola patēriņu,» Heine sev izskaidroja šo pirmo iespaidu.

Traktierī viņš atkal sastapa kučieri. Tas sēdēja pie tīri noslaucīta galda, un viņa priekšā atradās liela glāze degvīna.

Telpai īpatnēju izskatu piešķīra balta podiņu krāsns, kas šķita kā milzīgs sienā iebāzts bišu strops, un plaukts ar alvas kannām un šķīvjiem. Šī bišu stropa priekšā stāvēja un sildījās vietējie iedzīvotāji. Heine viņiem piebiedrojās, jo viņš mīlēja klausīties ļaužu valodās.

Bet runas grozījās tikai ap to, ka kļūstot jau tumšs, ka esot auksts, un runātāji cits citam piebalsoja, ka sagaidāma stingra ziema.

Heini visu laiku vērīgi pētīja kāds noplukušās drānās ģērbies cilvēks, kas pie krāsns sildīja muguru. Šādus vīrus bieži var sastapt viesnīcās vai publiskās lasītavās, un atliek tikai noskaidrot, vai tas ir no darba atbrīvots rakstvedis vai kautrīgs ubags, vai arī augstprātīgs nederīgu lietu — kā, piemēram, perpetuum mobile vai jauktā alus izgudrotājs.

Tas bija sīks vīrelis ar plāniem matiem, kuri nokarājās pāri ausīm, šaurām, saviebtām lūpām, smailu degunu, sausu, pergamentam līdzīgu sejas ādu un lielām, izbrīnītām acīm.

Beidzot viņš nostājās Heinem blakus un teica šausminošā balsī:

— Gals tuvojas! — Izvilkdams no kabatas kādu iespieddarbu, viņš piebilda: — Seši skaisti graši, — un iemācīti, kā uzvilkts pulkstenis turpināja: — Tas jāzina katram. Ar svētajiem rakstiem un jaunākajiem dienas notikumiem tiek pārliecinoši pierādīts: gals tuvojas!

Citi smējās. Viņi vīrieti pazina.

— Divdesmit otrā lappusē atrodams pamatots pierādījums, ka nelaiķis prelāts Bengels, minot izšķirošo gadu, ir kļūdījies par septiņiem gadiem, jo termiņš, kad tiks izcīnīta cīņa starp gaismu un tumsu, pārcelts uz 1843. gadu. — To visu viņš pateica vienā elpas vilcienā, brošūras lappusēm ļaudams slīdēt caur pirkstiem.

— Nu jau mums ir decembris, — piezīmēja kāds zemnieks, — tad nu drīz vajadzētu kam notikt. — Pagriezies pret smējējiem, zemnieks turpināja:

— Ja tikai tas nenotiek tieši Ziemassvētku vakarā. Vai tas nav teikts tai jocīgajā grāmatā?

Heine labi saprata, ka krietnais Hanss nemaz nebija grāmatas autors, bet gribēja tikai to pārdot, tādēļ viņš apvaldīja savu zobgalību un atzina par piemērotu tikai jautājumu sirdsapziņai.

— Tātad gals tuvojas — bet kas notiks pēc tam? Ko mēs varam darīt? Un kurš no mums izglābsies? Vai jums pašam nav bailes?

— Iekams tas skars mani, būs jau skarti citi, — teica vīrietis, kā jau izredzētais, saglabādams dvēseles mieru, un šķelmīgi piebilda: — Ja pasaule ies bojā, tad es braukšu uz Hanoveru, tur man ir radi. _ — Tad jau ari es tikšu sveikā cauri, es braukšu uz Aheni. Mēs abi smalki izmuksim, — Heine secināja un apsēdās pie galda blakus kučierim, bet pieviltais pravietis viņam raidīja niknus skatienus.

— Jā, jā, — teica krodzinieks, nesdams Heinem alu. — Tā tas ir Saumburgā-Lipē. Te plosās atgriešanas mānija. Viens otru grib atgriezt. Un neviens nejūt, ka pieder pie viltus praviešiem, par kādiem ir rakstīts. Arī mūsu amats kļuvis grūts, mans kungs. Mūsu uzdevums taču ir no cilvēku vieglprātības iesist skanošu naudiņu. Bet, līdzko kāds apsēdies, gribēdams sev par mierinājumu iemest glāzīti un aizmirst visu netīkamo, jau nāk apustuļi no sātības biedrības un sagandē tam šo prieku. Domāju, te vietā jautājums, vai šais laikos galu galā lielākais labdaris nav krodzinieks.

Zemnieki bija uzsākuši nopietnu sarunu par pasaules bojā ejas iespējamību, par māņticīgām iedomām un mājieniem. Zobgalību vietā radās šaušalīgs noskaņojums. Neviens neapšaubīja neparasto notikumu, patiesīgumu, kuri pašreiz tika stāstīti. Klīda valodas par asins lietu un citām dīvainām debess parādībām, par zvaigznēm ar uguns astēm, mirdzošiem krustiem un šķēpiem pie debesīm. Hesenē bija piedzimis teļš ar divām galvām. Pagājušajā rudenī augļu dārzā bija redzēti spoki, kas ar saviem baismīgajiem kliedzieniem pārbiedējuši sargu. Drausmīgus notikumus zināja slāstit visi. Detmoldā velns kādu zemnieku bija izrāvis caur dūmeni. Tērgotāji nepiemirsa arī iedzert, un beigās pat drošākie no viņiem, uz māju iedami, lūkojās pēc pavadoņa.

— Baidās braukt uz Bikburgu, krodziniekam taisnība. Labāk divreiz uz Braunšveigu, kur ir labākais alus simt jūdžu apkārtnē, nekā vienreiz šurp uz Bikburgu, — teica kučieris. Acis viņam jau spīdēja.

— Agrāk še bija gluži saprātīgi ļautiņi, bet tagad te izplatījusies sātības sērga. Jāļauj taču katram cilvēkam mierīgi iebaudīt. Man tas ir dabas likums. Bet vienmēr tuvumā pagadās kāds, kas blenž tev kausā, skaita lāses un dod pamācības. Tad nav nekādas baudas. Reiz man tomēr vedās iedzert vairāk nekā parasti, bet jau otrā rītā es savā kabatā atradu kādu smērējumu — uzsaukumu pret alkoholu, un mana labā oma bija vējā. Sagandē atmiņas. — Kučieris no svārkiem izrāva saņurcītu lapu. Heine to izgludināja un nolasīja lapeles sākumu, kurš savā drastiskumā bija gandrīz komisks. «Vīrs, ko tu darīji iepriekšējā naktī? Es dzirdu tevi gaužamies, ka tu to nezinot. Tātad es tev to pateikšu: tu esi nositis savu sievu un apēdis savus bērnus! Kā — tu tam netici ...» — Tā tas turpinājās līdz pat beigām: «Rūpes nosit tavu sievu, trūkums apēd tavus bērnus. Bet trūkumu un rūpes viņiem sagādā tava pretīgā žūpošana.»

Kučieris salocīja lapiņu un iebāza kabatā.

— Tā ir sērga, tāpat kā holera. Bet palīdz pret to allaž tikai spēcīgs ķimeļa malks. Ja man tā nebūtu, es netiktu vaļā no bailēm, ka man varētu pielipt šī mērenības sērga. Tas arī ir tāds... — kučieris vēl noteica. Tad viņš apklusa un iegrima īgnās pārdomās.

Slaidi noaudzis vīrs ar savītušu bērna seju — sirmie mati nesaderējās ar dīvaino vaigubārdu un strupo degunteli — pienāca pie galda un, griezdamies pie Heines, teica:

— Labvakar, atļaujiet man te apsēsties! Buden-dejs, matemātikas profesors šejienes zinātnieku skolā.

Viegli palocījies, viņš apsēdās, klusi pabungoja ar pirkstiem pa galdu, pamāja krodziniekam un vairāk par savu galda biedru nelikās ne zinis. Pēkšņi viņš savilka lūpas kā uz svilpošanu. — Saimnieka kungs, — viņš teica, uz mirkli pārtraukdams savu pirkstu rolaļu, — pagatavojiet man garšīgu limonādi, saldu, atspirdzinošu, kaut ko īpašu, teiksim, no apelsīnu sulas.

— Man ir tikai citroni, — ne sevišķi laipni sacīja krodzinieks.

Labi, citronu sulu ar kokosriekstu pienu, — profesors ātri pateica, jo, protams, zināja, ka prasa kaut ko neiespējamu. Bet viņam bija savi pedagoģiski apsvērumi. Šo šņabja dzērāju fantāziju viņš gribēja aizvilināt viņiem pilnīgi svešā, brīnišķīgā baudu leiputrijā.

— Govs pienu jūs varat dabūt, — norūca krodzinieks.

— Limonādes pagatavošana ir māksla, kas Lipes viesnīcās atstāta novārtā. Ai, ko es saku, tā ir māksla, ko te gandrīz nepazīst. Neko garšīgāku es nezinu par limonādi. Ja jau jūs manu gaumi neprotat apmierināt, būšu mierā ar aveņu limonādi. Bet,— viņš pacēla rādītājpirkstu, — tai jābūt dzedrai kā avota ūdenim un tās garšai maigai, aromātiskai kā svaigiem augļiem.

Ar to tad arī jautājums bija atrisināts. Viņš nelikās ne zinis, ka krodzinieks purina galvu un viesi vīpsnā, noņēma no deguna pensneju, noslaucīja, atkal to uzlika un pašapmierināti sakrustoja rokas.

Limonādi strēbdams, viņš nejauši uzrunāja kučieri: Kāpēc jūs nedzerat alu? — Vīrs aiz apmulsuma palika atbildi parādā. — Vai jūs nekad neesat padomājis par postu, ko sagādā degvīns?

— Jā, zinu — degvīnā noslīkst vīrs, sieva un bērni. Saudzējiet taču mani! — kučieris pateica un pievērsās Heinem: — Vēlu jums labi pavadīt laiku, kungs. Es eju gulēt.

— Patiesība ir nepatīkama, — profesors teica paceltā balsī. — «Ja tu negribi patiesību ciest, tai nāksies tev ar rungu bliest.»

Sī teiciena autoru Heine tūdaj pazina.

— Pēc dažiem gadiem neviens cilvēks vairs nedzers degvīnu, bet jūs, — profesors sauca pakal kučierim tā, ka balss aizrāvās, — jūs to vairs nepiedzīvosiet, jo būsiet miris no pārdzeršanās.

— Es apsūdzu kartupeļus, — profesors, vārdus uzsvērdams, griezās pie Heines, jo to viņš, lai tas arī būtu kas būdams, uzskatīja par saprātīgu cilvēku.

— Agrāk nabadzīgākie cilvēki bija spiesti ēst maizi. Tā bija dārga. Šodien tie ēd kartupeļus un var iztikt ār dažiem kreiceriem dienā. Tātad atliek nauda degvīnam. Un viņi dzer. Dzeršana tiem pārvēršas par ieradumu. Drīz tā jau kļūst svarīgāka par ēšanu. Vēlāk tiem pietrūkst pat naudas, par ko nopirkt kartupeļus. Mājās iezogas posts. Lai slīcinātu bēdas, tie dzer vēl vairāk. Bet bērni nonīkst trūkumā un bailēs. Un kādi tik varas darbi nenotiek dzērumā! Taču dziļākais cēlonis, acīm redzot, ir lētais uzturs, par ko jāpateicas kartupeļiem. Ai, kāds stulbums! Piespiedu kārtā, ar valsts atbalstu Vācijā tika kultivēta kartupeļu audzēšana. Tā importēja šo nelaimi. Laimīgie laiki, kad tauta ēda plāceņus un piedzēra avota ūdeni! Es apsūdzu kartupejus!

— Tas ir drusku vienkāršots nacionālās ekonomikas izklāsts — vai jums pašam ari tā neliekas? — jautāja Heine. — Starp citu, jūs apgalvojat, ka drīzumā neviens vairs nedzeršot degvīnu. Kā jūs to domājat panākt?

Temperamentīgi un ar sasprindzinātām retoriskām pauzēm profesors sniedza savu ticības apliecinājumu.

— Degvīns tiks izdeldēts no ļaužu apziņas pēc tam, kad mēs to gan vārdiem, gan rakstiem — morāliski — būsim iznīcinājuši. — To sacīdams, viņš uzsita ar plaukstu pa galdu.

— Jūs sprediķosiet nedzirdīgām ausīm, kamēr nepratīsiet cilvēkiem sagādāt citu svētlaimi.

— Alu! — teica profesors. — «Alu degvīna vietā!» Tā ir mūsu otrā tēze, tāpēc: «Alu pret degvīnu!»

— Tā jūs velnu gribat aizdzīt ar Belcebula palīdzību.

— Nepavisam ne. Alus ir veselīgāks. No alus tik stipri nenoreibst. Trīs kausi alus pieaugušam vīrietim nekaitē.

Heine izteicās, ka dzērāji reti kad apmierināšoties ar pieļaujamām trim glāzēm, tāpat izturība vai neiz-turība dzeršanā neesot atkarīga no pieraduma; alus, pēc viņa domām, radot slāpes, bet, degvīnu dzerot, zināmu brīdi varot rast apmierinājumu. īsi un skaidri — tēzi «Alu degvīna vietā!» viņš neuzskatot par veiksmīgu atrisinājumu. Joka pēc viņš esot ar mieru teikto pierādīt.

Profesors piekrita. O, viņš nepavisam nebi ja alkohola ienaidnieks. Viņš aizstāvēja mērenību, bet palaikam mīlēja iedzert krietnu kausu alus. Paradis vienmēr justies kā saprāta moceklis, vienmēr sastapties ar naidu un izsmieklu, viņš nu priecājās, ka vienreiz varēs attīstīt savus uzskatus un pierādīt savu teoriju.

Pēc otrā kausa profesors sacīja: — Man ir tik savādi ap dūšu. Tiešām, šādus eksperimentus es uzņemos nelabprāt. Bet tas gluži neko nepierāda. Tā nav alus vaina, tikai neliels sirds vājums, ikviens bez grūtībām panes trīs kausus alus.

Lai teikto uzsvērtu, profesors pie katra vārda sita ar diviem pirkstiem pa galda malu, kamēr galva balstījās uz otras rokas. Viņa plecs svērās arvien zemāk. Lai pierādītu teoriju par alus veselīgumu, viņš droši pasūtīja trešo glāzi. Un neatskārta, ka krodzinieks, paklausīdams zemnieku padomam, alum bija pielējis degvīnu.

— Atvainojiet, — profesors teica Heinem, — pārejošs nogurums . . . tikai acumirkli... — un atlaidās uz sola, uzcēla tur arī kājas un uz brītiņu aizvēra acis. Tad viņš vēlreiz platām acīm paskatījās uz Heini un sacīja: — Ļoti interesanti, ārkārtīgi interesanti, es varu pilnīgi sekot jūsu vārdiem, turpiniet,— pēc tam aizvēra acis un acumirklī sāka skaļi krākt. Pie katra elpas vilciena viņa smago zābaku purngali sasitās kopā. Krodzinieks un zemnieki, skatoties šai degvīna nogāztajā mērenības moceklī, uzjautrinājās. Kāds ieteica apskurbušo triumfa gājienā nogādāt mājā pie sievas.

— Ja viņa to ieraudzīs tik piedzērušu, — teica kāds vīrs ar glāzi rokā, — tad sātības biedrībai beigas.

Divi spēcīgi vīri gulētāju gribēja pacelt. Tas pamodās, uztrūkās un izdarīja kustību, it kā grasoties pacelt roku, bet velti.

— Viņš grib kaut ko teikt. — Vairāki zemnieki pārliecās pār guļošo un klausījās. Iestājās sasprindzināts klusums.

Bet profesors aizvēra acis un dzirās atkal iegrimt dzēruma skurbulī. Kāds no zemniekiem viņu bijīgi raustīja aiz piedurknes. Tad piedzērušais vēlreiz tikko manami paslējās augšup.

— Klusu! Cst! Cst! — Un rāmā, svinīgā balsī teica:

— Es apsūdzu kartupeļus!

Pēc tam viņš apmierināti kā vepris ierukšķējās un uzvedās tā, kā uzvedas nepieredzējuši dzērāji un tādi dzērāji, kam nav mērenības ideālu. Zemniekiem bija ko nenosmieties.

Nākošajā rītā, pirmdienā, Heine turpināja ceļu Mindenes virzienā. Priekšā uz bukas tagad sēdēja cits kučieris — nopietns, atturīgs vīrs ar laipnām acīm un cieti sakniebtām lūpām. Ap pusdienas laiku dzej-niekš pirmoreiz šķērsoja Prūsijas robežu, iebrauca Vestfālē. Tur bija melnbaltā barjera, tur ērglis uz koka vairoga. Robežkontrole līdzinājās pratināšanai. Ūsains kaprālis pierakstīja uz šīfera tāfeles visas atbildes, kuras tam šķita ievērības cienīgas. Caururbjoši uzlūkodams ceļotājus, viņš laiku pa laikam noteica: Kā? Vai tas ir pareizi? Vai varu jums ticēt? Sakiet taisnību! — Pret prūšiem viņa izturēšanās bija pavisam citāda nekā pret ārzemniekiem — pēdējie bija ļaudis, kuru šūpulis kārts Leipcigā, Hamburgā vai Bikburgā. Heine bija laimīgs, ka dzimis Diseldorfā, kas tagad bija pievienota Prūsijai.

Mindenē dzejnieku biedēja stiprie un augstie mūri, dziļie grāvji, drūmie kazemāti, viduslaicīgās, nomācošās vārtu celtnes, ka ari melnie, dzelzīm apkaltie vārti, kas, karietei iebraucot, aizvērās, it kā tie nekad vairs negribētu atdarīties. Vai šī zeme tiešām bija savādāka? Vai pilsētas te bija drūmākas? Vai viņu tikai nomāca apziņa, ka viņš ir Prūsijā?

Citudien kariete ripoja gan pa Teitoburgas meža augstienēm, gan pa ieleju purvājiem. Heine brauca dienu un nakti, beidzot tika cauri Paderbornai, cauri

Unnai un Hāgenai. Pa laikam atsevišķos ceļa posmos viņš bija vienīgais braucējs. Reiz, kad spīdēja saule, viņš nosēdās blakus vedējam uz bukas. Klusais vīrs viņam patika. Patika arī plašā panorāma. Kad kariete, nasko zirgu vilkta, tika pāri kāda kalna mugurai un, grasīdamās ripot lejup, acumirkli atradās it kā lidojumā, kad agrās ziemas sarma nobālējušajai zālei un ceriem uzbūra it gaišu krāsu, bet saule sajūsminātā ceļotāja acīm pavēra jautras ielejas un nebeidzamas pakalnu virknes aizpeldēja violetā tālē, kad klusais vīrs tvēra savu ragu un pāri mežiem aizskanēja dažas līksmas melodijas, tad Vācija bija skaista. Saules apstarota zeme ar jaukiem pakalniem un sidrabā mirdzošām upēm. Heine sapņoja par dzīvi nākotnē skaistajā tēvzemē. Dzejnieks uzmeta dažas vārsmas, kuras radās tik viegli kā nekad agrāk. Viņš gribēja uzrakstīt humoristisku ceļojuma eposu, tādu kā «Ata Trolls». Brauciens pa Vāciju viņu dziļi saviļņoja. Pasta vedējam piemita dīvains paradums — pievērst sava pavadoņa uzmanību tikai cietokšņiem, karātavu kalniem, kazarmām un cietumiem, kā arī kapsētām, vājprātīgo namiem un bāreņu patversmēm — visam tam, kas dzejniekam varēja sagandēt ceļojumu pa šo apkārtni. Vai šādu kopīgai lietošanai paredzētu iestāžu lielais daudzums bija radies sīko valstiņu dēļ, vai arī Vācija tiešām bija tik briesmīga zeme?

Vai tas nav mierinājums — zināt, ka robežu un domu šaurība, kā arī vēsums cilvēku attiecībās, ka » visa šī drūmā, pelēcīgā dzīve tiek sāpīgi izjusta? Domājošā tauta, saprātīgais cilvēks — tie ir vienīgā cerība un mierinājums šais sajukušajos laikos.

Reiz, kad, mainot zirgus, ceļojums uz brīdi tika pārtraukts, Heine kādā nelielā ciematā uzmeklēja kurpnieku, lai tas ar pāris šuvēm salabotu viņa apavus. Viņš iegāja darbnīcā, un tūliņ viņu apņēma tās

īpatnā atmosfēra; tur atradās noslēpumaini mirdzoša apaļa kurpnieka lampa, kura izstaroja gaismu pa visu telpu un uz kuras izliektās virsmas laiku pa laikam pavīdēja palielinātas meistara spalvainās rokas. Gluži tāpat bērnībā viņam sapņos bija mirdzējis Aladina burvju lukturis.

Meistars — vīrs ar platu pieri, tumšām acīm, nekoptu bārdu un sirmiem matiem — ar siksnu bija piesējis kurpi pie ceļa un ar īlenu durstīja ādu. Tikai tagad Heine telpā pamanīja arī citus cilvēkus, dažāda vecuma vīrus, acīm redzot, ciema iedzīvotājus, — tie sēdēja tumsā un aplūkoja svešinieku. Ienākot Heine bija darbnīcā dzirdējis runājam. Viņš bija saklausījis, kā vecīga balss, ar pūlēm izsakot neparasto vārdu, runāja par «konstitūciju», kuru tautai gan bija solījuši, bet nebija devuši. Kāda cita balss — tā bija kurpnieka — norādīja, ka konstitūciju atlikšot uz nenoteiktu laiku, jo: — Kas tad mums to dāvinās? Kungi grib kungi palikt.

Tagad visi klusēja. Heine izteica savu vēlēšanos, apsēdās, lai novilktu kurpi, un lūdza, lai viņi netraucēti turpinot sarunu. Runas tūlīt atsākās, bet par iepriekšējo tematu neviens vairs nerunāja. Vīri, kas krēslā sēdēja kurpnieka darbnīcā, bija ciema iedzīvotāji, kuri pēc svētvakara gribēja pie kurpnieka vēl dzirdēt ko jaunu. Sarunas norisa šādi: kāds no vīriem uzdeva jautājumu, un kurpnieks sāka stāstīt; viņš fantazēja, novirzījās aizvien tālāk no temata, bet, nepārtraukdams darboties ap zābaku, neaizmirsa arī atbildēt uz jautājumu. Heine drīz nāca pie atziņas, ka kurpnieks bija sava veida ciema gudrais vīrs, prātnieks, kurš redzējis pasauli un daudz lasījis. Izrādījās, ka viņš bija pamatīgi iedziļinājies zemes un debess lietās un prata jauki stāstīt.

— Jūs brīnīsieties, kungs, ka es interesējos par tik daudz ko, bet cilvēks, kam dzīvē citas iespējas ir ierobežotas, atceras savas iekšējās vērtības. Cilvēkiem klājas tāpat kā tautām. Vienmēr, kad dzīves īstenība mums vismazāk var sniegt, mēs atceramies savas garīgās vērtības. Lai pasauli atklāj citi, mēs esam atklājuši savu dvēseli un domājam, ka esam pasargāti no kārdinājumiem. Dažreiz es gandrīz ticu, ka vāciešu savrupību ir izdomājis Meternihs. Uz tā balstās troņu drošība.

«Apziņa, ka cilvēki domā, sniedz mierinājumu un ļauj cerēt. Kādudien,» domāja Heinrihs Heine, «arī Vācija kļūs gaiša un laimīga.» Dzejnieks atcerējās gaismas pilsētu Parīzi. «Kad gan kļūs gaišas vācu pilsētas un arī galvas — visiem?»

Kurpnieks nobeidza savus prātojumus, vairākkārt konstatēdams, ka viss esot pavisam citādi. Viņš runāja aptuveni tā: «Dzīve ir pilnīgi savādāka, daudz satraucošāka!» — vai arī teica: «Visums ir pavisam citāds, daudz varenāks!» Viņš apgalvoja arī, ka zeme esot ripa tāpat kā mēness. Pie šāda uzskata viņam jāturoties. Viņš esot pasauli redzējis, bet nevarot atcerēties, ka kaut kādā zemes malā būtu savādāk, — visur tāpat: vai nu līdzens, vai kalnains. Apaļu zemi, tik apaļu, ka varētu uz tās justies kā uz lodes, viņš nekur neesot atradis. Tātad zeme esot ripa — tāpat kā mēness un saule — milzu dukātam līdzīga. Protams, zeme nekarājoties vertikāli pie debesīm kā mēness, bet horizontāli, jo tā esot apdzīvota un pa vertikālu sienu taču varot skraidīt tikai mušas.

«Kā gan vēl var pastāvēt šāds uzskats,» sprieda Heine, «tagad, 1843. gadā, trīs gadsimtus pēc Koper-nika un četrsimt gadu pēc Gūtenberga?»

Bet, uzlūkojis meistara nelielo bibliotēku, viņš saprata, ka vainojama nepilnīgā izglītība, dažādu iespieddarbu lasīšana bez jebkādas kritiskas pieejas. Uz viena plaukta blakus «Donam Kihotam» un «Sim-plicissimus» atradās citas — pavisam dīvainas grāmatas, un dzejnieks ne mazums brīnījās, kad saburtoja grāmatu virsrakstus. Viņš lasīja: «Matilde no Raper-švīlas vai Atriebības gars», spoku stāsts no Oto Lielā laikiem. Blakus lai: «Gabriēle, mirušo līgava, vai Atzīšanās senču kapenēs». Un tālāk: Adelgunde fon Fel-zeka «Kādas mirušās vēstules». Blakus stāvēja divi romantiski laupītāju slasti no mūsu gadsimta: «Keru-bīno, dižciltīgais laupītāju vadonis» un «Farinello, drosmīgais laupītāju vadonis». Par pirmo sējumu bija samaksāts dālderis — cena bija redzama uz vāka —, kamēr «Farinello» maksāja jau divi dālderi. Sacerētāja kungam tiešām ienesīgs veikals. Vislielāko izbrīnu Heinē modināja šāds virsraksts: «Ainas no kāda dēmona dzīves gaitām. Fragmenti no kāda Blazē dokumentiem». Še literatūrai tika pavērta ceturtā dimensija, proti, nepierādāmais. Heine redzēja: tematu trūkums nākotnē nedraudēja. Pēc šī parauga ceļš bija vaļā plašai grāmatu rūpniecībai. Zelta dienas grāmat-rūpniekiem! Kas gan žēlosies, ka visi svarīgie temati jau izsmelti? Kas gan vēl pūlēsies uzrakstīt jaunu «Hamletu» vai jaunu «Verteru»? Vai tad trūkst burvju sakņu, nakts spoku, mājas gariņu? Un Heine sprieda: «Vai tas ir laikmeta gars? Kas tad veido šo laikmeta garu, kas to iedvesmo?»

Heinrihs Heine iegrima pārdomās. Viņš saprata, ka Vācijā nekas nav mainījies. Tur joprojām valdīja vecā, smacējošā māņticība. «Izglītoties» šiem cilvēkiem nozīmēja — apgūt izplatītākos aizspriedumus.

Dzejnieks atcerējās savu nodomu atgriezties dzimtenē, un viņā modās šaubas, vai viņš tur kādreiz varēs justies kā mājās. Protams, šo ligzdu kaut kur ceļmalā starp Hāgenu un Ķelni nevarēja salīdzināt ar Parīzi. Bet Hamburgā joprojām sēdēja vecais cenzors. Hanoverā viņš ar Detmoldu bija stāvējis pils priekšā un atkal lasījis dižciltīgo sejās to pašu sastingušo uzpūtību un tūkstošgadīgo augstprātību. Kas tad bija grozījies? Heine atcerējās barjeras, redzēja garlaikotus robežapsardzes virsniekus, vēlreiz dzirdēja skolotāja vēstījumus, kurš visu glābiņu gaidīja no Prūšu un vācu muitas savienības. Ar šo principu varēja izlāpīties visur. To apliecināja tiklab drūmie Mindenes vārti, kā kurpnieka bibliotēka. Heinrihs Heine satrūkās, iedomādamies, ka pēc atgriešanās viņam būs jāpakļaujas šim principam. Kad tālajā Francijā viņu mocīja ilgas pēc tēvzemes, tā viņam šķita apskaidrota un skaista. Atgriezies viņš jutās kā ziemā, viņam sala. Cilvēki ciemos dzīvoja gara tumsībā kā viduslaikos. Pat saprātīgie bija sapinušies tradīciju maldos. Meklēdami patiesību grāmatās, viņi atrada pārsaldinātas muļķības.

Heine brauca cauri neglītiem, pārāk biezi apdzīvotiem ciematiem, un vedējs viņam stāstīja, ka sīkzem-nieki, lai izceptu maizi, jaucot griķu miltus ar kartupeļu miltiem, tik nabadzīgi tie esot.

Lai iepazītos ar apkaimi, viņš palaikam sēdēja priekšā uz bukas, atbalstījis kājas uz šaurās laipiņas. Skopās kučiera piezīmes viņam izteica vairāk nekā visrunīgākais ceļvedis — «Guide des voyageurs» — ādas sējumā. Aiz Hāgenas uz lielceļa viņiem bija satikšanās, kura, ne tikai no viena vien viedokļa raugoties, bija jāatzīst par iespaidīgu.

Divi heroldi seno franku tērpos tuvojās trakos auļos, jau no tālienes saukdami: «Ceļu!» — «Brīvu ceļu!» Piejājuši tuvāk, tie lādējās un kliedza: «Prom! Nost no ceļa!» Kaut arī pasta vedējs bija nobraucis pašā ceļa malā, viens no jātniekiem uzšāva pasta zirgiem, satvēra apsegloto zirgu pie pavadas un rāva karieti, kas šaubīgi līgojās, nost no ceļa uz papuvi. Viens no pasta karietes priekšējiem riteņiem draudoši nokrakšķēja. Herolds pasmējās un aizauļoja. Kariete salīgojās, bet neapgāzās. Kučieris jau bija nolēcis no sēdekļa un meklēja bojājumu. Izrādījās, ka bija ielūzuši daži priekšējā riteņa spieķi. Tai brīdi pa lielceļu aizripoja grezna dzeltena kariete sešu zirgu aizjūgā. Kariete bija krāšņi izrotāta ar kroni un ģerboni; aizmugurē uz laipas, pie siksnas turēdamies, stāvēja divi sulaiņi, un ikreiz, kad kariete braucot sašūpojās, tie sakustējās kā ķegļi bumbotavā, ja tiem viegli pieskaras.

— Tas bija Nasavas hercogs, — piezīmēja pasta vedējs. Bet ceļotāji apgalvoja — kariete esot bijusi tukša. Viņi šķēndējās par sulaiņu uzpūtību un rupjību.

Kučieris uzveda zirgus atkal uz ceļa un teica Heinem:

— Es neizprotu ceļotāju sapīkumu. Kur ir absolūti valdnieki, tur ir ari patvaļīgi sulaiņi. Tas ir pavisam dabiski. Iespējams, ka nasavieši ir sevišķi augstprātīgi, — viņš vēlāk piebilda. — No kāda viņu cilts atzarojuma reiz nācis Anglijas karalis, no cita — Nīderlandes valdnieks.

— Tāpēc viņi var lepoties, — Heine apgalvoja.

Vedējs stastīja, kādi trači bieži notiekot Nasavas

rezidences krogos, īpaši karavīru vai galma kalpotāju klātbūtnē. Tur tiešām izpaužoties zināma cilts pārākuma apziņa. Kādreiz — viņš stāstīja — pats esot piedzīvojis, ka dzērāju bars, taktī uz galda sizdams krūzes, pārgalvīgi trokšņodams, dziedājis: «Jā, mēs esam nasavieši, o, mēs esam nasavieši!»[11] Skats bijis neizsakāmi komisks gan pats par sevi, gan ari vārda divnozīmības dēļ.

Viņi brauca caur ciemu. Viesnīcas priekšā uz akmens sēdēja vecs invalids.

— Tas šiem atdāvinājis tos sešjūgus, bet pats palicis tukšā. Par viņu var tikai sacīt: «Uzkar, brālīt, tarbu plecos, zaldāts esi bijis,» — noteica pasta vedējs un piemetināja: — Jā, solījumi ir lēti kā plūškoka ogas. Kad mūsu zemes tēvam vēl ausis skanēja korsikāņa vārds, viņš mums, kā jau krietniem bērniem, apsolīja vienu otru cukurstandziņu, kuras mēs gan nekad nedabūjām. — Pasta vedējs sāka runāt par konstitūciju.

«īstenībā šie ļaudis tikai kurn,» dzejnieks domāja, «cita nekā tie nedara kā tikai gaužas, lai par tiem iežēlojas.» Viņš uzlūkoja pasta vedēju no sāniem. «Pārmaiņām tēvzemē viņš laikam sen vairs netic. Tas, ka viņam patīk zobgalīgi un ironiski runāt par vācu nedienām, pierāda tikai viņa bezspēcību. Bet vai tad ar mani ir citādi?» Heinrihs Heine nodomāja.

Tikmēr bija satumsis. Dzejnieks bija nosēdies karietes stūrī un aizvēris acis. Bet iemigt nevarēja. Viens no riteņiem katrā apgriezienā asi iečīkstējās; tas atkārtojās tikpat bieži kā elpas vilcieni. Viņš elpoja tāpat, kā to bija darījis bērnībā, un karietes riteņu troksnis jaucās ar viņa domu gājienu.

Un tad viņam tomēr bija izdevies iemigt. Kad viņš pamodās, bija vēl tumšs. Kariete zvalstījās. Vai tad pasta vedējs butu nogriezies no galvenā ceļa? Heine, arī ceļu neredzēdams, zināja, ka tas ir nemitīgu lietus gāžu izmērcēts. Ceļa braucamo daļu veidoja divas dziļi iebrauktas grambas, kuras riteņi grima līdz asīm, un nebija iespējams no tām izbraukt, neiestiegot slīkšņā. Ja zirgi vilka nevienmērīgi vai arī riteņu atstarpe bija lielāka nekā iebrauktās sliedes, kariete sāka zvalstīties. No abiem lukturiem pa karietes logiem iekšā krita blāva gaisma. Karietē valdīja puskrēsla. Gandrīz visi braucēji, šķiet, gulēja. Tikai kāds virs uz pretējā sola bija nomodā. Viņa aceņu stikli spīdēja. Viņš izvilka kabatas pulksteni un, turēdams to pie loga laternas gaismā, atviegloti uzelpoja, noteikdams:

— Nu re, pēc divām vai trim stundām būsim Ķelnē.

Pēkšņi nāca grūdiens, atskanēja krakšķis. Kariete sasvērās uz sāniem, atsitās pret ko cietu un palika slīpi stāvam. Ceļasomas sakrita juku jukām. Zirgi mīdijās un raustījās iejūgā. Heine, atspiedis durvis vaļā, izlēca ārā un ieraudzīja, ka viņi apstājušies kādā ieplakā. Zirgi izbijušies mētāja galvas, viņu nāsis raustījās. Aizlūzušais ritenis nu bija izjucis pavisam. Ass gals bija ietriecies zemē.

Pasta vedējs, nometis savu biezo mēteli, lādēdamies skrēja pa nogāzi augšup.

— Uzbrukums! — bailīgi iesaucās kāds samiegojies ceļotājs. Bet neviena laupītāja nemanīja. Tika izteikti visdažādākie minējumi, taču neviens nevarēja pasacīt, kur viņi atrodas, neviens ari nezināja, ko iesākt. Spīdēja vēl tikai viens lukturis. Visapkārt nemīlīga tumsa. Kāds deva padomu kāpt atkal karietē, bet tā stāvēja tik slīpi, ka sēdēt nebija iespējams.

Pasta vedējs nāca atpakaļ; jau no tālienes viņu dzirdēja nikni lādamies. Pēkšņi viņš parādījās uz nogāzes, stumdams kaut ko lejup. Luktura gaismā kļuva redzams bāls, ap desmit gadu vecs zēns. Puisēnam mugurā tikko turējās rupjas drānas svārki; kučieris dusmās sasarkušu seju zēnu bija sagrābis aiz apkakles un briesmīgi purināja.

Sažņaugtajā rokā puisēns cieši turēja koka tupeli kā pēdējo glābiņu. Aiz bailēm viņš neiedrošinājās kliegt. Kad kučieris, aiziedams nomierināt zirgus, palaida zēnu vaļā, tas sāka neprātīgi raudāt, un šaurie pleci raustījās krampjainās elsās.

— Es tas nebiju, — viņš stostījās.

Heine, nebūdams vēl īsti skaidrībā par notikušo, saka zēnu iztaujāt. — Kāpēc tu te naktī staigā apkārt?

- ... uz vērptuvi... — puisēns izmocīja vārdus caur asarām.

Pēkšņi luktura apgaismotajā laukumiņā paradījas sirmgalvis ar kaulainu, iekritušu seju.

— Kas te noticis? — viņš jautāja un, ieraudzījis raudošo zēnu, iesita tam ar spieķi pa sāniem. — Ko tu vēl te dari? Ir pēdējais laiks. Marš!

— Nekur viņš neies! — kučieris bargi uzstāja un, sagrābis zēnu, vilka to pie karietes, kliegdams:

— Skaties tur, vai tu redzi!

Zēns atkal sāka krampjaini elsot, kā slāpdams atplēta muti, bet neizdvesa ne skaņas. Ar brīvo roku viņš pārvilka pār acīm, un uz sejas palika platas dubļu svītras.

— Ko tu esi pastrādājis, velnēn? Ko viņš ir izdarījis? — vecais jautāja.

— Viņš meta zirgiem ar akmeņiem, un tie izbīlī cirtās sāņus, — pasta vedējs teica jau it mierīgi.

— Kariete izrāvās no grambām, un ritenis salūza.

Zēns taisnodamies purināja galvu. Bet vecais, pacēlis nūju, kliedza: — Ak tu, nelieti!

Heine pamāja ar roku: — Diezgan! — Viņš vairs nevarēja paciest zēna pinkšķēšanu. — Lai puika mums pasaka, kas noticis.

— Tas nu gan jums teiks patiesību, — vecais ņirgājās. Zēns bija nolicis koka tupeli zemē un mēģināja tanī iebāzt abas kājas, jo vadmalas zeķēs tās sala.

— Kur ir otra? — vecais, joprojām dusmodamies, taujāja.

Puika, juceklīgi kaut ko stāstīdams, mēģināja taisnoties. Heine saprata, ka zēns kopā ar citiem bērniem, ieraudzījis tālumā pasta karietes ugunis, bija skrējis uz ceļa uzbērumu. «Tiem citiem» tad radies nodoms ielejā apmētāt karieti ar akmeņiem.

Akmeņus viņi neesot atraduši, zēns stāstīja, un, kad kariete braukusi arvien tuvāk, «tie citi» klusu nosprieduši viņam atņemt koka tupeles. Un viņš nosauca trīs vārdus.

— Tie ir paši lielākie resgaļi, — vecais teica.

Viņš sabijies meties prom, zēns paskaidroja, bet «tie citi» viņu notvēruši. Tad par metamo izmantota viņa tupele.

— Kāpēc tad tu nekliedzi? — vaicāja sirmgalvis.

— Man bija bailes, — puisēns atzinās.

Vecais iesita tam atkal ar spieķi un šķendējās:

— Tu melo! To tu pats izdomāji!

— Es domāju, — teica Heine, — ka zēns runā patiesību. Neviens taču nesviedīs prom pats savu apavu, ja arī tā ir tikai koka tupele.

— Tas gan vēl nav pierādīts, — iebilda sirmgalvis. Bet, kad pasta vedējs tupeli atrada un zēnu nobrīdināja — ja vēlreiz to notveršot, labi neklāšoties —, tad arī vecais apmierinājās tikai ar draudiem. Pasta vedējs devās uz ciemu sameklēt kalēju vai ratnieku.

— Tas var ilgi vilkties, — piezīmēja ceļotājs ar spīdošajiem briļļu stikliem un nervozi izvilka pulksteni.

— Bet ir taču melna tumsa, — Heine teica, zēnu aizturēdams. — Kur tad jūs gribējāt iet — tu un «tie citi»?

— Uz vērptuvi, — zēns atkārtoja.

— Tie ir dienas bērni, — paskaidroja vecais.

— Uz kurieni? — Heine neizpratnē pārjautāja.

— Uz fabriku, — vecais teica, — viņi strādā vērptuvē. Tā viņiem vajag. Nekam nederīgi diedelnieki!

— Bet tie taču ir bērni... Bērni! — Heine atkārtoja.

— Nelieši! — vecais, aizsmacis no dusmām, ķērca un iekarsis izmeta: — Nelieši, kas slepus dzer degvīnu, dauzās apkārt, spēlē uz naudu, izlaisti, nebēdnīgi salašņas — nelieši!

— Tā ir fabrikas ietekme, — Heine iebilda.

— Tāds tiem raksturs, — rūca vecais.

— Viņiem jāpalīdz, — Heine neatlaidās.

— Viņiem palīdz, bet viņi to nav pelnījuši. Direktors liek viņiem mācīt lasīt un rakstīt. Bet tā ir veltīga laipnība. Tie ir un paliek muļķi un neaptēsti.

Izrādījās, ka fabrikas īpašnieka uzdevumā sirmgalvis fabrikas skolā bērniem māca elementārās zināšanas.

— Kāds noziegums, kāds briesmīgs noziegums! — Heine sacīja. — Bērni ar vecāku netikumiem!

Luktura gaisma apspīdēja zēnu. Heine ieraudzīja bālu, uztūkušu bērna seju ar piepampušām lūpām, redzēja, kā viņā jautājoši veras zēna lielās, apsarkušās acis, un viņš nespēja izturēt šo skatienu.

— Tie taču ir bērni.

Heine juta, ka acīs sakāpj asaras. Viņš novērsās, meklēja pa kabatu, sataustīja lielāku monētu un, bridi vilcinājies, pasniedza to puisēnam, teikdams:

— Tas tavai mātei.

— Kāda nebūšana, nelietim dāvināt naudu! — vecais iekaisa, un ačeles tam zvēroja niknumā. Nekā neatbildējis, Heine devās augšup pa zālaino uzbērumu; nojauta nebija vīlusi: tur bija ceļš; viņš gāja pa ceļu, lai atbrīvotos no smagajām domām, un tikko vairs dzirdēja, 'ka sirmgalvis teica: — Ko tad viņš iesāks ar naudu? Iztērēs vai nospēlēs. Mātei no tās nekas netiks.

Heine bija cilās domās. Bet viņš saprata, ka viņa žēlastības dāvana nekā negrozīs.

Šaura gaismas strēle pie horizonta vēstīja, ka rīts jau tuvu, bet debesis vēl sedza tumsas plīvurs. Gājējs nonāca nelielā mežiņā. Koku zari pret mirdzošo sudraba strēli veidoja it kā filigrānu pinumu. Kad dzejnieks, iegrimis domās, labu laiku bija klejojis, viņam pēkšņi šķita, ka dzird lakstīgalas dziesmu. Putns dziedāja paklusi, jo gavilēm vēl nebija īstais laiks. Tas vēl mēģināja dziedāt tikai pusbalsī. Klusinātās skaņas brīžiem pavisam apslāpa. Bet tad dzejnieks izdzirda arī liegus, maigus toņus. Protams, tā nebija lakstīgala. Tas bija tikai vientuļš strazds. Bet Heinem šķita, ka tā ir lakstīgala, jo īstenībā viņš putnus atšķīra tikai pēc to nosaukumiem.

Aiz meža lec saule. Bāla, neiekvēlojusies ta raugās caur koku zariem. Putns dzied bailīgi, it kā jautājot, bet atbildes nav. Brāļi un māsas no tās pašas ligzdas ir aizlaidušies uz dienvidiem. Putns palicis viens ar savu ilgu pilno melanholiju, un viņa dziesma ir gurda, bez-priecīga. Taču Heinrihs Heine klausās svētsvinīgi un uztver vairāk nekā tikai skaņas vien. Nakti izvārdzis, viņš drebinās, naktī pārdzīvotais viņu satraucis. Piespiedies pie koka, viņš kavējas dziļās pārdomās. Viņš vēl dzird skaņas, bet jau iegrimis domās. Sabrukusi ir viņa ticība laimīgai dzīvei nākotnē Vācijā. Viņš stāv nekustēdamies un klausās. Un nemaz nemana, ka pār vaigiem rit asaras. Visa bijis par daudz. Viņš raud. Aizkustinājums nav valdāms, tāpat kā krastiem pāri plūstošas straumes. Spiezdams pie deniņiem drebošās dūres, viņš šņukst un domā: «Vācija, tu lakstīgalu un asaru zeme!» Viņš cīnās pēc elpas, jo viņam šķiet, ka nosmaks: «Vacija, Vacija.» No viņa dvēseles dzīlēm atkal un atkal izlaužas it kā nikni vaidi — ne tādi, kas atvieglo, bet tādi, kas moka: «Kur ir mana skaistā tēvzeme? Par ko tā kļuvusi?» Viņam gribas kliegt, bet viņš klusē. Dvēselē plosās mežonīga, neprātīga iznīcinošu izjūtu vētra; tvert šķēpu un satriekt, samīdīt visu to, kas tēvzemē ir sīks, nekrietns, pērkams un tirānisks — iznīcināt odzes un vilkus. Viņš nīst tos ar visiem dvēseles spēkiem. Nīst, nīst, te nav ko šaubīties! Nevienu asaru, tikai naidu! O, viņš zina, ka naids ir slikts padomdevējs, ka tas neder cilvēces labošanai, taču šobrīd visus prāta apsvērumus aizskalo postošais paisums — naids, kas sev visu aizrauj līdzi. Nu viņš atkal visu atceras: aizliegumus, policijas tirdīšanas, bēgšanu no tēvzemes, vajāšanas, cenzūras viltības, intrigas, kas apdraud viņa eksistenci, visu, visu.

Viņš grib atmaksāt, atriebt, sodīt, pienaglot pie kauna staba. Un, nemanīdams, kur apsēdies — uz akmens vai uz koka saknes —, viņš izvelk dienasgrāmatu un ar neapvaldītu strauju kuslibu uzšņāpj uz papīra pāris rindu; šķiet, ka burti dejo uguns deju; tie ir šaudīgi, nemierīgi. Raksts pauž viņa izjūtas. Te draudoši, fanātiski uzsvērtās vertikālās līnijas, te vārdi ar asām niknām beigu šautrām. Se runā zobeni un dunči. Izsaukuma zīme ir kliedziens. Viņš grib turēt tiesas dienu!

«... un grib sodīt slepkavas!» viņš raksta, pārveido teikumu, raksta to no jauna un tad trakā jonī uz papīra uzbur rindu pēc rindas:

Tie slepkavas, kas paslepeni grib uzbrukt mūsu tautas brīvei, tie mūsu tēvuzemes gaisu gandē un visu citu, ko mēs mīlam.*

Tā ir apsūdzība, tāda ir tās dziļākā jēga.

Viņš saprot, ka nekāds priecīgais ceļojuma eposs te neiznāks. Nomierinājies, apdomājies viņš paraksta apakšā: «Vācija. Ziemas pasaka».

Ceļojums vēl nebija galā. Kariete tagad brauca cauri lielākiem ciematiem. Ķelnes tuvumā dzejnieks atkal ieraudzīja Reinu, mīļo, sen pazīstamo upi ar līksmajiem cilvēkiem: tā bija viņa laimīgo bērnu dienu pasaule. Bet šodien Reina neplūda ar tādu jauneklīgu spēku un šalkodama kā toreiz, 1831. gadā, kad dzejnieks no tās bija atvadījies. Novembra lietus to bija pārplūdinājis. Tās līmenis bija augsts, bet straume neparasti gausa, ūdens sakrājas zemienēs un izskatījās duļķaini dzeltenīgs.

«Tā ir novecojusi,» Heine domāja un nopriecājās, ka salīdzinājis upi ar vecu, nīgru sievu.

Vienu dienu dzejnieks uzkavējās Ķelnē. Tur viņš redzēja gigantisko vēl nepabeigto Domu, ko apņēma stalažas. Gotikas periods bija ildzis trīssimt gadu.

Trīssimt gadu bija strādāts pie šī milža celšanas. Bet laiki bija mainījušies. Viduslaiku vietā bija sācies laikmets ar jaunu — priecīgāku dzīves uztveri, un celtniecības darbiem bija jāapstājas uz trīssimt gadiem. Bet tagad bija atkal nācis jauns pavērsiens. Prūsijas karalis un viņa Ķelnes Doma celtniecības apvienība gribēja milzim piešķirt torņus.

Heinriham Heinem nebija iebildumu, ka celtne tiktu pabeigta, bet, ja šis romantiķis uz Prūsijas troņa — ar viņa nākšanu pie varas pavalstnieki bija saistījuši vislielākās cerības — neķērās vis pie reformām, bet stājās pie vecā Doma pabeigšanas, tas jau bija simbolisķi. Tā bija viduslaiku gara atdzīvināšana. Ce]ojuma laikā Heinrihs Heine bija redzējis pārāk daudz piemēru un saprata, ka tā ir viduslaiku atdzimšana.

Tad viņš iekāpa vilcienā, lai brauktu uz Briseli; protams, iepriekš viņš bija uzrakstījis vēstuli mīļajai mātei; viņa tagad varot mierīgi gulēt, jo dēla ceļojums esot «tikpat kā galā».

Viss brauciens šais tvaika ratos ilga ne vairāk par vienu dienu. Pirms dažiem mēnešiem tas nebūtu bijis iespējams, jo ceļaposms, kas savienoja divas zemes un veda no Ahenes līdz Litihei, bija pabeigts tikai šajā, tas ir, 1843. gadā.

Kāda pretruna starp tehnikas progresu un gara regresu!

Uz mūžu mūžiem?

No Ķelnes līdz Āhenei dzejniekam iepretim sēdēja kāds prūšu tieslietu darbinieks, kas, acīm redzami lepodamies ar savu profesiju, stāstīja, ka 1842. gadā Prūsijā uz katriem piecpadsmit cilvēkiem bijusi viena tiesas prāva.

— Tas pārsniedz cerēto, — Heine teica, šķelmīgi un viltīgi pamirkšķinādams ar acīm.

Katrs deviņdesmit piektais iedzīvotājs esot saukts pie atbildības par malkas zādzību, proti, par sausu zaru lasīšanu kunga mežā, katrs trīssimt trīsdesmit ceturtais — par malu medniecību.

— Mums vēl šodien pietiek darba ar pagājušā gada noziegumiem, ar tik lielu procesu skaitu tiesu iestādēm grūti tikt galā. Tiesneši tiek pārslogoti, un tie, protams, arvien biežāk tiecas procesus saīsināt. Varat iedomāties, ka attīstība šādā virzienā slēpj sevī zināmas briesmas.

— Bet kādā veidā jūs domājat šo Jaunumu novērst? — Heine jautāja.

— JāceJ jauni — lielāki tiesas nami.

— Es būtu licis celt labākas skolas, — Heine teica, bet jurists samulsa.

Līdz Ahenei viņi brauca klusēdami, tad tiesu darbinieks izkāpa.

Dzejnieku jau no tālienes sveica Doms, un viņš iegrima pārdomās: «Ahenes Domā kronēti trīsdesmit vācu ķeizari. Kāds impozants skats, iedomājoties kaut vienu vācu ķeizaru kronēšanas tērpā — mētelī, ar kroni, zobenu un scepteri! Bet te trīsdesmit, proti, divarpus duču! Trīsdesmit vārdi, trīsdesmit kronēšanas dienas, trīsdesmit piemiņas uzraksti! Tas mazina personības vērtību. Šodien, mūsu modernajos laikos, kad valda oriģinalitāte, kad nav atļauts mīt svešās pēdās, \ kad katrs pundurfirsts cenšas saglabāt savu pievārdu un savu iemīļoto suņu rasi, — šodien arī vācu ķeizaru kronēšanas vietas izvēlē ceremonijmeistari, bez ļ šaubām, būtu parādījuši vairāk izdomas. Mēs, protams, esam oriģināli: patlaban mums nav neviena ķeizara.

Aiz Ahenes atradās prūšu pēdējā robežstacija. Kad tā jau bija aiz muguras, Heine atviegloti uzelpoja. Bet viņš nedrīkstēja domāt par māti, jo tad kļuva pavisam dīvaini ap sirdi.

Cik tīkami bija braukt šais jaunajos tvaika ratos,

to viņš īsti izjuta tikai tad, kad Briselē viņam vajadzēja atkal sēsties pasta karietē, kas svaidoties un kratoties viņu atveda Parīzē.

Tad atkalredzēšanās! Matilde, neprātīgā Matilde, kas Heinem nebija rakstījusi, jo vēstuļu rakstīšana viņai nepadevās, krita viņam ap kaklu, kaut gan līdzās stāvēja Dartes kundze un pansionāta pusaudzes taisīja lielas acis. Matilde skūpstīja viņu, gavilēja un sauca:

— Beidzot, Henri, beidzot, es jau domāju, ka tu esi gribējis mani še pamest, līdz es būtu izmācījusies visu gramatiku.

Viņa pārgalvīgi smējās un bija pietiekami viltīga, lai vārdus, kurus neprata pareizi izrunāt, naivā draiskulībā sagrozītu pēc sava prāta. Tās — ar lielajām acīm ķiķināja.

Tad dzejnieks savu Matildi izņēma no Dartes kundzes pansijas un brauca kopā ar viņu mājās. Par pēdējiem frankiem viņi nopirka šampanieti. Viņi skūpstījās un dejoja, dzēra šampanieti un krita viens otram ap kaklu. Jā, viņi uzvedās kā nebēdnīgi bērni. Trallināja un tērzēja. Papagailis Kokote ķērkdams jaucās pa vidu. Viņi svinēja svētkus, kūsājoša prieka pārpilnus svētkus. Trīs dienas.

Tad viņš ieslēdzās un rakstīja. Nepieņēma apmeklētājus, neievēroja ēdienu reizes, neizgāja no mājām. Lieliem soļiem viņš skraidīja pa istabu šurp un turp, reizēm skatījās ārā pa logu vai arī sēdēja, pārdomās kavēdamies, savā augstajā atzveltnes krēslā, prātodams, rakstīdams, uzmezdams uz papīra rindu pēc rindas. Kvēlu jūtu uzplūdumā, it kā ekstāzē viņš dažās nedēļās uzrakstīja «Ziemas pasaku». Viņš attēloja ceļojumu pa Vāciju, protams, dzejiskā brīvībā mainot ceļa virzienu. Viņa lielā dzejojuma vadmotīvs bija ilgas pēc dzimtenes, tādēļ viņš nedrīkstēja attēlot savus pārdzīvojumus, no tās aizbraucot, bet viņam

poētiskais ceļojums bija jāsāk Ahenē un jābeidz Ham-burgā, kur viņš atkal sastapās ar māti. Ko viņš bija redzējis, kādu bija atradis Vāciju, to viņš pateica bez kautrības un izskaistinājuma. Jā, šis dzejas darbs bija vēstījums par viņa ceļojumu.

Un vēl vairāk. Dzejnieks sniedza drosmīgu Vācijas tagadnes tēlojumu, skatoties no augstāka — pravietiska redzes viedokļa. Viņš uzsvēra šī laikmeta rūgstošo nemieru, saviem pārdzīvojumiem dodams simbolisku dziļumu. Notikumiem viņš piešķīra jēgu. Noziegumu viņš sauca vārdā un izteica par to savu spriedumu. Tā viņš tiesāja!

Viņš ne tikai salauza sabiedrības vecos kanonus, bet, izkaisījis starp sava dzejojuma lappusēm, skicēja metus cilvēcīgākai pasaulei. Ja ļoti uzmanīgi nelasīja, to varēja arī nepamanīt, jo viņš to darīja paslepen, ar atturību, ar kādu atklāj lielus personiskus noslēpumus. Kaut ari viņam bija jānogāž un jānoārda varas un neiecietības, māņticības un nezināšanas altāri, cilvēkus viņš gribēja celt augšup, jo tos viņš mīlēja.

Es jaunu dziesmu un labāku, ak, draugi, gribu jums stigot.[12]

Darbs vēl nebija galā, kad acu kaite uzbruka no jauna. Rakstīt bija grūti. Lai izklaidētos, viņš gāja pastaigāties. Reiz viņš ieraudzīja Hebeli, bet tas pasteidzās garām, viņu neuzlūkojis. Tad viņš domāja, ka ir pārskatījies.

Pēc dažām dienām viņš to satika atkal un uzrunāja. Hebelis bija bāls un nerunīgs. Bet Heine sākumā to neievēroja. Viņš priecājās, ka varēja tam pastāstīt Hamburgas jaunumus, dažādus sīkus atgadījumus ar vareno Kampi un citiem negaušiem. Viņi uzkāpa pa vienu no garākajiem Monmartras kāpņu ceļiem, šķērsoja kādu klusu laukumu un pēkšņi nokļuva uz neapbūvētas ielas, kas ļoti atgādināja laukus. Abās ielas pusēs gar nebruģēto ietvi auga lieli koki, kuru kailie zari veidoja it kā jumtu. Zaros mirgoja saules stari, un, ja, piemiedzot acis, paskatījās augšup, varēja jau nojaust pavasari. Kā sveces gaisma uz plīvojoša zīda, tā uz ielas, kuras galā pacēlās plati dzelzī kalti vārti, peldēja un vizuļoja spoži, dzelteni saules laukumiņi. Pie neliela molberta stāvēja mākslinieks un gleznoja šo saulaino ainu. Tas bija ļoti neparasti, jo mākslinieki mēdza gleznot darbnīcās. Abi dzejnieki uz mirkli apstājās. Heine slavēja mākslinieka apņēmību gleznot ainavas brīvā dabā. Tad viņš, sekojot Hebe-lim, kas jau bija paspēris dažus soļus uz priekšu, iegāja pa režģu vārtiem. Ar izbrīnu viņš secināja, ka atrodas Monmartras kapsētā. Hebelis bija atspiedies pret koku un klusēdams raudzījās pāri kapiem. Heine nostājās viņam blakus. Tikai tagad viņš uzlūkoja Hebeli un pamanīja, cik tas bāls.

— Mans dēls ir miris, — Hebelis sacīja, atklādams to, kas viņu visu laiku mocīja.

Stingu seju viņš turpināja runāt. Šo sarunu, līdzīgi traģēdijas ainai, viņš bija pārdzīvojis jau iepriekš. Tos pašus vārdus viņš bez skaņas, nekustinot lūpas, jau reiz bija izteicis mājās, savā aukstajā istabā. Šim vīram, kas droši vien viņu sapratīs, viņš nekautrējās skaļi paust savas sāpes. Viņš zināja, ko otrs domāja. Vēl nesagaidījis jautājumu, viņš atbildēja:

— Jā, man bija dēls. Tiklīdz es būtu kaut kur iekārtojies, es būtu apprecējis viņa māti. Par savu bērnu es tā arī nedabūju īsti papriecāties. Bailes no nākotnes laupīja man prieku tagadnē. Nabadzība — šis biedēklis, kas mani pavadīja jau no vecāku mājas, aptumšoja man arī šo laimi — apziņu, ka man Ham-burgā ir dēls, mazs zēns. Ai, manu mīļo, smaidošo bērniņ, tikai trīs gadi tu man biji! Bet, — viņš teica, un viņa sejā ielija gaišums, — ikviens, to uzlūkojot, izjuta prieku un sajūsmu.

Heine bija dziļi saviļņots.

Hebelis stingi pavērās Heines sejā un ļoti nopietni sacīja:

— Viņam vajadzēja mani atriebt.

— Kā — atriebt?

— Viņam vajadzēja atriebt manu rūgto dzīvi, to izpirkt un svētīt. — Hebelis palūkojās uz savām rokām. — Es gribēju viņu redzēt lielu, gribēju redzēt viņu laimīgu. Viņš bija izdzītā dēls; viņa tēvam, tāpat kā sunim, bija liegti visi prieki. Taču viņam bija jākāpj augstāk nekā tiem, kuri bija spīdzinājuši tēvu. Viņš bija mazdēls mūrniekam un vecai sievietei, kura līdz pat sirmam vecumam pelnījās, mazgājot veļu. Bet viņam būtu vajadzējis dzīvot labklājībā, būtu vajadzējis baudīt pilnīgu laimi. Tas būtu manas atriebības triumfs. Dēla priekšā vajadzēja atvērties visām durvīm, viņa dzīvei bija jābūt vieglākai. Par to es gribēju cīnīties. Viņa laime bija stimuls manai darba rosmei. Par viņu domājot, es jutos stiprs. Nu viņš mani ir atstājis. Man nav nākotnes.

— Rūpējieties, lai jūs dzīvotu savos darbos, — Heine teica, bet tūdaļ arī saprata, cik niecīgi bija šie vārdi.

— Nekas nepadodas, — Hebelis klusu sacīja. —- Mana sirds ir nomākta. Iekšējie avoti izsīkuši. Te es bieži kavējos, — viņš atzinās. Un pēkšņi turpināja:

— Man tīk domāt par nāvi. Aiziet! Izdzist! Dzīve taču ir elle. Es vairs nevaru uzturēties starp cilvēkiem, jo tad man tiem jākliedz sejā, kā es nīstu tos, kas radīti tikai tam, lai citus mocītu un iznīcinātu. Man riebjas skatīties, kā viņi nokauj savu sirdsapziņu, kā viņi, raugoties citu ciešanās, var nodoties neprātīgām izpriecām!

— Vai jūs zināt, ko jūsu apstākļos darīja Le-sings? — Heine jautāja, pamanīdams, ka Hebeļa dvēseles sastingums jau sāk atslābt. — Savas dzīves rūgtākajā posmā, kad viņam bija iemesls izsamist par cilvēku, viņš uzrakstīja savu «Nātanu», cilvēka augsto dziesmu. Kāds vienreizīgs, neaizsniedzams dižums piemita šim cilvēkam — šim visdrosmīgākajam un vīrišķīgākajam no vācu dzejniekiem, to es sapratu tikai tad, kad atzinu, ka «Nātanu» viņš nav uzrakstījis laimes brīdī, bet gan tik satriecošās dvēseles mokās, kādās vien cilvēks spēj nonākt. Kad viņš bija vientuļāks nekā mirušais kapā, kad viņš, nabags un slims, izstumts un ienīsts, tomēr bija spiests dzīvot, kad viņam pārspēka priekšā gandrīz jau bija jānoliek ieroči, tad viņš saslējās un uzrakstīja savu svēto apliecinājumu labsirdībai, saprātam un iecietībai. Spriediet jūs pats, mīļais Hebel: vai cilvēka spēkos ir veikt ko lielāku?

Hebelis stāvēja klusēdams un tukšu skatienu vērās tālumā. Mutes kaktiņi viņam raustījās. Tad viņš ar plaukstu aizsedza acis. Viņa gaišā pilnbarda ietrīcējās.

Heine juta pienākumu uzņemties gādibu par izmisušo Hebeli. Turpmāk viņi redzējās biežāk, un beidzot Heine manīja, ka Hebelis pamazām pārvar savas sāpes un izmisumu.

Uz Ziemassvētkiem tēvocis Salomons dzejniekam bija atrakstījis laipnu vēstuli, kurā krustdēlam pirmām kārtām izklāstīja, kas abās svētku dienās viņa lauku mājā tikšot celts galdā. Bija minēti smalkākie ēdieni un, protams, arī «angļu budings ar uguni», četras vīna šķirnes, starp tām arī «šampanis». Vēstule dzejnieku ļoti iepriecināja, īpaši tādēļ, ka tai bija pievienota kredītzīme par četrsimt frankiem — Ziemassvētku dāvana Matildei. Bet tēvocis Salomons nespēja nest upurus klusējot. Vajadzēja arī sacelt mazliet trokšņa. Viņš ieteica krustdēlam akreditīvu iemainīt naudā nevis pie Rotšilda, kuram bija nosūtīts izmaksas orderis, bet vispirms — it kā aiz pārskatīšanas — iet pie Fuldiem, Kārļa sievas radiem, kuru bankā Heine ik mēnesi saņēma tēvoča piešķirto pensiju. Tēvocis itin pareizi bija aprēķinājis, ka Parīzes veikalnieku pasaule tūdaļ uzzinās par labajām attiecībām slarp tēvoci un krustdēlu un par krusttēva labdarību. Kāda viltīga lapsa arvien vēl bija tēvocis!

Ziemassvētku laikā Heine pie Ruges iepazinās ar kādu jaunu vācu emigrantu, kura seja, bārda un mati viņam no pirmā skatiena atgādināja Hebeli. Jaunajam filozofijas doktoram, kurš pēdējā laikā bija dzīvojis Ķelnē un strādājis par šefredaktoru kādā nesen aizliegtā laikrakstā, seja un mati gan bija tumšāki nekā Hebelim, viņš šķita arī robustāks un bija jaunāks par Hebeli. Kopā ar viņu Parīzē bija ieradusies ari viņa sieva — jauna, pievilcīga un, pēc Heines domām, neparasti skaista sieviete. Viņa bija arī gudra un smalkjūtīga, prata jokot, nekā nezaudējot no savas cieņas. Dzejnieks ar izbrīnu dzirdēja, ka viņai — ši ļoti dzēlīgā publicista sievai — bija dižciltīga izcelsme. Viņas vectēvs bija kalpojis par feldmaršalu Braun-šveigas hercogam un vecāmāte bija cēlusies no kādas skotu hercogu dzimtas. Laulība aiz mīlestības ar šo jauno, trūcīgo jaunekli no pilsoniskām aprindām, ko viņa bija izcīnījusi pret radu gribu, pasaules acīs bija upuris. Šo mīlestības upuri Heine apbrīnoja. Heine bieži apmeklēja jaunos ļaudis, un viņam bija jāatzīst, ka jaunā pāra apstākļi bija tikai pieticīgi. Jaunā sieva gaidīja bērnu. Abi mīlēja Heines dzeju, un viņu izpratne labvēlīgi ietekmēja dzejnieka darbu. Dažreiz viņš tiem lasīja priekšā nodaļas no «Ziemas pasakas». Heini spārnoja doma, ka atradis draugus, kuri viņu saprot. Viņš neloloja nekādas ilūzijas, jo zināja, ka «Ziemas pasaka» viņam sagādās jaunus ienaidniekus.

Pat tagad, kad viņš vēl klusēja, vācu avīzēs neaprima ķengāšanās, kas viņu, jūtīgo dzejnieku, dziji aizvainoja; izraut viņu no šīs nomāktības spēja tikai jaunā sieviete ar saviem laipnajiem, mierinošajiem vārdiem. Bija sagaidāmas jaunas cīņas. Un tāpēc likās labi nejusties vairs vientulim, bet būt kopā ar uzticīgiem draugiem, uz kuriem varēja paļauties.

Tad piedzima bērns — meitene, kurai deva mātes vārdu — Ženija. Dzejnieks, kas bērnus ļoti mīlēja, ar lielu sirsnību dalījās jauno vecāku laimē. Kādu dienu bērnam uznāca krampji. Heine, ieradies ciemos un atradis vecākus nobijušos un izmisušus, saprata, kāds ir zīdaiņa stāvoklis, un ieteica nekavējoties sagatavot bērnam peldi. Viņš pats atnesa vannu, palūdza siltu ūdeni, pārbaudīja temperatūru, kreiso roku palika zem bērna galvas un pleciņiem, ar labo satvēra kājiņas, kā viņš to bieži bija redzējis darām, un turēja bērnu sagatavotajā ūdenī. Pasākums izrādījās pareizs. Krampji pārgāja. Vecāki bija pārliecināti, ka Heine viņu bērnam izglābis dzīvību.

Jaunais redaktors Parīzē drīz kļuva par kāda vācu žurnāla līdzizdevēju un lūdza Heini dot iespiešanai satīriskus dzejoļus par vācu monarhiem; tie bija vispārdrošākie, kādus dzejnieks jebkad bija uzrakstījis. Saviem naidniekiem Vācijā Heine gribēja iedvest pienācīgas bailes. Viņš labi zināja, ka augstie kungi visvairāk baidās no ļaužu izsmiekla. — Lai tie redz, uz ko es esmu spējīgs, ja mani kaitina! — Heine reizēm teica un cerēja, ka tieši tādēļ viņu atstās mierā. Bet viņš savas spējas bija pārvērtējis. Tūdaļ pēc satīrisko dzejoļu parādīšanās Prūsijas sūtnis par to paziņoja savai valdībai, un Iekšlietu ministrija 1844. gada 16. aprīlī Berlīnē izdeva rīkojumu šī žurnāla līdzstrādniekus, tiklīdz tie iebrauc Prūsijas robežās, apcietināt. Apcietināšanas pavēlē abi vārdi tika pirmoreiz «pievesti pie kopēja — gan maz glaimojoša saucēja»: policijas uzmanības objekti. Kopā ar Rugi un vēl citiem, it kā saskaitīšanai viens zem otra rūpīgi parakstīti, stāvēja arī šādi vārdi:

Dr. Heinrihs Heine, rakstnieks.

Dr. Kārlis Markss, redaktors.

Heine nekā aizdomīga nenojauta. Par šo slepeno apcietināšanas pavēli viņš nekā nezināja. Lamatas bija uzstādītas, šaujamais loks uzvilkts, bet viņš briesmas nemanīja. Kādā no nākošajiem ceļojumiem pa Vāciju melnie Mindenes vārti varēja aiz viņa aizvērties un vairāk neatvērties. Un viņš nebija brīdināts.

Tagad, pavasarī, Parīzē līdz ar cerībām, kas mostas katru gadu reizē ar saules atgriešanos, viņu pārņēma pacilātība, tieksme darboties. Viņš pabeidza «Ziemas pasaku» un saprata, ka vācu literatūrai vēl daudz varēs dot. Tā ir brīnišķīga, prātu mulsinoša sajūta. Par visu, ko dzejnieks dara šādā stāvoklī, viņš ir tikai nosacīti atbildīgs. Tas ir radīšanas reibums, kas apslāpē visu saprātīgumu.

Lai atjaunotu slavu, viņš gribēja izdot citu «Dzeju grāmatu». Sakopojis savas Parīzes laika «Jaunās dzejas», viņš tās kopā ar «Ziemas pasaku» nosūtīja Kampem.

Tad Heine atkal rakstīja laikmetīgus dzejoļus, kuros izsmēja šņabja kāro «Ķīnas ķeizaru» un jautāja vācu Miķelim: «Vai tu tagad mani, ka tavai mutei atrauj labākās viras?» Viņš sacerēja arī pārgalvīgo «Mierinājumu» ar veltījumu «Vācu firstiem». Visi šie dzejoļi parādījās preses izdevumā «Vorwärts», ap ko bija pulcējies draugu loks. «Vorwärts» sākumā bija mērena virziena žurnāls, kuru rediģēja Heinrihs Bernšteins un Adalberts fon Bornštets. Jaunie līdzstrādnieki žurnālu izmantoja par varenu ieroci savām idejām. Kad kļuva jūtams šis jaunais attīstības virziens, Bornštets aizvien mazāk piedalījās žurnāla darbā.

Heine nebija pārsteigts, kad viņš kādudien redakcijas istabā sastapās ar baronu. Abi izturējās nemāksloti. Bornštets jautāja, vai esot tiesa, ka Heine bijis Hamburgā.

— Protams! Kāpēc ne? — Heine teica, vaļsirdīgi apstiprinādams, ka braucis caur Prūsiju. Nē, viņš to ne vien apstiprināja, bet pat palielījās. Padižojās, lai redzētu Bornšteta nevarību. Heine jutās drošs un stāstīja, ka šogad atkal došoties uz Hamburgu.

— Caur Prūsiju?

— Caur Prūsiju! Kālab ne? — «Pag! Kas tad tas? Kāda velnišķa doma iedzirkstījās šais saltajās acīs?»

It kā garāmejot Bornštets piebilda, ka arī viņš domājot šogad braukt uz Vāciju, proti, uz Berlīni — uz bīstamo Prūsiju. Ko Bornštets gribēja Berlīnē? Vai šis cejošanas prieks viņam bija radies tagad, šai pašā acumirkli? Vai viņš gribēja izlikt slazdus? Heinrihs Heine atcerējās Mindenes melnos vārtus. Kad Bornštets izlikās norūpējies un jautāja, kā Prūsijā vajagot izturēties, Heine vēsi atbildēja:

— Esiet bez rūpēm. Jums nekas nenotiks, ja tikai jūs kaut kur nepastāstīsiet, ka pazīstat vācu dzejnieku Heinrihu Heini! — To pateicis, viņš atsveicinājās.

Ja vēl maijā Heine bija lolojis domu kādreiz atkal ceļot uz Angliju, jūnija beigās jau bija izlemts, ka viņam jādodas uz Hamburgu, pie tam drīz. Kampe, kā jau parasti mēdza būt, izrādījās bailīgs. Viņš baidījās, ka «Ziemas pasaka» neizkļūs cauri cenzūrai, bet necenzētu viņš to negribēja iespiest. Tas būtu bijis iespējams, ja grāmatas apjoms sasniegtu vairāk nekā divdesmit lokšņu, jo, pēc uzraudzības iestāžu domām, varēja droši ticēt, ka šādu lielu un līdz ar to dārgu grāmatu spēs iegādāties tikai materiāli nodrošinātas personas ar augstu morāli. Protams, ja «Ziemas pasaka» kopā ar «Jaunajām dzejām» būtu sasniegusi divdesmit lokšņu apjomu, tā būtu gan izkļuvusi cauri pirmajai cenzūrai, bet nepaglābtos no sekojošās konfiskācijas. Heine gribēja savu «Ziemas pasaku» pirmām kārtām redzēt iespiestu, bet Kampe to, protams, vēlējās arī pārdot. Tādēļ viņš dzejniekam atsūtīja manuskriptu atpakaļ uz Parīzi, lai tas izteiktos saudzīgāk. Un Heine to grozīja, īsināja, laboja. Taču pirmās apsūdzētājas rindas, kuras viņš bija uzmetis ceļojuma laikā un tagad ievietojis sava lielā dzejojuma četrpadsmitajā nodaļā kā trešo strofu no beigām, viņš atstāja nemainītas.

Tie slepkavas, kas paslepeni grib uzbrukt mūsu tautas brīvei, tie mūsu tēvuzemes gaisu gandē un visu citu, ko mēs mīlam.*

Tad viņš visu darbu aizsūtīja Kampem, lūdzot izdevēju pateikt savas domas, taču velti gaidīja atbildi. Ik pēc četrpadsmit dienām viņš tam rakstīja steidzinošas vēstules. Bet Kampe klusēja. So Kampes metodi — likt partnerim mocīties neziņā — Heine pazina pārāk labi: to viņš lietoja visbiežāk tad, kad autori, pēc viņa domām, prasīja pārāk lielus honorārus. Viņš uzaicināja Kampi pateikt skaidri un gaiši, kas tam šoreiz aiz ādas. Bet vecais lapsa cieta klusu.

Tad Heine Parīzē ilgāk neizturēja un, paņēmis līdzi sievu un papagaili, devās ar kuģi uz Hamburgu.

Kuģa piestātnē viņus sagaidīja Morics Embdens ar savām mazajām meitiņām. Māsasvīrs bija galants kā vienmēr. Viņš piedāvāja roku jaunajai kundzei un paņēma arī viņas nesamo — vienkāršu koka kasti, bet tai pašā acumirklī iekliegdamies nosvieda to zemē. Matilde pārbijās. Vaimanādama viņa metās kastei virsū, raudāja un žestikulēdama rājās bez mitas, līdz pēdīgi viss viņas nicinājums pret vāciešu rupjību iz-virda vienā vienīgā trīs olektis un divas collas garā teikumā, kurš beidzās ar kaut kādu aizlūstošu «ī-īh» skaņu. Viņai aizrāvās elpa. Bet, paldies dievam, viņa bija penterējusi franciski.

Svainis savu rādītājpirkstu bāza gan mutē, gan lika pie ausu ļipiņām, it kā būtu to piegrūdis degošas krāsns durtiņām.

— Tā jau tikai sirsnība, mīļo Moric, sava veida rokas skūpsts. Kokote tev gribēja pateikt «labdien», — Heine sacīja. Māsasmeitas spurdza. Matilde pukojās. Svainis, savu pirkstu sūkādams, murmināja atvainošanās vārdus. Papagailis Kokote, neparastā trokšņa satraukts, būri ķērca: — Bon jour, monsieur! Bon jour, monsieur![13]

— Varena sagaidīšana, mīļo māsasvīr, — Heine smaidīdams teica. — Spīdoši izdevusies. Un pie tam bez iepriekšējas gatavošanās. Izsaku komplimentu, mīļo Moric. Labāk to nebūtu izdarījis pat Vencelis Šolcs teātrī.

Mīļā, labā Šarlote Heinriham un Matildei bija noīrējusi dzīvokli Esplanādē — jaunajā, greznajā Hambur-gas ielā. Morics Embdens norīkoja karieti doties turp. Pie deviņpadsmitā numura mājas viņš lika apstāties. Durvīs stāvēja Šarlote, priecādamās, ka šis pārsteigums viņai tik labi izdevies. Brālim bija paredzēts dzīvoklis beletāžā. Un tad sekoja vēl viens pārsteigums. Kad Matilde un Heinrihs iegāja gaumīgi iekārtotajā dzīvoklī, viņiem pretī nāca māte. Atglaudusi balto matu šķipsnu no sejas, viņa saņēma Matildes rokas un veda to pāri slieksnim. Māte teica, ka ļoti priecājoties Matildi redzēt, un, ja brīžiem viņai pietrūka vārdu, dēls piepalīdzēja ar tulkošanu, izpildīdams starpnieka lomu un mazliet izlīdzinādams vecās mātes pārāk tiešos jautājumus. Ilgi māte bija gaidījusi brīdi, kad ieraudzīs sava dēla dzīvesbiedri. Nu viņa bez aplinkiem gribēja uzzināt, kāda tad īsti Matilde ir — vai praktiska, vai māk prātīgi un taupīgi saimniekot. Tie, protams, labajai Matildei bija pārāk āķīgi jautājumi, un dzejnieks tērzējot tiem viegli pārslīdēja pāri. Māte gan dēla sievu bija iztēlojusies mazliet citādu. Taču izvēlējies bija viņš, viņam ar to jādzīvo, nevis viņai. Tāpēc viņa prata cienīt dēla izvēli. Vēl jo labāk, ja tie viens otru mīlēja. Māte pieveda vedeklu pie loga un, turēdama aizvien vēl tās rokas savējās, stāstīja, cik bērnībā Harijs bijis nemierīgs. Runājot viņa reižu reizēm uzlūkoja dēlu, atbrīvojusi rokas, ar plaukstu atglauda nokārušos matu šķipsnu no sejas un pamirkšķināja ar acīm.

— Pa logu var redzēt Vaļņa Vārtus, — viņa sacīja. Un paskaidroja Matildei: — Tur es dzīvoju.

Esplanāde atgādināja Parīzes lielās ielas. Māju rindas un jauno koku gaišais zaļums mirdzēja līksmajos saules staros. Māte runāja ar dziļu sirsnību, un, pat ja viņa klusēja, lūpās nenodzisa smaids. Priecīga bija arī Šarlote, Morics Embdens centās jokot, bērni smējās un neatgāja no krustmātes ne soli. Heine juta, kā atmaigst viņa sirds. Viņš bija priecīgā garastāvoklī. Bet šai labajai omai nebija ilgs mūžs.

Kad viņš ieradās pie Kampes, izdevējs sacīja:

— Skatieties, kā tiekat galā. Doktors Hofmanis atteicās cenzēt «Ziemas pasaku». Kāpēc gan jums vajadzēja viņu izsmiet? Te nu jums ir! Kāds velns jūs dīdīja sanīsties ar šo iespaidīgo vīru?

— Publicējiet, Kampe, «Ziemas pasaku» necenzētu un neņemiet Hofmani nopietnāk, nekā viņš to pelnījis. Tas vīrs tēlo varoni. Tālab cenzoru stīgu kvartetā jūs viņu uzskatāt par kontrabasu un alkatīgi uztverat katru viņa atskaņoto noti. Bet es skatos no vajadzīgā attāluma, Kampe, un redzu, ka šis Hofmanis ir tikai sīks, uzmācīgs ods. Bez šaubām, kož arī tāds un bojā garastāvokli, taču no tā nemirst, un tādu var nosist ar vienu četrrindi.

— Lai paliek, Heine! Jūs esat diezgan trakojis. Kaut nu šoreiz jūs mani uzklausītu rāmā garā! «Ziemas pasaku» gribu ne tikai ievietot «Jaunajās dzejās», bet izdot arī atsevišķi. Bez cenzūras, kā redzat, neiztikt.

Kampes nodoms «Ziemas pasaku» publicēt arī atsevišķi Heini tūdaļ ielīksmoja.

— Kampe, kā mēs lo izdarīsim?

— Jums jāaiziet uz Zirgu ielu 64 pie pirmā sin-dika doktora Zivekinga. Viņš ir cenzūras priekšnieks, un, ja kāds te var kaut ko līdzēt, tad tas ir viņš.

— Nē, to nevar! — Heine domīgi purināja galvu.

— Doktors Zīvekings ir draugos ar Halli, un tad man būtu jābaidās, ka slepeni plāni pret grāmatu tiks izperināti manas ģimenes klēpī. Vislielākos cenzūras svītrojumus es panestu vieglāk nekā domu, ka pēkšņi varētu krist sava radinieka nagos. Bet Kampe palika pie sava: jāiet pie doktora Zīvekinga. Ja neviens no viņiem nepiekāptos, sāktos atkal bezgalīgas sarunas. Heini tas baidīja.

Ieradies Hamburgā, Heine tūdaļ bija interesējies par tēvoča Salomona veselības stāvokli un, uzzinājis, ka tēvocis sirgst ar veco kaiti, paziņojis tam par savu atbraukšanu rakstiski.

Kādu dienu kalpotājs livrejā atnesa «Heinriham Heinem ar dzīvesbiedri» ielūgumu uz vakariņām. Tēvocis Salomons to bija rakstījis pats.

Matilde uzvilka slēgto melno zīda kleitu ar jostu, rišām un mazu, baltu apkaklīti — šo kleitu viņa ģērba tikai svinīgos gadījumos. Un tomēr iespaids bija maz-* liet ikdienišķs. Kleita neizcēla savu valkātāju, un citādi tas ari nevarēja būt, jo par svinīgiem gadījumiem Matilde uzskatīja, pirmkārt, iešanu baznīcā un arī bēres. Šuvēja, kleitu darinot, bija ņēmusi vērā Matildes norādījumu — pašūt kleitu, ko varētu uzvilkt arī vēlāk un kas nemaz neliktos nepiemērota.

Heine ievēroja, ka mājīgajā ēdamistabā nekas nebija mainījies. Terēzes portrets, kas pagājušajā gadā viņu tik ļoti bija saviļņojis, stāvēja vecajā vietā. Logu tuvumā, pa kuriem varēja redzēt vasarīgo parku, jau bija apmetušies daži viesi. Sarunas ritēja pusbalsī, gandrīz čukstus. Ar asu nojautas spēju apveltītais

Heine noprata, ka klusinātās sarunas pauž slēptu nemieru. Iespējams, ka tēvocis vēl ko gaidīja un atkal bija nelāgā omā. Kārlis bija pavisam mazrunīgs. Matildi viņš apsveica bez īpašas ievērības, it kā viņa tēvoča mājā būtu parasts ciemiņš. Doktors Halle izturējās vēsi un formāli, un pat Terēze bija tikai pieklājīga. Taču tam bija īpašs iemesls. Viņa kaunējās par Matildi. Heine tūdaļ saprata, ka noticis tas, ko viņš sen bija paredzējis un no kā baidījies: vainīga bija kleita.

— Tā esot Parīzes mode! — viņš dzirdēja čukstam kādu dāmu un saprata, ka šie vārdi teikti ar ironiju. Matildes kleita bija pārāk vienkārša. Bez tam aiz pieklājības pret Terēzi Matilde bija uzlikusi viņas dāvināto rotas lielu, kura melnajai, slēgtajai kleitai nepiestāvēja. Kad Terēze šo rotas lietu ieraudzīja, viņas sejai pārslīdēja viegla ēna. Viņa baidījās no pārmetumiem, ja viņas vīrs doktors Halle gemmu tomēr pazītu. Bez tam šī rotas lieta bija domāta valkāšanai parka svētkos vasarā; ar to taču nevarēja rādīties vakara viesībās, kur piedalījās Hamburgas bagātākās dāmas.

— Mūs te uzskata par nabaga radiem, tad vismaz atļausimies par to pasmieties, — Heine iečukstēja Matildei ausī. Un viņš it kā lepojās ar savu nabadzību, Matildes uzmanību klusiņām pievērsdams vienai otrai dāmai, kas bija apkrāvusies ar dārglietām. Kādai cienīgai matronai uz kreisās rokas bija četri gredzeni, un Heine teica: — Vairāk viņai nebija. — Kāda pašapzinīga kunga staltajai dzīvesbiedrei pie krūtīm mirdzēja vesela zvaigžņu sistēma, un Heine piezīmēja: — Piena Ceļš!

Pēc tam viņš piegāja pie Kārļa un čukstēja: — Kā jūtas vecais lauva? — Kārlis nozīmīgi smaidīja, un Heine turpināja: — Man jābrīnās, cik vēl arvien kupls ir ciemiņu skaits pie tēvoča galda. Cilvēki taču zina, ka vecais var kļūt ļoti nepatīkams. Cik lielai gan jābūt šo ļautiņu mīlestībai pret viņu, ja tie pārvar savu nepatiku un tomēr nāk. Varbūt tiem mājās nav ko ēst? Vai varbūt tiem aizbēgušas virējas? Kas to lai zin?

Kārlis smējās aizgūtnēm, bet tad pēkšņi apklusa. Bija ieradies tēvocis un dusmojās, ka uz viņa sēdekļa nebija uzlikts spilvens. Matilde izbijās, it kā tēvocis dusmotos uz viņu.

— Šeit es nepalikšu, — viņa spītīgi teica.

Heine apskaitās un čukstēja, lai taču viņa saņemoties. Viņš tai atgādināja, cik ļoti viņi abi materiālā ziņā esot atkarīgi no tēvoča labvēlības; pēdīgi viņa bija ar mieru līdz ar pārējiem doties pie tēvoča sēdekļa, lai apsveiktu veco kungu. Tēvocis stiepa Matildei un Heinriham pretī abas rokas un saņēma viņus ar pāri plūstošu sirsnību kā mīļus bērnus; no aizkustinājuma viņam gandrīz sažņaudzās sirds, un, lai atvilktu elpu, apsveikuma runa bija vairākkārt jāpārtrauc. Laipnība bija neviltota. Tik ātri mainījās tēvoča garastāvoklis.

Tad tēvocis deva mājienu: ieradās ar sudrabu izrakstītā frakā tērpies ceremoniju meistars un, izvilcis karti, lasīja, kā sauc un pagatavo zupu, kura tai brīdī tika nesta iekšā. Matilde neizprata, kāds uzdevums ir sudrabotajā frakā ģērbtajam vīram, un, kad tas parādījās trešo reizi, viņa izbrīnījusies teica Heinriham:

— Arvien vēl piesaka jaunus viesus, bet neviens nenāk iekšā.

— Jā, tie ēd virtuvē, — Heine ironizēja. — Šeit nav vairs vietas.

— Varēja taču ienest krēslus.

— Kurš atnāk par vēlu, ēd virtuvē, — Heine vēsi atteica.

— Virtuvē? — Matilde čukstēja. — Vai tad vāciešiem nav pašlepnuma? Es tūlīt brauktu prom.

— Tu brauktu prom neēdusi? — Heine neticīgi pasmējās un nopriecājās, ka atkal reiz izdevies Matildi apmānīt.

Pēc cepeša ienesa uz paplātes skaistu sevišķi smalkas šķirnes vīnogu ķekaru. Tas bija izaudzēts tēvoča siltumnīcā, un viņš lepojās, ka agrīnā gadalaikā jau nogatavojušās tik lielas vīnogas. Tēvocis pacēla paplāti uz augšu, lai viņa sasniegumu dārzkopībā vispirmām kārtām apbrīnotu Matilde, kura Francijā, bez šaubām, bija redzējusi ne mazums vīnogu. Taču vecajam kungam ar to vēl nebija gana. Lielisko ķekaru vajadzēja apbrīnot visiem tuvumā. Viņš mudināja paplāti laist no rokas rokā un, protams, bija ļoti izbrīnījies, kad pēc zināma laika vīnogas pie viņa vairs neatgriezās. Matilde tās gluži mierīgi bija apēdusi. Neprazdama ne vārda vāciski, viņa bija nodomājusi, ka Salomons Heine ķekaru pasniedzis viņai. Francūzietei, kas cēlusies no vīnogu audzēšanas apvidus, ķekars taču nebija tāds retums kā hamburģietim. Tēvocis Salomons, jau iepriekš nopriecājies par šo gardumu, no dusmām kļuva gluži sarkans un skaļi žēlojās, ka ticis apzagts pats savā mājā.

— Mīļo tēvoc, — Heine teica, — šis vīnogu ķekars bija brīnums, to apgalvojāt jūs pats. Nu to apēdis eņģelis. Tātad brīnums ir neapšaubāms.

Te nu iesmējās arī tēvocis, un līdz ar to jautājums bija nokārtots. Bet Matilde šai vakarā vairs nepateica gandrīz ne vārda.

Toties Terēze bija runīga un rosīga. Pie vakariņu galda viņa brālēnam uzsmaidīja un vēlāk iesaistīja viņu asprātīgā sarunā. Bet Heine to saprata citādi. Ne jau atkalredzēšanās prieks bija Terēzes jautrības iemesls, bet gan negaidīti iegūtā pārākuma apziņa: tātad šī naivā būtne, kam piemita bērna spītīgums, bija viņa sieva? Terēze paslepus vēroja nevienādo pāri. Viņa nesaprata — žēlot brālēnu vai par viņu pasmaidīt? Virsroku ņēma tīkamā sajūta, ka otrs kļūdījies. Matildi viņa līdz šim nebija redzējusi, tādēļ ar slēptām bažām gaidīja, ka ieraudzīs graciozu, gudru francūzieti, sievieti ar vissmalkākajām manierēm. Un nu Hamburgā bija ieradusies šī vienkāršā lauku meitene. Tiešām iemesls, lai pazobotos un pasmietos.

Kad pēc vakariņām viņi devās mājup, Matilde uzvedās kā neaudzināts bērns. Piecirta kāju, šķendējās, metās zemē, vaimanāja, rājās un raudāja, nosolīdamās šo radu mājā vairs nespert kāju. Heine sākumā zobojās, bet, redzot, ka Matildi tas satracina vēl vairāk, saprata, ka viņa to domā nopietni. Heine sapīka, jo bija cerējis kādā izdevīgā brīdī dabūt no tēvoča solījumu, ka pensiju, ko tēvocis maksāja viņam, pēc viņa nāves saņems Matilde. Nelīdzēja arī aizrādījums, cik ļoti viņas pašas nākotne atkarīga no tā, vai tēvocim parāda uzmanību. Heine apsolīja arī, ka nākamreiz viņai vairs nevajadzēšot nākt nepiemērotā kleitā. Šarlote, cerams, viņai aizdošot pat īstu pērļu rotu. Bet Matilde nepadevās.

— Es taču manīju, kā viņi uz mani raudzījās — ar liekulīgiem, zobgalīgiem skatieniem. Zinu, ka viņi tic visam, kas šejienes avīzēs bija rakstīts par mūsu laulībām. Tāpēc es šurp vairs nevaru nākt, — Matilde apņēmīgi noteica un pie tā arī palika. Otru tēvoča ielūgumu Heinem nu vajadzēja noraidīt, aizbildinoties, ka pēkšņi saslimusi sieva. Taču ilgi tā nevarēja atrunāties. Tad viņš lika Matildei izvēlēties: vai nu vienādi, vai otrādi, — un viņa nolēma atgriezties Parīzē. Par iemeslu negaidītajai aizbraukšanai minēja Matildes mātes slimību (starp citu, Matilde ar māti tikai vairs paretam sarakstījās). Matilde bija uzturējusies Hamburgā tikai četrpadsmit dienu. Viņa brauca ar kuģi uz Havru un no turienes tālāk ar vilcienu uz Parīzi. Protams, viņai ne prātā nenāca apciemot māti. Nonākusi Parīzē, viņa devās uz Dartes kundzes pansiju, kur ari palika visu Heines prombūtnes laiku. Bet viņš stāstīja Hamburgas radiem, ka sieva aizbraukusi pie savas nedziedināmi slimās mātes, kura viņu aicinājusi turp, jo pirms miršanas gribējusi meitu vēl redzēt.

Tūlīt pēc Matildes aizbraukšanas Heine no tēvoča Salomona saņēma vēstuli, kurā viņš — it sevišķi Matildei — atvainojās par aso izturēšanos. Heine tūdaļ atcerējās notikumu ar vīnogām. Tēvocis savu kaprī-zumu, no kura visi bijās, izskaidroja ar fiziskajām ciešanām. Dzejnieks noīrēja karieti un devās uz Oten-zenu. Tēvocis Salomons bija laipns, taču dzejnieku pašu todien mocīja smeldzīgas galvas sāpes, un viņš saprata, ka šādā drūmā noskaņojumā nevarēs sevi pienācīgi aizstāvēt, tādēļ arī neizteica vēlēšanos saņemt garantijas Matildes nākotnes nodrošināšanai. Dažas dienas vēlāk, nolēmis runāt, viņš atkal devās pie tēvoča. Bet tēvocis Salomons, sāpju mocīts, vaidēdams gulēja gultā. Viņš vārgi padeva brāļadēlam roku, gurdi parunājās par nenozīmīgām lietām un iemiga; dzejnieks, lai slimnieku netraucētu, uz pirkstgaliem atstāja istabu.

Sīs vasaras harmonijā bija ienākusi disonanse, kas negribēja izgaist. Kāpēc ģimenes lokā vairs nebija tās sirsnības, kas pērnajā vasarā dzejnieku tik ļoti bija aizkustinājusi? Pirmām kārtām vaina bija tā, ka Matilde Salomona Heines mājā tika uzņemta kā svešiniece. Pēc viņas aizceļošanas Heine visu aizbildināja ar tēvoča nepastāvīgo garastāvokli. Pēdīgi Heine saprata, kāpēc viņa klātbūtne šoreiz tika uzņemta tik vienaldzīgi, kāpēc viņš vairs nebija visu uzmanības centrā. Milzīgā interese, kāda bija parādīta pirmā apciemojuma laikā, viņam bija patikusi. Bet šī interese, izrādās, bijusi vienīgi ziņkāre. Tagad, kad tā bija apmierināta, interese atslāba, jo nu vairs nebija pagājuši trīspadsmit gadi, bet kopš pirmā negaidītā

Hamburgas apciemojuma aizritējuši likai septiņi mēneši. Vēsos hamburģiešu prātus nu varēja iesildīt vienīgi kaut kāds īpašs iegansts. Heine senajā Hanzas pilsētā nejutās īsti labi.

Kampe darīja vairāk, nekā būtu vajadzīgs. «Ziemas pasakā» viņš bija pasvītrojis daudzus pantus, kuru publicēšana vēl arvien nebija sankcionēta, jo tie bija pārāk drosmīgi.

— Bet jūs ar katru dienu kļūstat bailīgāks, — Heine tikai noteica, taču Kampe nelikās mierā, iekams dzejnieks^ piekrita prasīt padomu kādam trešajam. Viņi izvēlējās abu kopējo draugu doktoru Fransuā Villi. Bet izrādījās, ka karstgalvim, kurš pats savu lietu kārtošanā ir pārdrošnieks, ne vienmēr patīk piedalīties citu neprātībās, un domājošam cilvēkam ir pavisam grūti uzņemties atbildibu par citiem, ja viņš īsti apzinās šīs atbildības lielumu. Ville — stūrgalvīgais Ville atkal un atkal ieteica mērenību. Viņam bija uzdots visu izšķirt, un šo pienākumu viņš sajuta kā slogu. Arvien biežāk viņš paklausīja Kampes padomam un ieteica kaut ko grozīt vai svītrot. — Jā, jā, Fransuā, — Heine tad sacīja, — arī Hofmanis to būtu izstrīpojis!

Un tad doktors Ville, kā parasti, mēdza atbildēt:

— Patiešām, Heine, šī vieta ir pārāk bīstama. — Un Heine viņu zoboja ar paša Vilies vārdiem: — Vara, Heine, vara!

Sādu kritisku diskusiju rezultātā arī četrpadsmitās nodaļas beigās tika izsvītrots trešais pants, kas vēstīja par iznīcināto brīvību, kuru dzejnieks kādreiz bija uzskatījis par visa šī darba pamattēmu. So pantu aizstāja ar bālu simbolu. Tā tika izdeldētas dusmas no lielā dzejojuma «Vācija. Ziemas pasaka».

Ar pārlaboto manuskriptu Heine devās pie Hamburgas cenzūras priekšnieka — pirmā sindika Kārļa Zīvekinga.

— Magnificence, — dzejnieks teica, — es esmu ieradies, lai turētu jūs pie vārda, tas nozīmē, ka esmu nodomājis izmantot jūsu man reiz kādā vājā bridi doto labvēlīgo solījumu, kas attiecas uz manu dzejas «produkciju». — Doktors Zīvekings smējās un solījās «Ziemas pasaku» izlasīt.

Kad pēc dažām nervozā nepacietībā pavadītām dienām Heine atkal devās pie sindika, lai uzzinātu viņa domas par lielo dzejojumu, smalkais, sirmais kungs neizdibināmi smaidīja un teica:

— Tur ir par daudz domu. Domu, — viņš vēl piebilda, daudznozīmīgi pamirkšķinādams un pavīpsnādams. Taču dzejniekam par lielu pārsteigumu viņš bez būtiskiem iebildumiem atļāva «Ziemas pasaku» publicēt.

Par piezīmi, ka «Ziemas pasakā» esot pārāk daudz «domu», ko Heine viņam atstāstīja savdabīgā veidā, Kampe nevaldāmi smējās. Viņš būtu skaļi smējies arī par jebkuru citu piezīmi, jo lielā sajūsma par to, ka šī drosmīgā grāmata laimīgi izdabūta cauri visām cenzūras klintīm, lauztin lauzās uz āru. Materiālie panākumi nu bija nodrošināti. Lasītāji «Ziemas pasaku» viņam raušus izraus no rokām.

Bet Heine nebija tik priecīgi noskaņots. Viņš zināja, ka poēma, lai gan bija stipri pārveidota, tomēr gūs lielu ievērību, jo tā atklāti pauda laikmeta garu. Saistīt uzmanību, lai nu aiz kāda iemesla, autokrātiski vadītā sabiedrībā allaž bija bīstami, vienalga, vai tas būtu par savu cieņu norūpējies kaprālis, skolmeistars vai karalis. Tais dienās dzejnieks bija uzzinājis par spriedumu, kurš pierādīja, ka tiešām rakstnieki Vācijā ir tik ļoti brīvi kā putni gaisā. Par šo gadījumu pastāstīja Ville, un Heinem šķila, ka sirdi sažņaudz ledus auksta roka. Kaselē kāds vecs savādnieks — Fridrihs Murhards — bija meties uz rakstīšanu un ticis sodīts ar stingra režīma cietumu par rakstu

Roteka-Velkera Valsts leksikonam, lai gan sakšu cenzūra rakstu, protams, bija atļāvusi.

Kur nu bija palikusi bravūrīgā drosme, kas Parīzē Heinem lika ķerties pie spalvas?

Tas viss «Ziemas pasakas» autoru ļoti biedēja. Reiz viņš savam izdevējam pat sacīja, ka gribētu poēmas manuskriptu dabūt atpakaļ. Bet Kampe viņu atklāti izsmēja. Heinem nepatika, ka tiek uzskatīts par gļēvuli. Un, cenzdamies smaidīt, viņš paskaidroja, ka gribējis tikai pajokot.

Šais dienās, šķirstot jaunākās franču avīzes, viņš ministrijas žurnālā «Globe» ieraudzīja naidīgu rakstu, kas bija vērsts pret avīzi «Vorwärts». Viņš pats tur bija ieskaitīts «Vorwärts» līdzstrādniekos. Tas nebija pirmais raksts, kurā «Vorwärts» tīri prūsiskā garā tika denuncēta franču avīzē. Lai dotu iemeslu valdībai Parīzē to aizliegt, pretinieki vienmēr izmantoja šantažējošo argumentu, ka šis bīstamās avīzes — šī «Vorwärts» dēļ varētu rasties diplomātiski sarežģījumi ar Prūsiju. Tas, kā jau minēts, nebija nekas jauns.

Bet, ja kliedzēju bara stabulē nu pūta arī oficiozais «Globe», — vai tad tas neskanēja kā sagaidīšanas maršs policijai? Ko no tā visa varēja sagaidīt?

Heine tūdaļ sāka prātot, kurš varētu būt šīs denunciācijas sacerētājs, un nāca pie secinājuma, ka putniņš slēpjas vienā pašā palīgteikumā. Vainīgo nodeva viņa iedomība. Pēc pašslavinājuma — «ievērojamais publicists A. f. Bornštets, kurš pašreiz ceļo pa Vāciju» — Heine pazina ķengu raksta autoru.

Kādā citā franču avīzē Heine atrada fon Bornšteta kunga paziņojumu, kurā bija teikts, ka «Muitas apvienības un Vācu un franču alianses uzdevumā viņš tiekot aicināts uz Berlīni». Meli melu galā! Kurš gan šim vīram uzticētu tādu misiju?

Vai varbūt Bornštets bija devies uz Berlīni, lai par veiktajiem pakalpojumiem saņemtu atalgojumu? Vai tāpēc, jau apāvis kājas ceļam, viņš bija sacerējis vēl vienu ķengu rakstu pret «Vorwärts»?

Bornštets Berlīnē! Kas tam tur bija padomā? Kā tas varētu kaitēt viņam, Heinem? Savas slepenās aizdomas Heine nespēja pamatot, bet viņu neatstāja nomācošā sajūta, ka Bornšteta ceļojuma nolūks kaut kādā ziņā vērsts pret viņu.

Lai izklaidētos, Heine devās uz Alsteras paviljonu. Bet tas, kas viņu sagaidīja tur, satrauca vēl vairāk. Viņš sastapa Villi ar kādu pusmūža vīru, kura vārdu nebija sapratis vai arī nebija ievērojis, bet tā familiārais sitiens pa plecu viņu nepatīkami aizskāra, it sevišķi tāpēc, ka tas neparasti un pirmajā brīdī neizprotami kontrastēja ar svešā nogurušo, nedaudz salīkušo augumu, noslīgušajiem pleciem, nedrošajām kustībām un bālo seju. Vīrs dziļi slēpa rokas sava novalkātā, kādreiz neapšaubāmi elegantā uzvalka kabatās. Šis vīrs bija drēbnieks, un to viņš arī necentās slēpt. Tomēr Heini viņš uzskatīja par sev līdzīgu un atkārtoti sauca to par savu kolēģi, jo arī šis drēbnieks bija rakstījis grāmatas, asa satura rakstus, kuros, pamatojoties uz bībeli, pareģoja pastāvošās iekārtas gāšanu, tāpat kā savās skrejlapās jau trīssimt gadu pirms viņa bija darījuši zemnieku pārstāvji. Šveicē, kur bija nokļuvis, bēguļodams no vienas valsts uz otru, šo rakstu dēļ viņš tika apsūdzēts par dieva zaimošanu un ieslodzīts cietumā.

Atceroties savu gūstu, viņš nicīgi savilka seju un noraidoši atmeta ar roku. Šī vienmēr atkārtotā rokas kustība, viņa bieži lietotais raksturīgais žests pauda vairāk nogurumu nekā nicināšanu, īpaši, ja to pavadīja nopūta: «Ak, jā!» Varēja manīt, ka šis cilvēks bija iekšēji salauzts. Tātad tas bija drēbnieks Vilhelms Veitlings, viens no «taisnīgajiem». Strādnieku vidū viņš baudīja lielu cieņu. Heine pats bija izlasījis dažus no Veitlinga rakstiem un apbrīnojis drēbnieka

zeļļa patstāvīgās domas un talantu, bet viņu atbaidīja šī vira uzmācīgā familiaritāte. Lai arī viņš klusībā sevi aprāja, slavenā drēbnieka laipnie apkampieni viņam nekļuva tīkamāki.

— Kas ir augstākais apbalvojums, ko cilvēks mūsdienās var iegūt? — jautāja Veitlings un turpināja:

— Izšūdināts dižciltības kronis zīdaiņa autiņos! Bet, ja šai pasaulē, kura atzīst šādu nedabisku šķiru gradāciju, kāds ieradies kā ārlaulības bērns . ..

«Ai,» domāja Heine, «tad vēl arī šī radniecība!»

— ... pie tam kā nabaga meitenes dēls, tad nav jābrīnās, ka pirmie vārdi, ko augošais cilvēks tiešām bija sapratis, nebija vis «tēvs» vai «māte», bet gan «vienlīdzība un brālība». Jūs zināt, ka mūsu skolās ābece ir bībele. Bet tikai vēlāk, kad neviens skolotājs man nestāvēja līdzās, es īsti iemācījos to lasīt. Bībelē es atradu pierādījumus savām cerībām, ka visiem cilvēkiem ir tiesības dzīvot.

— Ak, — Heine teica, — daudz vieglāk to pierāda vienkāršais teikums: «Tā kā visiem cilvēkiem vajag ēst...» Tas jau ietver visus secinājumus.

Veitlings sataisīja augstprātīgu seju, it kā gribēdams teikt: «Te nu bija slavenais Heine. Kā gan var apmierināties ar šādām novazātām frāzēm?»

— Kā jūs dodaties uz Hamburgu? — Heine jautāja.

— Ar eskortu! — Veitlings atbildēja.

— Prūšu slepenpolicistu pavadībā, — ņirdzīgi smīkņādams, piebilda Ville un, sakrustojot rokas, atdarināja važas. — Viņš jānogādā tālāk uz Angliju.

Heine jula, ka nobāl. Kur tad vairs bija droša vieta, ja prūšu policisti ari Hamburgā varēja rīkoties tikpat netraucēti kā Berlīnē?

— Pastāstiet viņam, — Ville teica, — kā ar jums apgājās.

Veitlings berzeja sev roku locītavas un kaju potītes, kur vēl bija redzamas pārāk šauro važu pēdas, un atstāstīja savu piedzīvojumu, vienaldzīgi, vienmuļi tērzēdams, kas Heini satrauca vairāk, nekā ja tas būtu atļāvies visdedzīgākos izsaucienus. Vai šis virs neapjauta savu šausmīgo likteni, ko Heine uztvēra kā pret sevi vērstu brīdinājumu?

— Nojautu, ka šveicieši mani grib izdot Prūsijai, — Veitlings stāstīja nogurušā balsī. — Pazīstot savu mocītāju domu gaitu, biju pārliecināts, ka tāds ir viņu tuvākais nodoms. Tādēļ draugiem devu slepenu norādījumu atbrīvošanas dienā mani sagaidīt cietuma priekšā. Bet pēkšņi — divas dienas pirms termiņa man pateica, ka esmu brīvs. Agri pirms ausmas mani izveda uz ielas. Es nojautu lamatas, vilcinājos iet tālāk un saucu pēc palīdzības: «Palīdziet man! Es esmu Veitlings. Mani grib izdot vācu policijai!» — Šo notikumu Veitlings atstāstīja vienaldzīgi, nepaceļot balsi, neievelkot elpu. Bet taisni šī vīra bezjūtība, viņa monotonā valoda kāpināja Heines satraukumu, it kā bezjūtīgums būtu māksliniecisks paņēmiens vislielākā sasprindzinājuma radīšanai.

— Mani sita ar šautenes laidi un spārdīja kājām, — Veitlings stāstīja, — bet es nekustējos ne no vietas. Starp zobiem man iegrūda vīkšķi, ko nespēju izspļaut. Ar varu mani aizvilka atpakaļ uz cietumu un piekāva. Aizbāztu muti un sasietām rokām un kājām mani nogādāja melnā slēgtā karietē, kas pa to laiku bija piebraukusi pie cietuma durvīm. Es pretojos, izspiedu loga rūti, bet nekas nelīdzēja. Kariete aizripoja, .un mani nodeva prūšu policijai. Magdeburgā es dzelžos saslēgtām kājām sēdēju cietumā, kamēr tika pieņemts lēmums mani piespiest izceļot uz Angliju.

— Es to nebūtu varējis izturēt, — Heine sacīja.

— Ko jūs iesāksiet Anglijā? — Ville vaicāja.

Veitlings atkal atmeta ar roku un teica: — Drēbniek, paliec pie savas adatas! Tiklīdz ietaupīšu dažas mārciņas, iegādāšos tālskati. Zvaigznes ... — Un viņš runāja juceklīgi, sajūsmas pārņemts. — Kad naktīs cietumā pa šauru lodziņu redzēju zvaigžņotu debesi... bezgalīgu ... brīvu ... noslēpumainu ... tad mani pārņēma liels miers. Jau pati gaisma ... dīvaina ... No kurienes nāk šis mirdzums? Varbūt ir tālas pasaules, kur valda taisnība .. un mūžīgā kārtība ... to uzlūkot... harmonija ... bezgalība!

Heine saprata, ka Veitlinga astronomiskās studijas ir mistiskas ilgas pēc kādas nepazīstamas, labākas pasaules.

— Vai arī došos uz Ameriku, — Veitlings pēkšņi teica. Viņš arvien vēl bēguļoja. Šķita, ka Amerika viņam ir pati pēdējā iespējamība.

Heine bija gribējis izklaidēties, taču viņš atstāja Alsteras paviljonu vēl drūmāks. Viņš nevarēja aizmirst vīru, kas vēl arvien berzēja kājas un rokas, kuras bija žņaugušas pārāk ciešās dzelzs važas. Dažas dienas vēlāk kāds notikums pierādīja, ka ari Heinrihs Heine nedrīkstēja justies drošs.

Gandrīz katru dienu dzejnieks — lielākoties Kam-pes pavadībā — gāja uz spiestuvi, lai pārraudzītu savu «Jauno dzeju» iespiešanas gaitu un izskatītu pēdējās korektūras. Kādurīt viņiem pretī nāca iespiedējs, omulīgs pilnīga auguma vīrs, un neparasti satraukts teica:

— Mani kungi, to jūs ar mani nedrīkstat darīt!

Turklāt viņš, to sacīdams, izturējās tik pārsteidzoši

temperamentīgi, ka apaļie, tuklie vaigi trīcēja un, purinot dusmīgi galvu, kuplie mati plīvoja. Izplestās rokas ar patētisku žestu sizdams pie krūtīm, viņš teica:

— Mans pienākums ir jo stingri klusēt, bet jūs man atsūtāt mājās cilvēku, kuram man jāizsniedz «Jauno dzeju» drukas loksnes!

— Dieva dēļ! — kliedza Kampe. — Kas tas bija?

Jūs taču viņam nekā neiedevāt! Vai viņš teica, kas viņu sūtījis?

— Doktors Heines kungs, — iespiedējs atbildēja, ar neatdarināmu tukla vira grāciju pagriezdamies pret dzejnieku.

— Ko tad jūs viņam iedevāt? — Kampe jautāja.

— Neko! Es ievēroju mūsu norunu un uzaicināju viņu uzrādīt doktora Heines kunga rakstisku piekrišanu. Vai ari tas nebija pareizi? — iespiedējs vaicāja, ar mazajām ačelēm neziņā skatīdamies te uz vienu, te otru.

— To vīru jums vairs neredzēt! — Heine teica.

— Jūs, maestro, esat izjaukuši pēkšņu uzbrukumu.— Izrādīdams savu atzinību, dzejnieks ar pirkstgaliem viegli pieskārās pie apmierinātībā starojoša iespiedēja pleca. — Kas tas bija par cilvēku?

— Elegants kungs ar vislabākajām manierēm. Savu lūgumu viņš izteica pieklājīgi, un man bija loti grūti viņam atteikt. Viņš apgalvoja, ka esot jūsu draugs...

— Sasodītie salašņas! — Kampe pārtrauca iespiedēju. — Kā nopelns tas ir? Tātad jau uzoduši. Nu jāuzmanās, lai dzejoļu saturs nekļūst priekšlaicīgi zināms, citādi mana naudiņa būs vējā. Vislielāko piesardzību! Un skatieties saviem ļaudīm uz pirkstiem! Arī Prūsijā grāmatu neaizliegs, kamēr neuzzinās, kas tajā iekšā. Grāmata jāizsūta pa visām pilsētām, iekams par to kaut ko sīkāku uzzina Berlīnē. Šai pasākumā es esmu ieguldījis savu naudu, un, ja mani apzags, sveikā neiziesiet ari jūs, — Kampe teica iespiedējam, kura miers nu bija pagalam un kurš norūpējies nopūtās.

— Ak, tas mani ļoti nomāc, Kampes kungs. — Pēc tam viņš ar plaukstas virspusi noglāstīja dubultzodu, kas liecināja par sevišķu omulību un optimismu.

Heine juta, ka viņu moka briesmīga nervozitāte.

Viņš bija nokļuvis tāda situācijā, kur visu noteica apstākļi. Viss, ko viņš darīja, varēja viņam kaitēt. Ja viņš palika Hamburgā, tad bija jābaidās par savu drošību. Bet vai viņš varēja aizceļot, neizrunājies ar tēvoci? Līdz šim tāda iespēja nebija radusies. Un tomēr viņš saprata, ka ar aizbraukšanu nav ko kavēties. Kad «Ziemas pasaka» tiks izsūtīta, viņš gribēja būt prom no pilsētas. Heine vēlējās, lai grāmatas publicēšanas termiņu pagarinātu, iekams viņš būs izrunājies ar tēvoci Salomonu, bet Kampe, baidīdamies par savu naudu, iespiedēju steidzināja. Kāds pretrunīgu interešu samezglojums!

Acumirkli runāt ar tēvoci bija neiespējami. Sāpju mocītais vīrs bija aizbraucis uzTravemindi. «Izpriecas nolūkā,» — tā tika paziņots atklātībai. Vēlāk Hein-rihs Heine dabūja zināt, kas tēvoci īsti ierosinājis apmainīt gultu pret karieti. Viņš bija padzirdējis, ka lielam kuģu īpašniekam draud bankrots, un, segās ievīstīts, devies uz Travemindi, lai nopirktu kuģus, kuri viņam nepavisam nebija vajadzīgi, bet viņš cerēja tos pārdot tālāk un pamatīgi nopelnīt. Iegūt sev labumu — tas bija burvju spēks, kas Salomonu Heini varēja piecelt pat no nāves gultas. Brauciens uz Travemindi no jauna parādīja, ar kādu enerģiju šis vīrs nemitīgi krāja un laida apgrozībā naudu. Trīsdesmit miljonu īpašnieka spēks salauza visus aizsprostus.

Kad Heinrihs Heine, dažas dienas nogaidījis, atgriezušos tēvoci gribēja apmeklēt viņa lauku mājā, dzejniekam paskaidroja, ka Salomonu Heini nevarot traucēt, jo viņam esot ciemiņš.

— Tad tieši vēl vairāk viņš gribēs redzēt mani, — atteica dzejnieks, zinādams, ar kādu prieku tēvocis ciemiņiem allaž rādīja «savu resgali» — krustdēlu. Heine steidzās pa kāpnēm augšup, pieklauvēja un — pārliecināts par savu uzvaru — iegāja tēvoča istabā. Bet, tiklīdz viņš pārkāpa slieksni, smaids sejā izdzisa.

Viesis bija Rīsers, doktors Gabriels Rlsers, advokāts, kas kādreiz bez iemesla bija iejaucies Heines goda jautājumā un aiz godkāres pilnīgi neaicināts gribēja cita vietā ar Heini duelēties. Rīsers arī pagājušajā gadā kā čakls avīzes kurjers bija pūlējies pavēstīt Kārlim Heinem, ka no Parīzes ieradīsies doktors Heinrihs Heine. Bet dzejnieks nebūtu ticējis, ka tēvocis pieņems šo vīru. Vai viņu, Heini, gribēja aizvainot?

Heine juta, ka iekaist dusmās. Pēdējā laika maskotie uzbrukumi viņu bija padarījuši nervozu. Viņš bija jūtīgs līdz neprātam un neuzticīgs pret katru, ko turēja aizdomās kā slepenu ienaidnieku. Jo vai tad tas bija tik droši, ka prūši tiešām grib dabūt viņa «Ziemas pasaku» savā īpašumā? Vai tad arī Rīsers nevarēja sūtīt spiegu pie iespiedēja — varbūt doktora Halles uzdevumā?

Heine izvairījās advokātam sniegt roku. Apsveicinājies ar tēvoci Salomonu, viņš sakrustoja rokas uz muguras un skatījās ārā pa logu.

— Jūs taču esat pazīstami? — tēvocis jautāja.

— Jā, jā, — dzejnieks atteica. Viņš labprāt būtu devis pa ausi šim cilvēkam, kas aiz tīras iedomības mēģināja viņu aizskart toreiz, 41. gadā, kad pret Bērni rakstītās grāmatas dēļ kvekšķi viņam uzbruka no visām pusēm, tā ka viņš tik tikko spēja paglābties no ienaidniekiem. Toreiz Rīsers bija juties stiprs, gribējis steigties no Londonas uz Parīzi, lai ar viņu duelētos. Rīsers zināja, ka Heine izaicinājis msjē Strausu, un pēc pieredzes laikam saprata, ka divkaujās trešā persona parasti tiek cauri ar veselu ādu, lai arī cik liels būtu skandāls. Vai šis vīrs nav mazliet līdzīgs resnajam Hansam Falstafam, kas mirušajam Persijam bija iedūris ikros un aizvilcis līķi no kaujas lauka, lai varētu teikt, ka uzveicis bīstamo dumpinieku, kaut gan visa pasaule zināja, ka viņš melo?

Heine tikko valdījās aiz dusmām. Vai varbūt aiz bailēm? Viņu satrauca nojauta, ka ik uz soļa ielenc viltīgi ienaidnieki. Heines garastāvoklis bija tāds, ka viņš varēja tūlīt vai eksplodēt. Pietiktu dzirksteles, lai notiktu sprādziens.

Šobrīd viņš bija gandrīz pateicīgs, ka ceļā gadījies šis advokāts. Beidzot bija viens, kam varētu piesieties. Lai tad arī Rīseram tiek šī divkauja, ja vien viņam prāts vēl uz to nesas. Heine, gribēdams kaitināt advokātu ar savām zobgalībām, pagriezās pret viņu.

— Es dzirdu, jūs arī rakstāt, — Heine teica. — O, jūs vēl varat tālu tikt. Es esmu vecs, bet jūs jauns.

— Esmu tikko pāris gadu jaunāks par jums, — atbildēja Rīsers.

— O, — Heine atteica, — literatūrā tas nozīmē veselu paaudzi. Būt jaunam — tas nozīmē daudz. Mans laiks ir pagājis. Jūs mani viegli varat pārspēt. Padomājiet par maniem vārdiem. Kādudien varbūt Gab-rielu Rīseru minēs līdzās Gētem.

— Paklausieties tikai, — Rīsers teica Salomonam Heinem, — viņš grib ar mani dzīt jokus.

— Dzirdēju, ka pirms gadiem jūs esot rakstījis brošūru, kurā man vaļsirdīgi atzināties, — Heine piezīmēja.

— Jā, — teica Rīsers, vilcinādamies un pēc savas parašas nepārtraukti mīņādamies no vienas kājas uz otru.

— Kā dzirdēju, jūs esat uzrakstījis arī brošūru pret mani.

— Jā, — Rīsers atbildēja, joprojām mīņādamies.

— Tagad apsvērsim, — Heine teica. — Kādas jums ir izredzes kļūt slavenam? Jums vajadzētu reiz rakstīt grāmatu kopā ar mani. Bet, manuprāt, lai nu tas paliek. Pēc šādas domu apmaiņas man beigu beigās nav vairs nekādu domu. Nesen es biju gatavs apmainīties domām ar kādu fon B. kungu. Bet mani briesmīgi piekrāpa. Kad biju izteicis visas savas domas, jutu, ka galva tukša un piemetusies migrēna. Tas bija viss, ko fon B. kungs varēja piedāvāt. Nē, es sargāšos no domu apmaiņas ar jums, — Heine asi noteica.

— Ak, mūsu dzejnieks šodien ir nelabā omā, — Rī-sers attrauca un apjucis smaidīja. Tad viņš atvadījās. Advokāts nedomāja pieņemt izaicinājumu. Pēdējos trīs gados viņa dzīves apstākļi bija krasi pārgrozījušies. Tagad viņš bija viens no pazīstamākajiem Ham-burgas notāriem un varēja atļauties smalku dzīves veidu. Vai tad brīnums, ka viņš šo dzīvi mīlēja un nevēlējās to upurēt kādai kaprīzai iedomai?

— Gļēvulisl — Heine norūca, kad Rīsers bija aizgājis, tad, pievērsies Salomonam Heinem, sacīja:

— Tēvoc, jūs zināt, ka šis cilvēks ir mans ienaidnieks. Kā tad viņš uzdrīkstas rādīties jums acīs?

— Ai, Heinrih, — atteica Salomons Heine, — ja ar tiem visiem, ar ko tu esi ķildojies, es vairs negribētu runāt, tad drīz vien ap mani būtu liels klusums!

— Bet jums nevajadzētu viņu tik atklāti atbalstīt, — iebilda dzejnieks.

Salomons Heine, sēdēdams atzveltnes krēslā un balstīdams rokas uz spieķa — tiešām patriarhāla aina! — pārmetoši teica:

— Tu esi gatavs ar katru uzsākt ķildu un tad vēl brīnies, ka tev ir ienaidnieki.

— Sai gadījumā es neesmu vainīgs, — Heine nepiekrita, — viņš man uzplijās, laikam cerēdams iegūt nemirstību kā mans pretinieks, gluži tāpat kā hercogs Kārlis Eižens kļuva nemirstīgs, pateicoties Šilleram.

— Ak, — tēvocis ironiski atteica, — nu es arī saprotu, kāpēc tu sacerēji tik apkaunojošu dzejoli par Bavārijas karali Ludvigu. Tu viņu gribi padarīt nemirstīgu! Skatiet ļautiņi, man ir brāļadēls, kurš cilvēkus padara nemirstīgus! Bet paklausies. — Tēvocis nikni piecirta spieķi pret grīdu. — Par ko tad tu uzskati sevi? Es domāju, ka izaicināt karali ir briesmīgi.

— Viņš jaucas manās darīšanās.

— Kā var karalis jaukties tavās darīšanās?

— Viņš dzejo, — Heine smiedamies noteica.

Bet tēvocim šie smiekli nepatika.

— Un, ja arī dzejo, viņš taču bez tam ir arī karalis. Bet ko tu vēl dari? Neko! Arvien vēl neko! Kas ar tevi lai tiek gudrs? Tu taču neesi muļķis, Heinrih, bet vēl neko neesi sasniedzis!

— Nu, līdz karaļa godam es droši būtu ticis, — dzejnieks piezīmēja.

— Tu un karalis? — tēvocis iekaisa. — Lupatu karalis tu esi! Bet klausies, ko teikšu. Man nepatīk, ka mans brāļadēls izsmej cilvēkus, ar kuriem man ir veikala darīšanas. So prasību, lūdzams, respektē!

— Bet kas tad respektē mani? — Heine saīdzis jautāja, jo šāds sarunas novirziens viņam nebija pa prātam. — Kaut jūs, tēvoci, zinātu, cik bieži es, būdams pavisam bez līdzekļiem, sevi pārvaru, lai nerakstītu jums par naudu. — Viņš pats brīnījās, cik ātri bija sācis runāt par šo jautājumu. — Stāsta, ka jūs Tra-vemindē, redzēdams nabaga meiteni skaitām lūgšanu, tai slepus uz kleitas apmales nolicis riekšavu dālderu. — Tēvocis smaidīja, un dzejnieks turpināja:

— Cik tas izskatās laipni un pasakaini, mīļais tēvoc, kad jūs no savu kapitālu neizsīkstošajiem avotiem pasmeliet riekšavu, lai to pasniegtu nabaga bārenei vai sērojošai atraitnei. — Ar savu salīdzinājumu Heinrihs gluži neapzināti bija raksturojis Salomona Heines teatrālo labdarību. — Šādi gadījumi liecina par jūsu ārkārtējo labsirdību. Bet apdomājiet, mīļais tēvoc, ka arī tie cilvēki, kas jūsu sirdij tuvāki par svešu lūgsnas skaitītāju meiteni, dzīvo trūcīgi un, atkal un atkal uzbrūkot slimībām, nonākuši nožēlojamā nabadzībā, kur tiem dzīvei atņemti dieva lemtie prieki un saulainā dzīve kļuvusi par nepanesamu nastu.

— Atkal vecā dziesma! — tēvocis sacīja. — Brāļadēla kungs, liekas, aizmirsis, ka es viņam jau maksāju pensiju.

— Nebūt ne, mīļais tēvoc! Summu es gan aizmirstu paaugstināt, bet neaizmirstu, kam man par šo palīdzību jāpateicas. Taču Parīzē viss ir tik dārgs, un man nepieciešama trīskārtēja summa, lai varētu eksistēt. Cenzūra un daudzkārtējie apmelojumi manu dzīvi padara arvien grūtāku, jā, pat neiespējamu.

— Cilvēkam jāizvēlas profesija, no kuras viņš var pārtikt, — Salomons Heine teica.

— Ai, mīļais tēvoc, nepārmetiet, ka man trūkst spēju manā profesijā. Pat Sillers — lepnais Šillers nevarēja pārtikt no sava darba, un viņam bija vajadzīgs mecenāts; Šillers bija čaklāks par mani, viņš sabojāja savu veselību un beidzot lika uz spēles dzīvību, bet arī tas viss viņam nenesa augļus.

— Jā, Šillers, — tēvocis aizrādīja, — tas bija gudrāks par tevi. Tas nesanīdās ar priekšniecību. Viņa lugas visur izrāda. Viņu godina, viņam ceļ pieminekļus.

Heine nervozi iesmējās. Viņš bija saīdzis, ka jāstrīdas ar tēvoci par vispārzināmām lietām. — Un viņa dzīves laikā viņu saukāja par «bēdīgi slaveno». «Bēdīgi slavenais» Šillers, kam tikai tagad uzstāda pieminekļus — četrdesmit gadu pēc viņa nāves. Vai tam vienmēr un mūžīgi jāatkārtojas? Dzīves laikā vajāšanas un bads, un pēc nāves pagodinājumi! Jaunībā valdnieka izdotas apcietināšanas pavēles, un pēc nāves spožas pirmizrādes tai pašā rezidencē! Kungi apmierināti staipās savu ložu atzveltnes krēslos un, uzpūtīgi smaidot, noklausās kaislīgās apsūdzībās, kuras dzejnieks metis sejā viņu senčiem. Un kā izsmiekls skan dzejnieka mīļākās traģēdijas «Laupītāji», «Dons

Karloss» un «Vilhelms Tells». Žēl, ka spriedumi un cieņa manā tēvzemē ir tik neglābjami gājuši bojā, — Heine rūgti teica.

Bet Salomons Heine neklausījās. Viņš piederēja pie tiem stūrgalvīgajiem cilvēkiem, kuri sarunas laikā tik uz to vien gaida, kad otrs atvilks elpu, lai tūdaļ turpinātu paši savu sakāmo.

— Visi stāv atplestām rokām. Dod, Salomon, dod! Bet es esmu vienmēr un vienmēr un pārāk bieži devis. Vai visu tavu mūžu neesmu tev spaiņiem smēlis no zināmās akas, mans mīļais, dārgais krustdēl? Vai tu reizēm neesi lūkojis pats uzurbt šo avotu? Ē, Heinrih, kā tad bija ar kredīta vēstuli, ko es tev iedevu līdz uz Angliju, lai tevi kā savu krustdēlu ievestu turienes Rotšilda namā? Un ko tu darīji? Tikko kā nokāpis no kuģa un nostājies uz britu zemes, tu gāji un liki sev izmaksāt visu summu, ko nebiju tev vis dāvinājis, bet gan tikai aizdevis, lai Anglijā paceltu tavu autoritāti.

— Mīļais tēvoc, jūs maldījāties, iedomādamies, ka naudu var aizņemties reprezentācijas nolūkā līdzīgi cilindram, ko pēc kāzām atdod atpakaļ tā īpašniekam. — Vai tēvocis atkal netaisījās celt gaismā savus vecos pārmetumus, tūkstošreiz ar jau zināmiem vārdiem izteikt vienu un to pašu? Tas jau jāuztver tikai kā joks. Dzejniekam izsmieklā savilkās lūpu kaktiņi. Slepus viņš par tēvoci uzjautrinājās, atzina tā izturēšanos par smieklīgu, ievēroja vecā valodas kļūdas, katram tēvoča teikumam klusībā gatavoja ironisku piezīmi. Tā bija Heinriha Heines lielākā nelaime, ka zobgalību, kura ikreiz bija uz mēles, viņš nespēja apvaldīt. Kad viņu sagrāba zobgalības velns, tad nebija nekādas nozīmes tam, ka viņš pazina cilvēkus un ka viņam bija takta izjūta. Bieži vien viņš pats nemanīja, ka sarunas biedru aizvaino. Sai ziņā viņš arī no kļūdām nemācījās.

Salomons Heine bija atsācis cildināt savu labda-

rību; šī lielīšanās dzejniekam tā derdzās, ka viņš klusībā tēvoci nosauca par naudas maisu, kas nekā negrib dot.

— Dot, dot, dot, — tēvocis turpināja. — Kurš jebkad ir tik daudz devis kā es? Pirms diviem gadiem, pēc lielā ugunsgrēka, kad ikviens savu naudu rūpīgi glabāja, kad birža draudēja iznīkt, es tūliņ izlaidu tirgū miljonu skaidrā naudā.

— Par astoņiem procentiem, — prozaiskais dzejnieks iedzēla.

Bet Salomons Heine repliku neievēroja. Atspiedis zodu uz sava spieķa roktura, viņš ar sapņainu skatienu vērās tālumā. Iztēlē kā spogulī ainojās grandioza vīzija. Viņš redzēja sevi stāvam uz kāpnēm biržas nama ārpusē augstu pāri gavilējošam pūlim. Labajā rokā viņš vicinaja kredītzīmju saini. Saule smaidīja sejā, un viņš plaši atvēra savu sirdi, skanot tūkstošgalvainā pūļa pērkondimdošajām gavilēm. Tā viņš tur stāvēja, uzvarām vainagots, smaidošs, augstsirdīgs, īsts biržas Velingtons!

— Kad nelaimes piemeklētajai Hamburgas pilsētai bija nepieciešams trīsdesmit divu miljonu liels aizņēmums, — viņš turpināja, — es bez vilcināšanās devu astoņus miljonus mārku.

— Par astoņiem procentiem! — krustdēls piebilda.

— Es atteicos no lielas apdrošināšanas summas savai mājai Jaunavu gatvē ...

— Jūs zinājāt, ka apdrošināšanas kase bija maksāt nespējīga. Un kur nekā nav ...

— Jā, kur nekā nav, — tēvocis īgni izmeta, — tur arī tu nevari pielikt ne plika graša. — Salomons Heine attiecībā pret sevi allaž bija ļoti dzirdīgs; brāļadēla ironiju viņš jau sen bija pamanījis un tāpēc sadrūmis.

Heinrihs Heine nu aši iebilda — viņa ķecerīgie uzskati nesniedzoties tiktāl, ka viņš neatzītu tēvoča labo sirdi un izpalīdzīgo raksturu, ko tēvocis esot saglabājis, neskatoties uz to, ka viņa ceļš augšup — uz naudas aristokrātijas ledus auksto valstību — ir fantastisks; šo faktu viņš kā dzejnieks bezgala apbrīnojot, jo reti gadoties, ka bagātniekiem piemītot arī cilvēciskas jūtas.

— Jūs esat uzcēlis slimnīcu, — teica krustdēls,

— dibinājis fondus trūkumcietēju pabalstīšanai, nabaga ļaužu virtuves un visi labdarības bazāri var cerēt uz jūsu palīdzību, tāpat jūs esat atbalstījis gan cienīgos, gan necienīgos. Cik labi jums piederētos — pēc tam kad jūs miljonu miljonus esat atdevis svešiem — turpmāk arī paša krustdēlu atbrīvot no bailēm par nepelnīto trūkumu, — dzejnieks teica un klusām piemetināja: — Nevis vienmēr palīdzēt tikai bankrotējušiem bodniekiem . ..

Bet tēvocis bija nikns. Viņš saviebās. Iespējams, aiz sāpēm.

— Tavu gudrību nu dzirdēju, — viņš teica. — Tagad uzklausi ari manas gudrības: kas nestrādā, tam nebūs ēst! Kas negrib paklausīt, tam jācieš. Grāmatu rakstīšana nav nekāds amats! Kas tikai slaistās apkārt, tam nav ko galdā likt! Dievs kungs baro gan pulnus laukā, bet ne sliņķus Parīzē! — Pie katra teikuma viņš sita ar spieķi uz grīdas.

— Grāmatu rakstīšana ir gan profesija, — Heine klusu teica. — Tā prasa vairāk upuru nekā daža laba cita profesija. Cilvēka sirdsapziņu nevar izteikt naudas vērtībā, bet tā tomēr ir vajadzīga, un cilvēces eksistencē tai vislielākā nozīme. Protams, ir grūti saprast, kā iespējams dzīvot no talanta un sirdsapziņas. Daudz labāk var pārlikt no sirdsapziņas trūkuma. — To visu viņš pateica tikko sadzirdami un pēc īsas apdomas ska|i piebilda: — Jums patīk, ja jūsu labdarību slavina žurnālos, •— tas ir saprotami — un jūs baidāties, ka neviens neliksies ne zinis, ja jūs atbalstīsiet paša krustdēlu, — ari tas saprotami. Bet vai labs darbs jau pats par sevi nav labs?

— Es negribu parādīt tev nekādu labdarību, — tēvocis šķendējās, — jo tu esi dīkdienis, kas nekā nedara, kas bez darba blandās apkārt un noķengā karaļus.

Nu sadusmojās arī dzejnieks un pārmetošā tonī paskaidroja, ka tēvocis vispār nesaprotot ne viņu, ne viņa darbu.

— Jūs sajēdzat tikai kaut ko par naudu, — Hein-rihs Heine pieceldamies sacīja un, taisīdamies sarunu izbeigt, ar pasvītrotu cieņu piezīmeja: — Mans uzvārds ir labākais, kas jums pieder!

Viņš pagriezās, lai ietu. Bet tēvocis tai pašā mirklī pacēla spieķi un dusmu uzplūdumā iesita brāļadēlam pa roku — gan ne stipri, jo viņš tūdaļ savaldījās, bet dzejnieku tas bezgala aizvainoja, un viņš šausmās, it kā divkārt trāpīts, pavērsās pret tēvoci un ar gaužām sāpīgu pārmetuma izteiksmi sejā it kā neizpratnē čukstēja:

— Tēvoc, bet tēvoc Salomon ... — Un izgāja pa durvīm. Ja Salomons Heine, paceldams spieķi, sašutumā bija skaļi kliedzis: «Prom! Prom!» — tad nu viņa baiss skanēja klusu, pilna nožēlu, kā nopūta: «Prom»! — taču nebija vairs neviena, ko izraidīt pa durvīm.

Heinrihs Heine pameta tēvoča lauku māju neizsakāmi sarūgtināts. Soļodams pa šalcošo, saules apspīdēto aleju, viņš, apkaunotais, grozīja pats par sevi galvu — kā gan viņš bija varējis padoties izaicinājumam? Kā tas varēja notikt? Viņš bija runājis vārdus, kurus nebija gribējis teikt un kurus nekad vairs nevarēja atsaukt. Kas viņu tik ļoti bija sakaitinājis?

Kāds tam bija iemesls? Rīsers? Vai arī iespiedēja paziņojums, kas pierādīja, ka arī Hamburgā viņš nebija drošs? Viņš bija radis uzlūkot tagadējo pasauli kā galīgi sapostītu. Par cēloņiem domādams, viņš cilvēku būtībā un uzskatos atrada dažādas atšķirības, kas viņam šķita nepārvaramas. Bet nu, kad sirdi plosīja vilšanās sāpes, viņam iešāvās prātā cēlonis, ko viņš līdz šim nebija pamanījis. Plaisa, kas pārdalīja pasauli, šķīra citu no citas ne tikai ticības un tautības, bet sašķēla arī ģimenes. Viņš pats bija pārkāpis bezdibeni, kas atrodas starp nācijām. Viņš redzēja, ka dziļa, nepārvarama plaisa ir nevis starp vācieti un francūzi, starp kristīgo un jūdu, bet ka dziļāks bezdibenis šķir nabagos un bagātos.

Taču Heine saprata: lai nodrošinātu nākotni, ar tēvoci Salomonu jāmēģina izlīgt. Viņš tikai nezināja, kā lai šo veco despotu noskaņotu labvēlīgi. Tirānam izrādīt laipnību, atraisīt tam kurpju saites — to varēja darīt cili. Ar pakļautību, kas aizskar viņa lepnumu, dzejnieks nevarēja samierināties. Lai gūtu tēvoča ievērību un varbūt pat respektu, viņam beidzot iešāvās prātā līdzeklis, ko viņš bieži ar panākumiem bija izmantojis literāros strīdos. Kādā no vācu avīzēm, kuras tēvocim bija pieejamas, vajadzēja parādīties ziņojumam, kas panāktu vēlamo iedarbību. īrētā karietē Heine brauca atpakaļ uz Hamburgu, pa ceļam uzmeta tekstu avīzes ziņojumam un iegriezās pasta stacijā uzrakstīt pāris rindiņu kādam draudzīgi noskaņotam redaktoram. Lai tēvocis Salomons, kam bija ļoti svarīgi saglabāt savu labo slavu presē, redz, ka ievieto arī viņa krustdēla rakstus — un ne tikai skandalozo notikumu nodaļā vien. Izlasot šo rakstu, tēvocim bija jāsaprot, ka ar dzejnieku jābūt labās attiecībās, ja viņam rūp sava vārda slava ne tikai tagad, bet arī pēc nāves. Šo apsvērumu rezultātā Heine panāca, ka dažādos vācu žurnālos, arī «Ķelnes Avīzes» 1844. gada 27. augusta numurā parādījās ziņojums, ka Heinrihs Heine drīzā laikā izdošot savus memuārus.

Kādudien, turēdams rokā avīzi, dzejnieka dzīvoklī ieradās Kārlis. Kā allaž, viņš runāja ļoti skaļi. Neizmeklētiem vārdiem viņš kā skaldīt noskaldīja, ka šo ziņojumu uzlūkojot par kara pieteikumu visai ģimenei, ko nedrīkstot pieļaut un pret ko viņš jau gribot veikt radikālus pasākumus. Kārlis nepiemirsa arī piedraudēt — tas, bez šaubām, bija apspriests ģimenes lokā —, ka dzejniekam atņemšot pensiju, tiklīdz viņš nepaklausīšot.

Dzejnieks satrūkās, jo ziņojums laikrakstā bija panācis pilnīgi citāda rezultātu. Lai glābtu, kas vēl glābjams, viņš iebilda pret Kārļa pārmetumiem, paskaidrodams:

— Kā var tik nevainīgu ziņojumu attiecināt uz sevi? Es neesmu sīkbodnieks, esmu dzejnieks. Ja rakstu memuārus, tad nav runa par ģimenes hroniku. Nav ko bīties, nekādus noslēpumus es neizpaudīšu. Un Kārli Heini, nepateicīgo, ko es Parīzē kopu, kad tur plosījās holera, un kam es izglābu dzīvību, kamēr briesmīgā slimība aizrāva manus labākos draugus, — Kārli Heini es savos memuāros nemaz nepieminēšu. Toties tik labprāt atcerēšos savus gara radiniekus. Viņus es gribu attēlot ar visām ģimenes dižciltības iezīmēm. Tikai par viņiem gribu stāstīt: par Balzaku un Viktoru Igo, par Hebeli, Laubi, Immermani, par Hansu Kristiānu Andersenu, mazliet ari par Gēti, ko es apmeklēju, par savu skolotāju Hēgeli, par Grabi, ar kuru es kopā studēju, par Vāgneru, Berliozu, Šo-pēnu, par Detmoldu, Varnhāgenu un Kotu, par Zandu un daudziem citiem, kas ir mani draugi.

Kārli šis paskaidrojums apmierināja, tomēr viņš neticēja brālēnam. Un dzejniekam pašam bija ļoti smagi ap sirdi. Kālab gan viņš bija publicējis šo ziņojumu? Vai viņš tiešām bija noticējis, ka imponēs ar to ģimenei? Vai tagad nebija jābaidās, ka memuāru dēļ sāksies nepatikšanas? Kā viņš vispār vēl varēja panākt vēlamo izlīgumu ar tēvoci?

Kopš šī gadījuma bija pagājušas tikai desmit dienas, kad kļuva zināms, ka Salomons Heine atkal smagi saslimis. Dzejnieks gudroja, kā būtu iespējams ar tēvoci salabt. Bet nekas neiešāvās prātā. Vienkārši aiziet pie tēvoča viņš nevēlējās, jo baidījās, ka viņam parādīs durvis. Biežā slimības atkārtošanās padarīja viņu domīgu. Vai viņš vēl paspēs tēvocim pateikt kādu labu vārdu?

Otrajā septembra nedēļā iespiedējs ziņoja, ka «Jauno dzeju» iespiešana pabeigta; krājumā ietilpa ari «Ziemas pasaka». Resnās rokas ar izplestajiem pirkstiem sakrustojis pār krūtīm, iespiedējs smaidīja.

Kampe apsvēra, kādi darbi pie šīm grāmatām vēl veicami, un teica:

— Pēc astoņām dienām «Jaunās dzejas» varēsim laist klajā.

Heine iebilda. Kampe taču zinot, ka ar tēvoci viņš vēl joprojām neesot salabis; bet pirms dzejoļu iznākšanas viņš gribot atstāt Hamburgu.

— Nu, labi, — Kampe teica, — pagaidīsim līdz 25. septembrim. Tas ir pēdējais termiņš.

Dzejnieku ļoti satrauca gan ierobežotais laiks, ko vēl varēja pavadīt Hamburgā, gan doma, ka atlikušajās dienās viņš nepaspēs visas lietas nokārtot; kā arī bailes te ilgāk palikt, un viņš pastāvīgi jutās gandrīz slims.

Kādu rītu viņu, kā parasti, atmodināja troksnis, kas no ielas spiedās istabā: ratu rīboņa, balsis, suņu riešana. Bet bija vēl tumšs. Viņš sajuta, ka sejā spīd saule. Tā žilbināja. Taču arvien vēl bija tumšs. Drausmīgais aklums bija sācies no jauna — acu kaite, no kuras viņš tā baidījās. Kreisā acs bija pilnīgi aizvērta, labā redzēja neskaidri. Pamazām viņš saskatīja istabas priekšmetus: tēvtēvu krēslu, smago galdu, bagātīgi ar kokgriezumiem izrotāto sienas pulksteni, kurš, tiklīdz tam pieskārās, dažas reizes žēli ietikšķējās, lai tad atkal iegrimtu agrākajā mierā. Heinrihs Heine nebija izmisis, attapdams, ka viņš nu atkal ir gandrīz akls, jo zināja, ka šī slimība ir gan mokoša, bet pārejoša. Viegli saprotams, ka slimais šai rītā atcerējās slimnīcu, ko tēvocis bija licis uzcelt, atcerējās arī dzejoli, kuru šai sakarā bija uzrakstījis. Pēkšņi viņam iešāvās prātā dzejoli veltīt tēvocim. Vārsmām, kas izteica Salomonam Heinem dziļas simpātijas, vajadzēja būt ļoti glaimojošām vecajam kungam.

Heine devās pie Kampes, — dzejnieka izskats bija tā pārmainījies, ka izdevējs šausminājās, — un ieteica viņam dzejoļa astoņus pantus iespiest lieliem burtiem uz dārga papīra. Kampe tam pārsteidzoši ātri piekrita, jo viņam bija ļoti svarīgi, lai dzejnieks izlīgtu ar savu ģimeni. Viņš pats gribēja visu nokārtot un ieteica nosūtīt tēvocim uz Otenzenu dāvanu ar vienu no jātniekiem ziņnešiem. Sie ziņneši krāšņajos heroldu tērpos kā vēstījumu iznēsātāji allaž atstāja labu iespaidu. Tad Kampe dzejniekam piestūma rakstāmlietas, lai viņš varētu uzrakstīt tēvocim dažus laipnus vārdus. Kad viss bija pārrunāts, Heine apmeklēja māti viņas dzīvoklī pie Vaļņa Vārtiem.

Māte tūdaļ ievēroja slimīgas pārmaiņas dēla izskatā un, cilvēku likteņos meklēdama dziļākas sakarības nekā citi, neprasīja tūlīt, vai viņam sāp, bet teica:

— Kādas ir tavas attiecības ar dievu, manu zēn?

— Varbūt kādudien man viņa ievajadzēsies, — dzejnieks atbildēja.

Bet māte par šo utilitārismu ticības lietās šausminājās.

Viņa instinktīvi nojauta, ka dēls bija iekšēji salauzts cilvēks. Kas viņam kaitēja?

— Mani piemeklējusi visu radošo cilvēku hroniskā slimība — neapmierinātība, — dzejnieks sacīja.

— Nē, — māte nepiekrita, — no savas sirds tu esi aizdzinis mieru, ko dod ticība, bet neesi atradis nekā cita, kas varētu atvairīt tukšuma sajūtu. Kad tu atradīsi ceļu atpakaļ pie dieva?

— Ceļu ir daudz. — Dzejnieks izvairījās atbildēt uz pārāk tiešo mātes jautājumu un norādīja, ka viņš meklējot ceļu, ko laikam arī māte neesot atradusi.

— Pat Veitlinga pievēršanās astronomijai ir reliģiozitāte, — Heine teica. — Ja viņš līdz šim nebūtu savā galvā malis tik daudz ateistisku domu, tad šodien meklētu nevis zvaigznes, bet gan dievu.

Taču māte nesaprata, par ko dēls runā, un atkārtoja savu jautājumu: — Kad tu atradīsi ceļu atpakaļ pie dieva, manu zēn?

Bet Heine atbildēja: — Es vienmēr esmu ievērojis viņa baušļus un ticu kalna sprediķa evaņģēlijam: «Svētīgi ir tie, kas salkst un slāpst pēc taisnības, jo viņi taps paēdināti.»

Kaut arī viņš tam, ko teica, patiešām ticēja, taču likās pats sev negodīgs, jo viņa domas par taisnību bija ļoti pasaulīgas. Viņš mazliet līdzinājās, kā pašam šķita, šim Vilhelmam Veitlingam, kas visiem saviem uzskatiem par brīvību meklēja attaisnojumu bībeles vārdos.

Vēl tai pašā dienā izmainījās Heinriha Heines un viņa tēvoča attiecības. Ziņnesis, kurš krāsām bagātajā, vēsturiskajā tērpā ieradās pie Salomona Heines, lai viņam nodotu krustdēla dāvanu, izdarīja brīnumus. Par spīti visām Kampes pamācībām, viņš pa ceļam kādā St. Pauli priekšpilsētas krodziņā, kura priekšā gudrais zirgs bija apstājies jau pats no sevis, no lielām glāzēm bija dzēris plūmju degvīnu un nu bija sentimentāli noskaņots. Tādēļ pazemojums, kas bija jāpārcieš vīram, kurš viņu sūtīja šai ceļā, kā dunča dūriens trāpīja ziņneša līdzjūtīgo sirdi.

— Paraug vien, — teica Salomons Heine, — mans krustdēls, plukata, mani apdāvina! Liekas, viņš nožēlo, ka tā uzvedies. — Tad, pievērsies ziņnesim, jautāja: — Ei, tu, ko teica tas cilvēks, kad nodeva sainīti?

— Viņam bija asaras acīs, — rāmi atbildēja jātnieks, izvilka sarkanu mutautu un skaļi, it kā taurē pūzdams, nošņaucās. Galu galā viņš bija pieredzējis vīrs un zināja, ka ar nelieliem tīkamiem meliem var nopelnīt dzeramnaudu. Un nebija maldījies.

Salomons Heine skatījās ziņneša uzticīgajās acīs, kuras mikli mirdzēja, un pats jutās mazliet aizkustināts.

— Pagaidi, — viņš teica, — gribu šim dīkdienim uzrakstīt pāris rindiņu! — Un viņš nosūtīja krustdēlam ielūgumu uz nākošajām vakara viesībām Oten-zenas lauku mājā.

Kad ziņnesis jau bija atceļā, zirgs atkal it kā nejauši apstājās pie St. Pauli priekšpilsētas krodziņa. Jātnieks izdzēra trīs lielas glāzes melanholiskā dzēriena un tikai tagad īsti apzinājās sev uzticētās lielās izlīgšanas misijas svarīgumu.

— Kā tā dzīve gan ar mums rotaļājas, — viņš galu galā rāmi noteica, atkal sēdēdams augstu zirga mugurā. — Es vienmēr esmu bijis liels samierinātājs. — Un viņš pastāstīja zirgam visus savus minējumus par vainīgo krustdēlu, kuru viņa tēvocis bija nosaucis par plukatu un kuru varbūt kādudien policisti «vedīšot polonēzē», jo šāda veida dzīves gājumi parasti mēdzot beigties tikai ta un ne citādi. O, to visu viņš varētu apdzejot. Zirgs ausījās un klanīja galvu.

— Kā tā dzīve gan ar mums rotaļājas! — jātnieks teica arī Kampem, ko viņš uzskatīja par tēvoča krustdēlu. — Jūsu tēvocim, par jums runājot, bija asaras acīs.

Bet Kampe skarbi atcirta: — Tu taču esi piedzēries!

— Zirgs gribēja dzert, — jātnieks teica ar dzelžainu loģiku un neuzaicināts apsēdās uz krēsla, pie kura ļodzīgās atzveltnes tikko bija vīrišķīgi turējies. Tad viņš mēģināja pēdējo reizi aizkustināt iecirtīgo cilvēku. — Jūsu tēvocis raudāja, kad es viņu atstāju, — ziņnesis atkārtoja žēlabainā balsī. — Tad viņš man drebelīgi pasniedza roku un vaidot teica: «Es, nabaga, nabaga cilvēks.» — Bet jātnieka skaistais stāsts iedomāto krustdēlu atstāja vienaldzīgu.

Ziņnesi izsmiedams, Kampe sacīja: — Tēvocis droši vien raudāja par šņabja dzērājiem. — Viņš tomēr jātniekam iedeva krietnu dzeramnaudu, jo priecājās, ka starp Heinrihu Heini un viņa tēvoci nu gaidama samierināšanās.

Lauku mājā Otenzenā dzejnieks piedalījās vakara viesībās, kur skanēja arī dziesmas. Itāliešu dziedātāja — gan gadu, gan auguma ziņā pašā pilnbriedā — stāvēja pie klavierēm. Viņas apaļā seja it kā saplūda ar kaklu, un piere bija augsta. Galvu skopi rotāja melnas cirtas.

— Par īsti skaistu viņu nevarētu saukt, — Heine, kura acu kaite bija pierimusi, sacīja Kārlim, kas izturējās tik laipni, it kā starp abiem nebūtu bijusi nekāda nesaprašanās.

— Viņai ir laba balss, — Kārlis atteica. Šai mirklī zāli līdz pēdējam kakliņam piešalca melodiska skaņu brāzma, un viņš piemetināja: — Bet viņa auro, it kā gribētu uzmodināt mirušos.

Sinjora Benoni dziedāja. Ai, kas gan par jūtām, kas gan par temperamentu! Dziedot viņa atmeta galvu, melnās cirtas plivinājās kā bārkstis, un elkoņus viņa šūpoja uz visām pusēm. Viņa dziedāja itāliešu šūpuļa dziesmu par mēnesi, kas sargā zvaigznītes, par liego vējiņu, kas žūžina cipresēs, bet šis vējiņš viegli būtu varējis izgāzt kokus ar visām saknēm.

Pie viņas kājām sēdēja — nē, ķepurojās pianists, tik tievs kā asaka. Viņš virpuļoja pa taustiņiem. Tiklīdz šūpuļa dziesma bija izskanējusi, viņš pielēca kājās un, abām rokām atglauzdams nepaklausīgos matus, nostājās dziedātājai blakus, lai saņemtu aplausus. Kad viņi tā stāvēja viens otram līdzās, šķita, ka abi grib uzskatāmi parādīt dzīvo ainu — alegoriju ar virsrakstu: «Septiņi liesie un septiņi treknie gadi».

Vēlāk sinjora vienu dziesmu dziedāja arī vāciski. Heine šo dziesmu nepazina, tās vārdus viņš tik tikko saprata, līdz pārsteigts atjēdzās, ka teksta autors bija pats, jo izdzirda:

«Tu esi kā puķ-ķe ...»

Kad dziedone bija beigusi, viņa palocījās klātesošā dzejnieka priekšā, ko pazina, un tas viņai rātni un pieklājīgi atbildēja.

Taču, lai izsargātos no līdzīgiem pagodinājumiem, Heine devās blakus istabā, kur Kārlis kopā ar dažiem citiem mākslas draugiem dzēra šampanieti. Dzejniekam vajadzēja ar visiem saskandināt, un daža laba glāze tika tukšota «uz veselību».

Kad dziedāšana bija izskanējusi, pēkšņais klusums apstulbināja dzirdi tāpat kā pirmāk skaņu plūsma. Vienīgi pianists joprojām klusām spēlēja. Kad Hein-rihs Heine, ziņkāres dzīts, iegāja zālē, viņam pavērās pievilcīga aina. No bufetes uz terases durvīm viegli un graciozi lidot lidoja balerīna īsos tilla svārciņos. Savādi stīviem ceļgaliem viņai sekoja vecīgs velns melnā triko tērpā. Tas bija sinjors Benoni, dziedātājas laulātais draugs. Velns, acīm redzot, veltīgi centās tilla svārciņus notvert. Stīvām kājām viņš tipināja aiz dejotājas; taču viņa sejas izteiksme bija tāda, it kā viņš kailām kājām ietu pa dadžiem.

— Tas savā lomā reti labi iejuties, — bilda kāds no viesiem. — Velns, kurš kļuvis vecs.

— Jā, — Kārlis piemetināja, — viņš dejo brīnišķīgu podagru.

Heinrihs Heine nenolaida acu no balerīnas. Viņa kustējās neparasti graciozi, kaut arī apkārtne — tēvoča ēdamzāle ar sānis nostumtiem krēsliem — nedaudz mazināja sajūsmu. Velns dzinās dejotāja: pakaļ, bet viņa, virpuļodama ap vienu no abām paj mām, kurām vajadzēja aizstāt mežu, centās tam izmukt. Balerīna dejoja maigas arabeskas, jo vieglā, kapriolas, velns saviebtu seju klapšķināja nopakaļ, meitene dejoja picikato viņam turpat deguna priekšā; viņš to notvēra, bet balerīna virpuļodama izrāvās un, ķircinādama viņu, izdarīja jo graciozus palēcienus.

Pēkšņi viņa metus atpakaj un slaidā lēcienā ielidoja velna plaši atplestajās rokās; tas gandrīz paklupa. Hoplā! Beigas un aplausi.

Ko nozīmēja šī deja, ja tai vispār bija kāda jēga? Heine, nezinādams, ko par to teikt, dejai izdomāja trīs nosaukumus, kurus tomēr drīz vien atkal atmeta. «Pavešana» — kurš kuru? «Nabaga vecā velna mīlas mokas» — ar podagru. «Mūsu krūtīs divas dvēseles» — un labā dvēsele krīt ļaunajai ap kaklu.

Tad sulainis livrejā iznēsāja šampānieti slaikās glāzēs. Tēvocis Salomons pacēla savu glāzi un uzdzēra krustdēlam. Tie bija īsti izlīguma svētki.

Taču mirkli, kad dzejnieks, tēvocim atbildēdams, gribēja likt glāzi pie lūpam, viņš ieraudzīja pie kāda no augstajiem logiem stāvam Gabrielu. Viņa raudzījās prom. Viņa bija viegli piekļāvusi plecus pie kāda jauna cilvēka krūtīm, kurš viņu bija apskāvis. Dzejnieks skatījās Gabrielā kā brīnumā.

— Kas ir šis vīrs? — viņš jautāja Terēzei, kura jau )ija pamanījusi viņa skatienus.

— Viņas laulātais draugs.

— Vai Gabriela apprecējusies? — viņš atkal jautāja.

— Jā, nesen.

Tad viņš pielika glāzi pie lūpām iin izdzēra to vienā paņēmienā, pamāja sulainim, paķēra jaunu glāzi, izdzēra arī to un tvēra pēc trešās.

— Jādzer Lētas ūdeņi, — Heine teica Terēzei.

Pēc tam viņš ieslīga atzveltnes krēslā un, galvu

atmetis, sēdēja labu brīdi. Tad sāka neskanīgi smie-.es. Atzvēlās krēslā atpakaļ, turēja lūpas cieši sakniebtas, tikai pleci viegli raustījās.

Bija dzerts drusku par daudz. Un sirds bija ļoti viegla.

Pēkšņi viņš pielēca kājās, nostājās tēvocim priekšā un ar plašu žeslu, it kā novicinot cepuri, kuras nebija rokā, dziļi paklanijās.

— Vispazemīgākais suminājums naudas karalim, — dzejnieks teica, — viņš liek mums pasniegt Lētas ūdeņus. Aizmirsties! Paldies par to!

Tēvocis smiedamies izsaucās: — Heinrih, Heinrih, es tevi vairs nepazīstu!

Uzrunātais atkal palocījās, tad viegliem soļiem devās pie dejotājas, izspraucās cauri vecāku kungu lokam, kuri sumināja mākslinieci, un, satvēris viņas roku, noskūpstīja to, sacīdams:

— Sinjorina, esmu sajūsmā, jūs dziedat apburoši!

Dejotāja, uzjautrinādamās par apskurbušo kavalieri, sarauca deguntiņu un teica: — Mans kungs, jūs maldāties, es nedziedu!

— Tomēr, tomēr, — atbildēja dzejnieks. — Jūs trallinājāt ar kājām. Vai jebkad kāds ar tik graciozām kājiņām ir trallinājis? — viņš jautāja apkārtstāvoša-jiem.

Tad pēkšņi dzejnieka priekšā nostājās sindiks doktors Kārlis Zlvekings, kas bija ieradies ar noseboša-nos. Bāls, lielām nopietnām acīm viņš skatījās dzejniekā un teica:

■— Panāciet, man ar jums jārunā.

— Augstā cenzūra, — Heinem paspruka, un viņš uzjautrinādamies parodēja: — Grāmata ir aizliegta! Jāpārlabo viens komats!

Zlvekings vilcinājās. Heini nopētījis, Zlvekings sacīja:

— Varbūt tagad nav īstais bridis. Jūs esat tik. . . Viņš meklēja īsto vārdu un tad papildināja: — ... tik priecīgs. — Bet tad apdomājās un turpināja: — Man jums jādod labs padoms, doktor Heines kungs. Atstājiet Hamburgu, cik ātri vien iespējams! Es baidos par jūsu drošību. Prūsija ir izdevusi pavēli jūs apcietināt. Jau 16. aprīlī, tātad pirms sešiem mēnešiem. Bet es to uzzināju tikai šodien, protams, neoficiāli. Iespējams, ka liek jūs izsekot. Zināms, brīvajā pilsētā Hamburgā jums vajadzētu būt drošībā. Taču es nevaru par to galvot.

— Uz vienu stundu es gribēju visu aizmirst, — Heine, jau atskurbis, teica. — Bet jums taisnība, — viņš piemetināja, — glābiņa nav pat šampanietī.

Ne no viena neatvadījies, Heinrihs Heine atstāja viesību namu. Viņš gribēja būt viens. Bija nakts. Ass vējš brāzās sejā un purināja drēbes. Koki šalca. Pie debesīm slīdēja saplosīti mākoņi. Augstu gaisā spīdēja auksts, bāls mēness. Tā bija īstā nakts noskaņa viņa domām. Viņš devās pretī vētrai. Šampanieša skurbums vēl nebija izgaisis, un, iedams pretī šalkoņai un brāzmām, viņš dziedāja no pilnas krūts:

Sit, draudziņ, bungas, lai baiļu tev nav, un krodziniecei mutes dod .. .*

Tā bija viņa dziesma.

Dziedot izgaisa visas bailes un sirdi pildīja pārgalvīga apņēmība. Lai nāk kas nākdams.

Tas notika naktī. Bet diena atskurbināja. Par jaunu iegūto apņēmību arvien biežāk nomainīja agrākā saspringtā nervozitāte. Bet ne bez iemesla.

Dažas dienas pēc tam, kad Matilde bija atstājusi Hamburgu, dzejnieks bija pārcēlies uz māsas namu. Kādudien, nākdams mājās, viņš sastapa švītu ar pelēku cilindru galvā, kurš tobrīd atstāja nama portālu un bez sveiciena pagāja Heinem garām. Kad pēc tam viņš svešo vīru mēģināja atcerēties, tad zināja tikai to, ka šim cilvēkam bija nesimpātiska seja, bet pateikt, kāpēc šāds iespaids radies, viņš nevarēja. Varbūt neveselīgās, blāvi brūnganās ādas krāsas vai arī nedrošā skatiena dēļ?

Augšā Šarlote nāca brālim pretī un teica, ka tikko še esot bijis kāds viņa draugs. Viņa nosauca vārdu, kas Heinem bija svešs, un piebilda: — Es domāju, tev vajadzēja viņu satikt.

— Ar pelēku cilindru galvā?

— Tu viņu satiki, vai ne? — Šarlote jautāja.

Bet Heine atbildēja: — Tas nebija mans draugs, Šarlote. Mani izspiego. Kā tas beigsies, vēl nezinu. Bet tu nedrīksti ne ar vienu svešu cilvēku par mani runāt ne pušplēsta vārda. Turpmāk saki, ka esmu aizceļojis.

Aizbraukt viņš nevarēja, jo priekšā vēl stāvēja izšķirošā saruna ar tēvoci. Tikko pārciestās akluma dienas viņu no jauna brīdināja parūpēties par sievas nākotni.

Bet Šarlote par brāļa atklājumu — ka viņam uzglūn — bija ļoti iztrūkusies, un Heine viņai lūdza saudzēt māti un neteikt tai nekā par viņa bažām. Pats viņš neizrādīja, kā viņam ap sirdi. Viņš prata savaldīties, ar visiem bija laipns, smējās un jokoja ar bērniem.

Bet sapņi — šie melnie, briesmīgie sapņi! Ja tie dienā arī lika viņam mieru, tad naktī vajadzēja bēgt, viņš skrēja uz dzīvību un nāvi, juta, ka klūp, gāžas, grimst bezdibenī. Cik bieži viņš uztrūkās, domādams, ka sadzirdējis soļus un balsis! Pēc tam ilgi nevarēja iemigt. Kaut kur tikšķēja pulkstenis. Citādi viss bija klusu. Aiz logiem skaista vasaras nakts. Taču, tiklīdz viņš iemiga, sapņi atkal bija klāt.

Vai šīm mokām nebūs gala?

Skumju sirdi Heinrihs Heine aizvadīja dienu pēc dienas. Viņš neuzrakstīja ne rindas un bija kā izdedzis — miris — tukšs.

Kā jūtas lakstīgala, kurai apgriež spārnus! Dzīvība tai ir atstāta, jā gan. Bet kā ar dziedāšanu? Kungs dievs, kā gan lai tā būtu varējusi dziedāt?

Oktobra sākumā Kampe nelegālā ceļā jauno grāmatu izsūtīja grāmattirgotājiem visās Vācijas malās. Viņš negribēja ilgāk gaidīt. Heine baiļu pilnu sirdi deva savu piekrišanu. Tai pašā laikā, kad Kampe publicēja «Jaunās dzejas», ministrija Berlīnē izdeva slepenu rīkojumu, datētu ar 4. oktobri, ka grāmata tiek aizliegta.

Pelēkie cilindri bija varen centušies.

Taču apcietināšanas draudi nesa arī svētību. Doktors Zīvekings bija pastāstījis tēvocim, kādas briesmas uzglūn krustdēlam, un Salomons Heine bija ļoti iztrūcies. Beidzot viņa mīkstā sirds ņēma pār dusmām virsroku, un, kad dzejnieks ieradās Otenzenā, tēvocis viņam gan izteica pārmetumus, bet neiekaisa dusmās pret krustdēlu. Arī tad, kad Heinrihs Heine, mēģinādams taisnoties, teica: — Es nevaru atsacīties no prāta tikai tāpēc, ka ļaut prātam runāt ir bīstami, — tēvocis atturējās no skaļiem iebildumiem un dzejnieku tikai līdzcietīgi brīdināja. Beidzot Salomons Heine dzejniekam svēti apsolīja, ka neatraus palīdzību, un deva vārdu noteikti pensiju izmaksāt arī Matildei, ja viņa dzīvotu ilgāk nekā dzejnieks. Tēvocis izturējās pret krustdēlu kā pret mirēju. Varbūt viņš Heini redzēja drūmā cietumā un varbūt arī saprata, ka šīs tievās, smalkās rokas nav radītas, lai tās ieslēgtu sarūpējušās ķēdēs. Svētīdams viņš uzlika krustdēlam uz pleca labo roku; tas bija laipns žests, kas kļuva mazliet patētisks, jo krusttēvs nerimās un joprojām meklēja mierinošus vārdus. Tad viņš spēcīgi pakratīja krustdēlam abas rokas un atvadījās. Aizkustinošs skats.

— No kā tad tu bīsties? — jautāja Ville, kad Heine atvadījās.

Jā, no kā gan viņš baidījās? Apcietināšanas pavēle bija dota, bet ja nu viņš nepārietu Prūsijas robežu . . .

— Vai tu domā, Fransuā, ka mani še Hamburgā sagrābs ciet?

— Nē, tas tik būtu jaunums, Heine!

Heine nenojauta, ka par vinu stipri interesējās ne tikai Prūsijas policija, bet ari Prūsijas diplomātija, jo Berlīnē valdīja uzskats, ka pret Heini un «Vorwärts» grupas ļaudīm vajag ko uzsākt. Heinrihs Heine taču nezināja, ka Prūsijas sūtnis no attiecīgā ministra Parīzē jau bija dabūjis piekrišanu Heines un citu izraidīšanai no Francijas un ka, tikai pateicoties Francijas Ministru Padomes apdomīgajai rīcībai, šis lēmums pagaidām vēl netika realizēts.

Par to visu Heinriham Meinem nebija ne jausmas. Viņš vēl arī nezināja, ka izdota slepena pavēle apķīlāt viņa «Jaunās dzejas».

— No kā tad tu baidies? — Ville vēlreiz vaicāja.

— Vakar mēs bijām Alsteras paviljonā — un vai kāds cits par tevi interesējas kā tikai mūsu vecie draugi? Šis doktors Zīvekings ar savām nepārbaudītajām ziņām tev sajaucis galvu, un tagad tu visur redzi uzraugus un rēgus. Mīļais Heinc, tu jau esi Hamburgā gandrīz trīs mēnešus. Ja tevi izsekotu, tad jau sen būtu manījis.

— Ar nepamatotu trauksmi mani negrib nobaidīt, — Heine atbildēja. — Tas ir viss. Prūši domā, ka es nekā nenojaušu. Cenšas panākt, lai man nerastos aizdomas, lai es justos drošs. Protams, tie zina, ka pagājušajā gadā es braucu cauri visai Vācijai, un sagaida, ka drosmīgo numuru — jo tas man labi izdevās — atkārtošu. Tās ir lamatas. Man vēlreiz jāizvēlas ceļš caur Prūsiju, un taisni tur mani grib notvert.

Vai Heinriha Heines bažas bija pamatotas? Vai tiešām viņu gaidīja? Vai tad dusmas par izbēgušo grēcinieku būtu bijušas iegansts karaļa kabineta 12. decembra rīkojumam, ar kuru tika atjaunota kategoriskā pavēle arestēt Heini un citus «Vorwärts» līdzstrādniekus? Patiesībā tā būtu varējis turpināties līdz šai dienai, kad Berlīnē kļūtu zināms, ka Heine vajātājiem izmucis. Taču nodoties šādām domām nozīmētu nevajadzīgi prātot un aizsteigties priekšā notikumiem.

1844. gada 9. oktobri Heinrihs Heine atvadījās no mātes. Tās bija ardievas uz visiem laikiem.

Viņi vēlreiz sēdēja viens otram pretim mazajā istabiņā pie Vaļņa Vārtiem. Māte bija izcepusi kūku. Tā stāvēja uz galda un smaržoja pēc garšvielām; šo smaržu dzejnieks atcerējās vēl no bērnu dienām. Ar šo brīnišķīgo aromātu nešķirami saistījās svētku stundu gaišais prieks.

Dzejnieka domas traucās no pagātnes nākotnē un atkal atpakaļ pagātnē. Bet to, lai pašreizējo brīdi nezaudētu, viņš nespēja aizkavēt. Māte viņu cieši uzlūkoja. Vai viņa pilnīgi apzinājās šķiršanās nepielūdzamību? Vai viņa ieklausījās likteņa balsī — šajā klusajā, neskanīgajā balsi? Vai viņa izprata savas bailes, kas māca sirdi: «Māt, kūku tu viņam vairs necepsi.»

Heinrihs Heine reižu reizēm pacēla acis — ātri, satraukti, nedroši. Viņš centās māti mierināt, runāja par nodomiem un cerībām, uzbūra priecīgas ainas par saviem turpmākajiem Hamburgas apmeklējumiem.

— Paraugies taču uz mani, Heinrih! — māte lūdzās.

Kas gan viņam to būtu varējis pateikt, ja nojautas klusēja. «Jā, paskaties uz viņu! Tā būs pēdējā reize. Tu dzīvosi. Bet nevaicā, kā! Tu vēl dzīvosi divpadsmit garus gadus. Ieskaties savas mātes seju. Ievēro viņas labsirdīgo skatienu! Tās ir atvadas uz visiem laikiem. Viņas mūžs būs pāris elpas vilcienu garāks par tavējo. Bet jūs nekad vairs neredzēsieties. Vēlāk tu gribēsi atsaukt atmiņā savas mātes seju, bet lavās domās viņas tēls būs izplūdis. Ne vien viņas acu krāsu, ari viņas smaidu tu nevarēsi atcerēties. Tas tev sāpēs vēl vairāk, un tavas ciešanas būs vēl rūgtākas.»

Bet māte klusi lūdzās: — Paskaties taču manī, Heinrih!

Heinrihs Heine pa jūras ceļu atgriezās Parīzē, un, kad smagais slogs vairs nemāca viņu, kad droši varēja uzelpot, Heini pārņēma reibinošs prieks: cik skaista ir mana dzīve, cik bagāta un skaista! Viņš salūdza draugus, gudrus vīrus, graciozas dāmas, un no smailām glāzēm viņi dzēra šampanieti.

— Šodien, voila*, es vēl esmu nabags, bet, ja dievam un manam tēvocim labpatiksies, mana nākotne būs spoža. Un jūs, laimīgie, būsiet mani draugi. Lai dzīvo cerības!

Bet viss iznāca citādi.

Bernejs, «Vorwärts» izdevējs, tika apcietināts. Francijas valdība ierosināja pret viņu prāvu un iemeta viņu cietumā. Tā gribēja aizsteigties priekšā oficiālajai Prūsijas sūdzībai.

Dzejnieku atkal vajāja, un viņu vairs nepameta sajūta, ka ir apdraudēts. Kā melns laupītājputns liktenis pār viņa galvu -meta glūnošus lokus. Kad tas metīsies lejup no mākoņiem, lai sagrābtu viņu ar saviem asajiem nagiem?

Un tad pēkšņi pār viņu sagruva notikumi no visām pusēm. Tas notika klusajā, jaukajā Ziemassvētku laikā, kad mājās, Vācijā, liegas bērnu balsis kā eņģeļu kori dziedāja par mieru virs zemes.

Franču žurnālos gluži negaidot parādījās zemiski politisku denunciāciju raksti. Slepenie ienaidnieki izmantoja brīdi, lai radītu dzejnieka dzīvē bīstamus sarežģījumus. Heine saprata, ka viņa drošība stipri apdraudēta.

Vācijā tai pašā laikā grāmatu veikalos tika sameklēta, konfiscēta un iznīcināta viņa «Ziemas pasaka». Gan Danciga un Kvedlinburgā, gan Freibergā, Krē-feldē, Špeijerē, Vīnē.

Beidzot, 28. decembrī, Heinrihs Heine saņēma no

S: Lūk! (Franču vai.) māsas vēstuli: dienu pirms svētvakara bija miris Salomons Heine, Hamburgas Krēzs, no kura augstsirdības bija atkarīga dzejnieka eksistence.

Un par testamenta izpildītāju tēvocis bija iecēlis doktoru Gabrielu Rīseru, kurš, kā dzejnieks zināja, arī tagad bija vainojams tik nejaukajos apmelojumos, kas tika vērsti pret viņu.

Dzejnieku pārņēma satraucošs nemiers. Viņš atcerējās sitienu ar spieķi, juta, ka ar grandoša viļņa spēku tuvojas katastrofa, cerēja, ka izdosies no tās izbēgt, cerēja, cerēja . .. Šķita, ka viņu paceļ spēcīgas rokas, pamats zem kājām zuda, un sākās kritiens — viņš slīdēja pāri gludam, slapjam, melnam bazaltam —, tas bija baisms kritiens, bet. reizē arī slīdēšana un — cik dīvaini! —lidināšanās. Klints siena bija līdzīga zālājam, kas, maigi viļņojot, pazuda dziļumā, līdzīga zālājam no melna bazalta, no melniem akmeņiem ar baltām apmalēm, kuri slapji, gludi, putām klāti, izgaisa skatienam.

Kad Heine no šīs nemaņas atmodās, kad ar dzīvinošo asins straumi atgriezās arī atmiņa, viņš gulēja gultā. Pie viņa sēdēja Matilde. Sažņaugtajos pirkstos viņš turēja saņurcītu vēstuli — baltu vēstuli ar melnu apmali. Šī vēstule kā uguns dedzināja roku. Pēkšņi viņš ar spēcīgu kustību to aizmeta prom. Šai bēdu vēstulē brālēns Kārlis ziņoja, ka Salomons Heine dzejniekam novēlējis ar testamentu tikai astoņus tūkstošus mārku. Par pensiju tur neesot ne vārda, tātad par to nevarot būt ne runas. Viņš, Kārlis, gan būtu ar mieru aiz žēlastības brālēnam pret zināmiem noteikumiem apsolīt mazu — katrā ziņā daudz mazāku pensiju. Bet kādi bija šie noteikumi!

Heinrihs Heine bezspēcīgās dusmās stingi raudzījās griestos. Pie griestiem laidelējās muša, apstājās, sīca, spindza, laidās atkal šurp un turp. Nevarēja izprast, kas to vilina. Mušas līčloču gājienam līdzinājās viņa domas, kas, tāpat kā uzmācīgas mušas, neatlaidīgi nāca atkal un atkal virsū. Kā lai viņš dzīvo — Parīzē, kur dzīve tik dārga? Viņš jutās nekrietni apzagts un nespēja saprast, kā tēvocis viņam bija varējis kaut ko tādu nodarīt. Vai tad pēc nesenās laipnās atvadīšanās Hamburgā viņam nebija pamats cerēt saņemt nmo tēvoča pat lielāku ik mēneša materiālo palīdzību? Kā gan iespējama šī pilnīgā uzskatu maiņa? Kādas ļaunas mēles bija pieveikušas tēvoča labo gribu?

Heinrihs Heine mēģināja piecelties gultā sēdus. Bet bija par vārgu. Galva atslīga spilvenos. Taču viņa griba nebija salauzta. Par padošanos viņš negribēja ne dzirdēt. Viņš lika sev pasniegt papīru un tinti un rakstīja brālēnam niknu vēstuli, piedraudot ar tiesu.

Matilde, pēc tam kad visu notikušo bija apjēgusi, divas dienas sēdēja kā pārakmeņojusies un nerunāja ne vārda. Pēdīgi viņa lūdza savu Henriju pieņemt Kārļa Heines piedāvāto žēlastības pensiju. Bet Heinrihs Heine to nevarēja darīt, jo Kārlis, trīsdesmit miljonu mantinieks, saistīja šīs nožēlojamās summas saņemšanu ar noteikumiem, ka visi dzejnieka nākamie darbi, kuros pieminēts tēvocis vai Heines dzimta, jādod caurskatīšanai viņam, Kārlim Heinem. Sais noteikumos jautās bailes no paredzētajiem memuāriem. Nē, viņš negribēja pakļauties vēl arī ģimenes cenzūrai, to tikai ne! Tik apkaunojošai aizbildniecībai dzejnieks nevarēja piekrist. Bezmiega naktīs, gulēdams spilvenos, viņš rūgti raudāja par ģimenes nodevību. Viņš vainoja nevis mirušo, pret kuru, neraugoties uz visu, bija saglabājis bērnišķīgu cieņu, bet dzīvos. Taču arī Salomonam Heinem vajadzēja zināt, ko viņš nodara dzejniekam.

Heine bija allaž rēķinājies ar viņam apsolīto mūža pensiju. Vai gan kādam būs žēl, ja viņš Parīzē, tālu no dzimtenes, kādā sētas namelī nomirs bada nāvē?

Kad Heinrihs Heine beidzot varēja piecelties no gultas, viņš nolēma steigties uz Hamburgu, lai tur aizstāvētu savas intereses. Bet bija ziema. Kuģi negāja. Kaut gan cauri Vācijai bija jābrauc pasta pajūgā, viņš bija stingri apņēmies to darīt. Prūsijas cietumi viņu baidīja mazāk nekā rūpes par nezināmu nākotni.

Savos papīros viņš nu meklēja vēstules un citus pierādījumus, kas bija vajadzīgi, lai ierosinātu prāvu.

Kādudien tādā brīdī pie Heines dīvaini bāls ieradās

doktors Markss. Biezie, melnie mati vērta seju vēl bālāku. Viņš izskatījās nopietns un pretēji paradumam sasveicinājās ar dzejnieku bez smaida.

«Tas nenozīmē neko labu,» dzejnieks nodomāja.

Mēs tiekam izraidīti, — Markss sacīja.

— Kas? — Heine jautāja. «Arī es?» viņš bija gribējis vaicāt, bet sabijās no atbildes.

— Visi! — Markss teica. — Ruge, Bernšteins, Markss. Uz Prūsijas pieprasījuma. Es saņēmu vīzu, lai dotos uz Briseli. Pirmdien man jāizbrauc. Ceru dabūt termiņa pagarinājumu. Bet kas ar jums, Heine? — viņš jautāja.

Tā pēkšņi bija radušās jaunas briesmas, tieši draudi. Viss pārējais nu likās nesvarīgs: tiesas prāva, brauciens, cīņa par testamentu.

«Vai arī es? Vai mani būtu aizmirsuši? Kas notiks ar mani?» Šie jautājumi viņu biedēja.

Nakti viņam sākās drudzis. Otrā rītā dzejnieks nespēja piecelties. Seja un ķermeņa augšdaļa bija paralizētas. Kā lietuvēns uz krūtīm gulēja briesmīgs smagums, un gaišā dienas laikā māca bailes kā pusnakts stundā.

Par braucienu uz Hainburgu nu vairs nebija ko domāt. Vajadzēja atteikties arī no lēmuma ierosināt tiesas prāvu, jo viņš bija sapratis, ka sakarā ar tēvoča testamentu visi viņa rīcībā esošie pierādījumi zaudējuši spēku. Viņš bija jurists un saprata, ka stāvoklis neapskaužams, kaut arī morāliskās tiesības bija viņa pusē.

Vienalga, pensija bija jādabū, īpaši tādēļ, ka slimība progresēja. Tāpēc viņš nolēma vispirms uzsākt sarunas ar Kārli. Viņš sūtīja pie savas ģimenes par sarunu vedēju Kampi, bet Kārlis palika nepieejams. Tad par dzejnieku labu vārdu aizlika cienījamais Varnhāgens fon Enze, taču arī tam Kārlis Heine atbildēja augstprātīgi. Neveiksmīgi beidzās arī bagātā barona Rolšilda mēģinājums būt par starpnieku, kaut arī Rotšilds Kārlim Heinem neapšaubāmi bija viena no lielākajām autoritātēm. Arī tad, kad muižniecības un gara aristokrāts firsts Piklers dzejnieku Heinrihu Heini nosauca par cilvēku, «ar kura ģēniju var lepoties ikviens vācietis», Kārlis Heine tam lepni atbildēja, ka esot lietas, kas jāizpērk vispirms ar nožēlu un labu uzvedību. Heine nesaprata, kas aiz teiktā slēpās.

Slimības ietekmē dzejnieks bija kļuvis lēns un padevīgs un beidzot bija gatavs piekāpties. Viņš bija ar mieru rakstiski un ar godavārdu apsolīt Kārlim Heinem nekad ne rindiņas nerakstīt pret ģimeni. Bet Kārlis Heine nepiekrita, kaut gan pats reiz bija uzstādījis šādus noteikumus. Dzejnieka Hamburgas brālēns nepiekāpās arī turpmāk. Dzejnieks neaptvēra, ka las otrs viņu grib tikai piespiest pakļauties un vēl mazāk viņš saprata, ar kādu nolūku tas tiek darīts.

Sai laikā, kad Heinem tik ļoti vajadzēja draugu mierinājuma, Ženijai un Kārlim Parīze bija jāatslāj. Izraidīšanas pavēle bija stājusies spēkā. Nedēļām ilgi Heine dzīvoja gan bailēs, gan cerībās. Viņš baidījās, ka tāds pats liktenis sagaidīs arī viņu. Tomēr šis biķeris gāja viņam secen.

Taču uztraukums, urdošā neziņa, šķiršanās no Ženijas un Kārļa, briesmīgā apziņa, ka visā savā postā viņš nu bija viens, atveseļošanos neveicināja. Viņš nezināja, vai zem pelniem vairs kvēloja uguns. Tam, ka varētu vēl iedegties gaišās liesmās, dzejnieks sen vairs neticēja.

Viņa asprātības bija kļuvušas dzēlīgas. Dažkārt viņš mēdza teikt: — Mana konstitūcija nav sliktāka par Prūsijas konstitūciju. — Heine izskatījās briesmīgi novājējis. Paralīze progresēja, un nu jau bija nejutīgas arī lūpas un daļa mēles. Skūpstīdams viņš neizjuta nekā, un visam, ko viņš ēda, bija zemes garša.

Senāk tik skaistie mati bija nosirmojuši. Adas nervu pārliekās jutības dēļ viņš nevarēja skūties, un zods bija apaudzis ar bārdu, vēršot seju jo grūtsirdīgu. īsi sakot, bēdīga aina.

Bet naktīs, kad dienas gaisma bija izdzisusi un trokšņi noklusuši, kad it kā no salda snaudiena pamodās iztēle, tad viņš dzīvoja savu otru — savu īsto dzīvi. Kamēr viņš, fiziski izmocīts, gulēja savā istabiņā, brīvais gars mājoja skaistuma un taisnības pasaulē. Ap viņu tad pulcējās viņa fantāzijas tēli, un no pazīstamā klusuma, no nakts mierinošās tumsas viņš smēlās domas. Šādās naktīs viņš iecerēja jaunus plānus, tie viņu uzmundrināja un, līdzīgi tiltam, pārnesa pāri viņa dienu bezcerīgajiem bezdibeņiem.

Bija tīri vai brīnums, ka savos plānos viņš arvien vairāk sliecās uz dramatiskiem darbiem. Reiz dzīvē viņš bija gribējis uzrakstīt lielu traģēdiju. To viņš daudzkārt bija apņēmies, un cerība to paveikt viņu paglāba visos dzīves pagrieziena punktos. Tā kā māksla Heines dzīvē nozīmēja visu, šāda ideja viņu iejūsmināja. Heroisku domu varā bija viņa dvēsele, cildeni tēli izkāpa no nakts tumsas, un viņam likās, ka mana to vēso elpu. Pievilktos ceļus izmantodams par rakstāmpulti, dzejnieks uzmeta uz papīra savas izjūtas, savas domas, sacerēja lieliskas ainas, elpu aizraujošus dialogus. Lai domas neaizbaidītu, viņš iztika bez uguns. Tikai debesu spīdekļi sūtīja savu gaismu caur logu un apspīdēja viņa bālo seju, kas tad kļuva dīvaini, apgaroti skaista.

Bet, kad nākamajā dienā viņš šīs piezīmes atšifrēja, vārdi likās nabadzīgi un sausi, valoda bija zaudējusi krāšņumu, heroiskās izjūtas vairs neradās. Pārdzīvojumu vēlreiz izbaudīt neizdevās, un palika tikai vilšanās, ka viņu skurbinājis nevis lielu domu saviļņojošais skaistums, bet gan vārdu patētika.

Bet tas nekavēja viņu nodoties jaunām idejām. To-

mēr tālāk par šādu dramatisku darbu uzmetumiem viņš netika, un pēdīgi viņam vajadzēja atzīt, ka jaunu plānu kalšana ir tikai viņa nevarības izpausme.

Kā lai viņš būtu varējis rakstīt traģēdiju, ja viņa paša dzīve bija traģēdija un viņš, lai gan nojauta, tomēr nezināja, kā viss beigsies. Šais naktīs viņš arvien skaidrāk saprata, ka viņa dzīve bija traģēdija, dziļa, īsta traģēdija, kas satricināja eksistences pamatus. Bet kur palika pacilātība, pēdējais mierinājums, kādu drāma sagādā skatītājam?

Un vajadzēja atzīt, ka viņš nebija vis skatītājs, bet spēlēja šai traģēdijā līdz. Viņš bija diezgan pieredzējis, lai zinātu, ka visus konfliktus un satricinājumus atrisina tikai noslēgums — acumirklis, kad aizveras priekškars. Bet šī atziņa nemierināja.

Tomēr arī par šo pēdējo jautājumu viņš vēl mēģināja ironizēt, un, kad viņu apciemoja kāds vācu dramaturgs, dzejnieks tam sacīja, ka ari viņš esot gribējis rakstīt traģēdijas, bet mēģinājumi bijuši neveiksmīgi. Nu viņš pārdzīvojot traģēdiju, un tā esot iznākusi tik īsta, ka ar to nevarot izgāzties. Neviens neuzdrošināšoties pēc staļļu puišu parauga izsvilpt ieceres, kādas ir ievērojamam leļļu teātra aktierim, kas liek darboties dzīviem cilvēkiem.

Tādas bija viņa dienas. Tādas bija viņa naktis. Zvaigžņu gaisma apspīdēja viņa ciešanu apskaidroto seju. Bet viņš skatījās augšup un dzirdēja klusu mūziku; tā bija varena, bet nesniedza mierinājumu. Tā bija viņa noktirne, bezjēdzīga un saprātīga, mērķtiecīga un tomēr neizprotama — kā šī dzīve, kā zvaigznes, kā viņa paša liktenis — juceklīga un tomēr harmoniska — viņa nakts mūzika.

Tikai vienu acumirkli bikli, ātri uzpeldēja vārdi: «Hamleta liktenis,» — un tūdaļ izgaisa no atmiņas. Liels vārds. Pārāk liels, lai to salīdzinātu ar viņa dzīvi. Viņam tas nederēja, un viņš centās to aizmirst.

Tad no mākoņiem izpeldēja mēness, un nu pār viņa guļasvietu krita loga ēna kā melns krusts. Dzejnieks, to ieraudzījis, izbijās.

1846. gadā pašā jaukākajā vasaras laikā — cīņa par mantojumu bija ilgusi jau vairāk nekā gadu — vācu avīzes pēkšņi paziņoja par dzejnieka Heinriha Heines navi.

Ja viņa veselība būtu bijusi labāka, par mirušo izsludinātais to visu būtu uzņēmis ar humoru. Taču lasīt pašam savu nekrologu tomēr ir apšaubāma izprieca.

Vēsts par brālēna nāvi izbiedēja Kārli Heini. Uzzinājis no Kampes, ka paziņojums izrādījies maldīgs, viņš dzejniekam rakstīja laipnu vēstuli, kurā, atsaukdamies uz veco draudzību, pateica, ka strīdu pensijas dēļ izbeidz, un pielabinošiem vārdiem solījās nodrošināt turpmākos maksājumus un nākamajā pavasarī apciemot dzejnieku Parīzē.

Tad tāda bija uzvara! Kārlis beidzot bija ar mieru izpildīt sava tēva doto solījumu. Heinrihs Heine gandrīz vairs nepriecājās, ka savu panācis. Maksa bija pārāk augsta.

Viņš vīlās arī, ticēdams Kārļa nožēlai un domādams, ka viņa Hamburgas brālēns nu atzinis savu lielo vainu un nobijies par savas rīcības sekām. Kārlis Heine, kas jau sākumā bija tiecies pēc mērķa, par kuru viņš ar gudru ziņu baidījās stāstīt, uzskatīja, ka dzejnieka nāve viņa plāniem varētu kaitēt tāpat kā dzejnieka ietiepība. Tikai tāpēc viņš pēkšņi mainīja taktiku. Starp citu, Kārlis paļāvās uz to, ka, ciemojoties Parīzē, viņš savus nodomus sasniegs.

Cerība, ka ieilgušais strīds tiks izbeigts, uzlaboja dzejnieka pašsajūtu. Cik ļoti gan viņš bija atkarīgs no garastāvokļa un ārējām ietekmēm! Nu viņš jutās spēcīgāks, sāpes mocīja retāk, viņš uzdrošinājās pat doties mazās pastaigās. Taču slimība bija ietekmējusi viņa raksturu. Tagad viņš bieži bija īgns un drūms.

Reizēm pa vecam paradumam pajokojās, bet humors bija zudis. Tuviem draugiem viņš teica: — Atcerieties manas pirmās «Ceļojuma ainas», palasiet manu «Atu Trollu» — un jūs sapratīsiet, ko Hamburgas kliķe man nodarījusi. Humors zeļ tikai priecīgā augsnē. Bet es pēc visām šīm nelaimēm jautrību esmu zaudējis un man vairs neizdodas atgūt iekšējo mieru. Ar mani tie pastrādājuši grēka darbus. Un es nevaru sacīt: «Piedod viņiem!»

— Ko jūs tagad darāt? — viņam bieži vaicāja. Parasti viņš atbildēja ar klusēšanu. Tikai saviem senajiem draugiem viņš pasacīja: «Krāju melnajai kastei.» Tas nebija Heines godbijības trūkums, nebija frivols tās pēdējās mājvietas apraksts, kurai mēs beidzot esam spiesti uzticēties. Šī melnā kaste tiešām eksistēja, un par mulso klusēšanu, ko radīja divdomīgā atbilde, dzejnieks zobgalīgi pasmaidīja.

Melnā kaste stāvēja kādā nepieejamā istabas stūrī. Formas ziņā tā atgādināja lādi, mazīliņu, protams, atvērtas grāmatas garumā un platumā.

Heinrihs Heine rūpējās, lai tā satrauktu viņa ciemiņu fantāziju. Viņš piešķīra tai personiska svētuma oreolu, ko nedrīkstēja aptraipīt pasaulīga ziņkārība. Ja viņš arī šad tad uz acumirkli pacēla kastes vāku, tad iepriekš jau noteikti bija aizrādījis uz tās saturu. Tajā atradās milzum daudz aprakstītu papīra lapu — tādu kā tas pelēkais papīrs, ko Heine lietoja saviem manuskriptiem.

— Tur! Skatieties! — dzejnieks tad mēdza teikt.

— Šo manuskriptu vēl neviens nav redzējis. Tas ir mans lielākais darbs. Nedomājiet, ka pārspīlēju. Es zinu, ko runāju. — Un pēc brīža viņš piebilda: — Tie ir mani memuāri, pēdējais darbs, ko esmu parādā pats sev un pasaulei. Arī sev! — viņš teica čukstošā balsī.

— Cik daudzreiz esmu ticis pārprasts un apmelots. Kad aizstāvējos, mani uzskatīja par atriebīgu, manu humoru sauca par ļaunu, manu mīlestību pret Vāciju — par valsts nodevību. Tas viss mani pārdzīvos, ja nebildīšu savu pēdējo vārdu. Izraks tādas lietas, par kurām man nav ne jausmas, un manas piedzimšanas kauna traips kā koķeta dzimumzīme tiks atklāts līdz ar mana rakstura trūkumiem. Patiešām, man pārskrien šermuļi. Darbi par mani liecina labu, un es varētu plūkt savas slavas laurus. Bet vai tieši man nav piedēvējuši ģēnija un rakstura antitēzi, ja nu manu talantu vairs nevar apšaubīt? It kā sīka dvēsele būtu spējīga dziļām izjūtām! Bet nedomājiet, ka šīs lapas pauž tikai manu pašreizējo naidu. Tajās ir daudz saules, daudz humora un mazdrusciņ arī mīlestības. Atradīsies tur arī tēlojumi par lieliem vīriem, kurus esmu sastapis, un malās būs piezīmes par savādniekiem un īpatņiem — veikls joku, nopietnības un vispārējas pasaules apceres sajaukums. Pie šī darba esmu strādājis divdesmit piecus gadus un atceros, ka jau pirms gadiem Kampem reiz pieteicu četrus savu memuāru sējumus — manas dzīves un mana laikmeta vēsturi.

Ja draugi, kas tika pagodināti ar šādu uzticību, lapās arī nevarēja ieskatīties, tad tomēr viņi bija pārliecināti, ka tas ir Heines nozīmīgākais darbs, jo kā gan dzejnieks, kas tik dziļi prata ieskatīties lietu būtībā, lai nepazītu savu laikmetu! Te nebija ko šaubīties: memuāri bija viņa ievērojamākais darbs, viņa lielā grāmata!

1847. gada 25. februārī dzejnieka dzīvoklī Parīzē notika Heinriha Heines un viņa brālēna Kārļa izskaidrošanās. Kārlis apsēdās platā klubkrēslā, tuklās rokas uzlikdams uz ceļiem. Viņš bija kļuvis vēl pašpārliecinātāks. Dzejnieks stāvēja pie loga. Šai sarunai viņš bija rūpīgi gatavojies. No tās tik daudz kas bija atkarīgs ... Par nelaimi, viņš atkal bija kritiskā stāvoklī, turklāt aiz paša vainas. Nododamies laikmeta netikumam, viņš bija spekulējis biržā un pirms dažām dienām, lielās februāra krīzes laikā, zaudējis krietnu naudas summu un pēdējo cerību.

Heinrihs Heine bija apņēmies atspēkot brālēna pārmetumus un ar neatlaidību pieveikt Kārļa stūrgalvību. Cik liels nu bija pārsteigums, kad Kārlis bez vilcināšanās viņam apsolīja mūža pensiju un samierinājās ar vienkāršu rakstisku paziņojumu, ka Heinrihs Heine nepublicēs neko ģimenei nelabvēlīgu. Vēl pagājušajā gadā taču tieši šādu paskaidrojumu Kārlis bija noraidījis. Heinrihs Heine neuzticīgi lūkojās brālēnā. Vai tas nesmejas par viņu, domādams, ka nedziedināmi slimajam vīram izpilda pēdējo vēlēšanos, kas vairs nemaksās dārgi? Bet Kārlis šo skatienu izturēja.

Par mirušiem izsludinātie dzīvo ilgi.r Var gadīties, ka es, par spīti visām savu ārstu prognozēm, nodzīvoju vēl labu laiciņu, — dzejnieks zīmīgi sacīja.

Kārlis atbildēja vēlīgi un mierīgi:

— Es tev to labprāt novēlu, Heinrih.

Pat tad, kad dzejnieks — nu tiešām sagaidīdams pretošanos — teica, ka raizējoties par Matildes nākotni, Kārlis parādīja iejūtību un noteikti apsolījās arī viņas labā izpildīt sava tēva solījumu. Heinrihu Heini tas dziļi saviļņoja. Aiz pārsteiguma un laimes viņš noslīga ceļos un, satvēris brālēna roku, spieda to pie lūpām.

— Paldies, paldies, mīļo Kārli!

Kārlis nezināja, ko sacīt. Samulsis kodīja labā vaiga bārdas kušķi, ko bija iebāzis mutē.

Kāda necienīga aina: slimais dzejnieks pie bagātā, vairāk nekā desmit gadu jaunākā, dzīvības spēka pārpilnā Kārļa kājām.

— Vai tev nav kas, ko iedzert? — Kārlis iejautājās. Un, kad galdā parādījās Bordo vīns, viņš tempa to kā ūdeni, bija ļoti līksms, stāstīja mīlas dēkas un likās apmierināts ar sevi un savu rīcību.

— Mēs saprotamies, vai ne, Heinrih? — Kārlis teica šķiroties. — Ja tev ienāktu prātā stāstīt, kā saka, ģimenes lietas, piemēram, kāda tēvoča ģimenē pirms gadiem notika šis vai tas . .. vai ari nenoteiktā formā: kādā Ziemeļvācijas pilsētā dzīvoja reiz bagāts virs... un līdzīgas pasakas vai ari notikumus par radiem, kas viegli identificējami, — par tirdzniecības tiesu prezidentiem, baņķieriem, skaistām māsīcām, meitenēm ar tādu vai citādu vārdu, znotiem, kas nospēlējuši viņu pūru, un tamlīdzīgas divdomības, īsi sakot, ja tu par to rakstīsi, es pensiju svītrošu. Un, ja pēc tavas nāves parādīsies kaut viena vienīga rinda, kura man nebūs pa prātam, Matilde pabalstu zaudēs. Domāju, tu būsi tik prātīgs un ievērosi manu vēlēšanos. Stāsta, tu rakstot atmiņas. Mēs saprotamies, vai ne! Paliec sveiks, Heinrih, paliec sveiks! Un labu veselību, Heinrih, no visas sirds — labu veselību! Kārlis paspieda brālēnam roku, pateica atvadoties dažus laipnus vārdus un izgāja pa durvīm.

Tad tāds bija nolūks. Tālab neizdevās visi starpniecības mēģinājumi, talab nebija iespējama nekāda samierināšanās. Kārlis gribēja dabūt memuārus, no kuriem baidījās. Tikai tādēļ — un ne jau aiz nožēlas — viņš bija uztraucies, saņēmis nepatieso nāves ziņu. Kas gan viss pēc dzejnieka nāves nevarēja atgadīties ar memuāriem! Teiksim, tos varēja publicēt. Toreiz Kārlis bija sapratis, cik aplam rīkojies, un viņam likās prātīgāk brālēnu padarīt pakļāvīgāku, solot vai noraidot pensiju. Tagad, kad dzejnieks bija tik slims, ka nevarēja vairs nopelnīt sev iztiku, protams, nebija grūti panākt, lai viņš kļūst atkarīgs.

Heinrihs Heine tukšu skatienu raudzījās pa logu. Lejā ielai pāri gāja Kārlis. Ielas pretējā pusē viņš vēl apgriezās un pamāja ar roku, tad devās tālāk. Dzejnieks viņu neredzēja. Dzejnieka atmiņā uzpeldēja ainas, notikumi, stāsti par baņķieriem, tirdzniecības tiesu prezidentiem, par meitenēm ar tādu vai citādu vārdu, par znotiem, kas nospēlējuši viņu pūru.

— Kārli, — dzejnieks, skatīdamies pa logu, skaļi teica, — tavs drauds ir zobens ar diviem asmeņiem! Ja es aprakstīšu notikumus, tu man atņemsi pensiju, bet, ja tu man atņemsi pensiju, es aprakstīšu notikumus. Pamēģini tik! — Taču tūlīt viņš saprata, ka šādu iespēju Kārlis sen jau paredzējis. Dzejniekam nevajadzēs gausties par brālēna skopulību. Bet tieši tas vēl vairāk palielināja viņa atkarību. Heinrihs Heine sabijās, iedomājoties, ka izdevējs Kampe vai kāds cits, kurš nerēķinājās ar Matildi, pēc viņa nāves varētu publicēt kutelīgās vēstules vai atstātās piezīmes. Un viņš aptvēra, cik ļoti nu bija saistīts.

Apsēdies viņš paņēma spalvu un, domās iegrimis, uz skaistas, lielas lapas zīmēja resnas, melnas ķēdes, ornamentu vijumus, bezjēdzīgas figūras bez sākuma un beigām.

Cik ilgi tā bija sēdējis, par ko domājis, viņš nezināja. Pacēlis galvu, viņš pārvilka ar delnu pār acīm, it kā aizbaidīdams sapņus, nolika sev priekšā baltu lapu un skaistiem, lieliem burtiem lēnām un dziļā iekšējā mierā rakstīja rindas:

Tas ir gandrīz neuzveicams, kam ir sirds un mīla krūtis; muti aizbāztu un saistīts guļu viens, un man ir grūti--

Kad es beidzot būšu miris, laukā izgriezīs man mēli, jo būs bail, ka nerunāju no tās valsts, kur ēnu tēli.

Mēmais mirons kapā trūdēs, un nekad pat nezināšu, noziegums kāds smieklīgs darīts ir pret mani pašu.*

Pēc tam viņš atnesa no kakta mazo melno lādīti, uzlika to uz galda, atvēra, ņēma lapu pēc lapas, sāka lasīt, no jauna iedziļinādamies savas dzīves pasakā — skaistas, bagātas, cīņas pilnas dzīves pasakā.

Bet vasaras vidū — pirms mūžs vēl nodzīvots — tas pārtrūks, sīka, ikdienišķa cilvēka ļaunprātīgi izpostīts. Viņš zināja, ka dzīves rudens — brieduma laiks viņam bija nolaupīti.

Sasarkušiem vaigiem Heine sēdēja pie savām atmiņu lapiņām un lasīja. Nabadzīgajā istabā ienāca pasaule, sienas atdzīvojās, viss kļuva krāšņs un gaišs, un viņam garām devās nebeidzama izcilu tēlu virkne: visiem pa priekšu tēvs, skaists, stalts vīrietis savā tumši zilajā pilsoņu gvardes uniformā; tēvs apstājās un smaidīja. Tad nāca māte. Viņa bija nopietna un lūdza, lai viņš sevi saudzējot. Māte vēlējās, lai no viņa iznāktu priesteris, smalks, mācīts kungs. Lai viņš būtu priesteris vai kas cits — tikai ne dzejnieks! Labā māte! Uz balta zirga garām jāja Napoleons. Viegla rokas kustība, un zirgs apstājās, saausījās un pārvērtās statujā. Ķeizars laipni pamāja ar galvu, tad sastinga. Mazais, iespaidīgais virs, kurš Diseltlorfā devās izjādē, bija kļuvis par pieminekli Parīzē. Tā tuvumā zem ziedošiem kokiem stāvēja sols. Ziedus neredzēja, jo bija tumšs, bet to smarža skurbināja prātus. Uz sola sēdēja meitene. Tā bija Matilde. Viņa galva atdusējās meitenes klēpī. Lakstīgala sēri pogoja dziesmu, ko tai bija mācījis dievs: «Ai, ai, rozes un daiļums...»

Lakstīgalas dziesmās klausoties, kusa zvaigznes un kā mirdzoša rasa krita no debesīm. Gaisma nodzisa, un visapkārt satumsa. Ieradās Hēgelis. Tas stāvēja novērsies un runāja kaut ko neizprotamu. Bet pēkšņi, takti sizdams, sāka svilpot Marseljēzu. Rinda atkal sakustējās. Zibošām acīm, smiedamās, jokodamās nāca meitenes. Viņš pazina visas: Terēzi, Amāliju, Cecīliju, Frīderiki, Raheli un dejotāju, Hortenziju, Diānu un Angeliku. Pēdējā bija kaila. Viņš to pazina tikai tad, kad dāmas, drūzmēdamās apkārt, rādija uz meiteni ar pirkstiem. Visvairāk, šķiet, bija sašutusi firstiene, ši skaistā, majestātiskā parādība. «Bet kurš gribētu mest pirmo akmeni uz grēcinieci, jūsu gaišība? Ir taču zināmi daži notikumi . . .» Ieradās arī Zorža Sanda, ģērbusies vīrieša drānās. Viņai sekoja Šopēns, Misē un vēl kāds trešais. Tas novērsās. Lai jau arī slēpj seju, pēc apģērba un pēc aizsapņoju-šās gaitas varēja pazīt vācu dzejnieku, un pieliektā galva pauda, ka viņš ir nelaimīgs. Šis dzejnieks taču bija viņš pats. Bet tur jau arī nāca draugi, vecie, jaunie, un Balzaka kungs katru apveltīja ar trāpīgu piezīmi.

Tā viņš gremdējās pagātnē, ņēma no melnās lādes lapu pēc lapas, brīnījās pats par savām domām, priecājās par asprātīgajām metaforām un pārdrošajiem spriedumiem un stila smalkumu izgaršoja kā nostāvējušos vīnu. «Cik labi tas pateikts,» reižu reizēm viņš nodomāja. «Te mani tik viegli vis nepārspēt. Šis darbs vairāk par jebkuru citu ir īsts manas dvēseles spogulis, dziji personiska atzīšanās grāmata. Tā mani pārdzīvos. Ja es būtu uzrakstījis vienīgi šo darbu, arī tad, to turēdams rokā, es bez bažām varētu stāties nemirstīgo pulkā.»

Bet daudzas lapas viņš atlika sāņus, jo zināja, ka ģimenei tās nepatiks. No šī viedokļa raugoties, attaisnojams vairs nebija it. īpaši tas, ko viņš bija radījis abos pēdējos gados, un diemžēl savu darbu viņam tā arī vajadzēja vērtēt. Beidzot uz galda stāvēja divas apmēram vienāda lieluma manuskriptu kaudzes: pa kreisi lapas ar neaizskarošu saturu, pa labi — citas, aizvainojošās. Tā nu viņa memuāri bija pārdalīti uz pusēm; daudzu gadu darbam, veselas dzīves pieredzei bija atņemta vērtība.

Jo biežāk viņš lasīja lapas, kas atradās pa labi, jo lielākas auga šaubas. Ko par tām teiktu Kārlis?

O, Kārlis, protams, būtu gavilējis, ja vien uzzinājis, cik ļoti dzejnieks ar viņu rēķinājās, kā materiālā atkarība pamazām pārvērtās arī garīgajā atkarībā.

. Kas palika pāri no kāda dzīves stāsta dzejiskās pievilcības, ja to lasīja ar nenovīdīgām ģimenes locekļa acīm?

Heinrihs Heine vairs nepaļāvās uz savu spriedumu un beidzot visu sāka apšaubīt. Viņš iztēlojās, cik aizdomīgi dāmas lasīs starp rindām, visur nojauzdamas slēptus mājienus un baidīdamās atklājumu. Un doktors Halle, kam trūka humora izjūtas, — ko viņš teiktu par amizantajiem galda sabiedrību aprakstiem pie tēvoča Salomona? īstai mākslai pat kailumā piemīt bērna nevainība. Protams, ne jau modeļiem, labprātīgajiem un nelabprātīgajiem, kuri attēlotajā allaž vispirms_saskata paša kopiju. Ja kopš senseniem laikiem spēkā būtu bijuši miljonāra Kārļa Heines mākslas principi, tad nebūtu ne Milosas Venēras, ne Mo-nas Lizas, Aristofāns būtu palicis par zemnieku Eginā, Gētes «Verters» nebūtu iespiests un Moljēra «Tartifs» nebūtu uzrakstīts, jo modeļi to nebūtu atļāvuši.

Heinrihs Heine labi arī saprata, ka viņš nedrīkst apdraudēt Matildes nākotni.

Reizēm, sajūsminājies par kādu lieliski izdevušos formulējumu, viņš to labpatikā atkārtoja skaļi, lai tad lapu iemestu kamīnā, kur to alkatīgi satvēra liesmas, vēlreiz uzvirpuļoja augšup kā bailīgu putnu, nokrāsodamas to sarkanu un beidzot melnu, tintes raksts kā spokaini hieroglifi pavīdēja pēdējo reizi, un tad plandošais domu putns, locīdamies sāpēs, pārvērtās pelnos. Cik skumji gan noskatīties, kā sadeg cilvēka domas!

Tā Heinrihs Heine iznīcināja apmēram pusi savu memuāru. Tas maksāja ne vienu vien nopūtu. Viņš sauca sevi par neveiksminieku ar kurkstošu vēderu; tas bija pārdevis dvēseli, jo gribēja vēl dzīvot. Bet ar

aprakstītajām lapām, kas saira pelnos, viņš pameta likteņa varā savu pēcnāves slavu un savas dzīves altaisnojumu. Pāri viņa kapam kā efejas zaļos seni apmelojumi. Bet viņš nedrīkstēja pateikt taisnību, un daudz kas paliks noslēpumā tīts uz visiem laikiem. Vēl gan bija ari tās otras lapas. Bet skaistais trauks nu sasists, pāri palikušas tikai nepabeigta darba atliekas, un roka necēlās, lai lauskas saliktu kopā. Bezjēdzīgs un saraustīts iznāca viņa dzīves stāsts, ja vajadzēja noklusēt pašus dziļākos pārdzīvojumus, ja nedrīkstēja atklāt, kur viņš pirmoreiz iemīlējies, kas viņam visvairāk pāri darījis un kas viņu beidzot tik nāvīgi ievainojis. Šī nopirktā klusēšana bija pats lielākais upuris, lielāks par visiem tiem, kas viņam bija atņēmuši naudu un veselību. Nožēlojamākais slepkava drīkstēja aizstāvēties, bet viņam, upurim, vajadzēja klusējot panest mocības, zinot, ka viņa slavu iznicinās apmelojumi. Kā viņam gribējās, lai viņa vārdam būtu laba, tīra skaņa!

Atkal un atkal viņš ņēma rokā memuārus, lai aizpildītu robus. Vēl savas dzīves un darba pēdējos mēnešos viņš rakstīja savu atmiņu hroniku.

Pēc dzejnieka nāves viņa Hamburgas radi memuārus pievāca un iznīcināja. Dzejnieka brāļi to zināja, bet neiebilda.

Taču dzejnieks nenomira vienā dienā, viņš mira astoņus bezgala garus gadus.

1848. gada maijā viņš pēdējo reizi atstāja istabu. Balstīdamies uz spieķa, gandrīz jau akls, ceļu vairāk taustīdams nekā redzēdams, viņš ar pūlēm pagājās pa dažām Parīzes ielām un vēlāk lāgā neatcerējās, kā nokļuvis atpakaļ dzīvoklī. Viņa veselības stāvoklis arvien vairāk pasliktinājās. Lai kaut ko saskatītu, acs plakstiņu vajadzēja ar pirkstu pacelt uz augšu. Otra acs bija pavisam ciet. Kad paralīze pārņēma arī kājas, viņš vairs nevarēja atstāt gultu. Sāpes nekad nepieri-mās, un bieži uznāca visbriesmīgākās krampju lēkmes. Dienu no dienas šķita, ka beigas jau ir tuvu.

šīs mocības ilga astoņus gadus.

Kad mēnešiem ilgi, gandrīz nekustoties, viņš bija gulējis uz muguras, cietā gulta beidzot sagādāja tik nepanesamas mokas, ka vajadzēja likt, lai uztaisa guļasvietu no spilveniem un matračiem istabā uz grīdas; vēlāk viņš to nosauca par savu «matraču kapu».

Taču Heinrihs Heine arvien vēl rakstīja. Pasaulei par brīnumu, viņš, ciešot lielas sāpes, varēja dzejot. Dzima jaunas vārsmas. Tik savdabīgas, sērīgi skaistas mirstoša dzejnieka dziesmas, kādas vācu valodā nekad vēl nebija dzirdētas, jo nekad vēl nevienam vācu dzejniekam nebija lemts tāds liktenis. Nekad vēl nebija piedzīvots tāds nedzirdēts brīnums, ka cilvēks mirstot rada skaistākas vārsmas nekā savas dzīves laimīgajos brīžos. Vācu publika mīlēja šīs dziesmas, ko rakstīja mirstošais gulbis Parīzē, Amsterdamas ielā. Divu mēnešu laikā Kampe varēja laist klajā četrus lielus «Romancero» izdevumus. Vēl nekad neviens vācu lirikas izdevums nebija guvis tādus panākumus. Stāsta, pat dzejnieka niknākie ienaidnieki — vecais Meternihs Vīnē un jūsmīgais karalis Berlīnē — par Heines vārsmām lējuši asaras.

Bet bija arī brīži, kad dzejnieks vēlējās mirt. Smagās slimības sākumā Matilde savu Henriju bija pašaizliedzīgi kopusi. Nebija atgājusi ne brīdi no viņa gultas. Bet, kad viņa veselības stāvoklis nemainījās gadiem ilgi, viņas nelielā pacietība bija galā. Viņa ar draudzenēm atkal devās izbraukumos, apmeklēja teātri, izšķērdīgi iepirkās. Un Heine palika viens. Patiesībā viņš vienmēr bija juties viens.

Kādudien pēc briesmīgas sāpju lēkmes viņš nogurumā bija uz mirkli iesnaudies un atmodies redzēja, ka ir atstāts viens. Pēkšņi uzausa baisma cerība. Meklējošais skatiens bija apstājies pie pudelītes, kas allaž dāvāja miegu, un viņš domāja: «Iemigt dziļākā — mūžīgā miegā, kur visām sāpēm gals! Ieņemt tikai mazdrusciņ vairāk. Kālab gan es to nedaru? Kas mani kavē? Vai tad tik grūti ir šķirties no šīs pierastības, kas man sagādā tikai mokas un sāpes? Kādas cerības dzīve vēl sola cilvēkam, kurš nēsājams kā vārs bērns?

Vai šis solis, šis neatsaucamais, ir tas, no kā es baidos? Vai tā ir apziņa, ka no tik bagātas dzīves, no tāda darba nedrīkst aiziet šādā ceļā? Bet ko cilu vairs varu dot kā vien otru un varbūt trešo manu žēlabu atkārtojumu? Manai mākslai vajag pārdzīvojuma. Vai gan jebkura mirēja pārdzīvojumi, ja tos daudzkārt klāstītu, darbīgo pasauli nesāktu garlaikot?

Jādara visam gals, iekams traģēdija vēl nav pārvērtusies farsā!»

Viņš pievilka sev tuvāk tintnīcu, tad satvēra spalvu un izbijās no domas, ka taisās rakstīt atvadu vēstuli. Pēkšņi viņam pāršalca cerību vilnis, ka viss vēl nav zaudēts, un viņš šai cerībai pieķērās. Bet tad atkal sāpes apdzēsa visas ilūzijas. Augums konvulsīvi savilkās. Tas ilga labu bridi. Kad sāpes pierima, viņš, saspriegtiem pirkstiem turēdams kreisās acs plakstiņu, ar pūlēm sāka rakstīt.

«Vienu es lūdzu: nelieciet man uz kapa rozes, nelieciet Frīģijas laurus, uzlieciet man Dāvida lingu, jo es cīnījos cilvēces labā, lai tā atjēgtos un kļūtu cilvēcīga. Bieži, kad man dzīvē grūti klājās, es būtu varējis no trokšņainās burzmas paslēpties poēzijas nezūdošajā skaistumā. Es to nedarīju, jo mana sirds nevarēja melot...»

Viņš nolika spalvu un aizvēra acis.

«Bet nu tu gribēji aizzagties, gribēji izmānīties no sava likteņa!»

Un viņš domāja atkal: «Vai šis liktenis nav līdzīgs mana brāļa Hamleta liktenim?» Viņš dēvēja sevi par drošsirdīgā Hamleta brāli. Un šis vārds nomierināja.

Heine saplēsa lapu, aizmeta spalvu un dziļi elpoja. Virtuvē trokšņoja papagailis. Bija atgriezusies Matilde. Viņa ienāca istabā, iededza gaismu. Viņš redzēja spīdam viņas zīda tērpu, pa gandrīz aizvērtā plakstiņa malu kā vāju gaismiņu vēroja viņas vēl vienmēr skaisto seju. Izlikās aizmidzis. Bet pār viņa bālajiem, iekritušajiem vaigiem ritēja karstas asaras.

Toreiz dzejnieks dzīvoja sētas mājas piektajā stāvā. Drūmajā slimnieka istabā neiespīdēja ne stariņš saules. Heinrihs Heine, kas bija mīlējis un apdziedājis plašo dieva pasauli, neredzēja vairs zilo debesu, neredzēja neviena koka, nedzirdēja nevienas putna dziesmas. Tikai īres mājas trokšņi aizsniedza viņa «matraču kapu». Kapu, kurš nedeva miera. Drūmās mājas iemītnieku vairumam vācu dzejnieks, kuru tie nekad nebija redzējuši un par kuru tā arī īsti nezināja, vai viņš vēl arvien tur augšā guļ, — jau dzīves laikā bija kļuvis leģendārs. Tikai kaimiņu bērni šad tad drīkstēja viņu apciemot, jo bērnus viņš mīlēja. Bērnu smiekli atviegloja viņa sāpes. Šai sētas mājas dzīvoklī, ieradusies Parīzē, dzejnieku apmeklēja Terēze. Bija skumīga diena. Ielās vējš un lietus, un no visiem kokiem skumji pilēja lāses.

Terēze, izdzirdusi dzejnieka balsi, klusi — kā uz pirkstgaliem iegāja istabā. Aiz liela aizslietņa, noslēpta skatieniem, bija matraču kaudze. Ienākdama Terēze tūlīt pamanīja aizkustinošu skatu. Aizvērtām acīm spilvenos gulēja slimais dzejnieks. Viņam līdzās, saldi iesnaudies, dusēja mīlīgs bērniņš. Divi lielākie bērni, piespiedušies pie dzejnieka guļasvietas, melnās sprogainās galviņas atbalstījuši apaļajās roķelēs, atplestām mutītēm bijīgi klausījās dzejnieka vārdos.

U y avait une fois ... Reiz bija .. .

— Kas tur ir? — izdzirdis veramies durvis, dzejnieks jautāja. Bet Terēze neatbildēja, negribējās traucēt bērnu laimi. Klusi viņa apsēdās uz krēsla.

Pieliecoties varēja caur aizslietņa spraugu redzēt slimnieka seju.

Kamīnā šaudījās liesmas, un dūmvadā gaudoja vējš. Bērni baiļodamies vēl ciešāk spiedās pie dzejnieka guļasvietas.

— Tik ļauna ir pasaule, — viņš teica, — bet mēs esam pasargāti.

Un pēkšņi viņš atcerējās kādu senu laimes izjūtu, laiku, kad viņš no visa bija pasargāts un kas dzīves virpulī bija izgaisis no atmiņas. Bērnībā viņš bieži bija lūkojies šaudīgajās kamīna liesmās un klausījies mīļajā, vienmuļajā aukles balsī: bērniem viņa mēdza stāstīt spoku stāstus, ko rūpīgā māmuļa, protams, stingri bija noliegusi. Neko viņš vairs nezināja par šo auklīti. Atcerējās tikai baismīgo sajūtu, kas pēc viņas fantastiskajiem stāstiem ilgi bija gruzdējusi apziņā.

II y avait une iois ... Reiz bija . ..

Terēze dzejnieku klusi vēroja, un viņai sažņaudzās sirds, redzot ciešanu izmocīto sirdzēju. Cik stipra gan bija bērnu pieķeršanās, ja tos nesagrāba šausmas, uzskatot šo bālo cilvēku.

Pēc bērnu lūguma viņš stāstīja tiem pasaku par brašo alvas zaldātiņu, pasaku, ko bija uzrakstījis viņa draugs Hanss Kristiāns Andersens. Pasaku par alvas zaldātiņu, kuram bija tikai viena kāja un kurš bija iemīlējis mazu dejotāju, kas lepni, viņu nemaz neievērojot, stāvēja jaukas papīra pils priekšā, pa kuras logiem varēja ieskatīties pils zālēs.

— «Viņu es ņemtu par sievu,» — alvas zaldātiņa vārdus atkārtoja slimais dzejnieks, — «bet viņa man ir par smalku, viņa dzīvo pilī.» — Un viņš stāstīja bērniem, kuri vērīgi klausījās, kādi briesmīgi piedzīvojumi bija jāpieredz nabaga alvas zaldātiņam, līdz viņš beidzot varēja būt kopā ar mīļoto dejotāju. Bet tas notika tikai tad, kad viņi abi tika iemesti ugunī. Un kvēlē, ko bija uzskatījis par mīlu, viņš izkusa.

Un, it kā nabaga alvas zaldātiņam tuvu rada juzdamies, Heinrihs Heine piebilda bērniem nesaprotamus vārdus:

— Droši doties pretī liktenim, atvairīt jebkuru domu par bēgšanu — tā ir arī manas dzīves jēga.

Pēkšņi mazā dejotāja nostājās viņa priekšā — saltā, nepieejamā, bet karsti mīlētā. Viņa, protams, vairs nebija kleitā ar lielo mirdzošo vizuli, tik lielu kā pašas seja, bet bija ģērbusies modernā ceļojuma

tērpā. Taču iztēlē viņš tūlīt ieraudzīja ari brīnišķīgo pili un atcerējās, kā viņš bija dejotājā lūkojies — alkaini un ilgu pilns. Bet viņa lepni bija raudzījusies garām, jo viņa dzīvoja lielā, krāšņā pilī, pa kuras logiem varēja ieskatīties tieši zālēs.

Terēze pati jutās piekususi: viņa bija zaudējusi viru, un tagad vajadzēja noskatīties, cik nožēlojami mirst viņas bērnu dienu rotaļu draugs. Par vēlu, par vēlu. Lai viņi todien runātu ko runādami, dzejniekam allaž likās, ka viņš jau pārvērties pelnos. Dvēselē smeldza sāpe, un sirds sita: par vēlu, par vēlu ...

II y avait une fois . . . Reiz bija . . .

1856. gada 17. februārī Parīzē nomira vācu dzejnieks Heinrihs Heine, neredzējis vairs ne māti, ne dzimteni. Taču ziņai par viņa nāvi neviens lāgā neticēja. Vai tad viņš jau reiz, vēl dzīvs būdams, netika izsludināts par mirušu? Un vai tad vēl un vēl viņš nebija sūtījis uz dzimteni pa riekšavai nedzirdētu, skaistu dzejas vārsmu? Kāds brīnums, ja pēc viņa nāves klīda leģenda, ka Heinrihs Heine, gulēdams Parīzē uz nāves gultas, vēl arvien dziedājis skumjās dziesmas.

Un tik neticami jau tas nav.

Mirušais dzejnieks dzied vēl joprojām.

Г'срхард В. Мен цель ПОСЛЕДНИЕ КАПЛИ — ГОРЬКИЕ Рассказ о тоске по родине и любви поэта Генриха Гейне

Издательство «Лиесма»

Рига 1973

На латышском языке Перевод с немецкого Р. Филипсом и В Знцан Художник Я. Свенч

Gerhards V. Мепcelis PĒDĒJAS RŪGTAS LĀSES

1 132. lpp. tulkojusi R. Filipsone 133.—271. lpp. tulkojusi V. Zicāne Redaktore V. 13.i lode. Māksi, redaktors V. Grants. Telm. redaktore A. Petersone. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1972. g. 4. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 8. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3. formāts 70X100/32. 8,54 fiz. iespiedi.; 11,11 uzsk. iespiedi.; 12,65 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 75 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25441/D-391. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2010.

1

Mans kungs (holandiešu vai).

2

Sarīkojums, kurā jāierodas vakara tērpos (Iranču vai.).

3

Ge/n genossencr Gurkcn (vācu vai.). Berlīnes izrunas īpatnības — «g» vietā izrunā «j».

4

Musulmaņu garīgais tiesnesis Austrumu zemēs,

5

Nu! (Franču vai.)

6

Pie velna! (Franču vai.)

7

Rētainais (Iranču vai.).

8

Ar zvaigznīti atzīmētās dzejas rindas atdzejojusi Daina Avotiņa.

9

Mana māsīca (Itanču vai.).

10

Prusten — šķaudīt (vāc.).

11

Der Nassauer — 1. nasavietis; 2. liekēdis (vāc.).

12

H. Heine. «Vāczeme. Ziemas pasaka». Atdz. A. Upīts.

13

Labdien, kungs! (Franču vai.)

Content

Mencelis Gerhards V. Pēdējās rūgtās lāses

1