Kapote Trumens

Pļavas arfa

Trumens Kapote

Pļavas arfa

PĻAVAS ARFA

.

Pirmā

Kad gan es pirmoreiz uzzināju par pļavas arfu? Jau ilgi pirms tā rudens, kad dzīvojām platānas mājā, jau daudz, daudz agrāk; protams, man to pastāstīja Dollija, neviens cits nebūtu atradis tādu vārdu — pļavas arfa.

Ja, izbraucot no pilsētas, jūs nogriezīsieties pa baznīcas ceļu, tad drīz vien ieraudzīsiet ceļa malā spīdam pakalnu, kas noklāts ar taisnstūrainām plāksnēm kaļķa baltumā un brūnām, sakaltušām puķēm: tā ir baptistu kapsēta. Tur apbedīti mūsējie — Talbo un Fenviki; māmuļa atdusas blakus tētim, un radinieku kapu plāksnes — to ir pāri par divdesmit — zaro viņiem visapkārt pa nogāzi kā pārakmeņojušās koka saknes. Aiz pakalna ir pļava ar garu indiāņzāli*, kuras krāsa mainās līdzi gadalaikiem; aizejiet turp rudenī, vēlā septembrī, kad pļava kļuvusi sārta kā saulriets, kad sarkanas ēnas kā liesmu mēles joņo tai pāri un rudens vējā no sausajiem stiebriem atskan arfas skaņām līdzīgas nopūtas — pļavas balsis.

Viņpus pļavas stiepjas tumšie Upes meži. Tas droši vien notika kādā septembra dienā — mēs klaiņojām pa šiem mežiem, vilkdami zāles un saknes, un Dollija man teica: vai dzirdi? tur skan pļavas arfa, tā vienmēr 'kaut :ko stāsta — tā zina stāstīt par katru, kas guļ uz pakalna, tā zina stāstīt par katru, kas jebkad dzīvojis zemes virsū, un, kad mēs būsim miruši, tā zinās stāstīt arī par mums.

G

Pēc mātes nāves mans tēvs, ceļojošs tirgotājs, nodeva mani audzināšanā savām māsīcām, divām neprecētam māsām Verēnai un Dollijai Talbo. Pirms tam es nekad nebiju pie viņām ciemojies. Kadu līdz pat šim laikam nenoskaidrotu iemeslu dēļ tēvs bija naidā ar Verēnu. Varbūt viņš bija lūdzis Verēnai aizdot naudu un viņa bija atteikusi, bet varbūt viņa šo naudu bija aizdevusi un nebija dabūjusi atpakaļ. Katrā ziņā nav šaubu, ka viņi bija saķildojušies naudas dēļ, jo nekas cits viņiem nebūtu licies tik svarīgs, it sevišķi Verēnai, kura bija pirmā bagātniece pilsētā. Aptieka, pārtikas veikals, apģērbu veikals, degvielas uzpildīšanas stacija un kādas iestādes ēka — tas viss piederēja Verēnai Talbo, un jāteic, ka naudas pelnīšana viņas raksturam nebija nākusi par labu.

Lai nu kā tur būtu, tēvs bija nozvērējies nespert kāju pār Talbo nama slieksni. Par abām māsīcām viņš stāstīja šausmu lietas. Par Verēnu viņš, piemēram, izplatīja baumas, kurām ļaudis tic vēl šodien, — ka viņa esot morfīniste, bet par mis Dotliju Talbo plēsa vaļā tādus jokus, ka pat manai mātei tas likās par daudz — viņa pārmeta tēvam, ka tam vajadzētu kaunēties izsmiet tik maigu un lādzīgu radību.

Man šķiet, ka tēvs un māte ļoti mīlēja viens otru. Katru reizi, kad tēvs devās projām tirgoties ar ledusskapjiem, mātē raudāja. Viņi bija apprecējušies, kad mātei bija sešpadsmit gadu, un viņa nenodzīvoja pat līdz trīsdesmit. Tai vakarā, kad viņa nomira, tēvs norāva sev visas drēbes un kails izskrēja pagalmā, kliegdams viņas vārdu.

Nākamajā dienā pēc bērēm pie mums ieradās Verēna. Atceros, ar kādām izbailēm vēroju, kā pa taciņu tuvojas tievai maikstei līdzīga, pēc sejas visai glīta sieviete ar īsi apcirptiem, pelēkbrūniem

matiem, melnām, vīrišķīgām uzacīm un vāru dzi- mumzīmīti uz vaiga. Viņa atvēra parādes durvis un bez jebkādas minstināšanās iesoļoja mājā. Kopš bērēm tēvs nodarbojās ar demolēšanu; viņš to nedarīja nikni, bet lēni un pamatīgi — ienāca viesistabā, paņēma porcelāna figūriņu, kādu brīdi to domīgi aplūkoja un tad trieca pret sienu. Kāpnes un grīda bija pilna ar stikla šķembām un izsvaidītām sudrablietām, no kāpņu margām nokarājās mātes naktskrekla skrandas.

Verēna uzmeta ātru skatienu apkārtējai postažai. «Jūdžin, es gribu ar tevi parunāt,» viņa teica savā enerģiskajā., augstprātīgajā balsī, un tēvs atbildēja: «Jā, apsēdies, Verēna! Es jau domāju, ka tu atnāksi.»

Pēcpusdienā Dollijas draudzene Ketrina Krīka ieradās sasaiņot manas drēbes — un tēvs aizveda mani uz drūmo, lepno namu Talbo alejā. Kad kāpu ārā no mašīnas, viņš gribēja mani apskaut, bet man bija no viņa bail, un es izrāvos viņam no rokām. Tagad man žēl, ka nesamīļoju tēvu, jo pēc pāris dienām ceļā uz Mobilu* viņa mašīna sāka slīdēt un no piecdesmit pēdu augstuma iegāzās jūrā. Kad atkal viņu ieraudzīju, viņš jau gulēja ar sudraba dolāriem uz acīm.

Ja neņem vērā piezīmes, ka es esmu pārāk sīks saviem gadiem, tīrais pundurītis, tad neviens līdz šim nebija pievērsis man nekādu uzmanību; turpretī tagad ļaudis rādīja uz mani un sačukstējās: ak, nabaga mazais Kolins Fenviks! vai nav briesmīgi! Es centos izskatīties bēdīgs, jo zināju, ka ļaudīm tas patīk; pilsēta laikam nebija tāda cilvēka, kurš nebūtu uzcienājis mani ar glāzi limonādes vai nopircis man kārbiņu saldumu, un pirmo reizi mūžā es skolā saņēmu labas atzīmes. Tādēļ pagāja krietns laiciņš,

iekams es nolaidos no saviem augstumiem un pamanīju Dolliju Talbo.

Un, viņu pamanījis, iemīlējos.

Iedomājieties, kā viņai vajadzēja justies, kad es — ziņkārīgs un skaļš vienpadsmit gadu vecs zeperis — pirmoreiz parādījos Verēnas mājā! Izdzir- dusi mani tuvojamies, viņa allaž tramīgi paspurdza sāņus vai arī, ja izvairīties no manis nebija iespējams, sakļāvās kā mimozas lapiņa. Viņa piederēja pie cilvēkiem, kuri prot paslēpties, izlikdamies par kādu istablietu vai ēnu kaktā, un kuru klātbūtne ir tikko nojaušama. Viņa valkāja mīkstas tupelītes un vienkāršas, meitenīgas kleitas, kuru apakšmala sniedzās līdz potītēm. Kaut gan Dollija bija vecāika par savu māsu, likās, ka viņu, tāpat kā mani, Verēna būtu adoptējusi. Verēna bija mūsu mājas izplatījuma centrs, mūsu planēta, un, viņas gravitācijas spēka vilkti un virzīti, mēs katrs savā orbītā riņķojām viņai apkārt.

Bēniņos — šai nekārtīgajā muzejā, ko apdzīvoja spokiem līdzīgi veci manekeni no Verēnas apģērbu veikala, — daudzi grīdas dēļi'bija vaļīgi, un, paceļot tos par kādu collu, es varēju ielūkoties gandrīz jebkurā no mājas telpām.' Atšķirībā no nama pārējās daļas, kas bija piebāzta ar drūmām, smagām mēbelēm, Dollijas istabiņā atradās tikai gulta, rakstāmgalds un krēsls; tā izskatītos gandrīz pēc klostera celles, ja tai nebūtu vienas īpatnības: sienas, palodzes, mēbeles — viss bija nokrāsots neparastā sārtā krāsā, pat grīda bija sārta. Ikreiz, kad Dolliju izspiegoju, redzēju viņu vai nu stāvam spoguļa priekšā un ar dārza šķērēm cērpam savus dzelten- sirmos, jau pārlieku īsos matus, vai arī ar zīmuli kaut ko skripstinām uz raupja vēstuļpapīra. Rakstīdama viņa ik palaikam ar mēles galiņu apslapināja zīmuli un dažreiz balsī izrunāja kādu teikumu, kas

rindojās uz papīra: «Nekādā ziņā neēdiet saldumus, konfektes, un sāls noteikti būs Justi nāve.» Tagad zinu — viņa rakstīja vēstules. Bet sākumā ši rakstīšana man li'kās neatminama mīkla. Viņai taču bija tikai viena draudzene — Ketrina Krika, ne ar vienu citu viņa nesatikās un nekad neizgāja no mājas, ja neņem vērā to vienu dienu nedēļā, kad kopā ar Ket- rinu devas uz Upes mežiem vākt augus un saknes tūskas zālēm, ko viņa pati vārīja un pildīja pudelēs. Vēlāk es atklāju, ka šīm zālēm ir pircēji visās štata malās un ka viņi arī ir tic, kam Dollija raksta sava« daudzās vēstules.

Verēnas istabā, kuru ar Dollijas istabu savienoja koridors, izskatījās kā biznesmeņa kabinetā. Tur bija rakstāmgalds, kartotēkas skapis un vesela kantora grāmatu bibliotēka. Pec vakariņām, uzmaukusi galvā gumiju ar zaļu vairodziņu — acu aizsargu, Verēna mēdza apsēsties pie rakstāmgalda, lai skaitītu un rēķinātu, un šķirstītu kantora grāmatu lapas tik ilgi, kamēr apdzisa pat ielas laternas. Kaut gan viņai bija daudz paziņu, ar kuriem viņu saistīja kopīgi darījumi, tuvu draugu viņai nebija. Vīrieši viņas bijās, un viņa pati savukārt it kā baidījās no sievietēm. Pirms dažiem gadiem viņa bija ļoti pieķērusies kādai jautrai gaišmatei Modijai Lorai Merfijai, kura strādāja .mūsu pilsētas pastā un beigu beigās apprecējās ar dzērienu tirgotāju no Sentluisas. Verēna bija ļoti sarūgtināta un =par savas mīlules līgavaini ļaudīs mēdza izteikties kā par nekur nederīgu cilvēku. Tādēļ visi ļoti brīnījās, ka viņa uzdāvināja jaunajam pārim kāzu ceļojumu uz Lielo kanjonu. No ši ceļojuma Modija un viņas vīrs tā arī neatgriezās; viņi atvēra kanjona tuvumā degvielas uzpildīšanas staciju un šad tad sūtīja Verēnai savas fotogrāfijas. Šīs fotogrāfijas bija Verēnas prieks un bēdas. Dažu labu vakaru viņa ilgi sēdēja, kantora

grāmatām pat nepieskardamās, un, pieri rokā atspiedusi, raudzījās fotogrāfijās, kas bija sarindotas viņai priekšā uz galda. Pēc tam viņa ielika tās atpakaļ atvilktnē un, izslēgusi gaismu, sāka staigāt pa istabu, un dažreiz varēja dzirdēt, ka no turienes atskan sāpīgas, piesmakušas elsas, it kā viņa tumsā būtu pakritusi un sasitusies.

Tā bēniņu daļa, no kuras varētu novērot virtuvi, nebija man pieejama, jo tur kaudzē kā kokvilnas ķīpas bija sakrautas smagas lādes. Bet virtuve tai laikā visvairāk nedeva miera manai ziņkārei, jo tieši tur noritēja mājas īstā dzīve — gandrīz visu dienu tur uzturējās Dollija, pļāpādama ar savu draudzeni Ketrinu Kriku. Agrā bērnībā bārene Ketrina Krika bija atdota kalpot misteram Talbo, un viņas visas — Ketrina, Dollija un Verēna bija kopā uzaugušas vecajā fermā, kur tagad ir dzelzceļa noliktavas. Dol- liju viņa sauca par tibiņu, bet Verēnu nicīgi godāja par madāmu. Ketrina mitinājās Talbo nama saimniecības pagalmā, mazā mājiņā, kuras skārda jumts sudrabaini mirdzēja caur saulespuķēm un kāršupupu vijām. Viņa apgalvoja, ka esot cēlusies no indiāņiem; ļaudis, to dzirdot, parasti piemiedza cits citam ar aci, jo viņa bija tik melna kā vismelnākie Āfrikas dievi. Bet, pēc manām domām, tā varēja būt ari patiesība, jo viņa ģērbās kā indiāniete — valkāja tirkīza kreļļu virteni un lietoja tik daudz sarkanā smiņķa, ka acis žilba skatoties; vaigi viņai allaž spīdēja kā automobiļa pakaļējās ugunis. Viņai vairs nebija gandrīz neviena zoba, un to vietā viņa mēdza sabāzt starp smaganām vates pikas. Verēna par to bieži šķendējās. «Velns parāvis, Ketrin,» viņa mēdza sacīt, «es nekā nesaprotu, ko tu tur murkšķi! Aizej taču vienreiz pie daktera Krokera, lai iestāda tev mutē kauc kādus zobus!» Tiesa kas tiesa, saprast Ketrinu bija grūti; vienīgi Dollija varēja veikli

pārtulkot mums savas draudzenes buldurēšanu. Bet Kelrinai arī pilnīgi pietika ar to, ka Dollija viņu saprot, — viņas vienmēr bija kopā un to, kas viņām bija sakāms, teica viena otrai; ausi bēniņu baļķim piespiedis, es, ziņkārē slāpdams, tvēru viņu balsis, kas gluži kā salda sula plūda pa vecā koka šķiedrām.

Bēniņos varēja nokļūt no veļas kambara — tā griestos bija lūka, uz kuru veda kāpnes. Kādu dienu, rāpdamies augšup, es ieraudzīju, ka lūka ir vaļā. Apstājos un ieklausījos; no augšas nāca jauka, bezrūpīga zuzināšana, it kā tur kāda maza meitenīte spēlētos savā nodabā. Gribēju jau kāpt lejā, bet tad zuzināšana apklusa un kāda balss jautāja:

—    Ketrina?

—    Kolins, — es atbildēju, pabāzdams galvu virs lūkas malas.

Kā par brīnumu, šoreiz sniegpārsliņai līdzīgā Dol- lijas seja neizkusa, nezaudēja apveidu.

—    Tad redz, kur tu caurām dienām pazudi, un mēs gudrojām… — viņa sacīja balsī, kura man likās tik maiga un trausla kā zīdpapīrs. Viņai bija apdāvināta cilvēka neparastās acis — starojošas, skaidras un mirdzīgi zaļas kā piparmētru želeja; raudzīdamās uz mani cauri bēniņu pustumsai, tās likās nedroši atzīstam, ka man nav ļaunu nodomu.

—    Tu laikam šite, bēniņos, spēlējies? Es jau teicu Verēnai, ka tev pie mums būs vientulīgi.

Viņa noliecās pār kādu mucu un sāka rakņāties tās dziļumos.

—    Klausies, tu varētu man palīdzēt, — viņa turpināja. — Parocics otrā mucā! Es meklēju koraļļu pili un maisiņu ar krāsainajiem akmentiņiem. Gribu Ketrinai dzimšanas dienā uzdāvināt akvāriju ar zelta zivtiņām. Viņai taču patiks, kā tev šķiet? Agrāk mēs tai akvārijā turējām dicnvidjūru zivtiņas, bet

tās bija īstas vellatas, cita citu apēda. Es vēl atmi- 'nos, kā mēs tās pirkām: braucām veselas sešdesmit jūdzes — uz pašu Brūtonu. Nekad agrāk nebiju tik tālu braukusi — sešdesmit jūdzes, un diezin vai vēl kādreiz iznāks… Are, kur ir pils!

Pēc brīža es atradu arī akmentiņus; tie izskatījās pēc kukurūzas graudiem vai ledenītēm.

—    Lūdzu, paņem ledenīti! — es sacīju, pastiepdams maisiņu pret Dolliju.

—    Paldies, labprāt, — viņa atbildēja. — Es labprāt pasūkāju ledenīti — pat tad, ja tā garšo kā akmentiņš.

Mēs kļuvārn draugi — Dollija, Ketrina un es. Man bija vienpadsmit gadu, tad apritēja četrpadsmit. Lai gan man pašam šais gados nebija ar ko īpaši lepoties, tie bija jauki laiki.

Es nekad neaicināju nevienu pie sevis ciemos un arī nevēlējos to darīt. Reiz aizgāju ar kādu meiteni uz kino, un atceļā viņa lūdza,' vai nevarot ienākt pie manis padzerties ūdeni. Ja es domātu, ka viņai patiešām slāpst, tad, protams, nebūtu atteicis, bet es zināju, ka viņa izliekas, viņai tikai gribas iekļūt pie mums, apmierināt savu ziņkārību, tāpat kā visiem pārējiem, tāpēc atbildēju, lai paciešas vien līdz mājām.

—    Visa pasaule zina, ka Dollija Talbo ir nenormāla, — viņa man uzkliedza, — un tu arī esi nenormāls!

Lai gan šī meitene man ļoti patika, es tā noskaitos, ka viņu pagrūdu; viņa piedraudēja, ka viņas brālis man parādīšot, un parādīja arī — vēl tagad man mutes kaktiņā ir rēta no tās reizes, kad viņš ieblieza man ar kokakolas pudeli.

Zinu — ļaudis runāja, ka Dollija esot Verēnas/ dzīves krusts; runāja ari, ka Talbo namā notiekot/ daudz tāda, kas nevienam ne sapņos nevarētu rādif ties. Var jau būt. Un tomēr tie bija jauki laiki.

Kad ziemas pēcpusdienās es pārnācu no skola^, Ketrina tūliņ steidza atvērt ievārījuma burku, bet Dollija uzlika uz plīts lielu kafijas kannu un iešāva cepeškrāsnī plāti ar cepumiem; tiklīdz pavēru cepeškrāsni, izlauzās karsts vaniļas smaržas vilnis, jo Dollija vienmēr kaut ko cepa — vai nu pīrāgu, vai rozīņu maizi, vai kādu torti; tā bija Dollijas pārtika, dārzeņiem vai gaļai viņa nepieskārās, viņai garšoja vienīgi cāļa smadzenes — zirņa lieluma nieciņš, kas izkūst mutē, pirms jūs paspējat to sagaršot. Ziemas ledainā elpa izrakstīja logus ar zilgiem rakstiem, bet mūsu virtuve, kurā jautri rūca plīts un vaļējais kamīns, bija silta kā govs mēle. Ja kāds brīnumdaris gribētu man ko dāvināt, lai viņš uzdāvina man pudeli, kas būtu pilna ar šis virtuves skaņām, ar mūsu smiekliem un uguns sprēgāšanu, pudeli, no kuras aumaļām plūstu šis sviestainais, cuku- rainais cepuma smārds, lai gan Ketrina, patiesību sakot, oda pēc sivēnmātes pavasarī. Ar saviem šūpuļkrēsliem un cilpaino 'paklāju uz grīdas mūsu virtuve drīzāk atgādināja mājīgu dzīvojamo istabu; tās sienas rotāja Dollijas iemīļotie kaķēnu attēli, uz palodzes cauru gadu nebeidza ziedēt ģerānija, un uz galda apaļā akvārijā Ketrinas zelta zivtiņas zibināja astes caur koraļļu pils portāliem. Dažreiz mēs salikām bildītes no gabaliņiem, iepriekš sadalījuši tos trīs daļās, un Ketrina mēdza nemanot ‘pievākt mūsu gabaliņus, ja viņai šķita, ka mēs ar savu daļu tiksim galā ātrāk nekā viņa. Citreiz draudzenes palīdzēja man gatavot mājas uzdevumus; tad gan ar viņām bija tīrais negals! Attiecībā uz visām dabas parādībām Dollija bija gaišreģe; viņai bija sava

neizskaidrojama zināšana — kā bitei, ikas zina, kur meklējami saldākie ziedi: viņa varēja dienu iepriekš noteikt negaisa tuvošanos, uzminēt, cik augļu būs vīģes kokam, uziet sēnes un kameņu ligzdas, atrast pērļu vistiņas dēšanas vietu. Viņa paraudzījās apkārt un redzēja sajuzdama. Bet par mājas darbiem viņai bija tikpat maz jēgas kā Ketrinai.

—    Amerika droši vien saucās Amerika jau pirms tam, kad Kolumbs to atklāja. Tas tak ir pats par sevi saprotams. Kā tad citādi viņš būtu zinājis, ka tā ir Amerika?

Un Ketrina piebalsoja:

—    Pareizi, tibiņ. Amerika — tas ir vecs indiāņu vārds.

Ar Ketrinu bija grūtāk nekā ar Dolliju: viņa pieprasīja, lai mēs atzītu, ka viņai vienmēr taisnība, un, ja es neierakstīju burtnīcā tieši tā, kā viņa bija teikusi, viņa ļoti saskaitas un uztraukumā apgāza kafijas tasi vai ko citu. Bet es viņā vairs galīgi neklausījos — pēc tā, ko viņa reiz sagvelza par Linkolnu: ka viņš esot bijis pa'pusei nēģeris, pa pusei indiānis un tikai mazu drusciņu baltais. Pat es zināju, ka tā nav patiesība. Bet Ketrinai es esmu īpašu pateicību parādā: ja nebūtu viņas, kas zina, vai es jebkad būtu sasniedzis normālu garumu. Četrpadsmit gadu vecumā es nebiju neko daudz lielāks par Bidiju Skineru, kurš jau vairākas reizes bija saņēmis piedāvājumus uzstāties cirkā. Neraizējies, mīlīt, Ketrina man teica, tevi tikai vajag mazdrusciņ pastiept. Viņa staipīja man rokas, kājas, raustīja mani aiz galvas, it kā tā būtu no zara noraujams ābols. Un tik tiešām — divu gadu laikā viņa izstiepa mani no četrām pēdām deviņām collām līdz piecām pēdām septiņām collām; ja kāds netic, es varu parādīt ar maizes nazi iegrieztos robus pieliekamā kambara

durvīs, vēl tagad, kad tik daudz kas ir zudis uz neatgriešanos, kad pavardā auro vējš un virtuve ir sa/ stingusi ziemas saltumā, tur balsni manas augšanas rētas — tālās pagātnes liecinieces.

Lai gan šķita, ka Dollijas zāles uz to pasūtītājiem iedarbotos samērā labvēlīgi, paretam pienāca arī vēstules ar atvainošanos cienījamai mis Talbo, ka viņas līdzeklis vairs nebūs vajadzīgs, jo nabaga māsīca Bella (vai kā nu viņu kuro reizi sauca) pagājušajā nedēļā nomirusi, lai dievs mielo viņas dvēseli. Virtuvē tad bija sēras: grūtsirdīgi noliektu galvu un saliktām rokām manas draudzenes pārrunāja aizgājējas slimību un tās iznākumu, un Ketrina sacīja — ko lai dara, tibiņ, mēs pūlējāmies, cik spējām, bet tas Kungs bija lēmis citādi. Labo noskaņu virtuvē varēja sabojāt ari Verēna, jo viņa pastāvīgi izdeva jaunas pavēles vai tirdīja mūs ar vecajām — dariet to, nedariet šito, beidziet, sāciet: mēs bijām kā pulksteņi, kuru gaitu viņa pastāvīgi uzmanīja, lai tā sakristu ar viņējo, un nedod dievs, ja mēs bijām desmit minūtes priekšā vai stundu atpalikuši — Verēna mums uzklupa kā dzeguze. Madāma! Ketrina tādās reizēs norūca un Dollija atčukstēja: klusi, klusi… likās, ka viņa klusinātu nevis Ketrinu, bet gan kādu tikko dzirdamu dumpīgu balsi savas dvēseles dziļumos. Es domāju, ka patiesībā Verēna labprāt būtu vēlējusies biežāk atnākt pie mums virtuvē un justies tur kā savējā, taču viņa bija kā vienīgais vīrietis lielā mājā, kas pilna ar sievietēm un bērniem, — viņa nemācēja paust savu attieksmi pret mums citādi kā vien ar ērcīgu «pie- kasīšanos»: svied ārā kaķēnu, Dollij, vai tad tu nezini, ka man ir astma! kurš atstāja vaļā vannas istabas krānu? kurš no jums salauza manu lietussargu? Viņas nelāgā oma klīda pa māju līdzīgi drēgnai, dzeltenai miglai. Madāma. Klusi, klusi…

Reizi nedēļā, parasti sestdienās, mēs devāmies uz Upes mežiem. Šiem pārgājieniem, kuri ilga visu dienu, Ketrina allaž izcepa cāli un pagatavoja duci pildītu olu, bet Dollija paņēma līdzi kārtaino šokolādes torti un turziņu ar konfektēm. Nodrošinājušies ar pārtiku un pasituši padusē pa tukšam graudu maisam, mēs varējām doties parastajā ceļā, kas veda garām kapsētai un tālāk pāri pļavai ar šalcošo indiāņzāli. Pašā mežmalā stāvēja platāna ar diviem stumbriem; patiesībā tie bija divi koki, tikai to zari bija tik cieši savijušies, ka no viena varēja mierīgi pārkāpt otrā; vidū starp abiem stumbriem bija ierīkota plaša, stingra dēļu grīda, kopā ar zariem tā veidoja īstu mājokli, kas peldēja kā plosts lapu zaļuma jūrā. Zēni, kas to būvējuši, tagad droši vien jau kļuvuši par sirmiem vecīšiem, ja vispār vēl ir dzīvi, jo, kad Dollija šo mājokli atradusi, tas jau bijis piecpadsmit vai divdesmit gadu vecs, un pagāja vēl gadsimta ceturksnis, iekāms viņa parādīja to man. Uzkāpt tajā varēja tik viegli kā pa kāpnēm — pakāpienu vietā bija mizas izaugumi, un ar rokām varēja pieturēties pie mežjļ vīnogulāju sīkstajām stīgām; pat Ketrina, kura bija smagnēja gurnos un žēlojās par reimatismu, tika augšā bez grūtībām. Tomēr Ketrinai mūsu platānas mājoklis nekādu prieku nesagādāja; viņa nezināja to, kas bija zināms Dollijai un vēlāk no Dollijas kļuva zināms ari man — ka šis mājoklis patiesībā ir kuģis, ar kuru tuvojamies savu sapņu miglainajam krastam. Kāpa- ļājiet vien, kāpaļājiet, viņa mēdza pukoties, lai dies’ mums stāv klāt, tie dēļi tak ir sapuvuši, naglas lien ārā kā tārpi, vienreiz mēs te iebruksim, vienreiz mēs kritīsim lejā un pārsitīsim galvu, ka es jums saku.

Novietojuši pārtikas krājumus kokā,mēs izklīdām katrs uz savu pusi, līdzi ņemot maisu, kurā vācām lapas, zālītes un visādas nepazīstamas saknes. Pat Ketrina nezināja, kas īsti ietilpst tūskas zāļu sa- stāvā — šo noslēpuitļti Dollija neizpauda, arī viņas maisā mēs nedrīkstējām ieskatīties; viņa turēja to cieši piespiestu sev klāt, it kā tur iekšā viņai būtu nolaupīts puisēns, mazs apburts princis ar gaišziliem matiem

Lūk, ko viņa mums stāstīja:

«Tais laikos, kad mēs vēl bijām bērni — atminos, Verēnai piena zobiņi nebija izkrituši un Ketrina vel pa galdapakšu staigaja —, čigānu mūsu pusē bija, ka biezs, dzīvoja kā putni pa kazeņu krūmiem, ne jau tā kā tagad, kad pa visu gadu labi ja divus trīs var ieraudzīt. Viņi uzklīda pavasaros; tikko saplaukst koki, skaties, kur bijuši, kur ne, arī čigāni jau klāt — visi ceļi pilni, un mežā čum un kust. Mūsu vīrišķi viņus dikti neieredzēja; tavs tēvocis Uria, mūsu tētiņš, mēdza sacīt: lai tikai kāds parādās uz mūsu zemes, nošaušu uz vietas. Tāpēc arī, ja kādreiz ieraudzīju, ka čigāni smeļ no strauta ūdeni vai lasa pērnos pekanriekstus, es nevienam neteicu. Reiz kādu vakaru — tas bija aprīlī, lietus gaza ka ar spaiņiem — es aizgāju uz kūti, jo Zvaigznei tikko bija atskrējis teliņš; skatos — kūtī trīs čigānietes, viena pavisam jauna guļ uz barības kaudzes un mokās, un divas vecās stāv klāt. Kad nu viņas redzēja, ka man nav bail un es neskriešu stāstīt lielajiem, viena no vecajām čigānietēm palūdza, lai es atnesot kādu gaismekli. Aizskrienu uz māju, atgriežos ar sveci un redzu: tā, kura mani sūtīja, tur rokā mazu, sarkanu bērniņu ar galvu uz leju, šis brēc neatņemdamies, bet otra tikmēr slauc Zvaigzni. Palīdzēju viņām apmazgāt bērniņu ar silto pienu un ietīt šallē. Tad viena no vecajām paņēma mani aiz rokas un teica: «Par to, ka tu esi laba meitene, es tev kaut ko iemācīšu.» Un viņa iemācīja man pantiņu par ozola mizu, papardes lapu un visu pārējo,

ko mēs te mežā vācam; pantiņš beidzās tā: vāri biezu, mais’ ar koku, atņems tūsku kā ar roku. Otrā rīta viņas bija kā ūdeni iekritušas; meklēju gan. uz lauka, gan uz ceļa, bet tik vien no viņām bija palicis kā pantiņš manā atmiņā.»

Sasaukdamies, ūjinādami ka dienā izlidojuši ūpji, mēs visu ritu līkņājām katrs savā meža stūrī. Ap pusdienlaiku, kad maisi bija uzblīduši no ozola mizas un trauslām, lūstošām saknītēm, mēs uzrāpāmies atpakaļ mājoklī un izlikām ēdamo. Mums bija gards avota ūdens māla krūzē vai arī, ja laiks bija aukstāks, termosā karsta kafija, un savus taukiem un saldumiem apķepušos pirkstus mēs slaucījām platānas lapās. Pēc tam mēs zilējām laimi ar pīpenēm, pussnaudā tērzējām visādus niekus, un likās, ka platānas mājoklis, līdzīgi plostam, kopā ar mums peldētu dienas lēnajā straumē; mēs bijām daļa no šalcošās zarotnes, ka sudrabspidīgās lapas, kā vālodžu balsis.

Apmēram reizi gadā es apciemoju veco Talbo namu un ielūkojos arī pagalmā. Nesen, tā staigādams, ieraudzīju tur vecu čuguna katlu; tas gulēja, nokritis uz mutes; nezālēs kā melns meteorīts, un es atcerējos: Dollija… Dollija, pārliekusies tam pāri, purina no maisiem verdošajā ūdenī mūsu savākto meža mantu un mentē un mentē ar nozāģētu slotas kāta galu biezo šķidrumu, kas ir tik brūns kā tabakas spļaudekļi. Viņa vārīja viena pati, es un Ketrina kā burves mācekļi stāvējām blakus un skatījāmies. Mēs palīdzējām vēlāk, kad gatavā,s zāles pildīja pudelēs, un, tā kā šai dzirai bija tik stipri tvaiki, ka parastie aizbāžņi sprāga vaļā, mans uzdevums bija gatavot speciālus aizbāžņus no tualetes papīra. Nedēļā mēs pārdevām apmēram sešas

pudeles, katru pudeli par diviem dolāriem. Pēc Dol- lijas domām, šī nauda piederēja mums visiem trim, un, cik ātri dabūjuši, tikpat ātri mēs to arī notērējām. Mēs lielā vairumā pasūtījām visādus niekus, ko reklamē žurnālos («Mācieties kokgriešanu», «Bazūka — spēle katram vecumam»). Reiz mēs pasūtījām franču valodas mācību grāmatu; es biju izprātojis — ja izdotos iemācīties franču valodu, mēs varētu sarunāties tā, ka ne Verēna, ne arī kāds cits mūs nesaprastu. Dollija bija ar mieru pamēģināt, taču neko vairāk par «Passez-moi1 karoti» viņa tā arī neapguva, bet Ketrina, iemācījusies «Je suis fati- guee»2 , grāmatai vairs nepieskārās, paskaidrodama, ka ar šo izteicienu viņai pilnīgi pietiekot.

Verēna bieži mēdza mums aizrādīt, ka būšot nepatikšanas, ja mēs ar savām tūskas zālēm kādu nozāļošot, taču citādi viņa par tām sevišķi neinteresējās. Tad 'kādu gadu mēs saskaitījām saņemtos dolārus, un izrādījās, ka mēs nopelnām tik daudz, ka patiesībā mums būtu jāmaksā ienākuma nodoklis. Verēna sāka mūs tincināt; nauda bija kā meža zvērs, kuram viņa dzinās pakaļ pieredzējuša mednieka klusajā solī, nepametot neievērotu nevienu nolauztu zariņu. «Kas tajās zālēs īsti ir iekšā?» viņa jautāja; kaut gan Dollijai no prieka par tādu uzmanību gandrīz paspruka sīks smiekliņš, tā tikai noplātīja rokas un atbildēja — gan šis, gan tas, nekā sevišķa.

Kopš tās reizes Verēna vairs neatsāka sarunas par tūskas zālēm, likās, ka viņa būtu tās aizmirsusi; tomēr vakariņu laikā viņas domīgais skatiens bieži kavējās pie Dollijas, un reiz, kad mēs visi trīs stāvējām sētā apkārt kūpošajam katlam, es palūkojos augšup uz otrā stāva logu un ieraudzīju tur Verēnu,

1 Pasniedziet man (f>.).

2 Es esmu nogurusi (fr.).

kas nokustēdamās uzmanīgi mūs vēroja; jādomā, ka ap to laiku viņas plāns jau bija pilnīgi nobriedis, lai gan rīkoties viņa sāka tikai vasarā.

Divas reizes gadā — janvārī un augustā Verēna devās uz Sentluisu vai Čikāgu iepirkt preces. Tovasar — tieši tajā vasarā man palika sešpadsmit gadu — viņa aizbrauca uz Čikāgu un pēc divām nedējām atgriezās kopā ar kādu vīreli, kuru sauca par doktoru Morisu Riču. Protams, visus interesēja, kas šis doktors Ries varētu būt. Viņš valkāja ākstīgi spilgtus uzvalkus un taurenīti, turklāt viņam bija zilpelēkas lūpas un nekaunīgas, caururbjošas ačeles — vārdu sakot, viņš izskatījās pēc mazas, pretīgas žurkas. Stāstīja, ka viņš apmeties viesnīcas «Lola» labākajā numurā un katru dienu pusdienās Fila kafejnīcā pasūtot pa bifštekam. Soļodams pa ielu, viņš pagrieza savu spīdīgi sazieķēto pauri pret katru garāmgājēju, tomēr sarunās neielaidās un bija redzēts tikai Verēnas sabiedrībā. Verēna ne reizi nebija ielūgusi viņu mūsu mājā, pat nebija minējusi viņa vārdu, līdz kādu dienu Ketrinai pietika nekaunības pajautāt;

—   Mis Verēna, kas tas doktors Ries īsti ir? Izskatās stipri jocīgs!

Un Verēna nobālusi atšņāca:

—    Nu… es gan teiktu, ka viens otrs no mums izskatās desmitreiz jocīgāks.

Kauns un negods, ka Verēna sapinusies ar tādu Čikāgas žīdeli, ļaudis runāja; un ja viņš vēl nebūtu savus divdesmit gadus jaunāks! Paklīda baumas, ka viņi esot pasākuši ar šo to nodarboties vecaja konservu fabrikā pilsētas otrā pusē. Izrādījās, ka viņi patiešām bija kaut ko pasākuši, lai gan ne to, ko domāja biljarda zāles slaisti. Gandrīz katru pēcpusdienu varēja vērot, kā Verēna un doktors Moriss

Ries aizsoļo uz pamesto pussagruvušo ķieģeļu ēku ar izdauzītajām logu rūtīm un durvīm, kas tikko turējās eņģēs. Pusgadsimtu ilgi neviens tai nebija gājis ne tuvumā, ja neņem vērā skolas puišeļus, kas mēdza aizlavīties uz turieni, lai smēķētu cigaretes un rādītu cits citam savus plikumus. Tad septembra sākumā mēs izlasījām «Kurjerā» paziņojumu, ka Verēna veco fabriku nopirkusi, taču, ko viņa nodomājusi ar to iesākt, nebija sacīts. Nākamajā sestdienā Verēna pavēlēja Ketrinai nokaut divus cāļus, jo svētdien viņa esot ielūgusi doktoru Morisu Riču uz pusdienām.

Pa visiem tiem gadiem, ko nodzīvoju Verēnas paspārnē, doktors Moriss Ries bija pirmais un vienīgais, kurš izpelnījās godu ierasties Talbo namā uz pusdienām. Tādēļ tas tika uzlūkots par sevišķu notikumu. Ketrina un Dollija sarīkoja mājas ģenerāltīrīšanu — izdauzīja paklājus, nonesa no bēniņiem servīzi; istabas tīkami iesmaržojās pēc grīdu un mēbeļu vaska. Pusdienās bija paredzēts pasniegt cāļa cepeti un šķiņķi, zirnīšus, saldos kartupeļus, smalkmaizītes, banānu pudiņu, divējas tortes un augļu saldējumu, ko pasūtīja aptiekas kafejnīcā. Svētdien ap divpadsmitiem Verēna ienāca ēdamistabā pārbaudīt, kā izskatās galds: pašā vidū zema vāzē smaržoja krēmkrāsas rozes, sarežģītā rakstā cits pie cita bija salikti neskaitāmi sudraba galda piederumi — galds šķita klāts vismaz divdesmit cilvēkiem, kaut gan patiesībā šķīvji bija uzlikti tikai diviem. Verēna tūlīt uzlika vēl divus šķīvjus; to noskatījusies, Dollija nomāktā balsī ieteicās: Kolins, protams, varot pusdienot ēdamistabā, ja vēloties, bet viņa gan palikšot virtuvē pie Ketrinas.

—    Nemuļķojies, Dollij, — Verēna cieti sacīja.

—   Lieta ir ļoti svarīga. Moriss nāk pie mums tikai tādēļ, lai ar tevi iepazītos. Un vēl kas: man apnicis,

ka tu visu laiku staigā ar nokārtu galvu. Turi taču to augstāk, citādi reibonis māc, uz tevi skatoties.

Dollija pārbijās līdz nāvei; viņa iebēga savā istabā, un, kad krietnu brīdi pēc viesa ierašanās viņas vēl arvien nebija, Verēnai vajadzēja sūtīt mani viņai pakaļ. Atradu viņu guļam sārtajā gultā ar mitru drānu uz pieres. Blakus viņai sēdēja Ket- rina — briesmīgi uzposusies, vaigi tai ziedēja kā magones un mutē bija sabāzts vēl vairāk vates nekā parasti.

—    Dollij, mīlulīt, celies nu augšā, — viņa mudināja. — Saburzīsi vēl savu smuko kleiti.

Dollija piecēlās gultā sēdus, nogludināja katūna kleitu, ko Verēna bija atvedusi viņai no Čikāgas, un tūliņ atslīga atpakaļ.

—    Ja Verēna zinātu, cik vainīga es jūtos… — viņa bezpalīdzīgi nočukstēja.

Atgriezies viesistabā, pateicu Verēnai, ka Dollija ir slima. Verēna atbildēja, ka tūliņ pati visu noskaidrošot, un izmaršēja no istabas, atstādama mani divatā ar doktoru Morisu Riču.

Tas nu gan bija ipretīgs tips!

—    Tatad tev jau ir sešpadsmit gadu, — viņš sacīja, pamirkšķinādams man vispirms ar vienu, tad ar otru nekaunīgo ačeli. — Un ar skuķiem arī salaid, ko? Nākamreiz, kad vecā brauks uz Čikāgu, saki, lai ņem tevi līdzi. Tur tik ir skuķi! — Viņš uzsita knipi un ar supermoderno kurpju nažveidī- gajiem purngaliem sāka ātri bungot pa grīdu, it kā sizdams takti melodijai no kadas rēvijas; 'pēc izskata viņu varēja noturēt par rēvijas aktieri vai kādu no tiem veiklajiem zeļļiem, kuri pārdod gāzēto ūdeni, ja nebijis portfeļa, kas liecināja, ka tā īpašnieks nodarbojas ar kaut ko nopietnāku. Diez kādu zinību doktors viņš varētu būt, es gudroju; nupat jau

grasījos viņam lo pavaicāt, kad atgriezās Verēna, vezdama pie elkoņa Dolliju.

Viesistabas mijkrēslis un mīksto mēbeļu ēnas šoreiz neglāba Dolliju, nedeva viņai patvērumu. Acis nepacēlusi, viņa pasniedza doktoram Ričam roku; viņš to sagrāba un sāka tā purināt, ka Dollija gandrīz zaudēja līdzsvaru.

—      Sveicināti, mis Talbo! Kāds gods ar jums iepazīties! — viņš izsaucās un paraustīja savu tauriņu.

Mēs apsēdāmies pie galda, un Ketrina apstaigāja mūs ar cepto cāli. Viņa apkalpoja Verēnu, tad Dolliju. Kad pienāca doktora kārta, tas ierunājās:

—      Taisnību sakot, vienīgais, kas man no visa cāļa cepeša garšo, ir smadzenes. Tu tās droši vien atstāji virtuvē, vai ne, mammiņ?

Ketrina tik šķībi uz viņu noskatījās, ka likās — viņa pārgriezīs acis, un, mēlei vates kumšķos pinoties, norūca:

—    Dollija jau uzlika smadzenes uz sava šķīvja.

—      Šī briesmīgā dienvidnieku izruna! Ak dievs! — doktors Ries patiesās šausmās izsaucās.

—     Viņa saka — smadzenes jau ir uz mana šķīvja, — Dollija paskaidroja, un vaigi viņai pietvīka sarkanāki par Ketrinas smiņķi. — Bet atļaujiet — es tās pārlikšu uz jūsējā.

—    Ja jums tiešām nekas nebūtu pretī…

—         Nekas viņai nav pretī, — iejaucās Verēna.

—   Viņa vispār ēd tikai saldumus. Ņem, DoIIij, uzliec sev gabaliņu banānu pudiņa!

Piepeši doktors sāka neganti šķaudīt. — Tās puķes… Rozes… Mana vecā alerģija…

—     Vai dieniņ! — Dollija iesaucās un, nojauzdama izdevību paglābties virtuvē, paķēra vāzi; tā izslīdēja viņai no rokām, kristāls plīsa, rozes iegāzās mērces traukā, un mērce izšļakstēja uz visām pusēm, mūs visus apšķiezdama. — Nu redzi, — viņa tikko dzir-

daini nočukstēja, un acīs viņai drebeja asaras,

—    tu redzi, tas ir bezcerīgi.

—         Nav nekā bezcerīga, Dollij! Apsēdies un pabeidz savu pudiņu, — Verēna stingrā, uzmundrinošā balsī pavēlēja. — Turklāt mēs esam sagatavojuši tev mazu pārsteigumu. Moris, parādiet Dollijai mūsu skaistās etiķetes!

Doktors Ries, kurš visu laiku bija tīrījis mērci no piedurknes, nomurmināja «viss kārtībā» un, izgājis dzīvojamā istabā, atgriezās ar portfeli. Viņa pirksti zibeņātri pāršķirstīja papīra žūksni, tad apstājās pie lielas aploksnes; viņš pasniedza to Dollijai.

Aploksnē bija trijstūrainas uzlīmējamas etiķetes ar oranžu uzrakstu «Meža meitas brīnumzāles» un pa- plūdušu zīmējumu — čigānieti ar raibu lakatu un apaļiem zelta auskariem.

—    Klase — vai ne, ko? — teica doktors Ries.

—    Tās mēs uztaisījām Čikāgā. Mans draugs tās uzzīmēja — viņš ir īsts mākslinieks!

Apmulsusi, neizpratnes pilna pollija pārcilāja etiķetes.

—    Vai tad tev nepatīk? — Verēna jautāja.

Etiķetes Dollijas rokās trīcēja. — Es laikam īsti

nesaprotu…

—         Kas tur ko nesaprast! — Verēna veltīja viņai skāņu smaidiņu. — Es pastāstīju Morisam tavu seno piedzīvojumu ar čigānietēm, un viņš izgudroja šo lielisko uzrakstu.

—         Prīmā uzraksts — «Meža meitas brīnumzāles»! — doktors sacīja. — Sludinājumos būs varen efektīgi.

—        Vai tas ir manām zālēm? — Dollija jautāja, acis vēl arvien nepaceldama. — Bet man nevajag nekādu etiķešu, Verēna. Es pati tās rakstu.

—         Tā ir ideja! — Doktors Ries uzsita knipi.

—   Iespiedīsim etiķetes, uz kurami būs viņas p>ašas rokraksts. Intīmāka pieeja pircējam — saprotat?

—    Mēs jau tā esam iztērējuši ļoti daudz naudas, — Verēna strupi izmeta un pagriezās pret Dolliju. — Šonedēļ mēs ar Morisu brauksim uz Vašingtonu dabūt autortiesības uz etiķetēm un reģistrēt patentu. Izgudrotājas gods, protams, paliek tev. Tagad vajadzīgs, luk, kas, Dollij: apsēdies un uzraksti mums šo zāļu pilnīgu sastāvu!

Dollijas seja it kā atslāba; etiķetes šūpodamās nobira uz grīdas. Atspiedusies pret galda malu, viņa lēni piecēlās, un viņas sejas panti pamazām atguva noteiktību; viņa pacēla galvu un ar piemiegtām acīm nolūkojās vispirms uz doktoru Riču, tad uz Verēnu.

—     Nekas neiznāks, — viņa klusi sacīja, tad aizgāja līdz durvīm, satvēra durvju rokturi. — Nekas neiznāks. Tev nav tiesību, Verēna. Jums arī ne, ser.

Es palīdzēju Ketrinai novākt galdu — ar mērci notašķītās rozes, tortes, kas tā arī netika sagrieztas, un dārzeņus, ko neviens nebija aizticis. Verēna bija aizgājusi kopā ar viesi; pa virtuves logu mēs noskatījāmies, kā viņi, mādami un purinādami galvu, aizsoļo uz pilsētas pusi. Tad mēs sagriezām šokolādes torti un aiznesām to uz Dollijas istabu.

—    Klusi nu, mīļā! Klusi! — viņa mierināja Ket- rinu, kad tā ņēmās madāmu gānit. Bet likās, ka dumpīgie čuksti viņas dvēselē būtu pārvērtušies par skarbu balsi, par pretinieku, kurš jāpārkliedz: klusi, klusi! Līdz Ketrina apskāva viņu un sacīja — nu, klusi tu ar.

Mēs sadabūjām bilžu kārtis un izlikām tās uz segas. Protams, Ketrinai tūliņ vajadzēja atcerēties, ka ir svētdiena; varbūt mēs vēl varot atļauties, ka

pretī mūsu vārdiem debesu grāmatā ievelk vēl vienu melno ķeksīti, bet viņai to jau tā esot pārāk daudz. Šo jautājumu apdomājuši, mēs nolēmām labāk pazīlēt pēc rokas līnijām.

Pret vakarpusi pārradās Verēna. Dzirdējām, kā gaitenī atskan viņas soļi; viņa bez klauvēšanas atvēra durvis, un Dollija, kura tikko bija sākusi zīlēt man nākotni, ciešāk satvēra manu roku.

—    Kolin, Ketrina, jūs varētu iziet, — Verēna teica.

Ketrina gribēja kopā ar mani rāpties uz bēniņiem,

bet tad atcerejas, ka viņai mugurā godadrēbes. Tādēļ uzkāpu augšā viens. Bēniņu grīdā virs sārtās istabas bija krietns zara caurums, pa kuru bija varen ērti skatīties, diemžēl tieši zem tā bija nostājusies Verēna, un es varēju redzēt tikai viņas cepuri — ar celuloīda augļiem rotātu salmenīcu, ko viņa bija uzlikusi, izejot no majas, un vēl arvien nebija noņēmusi.

—    Tādi nu ir rezultāti, — es dzirdēju viņu sakām, un celuloīda augļi spīguļodami drebēja zilajā mijkrēslī. — Divi tūkstoši izdoti par veco fabriku; Bils Teitens ar saviem četriem galdniekiem, kuri tur pašlaik strādā, izmaksā man astoņdesmit centus stundā; iekārta jau pasūtīta par septiņiem tūkstošiem, nemaz nerunājot par to, cik maksā tāds speciālists kā doktors Ries. Un kā dēļ? Viss tevis dēļ!

—    Manis dcļ? — atskanēja Dollijas balss, skumja un dziestoša kā pēdējais dienas gaismas atspīdums. Ieraudzīju viņas ēnu — ta sakustējās, pārvietojoties pa istabu. — Tu esi mana māsa, un es tevi ļoti mīlu, mīlu tevi no visas sirds. Es varētu to pierādīt, atdodot tev vienīgo, kas man jebkad piederējis; tad tev būtu viss. Lūdzu, Verēna, — viņa, balsij trīcot, teica, — lūdzu, atļauj man paturēt kaut ko arī sev.

Verēna pagrieza slēdzi.

—    Tu runā par došanu, — viņa sacīja, un viņas

balss bija tikpat asa kā pēkšņais, nežēlīgais spožums. — Visus šos gadus es esmu vergojusi melnās miesās, un vai es tev neesmu devusi itin visu! Gan māju, gan…

—    Tu man tik tiešām esi devusi visu, — Dollija viņu klusi pārtrauca, — un Kctrinai un Kolinam arī. Tikai — vai tev neliekas, ka mēs zināmā mērā esam arī nopelnījuši? Mēs taču pūlamies, cik spējam, lai tu šinī mājā labi justos, — vai tā nav?

—    Es jūtos taisni brīnišķīgi! — Verēna iesaucās, noraudama no galvas cepuri. Viņas seja bija pietvīkusi sarkana. — Kopā ar tevi un to buldurējošo idioti! Vai tev nekad nav ienācis prātā, kādēļ es nevienu nelūdzu ciemos? Ļoti vienkārša iemesla dēļ: man kauns. Šodien pat… pati zini, kas šodien notika.

Dollijai aizrāvās elpa.

—         Man ļoti žēl, — viņa tikko dzirdami teica.

—   Man patiešām ļoti žēl. Es vienmēr biju domājusi, ka mums šai mājā ir sava vieta, ka mēs tev kaut mazdrusciņ esam vajadzīgas. Bet, ja tā… neraizējies, Verēna, mēs tevi ilgāk neapgrūtināsim. Mēs aiziesim no šejienes.

Verēna nopūtās.

—    Nabaga Dollija… Ak tu, nabadzīte… Nu, kur gan tu iesi?

Atbilde, mazliet kavējusies, nāca trausla un liega kā tauriņš lidojumā:

—    Ir tāda vietiņa …

Pēc tam, gultā apgūlies, es gaidīju, kad Dollija ienāks novēlēt man labu nakti. Manā istabā, kas atradās pašā mājas galā aiz viesistabas, agrāk bija dzīvojis Dollijas un Verēnas tēvs, misters Uria Talbo. Kad viņš aiz vecuma bija kļuvis plānprātīgs,

Verēna bija atvedusi viņu no fermas uz šejieni, un te viņš bija nomiris, nezinādams, kur atrodas. Lai gan kopš viņa nāves jau bija pagājis desmit vai piecpadsmit gadu, gulta un drēbju skapis arvien vēl l)ija piesūkušies ar vecišķo tabakas un urīna smaku un skapī uz iplaukta joprojām stāvēja mazas dzeltenas bundžiņas — vienīgā manta, ko viņš bija paņēmis līdzi no fermas; kad misters Talbo bijis tāds puišelis kā es, viņš soļojis dienvidnieku armijas rindās, rībinādams bundžiņas un dziedādams. Dollija mēdza stāstīt, ka bērnībā viņai paticis ziemas rītos pamosties un klausīties, kā tēvs dziedādams staigā pa māju un kur krāsnīs uguni; tagad, kad tēvs bija miris, viņa dažkārt saklausīja šo dziedāšanu indiāņ- zāles pļavā. Vējš, teica Kctrina, un Dollija atbildēja: vējš — tas ir tikpat kā mēs paši, tas savāc un atceras cilvēku balsis, lai pēc tam, šalkdams laukos un pļavās, stāstītu viņu dzīves stāstu, — un tēva balsi es esmu dzirdējusi skaidrāk par skaidru…

Es iztēlojos, :ka varbūt arī šinī septembra naktī stiebru sarkanās stīgas dreb rudens vēju šalkās un no tām raisās neskaitāmi daudz apklusušu balsu, un domāju — diezin vai tur dzied arī viņš, šis vecais vīrs, kura gultā es patlaban ļāvos miegam?

Tad man likās, ka Dollija laikam beidzot būs ienākusi novēlēt man labu nakti, jo atmodies sajutu viņu sev tuvumā; taču bija jau gandrīz rīts, aiz loga kā ziedi tumšā lapotnē bija saplaucis pelēcīgs gaišums, un tālos pagalmos klaigāja gaiļi.

—    S-š-š, Kolin, — Dollija nočukstēja, pārliekdamās man pāri. Viņa bija apvilkusi biezu vilnas kostīmu un galvā uzlikusi cepuri ar ceļojuma plīvuru, aiz kura viņas seja bija tikko redzama. — Es tikai gribēju, lai tu zini, uz kurieni mēs aizejam.

—    Uz platānu? — es jautāju, un man likās, ka tas viss notiek pa sapņiem.

Dollija pamāja. — Pagaidām. Kamēr būsim izlēmušas, ko darīt tālāk. — Redzēdama, ka esmu izbijies, viņa uzlika raku iman uz pieres.

—    Tu un Ketrina? Un es ne? — jautāju, no aukstuma drebinādamies. — Un jūs gribējāt mani pamest?

Pilsētas lielais pulkstenis bija sācis zvanīt; Dollija vilcinājās ar atbildi, it kā gaidīdama, kad tas apklusīs. Nosita pieci, un, pēdējai zvanu skaņai izdziestot, es jau bijiu izlēcis no gultas un uzrāvis mugurā drēbes. Dollijai nekas cits neatlika kā vien piebilst:

—    Neaizmirsti ķemmi!

Pagalmā mūs gaidīja Ketrina. Bāztin piebāzta vaskadrānas soma bija saliekusi viņu likumā; plakstiņi viņai bija sapampuši — varēja redzēt, ka viņa ir raudājusi, bet Dollija, neparasti mierīga un noteikta, sacīja: nekas, Ketrin, kad būsim atraduši kādu vietu, kur apmesties, gan jau aizsūtīsim pēc tavām zivtiņām. No augšas uz mums noraudzījās Verēnas aizvērtie, klusējošie logi; mēs piesardzīgi aizzagāmies tiem garām un klusēdami izgājām pa vārtiem. Ierējās suns, bet iela bija tukša, un neviens neredzēja, kā mēs izgājām cauri pilsētai; tikai kāds ieslodzītais, kuram nenāca miegs, noraudzījās uz mums pa cietuma logu. Pļavā mēs nonācām līdz ar saules lēktu. Rīta vējš uzplandīja Dollijas plīvuru; no kājapakšas mums izspurdza divi fazāni, ar metāliski spīdošajiem spārniem skardami ugunssarkano zāli. Mūsu koks bija lidzīgs kausam, kurā salijušas visas septembra zaļās un zaļganzeltainās krāsas; gan reiz mēs kritīsim, gan reiz mēs pārsitīsim sev galvu, Ketrina purpināja, un lokā mums visapkārt no lapām bira rasa.

Otrā

Ja nebijis Railija Hendersona, diez vai kāds uzzinātu, ka mēs atrodamies kokā, vismaz to neuzzinātu tik ātri.

Vaskadrānas somu Kctrina bija piebāzusi ar svētdienas pusdienu pārpalikumiem, un mēs patlaban mielojāmies ar cāli un torti, kad mežā noplīkšķēja šāviens. Mēs sastingām, tortes kumoss iespriedās man kaklā. Lejā, zem kokiem, parādījās slaids putnu suns, tam sekoja Railijs Ilendersons; plecā viņam bija šautene un ap kaklu — aiz astēm kopā sasietu, asinīm notašķītu vāveru virtne. Dollija nolaida cepures plīvuru, it kā gribētu kļūt lapotnē neredzama.

Netālu no koka Railijs apstājās, un viņa vērīgā, iedegusī zēniskā seja saspringa; pacēlis bisi, viņš grozīja stobru gan uz vienu, gan uz otru pusi, it kā gaidīdams, kad redzes lokā parādīsies medījums. Ketrina to ilgi neizturēja.

—   Pamēģini tikai uz mums šaut! — viņa iekliedzās.

Bises stobrs palēcās, Railijs apsviedās apkārt, un vāveres nošūpojās viņam ap kaklu kā mīksta šalle. Ieraudzījis mūs kokā, viņš uz mirkli samulsa, bet tad uzsauca:

—   Labrīt, Ketrin! Labrīt, mis Talbo! Ko jūs tur augšā darāt? Vai lūšus medījat?

—    Tāpat vien sēžam, — Dollija aši atbildēja, it kā baidīdamās, ka es vai Ketrina izrunāsim kādu vārdu pirms viņas. — Vāveru gan jums vesels lēvenis.

—    Paņemiet pārīti, >— Railijs sacīja, divas atraisīdams. — Vakardien mēs dažas izcepām, bija ļoti mīkstas. Pag, es tās uznesīšu jums augšā.

—    Paldies, bet augšā kāpt nevajag, — Dollija teica, — atstājiet tās turpat vien zemē. — Bet Rai- lijs sacīja, ka tās apēdīšot skudras, un ierāpās kokā. Viņa gaišzilais krekls bija viscaur notraipīts ar asinīm, sažuvuši asins pilieniņi spīdēja arī viņa spurainajos kviešu krāsas matos; viņš oda pēc šaujampulvera, un viņa paraupjā, stingrā seja bija iedegusi brūna kā kanēlis.

—    Va velna, tā jau ir īsta māja! — viņš iesaucās, piesizdams ar kāju pie dēļu grīdas, it kā gribētu pārbaudīt tās stiprību. Ketrina aizrādīja, ka varbūt pagaidām tā vēl esot māja, bet, ja viņš tā dauzīšot, no tās drīz vairs nekas nepalikšot pāri. — Vai tu to uzbūvēji, Kolin? — Railijs jautāja, un es vai apstulbu no laimes: viņš zināja manu vārdu! Taisnību sakot, es biju domājis, ka Railija acīs esmu neievērojamāks par pēdīgo knisli. Viņu jau nu gan es, protams, pazinu.

Ne par vienu cilvēku mūsu pilsētā nekad nebija spriests tik daudz kā par Railiju Hendersonu. Vecāka gadu gājuma ļaudis, viņa vārdu pieminot, nopūtās, bet jaunie, starp tiem arī es, nelaida garām izdevību apsaukāt viņu par pūsli un izlēcēju, jo viņš gan ļāva mums sevi apskaust, bet neļāva sevi iemīlēt, negribēja būt mums draugs.

Lūk, ko par viņu pastāstītu jebkurš mūsu pilsētas iedzīvotājs.

Viņš bija dzimis Ķīnā; viņa tēvs, misionārs, bija nogalināts sacelšanās laikā. Māte bija no mūsu pilsētas, viņu sauca par Rozi. Es pats viņu neesmu redzējis, bet ļaudis stāsta, ka viņa esot bijusi īsta skaistule — tad, kad vēl nevalkājusi brilles, turklāt viņa bija arī bagāta, jo vectēvs viņai bija atstājis lielu mantojumu. No Ķīnas viņa atgriezusies ar trim bērniem — piecus gadus veco Railiju un divām mazākām meitenītēm, un viņi apmetušies uz dzīvi pie

Rozes neprecētā brāļa — miertiesneša Horācija Iloltona, pilnmiesīga, uzblīduša vīra ar cidonijdzel- tenu ādu un vecmeitas manierēm. Gadu no gada Roze kļuvusi arvien dīvaināka: viņa draudējusi iesūdzēt Verēnu tiesā, jo viņas veikalā pirktā kleita mazgājot sarāvusies; lai sodītu Railiju par nedarbiem, viņa likusi tam lekt uz vienas kājas apkārt mājai un skaitīt reizrēķinu; citādi viņa neesot pievērsusi dēla audzināšanai nekādu uzmanību, un, kad draudzes mācītājs viņai to aizrādījis, Roze atbildējusi, ka neieredzot savus bērnus un vēloties, lai tie nomirtu. Acīmredzot viņa tik tiešām bija to vēlējusies, jo kādā Ziemsvētku rītā bija ieslēgusies vannas istabā un mēģinājusi noslīcināt savas meitiņas vannā; stāsta, ka viņas nodomu izjaucis Railijs, kurš uzlauzis durvis ar cirvi, — pamatīgs darbs deviņus vai desmit gadus vecam zēnam] vai cik nu viņam toreiz bija. Pēc šī gadījuma Rozi aizveduši uz speciālu iestādi Meksikas līča krastā, un iespējams, ka viņa tur dzīvo vēl šobaltdien, katrā ziņā neesmu dzirdējis, ka būtu saņemta ziņa par viņas nāvi.

Savu tēvoci Horāciju Iloltoiļu Railijs necieta. Kādu vakaru viņš nozaga tēvoča mašīnu un kopā ar Memiju Kertisu aizbrauca uz restorānu; Memija bija velna skuķis, turklāt savus piecus gadus vecāka par Railiju, .kuram tai laikā bija ne vairāk par piecpadsmit. Padzirdis, ka šie abi līksmojas restorānā, I Iorācijs tikmēr nelicies mierā, kamēr šerifs viņu aizvedis uz turieni ar savu automobili; nu viņš pārmācīšot Railiju, I Iorācijs teicis, viņš panākšot, ka Railiju ietupina aiz restēm. Bet Railijs sacījis, lai šerifs labāk ķerot īstos noziedzniekus. Visu ļaužu priekšā viņš paziņojis, ka Horācijs piesavinoties viņam un māsiņām piederošo Rozes naudu. Pēc tam viņš izaicinājis tēvoci noskaidrot šo jautājumu tepat uz vietas izkaujoties; tā kā Horācijs uzaicinājumam nav

sekojis, Railijs vienkārši piegājis viņam klāt un gāzis pa ģīmi. Šerifs Railiju apcietinājis. Bet tiesnesis Kūls, vecs Rozes draugs, ievadījis izmeklēšanu, un te nu izrādījies, ka Horā- cijs tik tiešām visu šo laiku pamazam pārsūknējis naudu no Rozes konta savējā. Tā nu Horācijam neatlicis nekas cits kā sakravāt savas mantas un sēsties vilcienā, kas ved uz Ņūorlcānu; pēc pāris mēnešiem mēs uzzinājām, ka viņš salīdzis par «romantikas priesteri» un mēnesnīcas gaismā laulājot pārīšus uz kāda ekskursiju tvaikoņa, kas dodas pusnakts braucienos pa Misisipi. Kopš tā laikt a Railijs bija pats sev saimnieks. Aizņēmies uz gaidāmā mantojuma rēķina naudu, viņš nopirka sarkanu sacīkšu automašīnu un sāka dauzīties apkārt pa lauku ceļiem ar visām pilsētas palaistuvēm pēc kārtas; vienīgās pieklājīgās meitenes, kas šai mašīnā jebkad tika manītas, bija viņa māsas — svētdienu pēcpusdienās viņš tās lēniem, cienīgiem lokiem vizināja pa pilsētas laukumu. Abas Railija māsiņas bija itin glītas meitenes, taču dzīve viņām nebija diez cik jautra, jo Railijs uzmanīja katru viņu soli un zēni neuzdrošinājās nākt viņām ne tuvumā. Mājas darbus veica uzticama nēģeru kalpone, bet citādi viņi dzīvoja pavisam vieni. Vecākā māsa, Elizabete, mācījās manā klasē, un atzīmes viņai vienmēr bija tikai teicamas. Pats Railijs bija skolu pametis, taču viņš nepapildināja biljarda zāles slaistu baru un ne ar vienu no viņiem nebiedrojās, pa dienu viņš makšķerēja vai medīja; labi prazdams galdnieka darbus, viņš vecajā lloltonu mājā daudz ko pielaboja, turklāt viņš bija arī labs mehāniķis — piemēram, viņš uzmeistaroja tādu auto tauri, kas svilpa kā lokomotīve, un, ja vakaros no lielceļa puses atskanēja griezīga kaukšana, mēs zinājām — Railijs drāž uz kai- miņpilsētu, uz dejām. Kā es ilgojos kļūt viņa draugs!

Un likās, ka tas nemaz nav neiespējami — viņš bija tikai divus gadus vecāks. Bet līdz šim viņš bija uzrunājis mani tikai vienu vienīgu reizi, un to es labi atcerējos: uzcirties baltā, elegantā uzvalkā, viņš pa ceļam uz dejām ienāca Verēnas aptiekā, kur es sestdienas vakaros reizēm palīdzēju apkalpot pircējus, un palūdza paciņu prezervatīvu. Man nebija īsti skaidrs, kas tie tādi ir, tādēļ viņš pasmiedamies ienāca aiz letes un izņēma tos no atvilktnes pats; tie nebija ļauni smiekli, taču daudz labāk būtu, ja viņš būtu uz mani sadusmojies: tagad bija skaidrs, ka viņš uzskata mani par muļķi un draugi mēs nekad nekļūsim.

—    Paņemiet gabaliņu tortes, Railij, — Dollija piedāvāja, un viņš apjautājās — vai mēs vienmēr dodoties pastaigās tāda agrumā? Tad piebilda, ka tā esot varena ideja — tikpat kā nakts laikā peldēties.

—    Es nāku šurp, kamēr vēl tumšs, un peldos upītē. Nākamreiz, kad atkal sarīkosiet pikniku, pakliedziet man, tad es ziināšu, ika esat šeit.

—     Laipni lūdzam, nāciet šurp katru rītu, kad vien jums tik, — Dollija teica, 'paceldama plīvuru.

—      Domājiu, ka mēs šeiit uzikavēsimies vēl ilabu laiciņu.

Railijam tas droši vien likās visai dīvains ielūgums, bet viņš neko neteica, tikai izvilka paciņu cigarešu un piedāvāja mums visiem pēc kārtas. Ket- rina vienu paņēma.

—    Ketrina Krika! — Dollija iesaucās. — Tu taču ne reizi savā mūžā neesi ņēmusi mutē smēķi!

Ketrina atbildēja, ka varbūt tieši ar to viņa esot kaut ko zaudējusi.

—    Ļaudis teic, ka labs smēķis uztaisa dūšu. Mūsu vecumā, tibiņ, kauč ko jau vajag, ar ko dūšu uztaisīt.

Dollija iekoda lūpā.

—    Nu, varbūt tur patiešām nav nekādā ļaunuma, — viņa noteica un arī paņēma cigareti.

Ir divi netikumi, kas aptumšo zēniem prātu (tā man skaidroja misters Ilends, pieķēris mani smēķējam skolas mazmājiņā), un vienu no šiem netikumiem, smēķēšanu, es pirms diviem gadiem biju atmetis — ne jau aiz bailēm, ka tā aptumšos man prātu, bet tādēļ, ka man likās — smēķēšanas dēļ es nostiepjos garumā. Bet tagad mans augums bija normāls, un Railijs patiesībā nemaz nebija garāks par mani, kaut gan viņš likās garāks, jo kustējās slaida kovboja nevērīgajā, līganajā gaitā. Tādēļ es arī aizsmēķēju; Dollija, izpūzdama dūmu mutuli, kuru viņa nemaz nebija ievilkusi uz iekšu, teica — nekas, mums kļūs slikti visiem reizē, taču nevienam nekļuva slikti, un Ketrina paziņoja, ka nākamreiz viņa gribētu nomēģināt pīpi — tai esot tik jauka smarža. Tad Dollija tiktāl sadūšojās, ka atklāja mums kaut ko pavisam nedzirdētu: Verēna smēķējot pīpi! Kas to būtu domājis!

—    Nezinu, varbūt tagad viņa vairs nepīpē, bet agrāk gan viņai bija pīpe un kaste ar «Prinča Alberta» tabaku, tajā viņa vienmēr lika ābola pusīti. Tikai nevienam nestāstiet! — viņa bažīgi piemetināja, pēkšņi atskārzdama, ka starp klausītājiem ir ari Railijs, jo viņš skaļi iesmējās.

Līdz šim, kad man gadījās redzēt Railiju ejam pa ielu vai braucam garām mašīnā, viņa sejas izteiksme vienmēr bija nervoza, saspringta; bet šeit, mūsu platānas mājā, viņš bija kā atvildzis, sejā ik pa brīdim uzplaiksnīja jauks smaids, it kā viņš ļoti vēlētos izturēties draudzīgi, ja arī varbūt negribēja kļūt mums draugs. Arī Dollija jutās pavisam brīvi, likās, ka Railija sabiedrība viņai patīkama. Katrā ziņā viņa no Railija nebaidījās — varbūt tādēļ, ka mēs atradāmies savā kokā un viņa šeit bija saimniece.

Liels paldies par vāverēm, — viņa sacīja, kad Iv’.iilijs cēlās uz iešanu. — Un neaizmirstiet mūs atkal apciemot!

Viņš atbalstījās pret zaru un nolēca lejā.

—    Vai negribat pabraukāties? Mana mašīna ir uz ceļa pie kapsētas.

—   Jūs esat ļoti laipns, — Dollija atbildēja, — bet mums patiesībā nav kurp braukt.

Railijs pa jokam piesvieda šauteni pie pleca un nomērķēja uz mums.

—    Pēriena tev vajag, puika! — Ketrina iebrēcās, bet viņš tikai smiedamies pamāja ar roku un aizskrēja, un putnu suns lieliem lēcieniem riedams metas viņam pakaļ.

—    Uzvilksim pa cigaretei, — Dollija līksmi teica, jo Railijs bija atstājis mums visu paciņu.

Kad Railijs atgriezās pilsētā, jaunā ziņa tur jau riņķoja, rūkdama kā bišu spiets: padomājiet tikai, nakts vidū aizbēguši no mājām! Ketrinai un man nezinot, Dollija bija atstājusi zīmīti, kuru Verēna atrada, nonākusi lejā uz rīta kafiju. Cik saprotams, Dollija bija vienkārši uzrakstījusi, ka mēs aizejam un Verēnu vairs neapgrūtināsim. Verēna tūdaļ piezvanījusi uz viesnīcu «Lola» savam draugam Mori- sam Ričam, un abi kopā viņi devušies pie šerifa. Šis šerifs — izveicīgs jauns nekauņa ar masīvu žokli un kāršu blēža šaudīgo skatienu — bija ticis amatā ar Verēnas gādību; viņu sauca Džūniuss Kendls. (Tas pats Džūniuss Kendls, kurš tagad ir senators, — vai varat iedomāties?) Šerifa rokaspuišiem tika uzdots mūs sameklēt, un šerifiem citās pilsētās nosūtīja steidzamas telegrammas. Pēc daudziem gadiem, kārtojot Talbo īpašuma lietu, es atradu šo telegrammu oriģinālā rokrakstu — tā autors, jādomā, bija doktors Ries. Tiek meklētas šādas personas, kas ceļo kopā: Dollija Augusta Talbo; baltā, 60 g. v., dzelteni, iesirmi mati, zaļas acis, kalsna, augums 5 pēdas 3 collas, iespējams, ka nenormāla, nav bīstama, pazinies nosūtīt maiznīcām (kāra uz kūkām); Ķelrina Krika, nēģeriete, uzdodas par indiānieti, aprn. 60 g. v., bez zobiem, runā neskaidri, zema un resna, spēcīga, var būt bīstama; Ķolins Talbo Fenviks, baltais, 16 g. v., izskatās jaunāks, augums 5 pēdas 7 collas, gaišmatis, pelēkas acis, kalsns, salicis, mutes kaktiņa rēta, pēc dabas īdzīgs. Visi Iris aizbēguši no mājām. «Necik tālu jau viņi nav aizbēguši,» Railijs pasta kantori bija pasmējies, un pastmeistare misis Pitersa tūlīt metusies pie telefona, lai Railija teikto paziņotu tālāk, proti, ka viņš redzējis mūs Upes mežos aiz kapsētas.

Kamēr tas notika, mēs miermīlīgi darbojāmies, iekārtodamies savā platānas mājoklī. No Ketrinas saiņa mēs izņēmām segu, kas bija sašūta no daudziem sārtas un zeltainas drēbes gabaliņiem, pēc tam bilžu kārtis, ziepes, tualetes papīra ruļļus, apelsīnus un citronus, sveces, pannu, kazeņu vīna pudeli un divas kurpju kastes ar ēdamo; Ketrina lielījās, ka pieliekamo kambari atstājusi tukšu kā izslaucītu, madāmai pat cepuma nebūšot brokastīs.

Vēlāk mēs visi aizgājām uz strautiņu nomazgāt vēsajā ūdenī seju un kājas. Strautu Upes mežos ir tiikpat daudz, ciik dzīsliņu koka lapā: dzidri un dzirkstoši tie palēkdamies skrien uz mazo upīti, kura lodā pa mežu kā zaļš krokodilēns. Man nāca smiekli par Dolliju — viņa stāvēja ūdenī, biezos kostīmsvārkus uz augšu uzlocījusi, un cīnījās ar cepures plīvuru kā ar uzmācīgu knišļu mākoni. — Kam tev plīvurs, Dollij? — es pavaicāju, un viņa atbildēja:

—    Vai tad tu nezini, ka dāmas ceļojuma laikā valkā plīvurus?

Atgriezušies kokā, mēs pagatavojām krūzi brīnum- gardas a;pelsīmu limonādes un sākām apspriest nākotnes plāmus. Mūsu kapitāls sastāvēja no četrdesmit septiņiem dolāriem naudā un dažām rotas lietām; vērtīgākā no tām bija zelta zīmoggredzens, ko Ketrina bija atradusi vepra zarnās, desas pildot. Pēc Ketrinas domām, par četrdesmit septiņiem dolāriem mēs varētu nopirkt autobusa biļetes, uz kurieni vien vēlētos, — viņa teicās zinot kādu cilvēku, kurš par piecpadsmit dolāriem aizbraucis uz pašu Meksiku. Braukšanai uz Meksiku mēs ar Dolliju tomēr nepiekritām — mēs taču nezinājām meksikāņu valodu. Turklāt labāk būs, Dollija teica, ja turēsimies štata robežās, un, lai kurp mēs dotos, tuvumā jābūt mežam, jo citādi — kā gan mēs varēsim galtavot tūskas zā'les?

—    Patiesību sakot, man šķiet, ka mums vajadzētu apmesties šeit pat, Upes mežos, — viņa teica, domīgi palūkodamās apkārt.

—         Sitamā caurajā Ikokā? — Ketrina iesaucās.

—   Nemels nu niekus, tibiņ! *—Tad piemetināja:— Vai atceries — mēs lasījām avīzē par to vīru, kurš nopircis aiz okeāna pili un pārvedis mājās visu līdz pēdējam ķieģelītim. Varbūt es ar varētu uzcelt savu mājeli ratos un atvilkt šurp?

Dollija iebilda, ka mājiņa piederot Verēnai un mēs nemaz tā nedrīkstot to vilkt šurp. Bet Ketrina viņai atbildēja:

—    Nekā nebij, mīlīt! Ja tu, sacīsim, baro kādu vīrišķi, mazgā viņa drebes, dzemdē viņam bērnus, tad tu un tas vīrišķis esat viens otram pielaulāti un viņš ir tavs. Un, ja tu māju ilgus gadus diendienā mazgā un slauki, tīri krāsnis un kurini uguni un visus šos gadus tu vienādiņ dari to ar mīlestību, — tad tā māja ir tava. Pēc manas saprašanas, ne

tikai viena, bet abas mājas ir mūsu, un, ja mēs sadomātu izsviest to madāmu laukā, tad tur ar nebūtu nekāda grēka.

Man ienāca prātā kāda doma: tālāk pa upi uz leju bija noenkurota pamesta liellaiva, apaugusi gluži zaļa un jau pa pusei nogrimusi; kādreiz tā bija piederējusi vecam vīraim, .kurš pelnīja sev iztiku, ķerdams samus; viņu izdzina no pilsētas, jo viņš bija gribējis precēties ar piecpadsmit gadu vecu krāsaino meiteni. Mana doma bija šāda: vai mēs nevarētu iztīrīt veco liellaivu un apmesties tajā?

Taču Kctrina teica, ka viņa, ja iespējams, gribot atlikušo mūža daļu pavadīt uz sauszemes, «kā tas Kungs mums ir vēlējis», un uzskaitīja vēl dažus viņa vēlējumus, turklāt saskaņā ar vienu no tiem koki bija domāti mērkaķiem un putniem. Piepeši viņa, acis pārsteigumā iepletusi, apklusa un, piebikstīdama mums, rādija lejup, kur aiz mežmalas kokiem skatienam pavērās ipļava.

Pa pjavu svinīgā gaitā, stīvu soli mums tuvojās lepna sabiedrība: tiesnesis Kūls, cienīgtēvs Basters ar cienīgmāti, misis Meisija Vīlera un visiem pa priekšu — šerifs Džūniuss Kendls ar šņorzābakiem kājās un pistoles maksti pie jostas. Saulstaru vizuļi ņirbēja ap viņiem kā dzeltenu tauriņu bars, kazenāju stīgas ķērās viņu glaunajās pilsētnieku drēbēs; kāda atbrīvojusies stīga apsitās ap kāju misis Vīlerai, un viņa iespiegdamās palēca atpakaļ. Es iesmējos.

Mani izdzirdējuši, viņi palūkojās augšup, un viņu sejas sašķobījās apjukumā un šausmās, it kā viņi būtu atnākuši uz zooloģisko dārzu un netīšām iemaldījušies būrī pie zvēriem. Roku uz pistoles maksts turēdams, šerifs Kendls paslāja dažus soļus uz priekšu un samiegtām acīm, it kā saulē skatīdamies, ņēmās mūs vērot.

—    Ei, klausieties! — viņš mūs uzrunāja, bet viņu tūlīt pārtrauca misis Bastera:

—    Serif, mēs vienojāmies, ka uzticēsim to cienīgtēvam!

Viņa allaž stingri raudzījās, lai viņas vīrs kā dievišķās varas pārstāvis vienmēr un visur teiktu pirmo vārdu. Cienīgtēvs Basters nokremšļojās un saberzēja plaukstas; izskatījās, ka tās būtu sausas, zvīņainas kukaiņa kājas, kas trītos viena gar otru.

—    Dollija Talbo, — viņš iesāka; likās gluži negaidīti, ka šim kārnajam vīrelim var būt tik skaidra, sulīga balss, — es runāju ar tevi tavas māsas — šīs labās un cienījamās sievietes vārdā…

—    Patiesi labās un cienījamās, — viņa sieva no- skandēja, un misis Meisija Vīlera atkārtoja to pašu kā papagailis.

—     … kurai šodien nodarīta tik milzīga pārestība.

—    Patiesi milzīga pārestība, — abas lēdijas saskanīgi atsaucās savās baznīcas korī vingrinātajās balsīs.

Dollija paraudzījās uz Ketrinu, tad pieskārās manai rokai, it kā jautādama, ko tas nozīmē, ko šiem cilvēkiem vajag, kāpēc viņi raugās uz mums augšup ar niknumā kvēlojošām acīm kā suņu bars, kas saskrējis ap koku, kurā uzbēguši oposumi. Pa pusei neapzināti, jādomā, tikai tādēļ, lai būtu ko turēt rokās, viņa izņēma no Railija atstātās paciņas cigareti.

—    Kaunieties! — griezīgi iekliedzās misis Bastera, atgāzdama savu mazo, puspliko galvu. Daudzi saukāja viņu par veco maitu liju un ne jau rakstura dēļ vien — ar savu apjomīgo rumpi un uzkumpušā- jos plecos ierauto galveli viņa patiešām izskatījās pēc plēsīga putna. — Vai dzirdat — kaunieties! Kā gan jūs drīkstējāt tā novērsties no dieva? Uzrāpusies

kokā ka tāda piedzērusi indiāniete un pīpe cigaretes kā pēdējā …

—    Slampa, — misis Meisija Vīlera viņai palīdzēja.

—     … kā pēdējā slampa, kamēr miesīga māsa guļ gultā zem bēdu nastas.

Varbūt viņi bija pareizi raksturojuši Ketrinu kā bīstamu, jo viņa pieslējās stāvus un ierēcās:

—    Ei, mācītāja lielmāt, tu mūs ar Dolliju par slampām vis nesaukā! Citādi nokāpšu leja un tā gāzīšu, ka no tevis slapjums paliks!

Par laimi, neviens no viņas buldurēšanas ne,kā nesaprata. Ja viņi būtu sapratuši, ļoti iespējams, ka šerifs Ketrinu būtu uz vietas nošāvis, — es nemaz nepārspīlēju, un daudzi baltie mūsu pilsētā būtu teikuši, ka viņš rīkojies pareizi.

Varēja redzēt, ka Dollija ir galīgi apmulsusi, taču viņa izturējās mierīgi un ar pašcieņu. It kā nekas īpašs nebūtu noticis, viņa nopurināja svārkus un atbildēja:

—    Apskatieties labi, misis Bastera, mēs nemaiz neesam novērsušies mo dieva … Patiesībā mēs tagad esam tuvāk dievam nekā jūs — par vairākiem jardiem.

—    Labi teikts, mis Dollij! Tā ir kārtīga atbilde! — Tiesnesis Kuls paplaukšķināja Dollijai un atzinīgi nosmējās. — Nu, skaidrs, ka viņi ir tuvāk dievam, — viņš turpināja, nelikdamies zinis par pārējo bargajiem, nosodošajiem skatieniem. — Viņi ir koka, bet mēs uz zemes.

Mi'sis Basitera metās viņam virsū.

-— Es biju domājusi, ka jūs esat godīgs kristietis, Cārlij Kul! Manuprāt, nav kristieša cienīgi smieties par nabaga vājprātīgu sievieti un vēl viņu musināt!

—    Apdomājiet, Tclma, kā radinieci jūs saucat par vājprātīgu, — tiesnesis aizrādīja. — Tas nu arī nemaz nav kristietes cienīgi.

Tad mācītājs Basters atklāja uguni.

—         Atbildiet man, tiesnesi, — viņš iesaucās,

—   kādēļ jūs nācāt mums līdzi? Vai gan ne tādēļ, lai mēs kristīgā žēlsirdībā pildītu tā Kunga gribu?

—    Tā Kunga gribu? — tiesnesis ironiski pārjautāja. — Tā Kunga griba jums ir tikpat liels noslēpums kā man. Varbūt tas Kungs nolicis šiem cilvēkiem iet un dzīvot kokā; jūs taču nekādā ziņā neapgalvosiet, ka būtu saņēmis dieva pavēli raut viņus no turienes lejā, protams, ja vien šis dievs nav Verēna Talbo, kā dažs labs no klātesošiem domā; vai ne, šerif? Jūs maldāties, cienītais kungs, es nebūt nenācu šurp, lai pildītu kāda gribu — ja nu vienīgi pats savējo; proti, man gribējās mazliet pastaigāties. Daba šinī gadalaikā ir patiesi brīnišķīga, — viņš piebilda, noplūcis dažas atraitnītes un sprauzdams tās pogcaurumā.

—    Nu, piķis un zēvele, — iesāka šerifs, bet misis Bastera viņu atkal pārtrauca: viņi nekādā ziņā nepieļaušot lamāšanos, vai ne, mācītāj? Un cienīgtēvs Basters viņu atbalstīja: nē, velns parāvis, to viņi nekādā ziņā nepieļaušot. — Es šeit esmu no- teicejs. — Šerifs izslējās, pastiepdams uz priekšu savu gangstera žokli. — Un es rīkošos likuma vārdā.

—    Kāda likuma vārdā, Džūnius? — tiesnesis Kuls mierīgi apjautājās. — Neaizmirstiet, ka es esmu nosēdējis tiesneša krēslā divdesmit septiņus gadus, tas ir, ilgāk, nekā jūs vispār dzīvojat pasaulē. Pie- sargieties! Mums nav itin nekādu likumīgu tiesību kaut ko uzsākt pret mis Dolliju.

Parādīdams, ka tiesneša teiktais viņu neietekmē, šerifs ierāpās kokā.

—     Iztiksim ar labu, — viņš mūs saldenā balsī uzrunāja, atņirgdams savus līkos ilkņus. — Kāpiet nu visi trīs zemē! — Mēs sēdējām nekustēdamies kā putni ligzdā; tad viņš atņirdzās vēl vairāk un noskaities sašūpoja vienu zaru, it kā gribētu nopurināt mūs lejā.

—    Jūs vienmēr esat bijusi mierīga, kārtīga sieviete, mis Dollij, — misis Meisija Vīlera iedūdojās.

—    Nāciet mums līdzi uz mājām! Jūs taču negribēsiet nokavēt pusdienas.

Dollija lietišķi paskaidroja, ka mēs neesam izsalkuši; bet kā esot ar viņiem? — Ja kādam gribas ēst, mēs varam piedāvāt cāļa stilbiņu.

—    Jūs apgrūtināt manu uzdevumu, cienītā, — šerifs Kendls sacīja un parāpās augstāk. Kāds zars nokrakšķēja zem viņa svara, un viss koks it ka baismās novaidējās.

—     Ja viņš jūs aiztiek, speriet viņam pa galvu, — tiesnesis mūs pamācīja. — Vai arī es pats tūlīt…— viņš negaidīti piemetināja bruņnieciskā kareivīgumā un, palecies kā iztraucēta varde, satvēra šerifu aiz viena zābaka. Šerifs savukārt sagrāba mani aiz potītēm, un Ketrina, mani glābdama, apķērās man ap vidu. Mēs sākām lēni slīdēt, likās — tūliņ, tūliņ kritīsim, jo svars bija milzīgs. Piepeši Dollija paķēra krūzi un aizlēja visu mūsu limonādes atlikumu šerifam aiz apkakles. Izgrūzdams neķītru lamu vārdu, viņš palaida mani vaļā, un viņi abi ar tiesnesi nogāzās zemē, tieši virsū cienīgtēvam Basteram. Lai traci kuplinātu, pār viņiem, uztraukti ķērkdamas, saklupa misis Meisija Vīlera un misis Bastera.

Satriekta par tādu iznākumu un par savu lomu šinī jandāliņā, Dollija tik ļoti apmulsa, ka izlaida no rokām tukšo māla krūzi; tā noplakšķēja uz misis Basteras pakauša kā pārbriedis auglis.

—    Piedodiet, — Dollija izdvesa, taču trakajā kņadā neviens viņu nesadzirdēja.

Trīs vīru mudžeklis pamazām atšķetinājās; tiesnesis, šerifs un cienīgtēvs ar apmulsušiem ģīmjiem piecēlās no zemes un, pagājuši cits no cila attālāk, taustīja sānus. Cienīgtēvs Basters izskatījās krietni saplacināts, taču kauli kā viņam, tā abiem pārējiem bija veseli, un vienīgi misis Bastera, kurai uz galvas zem plānās matu vilniņas milza pamatīgs puns, varēja ar pilnām tiesībām apgalvot, ka guvusi miesas bojājumus. To viņa arī nekavējoties darīja.

—    Jūs man uzbrukāt, Dollija Talbo! — viņa iebrēcās. — Nemaz nemēģiniet liegties! Visi redzēja! Visi var apliecināt, ka jūs sviedāt man pa galvu ar krūzi! Džūnius, arestējiet viņu!

Taču šerifam bija citi rēķini kārtojami. Rokas gurnos iespriedis, viņš draudīgi nāca virsū tiesnesim, kurš patlaban sprauda pogcaurumā atraitnītes.

—    Ja jūs nebūtu tik vecs, es jums nudien smērētu!

—    Es nemaz tik vecs neesmu, Džūnius, kaut gan pietiekami vecs, lai zinātu, ka dāmu klātbūtnē neklājas kauties, — tiesnesis atbildēja. Viņš bija stalts, plecīgs vīrs, un, kaut gan viņam bija jau tuvu septiņdesmit gadiem, izskatījās, ka viņam būtu tikai mazliet pāri piecdesmitiem. Tiesnesis sažņaudza dūres — tās bija cietas un spalvainas kā kokosrieksti. — Bet, ja jūs gribat, — viņš bargi piemetināja, — lai notiek.

Tai mirklī šķita, ka spēki patiešām būs vienlīdzīgi. Šerifs vairs nemaz nelikās tik pašpārliecināts, viņa cīņas kāre plaka acīm redzot. īgni nospļāvies, viņš norūca:

—    Ko nu tur. .. teiks vēl, ka esmu piekāvis vecu cilvēku.

—    Drīzāk teiks, ka jums nebija dūšas stāties vecim pretī! — tiesnesis Kūls attrauca. — Labs ir, Džūnius, noslauki degunu un teci mājās pie mammas!

Šerifs pagriezās pret koku, vēlreiz cenzdamies mūs pārliecināt:

—    Kāpiet lejā un sekojiet man! Citādi būs nepatikšanas!

Mēs nekustējāmies, tikai Dollija nolaida cepures plīvuru, it kā gribētu sacīt — izrāde beigusies. Misis Bastera, kurai uz galvas kā rags slējās milzīgs izcilnis, draudīga balsī sacīja:

—    Nekas, šerif… Viņi ir brīdināti. — Un, palūkojusies vispirms uz Dolliju, tad uz tiesnesi, piebilda: — Jūs varbūt iedomājaties, ka esat tikuši sveikā cauri. Bet es jums saku: nekā nebija! Atriebšana nāks! Nevis debesīs, bet tepat uz zemes.

—    Tepat uz zemes, — piebalsoja misis Meisija Vīlera. Viņi aizsoļoja prom pa taciņu — uzpūtīgi un stīvi kā kāzu gājiens — un drīz jau bija saules pielietajā pļavā, un sankanā indiāņzāle viļņodamās apņēma, aiprija viņus. Tiesnesis bija palicis zem koka: viņš mums uzsmaidīja un, viegli palocīdamies, jautāja:

—   Ja nemaldos, jūs teicāt, ka labprāt uzcienātu kādu ar cāļa stilbiņu?

Likās, ka viņš būtu salikts kopā no koka daļām un gabaliņiem, jo viņa deguns bija līdzīgs zara strupulim, viņa kājas atgādināja stipras, vecas saknes un viņa spurainās uzacis bija kā raupjas mizas strēmeles; sūnu bārdas, kas nokarājās no pašiem augšējiem zariem, bija tikpat sudrabainas kā viņa taisnā celiņā pāršķirtie mati, un biezās lapas, kas šad tad ielidoja mūsu mājokli no milzīgā vīģes koka līdzās mūsējam, bija tieši viņa vaigu krāsā. Viņam bija viltīgas runča acis, taču viņa sejā drīzāk jautās kaut kas laucinicciski kautrīgs. Tēlot lielu vīru nebija tiesneša Cārlija Kūla dabā, un, izmantodami viņa vienkāršību, daudzi izturējās pret viņu augstprātīgi. Neviens no šiem augstprāšiem gan nevarēja lepoties ar to, ka līdzīgi Cārlijam Kūlām būtu beidzis Harvardas universitāti vai divreiz bijis Eiropā. Un tomēr atradās tādi, kuriem tiesnesis nebija pa prātam un kuri uzskatīja, ka viņš ir pārāk iedomīgs: vai tad nebija zināms, ka viņš katru rītu pirms brokastīm izlasa vienu lappusi grieķiski? Un kas tas par vīrieti, kurš allaž nēsā puķi pogcaurumā? Ja viņš nebija iedomīgs, kādēļ tad viņš bija braucis pēc sievas uz pašu Kentuki, vai tad starp mūsu pilsētas sievietēm neviena nebija viņam diezgan laba? Es neatceros tiesneša sievu, biju vēl pārāk mazs, kad viņa nomira, tādēļ varu pastāstīt tikai to, ko esmu dzirdējis no citiem. Proti: pilsēta tā arī nepieņēmusi Irēnu Kuļu, un tas noticis it kā viņas pašas vainas dēļ. Ar Kentu'ki sievietēm vispār nav viegli satikt, viņas ir augstprātīgas un noslēgtas, un Irēna Kūla, dzimusi Toda (no Baulingrīnas Todiem; Ābrama Linkolna sieva Mērija Toda bijusi viņas vecmāmiņas masīca), likusi pilsētniekiem nepārprotami saprast, ka uzskata viņus par vulgāriem un atpalikušiem; nevienu no pilsētas dāmām viņa nekad neaicināja ciemos, bet šuvēja mis Pālmera zināja stāstīt, cik smalki tagad izskatoties tiesneša mājā, cik daudz tur esot senu mēbeļu un austrumnieku paklāju un cik gaumīgi Irēna Kūla visu iekārtojusi. Uz baznīcu un atpakaļ viņa brauca greznā limuzīnā, kam stikli vienmēr bija pacelti, un visu dievkalpojuma laiku nosēdēja, piespiedusi pie deguna iesmaržotu kabatlakatiņu (tā Kunga svētais gaiss Irēnai Kūlai ir par prastu!). Vietējos ārstus viņa neatzina un, ja kāds

viņas ģimenē saslima, nekad tos neaicināja, kaut gan pati bija pa pusei invalīde — nelielas mugurkaula deformācijas dēļ viņai nakti vajadzēja gulēt uz cietiem dēļiem. Par tiesnesi šai sa'karībā stāstīja rupjus jokus — ka viņš esot viscaur pilns ar skabargām. Tomēr Irēna dāvāja viņam divus dēlus — Todu un Čārlzu, jaunāko; abas reizes viņa aizbrauca dzemdēt uz Vārpatas štatu*, lai arī deli būtu dzimuši kentukieši. Bet ar visu to mēlnešiem, kas centās iztēlot tiesnesi par nabaga nelaimīgo, uz kuru sieva izgāž savu īgnumu, sevišķi daudz vielas tenkām nebija, un, kad viņa nomira, pat vissirdīgākajiem pēlējiem bija jāatzīst, ka vecais Cārlijs laikam gan patiešām mīlējis savu Irēnu. Pēdējos divos gados, kad viņa bija kļuvusi ļoti vārga un slimīgi nervoza, viņš atteicās no apgabala tiesneša posteņa, lai kopā ar Irēnu vēlreiz dotos uz tām vietām, kur viņi bija pavadījuši medusmēnesi. No šī ceļojiuma Irēna vairs neatgriezās — viņa ir apbedīta Šveicē. Viiena no mūsu skolotājām, Kerija Velsa, nesen kopā ar tūristu grupu bija Eiropā; vienīgais, kas saista mūsu pilsētu ar šo tālo kontinentu, ir kapi — kareivju kapi un Irēnas Kūlas kaps, un, apbruņojusies ar fotoaparātu, Kerija Velsa nolēmusi tos visus apstaigāt. Kapsēta bijusi augstu kalnos, pie pašiem mākoņiem; viņa maldījusies pa to līdz pat vakaram, bet tiesneša sievu tā arī nav atradusi. Vai nav savādi, ja padomā, ka Irēna Kūla, rāmi dusēdama kaut kur kalna nogāzē, vēl arvien negrib uzņemt viesus…

Kad tiesnesis pārbrauca mājās, izrādījās, ka viņš te kļuvis lieks; varu bija sagrābuši visādi politikāņi ar Tolsepu un viņa rokaspuišiem priekšgalā, un Cārlijs Kūls tiesneša krēslā viņus tikai traucēja. Skumji bija skatīties uz tiesnesi — šo stalto vīru pieguļošā uzvalkā, ar melnu sēru lentu uz piedurknes un dzeltenu rozi pogcaurumā, kuram pēkšņi nebija vairs

itin nekā, ko darīt, nekāda cita darba kā vien aiziet līdz pastam vai iegriezties bankā. Bankā strādāja abi viņa dēli — izmanīgi, piesardzīgi jauni cilvēki ar cieši sakniebtām lūpām; viņi izskatījās pēc dvīņiem — abi bija bāli kā purva sūna, abiem bija nolaideni pleci un blāvas, ūdeņainas acis. Čārlzs, juniors, kurš jau koledžas laikā bija kļuvis plikpauris, bija bankas direktora vietnieks, bet jaunākais brālis Tods strādāja par galveno kasieri. Ar tēvu viņiem nebija ne mazākās līdzības, ja neņem vērā to, ka abi bija atveduši sievas no Kentuki. Tiesneša mājā tagad saimniekoja vedeklas; viņas bija pārdalījušas namu divās daļās un ierīkojušas atsevišķas ieejas, bet attiecībā uz tiesnesi vienojušās, ka viņš dzīvos pēc kārtas gan pie viena dēla, gan pie otra. Kas tur par brīnumu, jā viņam reizēm iegribējās pastaigāties mežā …

—    Tencinu, mis Dollij, — tiesnesis sacīja, ar plaukstas virspusi noslaucīdams muti. — Kopš bērnības laikiem nebiju ēdis tik garšīgu cāļa stilbiņu.

—     Ko nu… mēs priecājamies, ka varam pateikties jums kaut ar mazumiņu. Jūs taču bijāt tik drosmīgs! — šos vārdus izrunājot, Dollijas balss ietrīsējās tādā neparastā, sievišķīgā saviļņojumā, kas, pēc manām domām, bija nevietā un Dollijai nemaz nepiedienēja; acīmredzot arī Ketrinai li'kās tā'pat, jo viņa uzmeta draudzenei nosodošu skatienu. — Vai nevēlaties vēl kaut ko, varbūt gabaliņu tortes?

—    Nē, pateicos, nu jau būšu paēdis. — Izņēmis no vestes kabatas zelta pulksteni ar ķēdi, viņš atāķēja ķēdes galu, izveidoja cilpu un uzmeta to uz kāda paliela zariņa sev virs galvas; pulkstenis palika karājoties tur kā Ziemsvētku eglītē, un tā sīkā, maigā tikšķēšana atgādināja kādas mazas radībi- ņas — sienāzīša vai vardītes sirdspukstus.

—    Kad dzirdu, kā laiks rii, diena liekas tā kā garaka. Manos gados cilvēks jau saprot, kas ta par bagātību — gara diena. — Viņš noglauda pret spalvu vāveres — tās gulēja kaktā, kamolā saritinājušās, it kā aizmigušas. — Paskat, tieši galvā! Tu esi ziķeris, dēliņ!

Protams, tūliņ paskaidroju, ka veiklais šāvējs neesmu es. — Ak Railijs Ilendersons? — Un tiesnesis pastāstīja, ka tas bijis Railijs, kurš darījis zināmu mūsu apmešanās vietu. — Līdz tam viņi bija paspējuši izsūtīt telegrammas vismaz par kādiem simt dolāriem, — viņš uzjautrināts piebilda.

—    Lai'kam tādēļ arī Verēna saslima — no pārdzīvojuma, ka izdota tik liela nauda.

Dollija sadrūma.

—    Cik tas <bija nejēdzīgi, ka viņi šitā ālējās, — viņa sacīja. — Tā bija satrakojušies, gatavi mūs vai nogalēt, es tikai nesaprotu, par ko. Un kādēļ Verēnai būtu jāuztraucas? Viņa taču zināja — mēs aizejam, lai viņai būtu miers. Es viņai to pateicu, pat zīmīti uzrakstīju. Bet tagad viņa saslimusi… Vai viņa patiešām slima, tiesnesi? Līdz šim viņa nekad nebija slimojusi.

—    Nevienu dienu, — noburkšķēja Ketrina.

—    Nu, satraukta jau viņa patiešām ir ļoti, — tiesnesis atbildēja, un viņa balsī bija dzirdama tāda kā apmierinātība. — Bet Verēnai jau nu nepiemetīsies nekas tāds, ko nevarētu izārstēt ar pāris tabletēm aspirīna, — tad viņa nebūtu Verēna! Atceros, reiz viņa bija sadomājusi taisīt kapsētā veselu apvērsumu — būvēt tādu kā mauzoleju sev un visai Talbo ģimenei. Viena no mūsu dāmām toreiz atnāk pie manis un saka: «Vai jums neliekas, tiesnesi, ka Verēnai Talbo ir slimīga fantāzija? Tas taču nav normāli, ka cilvēks sadomājis būvēt sev tādu milzu kapliču!» — «Nekā tamlīdzīga,» es viņai atbildu.

«nenormāli ir tikai tas, ka viņa grib izdot par kapliču tik daudz naudas, lai gan pati nc mirkli nepieļauj domu, ka varētu kādreiz patiešām nomirt.»

—     Es negribu, ka aprunā manu māsu, — Dollija strupi sacīja. — Viņa tik daudz strādā un ir pelnījusi, lai mājā viss notiktu tā, kā viņa vēlas. Paši vien esam vainīgi — viņa kaut kādi mūsos pievīlās, un tagad mums vairs nav vietas viņas mājā.

Vates kumšķi Kctrinas mutē nikni sakustējās.

—    Paklau, tibiņ! Vai tu esi Dollija vai kaut kāda podu laiža? Tiesnesis ir mums draugs, viņam vajag izstāstīt visu patiesību — kā madāma un tas draņķa dakteris gribēja nozagt mūsu zāles…

Tiesnesis lūdza pārtulkot, bet Dollija viņam atbildēja: tīrie nieki, pat atkārtot nav vērts; un, lai novērstu tiesneša uzmanību, apjautājās, vai viņš protot dīrāt vāveres. Tiesnesis domīgi pamāja; viņa skatiens pārslīdēja mums pāri, un tagad viņa ozolzīļu acis lūkojās debesu gaišumā, kur vējā trīcēja platānas la'pas.

—    Varbūt neviens no mums nav atradis sev īstās mājas… Mēs tikai zinām — tāfn kaut kur jābūt… Bet, ja mēs tās atrastu, pat tad, ja mums izdotos tajās uzkavēties tikai īsu mirkli, — mēs varētu uzskatīt sevi par laimīgiem. Varbūt jūsu mājas ir šeit, kokā, — viņš sacīja un nodrebēja, likās, ka plati spārni būtu aizseguši debesis un mestu pār viņu aukstu ēnu. — Jūsu un manējās.

Zelta pulkstenim lēni vērpjot laika ritumu, diena slīdēja uz novakari. No upītes kāpa rudenīga migla, ieauzdama zili zeltainos koku stumbrus mēnessbaltā vizmā, un bāls dārzs — ziemas vēstnesis — lokā apņēma dziestošo sauli. Taču tiesnesis negaja projām,

—    Atstāt divas sievietes un zēnu mežā? Kad nakts nāk virsū un Džūniusam Kendlam ar saviem

stulbeņiem dievs vien zina kas padomā? Nu nē, es palieku pie jums.

Ja mums šai kokā bija mājas, tad tiesnesis, bez šaubām, te jutās vislabāk. Viņš nemitīgi kustējās un darbojās kā zaķa purniņš, taisni prieks bija skatīties; varēja redzēt, ka viņš atkal jūtas kā vīrs un ne tikai kā vīrs — kā aizstāvis. Kamēr viņš ar kabatas nazi dīrāja vāveres, es salasīju žagarus un iekūru koka pakājē ugunskuru. Dollija atdarīja kazeņu vīna pudeli, paskaidrodama, ka metoties drēgns. Vāveru cepetis izdevās lieliski — gaļa bija pavisam mīksta, un tiesnesis lepni sacīja, ka mums vajadzētu kādreiz nogaršot viņa cepto samu. Pēc tam mēs klusēdami malkojām vīnu. Lapu un dūmu smarža, kas cēlās no plēnošā ugunskura, atsauca atmiņā citus rudeņus, un mēs negribot nopūtāmies; tumsā daudzbalsīgi kā jūra šalca un dziedāja pļava. Māla krūzē iesprausta dega svece, un naktstauriņi, kas, šaudīdamies tai garām, plandīja trīcošo liesmu, likās velkam aiz sevis zaru melnumā dzeltenas gaismas strēles.

Un tad pēkšņi… soļu troksni mēs nedzirdējām, taču visus pārņēma kaut kāda neskaidra sajūta, ka tuvumā ir svešinieks: tas varēja pat būt tikai mēness, iznācis no mākoņiem. Taču mēness nebija; nebija arī zvaigžņu. Tumsa melnēja bieza kā kazeņu vīns.

—    Man liekas, tur… lejā… kāds ir, — sacīja Dollija, izteikdama vārdos to, ko mēs katrs jutām.

Tiesnesis pacēla sveci. Izbiedēti kukaiņi metās pa zariem uz visām pusēm, starp kokiem aizlaidās balta pūce.

—    Kas nāk? — tiesnesis uzsauca ar kareivīgu noteiktību balsī. — Atbildi — kas nāk?

—    Es, Railijs Ilendcrsons. — Tas tik tiešām bija Railijs. Viņš iznāca no tumsas; sveces raustīgās

gaismas izķēmota, viņa augšup pavērstā, smaidošā seja likās ņirdzīga un ļauna. — Domāju, apskatīšos, kā jums te klājas. Jūs laikam esat uz mani dusmīgi? Ja es būtu zinājis, kas par lietu, es taču viņiem nebūtu teicis, kur jūs esat.

—     Ko nu, dēls, tevi neviens nevaino, — tiesnesis sacīja, un es atcerējos, ka viņš Railiju toreiz bija aizstāvējis pret tēvoci, tātad viņi bija veci draugi.

—    Mēs te sēdēdami iedzeram pa glāzītei vīna. Mis Dollija droši vien priecātos, ja tu arī nāktu bariņā.

Ketrina rūca, ka te vairs neesot vietas; vēl mārciņa svara, un mēs nobraukšot lejā ar visiem dēļiem. Sasēžoties ciešāk, tomēr atlika brīvs laukumiņš arī Railijam, bet, tikko viņš tajā iespraucās, Ketrina sagrāba viņu aiz matiem.

—    Tas par to, ka išorīt blēņojies un mērķēji uz mums ar bisi, un tas, — viņa parāva vēlreiz un sacīja gluži skaidri un saprotami, — par to, ka uzlaidi mums virsū šerifu.

Man likās, ka nu jau Ketrina kļūst nekaunīga, bet Railijs tikai labsirdīgi norūcās, piebilzdams, lai viņa labāk pataupot spēkus, vaVbūt šonakt viņai būšot izdevība krist vēl kādam čuprā. Jo pilsēta — tā viņš mums pastāstīja — vāroties kā katls, ielas esot ļaužu pilnas kā sestdienas vakarā; cienīgtēvs Bas- ters ar cienīgmāti esot galvenie musinātāji, misis Bastera sēžot uz savas mājas lieveņa un visiem rādot savu punu. Bet šerifs Kendls esot pierunājis Verēnu apstiprināt aresta pavēli, par iemeslu minot to, ka mēs esot nozaguši Verēnas īpašumu.

—    Un, vai zināt, tiesnesi, — Railija balss kļuva nopietna un sejā atspoguļojās mulsums, — viņi taisās arestēt arī jūs! It kā par kārtības traucēšanu un par to, ka neesat ļāvis šerifam pildīt viņa pienākumu. Varbūt man nevajadzētu jums to stāstīt, bet pie bankas durvīm es nejauši satiku jūsu dēlu Todu

un pajautāju, ko viņš nodomājis darīt, nu, sakarā ar to, ka jūs grib arestēt, un viņš atbildēja: neko, viņi abi ar brāli jau esot gaidījuši, ka jūs reiz kaut ko tamlīdzīgu izstrādāšot, un jūs pats esot pie visa vainīgs.

Tiesnesis paliecās uz priekšu un nopūta sveci, it kā nevēlēdamies, lai mēs šai brīdī redzētu viņa sejas izteiksmi. Tumsā izdzirdējām, ka viens no mums raud, pēc mirkļa sapratām, ka tā ir Dollija, un viņas elsas kā mazi mīlestības uzliesmojumi apskrēja mūsu nelielo loku, sasaistīdami visus cieši kopā. Atskanēja tiesneša klusā balss:

—    Kad viņi nāks, mums jābūt gataviem viņus sagaidīt. Tagad klausieties…

Trešā

—    Lai aizstāvētu savas pozīcijas, mums jāzina, kādas tās ir, tas ir pats pirmais likums. Un tātad: kas savedis mūs kopā? Bēda. Sava bēda ir mis Dol- lijai un viņas draugiem, sava bēda ir arī tev, Railij, un tāpat man. Sai kokā ir mūsu īstā vieta, citādi jau mēs šeit neatrastos. — Tiesneša pārliecinātajā balsī klausoties, Dollija pamazām nomierinājās; viņš turpināja: — Šorīt, kad es ar šerifu un pārējiem nācu šurp, es vēl uzskatīju, ka manai dzīvei lemts aizritēt bez īstas tuvības ar kādu cilvēku un ka es aiziešu no tās, neko aiz sevis neatstājot. Tagad man šķiet, ka varbūt mans liktenis nemaz nebūs gluži tik nelaimīgs. Mis Dollij! Cik tad nu gadu būs pagājis — piecdesmit sešdesmit? — kopš tās dienas, kad pirmo reizi ieraudzīju jūs kopā ar tēvu braucam uz pilsētu, tādu mazu, nosarkušu meitenīti, kas no uztraukuma sēdēja stīva, kā olekti norijusi, un pat neuzdrošinājās izkāpt no ratiem, lai mes, pilsētas bērni, nepamanītu, ka viņai nav kurpju?

—    Kā nu ne, Dollijai ar madāmiņu bija gan kurpes, — Ketrina noburkšķēja. — Es jau mūždien biju ar basām kājām.

—    Visus šos gadus, kopš jūs redzu, es nekad neesmu jūs īsti pazinis, nekad neesmu sapratis, kā sapratu šodien, ka jūs esat brīva dvēsele, pagā- niete…

—    Pagāniete? — Dollija jautāja satraukta, bet ieinteresēta.

—    Nu, tad vismaz brīva dvēsele, kuru nevar mērīt ar ierasto mērauklu. Brīvās dvēseles skatās pasaulē redzīgām acīm, uztver dzīvi visā tās daudzveidībā — un tādēļ pastāvīgi iekuļas kādā nelaimē. Man, piemēram, nevajadzēja kļūt par tiesnesi; pārāk bieži tiesnesim iznāk nostāties netaisnības pusē, jo likums jau neatzīst, ka cilvēki var būt dažādi. Vai atceraties veco Kārperu — to zvejnieku, kurš dzīvoja uz upītes liellaivā? Viņu toreiz izdzina no pilsētas, tāpēc ka viņš gribēja precētibs ar to smuko krāsaino skuķēnu, man šķiet — tagad viņa strādā pie misis Postemas; un, vai zināt, viņa taču veco Kārperu mīlēja. Es bieži redzēju viņus abus kopā, kad gāju makšķerēt, — viņi izskatījās ļoti laimīgi. Sī meitene viņam bija tas cilvēks, kura man vienmēr ir trūcis, — vienīgais cilvēks pasaulē, cilvēks, no kura nav jāslēpj itin nekas. Un tomēr, ja viņiem būtu izdevies apprecēties, šerifa pienākums būtu Kārperu arestēt un man būtu viņu jānotiesā. Kad atceros, cik daudzus šais gados esmu atzinis par vainīgiem, man reizēm liekas, ka mana vaina ir vislielākā, un varbūt daļēji arī tāpēc man gribētos kaut reizi mūžā pirms nāves rīkoties tā, kā man šķiet pareizi, kaut reizi aizstāvēt taisnību.

—    Kā tad, ka vajag aizstāvēt taisnību! Madāma un tas draņķa dakteris…

—    Klusi, — Dollija viņu apsauca.

—    Vienīgais cilvēks pasaulē… — Railijs atkārtoja tiesneša vārdus un nogaidoši apklusa.

—         Es gribu teikt — cilvēks, — tiesnesis skaidroja,

—    kuram var uzticēt visu. Vai tiešām es esmu pēdējais stulbenis, kaut ko tādu vēlēdamies? Bet padomājiet, cik daudz enerģijas mēs izšķiežam, slēpdamies cits no cita, lai tikai kāds neieraudzītu, kādi mēs esam patiesība! Bet te nu mēs esam redzami kā uz delnas — pieci muļķi kokā. Tā ir liela laime, ja tikai mēs pratīsim to izmantot. Mums vairs nav jāraizējas par to, kādi izskatāmies apkārtējo acīs, — tagad mēs varam izzināt ,paši sevi. Un, ja mēs sevi izzināsim, neviens mūs no šejienes vairs neizdzīs. Mūsu līdzpilsoņi sevi neizprot, tādēļ, lai justos drošāk, viņi ir sazvērējušies nekādā ziņā neatzīt, ka ļaudis var domāt un rīkoties dažādi. Līdz šim es šad un tad pa drusciņai, pa mazam gabaliņam esmu uzticējies svešiniekiem — cilvēkiem, kuri pēc tam nokāpuši pa trapu un iejukuši ļaužu pūlī vai arī izkāpuši nākamajā stacijā; ja viņus visus saliktu kopā, varbūt no viņiem iznāktu tas vienīgais cilvēks pasaulē, tikai šim cilvēkam būtu ^desmitiem seju — un viņš staigātu pa simt dažādām ielām. Bet tagad man radusies izdevība atrast šo cilvēku — šis cilvēks esat jūs, mis Dollij, arī tu, Railij, — jūs visi.

—    Es nu gan neesmu nekāds cilvēks ar desmit sejām — kas vēl nebūs! — Kotrina protestēja.

Dollija saskaitās uz Ketrinu un pateica tai: ja neprotot sarunāties pieklājīgi, lai ejot labāk gulēt.

—    Bet, tiesnesi, — Dollija nedroši iebilda, — es īsti nesaprotu, kā jūs to domājat, — ko lai mēs cits citam uzticam? Kaut kādus noslēpumus?

—    Noslēpumus? Nē. — Tiesnesis nošvirkstināja sērkociņu un no jauna aizdedza sveci; viņa sejā, kas, pret mums pavērsta, pēkšņi iznira no tumsas, bija negaidīti mokpilna izteiksme, viņš it kā lūdza, lai mēs viņam palīdzami. — Runāt var kaut vai par nakti vai par to, ka nav mēness. Galvenais nav vārdi, galvenais ir uzticēšanās, ar kādu tos izrunā, un sapratne, ar kādu tos uzklausa. Irēna, mana sieva, bija brīnišķīga sieviete, mēs būtu varējuši dalīties itin visā, un tomēr — mūsu pasaules bija tik dažādas, ka mēs nespējām viens otru saprast. Viņa nomira manās rokās, un pēdējā brīdī es viņai jautāju: «Vai es esmu darījis tevi laimīgu, Irēn? Vai tu biji laimīga?» — «Laimīga… laimīga… laimīga…» bija viņas pēdējie vārdi. Līdz pat šai dienai nezinu, vai tā bija atbilde vai arī tikai manu vārdu atbalss. Ja es būtu viņu sapratis, es to zinātu. Un mani dēli — viņiem nav cieņas pret mani, lai gan es ļoti vēlējos, lai viņi mani cienītu — ne tik daudz kā tēvu, bet .kā cilvēku. Diemžēl viņi zina1 par mani kaut ko tādu, 'ko uzskata par apkaunojošu. Es jums pastāstīšu, kas tas ir. •>

Viņa gudrās, asās acis, kurās atspoguļojās sveces liesma, pa kārtai apstājās pie katra no mums, it kā pārbaudot, vai mēs klausāmies uzmanīgi, vai mēs viņam ticam.

—     Pirms kādiem pieciem, nē, drīzāk sešiem gadiem es reiz, vilcienā braucot, pamanīju, ka man blakus uz sēdekļa kāds bērns atstājis savu žurnālu. Es to paņēmu un pāršķirstījis uz pēdējā vāka ieraudzīju adreses — tie bija bērni, kas vēlējās sarakstīties ar citiem bērniem. Ievēroju kādu meitenīti no Aļaskas, man iepatikās viņas vārds ■— Ilezera Folza*. Ņēmu un aizsūtīju viņai atklātnīti — tāpat vien joka pēc, man ne prātā nenāca, ka tas varētu būt kas slikts. Viņa man tūliņ atbildēja, un viņas vēstule mani, nudien, pārsteidza — viņa tik interesanti un pamatīgi stāstīja īpar Aļaskas dzīvi, tīk jauki aprakstīja tēva aitu fermu un ziemeļblāzmu… Viņai bija trīspadsmit gadu, un aploksnē viņa bija ielikusi arī savu fotogrāfiju — sejiņa viņai nebija skaista, bet mīlīga un saprātīga. Es parakņājos vecos albumos un atradu kādu fotogrāfiju, ikas bija uzņemta, kad man bija piecpadsmit gadu, bet izskatījās vēl diezgan jauna; es stāvu laivā, saules apspīdēts, ar foreli rokā. Aizrakstīju šai meitenei, it kā es vēl arvien būtu tas pats piecpadsmitgadīgais zēns, pastāstīju, kāda šautene man uzdāvināta uz Ziemsvētkiem, kā 'kuce apbērnojusies un kā nosaukti kucēni, un ika mūsu ipilsētā viesojies klaiņojošais cirks. Būt atkal pusaudzirņ, sarakstīties ar meitenīti tālajā Aļaskā — nu, vai tas nav prieks vecam vīram, kurš caurām dienām sēž gluži viens pats un klausās pulksteņa tikšķēšana! Vēlā'k viņa man atrakstīja,/ka iemīlējusies kādā pazīstamā zēnā, un es izjutu īstu greizsirdību, it kā patiešām būtu pusaudzis, bet mēs palikām draugi — pirms diviem gadiem, kad pastāstīju, ka gatavojos iestāties juridiskajā fakultātē, viņa man atsūtīja zelta tīrradni — tas nesīšot laimi.

Viņš izņēma to no kabatas un parādīja mums; un pēkšņi šī meitenīte, Hezera Folza, kļuva mums tik tuva, it kā mazais mirdzumiņš tiesneša plaukstā būtu daļiņa no viņas sirds.

—     Un to viņi .sauc par apkaunojošu? — Dollija vaicāja, viņa bija ne tiik daudz sašutusi, kā neizpratnē. — Ka jūs rakstījāt bērniņam vēstules, lai viņam bur, Aļaskā, nebūtu tik vientulīgi? Tur taču visu laiku snieg!

Tiesnesis Kūls sažņaudza saujā tīrradni. — Viņi man nav nekā teikuši. Es tikai esmu 'dzirdējis, kā viņi pa naktīm apspriežas ar sievām, nevar saprast,

l<o šai sakarībā iesākt. Zināms, vēstules viņi ir izlasījuši. Man nepatīk slēgt atvilktnes — man liekas savādi, ka cilvēks pats savā mājā nevar iztikt bez atslēgām, lai gan patiesībā tā sen vairs nav mana māja. Vārdu sakot, viņi domā, ka man te… — Un viņš piesita ar pirkstu sev pie pieres.

—    Es arī reiz saņēmu vēstuli. Kolin, mīlīt, ielej man mazdrusciņ, — Ketrina teica, norādīdama uz vīna pudeli. — Jā, os arī reiz saņēmu vēstuli; man ta vēl kaut kur ir, glabāju to jau divdesmit gadus un visu laiku nevaru saprast, kas man to būtu varējis atrakstīt. Sak, sveika, Ketrin, brauc šurp uz Maiami, un precēsimies, tavs Bils.

—    Ketrina! Tevi bildinājuši, un tu visu šo laiku neteici man ne vārdiņa!

Ketrina tikai paraustīja plecus. — Atceries, tibiņ, ko teica tiesnesis! Katram jau nemaz tā visu nevar izstāstīt. Un tādu Bilu es esmu pazinusi bez skaita; lai es pie kāda no tiem ietu par sievu — nemūžam! Tikai, lūk, kas man nedod mieru: kurš no viņiem ir rakstījis to vēstuli? Dikti gribētos zināt, vairāk vēstuļu es sava mūžā tak neesmu saņēmusi. Varbūt tas bija tas Bils, kurš apjuma manu mājeli, paga, nē, mājele tad jau sen bija zem jumta. Vai dieniņ, cik veca esmu kļuvusi — nekā vairs neatminu… Varbūt tas Bils, kurš trīspadsmitajā gadā aipara dārzu? Tas tik bija brangs arājs, vagu dzina kā šņori! Vai a'tkal tas, kurš būvēja vistu kūti; pēc tam viņš uzšeptēja uz vilciena par pavadoni, var būt, ka viņš to vēstuli ari atsūtīja. Vai atkal tas Bils — ē-ē, to laikam sauca par Frcdu… Kolin, mīlīt, vīns gan ir makten labs!

—    Es arī labprāt iedzertu vēl kādu lāsīti, — teica Dollija. — Tāpēc ka Ketrina mani galīgi…

—    Hm, — Ketrina noņurdēja.

—    Ja jūs runātu mazliet lēnāk vai mazāk košļātu… — Tiesnesis laikam domāja, ka Ketrinai mutē tabaka.

Railijs bija nedaudz atvirzījies no mums un sēdēja sakucis, stingi raudzīdamies dzīvības pilnajā nakts tumsā. A-ā-ā, kliedza kāds putns.

—    Jā… bet jums nav taisnība, tiesnesi, — Railijs teica.

—    Kā tā, dēls?

Railija seja tagad atkal bija tāda, kādu es to biju paradis redzēt, — saspringusi neiecietīgā, nervozā grimasē.

—     Man nav nekādas/bēdas. Vienkārši — es nekas neesmu. Varbūt jūs teiiRsiet, ka tā arī ir mana bēda? Nakti neguļu un domāju: nu, kam gan es deru, ko es jēdzu? Medīt, ar mašīnu braukt, dzīt visādus pekstiņus? Taisni bail sametas, kad iedomājos — varbūt mūžs paies, un tā ari no manis nekas vairāk neiznāks. Turklāt — es nevienu nemīlu, tikai māšeles, bet tas ir kas cits. Piemēram, tā meitene no Roksi- tijas — satiekos ar viņu gandrīz jau veselu gadu, neviena cita man tik ilgi nav bijusi. Pirms kādas nedēļas viņa uz mani trakoti pārskaitās, teica, ka man sirds vietā esot akmens un, ja es viņu nemīlot, tad viņa labāk gribot būt mirusi. Tad es uzbraucu mašīnu uz sliedēm un sacīju: labi, pagaidīsim, pēc divdesmit minūtēm nāks ātrvilciens. Sēžam, skatāmies viens otram acīs, un es domāju — vai tā nav cūcība, ka es raugos tevī uti neizjūtu nekā cita kā vien…

—    Pašapmierinātību, — tiesnesis iestarpināja.

Railijs piekrītoši pamāja. — Un, ja māšeles būtu

pietiekami lielas, lai pašas rūpētos par sevi, es varbūt paliktu sēžam un patiešām sagaidītu to ātrvilcienu.

Man bija sāpīgi to klausīties; ak, kaut viņš zinātu, cik ļoti cs vēlos kļūt līdzīgs viņam!

—    Jūs nupat runājāt par vienīgo cilvēku pasaulē. Nu, kā dej gan viņa man nevarēja kļūt par šo cilvēku? Tas būtu tieši tas, kas man vajadzīgs. Pats par sevi es nekas neesmu. Ja es būtu atradis sev tādu cilvēku, es varbūt sāiktu kaut ko gudrot un darīt — nopirktu tos tukšos zemes gabalus aiz pilsētas un apbūvētu ar mājām. Ja es reiz būtu pie vietas, tad varētu izdarīt visu ko.

Negaidīts vēja brāziens iešalcās lapās, pašķīra naksnīgos mākoņus, un pār mums straumē nolija zvaigžņu gaisma; svece apgāzās, it kā izbijusies zvaigžņotās debess spožuma, un mēs ieraudzījām talu augšā no mākoņiem iznirstam novēlojušos zie- mīgu mēness sirpi. Tas nļiirdzēja balts kā sniega šķēle, un tuvā un tālā apkārtnē dzīvās radības sveica tā parādīšanos: iekurcās kuprainas, mēnešacainas vardes, nagainā balsī iebrēcās meža kaķis. Ketrina izvilka no gabaliņiem sašūto rožaino segu un lika Dollijai taja ietīties, tad apskāva mani un sāka ieskāt man pakausi, kamēr mana galva noslīga viņai uz krūtīm.

—    Salst? — viņa jautāja, un es pievirzījos tuvāk, viņa bija tik silta un omulīga kā mūsu vecā virtuve.

—    Main šķiet — tu gribi sākt no nepareizā gala, dēls, — tiesnesis teica, uzlocīdams mēteļa apkakli.

—    Kā lai tu mīlētu meiteni, ja savā mūžā pat vienu lapiņu neesi iemīlējis!

Vēl arvien modri ieklausīdamies lūša brēcienos, Railijs sāka tvarstīt lapas, kas virpuļoja ap mums kā naktstauriņi; viena palika viņam rokā — dzīva un trīsoša, tā it kā gribēja izrauties un aizlidot. Arī tiesnesis noķēra vienu lapu, un viņa rokā tā izskatījās vērtīgāka nekā Railija rokā. Maigi pieglauzdams to sev pie vaiga, viņš atturīgi sacīja:

—    Mēs te runājam par mīlestību… Lapa, saujiņa seklu — lūk, ar ko tev jāsāk, lai tu kaut mazliet saprastu, ko nozīmē mīlēt. Vispirms tev būs lapa vai lietus lāses, tad kāds, kuram tu varēsi pastāstīt to, ko lapa tev būs mācījusi, atdot to, ko lietus būs briedinājis. Tas viss nebūt nav viegli, to mācoties, var paiet visa dzīve; manējā ir pagājusi, un es vēl arvien neesmu to apguvis, esmu sapratis tikai vienu: tāpat kā dzīvība rodas no dzīvības, mīlestība rodas no mīlestības.

—    Nu, tad jau… — elpu ātri ievilkdama, teica Dollija, — tad jau es esmu mīlējusi visu mūžu. — Viņa atkal saduga un ciešāk ietinās segā. — Tomēr ne, — viņa vārgā balsī piebilda. — Laikam gan ne. Es nekad neesmu mīlējusi… — un, kamēr viņa meklēja īsto vārdu, vējš rotaļājās ar viņas plīvuru, —.. .džentlmeni. Jūs teiksiet, ka man nekad nav bijusi tāda izdevība. Jo tētis jau neskaitās… — Viņa atkal apklusa, it kā būtu pateikusi pārāk daudz. Zvaigžņu gaismas šķidrauts ietina viņu tikpat cieši kā sega, un kaut kāda nakts burvestība — varžu dziedāšana vai varbūt balsis, kas viļņiem plūda no indiāņzāles pļavas, vilināja viņu, Mika viņai runāt. >— Bet es esmu mīlējusi visu pārējo. Piemēram, sārto krāsu; bērnībā man bija tikai viens krāsainais zīmulis, un tas bija sārts: es zīmēju sārtus kaķus un sārtus kokus, un nu jam trīsdesmit piecus gadus es dzīvoju sārtā istabā. Un vēl man bija tāda kastīte — tagad tā nobāzta kaut kur bēniņos, būs jāpalūdz Verēnai, lai viņa man to atdod, — būtu jauki atkal paraudzīties uz lietiņām, kuras es iemīļoju pašas pirmās. Kas tajā ir? Gabaliņš medus kāres, tukša sirseņu ligzda un visādi citi nieciņi; jā — vēl krustnagliņām saspraudīts apelsīns un sīļa ola. Katru no šiem nieciņiem es mīlēju, un šis mīlestības sakrājās manī tik daudz, ka tā lauzās uz āru, gribēja lidot kā putns virs saulpuķu lauka. Bet ļaudīm savu mīlestību labā'k neizrādīt, tā viņus apgrūtina un nezin kāpēc padara nelaimīgus. Verēna man ir bieži pārmetusi, ka es slēpjoties pa ka'ktiem, vairoties no cilvēkiem, bet es tikai baidos, ka viņi atkal sabīsies, ja parādīšu, ka viņi man mīļi. Ka Pola Džimsona sieva; atceraties, kad viņš saslima un nevarēja iznēsāt avīzes, viņa sāka strādāt vīra vietā? Tāda maza, vājina, tik tikko spēja vilkties ar to milzīgo maisu. Vienā saltā dienā izeju viņai pretī uz lieveņa, skatos — deguns nabadzītei tek, acis no aukstuma asaro; viņa nolika avīzi, un es teicu — pagaidiet, izvilku kabatlakatiņu un gribēju izslaucīt viņai acis; es vēlējos, kaut spētu viņai pateikt, ka man viņas žēl un ka viņa man mīļa. Tikko pieskāros ar roku viņas sejai, viņa klusi iekliedzās, apcirtās un metās pa kāpnītēm lejup. Pec tam viņa vienmēr pasvieda mums avīzes no ielas, un ikreiz, kad tās noplaukšķēja uz lieveņa, šī skaņa gāja man caur kauliem.

—    Džimsoniete, ko tu neteiksi! Tad nu gan atradusi, ko pārdzīvot! — sacīja Ketrina un izskaloja muti ar pēdējo vīna malku. —'Man ir zelta zivtiņas, bet, ja viņas man mīļas, vai tādēļ man visa pasaule jāmīlē? I prātā nenāk šito elles jūkli mīlēt! Jūs te varat deldēt mēli, cik jums patīk, un ļaunums vien no tā būs: nu, kāda jēga vilkt gaismā visādas vecas errastības, kam sen jau bija laiks uzvelt virsū akmeni? Cilvēkiem nevajadzētu tik daudz par sevi stāstīt. Pats labākais vienmēr ir pasilēpts sirdī; ja sirds cilvēkam būs allažiņ vaļā kā šķūņa vārti, kas paliks no viņa 'labuma? Tiesnesis teic, ka mēs esot salīduši šitaimā kokā tāpēc, ka mums visiem esot kāda bēda. Nieki! Tas ir skaidrs kā diena, kāpēc mēs te tupam. Pirmām kārtām, tas koks ir mūsu, un, otrām kārtām, madāma un tas draņķa dakteris grib mūs apzagt. Un, trešām kārtām, jūs visi tupat

tc tālab, ka jums tā gribas, jums sirds liek te tupēt. Man gan ne, man labāk patīk jumts virs galvas. Tibiņ, paņem tiesneša kungu zem deķa, tam cilvēkam jau zobs uz zoba vairs neturas.

Dollija pacēla segas stūri un kautrīgi pamāja tiesnesim, un viņš palīda zem tā, it nemaz nekautrēdamies. Platānas zari šūpojās kā milzīgi airi, tie cēlās un grima nakts jūrā, kas salti viļņoja zem tā Itā 1 aj ām zvaigznēm.

Railijs sēdēja gluži viens pats, sarāvies kā nabaga bārenītis.

—    Lien nu klāt, spītspakāusi, gan jau esi nosalis tāpat kā citi, — Ketrina viņu uzrunāja, aicinādama ierīkoties pie viņas labā sāna, kā es biju ierīkojies pie kreisā. Sākumā Railijs it kā negribēja — laikaim bija ievērojis, ka no Ketrinas nāk rūgta, vērmelēm līdzīga smaka, vai arī viņam bija kauns tā maigoties. Tad es sacīju: nāc šurp, Railij, Ketrina ir silta un plata, labāka par segu. Pēc brītiņa Railijs pievirzījās mums klāt. Tad ilgu, ilgu laiku bija klusums — un es domāju, ka visi jau aizmiguši. Pēkšņi Ketrina saslējās.

—    Nu man ir skaidrs, kas to vēstuli atsūtījis. Nekāds Bils — madāma! Lai es izputu, ja tā nav viņa! Sarunāja kādu melno, lai atlaiž no Maiami man vēstuli, domāja — aizies Ketrina Krīka kā divi deviņi, nozudīs uz visiem laikiem.

—    Kl'usi, mīļā, klusi, ver acis ciet! — Dollija miegaini nomurmināja. — Mums nav ko baidīties, te ir vīrieši, viņi mūs sargā.

Kāds zars noliecās, koks pielija ar mēness gaismu, un es redzēju, ka tiesnesis saņem Dollijas roku savējā. Tas arī bija pēdējais, ko es redzēju.

ceturtā

Railijs pamodās pirmais un pamodināja mani. Debesmalā trīs bālas zvaigznes pamazam sakusa ar uzlecošās saules sārtumu; lapās vizuļoja rasa, un melna strazdu šautra uzspurdza gaisa apsveikt austošo dienu. Railijs ar galvas mājienu aicināja mani sev līdzi. Mēs klusi noslīdējām lejup pa stumbru. Pamestā Ketona tikai krāca un nemaz nedzirdēja, ka mēs aizejam; nepamodās arī Do'llija un tiesnesis, kuri gulēja vaigs pie vaiga kā raganais mežā apmaldījušies bērni.

Mēs devāmies uz upes pusi. Railijs gāja pa priekšu. Viņa audekla bikšu staras saskaroties klusi švīkstēja. Ik pēc brītiņa viņš apstājās un izstaipījās, it kā būtu braucis vilcienā. Pa ceļam mums gadījās sarkano skudru pūznis; skudras jau bija izlīdušas ārā un rosīgi tekalēja apkārt. Railijs atpogāja bikšu priekšu un sāka tās applūdināt. Diez cik jocīgi tas man nelikās, bet es iesmējos — tāpat vien, savam elkam par prieku; pēkšņi viņš pagriezās un uzlaida man uz kurpes. Protams, es apvainojos, nodomāju — viņš laikam grib ar to parādīt, ka mani neciena. Kas vēl nebūs! es viņam uzkliedzu. Vai tad es nemaz nesaprotot jokus, Railijs pasmējās un ar vienu roku apskāva mani ap pleciem.

Ja mirkli, kad dzimst draudzība, vispār iespējams precīzi noteikt, tad, pēc manām domām, tieši kopš šī brīža mēs ar Railiju Hendersonu kļuvām draugi, vai vismaz kopš šī brīža viņā modās atbildes jūtas manai dedzīgajai pielūgsmei. Brizdami pa ēnaino pamežu zem ēnainajiem kokiem, mēs devāmies cauri biezoknim uz upi.

Lapas kā zelta pirksti peldēja zaļajā, lēnajā straumē. Virs ūdens melnēja siekstas gals, likās,

ka tur kāds dzīvnieks būtu izbāzis galvu un uz mums skatītos. Mēs aizgājām pie vecās liellaivas, kur ūdens bija tīrāks. Liellaiva bija mazliet sašķiebusies uz sāniem, jumts un slīpais klājs biezi nobiris ar rūsganām vīksnas lapu pītēm. Man par brīnumu, kabīne iekšpusē izskatījās apdzīvota. Kaktos mētājās žurnāli, uz galda blakus petrolejas lampai bija sarindotas tukšas alus kārbas; uzmetis aci guļamtīklam, ieraudzīju tur segu un spilvenu, kas bija notriepts ar sarkanu lūpu krāsu. Pirmajā mirklī sapratu tikai to, ka liellaiva kalpo kādam par slēptuvi, bet, ieraudzījis Railija ģīmi savelkamies platā smaidā, tūliņ arī uzminēju tās saimnieku.

—    Te var noķert arī vienu otru zivi, — viņš sacīja. — Tikai nevienam nestāsti! — Sajūsmināts nodievojos, ka būšu mēms kā kaps.

Kamēr mēs izģērbāmies, es redzēju tādu kā sapni. Sapņoju, ka mēs visi pieci braucam šai liellaivā pa upi, — izžauti veļas gabali pland vējā kā buras, kambīzē smaržo kokosriekstu torte, lodziņā zied ģerānija, bet mēs tikai braucam un braucam, upes ietek cita citā, un aizvien jaunas ainas paveras mūsu skatienam.

Uzaususī saule pamazām iesila pēdējā vasaras siltumā, taču, kad ielēcām ūdenī, tas izrādījās tik ledains, ka man vienā mirklī uzmetās zosāda un es biju atpakaļ uz klāja, no kurienes drebuļodamies vēroju, kā Railijs bezrūpīgi airējas pa upi šurpu turpu. Kādā seklākā vietā virs ūdens pacēlās vējā trīcošu, dzērvju kājām līdzīgu bambusniedru saliņa; Railijs sāka bradāt pa niedrēm, vērīgi raudzīdamies uz leju. Viņš pamāja, lai dodos turp. Ielēcu svilinoši aukstajā ūdenī un piepeldēju viņam klāt. Straume pie niedrāja bija skaidra; metot loku ap saliņu, tā bija izveidojusi vairākas ieplakas — dziļumā apmēram līdz ceļgaliem. Pie vienas no tām Railijs apstājās: seklajā iedobē bezrūpīgi snauda ogļu melns sams. Sasprindzinājuši pirkstus cietus kā dakšas, mēs pieliecāmies tam klāt; sams ar rāvienu metās atpakaļ un ieskrēja tieši man rakās. Ar asajām, bārdas nažiem līdzīgajām ūsām pātagodams ūdeni, tas dziļi iecirta man delnā, bet man tomēr pietika prāta nepalaist to vaļā, un paldies dievam, jo tā ir vienīgā zivs, ko es jebkad esmu noķēris. Ļaudis parasti netic, kad stāstu, ka esmu noķēris samu kailām rokām; tad es saku — uzprasiet Railijam Henderso- nam. Mēs izvērām samam caur žaunām niedri un, turēdami to virs ūdens, peldējām atpakaļ uz liellaivu. Railijs teica, ka tik treknu samu viņš sen neesot redzējis; nolēmām to aiznest uz mājokli, un, tā kā tiesnesis bija lielījies, ka esot samu cepšanas meistars, lai tad arī viņš izcep šo samu brokastīm. Taču vēlāk izrādījās, ka mums nebija lemts mieloties ar sama cepeti.

Mūsu prombūtnes laikā mājoklī bija notikušas briesmu lietas. Bija atgriezies šerifs Kendls — šoreiz ar palīgiem un aresta orderi. Tikmēr Railijs un es, neko nenojaušot, laiski slājām' atpakaļ, pa ceļam spārdīdami suņusēnes un šad tad apstādamies, lai paslidinātu pa ūdens virsu akmentiņus.

Bijām vēl krietni patālu no koka, kad līdz mums atlidoja griezīgs balsu jūklis; tās atbalsojās lapotnē kā cirvja cirtieni. Dzirdēju Ketrinu kliedzam vai, pareizāk sakot, rēcam. No šīs skaņas man saļodzījās kājas, un es vairs nevarēju tikt līdzi Railijam, kurš pagrāba no zemes nūju un aizdrāzās. Paskrēju uz vienu pusi, paskrēju uz otru, novirzījos par daudz sāņus un iznācu ā.rā pļavas malā. Un ieraudzīju Ketrinu.

Kleita viņai priekšpusē bija pārplēsta, patiesībā viņa bija gandrīz kaila. Trīs milzīgi tēvaiņi — šerifa drauģeļi Rejs Olivers, Džeks Mills un Edijs Stovers, saukts Platais, vilka viņu pa zaļi, apbērdami ar sitieniem. Man gribējās miltos samalt šos neliešus, un tādas pašas dusmas acīmredzot bija ari Ketrinai, tikai viņa nevarēja tiem nekā padarīt, lai gan badīja tos ar galvu un bukņīja ar elkoņiem, cik jaudas. Platais bija vispāratzīts maita, lai gan abi pārējie no viņa nekādā ziņā neatpalika. Viņš metās man virsū, bet es ietriecu samu viņam tieši ģīmī.

—     Neaiztiec bērnu, viņš ir bārenis! — Ketrina iebrēcās un tad, ieraudzījusi, ka Platais sagrābis mani ap vidu, pamācīja: — Sper viņam pa pantiem, Kolin, pa pautiem!

Tā es arī darīju. Platā vieplis aiz sāpēm sačokurojās kā veca sēne. Tad mani gribēja sagrabt Džeks Mills (tas pats, kuru pēc gada aiz pārskatīšanās ieslēdza saldējamā kamerā un nosaldēja, — to viņš arī bija pelnījis), bet es cirtos pāri pļavai un četrrāpus ieniru pašā garākaja zāles audzē. Laikam jau viņi nemaz nedzinās man pakaļ, jo tik tikko spēja valdīt Ketrinu: visu laiku, kamēr vien varēju viņus redzēt, tā rāvās viņiem ārā no rokām, belzdama pa labi un pa kreisi, un es nelaimīgs noraudzījos, apzinoties, ka nekādi nevaru palīdzēt; beidzot kapsētas kalna kore aizsedza viņus manam skatienam.

Debess laukumu man virs galvas ķērkstot pārlidoja divas vārnas — turp un atpakaļ, it kā uzvilkdamas nelāgu zīmi. Gribēju jau rāpties uz meža pusi, kad pēkšņi turpat blakus izdzirdēju zālē smagu zābaku švīkstoņu. Nācējs bija šerifs; viņam sekoja kāds vīrs, Vils Hariss vārdā, — garš kā vārtu stabs, ar muskuļainiem bifeļa pleciem. Reiz viņam bija uzbrucis traks suns un sakodis rīkli; uz kakla bija palikušas nejaukas rētas, taču vēl nepatīkamāk bija klausīties viņa balsi — tā bija kļuvusi sīka unt:r,ice- līga kā knislim. Viņi pagāja man garām tik tuvu, ka es būtu varējis atraisīt Viļam kurpju saites. Dzirdēju, ka viņš kaut ko spalgi pīkst šerifam, vairākas reizes pieminēdams Verēnu un Morisu Riču; skaidri nevarēja saklausīt, bet es nopratu, ka ar Morisu Riču kaut kas atgadījies un Verēna sūtījusi Viļu atvest šerifu atpakaļ uz pilsētu.

—    Ko tam sievišķim vēl vajadzēs — armiju, vai? — šerifs atteica.

Kad viņi bijia pagājuši garām, pielēcu kājās un ieskrēju mežā.

Nonācis platānas tuvumā, es paslēpos aiz paparžu vēdekļa — varbūt kāds no šerifa vīriem vēl bija te. Bet visapkārt nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, bija dzirdama tikai vientuļa putna dziesma. Arī kokā neviena nebija; dūmakaini, rēgaini saulstaru kūļi izgaismoja tukšo mājokli. Gausi iznācu no sava slēpņa un atspiedu pieri pret platānas stumbru; atmiņā atausa šlrīita vīzija: mēs braucam 'liellaivā pa upi, vējā pland izžautā veļa, zied ģerānija, un upes ūdeņi lēni nes mūs jūrā un pasaulē…

—         Kolin! — Mans vārds nokrita tieši no debesīm.

—    Vai tu tas esi? Tu raudi? '

Tā bija Dollijas balss, bet viņu pašu es nekur nevarēju saskatīt, līdz beidzot, iekāpis platānā un uzrāpies pašā zaru vainaga vidū, ieraudzīju augstu virs galvas šūpojamies viņas mazo tupelīti.

—    Uzmanīgi, zēn, — sacīja viņai blakus sēdošais tiesnesis. — Tu nopurināsi mūs abus lejā.

Tik tiešām — viņi tupēja pašā koka galotnē līdzīgi kaijām, kas salaidušās uz kuģa masta atpūsties; vēlāk Dollija teica — no augšas paveroties tik varens skats, ka viņa nožēlojot, ka neesot uzkāpusi tur agrāk. Tiesnesis, izrādījās, bija laikus pamanījis šerifa tuvošanos, un viņi bija paspējuši uzrāpties augšā.

—    Pagaidi, mēs jau nākam, — Dollija uzsauca un, turēdamās tiesnesim pie rokas, nokāpa lejā tik lepni kā dāma pa pils kāpnēm.

Mēs saskūpstījāmies; Dollija apskāva mani un pievilka sev klāt. — Ketrina… viņa gāja tevi meklēt. Mēs nezinājām, kur jūs esat palikuši, un man bija tik bail, es… — Viņas bailes kņudināja man plaukstas, viņa viscaur sīki trīcēja kā mazs dzīvnieciņš, kā trusītis, kas tikko izņemts no slazda. Tiesnesis bikli noraudzījās uz mums, burzīdams rokās mutautu; acīmredzot viņš jutās lieks — varbūt viņš domāja, ka ir nodevis mūs, ļaudams šerifa vīriem aizvest Ketrinu. Bet ko gan viņš būtu varējis darīt? Ja viņš būtu gājis Ketrinai palīgā, tie būtu sagrābuši viņu pašu; šerifs, Platais Edijs un pārējie nebija nākuši šurp jokus dzīt. Nevis tiesnesis, bet es biju vainīgs. Ja Ketrina nebūtu nokāpusi no koka mani meklēt, šerifa vīri nemūžam nebūtu viņu noķēruši. Es pastāstīju, ko biju redzējis pļavā.

Bet Dollija manī neklausījās. Viņa notrauca no sejas cepures plīvuru, it kā aizgainīdama ļaunu sapni.

—    Es cenšos aptvert, ka Ketrina ir projām, un es to nespēju. Ja es spētu noticēt, ka tā ir, es skrietu viņu meklēt. Es cenšos aptvert, ka to visu pastrādājusi Verēna, un nespēju. Saki, Kolin, — kā tev šķiet, varbūt pasaule galu galā patiešām ir ļauna? Vakarnakt man viss likās pavisam savādāk.

Tiesnesis cieši palūkojās uz mani; laikam gan viņš gribēja pateikt man priekšā pareizo atbildi. Bet es jau zināju pats. Katram cilvēkam sava pasaule vienmēr ir laba, lai kādas kaislības tajā valdītu, tā nekad nav vulgāra vai zemiska; un Dollijas pasaule, kurā viņa dalījās ar mani un Ketrinu, bija pacēlusi viņu tādos labestības augstumos, ka viņa gluži vien-

kārsi vairs nespēja sajust nelietības viesuļus, kas plosījās visapkārt.

Nē, Dollij, pasaule nav ļauna.

Viņa pārlaida delnu pierei.

—    Ja tu runā taisnību, tad nepaies ne mirklis — un mēs ieraudzīsim, ka Ketrina nāk šurp pa pļavu, viņa gan nebūs atradusi ne tevi, ne Railiju, bet viņa būs atkal šeit…

—    Starp citu, — tiesnesis ieteicās, — kur tad ir Railijs?

Viņš bija aizdrāzies man pa priekšu, un kopš tā brīža es viņu vairs nebiju redzējis; mūs abus ar tiesnesi vienā mirklī pārņēma satraukums, mēs pielēcām kājās un sākām Railiju saukt, bet mūsu saucieni, viļņiem pārskrējuši mežu, atkal un atkal izzuda klusumā. Es zināju, kas noticis: viņš ir iekritis vecā indiāņu akā — vai tad nu mazums dzirdēts par tādiem gadījumiem! Gribēju jau izteikt savas aizdomas skaļi, kad tiesnesis pēkšņi pielika pirkstu pie lūpām. Ausis viņam laikam bija kā medību sunim, jo es nedzirdēju ne skaņas. Bet viņš nebija kļūdījies, pa taku tiešām'kāds nāca. Izrādījās, ka nācējas ir Moda Raiordena un Railija vecākā māsa, gudriniece Elizabete. Viņas bija lielas draudzenes un nēsāja vienādus baltus džemperus. Elizabete nesa vijoles futrāli.

—    Paklau, Elīzabet! — Tiesneša uzrunātas, meitenes satrūkās, jo vēl nebija mūs pamanījušas.

—     Paklau, bērns, — vai tu neesi redzējusi savu brāli?

Moda attapās pirmā, un viņa arī atbildēja.

—    Skaidrs, ka mēs viņu redzējām, — viņa pikti teica. — Es pavadīju Elizabeti mājās no stundas, un te uzreiz Railijs drāžas pretī kā negudrs, gandrīz notrieca mūs no kājām. Tev vajadzētu viņam aizrādīt, Elīzabet. Nu, un viņš lūdza, lai mēs atnākam uz šejieni un pasakām jums, lai jūs neraizējoties, vēlāk viņš visu izstāstīšot. Ko tas nozīmē, mums, protams, nav ne jausmas.

Agrāk Moda un Elizabete mācījās manā klasē, bet tad viņas vienā gadā apguva divu gadu vielu un pabeidza skolu jau iepriekšējā jūnijā. Ar Modu es biju labāk pazīstams, jo vienu vasaru biju ņēmis pie viņas mātes klavierstundas; viņas tēvs mācīja vijoles spēli, un Elizabete Hendersona bija viņa skolniece. Moda pati brīnišķīgi spēlēja vijoli; vēl pirms nedēļas biju lasījis pilsētas avīzē, ka viņa uzaicināta uzstāties Binmingemas radio mūzikas programmā, un man par to bija Liels prieks. Modās vecāki man patika — tie bija jautri, sabiedriski cilvēki. Taisnību sakot, pie misis Raiordenas uz stundām es gāju ne jau tāpēc, ka būtu diezin kā vēlējies iemācīties spēlēt klavieres; man vairāk patika pati gaišmatainā, miesās pilnīgā misis Raiordena un viņas gudrās, sirsnīgās sarunas ar mani pie lieliskā pianīna, kas smaržoja pēc kārtības un mēbeļu vaska; bet visjaukākie brīži pienāca, kad stunda beidzās un Moda aicināja mani sev līdzi uz sētas puses lieveņa, kur bija vēsāks, izdzert kopā ar viņu glāzi limonādes. Moda bija tieviņa, nervoza meitenīte ar uzrautu deguntiņu un smailām ausīm kā faunam; no tēva viņa bija mantojusi melnās īru acis un no mātes — platīnblondos, bālai rītausmai līdzīgos matus; viņa ne drusciņas nelīdzinājās savai labākajai draudzenei, tumšmatainajai, sapņainajai Elizabetei. Nudien nezinu, par ko viņas abas varēja runāt — varbūt par grāmatām vai mūziku. Ar mani Moda runāja tikai par zēniem, kurš ar kuru meiteni satiekas un ko par kuru nunā aptiekas kafejnīcā; vai tas neesot šausmīgi, ka Railijs Hendersons pinoties ar visādiem izlaidīgiem skuķiem! Viņai esot tik ļoti žēl Elizabetes, bet viņa priecājoties, ka, par spīti visam, tā

protot ne mirkli nezaudēt pašcieņu. Nevajadzēja būt ģēnijam, lai nojaustu, ka Railijs Modai patīk; un tomēr kādu laiku man likās, ka esmu Modā iemīlējies. Mājās es tik daudz par viņu runāju, līdz Ket- rina beidzot teica: nu, kas tad tur ir no tās Modās Raiordenas? Kārna kaza, ni a,pajuma nav, kur iekniebt, neviens prātīgs piuisis tādai pat aci neuzmetīs.

Reiz es sarīkoju Modai lepnas izpriecas: pasniedzu viņai paša rokām plūktu puķuzirnīšu pušķi, ko piespraust pie tērpa, un aizvedu uz Fila kafejnīcu, kur mēs mielojāmies ar Kanzassitijas bifštekiem; pēc tam mēs vēl gājām uz viesnīcu «Lola» dejot. Tomēr mana cerība, ka drīkstēšu viņu uz atvadām noskūpstīt, nepiepildījās. «Man šķiet — tas nav obligāti, Kolin,» viņa sacīja, «lai gan šis vakars, protams, bija lielisks.»

Man sašļuka dūša — paši saprotat, bet es centos to neizrādīt, un mūsu draudzībā tikpat kā nekas nemainījās. Kādu dienu mana klavierstunda nebeidzās, kā parasti, ar uzdevumu nākamajai reizei; misis Raiordena laipni pavēstīja, ka viņa uzskatot par labāku pārtraukt mana« mūzikas nodarbības: «Tu mums ļoti patīc, Kolin, un mūsu mājās tu arvien būsi gaidīts viesis. Bet, mīļo zēn, mums jāiska- tās patiesībai acīs: tev nav mūzikas dotību. Tā dažkārt gadās. Ja mēs to godīgi atzīsim, būs labāk gan tev, gan man.» Viņai bij.a taisnība, un tomēr viņas vārdi ievainoja manu lepnumu — es jutos atraidīts, un to apzināties bija sāpīgi un nepatīkami; tādēļ pēc neilga laika, kad nedaudzās sūri grūti iekaltās etīdes sāka jau aizmirsties, arī pārējām atmiņām par Raiordenu ģimeni tika nolemts pārvilkt svītru. Sākumā Moda mēdza pēc stundām aicināt mani ciemos, bet es vienmēr izgudroju kādu ieganstu, lai atteiktos; turklāt bija iestājusies ziema, un man

patika pasēdēt virtuvē kopā ar Dolliju un Ketrinu. Ketrina reiz apjautājās, kāpēc es vairs nepieminot Modu Raiordenu. Nepieminu, un viss, es viņai atbildēju. Bet, lai gan es par Modu vairs nerunāju, domās laikam biju atcerējies viņu itin bieži, jo tagad, raugoties uz viņu koka pakājē, sirds man atkal iesmeldzās tāpat kā senāk. Pirmo reizi es it kā palūkojos uz sevi un saviem kokā sēdošajiem draugiem no malas: vai mēs visi — Dollija, tiesnesis un es — nelikāmies abām meitenēm gluži vienkārši smieklīgi? Moda un Elizabete bija manas vienaudzes, un viņu spriedums man nebūt nebija mazsvarīgs. Taču viņas izturējās tā, it kā mēs būtu satikušies uz ielas vai kafejnīcā.

—    Kā klājas tavam tēvam, Moda? — vaicāja tiesnesis. — Es dzirdēju, ka viņam veselība sākusi klibot.

—    Nekā sevišķa viņam nav. Bet jūs jau zināt, kādi ir vīrieši — uztraucas par katru nieku. Un kā jums pašam ar veselību, ser?

—    Zēl gan, — tiesnesis teica, domās viņš laikam bija kavējies citur. — Pasveicini viņu no manis un novēli drīzu izveseļošanos!

—    Pateicos, ser, — Moda labprāt atbildēja, — es nodošu viņam jūsu sveicienu. Viņam būs patīkami, ka jūs viņu atceraties.

Nogludinājusi svārciņus, viņa apsēdās sūnā un novilka sev līdzi arī Elizabeti. Neviens Elizabeti nekad nesauca pamazināmajā vārdā; ja jūs mēģinātu saukt viņu, teiksim, par Betiju, pēc nedēļas šī «Betija» atkal būtu pārvērtusies par «Elizabeti» — tāda nu reiz viņa bija, un šis vārds arī labāk piestāvēja viņas gausajām, laidenajām kustībām un melnu, taisnu matu ieskautajai apātiskajai sejai, kurā reizēm parādījās svētsvinīga izteiksme, — uz

ūdensrozes kātam līdzīgā kakla viņa nēsāja emaljas medaljonu ar sava tēva — bojā gājušā misionāra fotogrāfiju.

—    Paskaties, Elīzabet, kāda mis Dollijai jauka cepure! Samta, ar plīvuru.

Dollija sarosījās un sakārtoja savu galvassegu.

—    Es gan parasti nenēsāju cepures, bet mēs bijām nodomājuši ceļot.

Jā, mēs dzirdējām, ka jūs esat aizgājuši no mājām, — Moda sacīja un turpināja jau atklātāk:

—     Taisnību sakot, visa pilsēta .par to vien runā — vai ne, Elīzabet? — Elizabete vienaldzīgi pamāja.

—    Dievs žēlīgais, ko tikai visu nestasta! Šurp nākot, mēs satikām Gasu Hemu, un viņš teica, ka jūsu nēģeriete — Kctrina Krūka, ja pareizi atceros, esot arestēta par to, ka iesitusi misis Basterai pa galvu ar krūzi.

Dollija pamirstošā balsi nočukstēja:

—    Ketrina … ne pie kā nav vainīga.

—    Nu, tad kāds tomēr būs bijis vainīgs, — sacīja Moda. — Šorīt mēs redzējām misis Basteru pastā, viņa visiem rādija savu punu — tas viņai, nudien, ir pamatīgs. Un izskatījās tīri dabisks, vai ne, Elīzabet? — Elizabete nožāvājās. — Zināms, man jau nu ir vienalga, kurš viņai iebelzis. Lai kurš tas arī būtu, šis cilvēks, manuprāt, ir pelnījis medaļu.

—    Nē, — Dollija teica un nopūtās, — tas nav labi, tam nevajadzēja notikt. Mums visiem vēl vajadzēs daudz ko nožēlot.

Beidzot Moda ieraudzīja mani.

—    Es visu laiku gribēju tevi satikt, Koilin, — viņa sacīja steidzīgi, lai slēptu apmulsumu — ne savu, bet manējo. — Mēs ar Elizabeti gribam rīkot ķekatu vakaru,* bet tādu īsti baigu, un mēs domājām —

būtu grandiozi, ja tu pārģērbtos par ģindeni, sēdētu tumšā istabā un visiem zilētu nākotni, tāpēc ka tev ir talants uz… uz…

—    Muldēšanu, — Elizabete vienaldzīgi pabeidza.

—    Kas zīlniekam arī ir galvenais, — Moda papildināja.

Nezinu, kāpēc viņas bija nospriedušas,/ka es esmu tāds muldētājs, ja nu vienīgi tāpēc, ka skolā vienmēr biju parādījis neizsīkstošu izdomu, gudrodams iemeslus, kādēļ neesmu ieradies uz stundām. Es teicu: ķekatu vakars — tas, protams, ir lieliski.

—    Bet ar mani labāk nerēķinieties. Ap to laiku mēs visi varbūt jau tupēsim aiz restēm.

—    Nu, tad jau nekā, — Moda mierīgi noteica, it kā būtu noklausījusies manu kārtējo aizbildināšanos, ka nevaru viņu apciemot.

—    Es skatos, Moda, — tiesnesis pārtrauca neveiklo klusumu, — tu sāc kļūt par slavenību; es laikrakstā lasīju, ka tu uzstāšoties radiopārraidē.

Ar sapņainu sejas izteiksmi Moda sāka stāstīt: radiopārraide esot štata konkursa noslēdzošais posms, ja viņa uzvarēšot, tad kā balvu saņemšot stipendiju universitātes mūzikas fakultātē; pat ja viņa izcīnītu tikai otro vietu, arī tad dabūtu pusi stipendijas. — Es spēlēšu tētiņa skaņdarbu — serenādi. Viņš to sacerēja tai dienā, kad es piedzimu. Bet tas ir noslēpums, es gribu viņu pārsteigt.

—    Lai viņa jums nospēlē, — sacīja Elizabete, atdarīdama vijoles futrāli.

Moda bija augstsirdīga, viņu nevajadzēja ilgi lūgt. Vīnkrāsas vijole, pieglaudušies viņas zodam, sulīgi iedūcās — Moda to uzskaņoja; kāds pārdrošs tauriņš, kas bija gribējis nomesties uz lociņa, aiz- kūleņoja kā vēja pūsts, jo lociņš sāka lidot un dziedāt; mūzika virpuļoja kā tauriņu viesulis, tā aiz-

traucās debesīs kā pavasara signālraķete, un mūsu drūmais, rudenīgais mežs it kā pielija ar gaišumu un prieku. Pamazām tā kļuva lēnāka, skumjāka, Modās sidrabainie mati aizsedza vijoli. Mēs aplaudējām kā negudri; kad bijām mitējušies, kāds neredzamu roku pāris neizprotamā kārtā vēl turpināja plaukšķināt. No papardēm izlīda Railiijs, un, viņu ieraugot, Modai pietvīka vaigi. Diezin vai viņa būtu spēlējusi tik labi, ja būtu zinājusi, ka Railijs klausās.

Railijs lika meitenēm iet mājās. Varēja redzēt, ka viņām negribas to darīt, taču Elizabete nebija radusi runāt brālim pretī.

—    Aizslēdz visas durvis, — viņš pavēlēja. — Un es būtu tev ļoti pateicīgs, Moda, ja tu šonakt varētu palikt pie mums. Ja kāds, nāk un jautā pēc manis, sakiet, ka nezināt, kur es ēsmu.

A4an vajadzēja palīdzēt viņam uzrāpties kokā, jo viņš bija atgriezies ar bisi un pilnu mugursomu pārtikas — tur bija pudele mežrožu vīna, apelsīni, sardīņu konservi, medniekdesiņas, «Zaļā sienāža» ceptuves maizītes un milzum Meļa kaste ar biskvītiem; katrai jaunai ēsmai parādoties no mugursomas, to sagaidīja arvien jūsmīgāki izsaucieni, bet biskvītu kaste aizkustināja Dolliju līdz sirds dziļumiem — viņa teica, ka gribot Railiju noskūpstīt.

Taču, klausoties Railija stāstu, mūsu sejas sadrūma.

Kad mēs bijām mežā izšķīrušies, viņš bija skrējis uz to pusi, no kuras atskanēja Ketrinas kliedzieni, nonācis pļavā un redzājis, kā es cīnos ar Plato Ediju. Ak tā, kāpēc tad tu man nepalīdzēji? es jautāju.

—    Nu, tu jau arī viens pats tīri labi tiki ar viņu galā. Platais tevi tik drīz vis neaizmirsīs — aizvilkās, nabags, projām, saliecies kā kabatnazis. —Tur

klāt Railijam bija iešāvies prātā — neviens nezina, ka viņš pievienojies mums, ka viņš ir uz vienu roku ar kokā sēdošajiem dumpiniekiem, un viņš gluži prātīgi nolēmis sevi nenodot; tādējādi viņš varēja sekot Ketrinai un tās gūstītājiem uz pilsētu. Viņi iegrūduši Ketrinu Edija mašīnas pakaļējā sēdeklī un braukuši taisnā ceļā uz cietumu. Railijs ar savu mašīnu visu laiku turējies viņiem aiz muguras.

—     Kamēr sasniedzām cietumu, viņa likās mazliet nomierinājusies. Pie cietuma vārtiem bija sanācis ziņkārīgo bariņš — bērni un veci fermeri; jums vajadzētu redzēt, cik cēli Ketrina izsoļoja tiem cauri, kleitas skrandas kopā saņēmusi: re, tā. — Viņš ar karaliski lepnu sejas izteiksmi mazliet pielieca galvu uz vienu pusi.

Cik bieži es biju redzējis Ketrinu tā darām, sevišķi, ja kāds viņai uzbruka ar pārmetumiem — par saliekamo bildīšu gabaliņu slēpšanu, nepatiesu baumu izplatīšanu vai par to, ka viņa negribēja ielikt zobus; arī Dollija, to atcerēdamās, nošņauca degunu.

—     Bet, tiklīdz viņu ieveda cietumā, — Railijs turpināja, — viņa atkal sacēla traci.

Mūsu pilsētas cietumā bija tikai četras kameras divas nēģeriem un divas baltajiem. Ketrina bija protestējusi pret to, ka viņu ievieto nēģeru kamerā.

Tiesnesis paberzēja zodu, pašūpoja galvu.

—     Vai tev neizdevās pārmīt ar viņu kādu vārdiņu? Ja viņa zinātu, ka viens no mums ir līdzās, viņai būtu vieglāk.

—     Es pagaidīju, cerēju, ka viņa pienāks pie loga, Bet tad uzzināju citus jaunumus.

Tagad visu atceroties, es brīnos, kā Railijs tik ilgi varēja nociesties nestāstīdams. Jo kas tie bija par jaunumiem! Mūsu draugs no Čikāgas, riebīgais dok

tors Moriss Ries, bija aizlaidies, paķerot līdzi no Verēnas seifa vērtspapīrus par divpadsmittūkstoš dolāriem un pāri par septiņsimt dolāriem skaidrā naudā (vēlāk uzzinājām, ka viņa laupījums patiesībā bijis vismaz divreiz lielāks). Tad lūk, ko pīkstulis Vils Hariss bija stāstījis šerifam! Gluži saprotams, ka Verēna bija steidzīgi sūtījusi pēc palīdzības; ar mums saistītās nepatikšanas viņai tagad droši vien likās pavisam mazsvarīgas. Railijs zināja pastāstīt ari šo to sīkāk: ieraudzījusi uzlauzto seifu (kantorī virs veikala telpām), Verēna metusies uz viesnīcu; tur viņai pateikuši, ka Moriss Ries iepriekšējā vakarā aizbraucis; viņa paģībusi. Tikko viņu atmodinājuši no ģīboņa, viņa paģībusi otrreiz.

Dollijas maigā seja satumsa; viņai arvien vairāk gribējās steigties pie Verēnas, bet tai pašā laikā stiprākas jūtas — jauniegūtā neatkarības apziņa viņu atturēja. Viņa skumīgi paraudzījās uz mani.

—     Labi, ka tu to uzzini tagad, Kolin, nevis mūža galā kā es: pasaule patiešām ir ļauna.

Mūsu acu priekšā ar tiesnesi notika pārvērtība — it kā ūdens upē būtu sācis tecēt 'atpakaļ: vienā mirklī viņš atkal izskatījās vecs un vientuļš kā koks rudens vējā; droši vien viņam likās, ka, atzīdama pasaules ļaunumu, Dollija ir no viņa novērsusies. Bet es zināju, ka tā nav; tiesnesis bija nosaucis Dolliju par brīvu dvēseli, taču viņa bija vēl kas vairāk: viņa bija sieviete. Railijs atdarīja pudeli un ielēja dzirkstošo topāz.a krāsas vīnu četrās glāzēs; mirkli padomājis, viņš piepildīja arī piekto — Ketrinas. Paceldams glāzi, tiesnesis sacīja:

—    Par Ketrinu — lai viņai nezūd ticība!

Mēs jau grasījāmies likt vīnu pie lūpām, bet tad:

—    Ai, Kolin… — Dollija iesaucās, acīm pēkšņās bailēs plati ieplešoties, — mēs ar tevi taču esam vienīgie, kas saprot, ko viņa runā!

Piektā

Nākamo dienu — tā bija trešdiena, pirmais oktobris — es nemūžam neaizmirsīšu.

Vispirms jau Railijs mani pamodināja, uzkāpdams man uz pirkstiem. Dollija, kura jau bija nomodā, uzstāja, lai es atvainojoties Railijam, ka esmu viņu nolamājis. Vissvarīgāk esot ievērot pieklājību no rīta, viņa sacīja, it īpaši tik šaurā mājoklī kā mūsējais. Tiesneša pulkstenis, šūpodamies zarā ka smags zelta ābols, rādīja sešas minūtes pāri sešiem. Nezinu, kurš to bija izdomājis, bet brokastīs mēs ēdām apelsīnus, biskvītus un aukstus cīsiņus. Tiesnesis kurnēja, ka viņš nejūtoties kā cilvēks, ja neesot izsildījis sevi ar krūzi karstas kafijas, un mēs bijām ar viņu vienis p.rātis: tieši kafijas mums trūka visvairāk. Railijs pieteicās aizbraukt pēc tās uz pilsētu un pie viena arī izlūkot, kāds tur gaiss, kas pilsētā notiek. Viņš sacīja, ka varētu paņemt līdzi arī mani, man vajagot tikai nogulties uz pakaļējā sēdekļa, tad neviens mani neieraudzīšot. Tiesnesis gan protestēja — tā esot muļķīga pārdrošība, tomēr Dollija uzreiz saprata, ka man ļoti gribas braukt — es jau sen biju ilgojies pavizināties Railija mašīnā, un pat tas, ka neviens mani tajā neredzēs, nespēja mazināt manu prieku.

—    Kas nu viņam notiks, lai brauc vien, — Dollija noteica. — Tikai tev vajadzētu uzvilkt tīru kreklu, Kolin, šim te uz apkakles jau var rāceņus stādīt.

Pļavai torīt nebija balsu, nedzirdēja fazānu žiglo švīkstēšanu, pazūdot zālē; šaurās lapas slējās asas un sarkanas kā bultas pēc negantas kaujas, tās sausi skraukšķēja mums zem kājām, kad bridām augšup pa kalnu uz kapsētu. No kalna galotnes pa

veras brīnum jauks skats: kā zaļa jūra šalc nepārredzamie Upes meži, līdz pat apvārsnim stiepjas uzarti lauki ar vējdzirnavām, tālumā paceļas tiesas nama smaile un pilsētas kūpošie skursteņi. Es apstājos pie tēva un mātes kapu kopiņām. Es reti nācu šurp, mani nomāca kapa dzestrums, kas dvašoja no aukstā akmens; savus vecākus es atcerējos gluži citādus — dzīvus: kā māte bija raudājusi, kad tēvs brauca prom pārdot ledusskapjus, un kā tēvs bija kails izskrējis uz ielas. Gribējiu saplūkt puķes terakotas vāzēm, kas tukšas tupēja uz norūsējušā, smilšainā marmora. Railijs man palīdzēja; viņš sašķina pusplaukušus cidonijas zariņus un, skatīdamies, kā es tos kārtoju vāzēs, teica:

—    Labi, ka tava māte bija kārtīga sieviete. Vispār viņas ir maitas.

Nodomāju, ka tas laikam zīmējas uz viņa paša māti, nabaga Rozi llendersonu, kura bija likusi viņam lēkt apkārt pagalmam un skaitīt reizrēķinu. Man gan likās, ka viņš ir ticis atalgots par savām ciešanām. Galu galā viņam piederēja lieliska automašīna, ļaudis runāja, ka viifš samaksājis par to trīstūkstoš dolāru; turklāt ņemiet vērā, ka jauna ta būtu vēl dārgāka. Tas bija ārzemju markas automobilis, «Alfa-Romeo» (zobgaļi to dēvēja par «jaunā Romeo alfu»); Railijs to bija nopircis Ņūorleāna no kāda neveiksmīga politiķa, kam bija jādodas nosēdēt piespriesto .cietumsodu.

Visu laiku, kamēr mašīna rūkdama drāzās pa lielceļu uz pilsētu, es nebeidzu cerēt, ka mēs kādu satiksim — dažiem cilvēkiem būtu bijis ļoti veselīgi redzēt, kā es lepni pabraucu viņiem garām Railija Hendersona mašīnā. Taču bija vēl pārāk agrs un ielas gandrīz tukšas; brokastis vēl cepās uz plītīm — par to vēstīja dūmi, kas nāca no katras garāmslī- došās mājas skursteņa. Pie baznīcas mēs nogriezā-

ftu'cs ap stūri, apbraucām apkārt laukumam un apstājāmies nebruģētā šķērsieliņā starp Kūpera zirgu nomātavu un «Zaļā sienāža» maiznīcu. Tur Railijs izkāpa, pavēlēdams man palikt mašīna: ne vēlāk kā pēc stundas viņš būšot atpakaļ. Tā nu es gulēju, izstiepies uz sēdekļa, klausījos, kā ķildojas zaglēni zvirbuļi pie nomātavas siena kaudzēm, un ieelpoju saldskāņo, stipro garšvielu un svaigas maizes smārdu, kas mutuļoja no maiznīcas. Laulātajam pārim, kam šī maiznīca piederēja — viņus sauca Kauntiji, misters un misis Kauntiji —, dienu vajadzēja sākt trijos no rīta, lai uz atvēršanas laiku, pulksten astoņiem, viss jau būtu gatavs. Maiznīca vienmēr bija spodra, pircēju tajā nekad netrūka, un misis Kauntija Verēnas veikalā varēja izvēlēties pašus dārgākos tērpus. Kamēr es gulēju mašīnā un ošņāju garšīgās smaržas, maiznīcas sētas puses durvis atvērās, tajās ar slotu rokā parādījās misters Kauntijs un sāka slaucīt ārā uz ielas miltu putekļus. Jādomā, ka viņš bija visai pārsteigts, ieraugot Rai- lija mašīnu, un vēl vairāk pārsteigts, atrazdams tajā mani.

—    Ko tad tu esi sadomājis, Kolin?

—    Neko, mister Kauntij, — atbildēju, domās sev vaicājot, vai ar mums saistītie notikumi viņam ir zināmi vai nav.

—    Paldies dievam, oktobris beidzot ir klāt, — viņš teica un paberzēja pirkstus, it kā rudenīgais vēsums gaisā būtu sataustāms. — Vasarā mums iet briesmīgi— tā spelte no krāsnīm nav izturama. Paklau, dēliņ, ienāc iekšā, man tur viens piparkūku vīriņš gaidīt gaida, kad tu viņu notiesāsi.

Misters Kauntijs jau nu nebija tas cilvēks, kurš varētu ievilināt mani pie sevis un izsaukt šerifu.

Viņa sieva smaržīgas svelmes pilnajā ceptuvē saņēma mani kā sengaidītu viesi. Diez vai atrastos

kāds cilvēks, kam nepatiktu misis Kauntija. Tā bija drukna sieviete ar mierīgām kustībām; viņai bija muskuļainas rokas, kājas kā zilonienei un spēcīga, krāšņu karstumā vienmēr sasārtusi seja; viņas acis bija līdzīgas gaišzilai tortes glazūrai, mati viņai bija tik balti, it kā viņa būtu sijājusi caur tiem miltus, un priekšauts sniedzās līdz pat kurpju purngaliem. Tādu pašu valkāja arī viņas vīrs; es šad (tad biju redzējis, kā viņš darba pārtraukumā ar visu priekšautu pārpland pāri ielai uz Fila kafejnīcu, lai kopā ar tās pastāvīgajiem apmeklētājiem izdzertu kausu alus. Man viņš izskatījās pēc klauna — balti pūderēts, plīvojošs, eleganti taisnstūrains.

Nosēdinājusi mani pie sava darbagalda un izbrīvējusi uz tā vietu, misis Kauntija nolika man priekšā tasi kafijas un paplāti ar siltām kanēļmaizītēm — Dollijas kārumu. Misters Kauntijs ieteicās, ka man varbūt labāk garšošot kas cits:

—     Es viņam apsolīju — ko es apsolīju? Piparkūku vīriņu!

Sparīgi uzmezdama uz galda,miklas pikuci, viņa sieva iebilda:

—     Tie jau priekš maziem bērniem. Viņš jau gandrīz liels puisis. Cik tad tev īsti ir gadu, Kolin?

—    Sešpadsmit.

—     Tikpat, cik Semjuelam, — viņa sacīja, domādama savu dēlu, kuru mēs visi saucām par Mūli, jo viņš nebija neko daudz gudrāks pa.r šo lopiņu. Apvaicājos, kā viņam klājas, — kad pagājušajā rudeni Mūli uz trešo gadu atstāja astotajā klasē, viņš bija aizbēdzis uz Pcnsakolu* un iestājies jūras kara flotē.

—      Pēdējā vēstule ir no Panamas, — misis Kauntija atbildēja, veltnēdama mīklu pīrāgiem. — Reti jau gadās kādu saņemt. Reiz es viņam aizrakstīju; Semjuel, es sacīju, tu gan varētu biežāk rakstīt vēstules vecākiem, citādi ņemšu un paziņošu prezidentam, cik tev patiesībā gadu. Jo viņš taču tika armijā ar blēdīšanos. Toreiz es biju ellīgi nikna, aizgāju uz skolu un sadevu misteram Hendam, kā nākas: jūsu dēļ Semjuels aizbēga, es teicu, viņš gluži vienkārši vairs nevarēja izturēt, ka viņu jau kuro reizi atstāj astotajā klasē, kur viņš viens pats tik liels to mazo barā. Bet tagad es saprotu — misteram Hendam bija taisnība, tas nebūtu godīgi pret jums, pārējiem zēniem, ja Semjuel's tiktu uz priekšu, neko nedarīdams. Un galu galā varbūt labi vien ir. Kauntij, parādi Kolinam fotogrāfiju!

Nobildēti uz palmu un īstas jūras fona, četri smaidoši jūrnieki stāvēja, aplikuši rokas cits citam aip pleciem; apakšā bija parakstīts: «Mīļajam tētim un māmiņai — Semjuels.» Es sapīku. Palūk, Mūlis braukā apkārt pa pasauli, kamēr es… droši vien esmu pelnījis, ka man piedāvā piparkuku vīriņu. Kad atdevu fotogrāfiju atpakaļ, misters Kauntijs teica:

—    Zināms, kalpot dzimtenei ir goda lieta. Slikti ir tikai tas, ka tieši tagad Semjuels būtu varējis nākt mums palīgā. Trakoti nepatīk pieņemt darbā melnos. Melo un zog vienā zagšanā, nekad tu, cilvēks, nevari būt ne par ko drošs.

—     Nudien nesaprotu, kāpēc Kauntijs vienmēr šitā muld, — viņa sieva sacīja un saknieba lūpas.

—    Labi zina, ka es to neciešu. Nēģeri nemaz nav sliktāki par baltajiem, dažreiz pat labāki. Tā es ari vienam otram mūsu pilsētā esmu pateikusi. Tagad pat — iebāzuši tuptūzī veco Ketrinu Kriku! Kad iedomājos, taisni nelabi metas. Savādniece jau viņa ir,. tas tiesa, kādreiz samelš tīros niekus, bet lādzīga sieviete, nudien, lai tikai visi tādi būtu. Ka neaizmirstu — jāaizsūta viņai uz turieni pusdienas, ar šerifa cienastiem droši vien var badā nomirt.

Viss pārmainījies, nekas vairs nebūs tā kā agrāk… katrs redz, ka mēs esam nelaimīgi… nekad

mums vairs nesasildīties… es vairs nevaldījos, iztēlojos, kā ziemas stingums apņem pamesto koiku, un raudāju, izplūdu asarās, izšķīdu kā ilgi lietū mirkusi lupata. Raudāt man bija gribējies visu laiku, kop'' bijām atstājuši mājas. Vai dieniņ, vai dieniņ, nu jau būšu kaut ko neriktīgi pateikusi, uztraucās misis Kauntija un ar miltaino dvieli slaucīja man seju, un pēkšņi mēs sākām smieties — jāsmejas bija gribot negribot, jo tur, kur dvielis pieskārās, uz maniem slapjajiem vaigiem palika mīklai līdzīga ķēpa, un piepeši es jutos daudz labāk — kā medz teikt, biju atvieglojis sirdi. Asarainās ainas izbiedēts, misters Kauntijs atkāpās veikala telpās; es sapratu, ka viņš, vīrietis būdams, jūtas neērti, taču man nemaz nebija kauns.

Alisis Kauntija ielēja sev kafiju un apsēdās pie galda.

—    Taisnību sakot, man nav sevišķi skaidrs, kas jums tur īsti notiek, — viņa sacīja. — Cik man zināms, tad mis Dollija par kaut ko sastrīdējusies ar Verēnu un atteikusies vadīt-mājsaimniecību. Vai tā tas ir?

Gribēju paskaidrot, ka viss ir daudz sarežģītāk, taču, virknēdams atmiņā pēdējo dienu notikumus, pats sāku par to šaubīties.

—    Redzi… — viņa domīgi turpināja, — tu varbūt domāsi, ka es nosodu Dolliju. Nekādā ziņā. Bet man tomēr liekas — vajadzētu jums visiem atgriezties mājas un Dollijai vajadzētu izlīgt ar Verēnu. Tā taču vienmēr ir bijis — Dollija vienmēs ir piekāpusies, un mūža galā ir par vēlu sākt visu no jauna. Turklāt tas ir slikts paraugs pārējiem pilsētas ļaudīm, ka divas māsas tā ķildojas un viena no viņām sēž kokā. Bet, ja runājam par tiesnesi, — vai zini, pirmo reizi mūžā man tini vai žēl viņa dēlu. Ievērojamiem ļaudim jāuzvedas cienīgi, citādi te pavisam

vairs nebūs nekādas kārtības. Tā kulba laukumā pat — vai jau redzēji? Ja ne, tad aizej apskaties. Vesela varza kaut kādu klaidoņu. Kauntijs saka — esot evaņģēlisti*. Es gan zinu tikai, ka ap viņiem bija sacēlusies pamatīga jezga un tam visam bijis kāds sakars arī ar Dolli.ju. — Sirdīgi tusnīdama, misis Kauntija piepūta papīra maisiņu. — Tu viņai pasaki, ko es teicu: lai iet mājās. Un te es ieliku viņai dažas kanēļmaizītes. Es jau zinu, ka viņai tās garšo.

Kad gāju ārā no maiznīcas, tiesas nama pulkstenis nozvanīja astoņus, tātad bija septiņi un trīsdesmit minūtes. Sis pulkstenis vienmēr bija pusstundu priekšā. Reiz no Hela tāluma tika atvests speciālists, lai to salabotu; gandrīz nedēļu ap to nopūlējies, viņš paziņoja, ka vienīgais, kas te varot līdzēt, esot krietna deva dinamīta. Municipalitāte tomēr nobalsoja, ka meistaram jāsaņem pilna atlīdzība, — visi jutās lepni, ka viņu pilsētas pulkstenim neviens speciālists nekā nevar padarīt.

Daži veikali abpus laukuma jau gatavojās uzsākt darbu; to durvis tinās slotu saceltu putekļu mākoņos, un no pagalmiem nāca neganta atkritumu konteineru dārdoņa, aizdzīdama rīta stundas vieglo, dzestro klusumu. «Agrā putniņa» skatlogā — tas bija pārtikas veikals, krietni labāks par Verēnas «Lēto prioku» — divi nēģeru zēni rindoja konservētu ananasu kārbas. Laukuma dienvidpusē, aiz pītajiem soliem, uz kuriem kā z-iemu, tā vasaru var redzēt sēžam lēnīgus, izdilušus vecīšus, es ieraudzīju kulbu, par kuru bija stāstījusi misis Kauntija, — izrādījās, ka tā ir veca automašīna, kuras kravas kastei pārvilkts apaļš brezenta jumts, īpašnieki acīmredzot bija gribējuši, lai mašīna atgādinātu pirmo amerikāņu ieceļotāju furgonus. Vientuļa un muļķīga tā rēgojās tukšā laukuma malā. Virs brezenta jumta stiepās milzīgai haizivs spurai līdzīgs finiera gabafs ar nemākulīgi zīmētu uzrakstu: «Tavu dvēsli Himnu Homērs dieva saitē sies.» Finiera otrā pusē bija sasprēgājis attēls — kaut kāda zaļgana, ņirdzoša galva kovboju platmalē. Es neparko neticētu, ka tur uzzīmēta cilvēciska būtne, taču paraksts vēstīja, ka tas esot «Mazais Himnu Homērs — brīnumbērns». Vairāk ndkā aplūkojama nobijia, arī furgona tuvumā neviena nemanīja, un es devos uz cietumu — kastei līdzīgu ķieģeļu ēku blakus Forda kompānijas kantorim. Reiz man bija gaidījies redzēt to no iekšpuses, kopā ar vairākiem citiem zēniem un vīriešiem mani tur ieveda Platais — viņš bija pavēris aptiekas durvis un uzsaucis, lai nākot līdzi, viņš mums kaut ko parādīšot. Mums parādīja skaistu, vājinu čigān- zēnu, kurš bija noķerts braucam preču vilcienā. Platais iedeva zēnam ceturtdaļdolāra, lai nolaiž bikšeles. Vīri palika vaļējām mutēm, un viens no viņiem izsaucās: «Ak tu, muļķa puika, ko tu sēdi tuptūzī, kad tev ir šitāds lauznis!» Vēl nedēļām ilgi pēc tam varēja pateikt, kuras meitenes par to ir dzirdējušas — iedamas garām cietumam, viņas katrreiz iespurcās.

Uz cietuma ēkas sienas var aplūkot kādu neparastu rotājumu. Kad apjautājos par to Dollijai, viņa sacīja, ka no jaunības laikiem atceroties to kā saldumu fabrikas reklāmu. Bet vārdi un burti, ja tādi vispār bijuši, gadu gaitā ir izdzisuši, palicis tikai krīta krāsu zīmējums: divi sārtiem flamingiem līdzīgi eņģeļi, trompetēs pūzdami, lidinās, dejo virs milzīga raga, no kura bagātīgi birst augļi kā Ziemsvētku dāvanas; šis līniju savijums uz mūra atgādina izbalējušu fresku vai vecu tetovējumu, un, saulei atspīdot, eņģeļi uz cietuma sienas ietrīsas, it kā tās būtu sagūstītas zagļu dvēseles. Es zināju, ka staigāt apkārt gaišā dienas laikā man ir riskanti,

tomēr vienreiz nogāju gar cietumu turp un atpakaļ un uzsvilpu, tad čukstus pasaucu: «Ketrina! Ket- rina!» — cerēdams, ka viņa pienāks pie loga. Tūliņ uzminēju, kurš ir viņas logs, jo uz palodzes aiz restēm spīguļoja apaļais zelta zivtiņu akvārijs; kā vēlāk uzzinājām, tā bija vienīgā lieta, ko Ketrina bija lūgusi atgādāt viņai uz cietumu. Oranžajiem sāniem pamirdzot, zivtiņas slīdēja ap koraļļu pili akvārija dibenā, un es atcerējos ritu, kad biju palīdzējis Dollijai visu to atrast — pili un apaļos, krāsainos akmentiņus. Tas bija sākums, un pēkšņi, ar šausmām iedomādamies, kādas varētu būt beigas — Ketrina, vienaldzīga cietumsarga uzraudzīta, nolūkojas lejup uz mani caur restēm —, es lūdzu d'ievu, lai viņa nepienāktu pie loga; viņa tikpat nevienu neieraudzītu, jo es apcirtos un aizskrēju.

Gaidīdams Railiju, notupēju mašīnā vairāk nekā divas stundas. Beidzot viņš ieradās — tik saērcinats, ka es ir neuzdrošinājos izrādīt savu neapmierinātību. Cik nopratu, pārnākot mājās, viņš bija atradis abas māsas, Annu un Elizabeti, kā arī Modu Raiordenu, kura bija pavadījusi nakti pie viņām, vēl vāļājamies gultās, turklāt visa viesistaba bijusi piemētāta ar kokakolas pudelēm un cigarešu galiem. Visu vainu uzņēmusies Moda: viņa atzinusies, ka ielūgusi dažus zēnus paklausīties radio un padejot. Tas tomēr nav paglābis māsas no soda — Railijs izrāvis viņas no gultas un nopēris. Kā tā — nopēri? es šausminājos. Gluži vienkārši, viņš paskaidroja, pārliku pār celi un noslānīju ar tenisa čību. Es nevarēju to iedomāties, manās acīs Elizabete bija pārāk cienījama persona. Tu esi pārāk bargs pret savām māsām, es sacīju, atriebīgi piebilzdams: lūk, Modu — to gan vajadzēja noslānīt. Railijs to uzņēma nopietni — jā, viņš gribējis Modu nopērt, kaut vai tādēļ vien, ka šis skuķis apsaukājis viņu tādiem vārdiem, kādus

viņš savu mūžu nevienam nepiedotu, taču neesot paspējis viņu noķert — viņa izšmaukusi pa virtuves durvīm. Nu viņa reiz tev atkodās, es klusībā nodomāju.

Railija spurainie mati bija salīmēti ar briljantīnu kārtīgā sasukā, viņš smaržoja pēc talka un ceriņu odekolona. Zināju bez teikšanas, ka viņš bijis pie friziera, un man bija skaidrs arī, kāpēc.

Tajos laikos mūsu pilsētā par bārddzini strādāja kāds neparasts vīrelis, vārdā Amoss Legrāns. Šerifs un citi viņam līdzīgi vīri, tāpat arī Railijs Ilender- sons, patiesību sakot, visi, ko vien atceros, saukāja Amosu par veco klaču bābu. Bet tas nebija pārāk Jauni domāts: ļaudīm tīri labi patika klausīties Amosa pļāpāšanā, un visi viņu labi ieredzēja. Tas bija mazs, pērtiķēnam līdztgs vīriņš — lai apgrieztu klientiem matus, viņš pakāpās uz kastes; vienmēr viņš bija kustīgs un nemiera pilns un čiepstēja kā zvirbulis. Visus pastāvīgos apmeklētājus, kā vīriešus, tā sievietes, viņš sauca par mīlīšiem. «Paklau, mīlīt,» viņš mēdza teikt, «vai nebūtu laiks apgriezt matus?

Citādi man būs jāuzdāvina jums spraudītes.» Amo- sam piemita kāda apbrīnojama īpašība: viņš varēja mēļot bez apstājas ar jebkuru cilvēku un katram — A

vai tas bija solīds biznesmenis, vai desmit gadus vecs skuķēns — pastāstīt kaut ko interesantu, jo viņš zināja itin visu — gan to, cik Bens Džonss dabūjis par šīgada zemesriekstu ražu, gan to, kuras meitenes un zēni ielūgti pie Mērijas Simpsones uz dzimšanas dienu.

Saprotams, ka uzzināt jaunumus Railijs devās tieši pie viņa. Railijs gan pārstāstīja man visu ātri un īsi, bet man tā vien likās, ka es dzirdētu Amosa uzbudināto čiepstēšanu: «Redziet nu, kas tikai nenotiek, mīlīt, tā iet, kad nauda mētājas apkārt! Un lai nu kuram tā gadītos, bet Verēnai Talbo! Mēs tak

domājām, ka viņa ar .katru nopelnītu centu tūliņ skrien uz banku. Divpadsmittūkstoš septiņsimt dolāru! Gan jau patiesībā bija vēl vairāk. Verēna un sitas doktors Ries it kā gribējuši kaut ko ko.pīgī pasākt, tāpēc jau viņa noipinka to veco konservu fabriku. Padomājiet tikai, viņa iedevusi tam Ričam pāri par desmit tūkstošiem, lai nopērkot kādas tur mašīnas; un kas nu izrādās? Ne šis pircis, ne domājis pirkt. Visu naudu iebāzis kabatā. Pievāca naudiņu un izgaisa kā rīta rasa — lai nu meklē šo Dienvidamerikā, ja var atrast! Es nu gan nebiju no tiem, kuri pļāpāja, it kā Verēnai ar viņu kaut kas būtu; es vienmēr teicu — Verēna Talbo nav tas cilvēks, un, mīlīt, ja jūs zinātu, kas viņam bija pair blaugznām, savu mūžu nevienam tādas nebiju redzējis. Bet Verēna ir gudrs sievišķis, kas to zina, varbūt tiešām varēja tādā ebrejā samīlēties. Un kur tad vēl visa tā būšana ar viņas māisu, viss tas jandāliņš! Nav brīnums, ka dakteris Kārters baksta viņu ar visādām potēm. Bet, kas Cārlijam Kūlām lēcies, to nu es nudien nesaprotu: nu, ko viņš lien tai kokā galu meklēt?»

Mēs izdrāzāmies no pilsētas tādā ātrumā, ka riteņi tikko skārās pie zemes; pik, pak — kukaiņi sitās pret aizsargstiklu. Sausā, izbalējusī zilgme traucās mums pretī un svilpoja gar ausīm, debesīs nebija ne mākonīša. Un tomēr — varu jums apzvērēt, ka mani kauli vienmēr paredz tuvojošos negaisiu. Parasti šī liksta moka vecākus ļaudis, jauniem tā reti gadās. Sajūta ir tāda, it kā tāli pērkona grūdieni mikli kņudinātu un vilktu locītavas. Šoreiz kauli man smilkstēja tā, it kā būtu gaidāma vismaz viesuļvētra; pateicu to Railijam, bet viņš atbildēja, ka man laikam visi neesot mājās — lai es paraugoties debesīs. Gribējām jau saderēt, kad pēkšņi tai nelādzīgajā pagriezienā, no kura var nokļūt taisnā ceļā

uz kapsētu; Railijs nikni saviebās un iedzina bremzi grīdā; krietnu mirkli mēs slīdējām — pietiekami ilgi, lai domās pārskatītu savu dzīves gājumu.

Bet tā nebija Railija vaina: mūsu priekšā pa pašu ceļa vidu, klunkurodams kā slima govs, vilkās Mazā Himnu Homēra furgons. Tad tas nograbēja, noklank- šķēja, it kā taisītos sabrukt, un apstājās kā zemē iemiets. Pēc brītiņa no šofera kabīnes izkāpa arī pats braucējs — tā bija sieviete.

Viņa nebija jauna, taču gurni viņai ejot kustējās līgani un rotaļīgi un spriganās krūtis zem šaurās apelsīnu krāsas blūzītes aicinoši vilnīja. Viņai bij.a bārkšaini zamša svārki un kājās gari kovboju zābaki līdz pašiem ceļgaliem, bet tos viņai gan nevajadzēja nēsāt — varēja nojaust, ka tieši kājas, ja tās būtu pilnībā atsegtas, būtu pašas skaistākās. Sieviete atbalstījās pret mašīnas durvīm. Acu plakstiņi pievērās, it kā smagās skropstas tos vilktu lejup; ar mēles galiņu viņa aplaizīja koši sarkanās lūpas.

—    Labrīt, puisīši, — viņa stiepti sacīja; viņas balss bija līdzīga degļa auklai, kurai galā dinamīta patrona. — Esiet nu tik jauki un parādiet man ceļu!

—    Kas tad jums ir ar to kulbu? — Railijs devās uzbrukumā. — Jūsu dēļ mēs gandrīz apmetām kūleni.

—    Brīnums, ka jūs to vispār pamanījāt. — Sieviete pasmaidīja, pašūpodama kuplo galvu; viņas mati — neparastā zeltainsārtā krāsā — bija rūpīgi sasprogoti, un sprogas sakustoties ietrīsējās kā mēmi zvaniņi. — Jūs briesmīgi drāzāt, mīļais, — viņa maigi pārmeta Railijam. — Ja nemaldos, tas ir ar likumu aizliegts; ko tikai tie likumi neaizliedz — it sevišķi šeit, jūsu štatā!

—    Nebūtu slikti, ja tādas karietes kā jūsējā arī būtu ar likumu aizliegtas! — Railijs atcirta. — Neizprotami, kā tādai lūžņu kaudzei vispār Jauj braukāt apkārt.

—         Pilnīgi piekrītu, mīļais! — Sieviete smējās.

—    Labprāt ar jums mainītos. Tikai baidos, ka mēs visi nesatilptu jūsu limuzīnā; mums jau pat kravas kastē ir mazliet pašauri. Vai jums nebūtu cigarete? Redz, cik jauki, paldies! — Kamēr viņa piesmēķēja, ievēroju, cik stiegrainas un raupjas ir viņas rokas; nagi nebija lakoti, un viens no tiem bija zili melns, it kā viņa to būtu iecirtuši durvīs. — Man teica, ka jābrauc ārā no pilsētas pa šo ceļu, tad es atradīšot to dāmu, ko meklēju, mis Talbo. Dolliju Talbo. Ja nemaldos, viņa dzīvo kokā. Esiet tik mīļi un parādiet, uz kuru pusi…

Pa to laiku viņai aiz muguras no kravas mašīnas bija izkūņojusies vesela bāreņu patversme: mazuļi, kas tikko spēja nostāvēt uz līkajām kājelēm, nopuņ- ķojušies baltgalvji puikas, pusaugu meitenes, kurām jau būtu vajadzējis nēsāt krūšturus, un pulciņš zēnu — tie bija cits par ci'tu garāki, daži jau pavisam pieauguši. Saskaitīju līdz desmit — te ietilpa arī šķielacainu dvīņu pāris un autiņos ievīstīts zīdainis, kuru stiepa meitenīte apmēram piecu gadiu vecumā, — bet viņi tikai nāca un nāca kā truši no burvju mākslinieka cilindra, vairojās un vairojās, līdz aizpildīja visu ceļu.

—    Vai tie visi ir jūsējie? — es vaicāju, no tiesas satraucies; otrreiz skaitot, man bija iznācis piecpadsmit. Vienam no zēniem — viņam varēj.a būt ap divpadsmit gadu — bija mazas, apaļas brilles dzelzs ietvaros un galvā kovboju cepure ar milzīgi platām malām; viņš man atgādināja garkātainu, grīļīgu sēni. Gandrīz katrs nēsāja kādu kovboja apģērba gabalu — stulmu zābakus vai vismaz kakla lakatiņu. Taču pēc brašuļiem viņi vis neizskatījās; viņi likās nomākti un tādi kā slimīgi, it kā gadiem ilgi nebūtu ēduši neko citu kā vien vārītus kartupeļus ar sīpoliem. Viņi apstāja mūsu mašīnu klusi un nekustīgi kā rēgi, tikai paši mazākie dauzīja ar dūrēm starmešus un lēkāja uz spārna.

—     Kā tad, draudziņ, visi mani, — sieviete atbildēja, uzšaudama ar plaukstu mazam meitentiņam, kas centās uzrāpties augšup pa viņas kāju. — Dažbrīd gan man liekas, it kā vienu daļu mēs būtai salasījuši pa ceļam, — viņa piebilda un paraustīja plecus. Bērni pasmaidīja; varēja redzēt, ka viņi māti dievina. — Dažiem tēvi ir miruši, citiem dzīvi — kā nu kuram. Mums par viņiem nav nekādas daļas. Jūs laikam nebijāt vakar vakarā uz mūsu sanākšanu. Es esmu māsa Aīda, Mazā Himnu Homēra māte.

Apjautājos, kurš no bērniem ir Mazais Homērs. Paraudzījusies apkārt, viņa norādīja uz briļļaino zēnu. Tas sveicināja mūs, balansēdams uz galvas milzīgo platmali.

—    Slavēts Jēzus Kristus! Vai negribat svilpīti? — Un, piepūtis vaigus, nosvilpās skārda svilpītē.

—    No šitām nešķīstais laižas lapās, — sacīja viņa māte, uzsprauzdama pakausī atrisušos matus. — Arī citur var noderēt.

—     Divdesmit pieci centi, — puišelis noskaldīja. Viņam bija maza, raižpilna sejiņa, balta kā zobu pasta. Platmale slīdēja viņam uz acīm.

Ja man būtu nauda, es katrā ziņā būtu svilpīti nopircis — varēja redzēt, ka viņi visi ir izsalkuši. Laikam arī Railijs to saprata, jo viņš sadabūja piecdesmit centus un nopirka divas svilpītes.

—    Lai dievs jūs svētī! — Mazais Homērs noteica un tūliņ pat pamēģināja monētu uz zoba.

—    Tagad apgrozībā tik daudz viltotas naudas, — viņa māte it kā atvainodamās paskaidroja. — Un vai mums, kas nesam ļaudīm tā Kunga vārdu, nevajadzētu būt no tā pasargātiem? — Viņa nopūtās.

—     Bet tagad esiet riti tik laipni — parādiet mums ceļu! Ilgi mēs vairs nevaram braukāt apkārt, benzīns iet uz beigām.

Railijs atteica, ka viņa tikai velti tērējot laiku.

—    Tur vairs neviena nav, — viņš sacīja, iedarbinādams motoru. Aizmugurē taurēja kāda mašīna, kurai mēs bijām aizsprostojuši ceļu.

—    Kā? Viņas vairs nav kokā? — cauri motora rūkoņai atskanēja māsas Aldas žēlabainais kliedziens. — Bet kur tad lai mēs viņu meklējaon? — Viņa pieķērās pie mašīnas, it kā gribēdama to noturēt. — Mums ir svarīgas darīšanas, mums…

Mašīna ar rāvienu izkustējās no vietas. Es atskatījos — māsa Aida ar bērniem stāvēja mašīnas saceltajā lēni slīdošajā putekļu mākonī un noraudzījās mums pakaļ. Man kļuva nelāgi ap dūšu, un es pārmetu Railijam, ka mēs pat neuzzinājām, ko viņiem vajag.

—    Varbūt es zinu, — Railijs man atbildēja.

Viņš patiešām jau daudz ko zināja — Amoss Legrāns bija izstāstījis viņam par māsu Aidu visu sīki un smalki. Lai gan agrāk viņa mūsu pilsētu nebija apmeklējusi, Amoss, kurš šad tad mēdz pabraukāt apkārt, apgalvoja, ka reiz esot redzējis viņu apgabala pilsētas Botlas gadatirgū. Viņas vārds acīmredzot nebija svešs arī cienīgtēvam Basteram, jo tūliņ pēc Mazā Homēra trupas ierašanās viņš bija sameklējis šerifu un pieprasījis, lai tas likuma vārdā aizliegtu noturēt šeit jebkādas sanākšanas. Izspiedēju banda, un vairāk nekas, viņš apgalvojis, turklāt tā saucamā māsa Aida esot sešos štatos pazīstama kā pēdējā palaistuve: padomājiet tikai, piecpadsmit bērni — un ne miņas no vīra! Ari Amoss bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa ne reizes

nav bijusi precējusies, taču, pēc viņa domām, tik centīga sieviete bija pelnījusi cieņu. Šerifs sākumā par visu to negribējis ne dzirdēt, sacījis — viņam jau tāpat esot nepatikšanu līdz kaklam; varbūt tiem pieciem muļķiem galu galā esot taisnība — vislabāk uzrāpties kādā kokā un nelikties ne par ko zinis, par pieciem centiem viņš būtu gatavs darīt to pašu. Vecais Basters atbildēja: ja tā, tad viņš neesot nekāds šerifs un neesot cienīgs valkāt šerifa zvaigzni. Pa to laiku māsa Aida, neviena netraucēta, laukumā zem ozoliem sarīkojusi brīvdabas dievkalpojumu. Dažādu evaņģēlistu sektu sanākšanas mūsu pilsētā ir visai iecienītas, jo tajās ļaudis pulcējas zem klajas debess, var paklausīties mūziku un padziedāt. Māsa Aida ar ģimeni guvusi sevišķus panākumus; pat vienmēr kritiski noskaņotais Amoss apgalvojis Railijam, ka šo dievkalpojumu nudien bijis vērts redzēt. Bērneļi ar savām rīklēm piebļāvuši visiem pilnas ausis, un Mazais Homērs — tas tik esot ziķeris! dancojis un sutinājis virvi uz nebēdu. Visi bijuši par viņiem stāvā sajūsmā; vienīgie, kuriem šīs izdarības nav gājušas pie dūšas, bijuši cienīgtēvs Basters ar cienīgmāti — viņi ieradušies ar nodomu uzstāšanos izjaukt. Bet tad bērni sākuši vilkt apkārt «tā Kunga makšķeri» — auklu ar veļas spailītēm, pie kurām apmeklētāji uzaicināti piestiprināt ziedojumus. Vecais Basters bijis gatavs vai pārsprāgt no dusmām, jo ļaudis, kuri savu mūžu nebija iemetuši Bastera kolektes šķīvī ne desmit centus, tagad karinājuši pie auklas dolāru zīmes. To nu cienīgtēvs vairs nav varējis izturēt. Viņš meties uz Talbo aleju apspriesties ar Verēnu, labi zinādams, ka bez viņas atbalsta nekā nepanāks. Saruna bijusi īsa, toties kodolīga. Pēc Amosa apgalvojuma, Basters sakūdījis Verēnu, iestāstīdams tai, ka kaut kāda evaņģēlistu palaistuve saukājot Dolliju par atkritēju un Jēzus ienaidnieci un ka Verēnas pienākums pret Talbo dzimtas labo slavu esot panākt, lai šī sieviete tiktu izdzīta no pilsētas. Jādomā gan, ka tai laikā māsa Aida Talbo vārdu pat dzirdējusi nebija. Verēna tūdaļ uzcēlusies no slimības gultas un sākusi rīkoties; viņa piezvanījusi šerifam un pateikusi: klausies, Džūnius, es gribu, lai šie klaidoņi tiktu nekavējoties padzīti ārpus mūsu apgabala robežām! Pavēle bijusi dota, un vecais Basters uzskatījis par savu pienākumu raudzīties, lai tā tiktu izpildīta. Kopā ar šerifu viņš devies uz laukumu, kur māsa Aida un bērni patlaban uzkopuši sanākšanas vietu. Pārrunas beigušās ar pamatīgu ķīviņu, jo Basters paziņojis, ka ziedojumu vākšana ar «tā Kunga makšķeri» neesot likumīga un iegūto naudu esot nepieciešams konfiscēt. Šo naudu viņš arī dabūjis — kopā ar dažām skrambām. Daudzi no šī notikuma aculieciniekiem gan mēģinājuši māsu Aidu aizstāvēt, bet tas nekā neesot līdzējis: šerifs pavēlējis Mazā Homēra trupai līdz nākamās dienas pusdienlaikam aizvākties no pilsētas. To visu noklausījies, es jautāju Railijam: kāpēc tad tu tā izturējies? Ja šiem ļaudīm nodarīta tāda netaisnība, vai tad nevajadzēja viņiem palīdzēt? Jūs nemūžam neatminēsiet, ko viņš man atbildēja. Augstākajā mērā nopietni viņš man atteica, ka tik izlaidīga sieviete neesot nekāda piemērotā sabiedrība Dollijai.

Zem koka čūkstēja no zaļiem zariem sakrauts ugunskurs; Railijs vāca tam sausās lapas, bet tiesnesis, acīm dūmos asarojot, ņēmās ar pusdienu gatavošanu. Mēs ar Dolliju lāpījām slinkumu.

—    Es baidos, — viņa sacīja, dalīdama bilžu kārtis, — es tik tiešām baidos, ka Verēna to naudu vairs neredzēs. Un, vai zini, Kolin, man šķiet, ka tas viņai vēl nav sāpīgākais zaudējums. Jo Verēna viņam nezin kāpēc dikti uzticējās — nu, tam dakterim Ričam. Es vienādiņ atminos to meiteni, kas strā- dāja pasta, Modiju Loru Morfiju. Pasarg dievs, kā Verēna pārdzīvoja, kad Modija Lora iedraudzējās ar to viskija tirgotāju un vēlāk apprecējās! Es gan viņu nenosodu — ja jau cilvēkiem labi sapas, tad jāprecas vien ir. Bet ko tu padarīsi — Modija Lora un tas dakteris varbūt bija vienīgie, kam Verēna savā mūžā bija uzticējusies, un še tev — abi divi… Saki, ko gribi, tas ir pamatīgs trieciens. — Viņa izklaidīgi pārcilāja kārtis. — Tu pirmīt kaut ko teici — par Ketrinu.

—    Es teicu, ka redzēju akvāriju. Cietuma logā.

—    Bet Ketrinu neredzēji?

—    Nē, ti'kai akvāriju. Misis Kauntija bija ļoti laipna — solījās aizsūtīt Ketrinai pusdienas.

Dollija pārlauza vienu no misis Kauntijas kanēļ- maizītēm un izknibināja rozīnes.

—     Paklau, Kolin, — un ja nu mēs izdarītu viņiem pa pratām, vārdu sakot, piekāptos? Tad taču viņiem būtu jā palaiž Ketrinu vaļā, vai’ne? — Viņa paraudzījās augšup, uz milzīgajiem platānas zariem mums virs galvas, it kā meklēdama izeju lapu jumolā.

—    Iznāk … ka man jāpadodas?

—    Misis Kauntija arī tā domā. Ka mums vajadzētu iet mājās.

—    Un kāpēc viņa tā domā?

—    Tāpēc, ka… Nu, viņa daudz ko sarunāja. Tāpēc, ka tu vienmēr esot piekāpusies. Vienmēr esot izlīgusi, tā viņa teica.

Dollija pasmaidīja un nogludināja garos brunčus; lapotnē sijādamies stari savēra viņai pirkstos saules gredzenus.

Bet kas cits man atlika? Tieši tā jau man tagad gribas — lai es pati varētu izvēlēties, ko darīt.

Lai es zinātu, ka mana dzīve varēja būt citāda, ka cs pati varēju par sevi visu izlemt. Tikai tad tā būtu īsta izlīgšana — no tiesas.

Viņas skatiens aizslīdēja lejup, koka pakājē, kur Railijs rosījās ap ugunskuru un tiesnesis bija noliecies pār kūpošo kallu.

—    Un tiesnesis… Cārlijs! Ja mēs tagad piekāptos, vai mēs nebūtu viņu nekrietnā kārtā nodevuši? Jā, — un viņa savija savus pirkstus ar manējiem.

—     Cārlijs man ir ļoti dārgs… — Iestājās nebeidzami ilgs klusuma brīdis, sirds man kūleņoja, un lapotne savilkās ap mani kā zaļa migla. — Šorīt, kamēr tu biji projām, viņš lūdza manu roku.

It kā padzirdējis Dollijas teikto, tiesnesis atliecās taisni, un viņa laucinieciskajā sejā atplauka jauneklīgs, puicisks smaids. Viņš pamāja mums ar roku; Dollija pamāja pretī, un nevarēja nepamanīt, cik viņa šai brīdī ir daiļa; bija tā, it kā diendienā skatītam portretam būtu notīrīts apsūbējums un, pagriezies pret to, jūs pēkšņi ieraudzītu to dzīvības pilnu un starojošu tīrās, agrāk neredzētās krāsās. Lai notiek kas notikdams, nekad viņa vairs nekļūs par ēnu istabas kaktā.

—    Nebēdā, Kolin, — viņa teica. Tas izklausījās pēc pārmetuma — acīmredzot viņai likās, ka es esmu apvainojies.

—    Un ko tad tu?

—    Līdz šim man vēl ne reizi nav bijis ļauts pašai kaut ko izlemt; ja jau kādreiz dievs dos tādu laimi, tad nu gan skaidri zināšu, ko darīt. Un ko vēl tu satiki pilsētā? — viņa jautāja, it kā atvairīdama mani vēl tālāk no sevis.

Man gribējās kaut ko sagudrot, par spīti, sa- gvelzt viņai kaut kādus niekus, jo likās, ka viņa dodas pretī nākotnei, bet es nevaru viņai sekot, ap mani viss paliek pa vecam. Bet, kad pastāstīju par māsu Aidu — par viņas mašīnu un bērniem, par to, ka viņai iznākusi sadursme ar šerifu un kā mēs satikām viņu uz ceļa, taujājot pēc dāmas, kas sēž kokā, — mēs ar Dolliju atkal saplūdām kopā kā straume, kas, salai apkārt tecēdama, uz brīdi sadalījusies divās daļās. Zināms, nebūtu diez cik jauki, ja Railijs būtu dzirdējis, kā es viņu nododu, tomēr es atstāstīju visu vārds vārdā, pat to, ka māsas Aklas sabiedrība neesot Dollijai piemērota. Dollija no sirds izsmējās, tad pēkšņā nopietnībā sacīja:

—     Vai nav pagāni — rauj bērniņiem maizi no mutes ārā un vēl ar manu vārdu! Kauns un negods! — Viņa enerģiski sakārtoja cepuri. — Celies augšā, Kolin! Iesim pastaigāt. Tie ļaudis droši vien vēl ir turpat, kur jūs viņus atstājāt. Vismaz paskatīsimies.

Tiesnesis negribēja mūs laist; ja nu Dol.lija katrā ziņā vēloties pastaigāties, viņa pienākums esot mūs pavadīt. Dollijas atbilde varen atveldzēja manu greizsirdības dusmās tvīkstošo sirdi: lai tiesnesis gatavojot vien pusdienas, viņa sacīja, kopā ar Kolinu viņa būšot pilnīgā drošībā, un mēs jau arī esot nodomājuši tikai mazliet izlocīt kājas.

Dollija gāja, kā allaž, palēnām, steidzināt viņu nebija nozīmes. Pat lietus laikā pa visparastāko pļavas taciņu 'viņa mēdza soļot tik gausi, it kā pastaigātos dārzā; viņas skatiens visu laiku klīda apkārt, meklēdams derīgas zālītes — piparmētru, blusu mētru, majorānu, visādas lapiņas un ziediņus, no kuriem viņas drēbes pievilkās ar mežu un lauku smaržām. Viņa visu ieraudzīja ātrāk nekā es, un tas bija vienīgais veids, kādā izpaudās viņas godkāres kripatiņa: lai tieši viņa pirmā varētu parādīt kaut ko interesantu — putna pēdiņu rakstu smiltīs vai lāsteku virteni pie mājas jumta. Viņa all,až sauca mani uz kaut ko palūkoties — uz mākoni, kas izskatās pēc kaķa, uz kuģa apveidu zvaigznēs, uz sala tēva seju starp leduspuķēm. Tā nu mēs nesteigdamies slijām pa pļavu. Pa ceļam Dollija iebāza kabatā te sauju noziedējušu pieneņu galviņu, te fazāna spalvu; vārdu sakot, es jau domāju, ka līdz lielceļam ātrāk par saules rietu netiksim.

Par laimi, tik tālu nebija jāiet; uzkāpuši kapsētas kalnā, mēs ieraudzījām māsu Aklu ar visu viņas garnizonu — tas bija izvietojies ejās starp kapu kopiņām. Kapsēta bija pārvērtusies par kaut ko līdzīgu drūmai bērnistabai. Šķībacainajiem dvīņiem vecākās māsas grieza matus, Mazais Homērs ar koku lapām un siekalām spodrināja zābakus; kāds gandrīz jau pieaudzis puisis bija atzvēlies pret kapakmeni un melanholiski strinkšķināja ģitāru. Māsa Aida baroja zīdaini; tas gulēja, saritinājies viņai pie krūtīm kā sārta auss. Mūs ieraudzījusi, viņa nekustējās no vietas; Dollija teica:

—    Tas, uz kura 'jūs sēžat, laikam ir mans tēvs.

Tas patiešām bija mistera Talbo kaps, un māsa

Aida, pievērsdamās kapa plāksnei (Še dus drosmīgais kareivis dārgais laulātais draugs un mīļotais tēvs Uria Fenviks Talbo, 1844—1922), sacīja:

—    Piedod, kareivi.

Pogādama ciet blūzi — par lielu nepatiku zīdainim, kurš sāka brēkt, — viņa piecēlās kājās.

—    Sēdiet vien, sediet! Es tikai gribēju… stādīties priekšā.

Māsa Aiida paraustīja plecus.

—    Man jau krūtsgals tik un tā sāka sāpēt, — viņa sacīja un paberzēja minēto vietu. — Atkal tu? — Viņa uzjautrināti mani uzlūkoja. — Kur tavs draugs?

—    Ja nemaldos… — Dollija iesāka un apklusa, bailīgi raudzīdamās uz bērnu baru, kas bija sanācis viņai apkārt. — Jūs laikam… — viņa turpināja,

cenšoties nepievērst uzmanību sīciņam knēvelim, kurš bija pacēlis viņas svārlku malu un centīgi aplūkoja viņas stilbus, — … gribējāt mani satikt? Es esmu Dollija Talbo.

Māsa Aida pārlika bērnu otrā rokā, apskāva Dol- liju ap vidu un tik sirsnīgi, it kā viņas būtu senas draudzenes, teica:

—     Es zināju, Dollij, ka uz jums var paļauties! Bērni! — Viņa pacēla zīdaini uz augšu kā zizli.

—    Sakiet Dollijai, ka mēs nekad neesam bilduši par viņu neviena slikta vārda!

Bērni sāka centīgi māt ar galvām un piekrītoši murmināt; Dollija likās aizkustināta.

—     Es it acu paskaidroju viņiem, ka mēs nekādi nevaram aizbraukt uz pilsētu! — māsa Aida izsaucās un sāka risināt savu garum garo bēdu stāstu. Man gribējās, kaut es varētu viņas abas kopā nofotografēt: Dolliju, cēli akurātu un tikpat vecmodīgu kā viņas plīvurs, un māsu Aidu ar tās ķiršogu lūpām un dzīvības prieka pārpilno augumu. — Lieta tāda, ka mums nav naudas, esam apkrāmēti pa tīro. Tiesā es viņus visus iesūdzēšu — to •'Sitas purnu Basteru un šerifu, nu, kā viņu tur; stulbenis, domā, ka man no viņa briesmīgi bail! — Uztraukumā māsai Aidai aizrāvās elpa; vaigi viņai ziedēja ka zemeņu lauks.

—    Vārdu sakot, tagad tupam uz sēkļa. Bet par jums mēs nebijām pat dzirdējuši, un, ja arī būtu dzirdējuši, — mēs vispār nekad nemēdzam ne par vienu slikti izteikties. Protams, viņi to izgudroja tikai, lai piekasītos; bet es biju iedomājusies, ka jūs to varētu kaut kā nokārtot, un…

—    Diez vai man tas būs pa spēkam, — Dollija teica.

—    Bet kas cits man atlika, ja benzīna vairs tikpat kā nav un uz piecpadsmit cilvēkiem visa

bagātība — dolārs un desmit centi? Tad jau labāk bulu iebāzuši mūs cietumā.

Man ir draugs! — Dollija lepni paziņoja.

—    Ļoti gudrs cilvēks, viņš droši vien zinās kādu padomu. — Viņa izrunāja šos vārdus ar tādu pārliecību 'un labpatiku, ka man bija skaidrs — pair to patiesīgumu viņa ne mirkli nešaubās. — Kolin, skrien pasaki tiesnesim, ka mums pusdienās ieradīsies viesi!

Aizdrāzos pa pļavu -kā divi deviņi, zāle tā vien švīkstēja man gar stilbiem — trakoti gribējās ātrāk ieraudzīt, kādu ģīmi rādīs tiesnesis. Man nevajadzēja vilties.

—    Dievs debesīs! — tiesnesis novaidējās. — Sešpadsmit cilvēku! — Un, paraudzījies uz trūcīgo virumu, kas mutuļoja virs uguns, saķēra galvu. Veltīgi pūlējos iztēlot, it kā Dollijas satikšanās ar māsu Aidu būtu notikusi pilnīgi bez manas .līdzdalības; Railijs blenza uz mani tā, it kā būtu gatavs dzīvu apēst. Droši vien mēs būtu pamatīgi saķildojušies, bet tiesnesis izrīkoja mūs pie darba. Viņš piesvieda ugunskurā žagarus, Railijs atnesa un pielēja katliņā ūdeni, un mēs sametām tur sardīnes, cīsiņus, zaļas lauru lapas, kas tikai gadījās pa rokai, arī veselu kārbu sāļo cepumu — tiesnesis domāja, ka no tiem sautējums kļūšot tumīgāks. Tiesa gan, ātrumā mēs ielidinājām katlā arī šo to lieku, piemēram, malto kafiju. Mūs bija pārņēmis trakās evērģelības gars, kas valda virtuvē ģimenes svētku reizēs, un, kad darbs bija galā, mēs pat uzdrošinājāmies apsveikt sevi ar panākumiem; Railijs iegrūda man sānos brālīgu dunku par zīmi, ka viņš man piedevis, un, kad ieradās pirmie bērneļi, tiesnesis viņus tīri vai pārbaidīja ar savu vētraino viesmīlību.

Neviens no viņiem neuzdrošinājās tuvoties, iekāms viss bars nebija sanācis kopā. Tad mazliet pabailīgi,

kā sieviete, kura pavadījusi pēcpusdienu ūtrupē un nu rāda mājiniekiem pirkumus, Dollija pieveda viņus tuvāk un sāka ar mums iepazīstināt. Bērni cits pēc cita nosauca savus vārdus: Beta, Lorels, Sems, Lilija, Aida, Kleo, Keita, Homērs, Harijs… te dziesmiņa pārtrūka, jo kāda maza meitenīte savu vārdu neparko negribēja teikt. Tas esot noslēpums. Māsa Aida arī neuzstāja — ja reiz noslēpums, tad noslēpums.

—    Tādi viņi man visi — niķumaisi, .— viņa sacīja, un varēja manīt, ka viņas balss, kas plūda kā vijīgi degļa dūmi, un garās smildziņskropstas neat- staj tiesnesi vienaldzīgu; viņš pārlieku centīgi smaidīja un pārāk ilgi paturēja māsas Aida-s roku savējā. Tāda uzvedība man līkās visai dīvaina, ja ņem vērā, ka pirms nepilnām trim sjtundām viņš bija 'kādu citu sievieti bildinājis; es cerēju, ka Dollija to ievēros un uz brītiņu iekodīs mēlē.

Bet tieši tobrīd viņa teica:

—    Kā lai bērns neniķojas, ja visu dienu nav nekā ēdis! — Un tiesnesis, skaļi sasizdams plaukstas un lepni norādīdams uz katlu, paziņoja — to viņš nokārtošot viens divi. Bet, kamēr pusdienas nākšot gatavas, bērni varot aizskriet līdz strautiņam un nomazgāt rokas. Kā tad, māsa Aida piekrita, viņiem nenākšot par ļaunu nomazgāties arī drusku pamatīgāk.

Man likās, ka tas viņiem nudien nenāktu par ļaunu.

Taču meitenīte, kura nobijā gribējusi nosaukt savu vārdu, atkal iespītējās; viņa neiešot, lai tētis aiznesot viņu kukuragā.

—    Tu arī esi mans .tētis, — viņa paziņoja, noradīdama uz Railiju. Railijs neiebilda; viņš uzcēla mazo plecos; un nu tik sākās prieki! Visu ceļu līdz pat strautam viņa draiskuļoja, ar plaukstiņām sedza

ciet Railijam acis un, kad viņš iedrāzās dzeloņainā mežvlna saaudzē, lēkāja un spiedza kā kutināta. Nu man pietiek, Railijs sacīja, tūlīt pat kāp zemē!

—    Ai nē, nevajag, — nerātne lūdzās, — vai gribi, es tev pačukstēšu, kā mani sauc!

Vēlāk es atcerējos un pajautāju Railijam: izrādījās, ka meiteni sauc Solla Benzīnīte, tie abi esot tik skaisti vārdi…

Upīte ir sekla, pat visdziļākajās vietās ūdens sniedzas tikai līdz ceļiem. Tās krasti ir apauguši ar tumšzaļu, spīdīgu sūnu, kuru pavasaris sētiņ nosēj air baltajām akmeņlauzītēm un meža vijolītēm; tās mirdz kā krāsaini saldmes pilieniņi, aicinot jaunās bites no krastmalas kokiem doties pirmajā lidojumā. Māsa Aida apsēdās uz krasta, lai varētu pārraudzīt mazgāšanos.

—    Nu, tagad tikai bez blēdībām! Kustieties, kustieties! Tā, lai būtu ko redzēt!

Un bija arī ko redzēt. Vienā mirklī gandrīz pieaugušas meitenes mūsu acu priekšā nometa visas drēbes un gluži kailas saklupa ūdenī, un zēni — gan lieli, gan mazi — plunčājās turpat viņām pa vidu, visi pliki kā zuši. Labi gan, ka Dollija ar tiesnesi palika pie ugunskura, es nodomāju, vēlēdamies, kaut Railijs arī nebūtu nācis līdzi — viņš izskatījās bezgala mulsinošs savā apmulsumā. Tikai tagad, zinot viņa tālāko dzīves ceļu, es ta īsti saprotu viņa toreizējo jūtīgumu: viņš tik ļoti gribēja piederēt pie cienījamiem, labi audzinātiem ļaudīm, ka citu trūkumi viņam lika ciest tāpat kā savējie.

Ak, šīs brīnišķās ainavas — jaunība un skaistums meža strauta ielokā! Cik gan bieži vēlāk, pcc daudziem gadiem, klaiņodams pa muzeju aukstajām zālēm, es mēdzu apstāties pie kādas gleznas un ilgi, ilgi raudzīties tajā, līdz tā atsauca man atmiņā tālās pagātnes ainu, gan ne tādu, kāda tā bija pa

tiesībā — bariņš nosalušu bērnu aukstā rudens dienā plunčājas upītē —, bet tādu, kādu to skatīju gleznā: slaidi, spēcīgi jaunekļi un līganas jaunavas, kuru augumi mirdz ūdens lāšu dimantos. Un vienmēr man ienāca prātā un nāk pirātā vēl tagad — kā.ds bija šīs neparastās ģimenes liktenis, kādi ceļi to aiizveda pasaulē?

—    Izskalo matus, Bet! Nešļakstini virsū Lore- lam — vai dzirdēji, Bak, ko es teicu? Aizausis mazgājiet, aizausis! Dievs vien zina kad atkal tiksim pie ūdens!

Piepeši māsa Aida lika bērniem mieru un atslīga sūnā.

—    Tādā pašā dienā kā šī… — Viņas pilati ieplesto acu skatiens bija pievērsts Railijam. — Jā, kaut kas līdzīgs ir — tā pati mute, tās pašas atkārušās ausis… Draudziņ, vai tev nebūtu cigarete? — viņa palūdza, nemanīdama, ka izraisa Railijā nepatiku. Viņas sejas vaibsti uz brīdi atmaiga — likās, ka mēs ieraudzītu viņu tādu, kāda viņa bijusi jaunībā. — Tādā pašā d'ienā kā šī.N .

… bet vieta gan bija gluži citāda — ne lāga koka, ne krūma, tikai māja kviešu lauka vidū viena pati kā putnu biedēklis… Es jau nežēlojos — man bija gan māte, gan tēvs, gan māsiņa Džeraldine, un dzīvojām mēs pārticīgi; bērnībā mums bija daudz visādu dzīvnieciņu, kaķu un suņu, bija arī klavieres, un mēs abas dziedājām. Lai gan viegli mums visiem neklājās — darba vienmēr briesmīgi daudz, un tēvs — vienīgais vīrietis mājās, turklāt slimīgs. Ar strādniekiem mums neveicās — nevienam nepatika ilgi dzīvot tādā tuksnesī; salīgām reiz vienu večuku, domājām — nu jau būs lielais strādātājs, bet tad vienu dienu viņš piedzērās un gribēja nodedzināt māju. Džeraldinei tolaik ritēja jau sešpadsmitais,

viņa bij>a vienu gadu vecā'ka par mani, glīta, mēs abas bijām glītas, un viņa bija ieņēmusi galvā, ka viņai jāapprecas ar tādu puisi, kas varētu palīdzēt tēvam saimniecībā. Bet mūsu apkaimē jaunu puišu tikpat kā nebija. Skolā mēs netikām gājušas, mūs mācīja māte, cik jau nu pati zināja, un tuvākā pilsēta bija desmit jūdžu attālumā. To sauca par Jūf- raju — kādas ģimenes vārdā; tūristu prospektos mēdza rakstīt: «Ja jūs tveice vajā, glābieties Jūf- rajā,» — tāpēc ka tā bija kalnos un bagātnieki brauca turp pavadīt vasaras sezonu. Tanī vasarā, par kuru es stāstu, Džeraldīne sāka tur strādāt par oficianti viesnīcā «Kalnu ainava». Sestdienās es parasti ar kādu gadījuma mašīnu aizbraucu pie viņas un paliku pa nakti. Abas mēs pirmo reizi bijām prom no mājām. Džeraldīne par pilsētas dzīvi sevišķi nejūsmoja, toties es katru sestdienu gaidīju tā, it kā tā butu Ziemsvētki vai mana dzimšanas diena, vai abi kopā. Jūfrajā bija bezmaksas deju paviljons: mūzika, krāsainas spuldzītes — viss par velti. Parasti es palīdzēju Džeraldlnei apdarīt darbus, lai viņa ātrāk tiktu brīva, un tad mēs, rokās saķērušās, skriešus metāmies pa ielu uz paviljonu, un, vēl lāgā elpu neatvilkusi, es tūlīt sāku dejot — kavalieru ja>u nekad netrūka, uz katru meiteni tur bija pieci zēni, un mēs tik un tā bijām pašas skaistākās. Puiši mani diez ko neinteresēja, man galvenais bija izdejoties — dažreiz visi pārējie nostājās malā un skatījās, kā es 'griežos valsī, am partneri man mainījās tik ātri, ka es viņus pat lāgā apskatīt nepaguvu. Pēc tam zēni allaž barā pavadīja mūs līdz viesnīcai, sastājās zem loga un sauca: «Nāciet ārā! Nāciet ārā!» — un dziedāja, nudien muļķi, Džeraldīni viņu dēļ gandrīz padzina no darba. Bet mēs tikmēr guļaim gultā un vienā mierā apspriežam visu no praktiskās puses. Iemīlēšanās un visādas citas aušības manai māsiņai nebija ne prātā, viņa gudroja tikai par vienu — kurš no šiem puišiem vislabāk prastu tikt galā ar tēva saimniecību. Beidzot viņa izvēlējās Danu Reiniju. Dans bija vecāks par pārējiem, viņam bija jau divdesmit pieci gadi. Viņš bija īsts vīrietis, nekāds skaistulis — vasarraibu- mains, ar mazu zodiņu, ausis atkārušās —, toties stalts un plecīgs, simtmārciņu kasti ar naglām varēja pacelt kā nieku. Vasaras beigās viņš atbrauca pie mums un palīdzēja novākt kviešus. Tēvam viņš uzreiz iepatikās; māte gan teica, ka Džeraldīne vēl esot par jaunu, tomēr precēties neliedza. Kāzās es raudāju vienā raudāšanā — man likās, tādēļ ka mēs ar Džeraldīni nekad vairs kopā neiesim uz dejām un nekad vairs silti un jauki nogulēsim vienā gultā. Bet tad Dans Reinijs pārņēma saimniecību savās rokās — un dzīve sāka iet uz augšu. Viņš prata atrast pieeju zemei un cilvēkiem — šķita, ka viņam blakus arī mēs kļūtu it kā nesavtīgāki, labāki… Tikai ziemas vakaros, kad mēs visi sēdējām pie kamīna, man dažreiz uznāca tāds kā reibonis — vai nu no karstuma, vai no kā cita; fad es vienā kleitiņā mēdzu izskriet ārā, sētā, un stāvēt tik ilgi, līdz nemaz vairs nejutu aukstumu, jo viss augums bija it kā saplūdis ar to. Tad es aizvēru acis un griezos un griezos valsī apkārt pagalmam… un vienu vakaru Dans Reinijs — nemaz nemanīju, kurā brīdī viņš bija pielavījies, -r- apķermani ap vidu un sagriež riņķī kā negudrs — it kā joka pēc. Bet tie vis nebija nekādi joki. Es viņam patiku — jau no paša sākuma biju to pa pusei nojautusi. Bet sacīt viņš man nekā nesacīja; es arī viņu nepamudināju, un tā tas viss būtu pats no sevis beidzies, ja Džeraldīnei negadītos tā nelaime ar bērnu. Tas notika pavasarī, kad Džeraldīne bija jau piektajā mēnesī. Viņai bija briesmīgi bail no čūskām; reiz viņa gāja savākt olas — un, kur gadījusies, kur ne, čūska priekšā! Tas gan bija tikai zalktis, bet viņa tā pārbijās, ka laida bērnu pasaulē četrus mēnešus par agru. Pēc tam — nudien, nezinu, kas ar viņu notika, kļuva tik īgna un ļauna, neviens viņai vairs nevarēja pa prātam izdarīt. Vistrakāk gāja Danam Reinijam, tādēļ ari tas centās pēc iespējas mazāk rādīties viņai acīs, naktis pārlaida kviešu laukā — ietinas segā un guļ. Zināju — ja tagad palikšu… Un tā es aizbraucu uz Jūfraju, sāku strādāt tai pašā viesnīcā Džeraldīnes vietā. Deju paviljonā viss bija tāpat kā pirms gada, tikai es biju kļuvusi vēl skaistāka; viens puisis kautiņā gandrīz otru nosita — bija sastrīdējušies, kurš izmaksās man limonādi. Es dejoju un līksmojos tāpat kā agrāk, tas tiesa, bet domas man bija tālu projām. Viesnīcā mani rāja, ka es staigājot kā aizsapņojusies — cukurtraukā es varēju iebērt sāli un apmeklētājiem naža vietā pasniegt karoti, lai griež ar to gaļu. Visu vasaru ne reizes neaizbraucu mājās. Bet, kad pienāca tā diena — tāda pati rudens diena kā šī, zila kā mūžība, es, nevienam nekā neziņojusi, izkāpu uz lielceļa no ratiem un gāju tikai un gāju pa rugaini gar kviešu statiņiem, līdz atradu Danu Reiniju. Mani ieraudzījis, viņš neteica neviena vārda, tikai nokrita zemē un raudāja kā bērns. Un man bija viņa tā žēl, un es mīlēju viņu tik ļoti, ka tas nav vārdos izsakāms.

Māsai Aidai bija apdzisusi cigarete. Likās, ka viņa būtu pazaudējusi stāstījuma pavedienu vai, vēl ļaunāk, viņai nemaz nebūtu nodoma turpināt. Man gribējās svilpt un dauzīt ar kājām, kā to dara huligāni kinoteātros, kad pārtrūkst lenta. Arī Railijam ļoti gribējās zināt, kas būs tālāk, lai gan viņš to tik atklāti neizrādīja. Viņš aizdedza sērkociņu un pasniedza māsai Aidai uguni; satrūkusies no negaidītās skaņas, viņa atguva valodu, taču likās, ka pa šo laiku viņa būtu paguvusi domās aizceļot tālu uz priekšu.

—    Tēvs dievojās, ka viņš to nelieti nositīšot. Džeraldīne simtiem reižu mēdza atkārtot — pasaki mums, kurš tas ir, un Dans nošaus viņu kā suni. Es smējos līdz asarām, dažreiz otrādi — tikmēr raudāju, kamēr sanāca smiekli. Nav ne jausmas, es viņiem atbildēju, man tur, JOfrajā, bija kādi pieci vai seši; kā lai tagad zinu, kurš ir īstais? Par to es dabūju no mātes pamatīgu pļauku. Bet viņi noticēja, un man šķiet, ka ar laiku noticēja ar! Dans Reinijs, katrā ziņā bija skaidrs, ka nabadziņam ļoti gribas tam visam noticēt… Visus šos garos mēnešus es nonīku mājās kā cietumā. Nomira tēvs, un mani pat uz bērēm nelaida — baidījas, ka ļaudis uzzinās manu kaunu. Tai pašā bēru dienā tas arī notika. Mājinieki bija aizgājuši uz izvadīšanu, un es biju palikusi gluži viena; ārā vējš grieza smiltis pa gaisu un šaustīja namu kā ar pātagām. Un tad tas Kungs man parādījās. Nezinu, kāpēc viņš tieši mani bija izredzējis, es to nemaz nebiju pelnījusi — cik mātei nevajadzēja nopūlēties, lai iedzītu man galvā kaut vienu bībeles pantiņu! Vēlāk es nepilnu triju mēnešu laikā iemācījos tos vairāk nekā tūkstoti. Tā nu es todien sēdēju pie klavierēm un kaut ko spēlēju, kad pēkšņi logam izbira rūtis, isitabā iebrāzās viesulis un sagrieza visu kājām gaisā; tad uzreiz viesulis aprima un es jutu — tuvumā kāds ir, pirmajā brīdī nodomāju — laikam nelaiķa tēva gars. Bet niknais vējš bija kļuvis par vieglu vēsmu — tik maigu kā pavasaris… Es sapratu — tas Kungs ir ar mani, un pieceldamās, kā Viņš man vēlēja, es izpletu rokas, lai Viņu sveicinātu. Tas notika pirms divdesmit sešiem gadiem, trešajā februārī; tolaik man bija sešpadsmit gadu, tagad ir četrdesmit divi, un visus šos gadus mana ticība ir bijusi stipra kā klints. Kad bērniņam pienāca laiks ierasties pasaulē, es nevienu nesaucu — ne Džeraldīni, ne Danu Rei- niju, tikai gulēju un skaitīju savus pantiņus, un neviens nezināja, ka Denijs piedzimis, kamēr nebija -izdzirdējuši viņu brēcam. Par Deniju viņu nosauca Džeraldīne. Kaimiņi domāja, ka tas ir viņas bērns; ļ Jaudis no visas apkaimes brauca raudzībās, veda dāvanas, un vīrieši sita Danam Reinijam uz pleca un teica: skat, kas tev par varenu dēlu! Tiklīdz biju pietiekami atžirgusi, aizbraucu no turienes trīsdesmit jūdzes projām, uz Stounvilu; tā ir divreiz lielāka pilsēta par Jūfraju, ar lielām raktuvēm. Sametos kopā ar vienu meiču, un par abām atvērām veļas mazgātavu; gāja tīri labi, jo kalnrači pa lielākajai daļai ir neprecējušies. Apmēram divreiz mēnesī braucu uz mājām apciemot Deniju. Tā es nobraukāju septiņus gadus, un manā dzīvē tas bija vienīgais prieks — ja to var saukt par prieku; mans vienīgais prieks un bēdas, jo katru reizi, savu dēliņu ieraugot, sirds man vai lūza — tik jauks puisītis bija, ka to nemaz nevar izstāstīt. Džeraldīne briesmīgi necieta, ka es Deniju apmīļoju, ja ieraudzīja, ka noskūpstu viņu, lēca vai no ādas ārā. Un Dans Reinijs arī nebija daudz labāks — trakoti baidījās, ka tikai es nesadomāju ņemt dēlu pie sevis. Pašu pēdējo reizi, kad biju tēva mājās un satiku Danu Reiniju, palūdzu viņu, lai atbrauc uz Jūfraju. Tāpēc ka man visu «laiku bija licies — ja tas atgadītos otrreiz, varbūt man atkal piedzimtu dēliņš, kas būtu līdzīgs Deni- jam… Tikai es maldījos, ja domāju, ka Dans Reinijs vēlreiz varētu kļūt par mana bērna .tēvu: ka.d viņu satiku, izrādījās, ka tagad tas ir pavisam cits cilvēks, un, ja mums gadītos bērns, tas piedzimtu nedzīvs, tas būtu miris jau pirms dzimšanas… Es sēdēju un skatījos uz Danu Reiniju (atceros, diena bija briesmīgi auksta, mēs bijām apmetušies uz solina pie tukšā deju paviljona, un viņš pa visu laiku ne reizi pat neizvilka rokas no kabatām), kamēr beidzot pateicu — brauc vien mājās, un viņš tā arī neuzzināja, kāpēc biju gribējusi viņu satikt. Pēc tam es gadiem ilgi meklēju cilvēku, kurš būtu viņam līdzīgs. Stounvilā sastapu kādu kalnraci ar tādiem pašiem vasarraibumiem un tādām pašām rudām acīm; lāga zēns, no viņa man piedzima mans vecākais dēls Sems. Cik atceros, Betas tēvs bija izspļauts Dans Reinijs, taču Beta, kā jau meitene, tēvā nemaz nav atsitusies. Jā, aizmirsu pateikt: savu veļas mazgātavas īpašuma daļu es pārdevu un pārcēlos uz Teksasas štatu. Tur strādāju restorānos — Dalasā un Amariljo. Bet tikai tad, kad satiku misteru Ha- niju, sapratu, kāpēc dievs mani izredzējis un kāds ir mans noliktais ceļš. Misters Ilanijs zināja īstenos vārdus; kad pirmo reizi biju noklausījusies viņu sprediķojam, tūliņ piegāju viņam klāt, parunājāmies varbūt minūtes divdesmit, un viņš saka — ja neesi precējusies, nāc pie manis par sievu. Precējusies gan neesmu, es viņam atbildēju, bet ģimenīte man ir diezgan paliela — bērnu (olai.k man jau bija veseli pieci. Viņš ne aci nepamirkšķināja. Pēc nedēļas mēs apprecējāmies — tieši Valentīna dienā. Misters Hanijs bija jau gados un ne drusciņas nelīdzinājās Danam Reinijam; ja viņš novilka zābakus, tad augumā nesniedzās man pat līdz plecam. Bet, savezdams mūs kopā, tas Kungs gan zināja, ko dara. Laulībā ar misteru Haniju man piedzima vispirms Rojs, tad Pērla, Keita, Kleo un Mazais Homērs, un visi nāca pasaulē tai pašā kravas mašīnā, ko redzējāt uz ceļa. Mēs krustu šķērsu izbraukājām visu valsti, nesdami tā Kunga vārdu ļautiņiem, kas to nekad nebija dzirdējuši vai arī, ja bija dzirdējuši, tad ne tā, kā to prata paust misters Hanijs. Bet nu man jāpastāsta jums kaut kas bēdīgs — mistera Hanija vairs nav kopā ar mani. Mēs bijām apmetušies Luiziānas štatā, tādā aizdomīgā apvidū, ļ kur dzīvo tie franču salašņas; vienu ritu misters Ha- ļ nijs kā aizgāja uz veikalu pēc pārtikas, tā pazuda, ! kā akā iekrita, un kopš tā laika mēs viņu vairs , neesam redzējuši. Par to, ko saka policija, es nospļaujos — viņš nebija tāds cilvēks, kas varētu aizbēgt un pamest ģimeni likteņa vara; nu nē, ar viņu noteikti gadījās kaut kas nelāgs.

—    Varbūt viņam pēkšņi bija zudusi atmiņa? — es ieteicos. — Dažreiz tā mēdzot gadīties — aizmirsti itin visu, pat to, kā tevi sauc.

—    Lai cilvēks, kurš zina no galvas visu bībeli, aizmirstu, kā viņu sauc? Nieki! Kāds no tiem draņķa francūžiem nosita viņu gredzena dēļ — viņam bija gredzens ar ametistu. Zināms, pēc mistera Hanija man vēl ir bijuši daudzi vīrieši, tikai mīlestības vairs nav bijis. Lilija, Aida, Lorels — tie visi man tāpat vien, šā tā gadījušies. Tā ierasts — patīk, ka zem sirds vienmēr kustas jauna dzīvība; citādi es jūtos pārāk laiska.

Kad bērni bija apģērbušies (dažs labs bija uzvilcis drēbes uz kreiso pusi), mēs atgriezāmies pie platānas, kur lielākās meitenes, pārliekušās pār ugunskuru, jau ķemmēja un žāvēja matus. Mūsu prombūtnes laikā Dollija bija auklējusi zīdaini, un tagad viņai negribējās dot to atpakaļ.

—    Cik jauki būtu, ja mana māsa vai Ketrina savā laikā būtu pagādājušas bērniņu! — viņa sacīja, un māsa Aida atbildēja: jā, bērni — tas ir prieks, turklāt ar viņiem nekad nav garlaicīgi.

Beidzot mēs lokā sasēdāmies ap ugunskuru. Virums bija tik karsts, ka mēle nemaz nejuta garšu, un laikam tieši tādēļ guva tik varenus panākumus. Barodams bērnus pēc kārtas no mūsu trim tasēm, tiesnesis uzjautrināja viņus ar visādiem smieklīgiem

trikiem un izdarībām; Šella Benzīnīte nosprieda, ka esot kļūdījusies, nevis Railijs esot viņas tētis, bet gan tiesnesis, un par to tika apbalvota ar lidojumu uz mēnesi — .pāri tiesneša galvai.

Bērniņš gaisā,

Putniņš maisā!

Uhci! Uhcā!

Jūs nu gan esat stiprs! teica māsa Aida. Tiesnesis staroja laimē, likās, ka viņš būtu gatavs ļaut māsai Aidai aptaustīt savus muskuļus. Ik pa brīdiļn viņš pašķielēja sāņus, lai redzētu, vai Dollija viņu apbrīno. To viņa tiešām darīja.

Uz gariem rieta saulstaru spārniem aizlidoja meža dūjas pēdējais sauciens. Ēnas kļuva zaļi zilganas, it kā pāri mums būtu nolaidusies varavīksne. Dollija nodrebinājās.

—    Negaiss tuvojas. Man jau visu dienu bija tāda sajūta.

Es uzvaroši paraudzījos uz Railiju: nu, ko es tev teicu?

—    Turklāt ir jau vēls, — sacīja māsa Aida.

—      Bak, Homēr, aizskrieniet līdz mūsu autiņam! Dievs vien zina kas tur pa šo laiku darās, varbūt kads to jau ir iztīrījis pa tukšo. Nekā jau nu tur prātīga nav ko ņemt, — viņa piebilda, noraudzīdamas dēliem pakaļ ļumstošajā pļavā, — tikai mana šujmašīna … Nu, kā tad būs, Dollij? Vai esat ar mieru …

—    Mēs te aprunājāmies, — Dollija viņu pārtrauca un pavērsās pret tiesnesi, lai tas viņai palīdzētu.

—    Ja jūsu gadījumu izskatītu tiesā, jūs, bez šaubām, gūtu uzvaru, — viņš profesionāļa tonī teica.

—    Kaut reizi likuma burts saskanētu ar likuma garu. Tomēr pašreizējos apstākļos…

—    Pašreizējos apstākļos… — Dollija panācās uz ļtriekšu un iespieda māsai Aidai saujā četrdesmit septiņus dolārus — visu, kas mums skaidrā naudā bija, un vēl tiesneša lielo zelta pulksteni piedevām. Māsa Aida nogrozīja galvu, it kā gribēdama sacīt, ka labprāt no šim dāvanām atteiktos.

—     Pareizi jau tas nav. Bet ko lai dara — paldies jums.

Pāri mežam aizvēlās tikko dzirdams pērkona rūciens, un tam sekojošā draudīgā klusumā uz takas kā uzbrūkošas kavalērijas priekšpulks uzbrāzās Homērs un Baks.

—     Nāk! Nāk! — viņi abi reizē iekliedzās, un, atgrūdis platmali pakausī, Mazais Homērs elsdams izdvesa:

—    Mēs.. .visu … ceļu… skrējām.

—    Paga, paga, dēls, kas nāk?

Mazais Homērs norija siekalas.

—    Nu, tie. Šerifs… un vēl vesels bars. Nāk šurp pa pļavu. Ar šautenēm.

Vēlreiz nogranda pērkons; asa vējpūta izpluinīja ugunskuru.

—    Labi, — tiesnesis sacīja, it kā paziņodams, ka uzņemas komandēšanu. — Tagad tikai nezaudēt galvu.

Likās, ka šim brīdim viņš jau sen būtu gatavojies, un man jāatzist — karavadoņa lomā viņš izskatījās lieliski.

—    Sievietes un mazie bērni, rāpieties platānā! Railij, tu sadali pārējos grupās; sakāpiet izklaidus kokos un paņemiet līdzi labi daudz akmeņu!

Mēs izpildījām viņa pavēli, un viņš palika lejā viens pats. Cieši sakniebtām lūpām un apņēmīgu sejas izteiksmi viņš raudzījās spriegajā mijkrēšļa klusumā kā kapteinis, kurš nolēmis nepamest savu grimstošo kuģi.

sestā

Es un vēl četri zēni, starp tiem ari Mazais Homērs un viņa brālis Baks — drūms zeņķis ar akmeņiem saujās —, tupējām sapindu kokā*, kas bija noaudzis pāri taciņai. Pretējā pusē uz otra sapindu koka zara bija sasēdušies Railijs un lielākās meitenes; viņu sejas spīdēja caur zilgo, tumstošo no- krēsli kā blāvas laternu ugunis. Pār manu vaigu kaut kas noritēja; nodomāju, ka sācis līt, bet tā izrādījās sviedru lāsīte. Lai gan pērkons bija apklusis, gaisā joprojām varēja sajust tuvojošās lietus gāzes valgumu, kurā spēcīgi smaržoja lapas un dziestošā ugunskura dumi. Pārslogotā mājokļa grīda draudīgi iečīkstējās; no augšas visi tā iemītnieki man izskatījās pēc vienas būtnes — milzīga zirnekļa ar daudzām kājām un acīm, uz kura galvas kā samtains kronis melnēja Dollijas cepure.

Manā kokā sēdošie puišeļi izvilka no kabatām skārda svilpītes — tādas pašas, kādas Railijs bija nopircis no Mazā Homēra; nešķistais no tām laižoties lapās, māsa Aida toreiz bija teikusi. Pēc tam Mazais Homērs noņēma no galvas savu milzīgo platmali un, izcēlis no tās dziļumiem resnas auklas rituli (acīmredzot to pašu, kas kalpoja par «tā Kunga makšķeri»), sāka gatavot laso. Viņš pārbaudīja, vai cilpa labi slīd, un stingri savilka mezglu, turklāt viņa brilles mazajos dzelzs ietvaros spīguļoja tik ļauni, ka es drošības dēļ atvirzījos par vienu zaru tālāk. Tiesnesis, apakšā patrulēdams, sirdīgi uzšņāca, lai mēs izbeidzot mīcīties; tā bija viņa pēdējā pavēle ,pirms ienaidnieka iebrukuma.

Paši iebrucēji ir nedomāja slēpties. Kulstīdami ar šauteņu laidēm zāles cerus pa labi un pa kreisi kā cukurniedru pļāvēji, viņi noteiktā solī cits aiz cita parādījās uz talkas — deviņi, divpadsmit, tad visi divdesmit. Pirmais nāca Džūniuss Kendls, šerifa zvaigznei pie krūtīm pustumsā mirgojot. Aiz viņa soļoja Edijs Stovers — Platais; acis samiedzis, viņš ar skatienu urbās koku lapotnē, pūlēdamies mūs saskatīt, — tas man atgādināja atjautības uzdevumus avīzēs: «Atrodiet kokā paslēpušos piecus zēnus un pūci.» Tādu uzdevumu risināšanai gan vajadzīgs vairāk prāta, nekā bija Edijam Stoveram: viņš paskatījās man tieši virsū un mani neieraudzīja. Airī par pārējiem nebija ko uztraukties — neviens no šīs bandas ar īpašu gudrību neizcēlās, vairums no viņiem bija gluži vienkārši nodzērušies salašņas. Izbrīnīts ievēroju starp nācējiem arī skolas direktoru misteru Ilendu — visumā gluži kārtīgu cilvēku, par kuru es nekad nebūtu domājis, ka viņš varētu iekulties tik apšaubāmā sabiedrībā, kas salasījusies, lai veiktu tādu apkaunojošu uzdevumu. Amosis Legrāns, protams, bija atkumurojis līdzi aiz ziņkārības; šoreiz viņš izņēmuma kārtā bija spiests klusēt, jo Verēna viņu izmantoja kā spieķi — iedama ar vienu roku atbalstījās uz viņa galvas, kas tikko sniedzās viņai līdz gurnam. Pie Verēnas otriem sāniem, ceremoniāli pieturēdams viņas elkoni, a,r drūmu seju soļoja cienīgtēvs Basters. Ieraugot Verēnu, manī atkal neskaidri atdzīvojās šausmas, ko biju izjutis, kad pēc mātes nāves viņa bija ieradusies mūsu mājā, lai paņemtu mani sev līdzi. Kaut arī pieklibodama, Verēna kustējās, kā vienmēr, stalti un valdonīgi. Kopā ar savu eskortu viņa apstājās zem mūsu sapindu koka.

Tiesnesis neizkustējās no vietas ne par sprīdi; it kā apsargādams neredzamu robežu, viņš stāvēja cieši pretī šerifam un izaicinoši raudzījās tam acīs: nu, pamēģini tikai!

Šai saspringtajā brīdī es palūkojos uz Mazo

Homēru. ViņŠ pamazām laida lejup laso auklu. Tā slīdēja lēni, grozīdamās kā čūska, platā cilpa gaidīja kā kampienam pavērti žokļi, tad, izveicīgas rokas mesta, apvijās ap kaklu cienīgtēvam Baste- ram; spēcīgi paraudams auklu, Mazais Homērs mirklī apklusināja cienīgtēva nelabo bļāvienu. Vecā Bastera ģīmis pieitvīka sarkans, rokas mētājās pa gaisu kā vējdzirnavu spārni, taču viņa draugiem neiznāca ilgi par viņu brīnīties, jo pēc Mazā Homēra veiksmīgās operācijas sākās uzbrukums visā frontē: lidoja akmeņi, kā plēsīgu putnu bars spalgi ķērca svilpītes, un šerifa vīri, vispārējā jūklī apveltīdami cits citu ar belzieniem, steidzās patverties kur kurais, galvenokārt aiz saviem pakritušajiem biedriem. Verēna ievilka Amosarn pa ausi, jo tas bija gribējis pasprukt viņai zem brunčiem. No visa šī bana Verēna vienīgā turējās, kā īstam vīram klājas: vici- naja pret mums dūres un spļāva zili melnu.

Pašā kņadas karstumā negaidot nodunēja šāviens — likās, ka būtu aizcirtušās dzelzs durvis. Šāviena daudzkārtīgajā, baigajā atbalsī klausoties, visi uzreiz aprima, un, iestājoties klusumam, mēs sadzirdējām, ka no pretējā koka ar brīkšķi gāžas lejā kaut kas smags.

Tas bija Railijs — viņš krita lejup, slīdēdams pa zariem lēni un ļengani kā beigts lūsis. Kāds zars nolūza, un viņš aizķērās uz nolūzušā gala; meitenes iespiedzās un aizsedza ar plaukstām acis; īsu mirkli pašūpojies kā saplēsta laipa, viņš asiņainā kaudzē nobruka uz zemes. Neviens neuzdrošinājās pakustēties uz viņa pusi.

—    Dēliņ, manu dēliņ! — beidzot izlauzās tiesnesim no krūtīm, un viņš kā nemaņā noslīga uz ceļiem, glāstīdams Railija bālās rokas. — Apžēlojies, dēliņ, atbildi taču!

Pārējie vīrieši ar muļķīgām un izbiedētām sejām

sapulcējās viņam apkārt; daži deva kaut kādus padomus, bet likās, ka tiesnesis nekā nesaprastu. Cits pēc cita mēs nolēcām no kokiem zemē, un daudzie bērnu čuksti — «Vai viņš ir miris? vai viņš ir miris?» — paršalca mūs kā vaids, kā jūras gliemežnīcas klusā dunoņa. Goddevīgi noņemdami platmales, vīrieši pašķīrās, lai ielaistu aplī Dolliju; viņa bija tā apstulbusi, ka nevienu neredzēja, neredzēja pat Verēnu, kaut gan pagāja tai garām.

—    Es gribētu zināt, — atskanēja Verēnas valdonīgā balss, — kurš bija tas idiots, kas šāva.

Šerifa vīri piesardzīgi pavērās cits citam sejā; beidzot visu skatieni apstājās pie Edija Stovera. Zods Platajam iedrebējās, un viņš uztraukti aplaizīja lūpas.

—    Nolādēts, vai tad es gribēju kādu nošaut! Es tikai pildīju savu pienākumu, un tas ir viss.

—    Nē, tas nebūt nav viss, — Verēna bargi pārtrauca viņa taisnošanos. — Es uzskatu, ka notikušajā esat vainojams tieši jūs, mister Stover.

To izdzirdusi, Dollija pagriezās; viņas acis, kuras zem plīvura tiikko varēja samanīt, tagad lūkojās tikai uz Verēnu, itin kā tai apkārt neviena nebūtu.

—    Vainojams? Ja te kāds ir vainojams, tad tikai mēs abas.

Tiesneša vietā pie Railija tagad bija notupusies māsa Aida; viņa noplēsa Railijam kreklu.

—    Pateicieties dievam, zēnam tikai sašauts plecs, — māsa Aida sacīja, un visi atvieglojumā tik vareni nopūtās, ka Platā Edija nopūta vien būtu varējusi pacelt gaisā papīra pūķi. — Bet samaņu viņš neatgūst. Jums vajadzētu aizgādāt viņu pie ārsta.

Noplēsusi no Railija krekla audekla strēmeli, viņa cieši pārsēja plecu, lai apturētu asiņošanu. Šerifs

un vēi trīs vīrieši sadevās rokās, izveidojot nestuves. Izrādījās, ka arī cienīgtēvs Basters nevar tikt projām pats saviem spēkiem — viņš bija pavisam šļaugans un pat neapjēdza, ka ap kaklu viņam vēl arvien kulstās laso cilpa; šerifa vīri aizvilka viņu projām ikā maisu. Mazais Homērs metās viņiem pakaļ.

—    Ei, atdodiet mamu auklu!

Amoss Legrāns gaidīja Verēnu, lai pavadītu viņu atpakaļ uz pilsētu, bet Verēna sacīja, lai viņš ejot vien, viņa nekustēšot ne no vietas, iekāms Dollija… te viņa apklusa un paraudzījās ap'kārt uz mums pārējiem; visilgāk viņas skatiens pakavējās pie māsas Aidas. — Es gribētu parunāt ar savu māsu vienatnē.

Nevērīgi atmezdama ar roku, māsa Aida sacīja:

—     Labi, labi, cienītā, mēs jau ejam. — Tad viņa cieši apskāva Dolliju. — Kā mēs jūs esam iemīlējuši, taisni žēl šķirties! Vai ne, bērni?

—    Brauciet mums līdzi, Dollij! — Mazais Homērs iesaucās. — Redzēsiet — mums ies jautri! Es uzdāvināšu jums savu kovboja jostu!

Sella Benzīnīte apķērās tiesnesim ap kaklu un lūdzās, lai arī viņš braucot līdzi. Manis nevienam nevajadzēja.

—    Paldies, ka aicinājāt līdzi, es to nemūžam neaizmirsīšu, —- Dollija teica, pārlaizdama bērniem steidzīgu skatienu, it kā gribētu viņus visus paturēt aitmiņā. — Ardievu, un lai jums labi klājas! Skrieniet nu! — viņa uzsauca, pārkliegdama jaunu — tagad jau pavisam tuvu pērkona grāvienu. — Skrieniet, lietus nā'k!

Tas bija sīki ritošs, vaigus glāstošs lietutiņš, smalks kā muslīna aizkars, un, kad māsa Aida ar ģimeni bija nozudusi tā ielocēs, Verēna ierunājās:

—    Cik saprotams, tad tu esi sametusies uz vienu

roku ar šo… personu? Ar personu, kura likusi apsmieklā mūsu godīgo vārdu?

—    Ja es ari būtu sametusies ar kādu uz vienu roku, tad man to neviens nevar pārmest, — Dollija ļoti mierīgi atbildēja. — Es neesmu sametusies uz vienu roku ar ļaundariem, kuri… — te viņa mazliet zaudēja savaldīšanos, — apzog mazus bērnus un iesloga vecas sievas cietumā. Kāda vērtē vairs mūsu vārdam, ja tam līdzi nāk tādi darbi! Nav brīnums, ka tas tapis par apsmieklu.

Verēna to noklausījās, pat nesaviebdamās.

—    Tā vairs neesi tu, — viņa sacīja, it kā uzstādītu diagnozi.

—     Apskaties labi, tā esmu gan es! — Un Dollija izslējās kā parādē. Viņa bija tikpat slaida kā Verēna, tikpat pārliecināta par sevi; viņā vairs nebija nevienas nepabeigtas, neskaidras līnijas. — Es esmu ņēmusi vērā tavu padomu, Verēna, — es vairs nestaigāju ar nokārtu galvu. Toreiz tu teici, ka, paskatoties uz mani, tevi mācot reibonis. Un tagad, pavisam nesen, — viņa turpināja, — tu sacīji, ka par mani kaunoties. Par mani un Ketrinu. Gandrīz visu mūžu mēs esam dzīvojušas tikai tev, un kļūst skumji ap sirdi, iedomājot, ka tas viss tev nemaz nav bijis vajadzīgs. Vai tu maz zini, kā tas ir — sajust, ka neesi bijusi vajadzīga?

—    Zinu, — Verēna tikko dzirdami atbildēja, un viņas acis sagāja kopā, it kā tās raudzītos uz iekšu, uz kādu kailu, akmeņainu nostūri dvēselē. Šo izteiksmi es biju novērojis viņas sejā jau tad, kad vēlu vakaros, aizvērusi kantora grāmatas, viņa mēdza aplūkot Modijas Loras sūtītās fotogrāfijas. Viņa salīgojās un pieķērās man pie pleca; citādi viņa laikam gan būtu nokritusi.

—    Es biju iedomājusies, ka līdz pat kapa malai

nespēšu ar to samierināties. Tagad zinu, ka spēšu. Arī man ir kauns par tevi, Verēna, kaut gan no tā man, nudien, nekļūst labāk.

Bija pienākusi na'ktis; kurkdams, sīkdams varžu un odu koris slavināja lēni ritošo lietu. Mūsu sejas satumsa, it kā mitrums būtu tās apdzēsis.

Jutu, ka Verēna smagi saļimst uz mana pleca.

—    Man slikti, — viņa nedzīvā balsī teica. — Es esmu slima, Dollij, pavisam slima.

Likās, ka Dolli'ja īsti neticētu; viņa piegāja Verēnai klat un pieskārās tai ar roku, it ka gribēdama sataustīt patiesību.

—    Kolin, tiesnesi, — viņa sacīja, — palīdziet man uzdabūt viņu augšā kokā!

Sākumā Verēna pretojās — viņai nepiestāvot kāpaļāt pa kokiem, bet, kad bija ar šo domu samierinājusies, uzrā,pās augšā bez grūtībām. Mājoklis peldēja kā plosts pa miglainiem, garojošiem ūdeņiem; iekšpusē tomēr bija sauss, jo rāmais lietus lapu blīvajam jumtam netika cauri. Mēs slīdējām klusuma straumē, līdz Verēna ierunājās:

—     Man ir tev kaut kas sakāms, Dollij. Bet man būtu vieglāk to pateikt, j.a mēs būtu divatā.

Tiesnesis sakrustoja rdkas uz krūtīm. — Vajadzēs vien samierināties ar manu klātbūtni, mis Verēna, — viņš paziņoja noteikti, bet ne izaicinoši. — Jūsu sarunas iznākums ir svarīgs arī man.

—    Šaubos. Kā tas var būt? — Verēna jautāja, pamazām atgūdama augstprātīgo toni.

Tiesnesis aizdedzināja sveces galiņu, un piepeši mūsu četras ēnas izlēca mums aiz muguras un pārliecās pāri, it kā gribētu noklausīties. — Man nepatīk runāt tumsā, — viņš sacīja. Tiesneša staltā, lepnā stāja šķita paužam zināmu nolūku; viņš acīmredzot gribēja Verēnai parādīt, ka viņai darīšana

ar īstu vīru. Nebija daudz tādu, kas Verēnas klātbūtnē būtu tik pārliecināti par savu vīrišķīgumu, lai uzdrīkstētos pievērst tam viņas uzmanību; šo pārdrošību nevarēja atstāt nesodītu.

—    Jūs laikam vairs neatceraties, Cārlij Kul, — viņa sacīja, — kā pirms piecdesmit gadiem, varbūt arī vēl agrāk kopā ar citiem puikām mana tēva īpašumā zagāt kazenes. Tēvs noķēra jūsu brālēnu Setu, bet es noķēru jūs. Toreiz es jums pamatīgi sadevu.

Tiesnesis atcerējās gan; viņš nosarka un smaidot iebilda:

—    Jūs nekāvāties godīgi, Verēna.

—         Kāvos gan godīgi, — Verēna sausi atteica.

—    Bet jums taisnība — nav jēgas runāt tumsā. Atklāti sakot, jūsu sabiedrība, Cārlij, man nav patīkama. Manai māsai nemūžam nepietiktu dušas darīt visas šīs aplamības, ja jūs nebūtu viņu nepārtraukti kūdījis. Tādēļ tagad esiet tik laipns un atstājiet mūs! Tas, kas šeit notiek, vairs it nemaz neattiecas uz jums.

—    Attiecas gan! — Dollija iejaucās. — Jo tiesnesis Kūls, Cārlijs… — Te viņa apklusa, it kā viņai pēkšņi būtu radušās šaubas pašai par savu drosmi.

—    Dollija grib sacīt, ka es lūdzu viņu kļūt par manu sievu.

—    Ak… tā? — pēc dažām sekundēm saspringta klusuma Verēna izmocīja. — Tas ir ļoti… — viņ.a turpināja vilcinādamās, aplūkodama savus cimdotos pinkstus, — … interesanti. Tik tiešām. Nemūžam nebūtu domājusi, ka jums abiem ir tik attīstīta fantāzija. Bet varbūt man ir pārāk attīstīta fantāzija? Nevar taču būt, ka es negaisa naktī sēdētu slapjā mežā, kokā. Tas droši vien ir sapnis. Tikai es nekad nesapņoju vai arī sapņoju un visu aizmirstu. Man

šķiet, ka ari šo sapni mums visiem vajadzētu aizmirst.

—    Atzīstos, mis Verēna, ari man tas šķiet sapnis. Bet cilvēks, kurš nesapņo, ir līdzīgs cilvēkam, kurš nesvīst: viņā uzkrājas inde.

Verēna tiesnesi neklausījās, viņa raudzījās tikai •uz Dolliju un Dollija — uz viņu; likās, ka viņas šeit būtu vienas pašas, divi cilvēki katrs savā tumšas istabas galā, divi mēmie, kas saprotas dīvainā zīmju valodā, ar tikko manāmām acu kustībām; Dollija it kā atbildēja .uz kādu jautājumu, un šī atbilde lika Verēnas sejai nobālēt.

—    Skaidrs. Tu esi pieņēmusi viņa bildinājumu, vai ne tā?

Lietus bija kļuvis stiprāks, nu tas šalca kā jūra, plīkšķēja arvien zemākos un zemākos toņos, kamēr sasniedza dobju basu — bija sākusies īsta lietus gāze; apdraudēdama mūs, tā tomēr nevarēja tikt mums klāt uzreiz, laipas visapkārt pilēja, bet mājoklis palika sauss kā sausa sēkliņa piemirkušā ziedā. Tiesnesis sargādams ar dglnu aizsedza sveces liesmu; Dollijas atbildi viņš gaidīja ar tādu pašu satraukumu kā Verēna. Arī es, tāpat kā viņi, ar vislielāko nepacietību gaidīju, ko Dollija sacīs, bet viņi mani bija it kā izstūmuši no sava loka — likās, ka es atkal novērotu viņus pa zara caurumu bēniņu grīdā, un dīvainā kārtā manas simpātijas nepiederēja nevienam vai, pareizāk sakot, piederēja visiem reizē: maigums pret visiem trim saplūda manī kopā kā lietus lāses, es nevarēju nodalīt viņus citu no cita, viņi man bija pārvērtušies par vienu veselumu — cilvēka būtību.

Tāpat Dollija. Viņa nemācēja domāt par tiesnesi un Verēnu atsevišķi. Beidzot viņa mokpilnā balsī iesaucās:

—    Es nevaru! — it kā saprazdama, ka šai izšķirošajā brīdi viņas spēki izrādījušies negaidīti vāji.

—       Es teicu, ka zināšu, ka« jādara, bet tas nav tiesa — es nezinu. Vai citi cilvēki zina? Agrāk es domāju: ja man būtu bijusi izvēle, es varētu dzīvot gluži citādu dzīvi — tādu dzīvi, kurā visu izlemtu pati…

—    Mūsu dzīves jau ir nodzīvotas, — Verēna sacīja. — Un tavējā nebūt nav no sliktākajām; man šķiet — tu nekad neesi vēlējusies vairāk, nekā tev ir bijis. Es tevi vienmēr esmu apskaudusi. Iesim mājās, Dollij, un lemšanu atstāj man, tu taču zini, ka gudrojot un lomjot ir pagājusi visa mana dzīve.

—    Vai tā ir taisnība, Cārlij? — Dollija vaicāja, kā bērns varētu vaicāt: uz kurieni krīt zvaigznes?

—    Vai mūsu dzīves patiešām jau nodzīvotas?

—    Miruši jau vēl neesam, — tiesnesis atbildēja, bet tikpat labi viņš būtu varējis atbildēt bērnam, ka zvaigznes krīt izplatījumā: tā būtu neapstrīdami pareiza atbilde un tomēr bērnam neko neizteiktu. Arī Dollija ar tādu atbildi nebija apmierināta.

—    Ka mēs neesam miruši, tas vēl neko nenozīmē. Mājās, virtuvē, man ir ģerānija — tā zied vienā ziedēšanā. Bet citas puķes — ja uzzied, tad tikai vienu reizi, un vairāk viņu mūžā itin nekas nenotiek. Viņas gan vēl zaļo, bet viņu dzīve jau ir pagājusi.

—    Tikai ne jūsējā, — tiesnesis teica un tuvināja savu seju Dollijas sejai, it kā vēlēdamies, lai lūpas sasikartos, tomēr neuzdrošinājās, atvirzījās. Lietus bija izcirtis starp lapām sev ceļu un nu gāzās mums virsū ar visu spēku; no Dollijas cepures tecēja strautiņi, plīvurs bija pielipis viņai pie vaigiem. Sveces liesma noraustījās un apdzisa. — Un mana arī ne.

Neskaitāmi zibens uzliesmojumi pulsēja debesīs kā ugunīgas dzīslas, un to žilbinošajā gaismā

Verēna man izskatījās pavisam sveša — tā nebija Verēna, bet gan likteņa salauzta, pēdējo cerību zaudējusi sieviete, kuras acu zīlītes aiz sāpēm bija sagajušas kopā un neredzeja vairs nekā cirta kā vien izkaltušo tuksnesi, kādā bija pārvērtusies viņas dvēsele; zibeņošanai pierimstot un lietus daudzbalsīgajiem trokšņiem atkal apņemot mūs ciešā lokā, viņa ierunājās — vājā, vājā balsī, kas nāca it kā no liela tāluma, likās, viņa nemaz necerēja, ka mēs varētu sadzirdēt.

—    Es apskaudu tevi, Daili j, tavu sārto istabu. Es pati esmu tikai veltīgi klaudzinājusi pie tādu istabu durvīm — ne pārāk bieži, tomēr pietiekami, lai saprastu, ka tagad vairs nav palicis neviena cita, kas man varētu atvērt, kā Ūkai tu. Jo Moriss, mans mazais Moriss… es taču viņu mīlēju, nudien mīlēju! Nevis kā sieviete, bet gan tāpēc, ka jutu — mēs esam kauls no viena kaula un miesa no vienas miesas. Mēs zinājām, ka esam pārdevuši dvēseles vienam un tam pašam velnam, un kqpā mums nebija bail; mums bija… jautri. Bet viņš mani piekrāpa. Es zināju, ka viņš var mani piekrāpt, bet cerēju, ka viņš to nedarīs, un tomēr viņš to izdarīja, un tagad … Ir tiik grūti visu mūžu būt vienai. Es staigāju pa māju, un nokas tajā nepieder man: virtuve ir tava, sārtā istaba ir tava, visa māja i;r tava un laikam Ketrinas arī. Tikai nepamet, jauj man dzīvot kopā ar tevi! Es jūtos tik veca un gribu pie savas māsas…

Lietus piebalsoja Verēnai; kā caurspīdīga siena tas bija nošķīris Doliliju no tiesneša, un viņš varēja tikai noskatīties, kā viņa attālinās, izzūd viņa skatienam, tāpat kā agrāk mēdza izzust manējam. Turklāt arī platānas mājdklis likās izgaistam mūsu acu priekšā. Atskrēja vējš un aizrāva sev līdzi slapjās bilžu kārtis, samirkušos papīrus; cepumi bija izžul-

guši, māla krūzes — pārplūdušas, no tām gāzās ūdenskritumi, bet Ketrinas skaistā sega bija pārvērtusies par pilošu lupatu. Mūsu patvērumam bija beigas, tas bija ierauts straumē kā palu laikā māja, un likās, ka kopā ar to pretī nezināmam liktenim peldētu arī tiesnesis, mādams ar roku mums, kuri izglābušies stāvam uz krasta. Jo Dollija bija teikusi:

—    Piedodiet. Arī es gribu pie māsas… — Un tiesnesis vairs nevarēja sasniegt viņu ne ar rokām, ne ar sirdi — ti.k liela bija Verēnas aicinājuma vara. Pret pusnakti lietus nostāja, apklusa; vējš, dobji aurodams, kūleņoja pa mežu un izdauzīja no kokiem ūdeni. Kā novēlojušies viesi balles zālē melnajās debesīs pa vienai parādījās zvaigznes. Bija laiks iet. Līdzi mēs neņēmām neko — segu atstājām sapūt, karotes atstājām sarūsēt, bet mājokli un mežu pametām ziemas varā.

Septītā

Vēl krietni ilgi Ketrinai laika skaitīšanā pastāvēja divi posmi — pirms un pēc apcietinājuma. «Pirms tam,» viņa mēdza sacīt, «kad madāma mani kā tādu noziedznieci iebāza tuptūzī.» Arī mums, pārējiem, laika plūdums dalījās divās daļās — pirms un pēc dzīves platānas mājoklī. Sīs nedaudzās rudens dienas bija kļuvušas reizē par pieminekli un ceļa radītāju.

Tiesnesis pēc tam atgriezās savā mājā vairs tikai vienu reizi — savākt mantas. Dēliem un vedeklām tas acīmredzot bija pa prātam, katrā ziņā tie neiebilda, ka viņš noīrē istabu mis Bellas pansijā. Pansija atradās tumšbrūni krāsotā drūma izskata ēkā,

kurā nesen iekārtojās apbedīšanas birojs; biroja īpašnieks laikam bija aprēķinājis, ka, lai panāktu vēlamo iespaidu, ēkas ārienē neko daudz mainīt nevajadzēs. Man ļoti nepatika iet tai garām, jo uz tās lieveņa savā tikumības sargātāju posteni allaž nenogurdamas kvernēja mis Bellas īrnieces — večiņas, kuru mēles bija vēl dzelkšņainākas par nokatl- tušajiem rožu krūmiem pansijas pagalmā. Viena no viņām, divkāršā atraitne Memija Kenfīlda, bija slavena ar to, ka prata nekļūdīgi noteikt, vai sieviete ir stāvoklī (Stāsta — reiz kāds vīrs esot teicis savai sievai: «Kādēļ izdot naudu par ārstu? Noej vienreiz gar mis Bellas māju, un, ja tev būs, Memija Ken- fīlda to izkladzinās pa visu pasauli.»), lokāms uz pansiju pārcēlās tiesnesis, tās vienīgais vīrieškārtas iemītnieks bija Amoss Legrāns. Pārējām Irniecēm viņš bija īsta dieva dāvana; ar svētlaimīgā nepacietībā drebošām sirdīm viņas mēdza gaidīt to brīdi, kad Amos>s pēc vakariņām atlaidās šūpuļkrēslā, ar īsajām kājelēm nesniegdams grīdu, un sāka tarkšķēt kā modinātājpulkstenis. Viņas pānspēja cita citu zeķu un džemperu adīšanā Amosam un ēdienreizēs taupīja viņa šķīvim vislabākos kumosiņus; neviena virēja mis Bellas pansijā ilgi neturējās, jo vecās dāmas pastāvīgi mīstījās pa virtuvi, gatavodamas savam mīlulim kādu gardumu. Jādomā, ka tāpat viņas būtu lutinājušas arī tiesnesi, taču jaunatnācējs neattaisnoja viņu cerības; nekad neapstājas, neparunā ar mums ne vārdiņa, vecenītes žēlojās.

Pēdējā kokā pavadītajā naktī mēs bijām caur un cauri izmirkuši: es biju pamatīgi saaukstējies, Verēna — vēl pamatīgāk, un Dollija, mūs kāpdama, šķaudīja vienā šķaudīšanā. Ketrina bija atteikusies viņai palīdzēt.

—    Dari, kā tev tīk, tibiņ, skraidi vien ar madāmas naktspodiem, kamēr krīti. Bet uz mani neceri,

cs nc pirkstiņa nekustināšu. Diezgan esmu vergojusi.

Jebkurā dienas vai nakts stundā Daili ja bija klāt, lai padzirdītu mūs ar sīrupu, kas atviegloja kakla sāpes, un sabikstītu uguni krāsnīs, kas uzturēja istabās siltumu. Taču Verēna vairs neizturējās kā agrāk, kad viņa tādu gādību būtu uzskatījusi par kaut ko pašu par sevi saprotamu.

—    Pavasarī, — viņa mēdza Dollijai sacīt, — mēs kaut kur kopā aizbrauksim. Varbūt uz Lielo kanjonu apciemot Modiju Loru. Vai arī uz Floridu — tu taču vēl neesi redzējusi okeānu.

Bet Dollijai bija labi tepat un prāts nemaz nenesās uz ceļošanu.

—    Kad atbraukšu mājās, viss man šeit liksies tik niecīgs salīdzinājumā ar to, ko būšu redzējusi… nu nē, tas man nemaz nepatiktu.

Ārsts Kārters regulāri nāca mūs apraudzīt, un kādu rītu Dollija palūdza, lai viņš izmērot viņai temperatūru — viņa jūtot tādu savādu karstumu, un kajas ar vairs nepavisam negribot klausīt. Ārsts pavēlēja viņai nekavējoties likties gultā — viņai esot'migrējošais, tas ir, klejojošais plaušu karsonis. Dollija to uzņēma kā varenu joku.

—    Padomājiet tikai — klejojošais plaušu karsonis! — viņa paziņoja tiesnesim, kad tas ieradās viņu apciemot. — Tas ir kaut kas modīgs, par tādu es agrāk nebiju dzirdējusi. Bet es nudien jūtos tāda izklaidīga, gaisīga, it kā lidinātos mākoņos. Cik jauki… — viņa nočukstēja un aizmiga.

Trīs, gandrīz četras dienas viņa nogulēja pusnemaņā, ne reizes īsti neatmezdamās. Visu laiku pie viņas sēdēja Ketrina; tā snauduļoja pītā krēslā pie Dollijas gultas un ikreiz, kad es vai Verēna uz pirkstgaliem iezagāmies istabā, basā uz mums rūca, turklāt nemitējās apvēdināt slimnieci ar svētbilditi,

it kā bulu nez kāda vasaras tveice. Ārsta norādījumus viņa visnekaunīgākā kārtā ignorēja. «Sito es pat cūkām nedotu,» viņa mēdza sacīt, ar pirkstu norādīdama uz atsūtītajām zālēm. Beidzot ārsts Kārters pateica, ka DolMju nepieciešams ievietot slimnīcā, citādi viņš ne par ko neatbildot. Tuvākā slimnīca bija sešdesmit jūdzes attālajā Brūtonā, un Verēna izsauca no turienes ātrās palīdzības mašīnu. Bet viņa būtu varējusi notērēt naudu, jo Ketrina ieslēdzās Dollijas istabā un paziņoja: tikko kāds mēģināšot atvērt durvis, tam pašam būšot vajadzīga ātrā palīdzība. Dollija nesaprata, uz kurieni mēs gribam viņu vest, un lūdzās, lai mēs to nedarot.

—    Nemodiniet mani, — viņa atkārtoja, — man nevajag okeāna.

Nedēļas beigās viņa jau varēja gultā sēdēt, un vēl pēc dažām dienām spēki viņai jau bija tiktāl atgriezušies, ka viņa varēja atsāikt sav.u saraksti. Viņa raizējās pair daudzajiem neizpildītajiem pasūtījumiem, 'kas bija sakrājušies pa slimības laiku, bet Ketrina, kura Dollijas atveseļošanos uzskatīja vienīgi par savu nopelnu, uzmundrināja viņu:

—    Nieki! Nepaies ne pāris dienu, kad mēs jau atkal būsim laukā un brūvēsim savu brūvējamo.

Katru pēcpusdienu tieši četros pie mūsu dārza vārtiņiem parādījās tiesnesis un uzsvilpa, la.i es viņu ielaižu. Galveno ieeju viņš neizmantoja tāpēc, ka, nākot pa vārtiņiem, bija mazākas izredzes sastapt Verēnu. Taisnību sakot, Verēna pret šīm vizītēm gan neiebilda, vēl vairāk — katrai tiesneša ciemošanās reizei viņa ar gudru ziņu pagādāja pudeli heresa un cigāru kasti. Tiesnesis parasti atnesa Dollijai kādu dāvanu — «Zaļā sienāža» maiznīcas kūkas vai ziedus, lielas, apaļas bronzas krāsas krizantēmas, kuras Ketrina tūliņ konfiscēja it kā tāpēc, ka tās apēdot telpā visu gaisu. Ketrina tā arī neuz

zināja, ka tiesnesis bildinājis Dolliju, tomēr, instinktīvi nojauzdama abu attiecībās kaut ko tādu, kas viņai nebija pa prātam, katrā tikšanās reizē tos greizsirdīgi uzraudzīja un, tukšodama tiesnesim domātā heresa pudeli, pļāpāja par trim. Bet man šķiet, ka tiesnesim un Dollijai arī nebija vairs runājams neka'S tāds, ko svešas ausis nedrīkstētu dzirdēt; viņi izturējās viens pret otru laipni un mierīgi — kā jau ļaudis, kas pilnīgi pārliecināti par savām jūtām. Lai gan dzīve tiesnesim pārāk bieži bija likusi vilties, Dollijā vīlies viņš nebija, jo, pēc manām domām, Dollijā viņš bija atradis to cilvēku, ko visu mūžu bija meklējis, to vienīgo cilvēku, kuram var pateikt visu. Bet, kad var pateikt visu, varbūt vairīs nevajag neko teikt. Tiesnesis sēdēja pie Dollijas gultas, un viņam pietika ar to, ka atrodas viņai blakus, nebija vajadzīgs, lai kāds viņu izklaidētu. Karsoņa nogurdināta, Dollijā bieži iesnaudās, un, ja miegā viņa savieba seju vai iekunkstējās, tiesnesis viņu pamodināja, sveikdams viņas atmošanos ar savu gaišai dienai līdzīgo smaidu.

Agrāk Verona nebija ļāvusi mums pirkt radio: salkanas dziesmeles, viņa apgalvoja, tikai radot cilvēkam galvā jucekli. Turklāt tas maksājot naudu. Bet ārsts Kārters iestāstīja viņai, ka radio esot Dollijai nepieciešams; viņš domāja, ka atveseļošanās periods ieilgs un radio palīdzēs Dollijai īsināt laiku. Un tā Verēna nopirka radioaparātu. Nemaz nešaubos, ka viņa par to izdeva krietnu summu, un tomēr šo rupji lakoto, automobiļa virsbūvei līdzīgo kasti nevarēja saukt citādi kā par atbaidošu. Es iznesu to pagalmā un nokrāsoju sārtā krāsā. Pat tad Dol- lija ilgi nevarēja izšķirties, vai viņa grib to savā istabā vai ne; vēlāk viņu no šī radioaparāta raušus nevarēja atraut. Tas pastāvīgi bija tik karsts, ka tajā varēja perēt cāļus, jo Dollijā un Ketrina darbināja

to no rīta līdz vakaram. Vislabāk viņām patika futbola reportāžas.

—     Lūdzu, nevajag, — Dollija mēdza sacīt tiesnesim, kad tas gribēja paskaidrot viņai spēles noteikumus. — Man patīk, ka nekā nevar saprast. Vi'si tā klaigā un priecājas; ja es zinātu, ko īsti viņi tur dara, varbūt tas man vairs neliktos tik aizraujoši.

Tiesnesis sākumā piktojās, jo nekādi nevarēja pārliecināt Dolliju just līdzi vienai noteiktai komandai. Viņai vienmēr gribējās, lai spēlē uzvarētu abas puses. — Viņi visi taču ir tik jauki zēnil

Radio dēļ mēs ar Ketrinu reiz pat sastrīdējāmies. Tas notika kādu pēcpusdienu, kad bija gaidāma štata mūzikas konkursa pārraide ar Modās Raior- denas piedalīšanos. Pats par sevi saprotams, ka man gribējās paklausīties, kā Moda spēlēs, un Ket- rina to ļoti labi zināja, bet viņa tobrīd klausījās Tjuleinas koledžas un Džordžijas šta'ta politehniskā institūta mača pārraidi un nelaida mani radioaparātam ne tuvumā.

—         Kas ar tevi noticis, Ketrin? — es neizturēju.

—    Savtīga esi kļuvusi, īgna, vienmēr gribi, lai visi tev izdabā … pat Verēna tāda nebija!

Šķita, ka likuma nodarīto pārestību, no kuras bija cietis viņas prestižs, Ketrina būtu nolēmusi atriebt, divkāršojot savu varu Talbo namā; tagad mēs vairs nedrīkstējām apšaubīt viņas indiānisko izcelsmi, pacelt balsi pret viņas tirāniju. Dollija ari labprāt pakļāvās. Tomēr šinī gadījumā viņa nostājās manā pusē.

—    Nu, lai taču Kolins uzgriež to staciju! Tas jau nebūtu kristiešu cienīgi — nepaklausīties, kā Moda uzstājas. Mēs taou ar viņu draudzējamies.

Visi., kuri bija klausījušies pārraidi, uzskatīja, ka Moda pelnījusi pirmo vietu. Viņai piešķīra otro, taču vecāki bija apmierināti, jo viņa bija ieguvusi pusi stipendijas inūzi'kas koledžā. Un tomēr tas nebija godīgi, jo viņa bija spēlējusi ļoti labi, daudz labāk par zēnu, kurš bija ieguvis lielo godalgu. Viņa spēlēja tēva serenādi, un tā man likās tikpat brīnišķīga kā toreiz mežā. Kopš tās dienas es biju pasācis stundām ilgi kvernēt vientulībā, rakstīdams uz papīra viņas vārdu un domādams par viņu, šo burvīgo meiteni ar matiem vaniļas saldējuma krāsā. Noklausīties 'pārraidi ieradās arī tiesnesis, un es zinu — Dollijai tas sagādāja prieku, jo bija tā, it kā mēs visi kopā atkal sēdētu platānas zaru ielokā un mūzika virpuļotu mums apkārt kā tauriņu bars.

Pēc dažām dienām satiku uz ielas Elīzabeti Ilen- dersonu. Varēja redzēt, ka viņa apmeklējusi dāmu salonu — mati bija ieveidoti, un nagus klāja laka; viņa patiesi izskatījās jau gluži pieaugusi, un es izteicu viņai komplimentu.

—   Tas ir speciāli mūsu vakaram, — viņa atbildēja. — Vai tavs tērps jau gatavs?

Tad es atcerējos: ķekaitu vakars, kurā Elīzabote un Moda bija lūgušas man uzstāties par zīlnieku!

—    Tu taču nebūsi aizmirsis? Ārprāts, Kolin, ja tu zinātu, kā mēs gatavojāmies — strādājām kā zirgi! Misis Raiordcna vārīs vīna punšu. Beigās mēs visi apdzersimies un izstrādāsim kaut kādus trakumus, tas ir kā likts. Protams, vakars būs galvenokārt par godu Modai, tāpēc ka viņa uzvarēja konkursā un tagad… — Elizabetes skatiens pievērsās drūmā klusumā grimstošajai ielai, divām vienmuļām namu un telefona stabu rindām, — tagad brauc projām.., nu, tu jau zini… uz universitāti.

Mūs apņēma pamestības sajūta, nemaz negribējās

vienatnē doties katram uz savu pusi, un es piedāvājos pavadīt Elīzabeti līdz mājām.

Garāmejot mēs iegriezāmies «Sienāzī», jo Elīza- botei vajadzēja pasūtīt torti. No ceptuves iznāca misis Kauntij.a, notraukdama no priekšauta mirdzošu cuikura smelkni, un apjautājās par Dollijas veselības stāvokli.

—    Grūti gan viņai, nabadzītei, — misis Kauntij.a žēloja Dolliju. — Padomājiet tikai — klejojošais plaušu karsonis! Manai māsai arī bija plaušu karsonis, bet viņai kauču bija riktīgs, parastais. Bet jāsaka paldies dievam, ka Dollija vismaz gul mājās, gultā. Labi gan, ka jūs visi beidzot esat atgriezušies, nu man prāts mierīgs. He, hē, tagad mēs par to visu varam pasmieties! Paraug, es te tikko izvilku no krāsns pīrādziņus arļ ievārījumu, aiznesiet tos Dollijai un saikiet, lai veseļojas. — Pa ceļam mēs ar Elīzabeti tos gandrīz visus nolocījām, un, kad sasniedzām Elizabetes māju, viņa uzaicināja mani ienākt un apēst atlikušos ar pienu.

Hendersonu nams atradās tai vietā, kur tagad ir benzīna uzpildīšanas stacija. Tās bija piecpadsmit nevērīgi sanaglotas istabas, kurām visos kaktos svilpoja vējš; droši vien ar laiku tajās būtu iemitinājušies bezpajumtes suņi un kaķi, bet, kad Railijs paaugās, izrādījās, ka viņam ir ķēriens uz galdnieka darbiem. Pagalmā viņš bija uzslējis sev šķūnīti — darbnīcu, kas bija kļuvusi viņam par iemīļotu uzturēšanās vietu; viņš bieži pavadīja tajā rīta cēlienu, apzāģēdams dēļus vai drāzdams dakstiņus. Šķūnīša plauktos bija sakrājusies īpatnēja kolekcija, pēc kuras varēja spriest, ar ko Railijs aizrāvies zēna gados. Tur bija gan pudeles ar visādiem kukaiņiem un rāpuļiem spirtā, gan trūdošs sikspārnis stikla burciņā, gan kuģu modeļi, gan nelabi smirdošs zooloģiskais dārzs, saglabājies vēl no izbāžņu gata

vošanas perioda; visbriesmīgāk izskatījās trusis — acu vietā tam bija caurumi, ausis noļukušas uz leju kā āpšu sunim un spalva puvešaini zaļa; īsi sakot, visus šos eksponātus jau sen bija laiks izmest ārā un aprakt. Pēdējā laikā es cieimojos pie Railija itin bieži; Platā Edija raidītā lode bija iedragājusi viņam pleca kaulu, un viņam bija jānēsā ģipsējums. Rai- lijs šķendējās, ka miesa zem tā neganti niezot, turklāt tas esot smags kā akmens. Tā kā pleca dēļ viņš nevarēja ne lāgā vadīt mašīnu, ne iedzīt naglu sienā, viņam neatlika nekas cits kā slinkot un apcerēt dzīvi.

—    Ja gribi satikt Raitiju, tad viņš ir šķūnītī, — Elizabete teica. — Droši vien kopā ar Modu.

—    Ar Modu?

Tas tik bija pārsteigums! Līdz šim, kad ierados pie Railij.a, viņš allaž bija aicinājis mani uz šķūnīti, «lai skuķi netraucē», — tā bija viņa valstība, kurā, kā viņš pats lielījās, nevienam sievišķim nebija atļauts spert kāju.

—    Viņa lasa Railijam priekšā dzejoļus, lugas… Moda ir dievīga — ja padomā, kā mans brālis pret viņu vienmēr izturējies… Bet viņa nepiemin ļaunu. Man liekas — ja cilvēkam reiz gadījies būt par matu no nāves kā Railijam, tas pārveido viņa iekšējo īpasauli, viņa domas kļūst spējīgas pacelties augstākās sfērās… Viņš tagad ir ar mieru klausīties Modā stundām ilgi.

Šķūnītis atradās nama sētas pusē, vīģes koka paēnā. Gar tā slieksni, pērno saulpuķu sēklas knābādamas, oienīgi pastaigājās resnas Plimutas vistas. No senseniem bērnības laikiem saglabājies pusiz- dzisis krīta uzraksts uz durvīm klusi brīdināja: «Ieeja aizliegta!» Mani pārņēma biklums. Iekšpusē varēja dzirdēt Modās balsi — to plūstošo, dziedošo balsi, kādā viņa lasīja dzejoļus un kuru daži muļķi

skolā ar tādu sajūsmu mēdza izmēdīt. Ja kādam pastāstītu, ka Railijs tik tālu nonācis, jebkurš teiktu, ka kritienā no sapindu koka viņš laikam sadauzījis galvu. Piezagos pie loga un paraudzījos iekšā; Railijs likās iegrimis pulksteņa labošanā, un viņa sejas izteiksme neliecināja, ka viņš klausītos kaut ko pacilājošāku par mušas sīkšanu, — viņš pat iebāza pirkstu ausī un papurināja, it kā gribēdams aizdzīt nepatīkamu kņudoņu. Tad — tieši tai brīdī, kad jaiu grasījos viņus nobaidīt, piesitot pie rūts, — Railijs nolika pulksteni, no aizmugures pienāca klāt Modai un, pārliecies viņai pā'r plecu, aizvēra grāmatu. Plati smaidīdams, viņš saņēma saujā Modās matu cirtas, un viņa piecēlās — kā kaķēns, kuru ceļ aiz skausta. Nākamajā mirklī viņiem apkārt it kā uzliesmoja gaismas loks, žilbinošs spožums, no kura man iesūrstējās acis. Bija redzams, ka viņi neskūpstās pirmoreiz.

Pat nedēļa vēl nebija pagājusi kopš tās dienas, kad es, uzskatīdams Railiju par šādās lietās pieredzējušu, biju atklājis viņam savu sirdi, pastāstījis par savām jūtām pret Modu; un nu — lūdzu, esiet tik laipnil Es vēlējos, kaut man būtu milža spēks, kaut es varētu sagrābt šo šķūni un sašķaidīt driskās vai arī izgāzt durvis un viņus abus kārtīgi izlamāt. Un tomēr — vai es varēju Modai ko pārmest? Lai cik slikti viņa par Railiju bija kādreiz izteikusies, es taču vienmēr biju zinājis, ka Railijs Modai nav vienaldzīgs. Nekādas īstas saprašanās starp mani un Modu nekad nebija bijis, draudzējāmies — un viss, turklāt pēdējos gados pat šī vienkāršā draudzība bija pajukusi. Apgriezos un devos projām; resnās plirn lītie,tes izsmējīgi nokladzināja man pakaļ. (

—     Tik ātri! — teica Elizabete. — Vai tad viņu tur nebija?

—    Negribējās traucēt, — es atbildēju. — Viņi bija aizrāvušies ar augstākām sfērām.

Bet Elizabete nesadzirdēja ironiju; par spīti apgarotajam izskatam, kas solīja nez kādus dvēseles smalkumus, viņa vienmēr vis,u saprata burtiski.

—    Nu, vai tas nav brīnišķīgi?

—    Patiešām… brīnišķīgi.

—    Dieva dēļ, Kolin! Kas noticis? Ko tu šņaukājies?

—    Nekas. Es gribēju teiikt — man ir iesnas.

—    Līdz iritv<akar.am pāries. Tikai noteikti ierodies maskā! Railijs būs velns.

—    Tas viņam piestāvēs.

—    Protams, mēs ceram, ka tu būsi ģindeņa tērpā. Atlikusi gan vairs tikai viena diena …

Iet uz ķekatu vakaru man nebija ne mazākās vēlēšanās. Pārmācis mājās, apsēdos pie galda un sāku rakstīt Railijam vēstuli. «Mīļais Railij!» Nē. «Cienījamais Ilenderson!» Izsvītroju «cienījamo». Pietiks vienkārši ar «Hendersonu». «Ilenderson! Tava nodevība ir atmaskota.» Piepildīju lapu pēc lapas, aprakstīdams mūsu draudzības sākumu, tāis godpilno vēsturi, un, visu to attēlojot, manī brieda pārliecība — te jābūt kļūdai, tāds lielisks draugs nevarēja mani nodot; pašās beigās es jau ar putām uz lūpām ņēmos apliecināt, ka viņš ir mans labākais draugs, mans brālis. Iesviedu šos murgus krāsnī un pēc piecām minūtēm jau biju DoMijias istabā apvaicāties, vai būtu iespējams līdz rītvakaram pašūt man ģindeņa tērpu.

Ar šūšanu Dollijai nekad nebija veicies, pat kleitas malu viņa lāgā nemācēja atšūt. Ketrina nebija labāka, taču viņas dabā bija izlikties zinām un protam itin visu, turklāt ar vislielāko pašapziņu viņa

ķērās tieši pie tādām lietām, par kurām vismazāk sajēdza. Nu viņa aizsūtīja mani uz Verēnas veikalu pec septiņiem jardiem vissmalkākā melnā atlasa.

—     No tik liela gabala kādai strēmelei vajadzētu palikt pāri, — viņa sprieda. — Mēs ar Dolliju varēsim piešūt saviem apakšbrunčiem jaunas malas. — Pēc tam viņa sarīkoja īstu teātri ar mēra noņemšanu — izmērīja mani krustām un šķērsām; tas bija pamatīgs darbs, vienīgā nelaime tā, ka viņa nezināja, ko ar iegūtajiem skaitļiem iesākt. — No šitā gabaliņa… iznāks smukas biksītes, — viņa sacīja, nošņāpdama no atnestā auduma vienu jardu. — Un no šitā, šņikt, šņikt, glauna apkakle, mana vecā kleita izskatīsies kā jauna. — Man viņa neatstāja ne tik, cik odam vajag, lai apsegtu plikumu.

—    Ketrin, mīļā, mēs nedrīkstam gluži aizmirst Kolinu, — Dollija atgādināja.

Viņas strādāja bez pārtraukuma visu pēcpusdienu. Kad atnāca tiesnesis, tam uzdeva vērt diegus adatās, jo šo darbu Ketrina necieta. «Riebīgi, tikpat kā bāzt tārpus uz āķa.» Pievakarē viņa pateica «gana» un aizlīgoja uz savu mājiņai aiz karšupupu vijām.

Bet Dolliju bija pārņēmusi vēlēšanās katrā ziņā pabeigt darbu; strādādama viņa visu laiku satraukti valodoja. Adata šaudījās virs melnā atlasa augšup, lejup, un, tāpat kā tās dūrieni, Dollijas runas teikumi rindojās cits aiz cita nelīdzenā virknē.

—     Kā tu domā, — viņa man jautāja, — vai Verēna atļautu man sarīkot viesības? Tagad taču man tik daudz draugu! Railijs, Cārlijs, un mēs vēl varētu ielūgt misis Kauntiju, Modu un Elizabeti. Pavasarī dārzā… ar jaipāņu lukturīšiem. Mans tēvs bija varens skroderis. Zēl, ka neesmu mantojusi viņa dāvanas. Agrākos laikos daudzi vīrieši šuva; viens mana tēva draugs šuva segas no drēbes gabaliņiem, medaļu no visādām izstādēm viņam bija

bez skaita. Tēvs mēdza sacīt, ka pēc smagiem lauku darbiem tā esot laba atpūta. Kolin! Apsoli man kaut ko! Es negribēju, ka tu nāc pie mums dzīvot, es domāju — nebūs pareizi, ja zēns aug mājā, kur nav neviena vīrieša, tikai trīs aizspriedumu pilnas vecas sievas. Bet tomēr tā notika, un tagad es par to vairs neraizējos. Tu dzīvē nepazudīsi. Tu tiksi uz priekšu. Apsoli man, Kolin, ka nedarīsi pāri Ket- rinail Neatsvešinies pārāk no viņas! Dažreiz es visu nakti nevaru aizmigt, mocīdamās ar domu, ka Ketrina varētu palikt gluži viena šai pasaulē. Nu, — viņa sacīja, pasniegdama man tērpu, — ģērb mugurā, palūkosimies!

Priekšā tas bija savilcies, bet mugurpusē nokarājās kā izģinduša večuka apakšbikses; staras bija platas kā zvani, viena piedurkne nesniedzās līdz rokas locītavai, otra apsedza pirkstgalus. Diez cik smalki neizskatījās — to atzina arī Dollija.

—    Bet pagaidi vien, kad mēs uzkrāsosim kaulus, — viņa mani priecināja. — Ar sudraba krāsu! Verēna reiz nopirka, ar ko pārkrāsot karoga kātu, tais laikos, kad viņa vēl nebija pret valdību. Kaut kur bēniņos jābūt, tādā mazā bundžiņā. Paraugies, Kolin, pagultē, vai nevari atrast manas čības!

Dollijai bija aizliegts celties no gultas, pat Ketrina viņai to nebūtu atļāvusi.

—    Ja tu rāsies, nebūs vairs nekāda prieka, — viņa teica un sadabūja čības pati.

Tiesas nama pulkstenis bija nositis vienpadsmit, tātad patiesībā bija pusvienpadsmit, — dziļa nakts stunda pilsētiņā, kur visu kārtīgu māju durvis slēdz deviņos; mums likās, it kā būtu pat vairāk, jo Verēna blakus istabā jau bija nolikusi savas rēķinu grāmatas un devusies pie miera. Mēs paņēmām no skapja petrolejas lampu un tās trīsošajā gaismā uz pinkst-

galiem uzlavījāmies pa kāpnēm bēniņos. Tair bija auksti; lampa, kuru novietojām uz mucas, šķita kā ugunskurs, no kura negribas attālināties. Uzsākām meklēšanu; ar zāģu skaidām piebāztās manekenu galvas — cepuru tirdzniecības veterāni — visu laiku nenovērsa no mums savus stingos skatienus, un, tiklīdz izkustinājām kādu priekšmetu no vietas, zem tā tūliņ atskanēja satraukta čabēšana un rosīšanās. Negaidot apgāzās kārba ar naftalīna bumbiņām, un tās ar troksni izbira uz grīdas.

—    Vai dieniņ, vai dieniņ, — Dollija uzjautrinājās,

—    ja Verēna padzirdēs, viņa izsauks šerifu.

Izrakām no putekļiem neskaitāmi daudz otu;

krāsa, kura beidzot atradās zem sakaltušu svētku viju kaudzes, izrādījās nevis sudrabs, bet zelts.

—    Vēl labāk, vai ne, Kolin? Ar zeltu būs vareni. Bet palūk, ko es vēl atradu!

Viņa turēja rokās ar auklu pārsietu kurpju kasti.

—    Mani dārgumi, — viņa sacīja, piegājusi pie petrolejas lampas un atraisīdama auklu. Lampas gaismā no kastītes tika izcelta un man parādīta sažuvusi medus kāre, sirseņu ligzda un krustnagliņām saspraudīts apelsīns, kuram gadi bija nolaupījuši smaržu. Kastītes dibenā gulēja vatē ievīstīta pilnīgi vesela gaišzila sīļa ola.

—     Es di’kti biju pret tādiem darbiem. Tad Ketrina nozaga to olu manā vietā un uzdāvināja man uz Ziemsvētkiem. — Dollija pasmaidīja; viņas sejas ovāls man šķita kā tauriņš, kas ielidojis gaismas lokā — tas bija tikpat drosmīgs, tikpat vārs.

—    Cārlijs sacīja, ika mīlestība dzimst no mīlestības. Es ceru, ka tu klausījies un viņu saprati. Jo, ja tu iemīlēsi kaut vienu mazu lietiņu, — viņa ielika plaukstā gaišzilo olu tikpat saudzīgi kā tiesnesis platānas lapu, — tu iemīlēsi arī otru, un tad tev jau kaut kas piederēs, kaut kas tāds, kas palīdz dzīvot. Un tu spēsi piedot cilvēkiem. Nūja, — viņa nopūtās, — runāt var ilgi, bet darbs vis pats nedarīsies. Es gribu sagādāt Ketrinai pārsteigumu, mēs pateiksim viņai, ka tikmēr, kamēr gulējām, tavu tērpu izkrāsoja rūķīši. Tad nu gan viņa brīnīsies!

Tiesas nama pulkstenis atkal sūtīja mums ziņu, skaņām kā karogiem viļņojot virs aukstajā rudens naktī dusošās ipilsētas.

—     Zinu jau, zinu, ka tev kut, — Dollija teica, zīmēdama man uz krūtīm ribu vainagu, — bet nodīdies, citādi es visu saķēpāšu. — Viņa apmērcēja otu krāsā un nobrauca iar ito ,man pa piedurknēm un bikšu starām, apveltīdama mani ar zeltaini mirdzošiem roku un kāju kauliem. — Pielūko, atceries, ko teiks par tavu tērpu, Jai vari man pastāstīt! Viiisi tevi noteikti lielīs, — viņa sacīja, savu darbu 'pabeigusi mn to ļoti pašapzinīgi aplūkodama. — Mīļā pasaulīt!… — Viņa «pēkšņi sasita plaukstas, un viņas smieklu kamoltiņi jautri aizlēkāja pa jumta spārēm. — Paskaties, ko mēs esam izdarījuši…

Jo man bija gadījies tāpat kā tam vīram, kurš iekrāsoja sevi istabas kaktā: no priekšas un mugurpuses svaigi apzeltīts, es biju notverts ģindeņa tērpā kā slazdā un varēju tikai ar pirkstu rādīt uz vaininieci.

—    Tagad tev visu laiku jāgriežas riņķī, •— viņa mani ķircināja. — Griezdes, kamēr nožūsi!

Viņa svētlaimīgi izplēta rokas un, vecajās čabatās ieautajām tievajām kājām trīsot un vienkāršajam naktskreklam plandoties, sāka lēni, neveikli valsēt pa melnām ēnām izroboto bēniņu grīdu. Piepeši, it kā sagrūdusies ar citu dejotāju, viņa strauji apstājās… ķēra ar roku pie sirds, pie pieres.

Tālumā tiMo dzirdami nosvilpās vilciens, un es it kā pamodos no «naudas: ieraudzīju baiļpilno neizpratni Dollijas acīs, krampju izķēmoto seju. Satvēru viņu — mana tērpa svaigā krāsa notašķīja viņas kreklu kā asinis — un iesaucos:

—    Palīgā! Verēna! Palīgā!

—    Klusi, klusi… — Dollija nočukstēja.

Māja, kurā nakts vidū notikusi nelaime, izkliedz to pasaulei ar izmisīgu spožumu logos. Ketrina šļūca no istabas uz istabu, aizdegdama lampas, kas nebija lietotas gadiem. Savā atlasa kankarā drebinādamies, es sēdēju spilgti apgaismotajā priekšnamā uz soliņa. Blakām sēdēja 'tiesnesis. Viņš bija atskrējis no mājas vienā naktskreklā, kuram pāri bija pārmests lietus mētelis; kad garām gāja Verēna, viņš allaž kā kautrīga meiča saspieda kopā ceļgalus. Ieraudzījuši gaismu logos, kaimiņi nāca apjautāties, kas noticis. Verēna sagaidīja tos uz lieveņa un paskaidroja: viņas māsu, mis DoHiju, ķērusi trieka. Istabā pie slimās ārsts nevienu nelaida, un mēs visi padevīgi gaidījām ārpusē, pat Kotrina; iedegusi pēdējo lampu, viņa apstājās pie Dollijas durvīm un sastinga, pieri durvju malai piespiedusi.

Priekšnamā bija spogulis un pakaramais ar daudziem zariem. Uz tā karājās Dollijas samta cepure, un īsi pirms saullēkta, kad namā iestrāvoja rīta vējš, es spogulī ieraudzīju tās plīvuru viegli neviļņojam.

Tagad es zināju — Dollija no mums aizgājusi. Pirms dažiem mirkļiem, neviena nemanīta, viņa bija paslīdējusi garām; iztēlē es sekoju viņai. Lūk, viņa šķērso laukumu, nonāk pie baznīcas… tagad viņa uzkāpusi kalnā. Lejā šalc pļava ar sarkano indiāņ- zāli: tur beidzas viņas ceļš.

So pašu ceļu es nogāju kopā ar tiesnesi nākamā gada septembrī. Visu šo laiku tikpat kā nebijām redzējušies. Reiz mēs satikāmies laukumā — un viņš uzaicināja mani atnākt kādreiz ciemos. Es patiešām biju nolēmis viņu apciemot, taču vienmēr, kad gadījās iet garām mis Bellas pansijai, mans skatiens diez kāpēc pats no sevis pavērsās uz otru pusi.

Esmu lasījis, ka cilvēka dzīve — tās pagātne un nākotne — esot līdzīga spirālei: katrs spirāles iepriekšējais loks radot nākamo un nosakot tā saturu. Var jau būt, ka tā ir, taču man vienmēr ir licies, ka mana dzīve drīzāk līdzinās virknei noslēgtu apļu, kuri nebūt nepāriet cits citā ar spirāles vieglumu; pāreja no viena apļa otrā man notiek nevis pakāpeniski, bet gan lēcienveidīgi. Un mani allaž nomoka nenoteiktība starp diviem apļiem, laiks, kuram jāpaiet, iekams man kļūst skaidrs, uz kuru pusi lēkt. Pēc Dollijas nāves es ilgi dzīvoju tādā neziņā.

Man pašam likās, ka 'jautri pavadu laiku.

Caurām dienām es slaistījos Fila kafejnīcā, ar rotaļu biljarda palīdzību šad tad laimēdams kausu alus; likums gan aizliedza izsniegt alu nepilngadīgajiem, bet Fils cerēja, ka es mantošu Verēnas naudu un varbūt palīdzēšu viņam atvērt viesnīcu. Es ziedu matus ar briljantīnu un triecos uz deju vakariem kaimiņpilsētās, pa naktīm spīdināju ar kabatas lukturīti meiteņu logos un molu pret stiklu akmentiņus. Es pazinu nēģeri, kurš pārdeva pašdarinātu džinu ar nosaukumu «Dzeltenais sātans». Es pieglaimojos katram, kuram piederēja auto.

Un to visu es darīju tādēļ, lai pēc iespējas mazāk laika vajadzētu pavadīt Talbo namā. Gaiss tur bija pārāk sastāvējies, man trūka elpas. Virtuvē tagad saimniekoja svešiniece — tumšādaina meitene, kurai kāju pirksti bija apliekušies kā balodim. Viņa caurām dienām dziedāja — kā bailīgs bērns, kurš nonācis drūmā, svešā vietā un cenšas sevi iedrošināt.

Ēdienus viņa gatavoja nožēlojami. Viņa aizlaida postā mūsu ģerāniju. Es pats biju piekritis, ,ka Verēna viņu pieņem, — domāju, ka Ketrina to necietīs un no jauna ķersies ipie darba.

Taču Ketrina neizrādīja ne mazāko vēlēšanos jauno virēju apmācīt. Tagad viņa bija pavisam pārvākusies uz savu dārza mājiņu, paņēmusi līdzi arī radio un jutās ļoti apmierināta.

—    Diezgan esmu vergojusi, — viņa mēdza teikt, — atpakaļ tais sakās vis nelīdīšu. Nu reiz gribu padzīvot vieglu dienu.

Vieglo dienu dzīvodama, viņa izplūda miesās, kājas viņai sapampa, tā ka kurpēm vajadzēja iegriezt malas. Viņa pārņēma Dollijas «paradumus, līdz bezjēdzībai tos pārspīlēdama, piemēram, kļuva briesmīgi kāra uz saldumiem: vakariņām viņai no aptiekas kafejnīcas ik reizi piegādāja divas milzu porcijas .saldējuma. Klēipī viņai pastāvīgi čaukstēja konfekšu papīrīši. Kamēr viņa vēl nebija kļuvusi pārāk resna, viņa stīvēja mugurā Dollijas kleitas, it kā tas ļautu viņai kaut mazdrusciņ būt kopā ar savu draudzeni.

Ciemošanās dārza mājiņā bija kļuvusi man par mocību; gāju turp ar milzīgu nepatiku, allaž šķendēdamies, kāpēc tieši man bijis lemts kļūt par Ket- rinas vienīgo izklaidētāju. Vispirms es izlaidu vienu dienu, tad trīs, bet reiz nerādījos pie viņas veselu nedēļu. Kad ipēc tādiem pārtraukumiem beidzot ierados, man likās, ka Kotrinas 'klusēšana un nevērīgā attieksme pret mani slēpj sevī pārmetumu; jutos tik ļoti vainīgs, ka nespēju saskatīt patieso stāvokli, proti — viņai bija galīgi vienalga, vai apciemoju viņu vai me. Kādu dienu viņas izturēšanās to pierādīja. Manā klātbūtnē viņa izspļāva mutē sabāztos vates kumšķus. Viņas runa man tagad kļuva tik nesaprotama, cik nesaprotama tā agrāk

bija likusies pārējiem. Tas notika tai brīdī, kad cs, attaisnodamies ar kaut kādām darīšanām, lūdzu viņu nedusmoties, ja došos projām mazliet ātrāk. Viņa pacēla vēderainās krāsniņas vāku un izspļāva vati ugunī; vaigi viņai uzreiz iekrita, viņa izskatījās nogurusi un vāja. Tagad saprotu — viņa nedarīja to, man atriebdamās; tas vienkārši bija norādījums, ka varu viņas labā nepūlēties. Gar viņas nākotni nevienam nebija nekādas daļas.

Dažreiz Railijs pavizināja mani savā limuzīnā, bet nu es vairs nevarēju daudz cerēt ne uz viņu, ne uz viņa mašīnu, jo abi pastāvīgi bija aizņemti: mans draugs bija kļuvis par biznesmeni. Viņš bija nopircis deviņdesmit akrus zemes pilsētas nomalē, un tagad vesela traktoru brigāde strādāja, šo zemi attīrīdama; Railija nodoms bija būvēt tur mājas. Vie- tējiie dižvīri bija ieinteresējušies arī par kādu citu viņa projektu — viņš domāja, ka vajadzētu nodibināt akciju sabiedrību, kurā piedalītos visi pilsētas iedzīvotāji, un kopīgiem spēkiem uzcelt zīda aušanas fabriku; tā ne vien dotu ienākumus, bet arī sekmētu pilsētas iedzīvotāju skaita palielināšanos. Avīze veltīja šim priekšlikumam jūsmīgu ievadrakstu; tajā bija sacīts — pilsēta vairot lepoties, ka izauklējusi savā klēpī tik uzņēmīgu jaunekli kā Railijs Hender- sons. Uzņēmīgais jauneklis bija uzaudzējis ūsas un nomāja kantori, kurā viņa māsa Elīzabete strādāja par sekretāri. Moda Raiordena tagad mācījās štata universitātē, un gandrīz katru sestdienu Railijs kopā ar māsām brauca pie viņas ciemos — it kā tāpēc, ka meitenes esot ipēc Modās ļoti noilgojušās. Pirmajā aprīlī «Kurjerā» parādījās paziņojums par mis Modās Raiordenas un mistera Railija Hendersona saderināšanos.

Jūnija vidū viņi nosvinēja lepnas kāzas. Es biju viens no līgavaiņa brāļiem, un tiesnesis bija ielūgts

pair vedējtēvu. Ja neņem vērā Elizabeti un viņas māsu, visas līgavas māsas bija augstākās sabiedrības meitenes, ar kurām Moda mācījās kopā universitātē; «Kurjers» tās galanti nosauca par «daiļajām debitantēm». Līgava nesa rokā ceriņu un jasmīnu pušķi, līgavainis bija getrām un ik pa brīdim noglauda ūsas. Ar dāvanām bija piekrauts pilns galds. Es uzdāvināju viņiem sešus gabaliņus smaržīgo ziepju un pelnu trauku.

Pēc svinībām mēs ar Verēnu atgriezāmies mājās, turēdami virs galvas viņas melno lietussargu. Bija neizturami karsts, svelmainais gaiss vibrēja kā baip- tistu baznīcas zvani svētku dienā, un iztēlē es skatīju atlikušo vasaras daļu tikpat tukšu un garu kā pusdienlaika saules dedzinātu ielu. Vasara, vēl viens rudens, tad ziema… tā! nebija spirāle, tas bija noslēgts loks, tāds pats apaļš .kā lietussarga ēna. Ja man vispār lemts izdarīt lēcienu, tad… Sirdij nodrebot, es lēou.

—    Es gribu braukt projām, Verēna.

Mēs stāvējām pie dārza vārtiņiem.

—    Zinu. Es pati arī gribētu aizbraukt, — viņa sacīja, aizvērdama lietussargu. — Es gribēju braukt ceļojumā kapā ar Dolliju. Parādīt viņai okeānu.

Staltās stājas dēļ Verēna agrāk bija likusies gara auguma; nu viņa bija nedaudz salīkusi, un galva viņai trīcēja. Man likās dīvaini, ka esmu kādreiz no viņas tik ļoti bijies. Tagad viņa bija kļuvusi -pavisam sievišķīga, no visa kā baidījās — gan no zibens, gan no laupītājiem; durvīm viņa bija pierīkojusi neskaitāmus aizbīdņus un uz jumta uzstādījusi zibeņnovedej'us. Agrāk viņai bija paradums katra mēneša pirmajā datumā izstaigāt pilsētu un pašrocīgi savākt dažādos maksājumus, kas viņai pienācās; tagad, kad viņa to vairs nedarīja, ļaudis jutās tā

kā neomulīgi — viņi bija pieraduši gaidīt šo dienu un baidīties no tās, un nu viņiem kaut kā pietrūka. Sievietes runājia — visa nelaime tā, ka viņai nav ģimenes, bez māsas viņa ir gluži kā pazudusi, bet vīri visā vainoja Morisu Riču — Verēna nevarot pārdzīvot, ka šis viņu tik nelietīgi izmuļķojis, un, lai gan īpaši allaž bija ar Verēnu ķildojušies, tādu rīcību tomēr nosodīja. Pirms trim gadiem, kad atgriezos šai pilsētā un ķēros pie Talbo nama papīru un dokumentu šķirošanas, starp Verēnas personiskajām mantām — atslēgām un Modijas Loras fotogrāfijām atradu atklātni no Paragvajas; tā bija izsūtīta Ziemsvētkos, divus mēnešus pēc Dollijas nāves. «Kā mēs šeit mēdzam teikt, Feliz Navidad!1 Vai skumsti pēc manis? Moriss.»

Un, lasot šo atklātni, es domāju par to, ka pēdējos mēnešos viņas acis bija sākušas šķielēt un to iekšup vērstais .skatiens bija pilns sāpju un izmisuma; un es atcerējos, kā Railija kāzu dienā, par spīti spilgtajai saulei, kas lika tām asarot, tās uz minkli it kā atdzīvojās, paraudzījās manī ar cerību.

—    Mēs varētu doties lielā ceļojumā. Esmu nodomājusi šo to pārdot… šo to no īpašuma. Mēs varētu pabraukties ar kuģi — tu taču vēl neesi redzējis okeānu.

Es norāvu no dzīvžoga sausserža zariņu un saplucināju to, un Verēna noskatījās uz šo zariņu, it kā tas būtu viņas pēdējais sapnis — sapnis par ceļojumu un es to saplucinātu gabalos. Klusi nopūzdamās, viņa paberzēja dzimumzīmMi uz vaiga, i.t kā noslaucītu asaru.

—     Tātad… — viņa lietišķi jautāja. — …ko tu esi nodomājis iesākt?

1 Priecīgus Ziemsvētkus! (Spāniski.)

Tā nu iznāca, ka tiesnesi apciemoju tikai septembrī un tad «arī aizgāju tikai atvadīties. Ceļasomas bija sakravātas, Amoss Legrāns bija apgriezis man matus («Pielūko, mīlīt, neatbrauc atpakaļ ar pliku pauri! Es gribu sacīt — ja neuzmanīsies, tie tur ziemeļos noskalpēs tevi viens divi. Tur visi to vien tīko kā otru apkrāpt.»); man bija jauns uzvalks, jaunas kurpes un pelēka velūra platmale («Vai tu re, kas par glaunu kungu!» — tā misis Kauntija. «Par advokātu mācīsies? Nu, pēc skata jau esi advokāts kas advokāts. Ne, ne, bērniņ, es tevi nebučošu. Nosmērēšu vēl šito godību ar miltiem, pasarg dievs! Raksti mums — vai dzirdi?»); tai pašā vakarā vilcienam vajadzēja svinīgi uzņemt gaitu uz ziemeļiem un pēc trauksmaina skrējiena cauri visai valstij nogādāt mani pilsētā, kur man par godu jau plīvoja karogi.

Mis Bellas pansijā man pateica, ka tiesnesis izgājis pastaigāties. Atradu viņu laukumā; sirdī man iedūra sāpe, redzot šo stalto, eleganti ģērbto vīru sēžam uz soliņa starp večukiem, kuri to vien dara kā tērgā, spļauj tabaku un gaida. Paņēmis pie elkoņa, tiesnesis aizveda mani no tiem projām, un, kamēr viņš draudzīgi mani pamācīja, stāstīdams dažādus gadījumus no īsavas studenta dzīves, mēs pagājām garām baznīcai un devāmies ārā no pilsētas pa ceļu, kas ved uz Upes mežiem. Sis ceļš, šis koks… aizvēru acis, lai uz visiem laikiem paturētu tos atmiņā, jo neticēju, ka vēl kādreiz atgriezīšos, nezināju, ka domās staigāšu šo ceļu un sapņošu par šo koku tik ilgi, līdz tie būs atsaukuši mani atpakaļ.

Likās, ka neviens no mums abiem nebūtu nojautis, uz kurieni dodamies. Klusā brīnā mēs aplūkojām skatu, kas pavērās no kapsētas kalna, tad plecu pie pleca nokāpām lejā, vasaras iekveldētajā, septembra

krāšņumā degošajā pļavā. Kā .sarkana straume vējā viļņoja sausie, skanīgie stiebri, un man gribējās, lai arī tiesnesis uzzina, ko Dollija bija man atklājusi: stiebru stīgas dzied cilvēku balsīs, tā ir pļavas arfa, kas glabā un atceras mūsu dzīves stāstus. Mēs stāvējām un klausījāmies.

STĀSTI

.

PUDELE AR SUDRABNAUDU

Kad es mācījos skolā, pēc stundām biežii gāju strādāt aptiekā «Vailhalla». Tā piederēja manam tēvocim, misteram Edam Māršelam. Ja godāju viņu par misteru, tad tikai tāpēc, ka tā viņu sauca visi, pat sieva. Bet cilvēks viņš bij>a jauks.

Aptieka varbūt bija vecmodīga, toties plaša, krēslaina un vēsa — vasaras mēnešos visā pilsētā nebija patīkamākas vietas .par «Valliallu». Kad ienācāt pa durvīm, pa kreisi atradās avīžu un tabakas lete, aiz kuras allaž sēdēja misters Māršels — drukns, sārts vīrs ar platu seju un raženām, baltām, nokarenām ūsām. Aiz šīs letes telpas viņā galā pacēlās skaistā sodas ūdens strūklaka. Tā bija īsts senlaiku darinājums — no smalka, nodzeltējuša marmora, samtaini gluda, taču bez lēta spīduma. Misters Māršels to bija nopircis kādā izsolē Jaunorleāuā 1910. gadā um ne mazumu ar to lepojās. Sēžot uz augstajiem, tievkājainajiem ķebļiem un skatoties pāri strūklakai, jūs varējāt ieraudzīt savu seju maiga, sveču gaismai līdzīgā mirdzumā atspīdam veselā rindā senatnīgu spoguļu sarkankoka ietvaros. Visu galveno preču paraugi bija izvietoti smalkos, veclaicīgos skapjos ar stikla durvīm, kuras rotāja misiņa slēdzenes. Aptiekā vienmēr smaržoja pēc sīrupa, muskatrieksta un citiem gardumiem.

Agrāk pilsētiņas un tuvākās apkaimes iedzīvotāji bieži mēdza pavadīt laiku «Valhallā», bet tad pilsētā ieradās kāds vīrs, vārdā Rūfuss Makfērsons,

Un atvēra otru aptieku — laukuma viņā malā, tieši pretī mūsējai. Sis Makfērsons bija īsts ļaundaris, atvilināja tēvocim visus klientus. Savu aptieku viņš apgādāja ar visādām jaunmodīgām ierīcēm, piemēram, ar elektriskajiem ventilatoriem un gaismas reklāmu, garāmbraucošo,s pircējus apkalpoja tieši mašīnā un gatavoja sviestmaizes pēc pasūtījuma. Lai gan nedaudzi ilggadīgie apmeklētāji palika uzticīgi misteram Māršelam, saprotams, ka lielākajai daļai nebija pa spēkam pretoties Rūfusa Makfērsona vilinājumiem.

Sākumā misters Māršels izliikās savu konkurentu neievērojam; izdzirdis pieminam Maikfērsonu, viņš ti'kai nicīgi nošņācās un aizgriezās, virpinādams pirkstos ūsu galus. Bet nikns viņš bija, par to nav šaubu. Un kļuva arvien niknāks. Beidzot pienāca tā diena — tas notika apmēram oktobra vidū —, kad, ieradies «Valhallā», es ieraudzīju viņu sēžam kopā ar Hamurabi pie strūklakas, spēlējam domino un dzeram vīnu.

Sis Hamurabi, kurš apgalvoja, ka esot ēģiptietis, nodarbojās ar zobārstniecību; pacientu gan viņam bija maz — mūsu apkaimes ļaudīm ir varen stipri zobi, jo dzeramais ūdens šeit satur kaut kādu svarīgu elementu. Lielāko daļu laika viņš pavadīja «Valhallā» un bija kļuvis par tēvoča labāko draugu. Hamurabi bija izskatīgs vīrietis, nav vārdam vietas, melnīgsnējs, gandrīz septiņas pēdas garš; meitu mātes sargāja savus lolojumus no viņa kā no uguns, kamēr pašas paslepen meta uz viņu acis. Viņš runāja bez jebkāda akcenta un, pēc manām domām, bija tāds pats ēģiptietis kā es — marsietis.

Vārdu sakot, kad ienācu aptiekā, ieraudzīju viņus abus no apjomīgas krūkas tempjam itāliešu sarkanvīnu. Patiesi satraucošs skats, jo misters Māršels bija zvērināts atturībnieks. Nu, tā, es nodomāju, cauri ir, Rūfuss Makfērsons beidzot nolicis tēvoci uz lāpstiņām. Tomēr izrādījās, l<a neesmu uzminējis.

—        Nāc šurp, dēls, — 'tēvocis man sacīja, — iedzer glāzīti vīna!

—         Kā tad, — atsaucās Hamurabi, — nāc palīdzi mums iztukšot šito pudeli. Pa.r pašu naudu pirkts, grēks būtu liet zemē.

Pēc laba laioiņa, pievakarē, kad krūka beidzat bija tukša, misters Māršels paņēma to rokā, sacīdams: — Redzēs, kas nu būs! — un ar šiem vārdiem izsoļoja pa durvīm.

—    Uz kurieni viņš aizgāja? — es jautāju.

—         Hm… — noņurdēja Hamurabi. Reizēm viņam tikās mani pakaitināt.

Pagāja vesela pusstunda, iekāms tēvocis atgriezās elsdams pūzdams, salīcis zem pamatīgas nastas. Viņš lika krūku uz galda un, soli atkāpies, smaidīdams saberzēja rokas. — Nu, kā jums patīk?

—    Hm… m… — ņurdēja Hamurabi.

—    E-ē… — es novilku.

Dievs debesīs, tā bija tā pati vīna pudele, taču ar to bija notikusi brīnišķīga pārvērtība — nu tā bija līdz augšai pilna ar sudrabainām pieccentu un desmitcentu monētām, kas nespodri mirdzēja caur biezo stiklu.

—         Smuka pudelīte, vai ne, ko? — tēvocis sacīja.

—    Sitos man bankā sabēra. Nekas lielāks par desmitnieku nelīda iekšā. Bet te, vienalga, ir vesels lērums naudas, varat man ticēt!

—         Bet kādēļ jūs tā darījāt, mister Māršel? — es vaicāju. — Kādēļ bērāt naudu pudelē?

Tēvoča smaids kļuva vēl platāks. — Redzi, te ir vesela pudele, pilna ar sudrabnaudu…

—        Tikpat kā naudas pods, kas atrasts uz vientuļas salas, — Hamurabi iestarpināja.

—     … un es, saproties, esmu sadomājis šitādu joku: lai mūsu klienti pamēģina uzminēt, cik tur ir iekšā! Nopērc pie manis kaut ko pair kvartu — drīksti vienreiz minēt. Jo vairāk pirksi, jo vairāk reižu varēsi minēt. Visus skaitļus es rakstīšu savā kases grāmatā, un Ziemsvētkos mēs tos nolasīsim. Kurš būs piešāvies vistuvāk, lai tad arī ņem ar visu pudeli.

Hamurabi svinīgi pamāja. — Tu būsi īsits sala vecis. Varens, devīgs sala vecis. Tagad iešu mājās un sēdīšos rakstīt grāmatu: «Rūfusa Makfērsona elegantā noslepkavošana». — Viņš tik tiešām dažreiz rakstīja stāstus un sūtīja tos žurnāliem. Bet tie vienmēr atnāca atpakaļ.

Tas bija pārsteidzoši, nudien brīnumaini, kā vēlēšanās iegūt naudas pudeli apsēda visu apkārtnes iedzīvotāju prātus. «Valhallā» sen nebija redzēti tādi pircēju bari — kopš tiem laikiem, kad stacijas priekšnieks Talijs, nabadziņš, sajuka pirātā un sāka visiem stāstīt, ka aiz dzelzceļa noliktavām zemē esot nafta, un pilsētā sabrauca milzum daudz laimes meklētāju. Pat biljarda zāles dīkdieņi, kuri visu savu naudu izšķieda tikai viskijam un sievietēm, tagad rindā nāca uz aptieku, grabināja kabatā centus un dzēra piena kokteiļus. Dažas vecākas dāmas gan publiski nosodīja mistera Māršela pasākumu, nosaukdamas to par azarta spēli, taču īpašu troksni necēla, turklāt viena otra no viņām drīz vien atrada kādu ieganstu, lai iegrieztos pie mums izmēģināt laimi. Skolēni ar šo pudeles būšanu bija kā sajukuši; es viņu vidū biju kļuvis par ievērojamu personu, jo viņi iedomājās, ka zinu pareizo atbildi.

—    Es jums pateikšu, kādēļ tas tā ir, — sacīja Hamurabi, aizdedzinādams ēģiptiešu cigareti (viņš

tās pasūtīja pa pastu no Ņujorkas). — Jūs droši vien domājat, ka šos ļautiņus dzen mantkārība. Nekā tamlīdzīga. Noslēpums — lūk, kas visus tā pievelk! Kad cilvēks skatās uz šīm sudraba ripiņām, viņš nedomā: tur ir tik un tiik. Nē, viņš domā — interesanti, cik tur varētu būt? Tas ir jautājums, kas ietver sevī šīs lietas jēgu. Un katram cilvēkam tas nozīmē kaut ko īpašu, kaut ko savu. Saprotat?

Bet kā trakoja Rūfuss Ma'kfērsons! Ar Ziemsvētkiem visiem tirgotājiem saistās īpašas cerības — viņiem tie nozīmē lielu daļu gada ienākumu, bet Makfērsonam pircējus vajadzēja gandrīz vai raušus raut iekšā. Viņš mēģināja atdarināt mūsu triku, taču, būdams skopulis, piepildīja savu pudeli ar vara centiem. Turklāt viņš aizsūtīja vēstuli mūsu pilsētas avīzei, kurā paziņoja, ka misteru Māršelu vajagot notriept ar darvu, izvārtīt spalvās un pakārt aiz kāju pēdām, jo, pataisīdams nevainīgus bērnus par spēlmaņiem, viņš grūžot tos uz platā ceļa, kas ved uz pazušanu. Varat iedomāties, kā visi par viņu smējās. Ar savu rīcību viņš izpelnījās pilsētnieku vidū tikai nicināšanu. Un tā nu ap novoīnbra vidu viņam vairs nebija cita darba kā vien kvernēt uz savas aptiekas sliekšņa un drūmi noraudzīties ļaužu kņadā otrpus laukuma.

Apmēram tai laikā pie mums pirmo reizi parādījās Zvirfculēns ar savu māsu.

Pilsētā viņš bija ieradies pirmo reizi. Katrā ziņā neviens neatcerējās, ka būtu viņu agrāk redzējis. Viņš pastāstīja mums, ka dzīvojot fermā, vienu jūdzi aiz Indiāņu avota, un ka viņa māte sverot tikai septiņdesmit četras mārciņas, bet vecākajam brālim esot vijole un par piecdesmit centiem tas spolējot kāzās. Viņš apgalvoja, ka Zvirbulēns esot

viņa īstais vārds un ka viņam esot divpadsmit gadu. Viņa māsa Midija gan tcica, ka viņam esot tikai astoņi. Viņam bija taisni, tumšdzelteni mati, sīka, vēja aprauta sejiņa ar spītīgiem vaibstiem un nemierīgas zaļas acis, kas raudzījās uz mums gudri un zinoši. Viņš bija maza auguma, kalsens, vienmēr sasprindzis kā atsipcrc un allaž valkāja vienu un to pašu: sarkanu džemperi, zilus dungriņus un milzīgus zābakus, kas ejot cilājās un klaudzēja.

Kad viņš pirmo reizi pārkāpa «Valhallas» slieksni, ārā lija lietus. Mati viņam bija salipuši uz galvas kā mice un zābaki, nākot pa zemes ceļu, viscaur notašķīti ar rūsganiem dubļiem. Nevērīgā kovboja gaitā viņš pienāca pie strūklakas, kur es patlaban slaucīju glāzes; viņam nopakaļ vilkās Midija.

—    Mans dzirdēj, ka jumis te esot vesela pudele ar naudu un jūs taisās to aitdot, — viņš teica, oieši raudzīdamies man acīs. — Ja nu jums to pudeli tikpat nevajag, varējāt izdarīt labu darbu, atdot to mums. Mani sauc Zvirbulēns, un šitā ir maina māsa Midija.

Midija bija bēdīgs, ļoti bēdīgs rneitēns. Viņa izskatījās vecāka par brāli un bija arī krietni garāka, īsta maikste ar īsi apcirptiem pakulu krāsas matiem un žēlabainu izteiksmi bālajā sejiņā. Izbalējusī katūna kleita bija sarāvusies un atklāja viņas kaulainos ceļgalus. Laikam viņai kaut kas nebija kārtībā ar zobiem, jo lūpas viņa allaž centās turēt cieši sakniebtas kā vecai dāmai.

—    Atvainojiet, — es teicu, — bet šinī jautājumā jums jāgriežas pie mistera Māršela.

Puišeli tas ne druskas nenobiedēja. Dzirdēju, ka tēvocis viņam paskaidro, kas darāms, lai iegūtu pudeli. Zvirbulēns uzmanīgi klausījās, šad tad pamādams ar galvu. Tad viņš atnāca atpakaļ, apstājās pie pudeles un, viegli to noglāstījis, sacīja māsai:

—    Smuka mantiņa, vai ne, Midij?

—    Un viņi mums to atdos? — Midija jautāja.

—    Tad ne jau. Vajag uzminēt, cik tur iokšā naudas. Un vispirms par divdesmit centiem kaut kas jānopērk, lai vispār atļauj minēt.

—    Divdesmit centi, ko tu neteiksi! Mumsim taik nav divdesmit centu. Kur tu tos domā izraut?

Zvirbulēns domīgi paberzēja zodu.

—    Tas ir sīkums, manējais to nokārtos. Galvenais ir — zini kas? Galvenais ir tas, ka es nevaru minēt nez cik reizes. Man jāzin, oik tur ir.

Pēc dažām dienām viņi ieradās atkal. Zvirbulēns uztupās uz augstā ķebļa pie strūklakas un drosmīgi palūdza divas glāzes ūdens, vienu sev un vienu Midijai. Sinī reizē mēs šo to uzzinājām par viņa ģimeni.

—     … un vēl mums ir vecaistēvs, mana tēva vecais, viņš ir no frančiem, angliski diez kā nerunā. Mans brālis — tas, kurš spēlē vijoli, — trīs reizes ir sēdējis cietumā. Viņa dēļ jau iznāca, ka mums vajadzēja savākt mantiņas un laisties prom no Luiziā- nas. Viņš tur bija baigi sakāvies, sagriezis vienu ar žileti. Vienas dāma« dēļ. Sī bija desmit gadus par viņu vecāka. Ar dzelteniem matiem.

Tas uztrauca Midiju, kura līdz šim bija turējusies maliņā.

—    Zvirbulēn! Nav labi šitā visu izstāstīt, ka's mumsim ģimenē notiek.

—    Klusē, Midij! — Zvirbulēns uzsauca, un Midija apklusa.

—    Viņa jau ir laba meitene, — Zvirbulēns turpināja, noglaudīdams māsai galvu, — bot viņai vajag stingru roku. Ej, bērniņ, paskaties bildītes žurnālos un negudro tik daudz par saviem zobiem! Zvirbulēns tagad drusciņ pastrādās.

To pateicis, viņš atspieda zodu plaukstā un sāka raudzīties uz pudeli. Viņš raudzījās uz to nemirkšķinādams, ilgi un oieši, it kā gribētu to ar acīm apēst. — Man viena sieviete Luiziānā teica, ka es varot redzēt daudz ko tādu, ko citi nevar redzet, tāpēc ka es esot dzimis krekliņā.

—         Nu, cik te ir iekšā, to nu gan tu nemūžam nesaskatīsi, — es viņam teicu. — Tad jau labāk pasaki pirmo skaitli, kas iešaujas prātā, vanbūt trāpīsi īsto.

—         Nē-ē, — viņš atteica, — tas ir pārāk nedroši. Šitāda minēšana manējam neder. Es domāju tā: lai skaidri zinātu, cik tur ir, man vajag visu to naudu saskaitīt.

—    Saskaitīt?

—         Ko saskaitīt? — vaicāja Hamurabi, nule ienācis pa durvīm un uzzvēlies uz ķebļa.

—        Sitas knauķis taisās saskaitīt, cik pudelē naudas, — es viņam teicu.

Hamurabi ieinteresēts paraudzījās uz Zvirbulēnu.

—    Kā tu to domā izdarīt, dēliņ?

—         Skaitīšu, kamēr saskaitīšu; — Zvirbulēns lietišķi paskaidroja.

—         Ir gan jokupēteris! — Hamurabi smējās.

—    Tad jau tev, dēliņ, acu vietā vajag rentgena aparātu.

—         Nemaz ne. Es esmu dzimis krekliņā — viena sieviete Luiziānā man to pastāstīja. Viņa bija burve. Viņa mani bija dikti iemīļojusi, bet mamma negribēja mani viņai atdot, un tad viņa mammu nobūra, un tagad mamma sver vairs tikai septiņdesmit četras mārciņas.

—        Interesanti, interesanti… — Hamurabi noteica, uzmezdams Zvirbulēnam aizdomīgu skatienu.

No aizmugures viņiem pienāca klāt Mīdija ar «Ekrāna noslēpumiem» rokā.

—    Paskaties, Zvirbulēn, cik smuka dāma! — Viņa rādīja brālim kādu fotogrāfiju. — Un cik viņai smuki zobi! Visi rindā kā krelles.

—    Nekas, nenokar degunu, — Zvirbulēns sacīja. Kad viņi bija aizgājuši, Ilamurabi pasūtīja pudeli

«Nehi» un palēnām malkoja to, smēķēdams cigareti.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka tas puika ir normāls? — viņš pēkšņi neizpratnes pilnā balsī jautāja.

Pēc manām domām, Ziemsvētkus visjaukāk sagaidīt mazpilsētiņā. Seit ātrāk jūtama svētku noskaņa, tās ietekmē visa pilsētiņa it kā atdzīvojas un sarosās. Jau decembra sākumā namdurvis appušķo ar mūžzaļo augu vijām, bet veikalu īpašnieki izgrezno skatlogus ar sarkaniem papīra zvaniņiem, sniegpār- sliņām un mirdzošām lāstekām. Bērni dodas uz mežu un, mājās pārnākdami, velk sev nopakaļ smaržīgas egles. Saimnieces atver konservētu augļu un ogu traukus, atdara pudeles ar saldiem vīniem un cep Ziemsvētku pīrāgus. Laukumā tiesas nama priekšā parādās milzīga egle, izrotāta ar «eņģeļmatiem» un krāsainām spuldzītēm, kuiras iedegas, iestājoties krēslai. Vakaros var dzirdēt, kā no prezbiteriāņu baznīcas atskan dziedāšana — koris gatavojas ikgadējam svētku gājienam. Visā pilsētā zied cidonijas.

Vienīgais cilvēks, kuru šīs priecīgās gaidas acīmredzot nemaz neietekmēja, bija Zvirbulēns. Viņš tikai darīja savu darāmo — ar vislielāko apņēmību un uzcītību skaitīja pudelē sabērto naudu. Tagad viņš katru d'ienu ieradās aptiekā, uzrausās uz ķebļa un blenza uz pudeli, raukdams pieri un pie sevis kaut ko murminādams. Sākumā mēs visi vērojām viņu ar apbrīnu, bet pēc tam tas apnika, un mēs vairs nepievērsām viņam uzmanību. Viņš nekad

neko nepirka, jo sadabūt divdesmit centus laikam tomēr neizdevās. Dažreiz viņš mēdza parunāties ar Hamurabi, kurš izturējās pret zēnu ar labvēlīgu interesi un reizēm izmaksāja tam karameles vai lakricu.

—    Vai jūs vēl arvien uziskatāt, ka viņš ir juois? — es jautāju.

—          Nevaru īsti saprast, — Hamurabi atbildēja.

—     Kad noskaidrošu, pateikšu. Bet viņš pārāk maz ēd. Būs jāaizved viņu uz «Varavīksni» un jāuzcicnā ar cepeti.

—    Viņš gan vairāk priecātos, ja jūs uzdāvināitu viņam ceturtdaļdolāra.

—     Nē. Kārtīga cepeša šķēle viņam vairāk vajadzīga. Un vispār būtu labāk, ja viņš nemaz nemēģinātu minēt. Viņš ir tik savāds bērns, tāds nervozs … Ja viņš neuzminēs, nebūs diez ko patīkami apzināties, ka esmu vainīgs viņa nelaimē. Pat iedomāties negribas…

Atklāti sakot, tai laikā Zvirbulēns man likās vienkārši dīvains. Misters Māršels juta pret viņu līdzcietību; bērni bija pasākuši viņa ķircināt, bet viņš nepievērsa tiem uzmanību, un pamazām tie lika viņu mierā. Dienu no dienas viņš sēdēja pie strūklakas, saraucis pieri grumbās un pievērsis nekustīgo skatienu pudelei. Viņš bija tik kluss un iegrimis sevī, ka reizēm man pār muguru pārskrēja tirpas, uzmācās baiga sajūta — varbūt patiesībā viņš nemaz neeksistē? Un, kad es par to biju ja.u gandrīz pilnīgi pārliecināts, viņš mēdza atdzīvoties un pateikt kaut ko gluži parastu, piemēram:

—    Nebūtu slikti, ja tur iekšā būtu trīspadsmitā gada pieccentnieks ar bifeli. Man viens teica — par trīspadsmitā gada pieccentnieku dodot piecdesmit dolārus. — Vai arī: — Midija būs slavena kinoaktrise. Kinoaktrises pelna lielu naudu. Midija arī

pelnīs, un tad mums nekad, nekad vairs nevajadzēs ēst zaļas kāpostu lapas. Tikai Midija saka — lai tiktu par slavenu kinoaktrisi, viņai vajagot smukākus zobus.

Midija vienmēr nenāca ZvirbuJēnām līdzi. Varēja redzēt, ka bez viņas Zvirbulēns jūtas neomulīgi — viņš izturējās nedroši un drīz aizgāja.

Hamurabi turēja vārdu un uzcienāja Zvirbulēnu ar cepeti.

—    Misters Hamurabi ir prīmā, — Zvirbulēns pēc tam teica. — Tikai drusku jocīgs, viņš man stāstīja: ja viņš dzīvotu vienā tādā valstī, ko sauc par Ēģipti, viņš it kā būtu karalis vai vēl nezin kas.

Hamurabi sacīja:

—    Mazais tik svēti tic, ka uzminēs īsto skaitli… Viņš .ir brīnišķīgs. Bet man visa šī būšana, — viņš pameta ar roku aiz ip.udeli, — sāk jau riebties. Tas ir cietsirdīgi — dot cilvēkiem tādu cerību; es tik tiešām nožēloju, ka esmu šai nolādētajā ķibelē iepinies.

«Valballas» apmeklētāju nemīļotākā izklaidēšanās tagad bija spriest, ko kurš darītu, ja laimētu naudu. Šajās sarunās parasti piedalījās Solomons Kacs, Fībija Džonsa, K>rls Kūnharts, Pulija Simonsa, Adijs Fokskrofts, Mārvins Finkls, Trūdija Edvardsa un kāds nēģeris, vārdā Ērskins Vašingtons. Lūk, dažas no atbildēm: aizbrauktu uz Birmingemm un ieliktu ilgviļņus; nopirktu lietotas klavieres; nopirktu Šetlandes poniju, zelta rokassprādzi, piedzīvojumu grāmatu sēriju, dzīvības apdrošināšanas polisi.

Reiz misters Māršels pavaicāja Zvirbulēnam, ko viņš gribētu nopirkt.

—    Tas ir noslēpums, — Zvirbulēns atbildēja, un, lai kā mēs viņu tincinājām, mums neko neizdevās uzzināt. Skaidrs bija tikai viens: lai kādam mērķim Zvirbulēnam šī nauda bija vajadzīga, vajadzīga tā viņam bija ļoti.

Parasti ziema mūsu apvidū tā īsti iestājas tikai ap janvāra beigām; itā 'ir silta un nav gara. Bet tanī gadā, par kuru es rakstu, nedēļu pirms Ziemsvētkiem uznāca neparasts aukstums. To atceras vēl tagad, tik briesmīgs tas bija: ūdensvadi sasala; ģimenes, 'kuras nebija laikus parūpējušās par kurināmo, caurām dienām tupēja gultās zem segām; debesis pārvilkās ar savādiem, netīri pelēkiem mākoņiem — kā pirms negaisa, un īsaule spīdēja caur tiem bāla kā dilstošs mēness. Pūla ass vējš, tas nobrāza no kokiem un dzenāja pa sastingušo zemi sausās lapas un divreiz norāva pilsētas laukuma eglei tās svētku rotu. Cilvēkiem, kuri uz iela'S sarunājās, no mutēm vēlās balti mākoņi. Zīda fabrikas apkaimē, kur dzīvo īpaši trūcīgākie, ģimenes mēdza vakaros sanākt kapā ,un stāstīt dažādus notikumus, lai kaut uz neilgu laiku aizmirstu aukstumu. Uz laukiem fermeri pārsedza vārgos augus ar džutas maisiem un lūdza dievu; daži, izmantodami auksto laiku, kāva cūkas un tirgojās pilsētā ar svaigām desām. Vul- vorta veikala durvīs parādījās sarkanā marles kostīmā tērpts sala vecis — tais bija iViīsters Džadkinss, pilsētas lielākais dzērājs. Misteram Džadkinsam bija prāva ģimene, tādēļ visi priecājās, ka viņš reiz ir kaut cik skaidrā un var nopelnīt kādu dolāru. Baznīca rīkoja vairākus saviesīgus vakarus, un vienā no tiem misters Māršels satikās aci pret aci ar Rūfusu Makfērsonu; izcēlās asa vārdu maiņa, tomēr līdz kautiņam nenonāca.

Kā jau minēju, Zvirbulēns dzīvoja fermā, jūdzi aiz Indiāņu avota, tātad apmēram trīs jūdžu attālumā no pilsētas, — tas nozīmēja krietni garu un vienmuļīgu nācienu. Tomēr, par spīti aukstumam, viņš katru dienu ieradās «Valhallā» un palika līdz pat aptiekas slēgšanas brīdim; tā kā dienas tagad bija īsas, ap to laiku ārā jau bija satumsis. Dažreiz zīda fabrikas

meistars paveda viņu kādu gabaliņu savā mašīnā, bet tas gadījās reti. Zvirbulēns izskatījās noguris, ap muti viņam bija ievilkušās rūpju rieviņas. Viņš allaž ienāca aptiekā nosalis un ilgi drebinājās. Diezin vai zem sarkanā džempera un zilajiem dungri- ņiem viņam bija vēl kāds siltāks veļas gabals.

Trīs dienas pirms Ziemsvētkiem viņš negaidīti paziņoja:

—    Nu tā, es esmu pabeidzis. Tagad zinu, cik tai pudelē ir.

Tas ti'ka pateikts ar tādu dziļu, nopietnu pārliecību, ka bija grūti kaut ko iebilst.

—    Stāsti vien, dēliņ, stāsti, — atsaucās Hamu- rabi, kurš arī kvernēja aptiekā. — Nekā tu nevari zināt. Un kāpēc tu iegalvo sev tādas muļķības? Pašam pēc tam sāpēs sirds.

—    Ko jūs visu laiku lasāt man morāli, mister Ilamurabi! Es zinu, ko daru. Tā sieviete Luiziānā teica …

—    Jā, jā, jā, bet tu to izmet no galvas! Es tavā vietā ietu mājās un vairs savu kāju šeit nespertu, pacenstos aizmirst to velna pudeli.

—    Mans brālis šovakar spēlē kāzās Cerokisitijā, un viņš iedos man divdesmit piecus centus, — Zvirbulēns stūrgalvīgi atbildēja. — Rit nākšu izmēģināt laimi.

Tā nu arī es jutu gandrīz vai satraukumu, kad nākamajā dienā aptiekā ieradās Zvirbulēns ar Mi- diju. Divdesmitpiecnieks viņam tik tiešām bija — iesiets sarkana lakata stūrī, lai nepazustu.

Sadevušies rokās, abi apstaigāja stiklotos skapjus, čukstus apspriezdamies, ko pirkt. Beidzot viņi izvēlējās uzpirksteņa lieluma pudelīti ar gardēniju ode

kolonu; Mtdija to tūlīt atvēra un gandrīz pusi izlēja sev uz galvas.

—          Svētā dievmāte, kā smaržo! Jaukāk ;par visu pasaulē! Atļauj, Zvirbulēn, es tev ieliešu matos!

Bet Zvirbulēns neļāva.

Misters Māršels izvilka kases grāmatu, kurā viņš rakstīja nosauktos skaitļus. Tikmēr Zvirbulēns bija piegājis pie strūklakas galdiņa, apskāvis pudeli ar rokām un maigi 'to glāstīja. Sejiņa viņam bija pietvīkusi un acis satraukti ispīdēja. Cilvēki, kuri atra- das aptiekā, sanāca viņam apkārt. Mīdija stāvēja maliņā, kasīja kāju un ostīja odekolonu. Haimurabi aptiekā nebija.

Misters Māršels aplaizīja zīmuļa galiņu un uzsmaidīja Zvirbulēnam.

Nu, dēliņ, kādu skaitli tu nosauksi?

Zvirbulēns dziļi ievilka elpu.

—        Septiņdesmit septiņi dolāri un trīsdesmit pieci centi, — viņš izšāva kā no pistoles.

Tas bija kas jauns — līdz šim visi uzskatīja, ka atminējumam jābūt apaļam skaitlim.

—         Septiņdesmit septiņi dolāri -un trīsdesmit pieci centi, — svinīgi atkārtoja misters Māršels, rakstīdams grāmatā.

—    Kad es dabūšu zināt, vai esmu vinnējis?

—    Ziemsvētku vakarā, — kāds teica.

—    Tas iznāk rītvakar, vai ne?

—         Patiešām! — misters Māršels sacīja, ne drusciņas neizbrīnījies. — Četros esi klāt!

Pa nakti dzīvsudrabs termometru stabiņos noslīdēja vēl zemāk, bet uz rīta pusi pilsētai pāri pār- brāzās pēkšņs vasarīgs negaiss ar lietus gāzi. Diena uzausa spoža un salta. Pilsētiņa nu izskatījās tikpat kā uz atklātnēm, kurās attēlo ziemeļus: pie koku

zariem balti dzirkstīja lāstekas, logu rūtis bija 'klātas ar leduspuķēm. Misters Džadkinss piecēlās agri un nezin kādēļ sāka klimst pa ielām, šķindinādams zvaniņu un laiku pa laikam apstādamies, lai ierautu malku viskija no plakanas blašķes. Vēja nebija, un dūmu strūkliņas no dažnedažāda gamma skursteņiem kāpa tieši irāmajā, aukstajā zilgmē. Ap desmitiem prezbiteriāņu baznīcas koris jau bija iedziedājies; pilsētas bērneļi, uzlikuši ķekatu maskas, dzenāja cits citu pa laukumu, saceldami briesmīgu traci.

Divpadsmitos «Valliallā» ieradās Ilamurabi, lai palīdzētu uzpost aptieku svētkiem. Viņš bija atnesis līdzi palielu maišeli ar mandarīniem, iun par visiem mēs notiesājām tos līdz pēdējam, sviezdami mizas jaunajā vēderainajā krāsniņā, kas kurējās telpas vidū (misters Māršels bija uzdāvinājis to sev uz Ziemsvētkiem). Tad tēvocis paņēma naudas pudeli, nospodrināja to un novietoja redzamā vietā uz kāda galda. Ar to viņa līdzdalība aptiekas uzpošanā arī beidzās; atlikušo laiku viņš nosēdēja blakus pudelei, siedams tai apkārt aptīto zaļo lentu sarežģītā pušķī. Viss pārējais darbs tika uzticēts man un Ilamurabi. Mēs izslaucījām grīdu, nomazgājām spoguļus, noslaucījām no skapjiem putekļus un no vienas sienas līdz otrai izstiepām zaļa un sarkana serpentīna vijas. Kad bijām beiguši, aptieka izskatījās varcn skaista un smalka.

Bet likās, ka Ilamurabi par visu šo daiļumu nemaz nepriecātos. Pārlaidis telpai skumīgu skatienu, viņš teica:

—    Nu… tagad es laikam iešu.

—    Vai tad jūs nepaliksiet? — misters Māršels bija ārkārtīgi izbrīnījies.

—         Nē, nē. — Ilamurabi lēni papurināja galvu.

—    Negribu redzēt zēna lielo vilšanos. Ziemsvētki ir domāti tam, lai cilvēks kārtīgi izpriecātos. Un kā lai es priecājos, ja mani mocis sirdsapziņa? Nē, ja man būs jāredz, es nakti nevarēšu guļot.

—    Kā vēlaties, — īsacīja misters Māršels, paraustīdams plecus, varēja redzēt, ka viņš jūtas ļoti apvainots. — Tāda jau tā dzīve ir. Turklāt — vēl jau neko nevar zināt, varbūt viņš vinnē.

Hamurabi smagi nopūtās.

—    Kādu skaitli tad viņš nosauca?

—    Septiņdesmit septiņi dolāri trīsdesmit pieci centi, — es sacīju.

—    Nu, vai tas nav fantastiski? — Mamurabi iesaucās, atkrita krēslā blakus misteram Māršelam un, sakrustojis kājas, aizsmēķēja cigareti. — Es labprāt pasūkātu kādu karameli, ja jums ir. Mutē kaut kāda nelāga garša.

Diena slīdēja uz vakarpusi; mēs visi trīs sēdējām ap galdu, un garastāvoklis miums bija draņķīgs. Pa visu šo laiku neviens nebija izrunājis ne vārda. Bērneļi, kas klaigāja laukumā, bija aizskrējuši mājās, un klusumu pa reizei pārtrauca vienīgi pulksteņa zvanīšana tiesas nama tornī. Aptieka vēl bija slēgta, bet ļaudis jau staigāja pa ietvi šurpu turpu un raudzījās iekšā pa logu. Pulksten trijos misters Māršels lika man atvērt durvis.

Pēc divdesmit minūtēm «Valhalla» bija pilna kā piebāzta. Visi bija uzposušies goda drēbēs, gaisā vēdīja smaržas — bija ieradušas arī zīda fabrikas strādniecītes. Ļaudis sastājās gar sienām, sasēdās uz letes, iespiedās, kur tik vien varēja; drīz vien aptiekā vairs nebija vietas — un pūlis sāka drūzmēties ārā uz ietves. Laukums bija pilns air ratiem un veciem automobiļiem, ar kuriem bija atbraukuši apkārtējie fermeri un to ģimenes. Visapkārt skanēja

jautras balsis, joki ,un smiekli; dažas vecākās dāmas bija sašutušas par to, Ika jaunie vīrieši grūstas un lieto nepieklājīgus izteicienus, taču projām iet neviens nedomāja. Pie sānu ieejas bija salasījušie« nēģeri — tiem gāja visjautrāk. Ļaudīm bija radusies izdevība izklaidēties, papriecāties, un tādu izdevību neviens negribēja laist garām. Dzīve mūsu pilsētiņā rit klusi, reti atgadās kaut kādi īpaši notikumi. Var droši apgalvot, ka «Valhallā» un ap «Valhallu» bija sapulcējušies gandrīz visi apkaimes iedzīvotāji, ja neņem vērā slimos un Rūfusu Makfērsonu. Es paraudzījos apkārt, domādams kaut kur barā ieraudzīt arī Zvirbulēnu, bet viņa nebija.

Misters Mā'ršels nokremšļojās un sasita plaukstas, lai pievērstu uzmanību. Kad troksnis aprima un telpa bija saspringusi gaidās, viņš ūtrupnieka paceltajā balsī iesaucās:

—    Tagad klausieties! Vai redzat šo aploksni manā rokā? — Un viņš pacēla virs galvas dzeltenpelēku aploksni. — Tajā ir atbilde, kuru pagaidām zina tikai dievs tas kungs un Pirmā Valsts banka, he, he! Bet šī, — ar otru roku viņš pacēla gaisā kases grāmatu, — ir grāmata, kurā es ierakstīju visus tos skaitļus, ko jūs man nosaucāt. Vai ir kādi jautājumi? — Pilnīgs klusums. — Lieliski! Un tagad palūgšu vienu no klātesošajiem…

Neviens nepakustējās; šķita, ka pūli būtu pārņēmis nepārvarams bi'klums, un pat tie, kuri parasti nekad nelaiž garām izdevību sevi parādīt, kaunīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Pēkšņi no aizmugures atskanēja skaļa balss:

—    Palaidiet, palaidiet! Esiet tik laipni, ļaujiet tikt garām!

Tas bija Zvirbulēns; viņam sekoja Midija un garš zellis ar šaurām, miegainām acīm — jādomā, vecākais brālis, vijoles spēlmanis. Zvirbulēns bija ap-

ģerbies ka parasti, tikai sejiņa no pamatīgas mazgāšanas bija vēl gluži sārta, zābaki spīdēja, un mati bija sazieķeti ar briljantīnu. — Vai mēs paspējām laikā? — viņš elsdams izdvesa.

—         Tātad tu piesakies man palīdzēt? — misters Māršels jautaja.

Vienu mirkli Zvirbulēns izskatījās apjucis, bet tad sparīgi pamāja ar galvu.

—    Vai kādam ir iebildumi pret šo jauno cilvēku?

Telpā kā iepriekš valdīja nāves klusums. Misters

Māršels pasniedza Zvirbulēnam aploksni; Zvirbulēns to mierīgi paņēma un kādu brīdi paturēja rokās, kodīdams apakšlūpu.

Pūlis neizdvesa ne skaņas, tikai reizumis kāds noklepojās vai atskanēja mistera Džadkinsa zvaniņa maigais tinkšķis. llamņrabi bija atspiedies pret strūklakas galdu un skatījās griestos; Midija plati ieplestām acīm blenza brālim pār plecu; kad tas plēsa aploksni vaļā, viņa sāpīgi iekunkstējās.

Zvirbulēns izņēma no aploksnes sārtu papīra lapiņu un, turēdams to pirkstos tik uzmanīgi, it kā tā varētu salūzt, tikko sadzirdamā čukstā nolasīja kādu skaitli. Piepeši seja viņam nobāla un acīs sa- riesās asaras.

—    Ei, puišel, lasi skaļāk! — kāds uzsauca.

Hamurabi pieskrēja klāt un gandrīz raušus izrāva

papīru Zvirbulēnam no rokām. Viņš nokremšļojās un jau atvēra muti, kad pēkšņi viņa sejā parādījās neizsakāmi jocīga izteiksme.

—    Dievs debesīs… — viņš novaidējās.

—        Skaļāk! Skaļāk! — dusmīgu balsu koris pieprasīja.

—         Blēžu banda! — ieaurojās misters Džadkinss; varēja manīt, ka viņš ir pamatīgi pieitempies. — Viņi visi ir uz vienu roku, tas jau muļķim redzams! —

Pēc šiem vārdiem gaiss nodrebēja no bļāvienu un svilpienu vētras.

Zvirbulena brālis apcirtās apkārt un savicināja dūres. — Apklustiet, apklustiet, ēzeļi, citādi es satriekšu jūs kopā air jūsu stulbajiem pauriem tā, ka jums acis izsprāgs no pieres!

—    Pilsoņi! — iesaucās mērs Moess. — Pilsoņi! Ziemsvētki ir tādi svētki… vardu sakot…

Tad misters Māiršelis uzleca uz krēsla un plaukšķināja un dauzīja ar kājām tikmēr, kamēr .kņada kļuva puslīdz ciešama. Jāpiezīmē, ka vēlāk mēs uzzinājām — Rūfuss Maikfērsons bija speciāli nolīdzis misteru Džadkinsu, lai tas celtu nekārtības. Kad pūlis jau bija nomierinājies, sārtā lapiņa pēkšņi atradās manās rokās — kā tas varēja gadīties, nudien nezinu. Neka nedomādams, es izkliedzu:

—    Septiņdesmit septiņi dolāri un trīsdesmit pieci centi!

Uztraukumā neaptvēru, ka tas ir tieši tas pats skaitlis, ko bija nosaucis Zvirbulēns; sapratu to tikai tad, kad viņa brālis laida vaļā varenu uzvaras bļāvienu. Zvirbulēna vārdis apskrēja pūli, un telpu kā lietus brāzma pāršalca godbijīga sačukstēšanās.

Uz pašu uzvarētāju bija žēl skatīties. Viņš izmisīgi raudāja, it kā būtu saņēmis nāvīgu triecienu. Kad Hamurabi pacēla viņu uz pleciem, lai parādītu pūlim, viņš tomēr izberzēja ar džempera piedurkni acis un sāka smaidīt.

—    Krāpšana! Nelietīga krāpšana! — misters Džadkinss bļaustījās, bet viņa balss noslāpa pērkonīgā aplausu dārdā.

Midija sagrāba manu roku. — Zobi! — viņa iespiedzās. — Tagad man būs zobi!

—    Zobi? — es pārjautāju, nekā nesaprazdams.

—    Nūja, mākslīgie! Saproti, par to naudu man ieliks smukus, baltus mākslīgos zobus!

Bet tanī mirklī maini nodarbināja tikai viena vienīga doma: kā viņam izdevies uzminēt?

—    Midij, dieva deļ, pasaki man, — es lūdzos,

—    pasaki man — kā viņš zināja, ka tur ir tieši septiņdesmit septiņi dolāri un trīsdesmit pieci centi?

Midija uzmeta man savādu skatienu. — Zvirbu- lēns taču jums teica, — viņa nopietni atbildēja.

—   Viņš to naudu saskaitīja.

—    Jā, es saprotu; bet kā, kā?

—    Apžēliņ, vai tad tu skaitīt nemāki, vai?

—    Un tas ir viss?

—     Nū-ū… viņš pa druskai arī lūdza dievu, — brīdi padomājusi, Midija sacīja un sāka jau spraukties cauri ļaužu baram pie brāļiem, tad pagriezās un uzsauca man: — Un v&I: viņš ir dzimis krekliņā!

Jēdzīgāku šīs mīklas izskaidrojumu es ne no viena tā arī neesmu dzirdējis. Kad Zvirbulēnam ,pēc tam jautāja: «Kā tev >tas izdevās?» — viņš tikai dīvaini pasmaidīja un novirzīja sarunu uz citu pusi. Vēlāk, pēc daudziem gadiem, viņš kop,ā ar ģimeni pārcēlās uz Floridu, un kopš tā laika par viņu nekas vairs nav zināms.

Bet leģenda par Zvirbulēnu un pudeli ar sudrabnaudu dzīvo mūsu pilsētā vēl šobaltdien; līdz pašai nāvei misteram Māršelam (viņš nomira paigājušā gada aprīlī) katru gadu pirmajos Ziemsvētkos lūdza pastāstīt šo gadījumu baptistu svētdienas skolas audzēkņiem. Ilamurabi reiz uzrakstīja par to stāstu un izsūtīja dažādiem žurnāliem, bet neviens žurnāls to neiespieda. Kads redaktors atrakstīja viņam vēstuli; tajā bija sacīts: «Ja puisēna māsa patiešām būtu kļuvusi par kinozvaigzni, tad Jūsu stāstā vismaz būtu kāda jēga.» Bet tas taču nenotika — kādēļ melot?

BĒRNI DZIMŠANAS DIENĀ

Vakar vakarā autobuss, kas pienāk pulksten sešos, sabrauca mis Bobitu. īsti nezinu, vai par šo gadījumu vajadzētu vēl sīkāk stāstīt; galu galā viņa bija tikai desmit gadu veca meitene, bet es esmu pārliecināts, ka neviens mūsu pilsētā viņu neaizmirsīs. Kaut vai tādēļ, ka viņa vienmēr visu darīja neparasti — jau no pašas pirmās dienas, kad viņu ieraudzīju, un tas notika pirms gada. Mis Bobita un viņas māte atbrau 'a pie mums ar šo pašu autobusu, kas sešos pienāk no Mobilas. Todien mēs svinējām mana brālēna Billija Boba dzimšanas dienu un uz mūsu mājas lieveņa bija sapulcējušies gandrīz visi pilsētiņas bērni. Bijām jau ķērušies pie tortes un augļu saldējuma, kad no Miroņgalvas līkuma iznira autobuss. Tovasar vēl nebija nolijis ne piliens lietus; viss bija sakaltis un sačervelējies, un, kad pa ceļu garām mūsu mājai pabrauca mašīna, tās saceltie putekļi kūpēja gaisā vismaz stundu. Elas tante teica — ja pilsētas valde visdrīzākajā laikā nelikšot nobruģēt ceļu, viņa pārcelšoties dzīvot uz jūrmalu; taču to viņa bija sacījusi jau agrāk. Vārdu sakot, mēs sēdējām uz lieveņa, mūsu priekšā uz šķīvjiem kusa saldējums, un, tikko visi bijām norunājuši: cik labi būtu, ja noliktu kaut kas neparasts, — neparastais tik tiešām notika; no sarkanbrūnā putekļu mākoņa iznāca mis Bobita. Tā bija tieviņa, greznā, iecietinātā citronkrāsas kleitā tērpta meitenīte, kura tuvojās mums pieauguša cilvēka pašapzinīgajā gaitā, vienu roku uz gurna, otrā šūpodama lielu, melnu lietussargu. Aizmugurē ar gramofonu un diviem kartona koferiem vilkās viņas māte — vāja, nekārtīgi sasukājusies sieviete ar biklu skatienu un trūkumcietēja smaidu.

Uz lieveņa bija iestājies klusums; virs galda bija salaidies vesels spiets lapseņu, bet meitenes tās ,pat neievēroja, lai gan citā reizē spiegtu kā negudras. Visu uzmanība bija piekalta mis Bobitai un viņas mātei, kuras tikmēr bija sasniegušas vārtiņus.

—    Atvainojiet! — mis Bobita uzsauca. — Vai mēs nevarētu parunāt ar kā'du no pieaugušajiem? — Viņas bērnišķīgā balstiņa bija vijīga un dziedoša, līdzīga smalkai zīda lentai, bet izruna — nevainojami precīza kā aktrisei vai skolotājai. Vārds «pieaugušie» attiecās, protams, uz Elas tanti un varbūt zināmā mērā arī uz mani. Kopā a;r mums pie vārtiņiem tomēr pienāca arī visi pārējie puikas, lai gan nevienam no viņiem nebija vairāk par četrpadsmit. Viņiem visiem bija tādas sejas, it kā viņi pirmo reizi mūžā būtu ieraudzījuši meiteni. Tādu meiteni kā mis Bobita viņi jau nu noteikti redzēja piirmo reizi. Jo, kā Elas tante vēlāk sacīja, kur tas dzirdēits, ka bērns krāsotos! Mis Bobitas lūpas bija spilgti oranžas un rožaini spīdošie mati — vienās cirtāis kā karnevāla parūka; melnā, izliektā līnija gar plakstiņu malām piešķīra viņas acīm zinošu izteiksmi. Un tomēr, par spīti visam, šis kalsnais augumiņš iedvesa cieņu — varēja just, ka jūsu priekšā ir dāma, turklāt viņa mēdza vīrišķīgi, tieši skatīties cilvēkiem acīs.

—    Es esmu mis Bobita no Memfisas pilsātas Te- nesijas štatā, mis Lilija Džeina Bobita, — viņa paziņoja.

Zēni nodūra acis un sāka aplūkot kurpju purngalus, bet no lieveņa atlidoja fanfaru skaņām līdzīga smieklu brāzma; visskaļāk smējās Кота Makkola — meitene, ar kuru Billijs Bobs tai laikā draudzējās.

—    Provinces bērni, — ar pārākuma smaidu noteica mis Bobita un izaicinoši sagrieza savu lietussargu. — Es un mana māte, — viņa turpināja

(neizskatīgā sieviete uzdrošinājās īsi pamāt ar galvu, it kā stādoties priekšā), — es un mana māte esam šejienes pansijā noīrējušas istabas. Vai jūs nebūtu tik laiipni un neparādītu, kur šī pansija atrodas? Tā pieder kādai misi« Soj,crai.

—    Nu protams, — sacīja Elas tante, — re, kur ir misis Sojeras pansija, topat pāri ielai! — Mūsu pilsētiņas vienīgā pansija atrodas lielā, nomelnējušā namā ar vismaz diviem dučiem zibeņnovedēju uz jumta — misis Sojera briesmīgi baidās no zibens.

Piepeši, nosarkdams kā biete, Billijs Bobs ierunājās: šodien esot tik karsta diena; un vispār… vai viņas nevēloties uz brītiņu ienākt pie mums atpūsties un nogaršot saldējumu? Nu, kā tad, lai ienākot, aicināja Elas tante, bdt mi's Bobita tikai papurināja galvu.

—    Saldējums ir pārāk barojošs. Tomēr pateicos jums, mērci', — viņa sacīja, pagriezās un devās pāri ielai uz misis Sojeras pansiju; māte viņai sekoja, gandrīz vilkšus vilkdama smagos nesamos pa ceļa smiltīm. Tad mis Bobita pagriezās atpakaļ; viņas sejiņā bija parādījusies nopietna, saspringta izteiksme, rudās saulpuķu acis bija satumsušas un raudzījās kaut kur sāņš, it kā viņa pūlētos atceroties dzejoli.

—    Mātei ir runas traucējumi, tādēļ man jārunā viņas vietā, — mis Bobita ātri nobēra un ievilka elpu. — Mana māte ir ļoti smalka šuvēja, viņa ir darinājusi tērpus augstakās sabiedrības dāmām daudzās lielpilsētās, arī Memfisā un Talahasitijā. Jūs jau droši vien būsiet ievērojuši manu lielisko kleitu. To ir šuvusi mana māte, un tā visa līdz pēdējai vīlītei ir roku darbs. Mana māte var nokopēt no žurnāla jebkuru modeli, un nesen viņa žurnāla «Manas mā-

1 Pateicos (jr.).

jas» konkursā ieguva balvu. Mana māte prot ari adīt, tamborēt un izšūt. Ja vēlaties modernu tērpu, mana māte ir jūsiu rīcībā. Lūdzu, ieteiciet viņu saviem tuviniekiem un paziņām! Paldies par uzmanību. — Noplandīja, nočaukstēja iecietināitie volāni, un mis Bobita bija projām.

Kora un pārējās meitenes sēdēja ar sapīkušām, aizdomu pilnām sejām un nervozi plūkāja matu lentas.

—    Es esmu mis Bobita! — Kora izmēdīja un sašķieba seju nejaukā grimasē. — Es esmu princese Elizabete, ha, ha, hā! Un viņas kleita, ko tu neteiksi! Visīstākā lupata! Man visas kleitas pasūta no Atlan- tas. Vienas no manām kurpēm ir pirktas Ņujorkā, nemaz norunājot par sudraba gredzenu ar tirkīzu, ko man atveda no pašas Meksikas.

Elas tante viņu norāja — neesot labi tā izsmiet savu vienaudzi, kura tikko ieradusies mūsu pilsētā un kurai šeit visi sveši, bet meitenes bija satrakojušās kā raganas, un daži zēni, tie dumjākie, kuri pastāvīgi pinas ar skuķiem, viņām piebalsodami, sāka gvelzt tādas nejēdzības, ka Elas tante nosarka un piedraudēja, ka aizdzīšot viņus visus mājās un pateikšot tēviem, lai tic viņus kārtīgi noper. Bet šois draudus viņa nepaguva izpildīt — viņu aizkavēja pati mis Bobita, jaunā, šoreiz pavisam neparastā tērpā parādīdamās uz misis Sojeras nama lieveņa.

Kamēr meitenes irgojās par mis Bobitu, vecākie zēni, tādi kā Billijs Bobs un Pričers Stārs, bija sēdējuši klusēdami un ar sapņainu, gaidās sastingušu skatienu noraudzījušies uz namu, aiz kura durvīm viņa bija nozudusi; tagad viņi visi kā viens piecēlās un devās uz vārtiņiem. Kora Makkola nošņaiu- kājās un nicinoši izstiepa apakšlūpu; mēs pārējie apsēdāmies uz kāpnītēm — paraudzīties, kas notiks. Mis Bobita nepievērsa mums ne mazāko uzmanību.

Pansijas nama dārzs ir aizaudzis ar zīdkokiem, kuru ēnā lekni zaļo zāle un zied zemeņkrūmi*. Dažreiz pēc lietus tie smaržo tik spēcīgi, ka saldo smaržu var sajust pat pie mums. Pagalma vidū ir saules pulkstenis, kuru misis Sojera 1912. gadā uzstādīja sava mīļotā buldoga Ziediņa piemiņai — nabaga bul'dodziņam kādu dienu bija gadījies iz-lakt veselu spaini krāsas. Cēlā gaitā, nesdama gramofonu, mis Bobita nokāpa pa lieveņa kāpnītēm, panācās līdz pagalma vidum un nolika gramofonu uz saules pulksteņa. Tad viņa to uzgrieza un uzlika plati valsi no operetes «Grāfs Luksembuirgs». Sāka jau krēslot; bija iestājusies jāņtārpiņu stunda, kad gaiss kļūst zilgans kā pienstikls un putni salaižas bariņos, lai pēc tam kā melnas bultas nozustai koku lapotnē. Pirms negaisa lapu un ziedu krāsas kļūst spilgtākas, liekas, ka tie paši izstarotu kādu īpašu gaismu; arī mis Bobi'ta, īsos, baltai pūkai līdzīgos svārciņos un zeltītiem vizuļiem matos, pret tumstošo dārzu sastingusi, likās izplatām ap sevi dīvainu starojumu. Rokas viņai bija lokā paceltas virs galvas, plaukstas noliekušās uz leju kā vīstošas ūdensrozes, un stāvēja viņa uz pašiem pinkstu galiņiem. Tā viņa nostāvēja labu laiku. Vai tu re, kas par brašu meitēnu! atzinīgi noteica Elas tante. Tad mis Bobiita sāka virpuļot valša ritmā un virpuļoja un virpuļoja tik ilgi, ka Elas tante sacīja: te jau no skatīšanās vien galva var noreibt. Viņa apstājās tikai tad, kad vajadzēja uzvilkt gramofonu; mēness jau bija aizripojis pa kalna kori, pēdējo reizi kaut kur bija iešķin- dējies zvaniņš, aicinot ģimeni vakariņās, un nakts īriss jau sāka raisīt ziedlapas, bet mis Bobita vēl arvien bija ārā, tumsā, virpuļodama un virpuļodama bez mitas.

Pēc tam mēs viņu kādu laiku neredzējām. Toties Pričers Stārs tagad dzīvoja pa mūsu māju no rīta

līdz vakaram. Pričers ir vājš, kaulains zeņķis ar mežonīgu sarkanu matu ērkuli; viņam ir vienpadsmit brāļi un māsas, un pat tie no viņa baidās, jo ar savu neganto dabu viņš pazīstams plašā apkaimē. Pagājušā gadā viņš tā piekāva Olliju Overtonu, ka Ollija vecākiem vajadzēja vest dēlu uz slimnīcu, un vēl stāsta, ka reiz viņš atkodis mūlim pusausi, pakoš- ļājis un izspļāvis. Kamēr Billijs Bobs vēl nebija izaudzis tāds ka tagad, Pričers arī viņu mēdza visādi spīdzināt — sabāzt viņam aiz apkakles dzelkšņus, ierīvēt acīs piparus vai saplēst mājas darbu burtnīcas. Toties tagad viņi ir nešķirami draugi — ko dara viens, to dara arī otrs, un dažreiz abi caurām dienām nozūd dievs vien zina kur. Bet, kamēr mis Bobita nerādījās ārā, viņi turējās pie mājas — klimta apkārt pa pagalmu, šaudīdami ar kaķeni zvirbuļus, vai arī Billijs Bobs ņēma rokās savu ģitāru, un viņi rāva vaļā tādus dueļus, ka Bil- lija Boba tēvs, apgabala tiesnesis, apgalvoja — pat pilsētā, tiesas namā, varot dzirdēt viņu aurošanu:

Paliec sveika, skaistulīt,

Neaizmirsti atrakstīt!

Adrese tev zināma —

Birmingemas cietumā.

Mis Bobita viņus laikam nedzirdēja, jo ne reizes pat nepabāza galvu ārā pa durvīm. Tad kādu dienu misis Sojera, atnākusi pie mums aizņemties cukuru, izkratīja sirdi, apmelodama jaunos īrniekus. Vai jūs zināt, viņa čukstēja, mazās, spožās vistas ačeles piemiegusi, vai jūs zināt, ka tās sievietes vīrs ir noziedznieks? Jā, jā, skuķis man pats pastāstīja. Kauna viņai nav ne druskas. Stāstīja, ka dikti mīlot savu tētiņu un ka viņam esot visskaistākā balss visā Tenesijā. Es prasu — kur tad, bērniņ, ir tavs tēvs?

Un šī man vienā mierā atbild — tētiņš ir katorgā, un mums no viņa nav nekādu ziņu. Kad cs šito izdzirdēju, ma,n auksts nogāja pār kauliem. Un viņas māte ar pavisam savāda — laikam kāda ārzemniece —, klusē kā mēma, un dažreiz izskatās, ka viņa nenieka arī nesaprastu, ko apkārt runā. Un — ticat vai ne — viņas visu ēd nevārītu! Nevārītus kālus, nevārītus burkānus, jēlas olas, un gaļu ne mutē neņem. Tas esot veselīgi. Jāsmejas! Kāda tur veselība, ja skuķis jau kopš pagājušās otrdienas guļ gultā ar karstumiem!

To pašu vakaru, izjgājusi ārā aplaistīt rozes, Elais tante ieraudzīja, ka tās visas pazudušas. Tās nebija parastas rozes — Elas tante bija gribējusi sūtīt tās uz Mobilu, uz puķu izstādi, tādēļ gluži saprotams, ka viņai sākās maza histērija. Sazvanījusi šerifu, viņa pieprasīja, lai šis tūliņ braucot šurp — kāds nelietis esot nogriezis visas viņas brīnišķīgās «Lady Anne», kuras viņa kopusi jau kopš pavasara, ielikdama tajās sirdi un dvēseli. Kad pie mūsu vārītiem piebrauca šerifa automobilis, visi kaimiņi iznāca uz lieveņiem, bet no pretējām mājas atskrēja misis Sojera ar veselu kāntu balta koldkrēma uz sejas. Kas par niekiem, viņa sirdīgi noteica, vīlusies, ka neviens nav noslepkavots, kas par niekiem, neviens jūsu rozes nav zadzis. Jūsu pašu Billijs Bobs atnesa tās man un lika nodot mazajai Bobitai. Ne vārda neatbildējusi, Elas tante devās taisnā ceļā pie persiku koka un nogrieza rīksti. Nu, pagaidi tu man, Billij Bob, viņa sauca, iedama pa ielu, nu, pagaidi tikai! Billiju Bobu viņa atrada Spīdija garāžā — kopā ar Pričeru viņš skatījās, kā Spīdij,s izjauc motoru. Elas tante sagrāba viņu aiz čupra un, vicodama ar rīksti, aizrāva mājās. Tomēr viņa nekādi nevarēja piespiest Billiju Bobu lūgties piedošanu, un arī raudāt viņš neraudāja. Izcietis pērienu, viņš

izskrēja saimniecības pagalmā un uzrāpās lielajā pekankokā, pašā galotnē, un pateica, ka lejā vairs nekāpšot. Uz vakariņu laiku mājas pārmāca tēvs; viņš piegāja pie loga un uzsauca Billijam Bobam: kāp zemē, dēliņ, mēs vairs nedusmojamies, kāp zemē un nac vakariņās! Billijs Bobs pat nepakustējās. Tad Elas tante iznāca un atspiedās pret pekadkoku — un viņas balss bija tik klusa un maiga kā vējpūsma. Piedod man, dēliņ, viņa sacīja, es negribēju tevi tik dikti pērt. Mums šovakar bus garšīgas vakariņas, dēliņ, sutināts šķiņķis ar kartupeļu salātiem un pildītām olām. Ej projām, Billijs Bobs viņai atbildēja, man nevajag tavu šķiņķi, un es tevi ienīstu. Dēls, dēls, kā tu runā ar māti, Billija Boba tēvs sacīja, un Elas tante sāka raudāt. Viņa stāvēja zem koka un raudāja, ar priekšauta rņalu slaucīdama acis. Mīļo dēliņ… Ja es tevi nemīlētu, es tak nebūtu tevi pērusi… Pekankoka lapas iečabējās; Billijs Bobs gausi nošļūca lejā, un, sabužinājusi viņam matus, Elas tante piespieda viņu sev klāt. Ai, māmiņ, viņš čukstēja, ai, māmiņ…

Pēc vakariņām Billijs Bobs^ ienāca manā istabā un nokrita gultas kājgalī. No viņa nāca īpatnēja, saldenskāba zēna miesas smarža, un man sametās viņa briesmīgi žēl — viņš izskatījās tik nobēdājies. Pat acis viņam bija pievērtas kā lielās mokās. Visi taču sūta slimniekiem puķes! viņš beidzot savas taisnības apziņā iesaucās. Un tad mēs izdzirdējām gramofona skaņas — tālu, viļņojošu, tik tikko saklausāmu melodiju; pa atvērto logu ielidoja naktstauriņš un sāka riņķot viris mūsu galvām — tikpat liegs un gaisīgs kā mūzika. Bija jau tumšs, un mēs nevarējām redzēt, vai mis Bobita dejo vai ne. Billijis Bobs savilkās kamolā, it kā aicstu sāpes, bet viņa seja bija noskaidrojusies, un kaismīgās zēna acis mirdzēja kā divas sveces. Tik varens skuķis, viņš čukstēja, tik varenu skuķi es nekad agrāk nebiju redzējis; lai ari, pie velna, man viss vienalga, viņas deļ es atnestu rozes kaut vai no Ķīnas.

Arī Pričers bija gatavs nest mis Bobitai rozes no Ķīnas. Viņš bija tapat zaudējis galvu kā Billijs Bobs. Bet mis Bobita likās viņus neievērojam. Vienīgais laipnības apliecinājums no viņas puses bija zīmīte, kurā viņa pateicās Elas tantei par ziediem. Dienu no dienas viņu varēja redzēt sēžam uz lieveņa, allaž eleganti uzcirtušos; viņa izšuva, ķemmēja savas sārtenās sprogas vai arī lasīja Vebstera skaidrojošo vārdnīcu. Izskats viņai bija atturīgs, taču arī par nelaipnu viņu nevarēja saukt — ja viņu sveicināja, viņa vienmēr pieklājīgi atņēma sveicienu. Tomēr zēni nekādi nevarēja saņemt dūšu, lai pieietu viņai klāt un uzsāktu sarunu. Mis Bobita raudzījās uz zēniem tā, it kā tie būtu no stikla — pat tad, kad tie ālējās pa ielu kā negudri, cenzdamies pievērst viņas uzmanību, lauzās, tēloja Tarzānu, taisīja muļķīgus trikus uz divriteņiem. Tā bija īsta bēdu luga. Daudzas meitenes — starp viņām Kora Mak- kola, Mērija Merfija-Džonsa, Dženisa Akermane — pa divām trim reizēm dienā atrada ieganstu noiet garām pansijai, lai kaut uz īsu mirklīti palūkotos uz mis Bobitu. Ari par viņām mis Bobita neizrādīja nekādu interesi. Kora ar Billiju Bobu vairs nerunāja, tāpat Dženisa ar Pričcru. Dženisa pat atsūtīja Pri- čeram uz robota papīra ar sarkanu tinti rakstītu vēstuli, kurā nosauca Pričeru par viszemiskāko nelieti pasaulē un paziņoja — viņu saderināšanās tiekot atsaukta un viņš varot saņemt atpakaļ vāveres izbāzni, ko esot viņai dāvinājis. Nākamo reizi, kad Dženisa gājusi garām mūsu mājai, Pričers, negribēdams naida, kā pats vēlāk izteicās, apstādinājis viņu un sacījis — to veco vāveri viņa varot paturēt, ja jau tik ļoti vēloties. Pēc tam viņš nekādi nevarējis saprast, kāpēc Džonisa aizskrējusi projām, pilnā kaikiā bimbodama.

Kādu dienu puikas bija satrakojušies vairā'k nekā parasti; Billijs Bobs bija apvilcis tēva kara laiku uniformu, bet Pričers staigāja apkārt, izģērbies līdz jostas vietai, turklāt uz krūtīm viņam ar Ela,s tantes veco lūpu krāsu bija uzzīmēta kaila sieviete. Viņi izskatījās pēc visīstākajiem idiotiem, taču mis Bo- bita, atlaizdamās šūpuļkrēslā, tikai nožāvājās. Bija pusdienlaiks, uz ielas — neviena cilvēka, ja neņem vērā kādu nēģeru meitenīti, tuklam zīdainim līdzīgu, apaļu kā plūme; viņa čāpoja pa ielu, nesdama rokā spainīti ar kazenēm un pie sevis kaut ko dungodama. Puikas aplipa viņai apkārt kā odi, sadevās rokās un solījās tikmēr nelaist garām, kamēr viņa būšot samaksājusi izpirkumu. Es nezinu nekāda izpirkuma, meitēns brīnījās; kādu izpirkumu jums vajag, mister? Būs jānāk man līdzi uz šķūnīti, Pričers caur sakostiem zobiem nošņāca; vai saprati? īdzīgi paraustīdams plecus, meitēns atbildēja, ka ne uz kādiem šķūnīšiem neiešot. Tad Billijs Bobs sagrāba viņas spainīti. Iespiegdamās kā pārbiedēts sivēns, meitenīte nokrita četrrāpus, veltīgi mēģinādama glābt izbirušās ogas, bet Pričers — reizēm viņš mēdz būt nejauks pēc velna — tā iespēra viņai pa dibentiņu, ka viņa izstiepās putekļainajās kazenēs visā garumā. No ielas pretējās pcises jau drāzās šurp mis Bobita, šūpodama rādītājpirkstu kā metronomu; viņa sasita plaukstas kā īsta skolotāja, piecirta kājai un iesaucās:

—    Visiem zināms, ka džentlmeņi šad pasaulē radīti tādēļ, lai sargātu dāmas! Varbūt jūs domājat, ka lielpilsētās, piemēram, Memfisā, Ņujorkā, Londonā, Holivudā vai Parīzē, zēni arī uzvedas tikpat neglīti?

Puikas pakāpās atpakaļ un sabāza rokas kabatās.

Mis Bobita palīdzēja meitenītei piecelties, notīrīja viņai no kleitiņas putekļus un izslaucīja acis, tad pasniedza savu kabatlakatiņu un lika izšņaukt degunu.

—     Ir gan jauka kārtība, — viņa dusmīgi sacīja,

—     dāma gaišā dienas laikā vairs nedrīkst mierīgi pastaigāties pa ielu!

Tad abas devās atpakaļ iuz misis Sojeras namu un apsēdās uz lieveņa. Kopš tās dienas viņas uz veselu gadu kļuva nešķiramas — mis Bobiita un šis tumšādainais zilonēns, kura vārds bija Rozalba Keta. Sākumā misis Sojera neganti skaitās par to, ka Rozalba tik bieži uzturas viņas mājā. Padomājiet tikai, viņa sūdzējās Elas tantei, nu, pēc kā tais izskatās, ja uz mana lieveņa caurām dienām valstās melnā! Taču mis Bobitai laikam piemita kaiut kāda burvju vara; ja viņa ko darīja, tad darīja to tik pamatīgi, tik mērķtiecīgi un tādā svinīgā nopietnībā, ka neatlika neka.s cits kā viņai pakļauties. Pilsētas tirgotāji, piemēram, iesākumā nevarēja atturēt sīku smiekliņu, uzrunādami šo skuķēnu par mis Bobitu; bet pamazām viņi pierada, ka mis Bobita ir mis Bobita, un, kad viņa, saulessargu sparīgi vicinādama, drāzās garām, cienīgi sveicināja viņu, pieliecot pakaušus. Mis Bobita visiem stāstīja, ka Rozalba esot viņais māsa; ļaudis par to varen uzjautrinājās, dzina visādus jokus, taču pēc kāda laika arī šī viņas izdoma, tāpat kā visas pārējās, likās gluži dabiska un, dzirdot, kā viņas sauc viena otru par māsiņu Ro- zalbu un māsiņu Bobitiu, nevienam pat neiemāca pirātā pasmaidīt. Jāteic, ka dažreiz māsiņa Rozalba un māsiņa Bobita nodarbojās ar visai dīvainām lietām. Ņemsim kaut vai gadījumu ar suņiem. Mūsu pilsētā ir daudz bezpajumtes suņu — terjeri, dogi, putnu suņi un visādi citi. Dienvidū tie sapulcējas mazos bariņos un miegaini klimst apkārt pa svel

mainajām, tuikšajām ielām, gaidīdami, kad iestāsies tumsa un uzlēks mēness; visu caunu nakti dzirdama viņu spokainā gaudošana — kāds patlaban mirst, kāds ijau itr miris. Mis Bobita sūdzējās par to šerifam: zināmi suņi allaž sapulcējoties zem viņas loga un ar savu kaukšanu neļaujot viņai gulēt, bet tas vēl neesot galvenais; galvenais, un tā domājot arī māsiņa Rozalba, •— tie nemaz neesot suņi, bet gan suņos iemiesojušies nešķīsti gari. Protams, šerifs nelikās par to zinis, 'tādēļ mis Bobita ņēma šo lietu savās rokās. Kādā rītā pēc sevišķi trokšņainas nakts viņa kopā ar Rozalbu devās apgaitā pa pilsētas ielām. Rozalbai bija līdzi groziņš ar akmeņiem; ieraudzījušas suni, viņas apstājās — un mis Bobita to pamatīgi nopētīja. Dažreiz viņa papurināja galvu, bet biežāk apstiprinoši pamāja: jā, māsiņ Rozalba, šis ir viens no tiem. Tad, nikni saviebusies, māsiņa Rozalba notēmēja un blieza sunim ar akmeni 'starp acīm.

Otrs neparasts notikums atgadījās ar misteru Hender.sonu, kurš dzīvo misis Sojeras pansijas sētas pusē. Tas ir mazs, negants vīreliš, kādreizējais naftas <ur,bu.mu meistars Oklahomā; tagad viņam ir ,jaiu ap septiņdesmit gadiem u.n, ikā visi veci cilvēki, viņš veltī pārāk lielu uzmanību sava ķermeņa norisēm. Turklāt viņš iir briesmīgs žūpa. Reiz viņš dzēra divas nedēļas no vietas; šai 'laikā, padzirdējis ārā staigājam mis Bobitu un Rozalbu, viņš ikreiz nietāis augšup pa kāpnēm mn no turienes sauca lejā imisis So- jerai, ika mājas sienās esot iemetušies punduri, kas velkot prom viņa tualetes papīru. Jau par piecpadsmit centiem esot aizvilkuši. Kādu vaikaru, kad meitenes sēdēja pagalmā zem 'koka, misters Hendeir- sons vienā naikts'kreMā izdrāzās no māijas «n sāka dzīties viņām pakaļ. Vai .re, ko sadomājušas, viņš auroja, visu manu papīru nozagt! Es jums, velna

punduriem, .parādīšu! Ei, nāciet šurp, palīdziet man viņas notvert, ciltādi visā pilsētā drīz vairs nebūs ne ga'baliņa papīra! Billijam Bobam mn Pričeram izdevās misteru Hendensonu īsaķent un noturēt, .līdz piesteidzās pieaugušie. Mis Bobita, .kura visu laiku bija izturējusies apbrīnojami aukstasinīgi, paziņoja vīriem, ka tie neprotot sasiet kārtīgu mezglu, am ķērās pie šī darba pati — sasēja misteru Hender- sonu tik .pamatīgi, 'ka itam locekļos apstājās asinsrite un nabags pēc :tam veselu mēnesi ne soli nevarēja paspert.

Neilgi ipēc šī atgadījuma mis Bobita .mūs apciemoja. Tas notika svētdienā. Visi bija 'aizgājuši tuz baznīcu, un es biju mājās viens.

—    Baznīcās ir tik nejauka smaka, — viņa sacīja, paliekdamās iuz (priekšu, rokas kārtīgi klēpī salikusi. — Es gan negribētu, iai jūs .uzskatītai ma.ni par neticīgo, .mister K. Pasaulē es esmu šo .to pieredzējusi un zinu, 'ka dievs ir, tāpat kā ir velns; tikai velnu vis nepiejaucēsi, sēžot baznīcā un klausoties, kāds viņš grēcinieks un muļķis. Velnu vajag liemīlēt, tāpat kā mēs mīlam Jēzu Kristu, jo velns airī ir ļoti varens un var mums 'pa.ka.lpot, ja zinās, ka mēs viņam uzticamies. Man viņš ir bieži pakalpojis — piemēram, Memfisas baletskolā. Es vienmēr lūdzu velnu, lai gada lielajā uzvedumā man 'iedod galveno lomu. Un tas ir saprotami: man bija pilnīgi skaidrs, ka dievu mana dejošana ne drusciņas 'neinteresē. Starp citu, nesen es atkal piesaucu velnu — viņš ir vienīgais, kais var man īpalīdzēt izkļūt no šīs pilsētas. Patiesībā gan nevar .teikt, ka es šeit dzīvotu — nu tā, pa īstam. Domās es vienmēr esmu kaut kur citur, kur viss ir tik skaisti un visi dejo — jūs jau zināt, kā ļaudis dejo ielās, — un visi ir tik jauki kā bērni dzimšanas dienā. Mans dārgais tētiņš mēdza sacīt, ka es esot fantazētāja; viņš vēlējās kļūt ba

gāts, -un, ja viņam pašam būtu kaut mazliet vairāk fantāzijas, viņš tāds ari būtu kļuvis. Mana tētiņa nelaime bija tā, ka viņš nevis iemīlēja velnu, bet ļāva velnam iemīlēt sevi. Bet es uz to vis neiekritīšu; es zinu, ka nedrīkst gribēt pārāk daudz: tas variants, .kurš liekas mazliet sliktāks, arī bieži vien nemaz nav ipeļams. Mūsu atbraukšana uz šejieni nebija pats labākais variants, bet, ja reiz savu dejotājas karjeru es šeit nevaru turpināt, tad nebūtu peļami mazliet piepelnīties. Un to es pašlaik arī daru. Es esmu vienīgais preses aģents šajā apgabalā, pie kura var parakstīties uz veselu rindu tādu žurnālu kā «Literārais apskats», «Populārā mehānika», «Detektivstāsti» un «Bērnu dzīve». Protams, mister K.., es neesmu nākusi šurp, lai pierunātu jūs parakstīties uz žurnāliem. Man ir radusies kāda ideja. Raugoties uz šiem jūsu zēniem, kas pastāvīgi slaistās apkārt, man ienāca prātā — galu galā viņi taču arī ir vīrieši. Ka jums šķiet, vai viņi nevarētu man palīdzēt?

Billijs Bobs un Pričers strādāja mis Bobitas labā vaiga sviedros un māsiņas Rozalbas laba ari. Roz- alba izgatavoja kosmētisku līdzekli ar nosaukumu «Rasaslāsīte», un zēnu pienākumos ietilpa nogādāt to pasūtītājām. Pa dienu Billijs Bobs tā nogura, ka vakarā viņam pat ēst vairs negribējās. Tīrās šausmas, Elas tante mēdza sacīt, zēns tā nomokās, ka žēl skatīties. Tad kādu dienu Billiju Bobu ķēra saules dūriens un Elas tante paziņoja: nu vienreiz pietiekot, Billijam Bobam būšot no mis Bobitas biznesa jāatvadās. Bet Billijs Bobs tā bļāva pretī, ka tēvam vajadzēja ieslēgt viņu istabā; tad viņš paziņoja, ka izdarīšot pašnāvību. Mūsu virēja viņam kādreiz bija pastāstījusi — ja cilvēks saēdas rīvētus kāpostus ar kukurūzas sīrupu, tad viņam beigas uz galvošanu. Billijs Bobs tā arī izdarīja. Es mirstu! viņš kliedza, vārtīdamies pa gultu, es .mirstu, bet jums visiem tas ir vienalga.

Atnāca mis Bobita un pavēlēja viņam apklust.

i— Tev nav nekā sevišķa, zēn, — viņa sacīja,

—    tikai vēders apslāpējies.

Tad viņa izdarīja kaut ko tādu, ka Elas tantei no pārsteiguma un sašutuma mute palika vaļā: norāva Billijam Bobam visas drēbes >un no galvas līdz kājām sarīvēja viņu ar spirtu. Tas nu meitenei diez kā nepiedien, Elas tante teica, un mis Bobita viņai atbildēja:

—    Nezinu, piedien vai nepiedien, bet katrā ziņā tas ir ļoti atsvaidzinoši.

Pēc tam Elas tante darīja visu, kas bija viņas spēkos, lai Billijs Bobs vairs nestrādātu mis Bobi- tai, kamēr Billija Boba tēvs pateica: liec zēnu ,mierā, lai jau dzīvo savu dzīvi!

Naudas lietās mis Bobita bija ļoti godīga — vienmēr līdz pēdējam centam izrēķināja Billijam Bobam un Pričeram viņu procentus un nekad neļāva izmaksāt sev saldumus vai kino.

—    Labāk pataupiet savu naudu, — viņa mēdza tiem sacīt. — Tam laikam, kad mācīsieties koledžā. Ne vienam, ne otram no jums nav tik laba galva, lai dabūtu .stipendiju — pat ne to, kuru maksā futbolistiem.

Un tomēr tieši naudas dēļ Billijs Bobs un Pričers beidzot briesmīgi sastrīdējās; 'protams, nauda nebija īstais iemesls, īstais iemesls bija tas, ka draugus bija pārņēmusi neganta greizsirdība vienam pret otru. Kādu dienu Pričers pateica mis Bobitai — viņam pietika nekaunības izdarīt to Billiija Boba klātbūtnē —, lai viņa esot uzmanīgāka ar saviem rēķiniem — viņam esot dibinātas aizdomas, ka daļu savāktās naudas Billijs Bobs iebāžot savā kabatā.

Melo, riebekli! BMlijs Bohs iesaucās un, ar precīzu kreiso āķi notriecis P'ričeru no pansijas nama lieveņa, nolēca viņam pakaļ krešu dobē. Bet Billijs Bobs jau nebija Pričeram pretinieks; tiklīdz viņš tika Pričera nagos, tas apstrādāja viņu kā nabagu — pat smiltis ieberza acīs. Visu kautiņa laiku unisis Sojera, izliekusies pa augšstāva logu, ķērca kā vārna, bet māsiņa Rozalba omulīgā tīksmē klaigāja: nosit viņu! nosist viņu! nosit viņu! Kuram šis pamudinājums bija vairāk domāts — kas to lai zina. Vienīgais cilvēks, kurš šai situācijā nezaudēja galvu, bija mis Bobita. Pievienojusi dārza laistāmo šļūteni krānam, viņa pieskrēja zēniem klāt ain 'uzgāza tiem pamatīgu dušu.

Smagi elsdams, Pričers pieslējās kājās. Sirsniņ, viņš teica, skurinādamies kā slapjš suns, sirsniņ, tev jāizvēlas.

—    Kas jāizvēlas? *— mis Bobita dusmīgi jautāja.

Bet, sirsniņ, Pričers sēca, tu taču negribēsi, kii

mēs ar Billiju Bobu viens otru nositam. Tev jāizvēlas, kurš no mums ir tavs īstais mīļotais.

—    Mīļotais, ko tu neteiksi! — mis Bobita nospraustajās. — Vajadzēja man ar! ar jums, provinces knēveļiem, sapīties! Vai tad no jums kādreiz iznāks biznesmeņi? Nu, tad klausies, Pričer Stār: man nevajag nekāda mīļotā, bet, ja es arī izvēlētos, tad tas nebūtu tu. Smieklīgi! Tu taču pat piecelties nejēdz, kad istabā ienāk dāma.

Pričers nospļāvās un z vai stīgā gaitā piegāja pie Billija Boba. Iesim, viņš tam sacīja, it ka nekas nebūtu noticis, viņa ir īsta glodene, kurai to vien vajag kā labus draugus savest naidā. Vienu mirkli likās, ka Billijs Bobs pievienosies Pričeram un abi aizies draudzīgā saskaņā, bet tad, pēkšņi attapies, viņš pakāpās atpakaļ un papurināja galvu. Zēni labu brīdi skatījās viens otram aoīs, un viņu tuvība pamazām pieņēma citu — nejaukāku veidu: visstiprāk

mēs spējam ienīst tos, kurus mīlam. To visu varēja izlasīt Pričera sejā. Bet viņam bija jāiet, un nekā tur nevarēja darīt. Jā, Pričer, tai dienā tu izskatījies tik bezpalīdzīgs, ka es tevi pirmoreiz gandrīz vai iemīļoju, — tik kaulains, tik nekrietns tin bezpalīdzīgs tu vientuji soļoji pa tukšo ielu.

Viņi tā arī neizlīga un patiesībā ne tāpēc, ka negribētu izlīgt, bet tāpēc, ka negadījās nekas tāds, kas dotu iespēju viegli un vienkārši ievadīt draudzību atpakaļ vecajās sliedēs. Tomēr pavisam tikt vaļā no šīs draudzības viņi arī nevarēja — viens allaž zināja, ar ko nodarbojas otrs, un, kad Pričeram radās jauns kompanjons, Billijs Bobs caurām dienām staigāja kā apmāts — paņem rokā kādu lietiņu, vienaldzīgi paskatās uz to un noliek vai arī pēkšņi iedomājas izstrādāt kaut ko pavisam traku — piemēram, iebāzt pirkstu ventilatorā. Dažreiz vakaros Pričers, garām ejot, mēdza apstāties pie vārtiņiem un papļāpāt ar Elas tanti. Pret mums, pārējiem, viņš izturējās tikpat draudzīgi ,kā agrāk — manuprāt, tikai tādēļ, lai pamocītu Billiju Bobu. Ziemsvētkos viņš atnesa mums lielu kasti ar lobītiem zemesriekstiem un arī BUlijam Bobam atstāja dāvanu. Tā bija grāmata par Serloku Holmsu; titullapā bija ierakstīts: «Draugam ja ļaunu vēli, velns lai tevi parauj uz elli.» Savu mūžu kaut ko tik dumju nebiju redzējis, Billijs Bobs noteica. Ir gan idiots! Bet vēlāk viņš atkal izzagās pagalmā un, kaut arī diena bija auksta, uzrāpās pekankokā un līdz pašam vakaram notupēja tur kā melns kamols pret zilgajam decembra debesim.

Bet citādi viņš jutās laimīgs — viņam taču bija mis Bobita, kura tagad bija kļuvusi pret viņu pavisam mīļa. Mis Bobita ar māsiņu Rozalbu izturējās pret viņu kā pret vīrieti, tas ir, atļāva sev visvisādi pakalpot. Par to viņas allaž paspēlēja viņam bridžā,

izlikās, ka ņem par pilnai viņa fantāzijas, un neapšaubīja viņa nākotnes plānus. Tie bija laimīgi laiki. Bet tad uzbruka jauna liksta — saikā's mācības skolā. Mis Bobita skolā iet atteicās.

—    Tas ir smieklīgi, nudien smieklīgi, — viņa kādu dienu sacīja misteram Koplendam, skola« direktoram, kurš bija atnācis uzzināt, kāpēc viņa neap- meiklē stundas. — Lasīt es protu, rakstīt protu, un daudziem cilvēkiem šinī pilsētā ir bijusi iespēja pārliecināties, ka es protu a.rī diezgan labi skaitīt naudu. Nē, mister Koplend, padomājiet mazliet — un jūs sapratīsiet, ka ne jums, ne man nav ne lailka, ne enerģijas ķerties pie tik bezcerīga pasākuma. Tā vienkārši būtu cīņa par ,to, kurš pirmais dabūs nervu sabrukumu. Turklāt Iko jūs varat man iemācīt? Ja jūs kaut ko saprastu no dejošanas, tad būtu cita lieta, bet pašreizējos apstākļos, mister Koplend, es atkārtoju — pašreizējos apstākļos būtu labāk, ja mēs šo jautājumu nodotu aizmirstībai.

Misters Koplends no savas puses bija pilnīgi ar mieru nodot šo jautājumu aizmirstībai. Pārējie pilsētas iedzīvotāji itomēr uzskatīja, ka mis Bobita pelnījusi kārtīgu pērienu. Horeiss Dlzilijs publicēja avīzē rakstu ar nosaukumu «Traģisks stāvoklis». Tas esot patiesi traģisks stāvoklis, viņš rakstīja, ja maza meitene varot atļauties ignorēt Savienoto Valstu Konstitūciju (misters Dīzlijs bija uzskatījis par vajadzīgu izteikties augstā stilā). Raksts beidzās ar jautājumu: «Vai mēs pieļausim, ka viņa tiek cauri sveikā?»

Viņa tomēr tika cauri sveikā un māsiņa Rozalba arī. Rozalba gan bija nēģeriete, tādēļ nevienu īpaši neinteresēja, vai viņa mācās vai ne. Sliktāk izgāja Biliijam Bobam — viņam tomēr bija jāiet skolā. Bet liela jēga no tā nebija, viņš tikpat labi būtu varējis sēdēt mājās. Pirmajā liecībā viņam bija trīs

neapmierinošas atzīmes — savā ziņā rekords. Vispār viņš ir gudrs zēns; man šķiet — nelaime bija tā, ka viņš vienkārši nespēja izturēt tik ilgu atšķirtību no mis Bobitas. Bez viņas Billijs Bobs vienmēr likās tāds kā pa pusei aizmidzis, turklāt viņš vienmēr bija ar kādu sakāvies un pārnāca no skolas vai nu ar zilu aci, vai ar pārsistu lūpu, vai arī pieklibodams. Par šiem kautiņiem viņš nevienam neko nestāstīja, taču mis Bobita bija pietiekami attapīga, lai nojaustu, kas par lietu.

—    Tu esi tik labs, Billij Bob, un es esmu tev ļoti pateicīga, — viņa mēdza sacīt. — Bet kauties manis dēļ nevajag. Protams, ļaudis runā par mani daudz visādu nejēdzību. Vai zini, kāpēc tas tā notiek? Tas ir savā ziņā kompliments. Sirds dziļumos viņi domā, ka es esmu vienkārši lieliska.

Un viņai bija taisnība — ja neviens par jums nesajūsminās, kuram gam būs interese jūs nosodīt? Bet patiesībā mums vēl nebija ne jausmas, cik viņa lieliska, pirms mūsu pilsētā nebija ieradies kāds vīrs, kurš dēvēja sevi par Meniju Faksu. Tas notika februāra beigās. Menija Foksa vārdu mēs pirmo reizi ieraudzījām uz raibām afišām, kas bija izkārtas pilsētas veikalos: «MENIJA FOKSA IESTUDĒJUMA — AUSTRUMNIEKU DEJA BEZ PLĪVURIEM!» Tad mazakiem burtiem: «Sensacionala amatieru programma — uzstājas jūsu kaimiņi! Pirmā godalga — garantēta kinoprove Holivudā!» Izrādei bija jānotiek nākamajā ceturtdienā. Ieejas biļetes maksāja veselu dolāru — pie mums tā skaitās liela nauda, taču iespēja nodoties tādām grēcīgām izpriecām šeit gadās tik reti, ka visi atdarīja makus, un vispār pilsētā to tikai vien runāja kā par gaidāmo izrādi. Kafejnīcas zibeņzeļļi šai sakarā caurām dienām gvelza visādas rupjības, it sevišķi par austrumnieku dejas izpildītāju bez plīvuriem, kura beidzot

izrādījās pati Menija Faksa kundze. Lai gan abi Foksi apmetās ārpus pilsētas, Caklvudas tūristu kempingā, viņi caurām dienām uzturējās j>iIsetas centrā, braukādami apkārt vecā pakardā, kuram uz visām četrām durvīm bija uzikrāsots Menija Faksa vārds. Misis Foksa bija sarkanmate, ar valgām lupām un spīdīgiem acu plakstiņiem un ar visvienaldzīgāko sejas izteiksmi spēja atcirst uz jebkurām rupjībām. Viņa bija diezgan liela auguma, taču salīdzinājumā ar tādu resnu torni kā viņas vīrs likās pavisam sīka. Par savu štābu viņi izvēlējās biljarda zāli un pievakarē allaž tur sēdēja, sūkdami alu un pļāpādami ar pilsētas slaistiem. Izrādījās, ka Menija Faksa darbības lauks neaprobežojas ar skatuves mākslu vien — viņš bija atvēris arī kaut ko līdzīgu darbā iekārtošanas birojam: pilsētā pamazām izplatījās ziņa, ka par simt piecdesmit dolāru atlīdzību misters Fokss esot gatavs sagādāt jebkuram uzņēmīgam zēnam, kas grib redzēt pasauli, pirmšķirīgi atalgotu darbu uz kompānijas «United Fruit» tirdzniecības kuģiem, kuri kursē starp Jaunarleānu un Dienvidameriku. Tada izdevība gadās itikai reizi mūžā, sacīja misters Menijs Fokss. No jaunās paaudzes mūsu pilsētā neatradīsies neviens, kuram būtu pie rokas kaut pieci dolāri, un tomēr vairāk nekā desmit puišiem izdevās Menija Foksa prasīto summu sadabūt. Ada Vilingema atdeva savam dēlam visu naudu, ko bija sakrājusi, lai izdaiļotu vīra kapu ar marmora eņģeli, bet Eisija Trampa tēvs pārdeva savu kokvilnas ražas daļu.

Beidzot pienāca ar tādu nepacietību gaidītais izrādes vakars. Tika aizmirsts viss — no ķīlu zīmēm līdz netīrajiem traukiem izlietnē. Varētu likties, ka mēs ejam uz operu, teica Elas tante, — visi tā saposušies, sasmaržojušies, pietvīkuši! «Odeonā» sen nebija redzēts tik daudz ļaužu — kopš tās reizes,

kad tur izsolē pārdeva tīra sudraba servīzi. Gandrīz katram izrādē uzstājās kāds radinieks, tādēļ zāle valdīja manāma nervozitāte. No visiem amatieru programmas dalībniekiem mēs tā īsti pazinām vienīgi mis Bobitu. Billijs Bobs nespēja mierīgi nosēdēt; viņš grozījās kā uz karstām oglēm un nemitējās atkārtot, lai mēs neaplaudējot nevienam citam kā tikai viņai. Tas būšot ļoti nepieklājīgi, Elas tante iebilda, nokaitinādama Billiju Bobu līdz baltkvēlei; kad viņa tēvs nopirka mums katram pa maisiņam kukurūzas pūslīšu, viņš savējiem pat nepieskārās, baidīdamies notaukot pirkstus, bet mūs vēl nobrīdināja, lai mēs netrokšņojot un neiedomājoties ēst pūslīšus, kad uzstāšoties mis Bobita. Mis Bobitas piedalīšanās izrādē bija īsts pārsteigums, bijām uzzinājuši to tikai pašā pēdējā mirklī. Taisnību sakot, to gan varēja gaidīt, un mēs paši būtu varējuši to nojaust pēc dažām pazīmēm — kaut vai no ta, ka viņa jau kuro dienu nebija rādījusies ārā no mājas. Tagad mēs atcerējāmies arī gramofona skaņas, kas bija plūdušas no pansijas nama līdz vēlai naktij, dejojošo ēnu uz aizkariem u.n noslēpumaino, svarīgo izskatu, kas parādījās Roza'lbas sejā ikreiz, kad apjautājāmies par māsiņas Bobitas veselību.

Kaut gan mis Bobitas vārds programmā bija otrais, gaidīt mums viņu vajadzēja krietni ilgi. Pirmais iznāca Menijs Fokss. Pamājis ar sazieķēto galvu un nozibinājis ačeles uz visām pusēm, viņš ņēmās stāstīt divdomīgas anekdotes, aiz sajūsmas pats sev plaukšķinādams un smiedamies. Ja viņš izstāstīs vēl vienu anekdoti, sacīja Elas tante, es tūlīt iziešu ārā. Viņš izstāstīja, bet Elas tante nekur neaizgāja. Pirms mis Bobitas uzstājās vienpadsmit cilvēki, starp viņiem Jūstesija Bernsteina, kura atdarināja kinozvaigznes (tās visas izskatījās ļoti līdzīgas pašai Jūstesijai), un kāds trakoti jocīgs lielaa-

sains lauku večuks, kurš nospēlēja uz zāģa valsi «Matilde»*. No šiem vienpadsmit viņam bija vislielākie panākumi, lai gan jāteic, ka publika visiem aplaudēja vienlīdz devīgi. Neaplaudēja vienīgi Pri- čers Stars; viņš sēdēja mums divas rindas priekšā un katru numuru sagaidīja ar nejauku ēzeļa bļāvienu. Elas tante paziņoja, ka no šis dienas ar Pri- čeru Stāru vairs nerunāšot. Viņš aplaudēja tikai mis Bobitai.

Nelabais šoreiz patiešām bija nācis viņai talkā un viņa to arī bija pelnījusi. Viņa izspurdza no kulisēm, cirtas purinādama, acis zibinādama, gurnus grozīdama, — uzreiz varēja redzēt, ka šis numurs nebūs no viņas klasiskā repertuāra, — tad, eleganti sacēlusi uz augšu gaišzilam mākonītim līdzīgā tērpa maliņas, uz pirkstgaliem apdejoja apkārt skatuvei. Tas tik ir vareni! iesaucās Billijs Bobs, uzsizdams sev pa stilbu, un Elas tantei gribot negribot bija jāpiekrīt, ka mis Bobita izskatās patiešām jauka. Nu viņa griezās pa skatuvi kā vilciņš; zāli pāršalca aplausi, un viņa turpināja griezties, visu laiku šņākdama pianistei «ātrāk! ātrāk!», 'Raut gan nabaga mis Adelaide jau tā centās, cik spēja.

Par dzimteni es saucu. Ķīnas krastu Un Japānu — par mājam…

Līdz šim mēs nekad nebijām dzirdējuši viņu dziedam; izrādījās, ka balss viņai ir griezīga, asa kā smilšpapīrs.

… Ja ģīmis mans tev ir par prastu,

Tad negrābsties ap kājām!

Elas tante noelsās vien. Pēc tam viņa noelsās otrreiz — kad, jautri palēkusies uz vietas, mis Bobita

pasvieda svārciņus uz augšu un parādīja skatītājiem gaišzilas mežģīņu biksītes, izpelnīdamās skaļus atzinības saucienus un svilpienus, kurus puiši līdz šim bija taupījuši austrumnieku dejas izpildītājai bez plīvuriem; kā vēlāk izrādījās, šī dāma tomēr neattaisnoja uz viņu liktās cerības, jo savu numuru iepildīja peldkostīmā. Bet gaišzilo biksīšu nodemonstrē- šana vēl nebija mis Bobitas triumfa galīgais vainagojums. Svinīgiem, pērlkondimdošiem basa akordiem skanot, uz skaituves izdrāzās māsiņa Rozalba ar aizdedzinātu lā;pu rokā mīl pasniedza to mis Bo- bitai, kura tieši tai brīdī taisīja špagatu; tas viņai arī izdevās, un, tikko viņa apsēdās uz grīdas, no lāpas izšāvās sarkanās, baltas un zilais raķetes, un mums visiem vajadzēja piecelties, jo mis Bobita bija sākusi pilnā kaklā dziedāt «Zvaigžņoto karogu»*. Elas tante pēc tam izteicās, ka tas esot bijis viens no spožākajiem priekšnesumiem, kādi jebkad redzēti uz amerikāņu skatuves.

Vardu sakot, mis Bobitai neapšaubāmi pienācās kinoprove Holivudā, un, tā kā konkursā viņa bija uzvarējusi, tad šķita, ka šī izdevība viņai jau tikpat kā rokā. MenijiS Fakss tā arī pateica: no tādām kā tu, meitenīt, dienās iznāk kinozvaigznes. Bet nākamajā rītā viņš pats aizbrauca, atstādams saviem jaunajiem draugiem pilinu vezumu ar solījumiem. Gaidiet, es jums drīz atrakstīšu! Tā viņš pateica zēniem, no kuriem bija paņēmis naudu, un tā viņš pateica arī mis Bobitai. Pastu mūsu pilsētiņai ved trīs reizes dienā, un ik reizi pasta kantorī salasījās krietni daudz jauniešu — jautri smejošs, pārgalvīgs bars, kura jautrība un pārgalvība pamazām vien noplaka. Kā drebēja zēnu rokas, kad viņu pastkastītē ieslīdēja vēstule! Dienām ritot, pār pasta kantori nolaidās baigs klusums. Ikkatrs zināja, ko domā pārējie, bet nevienam nebija dūšas to pateikt skaļi,

pat mis Bobitai ne. Pasta priekšniece Patersona gan izteicās skaidri un gaiši: tas vīrs ir blēdis, es to zināju jau no paša sākuma, un, ja man vēl vienai dienu vajadzēs skatīties uz jūsu ģīmjiem, es nošaušos.

Beidzot, pēc divām nedēļām, mis Bobita pirmā atbrīvojās no sastinguma. Visu šo laiku viņas skatiens bija it kā nedzīvs, pievērsts kādam tālam, nekustīgam punlkitam, — neviens pat nespētu iedomāties, ka mi.s Bobita var būt arī tāda; bet tad kādu dienu, kad pēdējais pasta pievedums bija izdalīts, viņā atkal pamodās agrākais spars.

—     Nu, tā, zēni, tagad stājas spēkā džungļu likums, — viņa paziņoja un aizveda visu baru pie sevis mājās, lai noturētu piirmo Menija Foksa Kārēju kluba sapulci. Šis klubs nedaudz saviesīgākā veidā pastāv līdz pat šai dienai, kaut gan Meniju Faksu jau sen izdevies .noķert un, tēlaini izsakoties, pakārt. Un tas ir vienīgi mis Bobitais nopelns. Nedēļas laikā viņa pavairoja Menija Foks.a izskata un darbības aprakstu vairāk nekā trīssimt eksemplāros un izsūtīja tos visiem dienvidu štatu šerifiem, turklāt aizrakstīja arī vairāku lielpilsētu avīzēm, un viņas vēstules piesaistīja plašas sabiedrības uzmanību. Pēc tam kompānija «United Fruit» četriem cietušajiem zēniem piedāvāja labi atalgotu darbu, bet vasaras sākumā, kad Meniju Foksu arestēja Arkamzasas štatā, kur viņš bija uzsācis to pašu veco spēlīti, organizācija «Amerikas Zelitstaru Meitenes» apbalvoja mis Bobit.ii ar medaļu «Pair krietniem darbiem». Kaut kāda iemesla dēļ mis Bobita pacentās darīt visiem zināmu, ka viņa par šo apbalvojumu nebūt nav sajūsmā.

—         Man šī organizācija nepatīk, — viņa izteicās.

—     Pūš taurēs atspērušās — nu, un ka.s par to? Pavisam ncsievišķlgi, un labuma no tā arī nekāda.

Un vispār kas tas ir — krietns darbs? Neļaujiet laist sev dūmus acīs — jebkurš krietns darbs tiek darīts tādēļ, lai kaut ko dabūtu .pretī.

Cik iepriecinoši tagad būtu pastāstīt, ka viņai nebija taisnība un ka īstā balva par viņas labajiem darbiem, kad viņa beidzot to saņēma, tika sniegta nevis aiz aprēķina, bet gan mīlestībā un pateicībā. Tomēr notika savādāk. Apmēram pirms nedēļas visi zēni, kurus Menijs Fokss bija piemānījis, saņēma no viņa čekus par izkrāptajām summām, un mis Bobita ar kareivīgu apņēmību devās uz Kārēju kluba sanāksmi. (Vēl tagad šīs sanāksmes daudziem kalpo par ieganstu, lai katru ceturtdienas vakaru nosistu pie kāršu galda un kārtīgi piesūktos alu.) Viņa iesāka bez aplinkiem.

—    Klausieties, zēni, — viņa sacīja, — nevienam no jums vairs ne sapņos nerādījās, ka dabūsiet šo naudu atpakaļ, bet, ja nu tā ir gadījies, jums vajadzētu ieguldīt to kādā izdevīgā pasākumā — piemēram, atdot to man. — Viņa uzaicināja zēnus samest naudu kopā un finansēt viņas bra.ucienu uz Holivudu; par to viņa apņemoties līdz pat mūža beigām maksāt viņiem desmit procentus no saviem ienākumiem, un, kad viņa būšot kļuvusi par slavenību — un to nemaz nevajadzēšot ilgi gaidīt —, arī viņi visi taipšot par bagātniekiem. — Vismaz vietējo iedzīvotāju izpratnē, — viņa piemetināja.

Nevienam no zēniem nebija ne mazākās vēlēšanās atdot viņai naudu; bet, ja mis Bobita skatās tev acīs, vai tad tu vari ko pateikt pretī?

Kopš pirmdienas mirdzina priecīgs, saulstaru caurausts vasaras lietutiņš, bet naktis ir tumšas un nemierīgas — pakšķ lietus lāses uz slapjajām lapām, skursteņos svilipo vējš, tumsā aizdip steidzīgi soļi. Billijs Bobs šais dienās ir kā uzvilkta stīga; acis viņam gan sausas, bet mute — mēma kā saplīsis

Zvans un kustības it kā sasalušas. Nav viegli pārdzīvot mis Bobitas aizbraukšanu. Tāpēc ka mis Bo- bita — tā nav bijusi tikai neprātīga zēna gadu mīlestība vien. Billijam Bobam viņa nozīmējusi daudz, daudz vairāk. Ko gan? Visas viņa dīvainības — gan pdkankoks, gan aizraušanās ar grāmatām, gan tas, ka viņš tik ļoti mīl cilvēkus, ka atļauj tiem darīt sev pāri, — tas viss saucas vienā vārdā — mis Bobita. Un viņa slēptākās domas un sapņi, ko viņš nav drīkstējis uzticēt nevienam citam, — tā arī ir mis Bobita. Un mūzika strāvo tumsā, cauri lietum; paies laiks, bet mēs vēl arvien dzirdēsim to tikpat skaidri kā tagad, un zilos vakaros, kad ēnas sakūst un izgaist cita citā, viņa paies mums garām pa dārza taku, noviļņodama kā sīpīdīga zīda lenta. Viņa smējās, saņēma Billiju Bobui aiz rokas, pat skūpstīja viņu.

—    Es jau notaisos mirt, — viņa teica. — Tu atbrauksi pie manis, mēs uzkāpsim augstā kalnā un dzīvosim tur visi kopā — tu, es un māsiņa Rozalba.

Taču BiLlijs Bobs zināja, ka tas nekad nenotiks, un, kad tumsai cauri strāvoji mūzika, aizspieda ausis ar spilvenu.

Bet vakardien viņš pēkšņi pasmaidīja — dīvainu smaidu; bija pienākusi mis Bobitas aizbraukšanas diena. Ap pusdienlaiku mākoņu starpā parādījās saule un visapkārt skurbi iesmaržojās vistērijais. Elas tantes dzeltenās «Lady Anne» atkal bija pilnos ziedos, un viņa izturējās nudien brīnišķīgi — pateica Billijam Bobam, ka viņš drīkstot šīs rozes nogriezt un uzdāvināt mis Bobitai uz šķiršanos. Visu pēcpusdienu mis Bobita nosēdēja uz lieveņa — un apkārt drūzmējās ļaudis, kas bija atnākuši novēlēt viņai laimīgu ceļu. Viņa bija saposusies kā uz iesvētībām — baltā kleitā, ar baltu saulessargu rokā. Māsiņa Rozalba uzdāvināja viņai kabatlakatu, bet

tūliņ ari to aizņēmās, jo pašai acis un deguns pilēja bez apstājas. Kāda cita meitenīte atnesa ceptu vistu, lai mis Bobitai un viņas mātei pa ceļam būtu ko uzkost; par nelaimi, viņa bija aizmirsusi to pirms cepšanas izķidāt, bet mis Bobitas māte teica — nekas, vista paliek vista, un tas bija nudien trāpīgi sacīts, ja ņem vērā, ka neko citu viņa līdz šim nebija teikusi.

Gaišo atvadu noskaņu bojāja tikai viens nepatīkams traucēklis — Pričera Stāra klātbūtne. Jau stundām ilgi viņš kvcrnēja uz ielas stūra, brīžiem mētādams uz ietves «ciparu vai ērgli», brīžiem slēpdamies aiz koka, it kā negribētu tikt ieraudzīts. Viņa dīvainā uzvedība visus darīja nervozus. Apmēram divdesmit minūtes pirms autobusa pienākšanas viņš atslāja šurp un atspiedās pret mūsu dārza vārtiņiem. Billijs Bobs vēl arvien dārzā grieza rozes; nu jau viņam rokā bija tāda puķu nasta, ka no tās varētu sakurt milzu ugunskuru, un ziedu smarža bija spēcīga kā vējš. Pričers skatījās uz Billiju Bobu tik ilgi, līdz tas pacēla galvu. Kamēr viņi raudzījās viens uz o: tru, atkal sāka inasot lietutiņš, smaliks kā upes migla, un cauri tam zaigoja varavīksne. Neteikdams ne vārda, Pričers piegāja klāt un palīdzēja Billijam Bobam sadalīt puķes divos milzu pušķos, un viņi abi kopā izgāja pa vārtiņiem. Ļaužu čalas ielas pretējā pusē dūca kā kamenes, bet, kad mis Bobita viņus ieraudzīja — divus zēnus, kuru sejas aizsedza dzelteniem mēnešiem līdzīgi rožu klēpji, viņa noskrēja pa lieveņa kāpnītēm un metās pāri ielai, izstiepusi viņiem pretī rokas. Mēs sapratām, kas tūlīt notiks, un iekliedzāmies; mūsu kliedzieni pāršķēla lietu kā zibens šautras, bet mis Bobita skrēja pretī dzeltenajiem rožu mēnešiem un laikam nekā nedzirdēja. Un tad autobuss, kas pienāk pulksten sešos, sabrauca viņu.

ES ARĪ VARĒTU JUMS ŠO TO PASTĀSTĪT

Zinu, ko viņas par mani melš, un, vai jūs ticat man vai viņām, — tā ir jūsu darīšana. Bot arī es varētu šo to pastāstīt, un tad katraim kaut cik saprātīgam cilvēkam kļūs skaidrs, kuram no mums ir visi pieci mājās un kuram nav. Man tikai gribētos, lai Savienoto Valstu pilsoņi zinātu faktus.

Un fakti ir šādi: šī gada divpadsmitajā augustā, .svētdienā, <pa dievkalpojuma 'laiku Jūniisa gribēja nodurt mani ar sava tētiņa pilsoņkara zobenu un Olīvija Anna — sagrai'zīt gabalos ar četrpadsmit- collīgu cūku kaujamo tuteni. Citas — sīkākas izdarības es īpat nepieminu.

Viss sākās pirms pusgada, kad apprecēju Mārdžu. Tā bija mana pirmā būtiskā kļūda. Mēs apprecējāmies Mobilā, pinms tam bijām pazlnušiies tikai četras dienas. Viņai bija sešpadsmit gadu — tikpat, cik man, un viņa ciemojās pie manas māsīcas Džordžijas. Tagad, kad man ir diezgqn laika visu kārtīgi pārdomāt, pats brīnos,kā es uz šitādu varēju iekrist. Ne ģīmja, ne figūras, un smadzeņu vispār ne par grasi. Tiesa gan, viņa ir dabiska blondīne — varbūt tur ir tas āķis. Bijām precējušies jau trīs mēnešus, kad vienā jaukā dienā Mārdža paziņo — šī esot stāvoklī. Tā bija mana otrā būtiskā kļūda. Mārdža sāk bimbot — braukšot mājās pie mammas. Patiesībā nekādas mammas viņai nav, ir tikai divas tantes, Jūnisa un Olīvija Anna. Tā nu Mārdžas dēļ man vajadzēja pamest savu kolosālo šansi pašapkalpošanās veikalā un pārvākties uz šito draņķīgo Mil.su, kas patiesībā vispār nav nekāda pilsēta, tikai tāda palielāka drazu čupa ceļmalā.

Kad mēs ar Mārdžu izkāpām no vilciena, lietus gāza kā ar spaiņiem; un varbūt jūs domājat, ka

mums kāds bija atbraucis pretī? Un es vel biju izgrūdis četrdesmit vienu centu par telegrammu! Mana sieva ir stāvokli, iun mums šitādā lietū kājām jā,stampā septiņas jūdzes. Nomocījās Mārdža pamatīgi, jo viņai vienai pašai bija jānes gandrīz visas mūsu mantas, es nevaru celt smagumus, tad main briesmīgi sāp mugura. Kad pirmoreiz ieraudzīju šito māju, taisnību sakot, tā man likās grandioza. Liela, dzeltena, ar kolonnām, un visapkārt zied baltās un sarkanās cidonijas.

.lūnisa un Olīvija Anna bija ieraudzījušas mūs nākam un jau gaidīja priekšnamā. Nu, zināt, ja jūs būtu redzējuši sitās abas vecenes! Trieka var ķert! Jūnisa ir milzīga resna govs, dibens vien laikam sver kādu centneru. Caurām dienām no rīta līdz vakaram viņa vazājas apkārt pa māju aizvēsturiskā naktskreklā — viņa godā to par kimono, kaut gan ta,s, protams, nav nekas cits kā vien vecs, netīrs flaneļa naktskrekls. Turklāt viņa zelē tabaku, bet sīpļaudās tikai tad, kad neviens noredz, — tēlo dāmu. Mūžīgi lielās ar savu smalko izglītību, domā, ka man tas baigi ķeras pie dūšas, lai gan man parso- niski par to nospļauties — es ļoti labi zinu, ka viņa pat lasīt lāgā neprot, katnu vārdu žurnālā burto pa zilbēm. Viens gan tiesa — naudu viņa māk skaitīt zibenīgi, īstā vieta viņai būtu Vašingtonā, kur tos papīrīšus taisa, — tur viņa varētu izvērsties! Tikai nodomājiet, ka viņai nav naudas! Viņa gan stāsta, ka neesot, bet tā nav taisnība — vienu dienu es pilnīgi nejauši atradu puķu podā uz sētas puses lieveņa paslēptus gandrīz tūkstoš dolārus. Protams, es neaiztiku ne centa, bet Jūnisa apgalvo, ka vienu simtdo- lāru zīmi es esot pievācis, — tie ir nekaunīgi meli. Viss, ko Jūnisa saka, šīs pilsēteles iedzīvotājiem ir tikpat kā ģenerāļa pavēle, jo šeit nav neviena, kas nebūtu viņai kaut dolāru parādā, un, ja viņa aipgal-

vos, ka Cārlijs Kārsons (akls deviņdesmit gadus vecs invalīds, paralizēts kopš 1896. gada) nogāzis viņu zemē un izvairojis, tad jebkurš šinī apkaimē liks roku kaut vai uz desmit bībelēm un zvērēs, ka tā ir taisnība.

Kas attiecas uz Olīviju Annu — tā ir vēl drūmāka, nudien! Tikai viņa tik traki nekrīt uz nerviem kā Jūnisa, jo ir dzimusi idiote, tauru patiesībā vajadzētu turēt kaut kur bēniņos. Tāds zaļganbāls, kaulains sievišķis ar ūsām, parasti caurām dienām sēž un ar četrpadsmit collu garu dunci drāž skaliņu — protams, ja vien nenodarbojas ar kaut kādām cūcībām, kā toreiz ar misis Hariju Stellu Smitu. Es gan zvērēju, ka nevienam to nestāstīšu, bet pēc šī nelietīgā uzbrukuma manai dzīvībai — pie velna ar visiem zvērestiem!

Misis Harija Stella Srnita bija Jūnisas kanārijputniņš; tas bija nosaukts kādas sievietes vārdā, kura dzīvo Pensakolā un pārdod paštaisītas brīnumzāles pret visām slimībām, Jūnisa tās lieto pret ģikti. Kādu dienu es viesistabā izdzirdēju traku ļembastu. Ieeju noskaidrot lietās apstākļus — un, kā jūs domājat, ko es ieraugu? Būrīša durvis vaļā, un Olīvija Anna ar slotu dzen misis Hariju Stellu Smitu ārā pa logu. Ja es tieši tai brīdī nebūtu ienācis istabā, viņa tā arī netiktu pieķerta. Pārbijās, ka es nodošu viņu Jūnisai, un visu izmuldēja — ka neesot labi dievā radību turēt .krātiņā, turklāt viņa nevarot ciest misis Marijas Stellas Smitas dziedāšanu. Maņ sametās viņas tā kā žēl, turklāt viņa iedeva man divus dolārus, un tā nu es palīdzēju viņai sacerot kaut kādas pīlītes, ko papūst Jūnisai. Zināms, to naudu es nebūtu ņēmis, bet es domāju, ka tas atvieglos viņas sirdsapziņu.

Pirmie vārdi, ko izdzirdu no Jūnisas, pārkāpis šīs mājas slieksni, bija:

—    Un vajadzēja ar tev šitādu pagrābt, Mārdž!

—         Paskaties, tante, — vai nav skaistulis? — Mār- dža jautā.

Jūnisa nopēti mani no ga->a-'lvas līdz kā-ā-jām un pavēl:

—    Liec viņam, lai pagriežas riņķī!

Pagriezies apkārt, dzirdu, ka viņa man aiz muguras saka:

—         Vai tad kuslāku kvenpi vairs nevarēji atrast? Tas tak nav nekāds vīrietis!

Savu mūžu nebiju tā apvainots! Tiesa gan, garumā un plecos neesmu sevišķi padevies, bet es taču vēl augu!

—    Tāds pats vīrietis kā visi citi, — Mārdža atbild.

Olīvija Anna, kura visu laiku stāvējusi ar tik plati

atvērtu muti, ka mušas pa to varētu dancot iekšā un ārā, ievēkšķas:

—         Dzirdēji, ko Jūnisa teica? Tas nav nekāds vīrietis! Padomājiet tikai — šitāds vanckars gribot saukties par vīru! Viņš tak nemaz nav vīriešu dzimuma!

—         Šķiet, jūs, tante Olīvija, esat aizmirsusi, — Mārdža viņai atbild, — ka tas ir mans laulātais draugs un mana vēl nedzimušā bērna tēvs.

Jūnisa tā riebīgi nošņaukājas, kā viņa vienīgā prot, un izmet:

—    Nu,vai zini, es tavā vietā ar to īpaši nelielītos!

Jauka uzņemšana, vai ne, ko? Un tas viss pēc

tam, kad es biju atstājis sav.u kolosālo šansi pašapkalpošanās veikalā!

Bet tas vēl ir dzīves sīkums salīdzinājumā ar to trādirīdi, kas sākās pēc vakariņām. Kad Blūbela bija nokopusi galdu, Mārdža ļoti jauki un rnīļi pavaicāja, vai mēs nevarētu ar Jūniisas automašīnu aizbraukt uz Fēnikssitiju, uz kino.

—      Vai tu esi pie pilna prāta? — Jūnisa iekliedzas tā, it kā mēs būtu lūguši, lai viņa novelk un atdod mums savu kimono.

—      Vai tu esi pie pilna prāta? — brēc Olīvija Anna.

—      Pulkstenis ir seši, — Jūnisa kliedz, — un, ja tu domā, ka es ļaušu šitam mērglim aizbraukt ar manu pavisam jauno trīsdesmit ceturtā gada šev- roletu kaut vai līdz mazmājiņai un atpakaļ, tad tu esi galīgi jukusi!

To dzirdot, Mārdža, dabiski, sāk raudāt.

—      Neņem galvā, cālīt, — es viņai saku, — savā laikā esmu pietiekami izbraukājies ar kadiljakiem.

—    Phe! — Jūnisa novaibstās.

—    Jā, jā, — es viņai atbildu.

—      Ja viņš savā mūžā ir braucis kaut vai ar mēslu vezumu, — saka Jūnisa, — es esmu gatava apēst desmit terpentīnā ceptas žurkas.

—      Izbeidziet tā runāt par manu vīru! — Mārdža viņai uzkliedz. — Kā jūs tā varat izturēties! It kā viņš būtu kaut kāds klaidonis, ko os būtu pievākusi nez kur ceļmalā!

—      Tik tiešām — kā naglai uz galvas, — atbild Jūnisa.

—      Tu mums nopūt miglu acīs! — Olīvija Anna uzbrēc Mārdžai, brēciens viņai uz mata kā ēzelim pārošanās laikā, nezinātājs neparko neatšķirs.

—      Kā tad, mēs vis neesam vakarējās! — Jūnisa šo atbalsta.

Tad Mārdža viņām saka:

—      Es vēlos, lai jūs beidzot saprastu, ka šis vīrietis un es esam vīrs un sieva un tagad visu mūžu iesim roku rokā, jo pirms trīsarpus mēnešiem miertiesnesis mūs likumīgi salaulāja liecinieku klātbūtnē. Ja neticat, varat pārbaudīt. Turklāt, Jūnisas tante, viņš ir baltais, brīvs cilvēks, un viņam ir sešpadsmit

gadu. Turklāt, Jūnisas tante, Džordžam Fāram Silvestram ļoli nepatīk, ka par viņa tēvu tik necienīgi izsakās.

Džoirdžs Fārs Silvestrs — tas ir vārds, ko mēs taisāmies dot savam mazulim. Izklausās grandiozi, vai ne? Tikai pēc visiem šiem notikumiem manī absolūti apdzisušas jebkādas tēva jūtas.

—    Kā skuķim var būt bērns no skuķa? — Olīvija Anna zviedz (to viņa tīšām, lai aizskartu manu vīrieša godu). — Nudien, tādi brīnumi vēl nav dzirdēti.

—    Labi, izbeidz, — saka Jūnisa. — Un lai mēs vairs nedzirdētu par kaut kādu kino Fēnikssitijā!

—    Jā-ā-ā, — Mārdža šņukst, — bet tas ir ar Džū- diju Gārlendu.

—    Neņem galvā, cālīt, — es viņu mierinu, — man liekas, ka es to filmu esmu redzējis Mobilā jau pinms kādiem desmit gadiem.

—    Viņš muld, viņš tīšām muld! — Olīvija Anna iebrēcas kā aizkauta. — Ak tu, maita tāds! Džūdija vēl nemaz desmit gadus nofilmējas!

Visā savā piecdesmit divus gadus ilgajā mūžā Olīvija Anna nav redzējusi nevienu filmu (viņa nesaka, cik viņai gadu, bet es reiz aizsūtīju atklātnīti Montgomerijas iestādēm — un man ātri un jauki atbildēja), toties pasūta astoņus kinožurnālus. Nekad neko citu viņa pa pastu nav saņēmusi, ja neņem vērā Spīrsa un Rotubeika katalogus (to man pastāstīja pasta priekšniece Delansija). Viņa ir totāli ķerta uz Hariju Kūperu — lāde un divi koferi ir pilni ar viņa fotogrāfijām.

Mēs pieceļamies no galda, Jūnisa aizšļūc līdz logam, palūr ārā uz platānu un paziņo:

—    Putni laižas uz dusu — mums arī laiks iet gulēt. Tu, Mārdž, ej uz savu veco istabu, bet šim

džentlmenim uz sētas puses lieveņa ir iznesta saliekamā gulta.

Pirmajā mirklī man pat nepielēoa, godavārds!

—    Ja drīkst jautāt, — es viņām saku, — kādi iebildumi jums ir prot to, ka es guļu ar savu likumīgu sievu?

Abas sāka bļaut tā, ka ne aizklausīties.

Tad Mārdža laida vaļā histēriju.

—    Izbeidziet! Izbeidziet! Izbeidziet! Es vairs nevaru izturēt! Ej, mīļumiņ, ej guli, 'kur viņas liek! Gan jau rīt redzēsim…

—    Skuķis reizēm var būt tīri prātīgs, — sakaJū- nisa.

—    Nabaga bērniņ, — Olīvija Anna vāvuļo, apskaudama Mārdžu ap vidu un vilkdama viņu sev līdzi, — tik jauniņa, nevainīga… Nāc izraudies tamtci Olīvijai uz pleca.

Maiju, jūniju, jūliju un lielāko daļu augusta es novārtījos, no tveices beigdamies vai nost, uz tā nolādētā sētas puses lieveņa, kuru saule pia dieniu sakarsē kā cepešpannu. Un Mārdža — ne vārdiņa pret to neiebilda, ne vārdiņa! Sinī Alabamas daļā ir daudz purvu, un odi šeit tādi, ka bifeli nokodīs, tunklāt vēl te ir indīgie lidojošie prusaki un bariem žurku — kaut kā'da vietējā suga, īsti lielloipi —, iejūgsi ratos, aizraus kaut vai līdz pasaules galam. Vārdu sakot, ja nebūtu žēl atstāt mūsu mazo Džor- džu, kuram vēl vajadzēja nāikt pasaulē, es jau sen būtu projām tā, ka putekļi vien nokūpētu. Saprotiet, kopš tā pirmā vakara mēs ar Mārdžu ne mirkli neesam bijuši vienatnē, vienmēr kāda no viņām mūs uzmana. Pagājušajā nedēļā viņas kļuva gandrīz trakas, jo Mārdža bija ieslēgusies savā istabā un es nokur nebiju atrodams. Patiesībā es tai laikā biju aizstaigājis paskatīties, kā melnie krauj kokvilnas ķīpas, bet Jūnisai tīšām izlikos, it kā mēs ar

Mārdžu būtu uzdarbojušies pa istabu. Pēc tam viņas arī Blūbelai uzdeva mūs uzraudzīt.

Un visu šo laiku man nav bijis pat sīknaudas cigaretēm.

Jūnisa no rīta līdz vakaram kladzina, lai es meklējot darbu. — Nudien nesaprotu, cik ilgi tas velna kvērpis tā slaistīsies apkārt! — Kā jau būsiet ievērojuši, viņa vienmēr runā par mani trešajā personā, kaut arī bez manis un viņas karaliskās augstības istabā parasti neviena nav. — Ja viņā būtu kaut smaka no vīrieša, viņš vismaz maizes tiesu pacenstos tam skuķim nopelnīt un neraut man ārā no mutes pēdējo kumosu.

Jūsu zināšanai — es jau trīs mēnešus un trīspadsmit dienas pārtieku gandrīz tikai no aukstām saldo kartupeļu un kukurūzas biezputras paliekām. Divreiz jau biju pie ārsta, viņš vēl nav īsti noskaidrojis, vai man ir cinga vai nav.

Attiecībā uz to, ka es nestrādājot, — es gribētu gan zināt, (kur šinī blusu 'bedrē Milsā lai atrod kādu nodarbošanos cilvēks ar manām spējām, cilvēks, kuram bijusi kolosāla šanse pašapkalpošanās veikalā. Veikals te vispār ir tikai viens, un tā īpašnieks, misters Tabervils, ir tik drausmīgi slinks,ka apkalpot kādu pircēju viņam ir tīrā mocība. Vēl šeit ir baptistu baznīciņa «Rīta zvaigzne», bet sludinātāja vieta diemžēl jau aizņemta; to veco riebekli — viņu sauc Sells — Jūnisa reiz bija atvilkusi uz māju, l;ai noskaidrotu, vai ir kāda iespēja glābt manu dvēsoli. Pats savām ausīm dzirdēju, ka viņš sacīja — par vēlu, es esot pārāk dziļi iestidzis grēkos.

Bet, ko Jūnisa izdarījusi ar Mārdžu, — tas, nudien, ir kronis visam! Skuķis tik nelietīgā kārtā pret mani sakūdīts, ka tas vienkārši nav izstāstāms. Nogāja jau tiktāl, ka šī sāka runāt man pretī, bet tad es iegāzu viņai pāris krietnu pļauku, un tagad

atkal viss ir kārtībā. Lai es Jautu sievai pret sevi nekaunīgi ieturēties — nu, nē, tas nemūžam nenotiksi

Visapkārt vieni ienaidnieki: Blūbela, Olīvija Anna, Jūnisa, Mārd/.a un visi pārējie Milsas iedzīvotāji (342 ciilv.). Sabiedroto — neviena. Tāds bija stāvoklis svētdien, 12. augustā, kad tika izdarīts vistiešākais uzbrukums manai dzīvībai.

Vakardiena bija bez vēja un tik karsta, ka likās — akmeņi izkusis. Notikumi sāka risināties precīzi divos. To es atceros, tāpēc ka Jūnisai ir pulkstenis ar tādu riebīgu dzeguzi, no kuras man katru reizi šermuļi noiet pār kaiuliem. Es rāmi un mierīgi sēdēju viesistabā pie pianīna un komponēju dziesmiņu. Šo pianīno Jūnisa savā laikā bija nopirkusi Olīvijai Annai un nolīgusi arī skolotāju, kurš reizi nedēļā braucis šurp no Džordžijas štata pasniegt klavierstundas. Pasta priekšniece Delansija — viņa bija ar mani draugos, līdz aiptvēra, ka tas viņai nav diez cik izdevīgi, — sitāsta, ka reiz kādā pēcpusdienā šis smalkais skolotājs izmeties no mājas tā, it kā viņam pa pēdām dzītos Hitlers, ielēcis savā fordā un aizdrāzies pa galvai pa kaklu uz visiem laikiem. Tātad, kā j.au teicu, es sēžu viesistabā, jo tur ir mazliet vēsāks, un savā nodabā komponēju, kad pēkšņi ielamzā Olīvija Anna — galva šai vienos ruļļos — un sāk brēkt:

—    Tūlīt pat izbeidz to elles troksni! Vai tiešām ne mirkli vairs nebūs miera? Un vācies nosit no manām klavierēm — vai dzirdi? Tās nav tavas klavieres, tās ir manas klavieres, un, ja tūliņ no tām neaizvāksies, tad pirmajā septembra pirmdienā tu stāvēsi tiesas priekšā — to es tev apsolu!

Visa nelaime tā, ka viņai skauž, jo es esmu dzimis komponists un varu pilnīgi no galvas sacerēt vienreizējas dziesmiņas.

—    Un paskat, ko tu esi izdarījis ar taustiņiem, ar maniem ziloņkaula taustiņiem! — šī taurē, pie- riikšojusi pie klavierēm. — Norāvis turpat visus līdz pēdējam, noplēsis līdz sa'knei, ak tu, čūskulēns!

Protams, viņa lieliski zina, ka jau tad, kad es šeit ierados, šis pianīns bija nobriedis miskastei.

—    Ja jau jūs, mis Olīvija Anna, esat tik labi informēta, — es viņai saiku, — tad varbūt jūs interesēs, ka arī man ir šis tas zināms. Viens otrs būtu man ļoti pateicīgs, ja es pastāstītu, kas te dažkārt notiek. Piemēram, kas notika ar misis Hariju Stellu Smitu.

Es stāstīju jums par misis Hariju Stellu Smitu — vai atceraties?

Sī atver muti un pablenž uz tukšo būrīti. — Tu man zvērēji! — šī saka, un ģīmis šai kļūst baismīgi zili sarkans. — Varbūt zvērēju, — es atbildu, — bet varbūt arī ne. Tā bija pārākā cūcība pret Jūnisu, bet, ja es zinātu, ka mani liks mierā, es varbūt arī piemiegtu aci.

Un ko jūs domājat? Viņa izgāja no istabas tik klusi un tik pieklājīgi, ka prieks skatīties. Kad viņa bija projām, es atlaidos uz tā briesmīgā dīvāna. Tā ir atbaidošākā mēbele, ko es jebkad esmu redzējis; šo dīvānu kopā ar atzveltnes krēsliem Jūnisa iegādājusies Atlantā tūkstoš deviņi simti divpadsmitajā gadā 'un sableķojusi par tiem divus tūkstošus skaidrā — vismaz tā viņa apgalvo. Visi šie eksponāti ir pārvilkti ar melni dzeltenu plīšu un smird kā vistu kūts. Viesistabas kaktā ir liels sarkankoka galds, uz kura stāv divas fotogrāfijas — mis Jūni- sas un iniis Olīvijas Annas mammiņa un papiņš. Papiņš tā nekas, tīri glīts, bet, starp mums runājot, esmu pārliecināts, ka kaiut kur senčos viņam ir kāds melnais. Pilsoņu kara laikā viņš bijis kaipteinis — šo faiktu es nemūžam neaizmirsīšu, jo virs kamīna

karājas viņa zobens, kam būs ievērojama loma turpmākajos notikumos. Mammiņa liekas tāda pati nelietīga stulbene kā Olīvija Anna, tikai, jāatzīst, drusku izskatīgāka.

Tā nu es tiikko biju piemidzis, kad dzirdu — Jūnisa auro:

—    Kur viņš ir? Kur viņš ir?

Nākamajā mirklī atsprāgst durvis un šī parādās kā uz skatuves, rokas savos begemota gurnos iespriedusi, un viņai aiz muguras visa kompānija — Blū- bela, Olīvija Anna un Mārdža.

Dažas sekundes Jūnisa mežonīgā tempā plalkšķina pret grīdu savu lielo, pliko pēdu un apvēdina resno ģīmi ar Niagaras ūdenskrituma bildīti, tad iebļaujas:

—    Kur!? Kur ir mani simt dolāri, ko viņš, izmantodams manu uzticību, noliotīgi pievācis?

—    Zināt, nu vienreiz man pietiek, — es viņai saku, bet no dīvāna augšā neslienos, jo ir karsts un mani māc nogurums.

—    Mums arī pietiek, — šī šņāc, izbolījusi pret mani savas apaļās blisenes tā, ka liekas — tūlīt tās izsprāgs no pieres. — Tā naudu bija nolikta manām bērēm; un kur tā tagad ir? Nu, skaidrs — šitas jau ir spējīgs pat miroņus apzagt!

—    Varbūt viņš nav ņēmis, — Mārdža iepīkstas.

—    Tu, skuķīt, labāk turi muti, — Olīvija Anna viņai uzbrēc.

—    Viņš ir mani apzadzis, tas ir kā āmen baznīcā, — turpina Jūnisa. — Paskat, kā glūn, pēc acīm var redzēt, ka zaglis!

Es slaidi nožāvājos iun saku:

—    Tiesā mēdz izteikties šādi: ja viena puse nepatiesi apvaino otru pusi, tad šo pirmo pusi var iebāzt aiz restēm, lai gan faktiski sabiedriskās drošības labad īstā vieta tai būtu trakomājā.

—    Dievs viņu sodīs, — noelšas Jūnisa.

—         Nu, nē, mās, — Olīvija Anna atsaka, — dievU mēs vis negaidīsim.

Pēc šiem vārdiem Jūnisa sāk draudīgi man tuvoties, ar netīrā naktskrekla malu slaucīdama grīdu. Olīvija Anna sciko viņai pa pēdām, Blūbela šaušalīgi iegaudojas, bet Mārdža, rokas lauzīdama, Stāv malā un vaimanā.

—        A… ā… ā… — Mārdža elso, — mīļumiņ, nu, atdod viņai to naudu!

—         Et tu, Brūte?1 — es viņai saku (tas ir no Viljama Šekspīra).

—         Paskat, kā guļ izlaidies, — Jūnisa sēc, — valstās pa gultu caurām dienām, taisni smird no slinkuma!

—    Kauns un negods, — vē'kšķ Olīvija Anna.

—        Izskatās, ka jādzemdē būtu viņam, nevas tam nabaga meitēnam! — (Tā atkal ir Jūnisa.)

Blūbela arī pacenšas:

—    Nudie, taisnība!

—        Jūs, cienītās, jau nu neesat ne par matu labākas, — es viņām saku.

—        Trīs mēnešus šitas mērglis dzīvo man uz kakla un vēl nekaunēsies mani apvainot! — Jūnisa ierēcas.

Es tikai notraucu ar knipi no piedurknes pelnus un vienā mierā klārēju:

—         Dakteris Kārters teica, ka man ir cinga pēdējā stadijā un ka mani nedrīkst kaitināt, citādi es varu kļūt traks un kādu sakost.

Tad Blūbela paceļ balsi.

—        Vadzi, mis Jūnisa, kāpēc viņš nevarētu vākties atpakaļ uz savu Mobilu? Man apnicis katru dienu staigāt viņam pakaļ ar slotu un liekšķeri!

Protams, kad es izdzirdēju, kā šī melnā mērkaķcnc uzdrošinās par mani runāt, asinis man sāka vārīties.

1 Arī tu, Brut? (Lai.)

Ar vismierīgāko sejas izteiksmi es pieceļos, paņemu no pakaramā lietussargu un vālēju ar to viņai pa galvu tik ilgi, kamēr tas pārlūst uz ipusēm.

—    Mans japāņu zīda saulessargs!'— Olīvija Anna spiedz.

—    Tu nositi Blū’beliu, tu nositi nabaga veco Blū- behi! — Mārdža vaimanā.

Jūnisa atgrūž no sevis Olīviju Annu un iesaucas:

—    Viņš ir sajucis prātā! Skriien, mās! Skrien pēc mistera Tabervila!

—    Man nepatīk misters Tabervils, — Olīvija Anna lep.ni paziņo. — Es labāk aizskriešu pēc sava tuteņa. — Un metas uz durvīm, bet es, nāves briesmām par spīti, sagrābju viņu un norauju gar zemi. Mana mugura no tā atkal šausmīgi iesāpējās.

—    Slepkava! — Jūnisa tā iebļaujas, ka māja nodreb līdz pamatiem. — Viņš grib mūs visus nomu- šīt! Vai es tev neteicu, Mārdž? Aši, bērns, padod tētes zobenu!

Un Mārdža tik tiešām noņem no sienas zobenu un pasniedz to Jūnisai. Tāda, rau, ir tā sievu uzticība! Bet Olīvija Anna kā-ā velk man ar ceļgalu! Gribot negribot man viņa bija jāpalaiž vaļā. Nākamajā brīdī jau bija dzirdams, kā viņa pagalmā auro:

Ak, padebeši, šķiraties, lai godib’s skats atklājas, Nu Kungs tās ogas kājām min, kas viņa dusmas

krāja…

Tikmēr Jūnisa, zobenu zivērīgi vicinādama, dzenas visapkārt pa istabu man pakaļ; par laimi, man kaut kā izdevās uzrāpties uz pianīna. Tad Jūnisa uzsvem- pjas uz klaviersoliņa — kā tā ķirmju būda izturēja šitāda dinozaura svaru, tas, nudien, nav prātam aptverams.

—    Kāp lejā, raustekli, citādi es tevi izķidāšul — šī norēcas un — žvakt! man ar zobenu. To es varu pierādīt, man ir puscollu gara rēta.

Pa to laiku Blūbela ir atžilbusi un aizlasījusies uz pagalmu, kur kopā ar Olīviju Annu rauj vaļā dievkalpojumu. Laikam jau šīs gaidīja, ka tūlīt pa durvīm iznesīs manu līķi, un, bez šaubām, būtu arī sagaidījušas, bet tad noģība Mārdža.

Vismaz to viņa prātīgi izdarīja.

Kas notika pēc tam, es vairs skaidri neatceros; atceros tikai, ka atkal uzradās Olīvija Anna ar savu čotrpadsmitcollīgo cūku kaujamo tuteni un bija saskrējis vesels bans kaimiņu. Bet tad uzreiz par programmas naglu kļuva Mārdža; viņi laikam aizstiepa šo uz kādu blakusistabu. Lai būtu kā būdams, tikko viņi bija ārā, es aizbarikadēju durvis.

Piestūmu pie durvīm visus melndzcltcnos plīša atzveltņus un to milzīgo sarkankoka galdu, tas viens pats droši vien sver vairākas tonnas, un vēl drēbju pakaramo un citas mēbeles. Turklāt esmu aiztaisījis logus un nolaidis aizkarus. Krāmēdamies pa istabu, atradu pamatīgu kasti ar ķiršiem šokolādē, saucas «Saldā mīla», un patlaban ķemmēju iekšā treknus, gardus, sulīgus ķirsīšus. Ik pa laikam šie pienāk pie durvīm, klauvē, sauc, lūdzas, lai atveru. Aliā, putniņi, nu jūs dziedat pavisam savādāk! Bet es, protams, neliekos ne zinis, tikai reizi pa reizei uzrauju kādu gabalu uz klavierēm — lai dzird, ka man ir jautri!

BROKASTIS «TIFANIJĀ»

Es bieži mēdzu domās atgriezties tur, kur kādreiz esmu dzīvojis, — vecajos namos un to apkārtnē. Piemēram, Septiņdesmito ielu rajonā ir kāda māja, kur kara sākuma gados es īrēju savu pirmo dzīvokli Ņujorkā. Tam bija tiikai viena istaba, piebāzta ar nolietotām grabažām; dīvāns un mīkstie krēsli bija apvilkti ar spurainu, sarlkanu samtu, kas atsauc atmiņā spiedīgo karstumu dzelzceļa vagonos. Sienas bija kailas, bez tapetēm, un to krāsa atgādināja tabakas spļaudekļus. Itin visur — pat vannas istabā karājās senās Romas drupu attēli, kais laika gaitā bija pārklājušies ar brūniem plankumiem. Vienīgais logs izgāja uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Un tomēr ikreiz, kad ar roku kabatā pieskāros šī dzīvokļa atslēgai, es izjutu patiesu iprieku; lai cik nomājīgs, tas bija mans dzīvoklis, mans pirmais dzīvoklis, kur atradās manas grāmatas, kaudzēm zīmuļu, ko asināt, kā arī viss pārējais, kas, pēc manām domām,_ bija nepieciešams, lai kļūtu par to, par ko vēlējos kļūt, — par rakstnieku.

Tolaik man ne prātā nebūtu ienācis uzrakstīt īpar Iīolliju Golaitlijiu, un iespējams, ka arī tagad es to neiedomātos, ja nebijis sarunas ar Džo Bellu, — tā no jauna atdzīvināja manī atmiņas.

Ilollija Golaitlija bija viena no vecās īres māj.as iemītniecēm; viņas dzīvoklis atradās zem manējā. Kas attiecas uz Džo Bellu, tad viņam aiz stūra, uz Loksingtona avēnijas, piederēja bārs, kurā viņš saimnieko vēl šodien. Kā es, tā Ilollija mēdzām iegriezties tur pa sešām septiņām reizēm dienā — ne vienmēr, lai dzertu, biežāk mums vajadzēja zvanīt pa

telefonu: kara gados ievilkt dzīvoklī personisko telefonu bija problēma. Turklāt, ja kādam no mums piezvanīja un bārā mūsu nebija, Džo labprāt uzņēmās pasacīt mums, kas zvanījis un ko lūdzis pateikt; attiecībā uz Ilolliju tā bija vērā ņemama laipnība no viņa puses, jo Hollijai zvanīja vienā laidā.

Tas viss, protams, bija ļoti sen, un, kad os pagājušajā nedēļā satikos ar Džo Bellu, nebiju viņu redzējis jau vairākus gadus. Sad un tad mēs sazinājāmies, un dažreiz, ja gadījās būt tajā apkārtnē, es apciemoju viņu bārā; nekādi tuvie draugi mēs gan nekad neesam bijuši, vienīgais, kas mūs siai'sta, ir atmiņas par Ilolliju Golaitliju. Džo Bdls nav vieglas dabas cilvēks, viņš pats to atzīst; Džo mēdz teikt, ka tas tāpēc, ka viņš ir vecpuisis un viņa kuņģī par daudz skābes. Ikkatrs Džo paziņa apliecinās jums, ka saprasties ar viņu ir grūti, patiesībā gluži neiespējami, ja vien jums nav kāda kopīga vājība, no kurām viena ir Hollija. Pārējās ir hokojs, vācu putnu suņi, «Mūsu jautrā svētdiena» (populāra radiopārraide, kuru viņš klausās jau piecpadsmit gadus) un vēl Gil.ber.ts un Salivens* — Džo apgalvo, ka viens no šiem vīriem iznākot viņam rada; neatceros, kurš.

Tātad, kad pa,gājušās otrdienas pievakarē iezvanījās tālrunis un, nocēlis klausuli, es izdzirdēju Džo Bellu, zināju, ka runa būs par Ilolliju. Viņš gan to nebija teicis, viņš pateica tikai: «Vai tu nevarētu tūliņ pat atdrāzt pie manis? Ir viena svarīga lieta,» — un viņa kunkstošajā balsī jautās satraukums.

Izgāju ārā rudenīgajā lietus gāzē un sameklēju taksometru; pa ceļam pat iedomājos, ka viņa varētu būt tur, ka atkal ieraudzīšu Holliju.

Taču bārā nebija neviena, ja neņem vērā tā īpašnieku. Salīdzinājumā ar citiem Loksingtona avēnijas

bāriem šī ir visai klusa vietiņa. Tā nevar lepoties ne ar neona reklāmu, ne ar televizoru. Te ir divi veci spoguļi, kuros paraugoties apmeklētājs var rodzēt, kāds ārā laiks, un nišā aiz letes, starp slavenu hokejistu fotogrāfijām, — liela vāze, vienmēr pildīta ar svaigām puķēm, kurais maigā rūpībā sakārto pats Džo Bells. Tieši ar to viņš ari nodarbojās, kad ienācu bārā.

—     Zināms, — viņš sacīja, iesprauzdams dziļāk vāzē gladiolu, — zināms, tāpat vien jau nu es nebūtu licis tev dzīties šurp. Man vajag ar tevi apspriesties. Tas ir kaut ikas savāds. Pavisam savāda būšana.

—    Vai ir kādas vēstis no Hollijas?

Viņš paburzīja pirkstos gladiolas lapu, it kā nesaprazdams, ko īsti atbildēt. Džo Bells ir pamazs vīrelis ar kupliem, sirmiem matiem un lielu, .kaulainu seju, kura labāk gan piestāvētu dižākam augumam; parasti tā viņam ir sārta, it kā saulē apdegusi, bet tagad pietvīka pavisam sarkana.

—    Nevarētu sacīt, ka tieši no viņas. Vispār — es nezinu. Tādēļ jau man arī vajag ar tevi apspriesties. Bet vispirms sataisīšu tev kokteili. Jauna marka, saucas «Baltais eņģelis». — Viņš sajauca uz pusēm vodku ar džinu, vermutu nepievienojot. Kamēr es degustēju viņa ražojumu, Džo stāvēja, sūkādams kuņģa tableti un acīmredzot pārdomādams, ko man sacīt. Tad viņš teica: — Vai atceries tādu džentlmeni A. J. Junioši? Nu, to no Japānas?

—    No Kalifornijas, — izlaboju. Es ļoti labi atcerējos misteru Junioši. Viņš strādā par fotogrāfu kādā ilustrētā žurnālā, un es pazīstu viņu no tiem laikiem, kad viņš īrēja studiju mūsu vecās mājas augšējā stāvā.

—    Nejauc man galvu! Es tev prasu tikai — vai tu zini, kuru es domāju? Okci. Un tātad: kurš va-

kardien pagodina Džo Bellu ar vizīti? Neviens cits •kā misters Junioši visā savā godībā. Nebiju viņu redzējis jau vismaz kādus divus gadus. Un kā tev šķiet, kur viņš šos divus gadus ir bijis?

—    Āfrikā.

Džo pārstāja gremot tableti, un viņa acis samie- dzās. — Kā tu zini?

—    Izlasīju avīzē. — Starp citu, tā bija patiesība.

Viņš paķēra kases grāmatu un izņēma no tās

pelēkbrūnu aploksni.

—    Nu, redzēsim, vai šilo ar tu būsi avīzē izlasījis!

Aploksnē bija trīs fotogrāfijas — gandrīz vienādas, tikai uzņemtas no dažādiem leņķiem: gara trausla auguma nēģeris, ģērbies katūna kreklā, kautrīgi, tomēr pašapzinīgi smaidīdams, tur rokā īpatnēju koka skulptūriņu — garumā izstieptu meitenes galvu; meitenes mati ir zēniski gludi un īsi, acis pārāk lielas un slīpas šaurajā seja, mute plata un saspringta kā klaunam. Pirmajā acumirklī tas man atgādināja parastu primitīvo tautu kokgriezumu, bet jau nākamajā aptvēru, ka tā ir' Hollija — ka skulptūra ir tik līdzīga Hollijai Golaillijai, cik nu vien tumšs, nedzīvs koka gabals vispār var būt cilvēkam līdzīgs.

—    Nu, ko tu par to teiksi? — Džo Bells vaicāja, ar gandarījumu vērodams manu samulsušo seju.

—    Tā kā būtu viņa.

—    Paklau, vecais, — Džo uzsita ar plaukstu pa Ieti, — tā ir viņa! Tas ir tikpat droši, kā es esmu vīrs, kam bikses kājās. Japānelis pazina viņu uzreiz, tikko ieraudzīja.

—     Ieraudzīja viņu? Āfrikā?

—    Ne jau viņu. Skulptūru. Bet tas ir gandrīz tas pats. Re, lasi! — Viņš apgrieza otrādi vienu no

fotogrāfijām. Otrā pusē bija rakstīts: kokgriezums, «S» cil'ts, Tokokulas ciems Austrumāfrikā 1956. g. Ziemsvētkos. — Redzi, un japānelis man stāstīja, ka…

Lūk, ko japānis bija pastāstījis. Pirmajos Ziemsvētkos viņš ar fotoaparātu rokā apstaigājis Toko- kulu — vionu no daudzajiem tālos džungļu nostūros izkaisītajiem sīkajiem ciematiņiem, kur uz būidu jumtiem tup lijas un pagalmos lēkā mērkaķi. Nolēmis jau doties tālāk, bet tad ieraudzījis kādas būdas durvīs tupam nēģeri, kurš griezis uz nūjas mērkaķus. Kokgriezums misteru Junioši ieinteresējis, un viņš lūdzis meistaru, lai tas parāda vēl kaut ko no saviem darbiem. Viņam parādīta šī meitenes galva; tai brīdī viņam licies — tā viņš stāstījis Džo Bellām —, ka viņš sapņo. Bet, kad viņš piedāvājies griezumu nopirkt, nēģeris apsedzis ar delnu savu vīrieša rotu (acīmredzot maigu jūtu izpausme, līdzīga rokas likšanai uz sirds) un atteicies. Mārciņa sāls un desmit dolāri, rokaspulkstenis, divas mārciņas sāls un divdesmit dolāri — nekas nav spējis viņu ietekmēt. Tad misters Junioši gribējis vismaz noskaidrot, kā kokgriezums radies. Vajadzējis atdot nēģerim visu sāls krājumu un rokaspulk- steni, lai tas beidzot sāktu runāt — gandrīz nesaprotama vietēja dialekta un angļu valodas sajaukumā, reizēm izlīdzēdamies ar žestiem un mīmiku. Kā misters Junioši nopratis, tā gada pavasarī ciematiņā uz zirgiem iejājuši trīs baltie cilvēki — divi vīrieši un meitene. Vīriešus mocījis tropu drudzis, un tiem ierādīta atsevišķa būda, kur tie vientulībā sirguši vairākas nedēļas; tikmēr meitenei iepaticies kokgriezējs, tā apmetusies pie viņa un arī naktis pavadījusi kopā ar viņu uz pītā paklāja.

—   Tam nu es neiicu! — Džo Bells saviebās. — Es zinu, ika viņa bija uz daudz'ko spējīga, bet sitas jau izklausās par traku.

—    Un kas pēc tam?

—    Nekas. — Viņš paraustīja plecus. — Pēc tam viņa tāpat uz zirga aizjājusi projām.

—    Viena pati vai ar abiem vīriešiem?

Džo samirkšķināja acis. — Laikam ar vīriešiem. Japānis pēc tam izstaigājis to apvidu krustām šķērsam, meklēdams viņas pēdas, bet nekur citur viņa neesot redzēta. — Tad, it kā sajuzdams manu vilšanos un negribēdams, lai tā pielīp arī viņam, Džo piebilda: — Galu galā tās tomēr ir pirmās noteiktās ziņas kopš nezin cik… — viņš skaitīja uz pirkstiem, pirkstu nepietika, — nezin cik gadiem. Es vienīgi ceru, ka viņa ir kļuvusi bagāta. Jābūt taču bagātniekam, lai šitā jādelētu pa Āfriku.

—    Āfrikā viņa droši vien nav kāju spērusi, — es teicu un biju par to pilnīgi pārliecināts; tomēr es gluži labi varēju iedomāties Holliju uz džungļu fona; Āfrikā viņai noteikti būtu paticis. Turklāt vēl šī skulptūra… Es vēlreiz pārcilāju fotogrāfijas.

—    Ja tu esi tik gudrs — kur tad viņa ir?

—    Mirusi. Vai trakomājā. Vai apprecējusies. Droši vien viņa ir apprecējusies un iekārtojusies uz mierīgu dzīvi — varbūt tepat Ņujorkā.

Džo mirkli apdomājās. — Nevar būt, — viņš sacīja un papurināja galvu. — Es tev pateikšu, kāpēc. Ja viņa dzīvotu Ņujorkā, es būtu viņu redzējis. Padomā pats: ja kādam cilvēkam tik ļoti patīk klaiņot pa ielām ka man nu ja viņš klaiņo pa ielām jau desmit, divpadsmit gadus, visus šos gadus ar acīm pūlī meklēdams vienu vienīgu meiteni, un ja viņš šo meiteni līdz šim nav ieraudzījis — vai tad viņa šai pilsētā vispār var būt? Katru dienu es redzu kādu viņai līdzīgu — pamanu kādai tādu pašu mazu, plakanu dibenteli, vai arī kāds tievs skuķēnis soļo tikpat taisni un 'tikpat ātrā gaitā kā viņa… — Džo apklusa, it kā sakaunējies mana ciešā skatiena.

—    Tu domā, ka es esmu jucis?

— Nezināju, ka tu biji viņā tik ļoti iemīlējies.

Pateicu to un tūlīt nožēloju, jo Džo acīm redzami sapīka. Viņš sastūma kaudzītē fotogrāfijas un ielika tās atpakaļ aploksnē. Es palūkojos rokaspulkstenī. Nekur īpaši nebija jāsteidzas, tomēr šķita, ka būtu labāk iet projām.

—    Pagaidi! — Viņš pēkšņi saķēra mani aiz rokas.

—    Jā, es viņu mīlēju. Bet viņai klāt skarties man ne domās nebija. Ne jau tāpēc, ka man tādas lietas vispār nenāktu prātā, — viņš nopietni piebilda.

—     Un kā vel nāk prātā — ar visu to, ka desmitajā janvārī man paililos jau sešdesmit septiņi gadi. Jocīga būšana — jo vecāks kļūsti, jo vairāk un vairāk par šito jādomā. Man liekas, ka pat tad, kad vēl biju jauns puika, es par to nedomāju ti.k daudz kā tagad. Varbūt ir tā — kad cilvēks top vecāks, viņam vairs nav tik vienkārši no domāšanas pāriet pie darīšanas, un tad šīs domas tikai krājas un krājas viņam galvā, kamēr tiek tik smagi, ka ne izturēt. Kad izlasu avīzē, ka kaut kur kāds vecs vīrs atkal kritis kaunā, es zinu — viņam nav bijis pa spēkam izturēt šo smagumu. Nu, bet es ceru, — viņš ielēja sev glāzīti viskija un izmeta to tāpat neatšķaidītu, — ka es jau nu kaunā nekritīšu. Un, ja runājam par 11o 1 - liju, man nekas tāds pat prātā nav nācis — to es varu apzvērēt. Var taču mīlēt sicviioti un nemaz nedomāt par tādām lietām — kad tu un tā sieviete esat viens otram it kā sveši cilvēki un tomēr draugi.

Bārā ienāca divi vīrieši, un likās, ka šis ir piemērots brīdis, liai atvadītos. Pavadījis līdz durvīm, Džo Bells atkal saķēra mani aiz rokas. — Vai tu tam tici?

—    Ka tu nedomāji skarties viņai klāt?

—    Ta ne jau. Par Holliju tur, Āfrikā.

Viss dzirdētais tobrīd šķita pagaisis man no atmiņas, acu priekšā bija tikai Ilollijas tēls, kā viņa, zirga mugurā sēdēdama, pamazām attālinās. — Lai nu kā tur būtu, viņa atkal ir projām.

—         Jā, — viņš nopūtās, atvērdams man durvis.

—    Projām viņa ir.

Ārā lielais lietus bija mitējies, sijājās vairs tikai sīka migliņa, tādēļ, nogriezies ap stūiri, es nolēmu mājup iet kājām. Ielā, kur atrodas mūsu vecā īres māja, aug koki; vasarā to lapotne izraksta ietvi ar vēsiem rakstiem, bet tagad lapas bija dzeltenas un pa lielākai daļai jau nobirušas — un slapjā ietve ar samirkušajām lapām bija slidena. Māja atrodas kvartāla vidū, blakus baznīcai ar zilu torņa pulksteni, kurš katru stundu zvana. Salīdzinājumā ar laikiem, kad tajā dzīvoju, māja ir krietni uzposta: veco matstikla durvju vietā mirdz jaunas — melni lakotas, un logi lepojas ar elegantiem pelēkiem aizvirtņiem. No vecajiem īmieikiem'tajā vairs nav palicis neviens, ja neņem vērā tnadame Safiju Spa- nellu — piesmakušā koloratūrsoprāna īpašnieci, kura ik dienas devās uz Centrālparku braukāt ar skrituļslidām. Es zinu, ka viņa vēl aizvien mitinās turpat, jo uzkāpu pa kāpnēm un aplūkoju pastkastītes. Tieši viena no šīm pastkastītēm ari pirmoreiz pavēstīja man, ka pasaulē dzīvo Hollija Golaitlija.

Biju nodzīvojis šai mājā jau apmēram nedēļu, kad pirmoreiz ievēroju dīvaino vizītkarti pie 2. dzīvokļa pastkastītes. Uz tās stāviem, glītiem burtiem bija iespiests: «Mis Hollija Golaitlija,» — un zemāk, stūrītī: «ceļojumā.» Sis uzraksts neizgāja man no prāta,

atkārtodamies ka uzmācīga melodija: «Mis Ilollija Golaitlija, ceļojumā.»

Kādu naikti — pulkstenis bija jau krietni pāri divpadsmitiem — mani pamodināja mistera Junioši balss kāpnēs; tā kā viņš dzīvoja pašā augšējā stāvā, tad uzbudinājuma un sašutuma pilnie izsaucieni, ko viņš raidīja lejup, atbalsojās visā mājā.

—    Mis Golaitlija! Es kategoriski protestēju!

Balss, kura atviļņoja viņam pretī no kāpņu telpas

dziļumiem, skanēja bērnišķīgi vieglprātīgi un uzjautrināti.

—         Piedodiet jel, mīļo mister Junioši! Es pazaudēju to sasodīto atslēgu.

—         Bet jūs nevarat vienmēr zvanīt manu zvanu. Es jūs ļoti, ļotii lūdzu, esiet tik laipna un iegādājieties pati savu atslēgu!

—    Man tās visas pazūd.

—         Es strādāju, man jāizguļas, — misters Junioši kliedza, — bet jūs katru nakti zvanāt un zvanāt…

—         Mazo, jauko cilvēciņ, nu, nedusmojieties! Es vairs tā nedarīšu. Ja jūs apsolāt, ka nedusmoisie- ties… — tagad viņas balss skanēja tuvāk, jo viņa nāca augšā pa kāpnēm, — … varbūt es būšu ar mieru pozēt tām fotogrāfijām, par kurām jūs runājāt.

Tikmēr es biju piecēlies no gultas un mazdrusciņ pavēris durvis. Varēju dzirdēit mistera Junioši klusēšanu: tioši dzirdēt, jo viņa elpa pēkšņi kļuva ātra un satraukta.

—    Kad? — viņš jautāja.

Meitene pasmējās. — Nu, kaut kad, — viņa rotaļīgi novilka.

—        Visdrīzākajā laikā, — viņš noskaldīja un aizvēra durvis.

Izgāju koridorā un pārliecos pāri margām — tieši tik daudz, lai nemanīts varētu novērot, kas apakšā notiek. Viņa vēl kāpa augšup, tagad viņa bija sasniegusi kāpņu pagriezienu un viņas lāsumainā zēngaJ- viņa — dzelitenbaltas un tumšāki dzeltenas šķipsnas, šur 'tur pa brūnganai strelei — iemirdzējās spuldzes gaismā. Tovakar bija vasarīgi silts un meitenei mugurā bija tikai gluda, melna kleita ar atscgitu kaklu un rokām, kājās melnas sandaļveida kurpes un ap kaklu pērļu virtene. Par spīti eleganti kalsenajam stāvam, viņa izskatījās tik veselīga, it kā būtu izkāpusi no auzu pārslu reklāmas; vaigos rotājās košs, dabisks sārtums, un viņa pati likās izplatām ap sevi vēsa ūdens un ziepju svaigo smaržu. Meitenes mute bija paliela, deguns — uz augšu uzrauts. Acis aizsedza tumšu briļļu plankumi. Bērna seja tā vairs nebija, tomēr pieaugušas sievietes seja arī vēl ne. Tobrīd varēju doit viņai tikpat labi sešpadsmit, kā trīsdesmit gadus; vēlāk izrādījās, ka viņai vēl nebija ap r i.tēj is devi ņp a dsmit a i s.

Viņa nenāca viena. Aizmugurē .viņai sekoja vīrietis; likās briesmīgi nepiedienīgi, ka viņš ar savu gaļīgo roku bija sagrābis viņas gurnu, — ne morāli, bet estētiski nepiedienīgi. Viņš bija zems un drukns, ar «kalnu saules» iedegumu un iepomadētiem matiem, svītrainā, polsterētā uzvalkā, kura pogcaurumā vīta sarka,na neļķe. Kad viņi bija tikuši līdz durvīm, meitene sāka meklēt somiņā atslēgu, nemaz nepievērsdama uzmanību vīrieša biezajām lūpām, kas zīšļāja viņas kaklu. Beidzot, atradusi atslēgu un atdarījusi durvis, viņa tomēr pagriezās pret vīrieti un laipni teica:

—    Paldies, dārgumiņ, tu biji mīļš zēns, ka pavadīji mani mājās.

—    Ei, cālīt! — vīrietis iesaucās, jo durvis jau vērās ciet viņam degungalā.

—    Kas ir, Harij?

—    Harijs bija tas otrs. Es esmu Sids. Sids Arbeks. Tu tak mani mīie!

—    Es dievinu jūs, mister Ārbek. Bot nu ar labu nakti, mister Ārbek!

Misters Arbeks neticīgi blenza uz durvīm — tās bija aizcirtušās. — Ei, laid mani iekšā, cālīt! Tu tak mani mīlē, cālīti Visi sievieši mani mīlē. Kurš samaksāja rēķinu? Par pieciem taviem draugiem, kurus es savu mūžu nebiju redzējis! Vai tev ,par to nevajadzētu mani pamīlēt? Tu tak mani mīlē, cālīt!

Viņš uzsita pa durvīm — viegli, tad skaļāk; beidzot vīrietis pakāpās dažus soļus atpakaļ — un viņa ķermenis salīka, saspringa, it kā viņš gatavotos mesties durvīs un izgāzt tās no eņģēm. Bot nē — viņš sāka smagi soļot lejup, triekdams dūri prot sienu. Kad viņš bija nokāpis līdz lejai, meitenes dzīvokļa durvis pavērās un viņa pabāza ārā galvu.

—    Vienu mirklīti, mister Ārbek!

Ar eļļainu, atvieglotu smaidu viņš pagriezās atpakaļ: cālītis bija tikai pajokojies.

—    Nākamreiz, ikad meitene lūdz jums mazliet sīknaudas, ar ko samaksāt par tualeti, — viņa uzsauca vīrietim, un viņas balsī nebija ne vēsts no jokošanās, — lūk, ko es jums ieteiktu, dārgumiņ: nu, nododiet gan viņai divdesmit centus!

Viņa laikam bija turējusi solījumu misteram Junioši, vismaz vairs neizmantoja viņa zvanu, jo kopš tās reizes sāka zvanīt manējo — dažreiz pat divos, trijos naktī vai četros no rīta, bezsirdīgi raudama mani ārā no gultas pašā dziļākajā nomidzī tikai tādēļ, lai es piespiestu pogu, kas atdara parādes durvis. Draugu man nebija daudz, un tie ari

nenāca tik vēlu, tāpēc es vienmēr zināju, ka tā ir viņa. Tomēr pirmajās reizēs es skrēju pie durvīm, pa pusei baiļodamies, ka saņemšu telegrammu, kādu nelaimes ziņli; un tad mis Golaitlija uzsauca man no apakšas: «Piedodiet, dārgumiņ, es aizmirsu atslēgu!»

Protams, pazīstami mēs nebijām. Patiesībā gan satikāmies bieži — kāpnēs, uz ielas, bet likās, ka viņa mani it kā neredzētu. Viņa vienmēr valkāja tumšas brilles, vienmēr izskatījās rūpīgi kopta un eleganta savos vienkāršajos tērpos, kuru nespodri zilie un pelēkie toņi tik ļoti izcēla viņas pašas mirdzumu. Viņu varētu noturēt par ilustrēto žurnālu modeli vai jaunu aktrisi, ja vien viņas d.ienas iedalījums skaidri neliecinātu, ka tādām nodarbībām viņai neatliek laika.

Dažkārt man gadījās satikt viņu arī ārpus mūsu mājas apkaimes. Reiz pie manis atnāca ciemos radinieks un ielūdza pusdienās uz restorānu «21», un tur, pie bagātīgi klāta galda, starp četriem vīriešiem, no kuriem neviens gan nebija misters Arbeks, bet jebkurš izskatījās pēc viņa cienīga Aizstājēja, es ieraudzīju mis Golaitliju — laiski, atklāti sukājam matus visu acu priekšā; un viņas garlaikotā sejas izteiksme — it kā viņa ar pūlēm valdītu žāvas — krietni mazināja satraukumu, kas bija mani pārņēmis, pusdienojot tik lepnā vietā. Kādu citu vakaru (bija jau iestājies pats vasaras vidus), glābdamies no karstuma, izgāju pastaigāties. Aizstaigāju pa Trešo avēniju līdz Piecdesmit pirmajai ielai; tur kāda antikvariāta logā atradās priekšmets, ko jau sen biju iekārojis: pilij līdzīgs putnu būris, mošeja ar minaretiem un bambusa istabām, kuras, šķiet, tā vien gaidīja, kad tās piepildīs runātīgi papagaili. Diemžēl tā cena bija trīssimt piecdesmit dolāru. Atceļā manu uzmanību piesaistīja daudzie taksometru šoferi, kas bija

sapulcējušies pie P. Dž. Klārka bāra durvīm, lai noskatītos, kā līksmojas bariņš iereibušu austrāliešu armijas virsnieku: sastājušies uz bruģētās ielas zem viadukta, tie auroja valsi «Matilde» un pa kārtai gnieza dejā kādu meiteni, un meitene — protams, tā bija mis Golaitlija — virpuļoja viņu rokās viegla kā spalviņa.

Bet, ja mis Golaitlija nezināja par mani nekā cita kā vien to, ika, pateicoties manai eksistencei, var itin labi iztikt bez durvju atslēgas, tad es šīs vasaras laikā uzzināju par viņu diezgan daudz. Novērodams papīrgrozu gaitenī pie viņas durvīm, atklāju, ka viņas parastā lasāmviela ir avīzes, ceļojumu prospekti un astroloģiskas kartes, ka viņa smēķē kaut kādas retas cigaretes ar nosaukumu «Picayunes», pārtiek no grauzdētām maizītēm un biezpiena un savu matu daudzlkrāsainību šad tad atjauno mākslīgā veidā. Tādā pašā ceļā uzzināju arī, ka viņa saņem vēstules no frontes. Tās vienmēr bija saplēstas grāmatzīmēm līdzīgās strēmelēs. Dažreiz, garām iedams, mēdzu izvilkt no groza sev kādu grāmatzīmi. Atceries un pēc Tevis un lietus un lūdzu raksti un nolāpīts un nolādēts bija vārdi, kas visbiežāk atkārtojās uz manām grāmatzīmēm; šie vārdi un vēl vientuļš un milti.

Turklāt viņai bija kaķis un viņa spēlēja ģitāru. Skaidrās dienās, kad saule bija spoža, viņa mazgāja matus un pēc tam devās žāvēt tos uz ugunsdzēsības kāpņu laukumiņa — sēdēja tur kopā ar savu rudo, tīģersvītraino runci un strinkšķināja ģitāru, līdz mati bija izžuvuši. Ikreiz, kad izdzirdēju ģitāras skaņas, piegāju un klusi nostājos pie loga. Viņa spēlēja ļoti labi un dažreiz arī dziedāja — piesmakušā, lūstošā pusaudža balsī. Viņa zināja visus modernos grāvējus — Koulu Porteru un Kurtu Veilu; sevišķi viņai patika dziesmiņas no «Gklahomas», kuras tovasar

tikko bija .kļuvušas populāras un skanēja visās malās. Bet dažreiz viņa spēlēja tādas dziesmas, ka man bija jābrīnās, kur viņa tās ņēmusi un ikas viņa īstenībā ir. Domīgas melodijas, skarbas un maigas reizē, ar vārdiem, kas smaržoja pēc prērijas un priežu meža. Viena bija šāda: «Es negribu aizmigt, Es negribu nomirt, Tik 'klaiņot pa debesu zaļajiiem laukiem.» Likās, ka šī viņai patiktu vislabāk, jo bieži viņa turpināja spēlēt to arī tad, kad mati jau sen bija izžuvuši, saule norietējusi un cauri mijkrēslim sāka spīdēt apgaismoti logi.

Tomēr mūsu pazīšanās vēl arvien palika tikpat vienpusīga — līdz kādam septembra vakaram, kurā jautās pinmāis rudenīga aukstuma trīsas. Es biju aizgājis uz kino, pārnācis mājās un apgūlies gultā, iepriekš nodrošinādamies ar glāzīti viskija uz naktsgaldiņa un jaunāko Simenona romānu; biju tik omulīgi ierīkojies, ka nevarēju saprast, no kunienes šī nepatīkamā sajūta, kas pastiprinājās tiktāl, ka mana sirds sāka skaļi dauzīties. Tā bija sajūta, par kuru es biju lasījis, rakstījis, bet kuru-pats līdz šim nekad nebiju piedzīvojis. Sajūta, it kā uz mani kāds skatītos. It kā isitabā kāds būtu. Pēkšņi atskanēja īss klauvējiens pie loga, pavīdēja kaut kais spocīgi pelēks; es apgāzu viskija glāzi. Pagāja krietns brīdis, iekāms varēju saņemties, lai atvērtu logu un pajautātu, ko mis GolaitlLja vēlas.

—    Es aizbēgu no viena šausmīga mežoņa, — viņa teica, rāpdamās no ugunsdzēsēju kāpnēm uz palodzes. — Zināt, kamēr viņš ir skaidrā, tikmēr viss labi, bet, kad piesūcas, — mon Dieux , kas par pre- tīkli! Par visu vairāk man riebjas vīnieši, kais kož. — Viņa atbīdīja no pleca pelēkā rīta tērpa malu, lai

parādītu man, ko var nodarīt tāds košanas kārs vīrietis. Zem rīta tērpa viņai vairāk nekā nebija.

—    Lūdzu piedošanu, ja es jūs nobiedēju. Bet tas ķēms kļuva tik negan'ts, ka es vienkārši izbēgu pa logu. Viņš domā, ka es esm.u vannas istabā. Man, protams, nospļauties par to, ko viņš domā, lai iet pie visiem velniem, gan jau drīz vien tikpat nolūzīs, un kā nu ne — pirms vakariņām iztempa veselus trīs martīni un pēc tam tik daudz vīna, ka ar to ziloni varētu nomazgāt. Paklau, ja es jums traucēju, varat sviest mani ārā. Tā jau ir tīrā nekaunība — šitā ielauzties pie nepazīstama cilvēka. Bet uz ugunsdzēsēju kāpnēm bija tik auksts, un jūs tur, gultā, izskatījāties tik omulīgi… Kā mans brālītis Freds. Mēs gulējām četri vienā gultā, un Freds bija vienīgais, kurš aukstās naktis ļāva man piespiesties sev klāt. Kā būtu, ja es īsauiktu jūs par Firedu?

Runādama viņa bija panākusies mazliet uz priekšu un tagad stāvēja un skatījās uz mani. Lī.dz šim vēl nakad nebiju redzējis viņu bez tumšajām brillēm — nu bija skaidrs, ka tās ir optiskās, jo bez brillēm viņa miedza acis kā juvelieris, novērtējot preci. Tās bija lielas, skaistas acis, pa pusei zilas, pa pusei zaļas, ar maziem, brūniem punktiņiem — lāsumainas, tāpat kā mati, un, tāpat kā mati, tās izstaroja maigu, dzīvīgu gaismu.

—    Jūs laikam domājat, ka es esmu bezkaunīga. Vai arī trиs fou1 .

—    It nemaz ne.

Viņa likās vīlusies. — Domājat gan. Visi tā domā. Bet es par to neuztraucos. Tā ir vēl labāk.

Viņa apsēdās uz viena no ļodzīgajiem sarkanajiem krēsliem, pavilkdama kājas sev apakšā, un,

samiegusi acis, pārlaida skatienu istabai. — Kā jūs te varat izturēt? īstais spoku kambaris!

—    Ar laiku pie visa pierod, — es nevērīgi atbildēju, skaizdamies uz sevi, jo patiesībā biju uz šo istabu lopns.

—     Es gan ne. Es nekad ne p:ie kā nepierodu. Cilvēks, kurš pierod, ir jau pa pusei miris. — Viņas kritiskais skatiens atkal pārslīdēja istabai. — Ko tad jūs te visu dienu darāt?

Norādīju uz galdu, kas bija apkrauts ar grāmatām u,n papīra kalniem. — Rakstu.

—   Un es domāju, ka visi rakstnieki ir veci! Tiesa, Sarojans gan nav vecs. Es reiz iepazinos ar viņu kādās viesībās, un viņš patiešām nemaz nav vecs. Un vispār, — viņa domīgi piebilda, — ja viņš noskūtu ūsas… Starp citu, vai Ilcmingvejs ir vecs?

—    Man šķiot — viņam ir pāri četrdesmit.

—     Nav slikti. Jaunāki par četrdesmit diviem mani vispār neinteresē. Viens pazīstams skuķis man visu laiku cenšas iestāstīt, lai es aizejot pie psihiatra, man esot tēva komplekss. Stulbene. Es gluži vienkārši esmu sev iegalvojusi, ka man patīk vecāki vīrieši, un tas nudien līdz šim ir bijis prātīgākais gājiens manā mūžā. Cik vecs ir Somersots Moems?

—    īsti nezinu. Sešdesmit un cik tur.

—    Nav slikti. Nekad vēl neesmu bijusi gultā ar rakstnieku. Nē, pag: vai jūs Beniju Sakletu pazīstat? — Manu noraidošo grimasi vērodama, viņa sarauca pieri. — Ir gan brīnums! Viņš raksta briesmīgi daudz visādu radiogabalu. Bet quel rat!' Klau- siieties — vai jūs esat īsts rakstnieks?

—     Ko jūs saprotat ar vārdu «īstis»?

—    Nu, vai kāds pērk to, ko jūs rakstāt?

—    Pagaidām ne.

—     Es gribu jums palīdzēt, — viņa sacīja. — Un es to varu. Jums nav ne jausmas, cik man daudz visādu paziņu, kuri pazīst visādas slavenības. Es gribu jums palīdzēt — tāipcc ka esat līdzīgs manam brālītim Fredam. Tiikai augumā mazāks. Kopš aizgāju no mājām, neesmu viņu vairs redzējusi, man tad bija četrpadsmit gaidu. Jau tad viņš bija vairāk nekā sešas pēdas garš. Pārējie brāļi bija apmēram tādi paši kā jūs — knēveļi. Freds izauga tik garš no zemesriekstu eļļas. Visi teica, ka viņš laikam esot pamuļķis, šitā strēbdams to zemesriekstu eļļu. Nekas cits viņu neinteresēja, tikai zirgi un zemesriekstu eļļa. Bet viņš nebija pamuļķis, tikai tāds mīlīgs aizmārša un briesmīgi lēns; tai laikā, kad es aizbēgu projām, viņš jau trešo gadu sēdēja astotajā klasē. Nabaga Freds! Diez vai tur, armijā, zemesriekstu eļļu arī dod? Starp citu, man gribas ēst.

Es norādīju uz trauku ar āboliem un, izmantodams gadījumu, apvaicājos, kādēļ viņa tik jauna aizbēgusi no mājām. Viņa nenoteikti paskatījās manī un paberzēja degunu, it kā tas niezētu; vēlāk, kad biju šo kustību redzējis jau daud'zas reizes, sapratu — tas ir signāls, ka sarunu biedrs ir pārāk ziņkārīgs. Līdzīgi daudziem cilvēkiem, kuri ar izaicinošu atklātību mēdz pļāpāt par savu personisko dzīvi, viņa uzreiz kļuva piesardzīga, ja izdzirdēja tiešu jautājumu. Atkodusi gabaliņu ā.bo,la, viņa sacīja:

—    Pastāstiet man kaut ko no tā, ko esat uzrakstījis. Par ko tur ir runa?

—    Tā jau arī ir viena no manām nelaimēm. Tie ir stāsti, kurus nevar tā vienkārši izstāstīt.

—    Pārāik nepieklājīgi?

—    Labāk būs, ja izlasīsiet pati.

—    Āboli ir labs uzkožamais. Ielejiet man glāzītē viskiju, un tad jūs varētu vienu stāstu nolasīt man priekšā.

Nebūs daudz tādu autoru, it sevišķi starp vēl neatzītajiem, ka'S spētu turēties pretī uzaicinājumam lasīt priekšā savus darbus. Es ielēju mums abiem viskiju, apsēdos krēslā HoMijai pretī un sāku lasīt; mana balss drebēja no aizrautības un lampu drudža — tas bija gluži jauns stāsts, iepriekšējā dienā bijiu to pabeidzis, un parastā neapmierinātības sajūta vēl nebija atmodusies un sākusi mani urdīt. Stāsts vēstīja par divām pavecām skolotājām, kuras dzīvo kopā; kad viena no viņām saderinās, otra izplata anonīmas vēstules ar apmelojumiem, kas galu galā izjauc precības. Lasīdams ik pa brīdim zagšus pametu aci uz Halliju un katru reizi jutos tā, it kā būtu saņēmis dūrienu sirdī. Viņa nemierīgi grozījās uz krēsla, plucināja pelnu trauka cigarešu galus un pētīja savus nagus, it kā pārbaudīdama, vai tos nevajadzētu novīlēt īsākus; vēl ļaunāk, kad jau likās, ka esmu piesaistījis viņas uzmanību, izrādījās, ka viņas nekustīgais skatiens kavējas kaut kur tālumā, — tāds skatiens mēdz būt cilvēkam, kurš apdomā, vai pirkt skatlogā rodzētu kurpju pāri vai nepirkt. .•»

—    Un tas ir viss?— viņa jautāja atmozdamās. Redzēju, ka viņa domā, ko vēl varētu pateikt. — Zināms, pašām par sevi lezbenēm nav nekāda vaina. Es no viņām arī nebīstos. Tikai stāsti par šitā tipa dāmām mani nāvīgi garlaiko. Es nekādi nevaru iedomāties sevi viņu vietā. — Laikam izskatījos stipri apjucis, jo viņa piebilda: — Bet, dārgumiņ, ja tas nav stāsts par divām vecām lezbenēm, par ko tad tas ir?

Man pietika jau ar to, ka biju izdarījis muļķību, lasīdams savu darbu viņai priekšā, — kaut ko paskaidrot vairs nebija ne mazākās vēlēšanās. Apvainotā godkāre lika man klusībā nolamāt savu viešņu par bezjūtīgu, iedomīgu tukšgalvi.

—    Starp citu, — viņa teica, — vai jūs gadījumā nepazīstat kādu pieklājīgu lezbieti? Es meklēju istabas biedreni. Nemaz nesmejieties! Es esmu ļoti nekārtīga, bet kalponi arī nevaru atļauties. Lezbe- ncs ir brīnišķīgas mājsaimnieces, viņām tais paitīik, tev nekad ne par ko nav jāraizējas — ne par istabas slaucīšanu, ne par ledusskapja tīrīšanu, ne par veļas nešanu uz mazgātavu. Holivudā man bija istabas biedrene, kas spēlēja vesternos, viņa bija iesaukta par Garo Dže-ku, un es teikšu — gods kam gods, viņa bija noiderīgāika mājās nekā vīrietis. Giil- vēki, zināms, domāja, ka es pati arī esmu pa druskai lezbiete. Un esmu jau arī. Kura tad nav — tā, pa druskai? Un kas tur sevišķs? Vīriešus tas nemaz neatbaida, drīzāk gan pievelk. Mans Garais Džeks pat — apprecējās veselas divas reizes. Parasti gan lezbietes precas tikai vienreiz, lai mainītu uzvārdu. Ir tik interesanti, ka tevi sauc citā uzvārdā un godā par kundzi. Uzreiz cits stils. Nevar būt! — viņa iesaucās, pievērsusiies modinātājam, kas stāvēja uz galda. — Vai tiesām ja.u puspieci?

Debesis aiz loga jau metā>s zilganas. Rīta vējiņš sakustināja aizkarus.

—    Kas šodien par dienu?

—    Ceturtdiena.

—    Ceturtdiena! — Hollija pielēca kājās. — Ak dievs, — viņa novaidējās, atslīgdama atpakaļ krēlā. — Tas ir vienkārši briesmīgi!

Biju pārāk noguris, lai izrādītu ziņkārību. Atlaidos gultā un aizvēru acis. Beidzot tomēr nenocietos:

—    Kas tur briesmīgs?

—    Nākas. Tikai es nepagūstu ne attapties, kad tā jau atkal ir klāt. Saprotiet, ceturtdienās man jātiek uz vilcienu, kas atiet astoņos četrdesmit piecās. Tur viņi ar apmeklējumu laikiem ir trakoti stingri, un, ja es atbraucu desmitos, manā rīcībā ir vesela

stunda, pinms tos nabadziņus dzen otrajās brokastīs. Vai varat iedomāties: otrās brokastis pulksten vienpadsmitos! Var jau braukt arī divos, un patiesībā es arī labāk brauktu divos, bet viņam patīlk, ka es ierodos no rīta, tas viņu uzmundrinot visai dienai. Es nedrīkstu aizmigt, — viņa sacīja un ņēmās knaibīt vaigus, līdz tajos uzziedēja rozes, — tik un tā neiz- gulēšos un pēc tam izskatīšos kā spoks, pēc diioņ- slimnieces, un tas nebūs godīgi: nevar taču iet ciemos uz Singsingu* ar zaļu ģīmi!

—    Protams, nevar. — Dusmas man bija pārgājušas, viņa atkal bija piesaistījusi manu interesi.

—    Visi apmeklētāji tik ļoti cenšas izskatīties pēc iespējas labāk, un tais ir jaulki, tas ir brīnišķīgi — var redzēt, ka sievietes uzvilkušas mugurā skaistāko, kas viņām ir, pat tās, kuras ir vecas vai pavisam nabadzīgas, un es viņas par to dievinu. Bērni man arī šausmīgi patīk, sevišķi krāsainie. Tic, kurus mātes atved līdzi. Varētu likties, ka tas izskatās bēdīgi — bērni cietumā, bet tas tā nav, viņi visi tā saposti, lentas matos, un kurpītes spīd, it kā būtu atnākuši ēs't saldējumu, un dažreiz tur, apmeklētāju istabā, patiešām izskatās kā svētkos. Pavisam ne tā, kā rāda filmās, — nu, jūs jau zināt, drūma sačukstēšanās caur restēm. Tur vispār nav nekādu restu, tikai garš galds starpā, un uz tā uzceļ bērnus, lai tēvi varētu viņus apmīļot, un, ja grib saskūpstīties, gluži vienkārši jāpaliecas uz priekšu. Bet vislabāk man patīk tas, ka viņi ir tik laimīgi satiekoties, viņiem ir tik daudz, ko runāt, ka garlaicīgi nemaz nevar būt, viņi visu laiku ir sadevušies rokās un smejas. Pēc tam gan ir savādāk, — viņa piebilda.

—    Pēc tam es atkal ieraugu viņas vilcienā. Viņas sēž pavisam klusas un skatās pa logu uz upi. — Viņa novilka matu šķipsnu līdz zodam un sāka to domīgi kodīt. — Es neļauju jums gulēt. Guliet taču.

—    Stāstiet vien! Tas ir interesanti.

i— Zinu, ka interesanti. Tādēļ jau es gribu, lai jūs guļat. Ja turpināšu stāstīt, tad izstāstīšu par Salliju, un es nezinu, va.i tas būs īsti godīgi. — Viņa klusēdama košļāja matu šķipsnu. — Viņi jau gan nekad nav teikuši, ka es nedrīkstētu to nevienam stāstīt. Bet tas patiešām ir interesanti. Varbūt jūs varētu uzrakstīt par to stāstu — nu, zināms, izmainot vārdus iun visu pārējo. Klausieties, Fred, —viņa sacīja, sniegdamās pēc otra ābola, — ēdiet zemi un apzvēriet, ka nevienam neteiksiet!

Līdz zemei bija patālu, un viņai bija jāsamierinās ar to, ka nokodu krietnu kumosu no ābola.

—    Jūs jau varbūt, — viņa ar pilnu muti iesāka,

—    jūs jau varbūt esat lasījis par viņu avīzēs. Viņu sauc Sallijs Tomāto, un angliski viņš runā vēl sliktāk nekā es franciski. Bet viņš ir briesmīgi jauks večuks, turklāt ļoti ticīgs. Ja nebūtu zelta zobu, viņš izskatītos pēc mūka; viņš stāsta, ka ik nakti lūdzot par mani dievu. Protams, viņš man nav bijis nekāds mīļākais, un vispār es ar viņu iepazinos tikai tad, kad viņš jau sēdēja cietumā. Bet tagad es viņu dievinu, jau septiņus mēnešus katru ceturtdienu esmu gājusi viņu apraudzīt, un domāju, ka ietu arī tad, ja viņš man nomaksātu. Sitas ir sapuvis. — Viņa izirdināja ābola atlikumu pa logu.

—     Starp citu, pēc izskata es Salliju tomēr pazinu jau agrāk. Viņš bieži nāca uz Džo Bella bāru — nu, uz to bāru, kas ir aiz stūra, — tikai nekad ne ar vienu nerunāja, nīka tur viens pats, it kā būtu kāds iebraucējs. Tagad jocīgi to atcerēties — viņš droši vien visu laiku bija mani novērojis, jo tūlīt pēc tam, kad viņu ietupināja (Džo Bells man parādīja fotogrāfiju avīzē: mafija, «Melnā roka» un tamlīdzīgas muļķības, bet viņam tomēr piesprieda piecus gadus)*, man pienāca telegramma no viņa

advokāta — lai es atnākot uz tikšanos, tas esot manās interesēs.

—    Droši vien domājāt, ka jums kāds novēlējis miljonu.

—    Nemaz ne. Domāju, ka Bergdorfs grib piedzīt parādus. Nu, bet es nolēmu riskēt un aizgāju pie tā advokāta (ja viņš vispār ir advokāts, par ko es šaubos, jo kantora viņam laikam nemaz nav, tikai sekretāre, un viņš vienmēr norunā satikšanos «Cīsiņu paradīzē»; tas tāpēc, ka viņš ir resns rīma, viņš vienā reizē var apēst desmit cīsiņus un divas bļodiņas salātu, un vēl milzīgu gabalu citrona tortes). Viņš jautāja, vai man nebūtu nekas pretī .iepriecināt kādu vecu vīru un saņemt par to simt dolāru nedēļā. Es teicu viņam: klausieties, mīlīt, jūs neesat atradis īsto, es neesmu slimo kopēja, kura pa nalkti piepelnās. Kas attiecas uz atalgojumu, tad tas mani sevišķi neiespaidoja — tikpat daudz es varu iesist vienā vakarā restorānā: jebkurš kaut cik pieklājīgs vīrietis iedos piecdesmit dolāru, ja palūdz sīknaudu, ar ko samaksāt par dāmu istabu, un parasti es iekasēju arī naudu taksometram tas ir atkal piecdesmit dolāru. Bet tad viņš pastāstīja, ka viņa klients esot Sallijs Tomāto; vecais, jaukais SaMijs jau sen esot apbrīnojis mani ā la distanceun es darīšot labu darbu, reizi mēnesī viņu apciemodama. Nu, kā es varēju atteikties, tas bija tik romantiski!

—    Nezinu… Man tas izklausās diezgan apšaubāmi.

Viņa pasmaidīja. — Jums šķiet, ka es meloju?

—    Pirmkārt jau cietumniekus kuram katram nemaz nav atļauts apmeklēt.

—    Protams, ne. Par mani tur veseli aktu vāki ir pierakstīti pilni. Es uzdodos par Sallija māsasmeitu.

—    Un tas ir tiik vienkārši? Jūs stundiņu parunājaties, un viņš samaksā jums par to simt dolāru?

—    Ne jau viņš, bet advokāts. Tiklīdz esmu pateikusi laika ziņas, misters O’Sonesijs tūlīt atsūta man tos simt dolārus pa pastu — un es tos saņemu skaidrā naudā.

—    Man liekas, jūs varat iekulties pamatīgā ķezā, — es sacīju un izslēdzu lampu. Arā bija pavisam gaišs, uz ugunsdzēsēju kāpnēm jau dūkoja baloži.

—    Kā tā? — viņa .nopietni jautāja.

—    Droši vien ir kaut kāds li'kums, kas paredz sodu par uzidoša.nos par citu personu. Galu ga.lā jūs taču neesat viņa māsasmeita. Un kas tās par laiika ziņām?

Viņa nožāvājās, aizsegusi muti ar plaukstu.

—     Tīrie mieki. Es tikai piezvanu O’Sonesija sekretārei un pasaku tos pāris vārdus, lai viņš zinātu, ka esmu tur bijusi. SaliMjs katru reizi izgudro, ko teikt, — nu, piemēram, «Kubā viesuļvētra» vai «Pa- lermo snieg». Neraizējieties, dārgumiņ, — viņa piebilda, ieslīdēdama pie manis gultā, — es zinu,, ko daru. — Rīta saules stari izgaismoja viņu; uzvilkdama gultas drēbes man līdz zodam, viņa viscaur vizēja gaiša un caurspīdīga kā bērns; tad viņa apgūlās man līdzās. — Jūs neiebilstat? Es tikai gribu drusciņ atpūsties. Nerunāsim vairs. Gulēsim.

Es izlikos iemiegam, elpoju dziļi un vienmērīgi. Baznīcas torņa zvans kaimiņos nozvanīja pusstundu, tad stundu. Tieši sešos viņa uzlika roku man uz pleca — viegli, lai nepamodinātu. — Nabaga Fred, — viņa nočukstēja, bet tas nebija domāts man. — Kur tu esi, Fred? Man salst… Vējš ir tik ledains… — Viņas siltais, mitrais vaigs piespiedās man pie pleca.

—    Kāpēc jūs raudat?

Viņa spēji atvirzījās un izlēca no gultas.

—    Nu, pie velna, — viņa sacīja, rāpdamās uz palodzes, — neciešu, ka bāž degunu citu darīšanās.

Pārnācis nākamajā dienā mājās (tā bija piektdiena), es atradu pie durvīm greznu puķu grozu ar klātpieliktu vizītkarti: «Hollija GolaLtlija, ceļojumā.» Otrā pusē neveiklā bērna rokrakstā bija uzkricelēts: «Paldies Jums, mīļo Fred, un neņemiet ļaunā manu uzvedību pagājušajā naktī! Jūs bijāt eņģelis. Mille lendresses.1 Hollija. P. S. Es Jūs vairs netraucēšu.» Uzrakstīju atbildi: «Lūdzu, traucējiet!» — un atstāju to pie viņas durvīm kopā ar vijolītēm, ko biju nopircis uz ielas stūra, lielākus izdevumus mans naudas maks neatļāva. Tomēr solījums netraucēt laikam bija domāts nopietni — viņa vairs nerāpās iekšā pa logu, neatstāja vizītkartes un laikam pat bija pagādājusi sev ārdurvju atslēgu, jo arī manu zvanu vairs nezvanīja. Nu man bija tāda sajūta, it kā kaut kā trūktu; dienām ateritot, sāku just neskaidru aizvainojumu, it kā mani būtu aizmirsis labākais draugs. Dzīve bija kļuvusi netīkami vienmuļa, tomēr arī satikt agrāko laiku draugus nebija vēlēšanās — viņu sabiedrība man tagad šķita līdzīga pliekanai diētai bez cukura un sāls. Kad pienāca trešdiena, domas par Ilolliju, par Singsingu un Salliju Tomāto, par pasauli, kur vīrieši izdāļāja meitenēm pa piecdesmit dolāriem dāmu istabai, jau vajāja mani tik neatlaidīgi, ka nespēju strādāt. Trešdienas vakarā iemetu Hollijas vēstuļkastē zīmīti: «Rīt ir ceturtdiena,» — un nākamajā rītā tiku atalgots ar vēl vienu kricelējumu bērnišķīgajā rokrak-

stā: «Paldies, ka atgādinājāt. Vai nevēlaties šovakar ap sešiem iedzert pie manis glāzi kokteiļa?»

Es nogaidīju, kamēr pulkstenis bija desmit minūtes pāri sešiem, tad piespiedu sevi paciesties vēl piecas minūtes.

Durvis atvēra kāds dīvains radījums, kurš smaržoja pēc čigāniem un dārga odekolona. Ievēroju, ka viņa kurpēm ir paaugstināti pa.pēži; ja nebūtu šo papildu centimetru, viņu varētu noturēt par rūķīti. Viņa kailā, vasarraibumainā galva bija nesamērīgi liela, kā jau pundurim, turklāt smailās ausis vēl vairāk pastiprināja līdzību ar kādu pasaku gariņu. Ačeles viņam bija ka japāņu klēpja sunītim — nežēlīgas, mazliet izvalbītas, no ausīm un deguna spraucās spalvu kumšķi, vaigi dienas laikā jau bija paspējuši pārklāties ar sirmiem bārdas rugājiem. Kad paspiedu viņa roku, likās, ka es 'paspiestu mīkstu ķopu.

—    Mazais ir dušā, — viņš sacīja, pamādams ar cigāru uz blakustelpas pusi, no kurienes nāca ūdens šņākoņa. Istaba, kurā mēs stāvējām (stāvējām tāpēc, ka nebija uz ,kā sēdēt), izskatījās tā, it kā tās īpašnieks būtu tajā tikko iekravājies; likās, ka te vēl smaržo pēc svaigas krāsas. Tās vienīgā iekārta bija ceļasomas un neizkravātas kastes, kuras noderēja par galdiem. Uz vienas atradās džina un vermuta pudeles, uz otras lampa, gramofons, Ilollijas rudais kaķis un vāze a,r dzeltenām rozēm. Grāmatu plaukti, kas stiepās visgarām .sienai, varēja lepoties ne vairāk kā ar pārdesmit grāmatām. Sī istaba uzreiz iekaroja manu sirdi — man patika tās ceļojuma atmosfēra.

Vīrelis nokremšļojās.

—    Vai esat ielūgts?

Mans galvas mājiens laikam nelikās sevišķi pārliecinošs. Saltās ačeles iedūrās manī kā divi skalpeļi

un kādu brīdi pētījoši graizīja. — Reizēm te sanāk visvisādi. Nelūgti. Jūs jau sen pazīstat mazo?

—    Ne pārāk sen.

—    Tad jūs neesat labi paziņas?

—    Es dzīvoju vienu .stāvu augstāk.

Likās, ka šī atbilde viņu nomierinātu. — Tāds pats dzīvoklis, vai ne?

—    Krietni mazāks.

Viņš nobirdināja cigāra pelnus uz grīdas.

—    Elles caurums. Vienkārši neticami. Bet mazais jau neprot dzīvot — pat tad, ja viņam ir nauda. — Teikumi kūleņoja no viņa mutes nervozi un klaboši kā teletaips. — Nu, — viņš turpināja, — kā jūs domājat: vai viņa ir vai nav?

—    Kas ir vai nav?

—    Aplaurēta muldoņa.

—    Es gan neteiktu.

—     Maldāties. Viņa ir aptaurēta muldoņa. Bet, no otras puses, jums taisnība. Viņa nav muldoņa, tāpēc ka viņa ir gluži vienkārši aptaurēta. Pati tic visam tam, ko muld. Nav iespējams izdzīt viņai tās muļķības no galvas. Es esmu ņēmies raudādams. Tāpat Benijs Polans, viisu cienītais Benijs Polans. Pūlējās, cik spēja. Gribēja viņu apprecēt. Bet kur nu! Benijs izsvieda tūkstošus, vaizāidams viņu pie visādiem psihiatriem. Pat tas slavenais, kurš runā tikai vāciski, pat tas beidzot noplātīja rokas. Nav iespējams, nav iespējams izdzīt viņai no galvas visas tās, — viņš sažņaudza dūri, it kā gribētu kaut ko samīcīt,

—   muļķības. Pamēģiniet jūs kādreiz! Piiedabūjict, lai pastāsta kaut ko no savām pasakām. Tikai ņemiet vērā, — viņš piebilda, — es par mazo stāvu un krītu. Citi tāpat, bet daudziem viņa nepatīk. Man gan. Man viņa tik tiešām patīk. Tas tāpēc, ka es esmu dvēseles cilvēks. Jābūt dvēseles cilvēkam, lai viņu novērtētu, viņā ir kaut kas no dzejnieces. Bet es jums

teikšu patiesību. Tu vari viņas dēj lfst vai no ādas ārā, un pateicības vietā viņa tev lies kaut kādus mēslus. Piemēra pēc — nu, kas viņa šodien ir? Ne ko pielikt, ne atņemt — uz mata viena no tām, kuras beigās sarijas luminālu. Tādus gadījumus es esmu pieredzējis vairāk, nekā jūs varat saskaitīt uz abu kāju pirkstiem. Un tie skuķēni — tie vis nebija ķerti. Bet viņa ir ķerta.

—    Varbūt. Bet viņa ir jauna. Viņai viss vēl priekšā.

—     Ja jūs domājat, ka viņai vēl priekšā liela nākotne, tad jūs atkal maldāties. Pirms paris gadiem Holivudā — jā, tur jau vienu bridi kaut kas varēja sanākt. Viņai bija cūcene, viņa bija ieinteresējusi lielos večus, būtu varējusi peldēt naudā, ja vien gribētu. Bet šitajā lietā — ja reiz esi aizgājis, par atpakaļ nākšanu nav ko domāt. Paprasiet Luizei Rainerai. Un Rainera bija zvaigzne! Zināms, kas nu Hollija par zvaigzni, tā arī netika tālāk par fo'to- provēm. Bet tas bija vēl pirms tam, kad sāka uzņemt «Doktoru Vaselu». Tur viņa patiešām būtu varējusi tikt robā. Redzat, es zinu, tāpēc ka es biju tas, kurš viņu tur iedabūja. — Viņš norādīja ar cigāra galu uz sevi. — O. Dž. Bēnmans.

Acīmredzot viņš gaidīja, ka izrādīšu vētrainu sajūsmu, un man arī nekas nebūtu bijis pretī sagādāt viņam šo prieku, bet par tādu O. Dž. Bērmanu diemžēl līdz šim neko nebiju dzirdējis.

—     Es biju tas, kurš viņu pirmais ieraudzīja. San- taanitas hipodromā. Viņa tur slaistījās caurām dienām. Ieinteresējos par viņu — no profesionālās puses, protams. Dabūju zināt, ka viņa ir viena žokeja mīļākā, dzīvo pie tā jefiņa. Mani puiši jefiņam pateica, lai atšujas, ja negrib darīšanas ar policiju — meitenei vēl tikai piecpadsmit gadu. Bet jau savs stils! Uzreiz bija redzams, ka no viņas var kaut kas

iznākt. Ar visu to, ka brilles viņai kā autoriepas un, kad viņa pavēra muti, nevarēja saprast, no kādiem džungļiem viņa izlīdusi. Vēl tagad es to nezinu. Man liekas — neviens nemūžam tā arī neuzzinās, no kurienes viņa cēlusies. Viņa ikatru reizi stāsta ko citu, tik šausmīgi melo, ka varbūt pati vairs nezina. Vesels gads pagāja, kamēr izlabojām viņas akcentu. Zinā<t, kā mēs to beidzot izdarījām? Sākām mācīt viņai fra.nču valodu. Kad viņa bija iemācījusies atdarināt franču valodu, viņa iemācījās atdarināt arī pareizu angļu valodu. Mēs gribējām iztaisīt viņu par kaut ko līdzīgu Mārgaretai Salivenai*, bet viņai varēja atklāties arī pašai savas nianses. Veči jau sāka par viņu interesēties, lielie veči, turklāt vēl Benijs Po- lans, visu cienītais Benijs Polans gribēja viņu precēt. Ko vairāk aģenta sirds var vēlēties? Tad uzreiz — šitāds robs! «Stāsts par doktoru Vaiselu». Redzējāt to filmu? Ar Hariju Kūperu. Dievs, stāvi mums klāt! Es raujos melnās miesās, beidzot viss ir nokārtots, šie ir ar mieru provēt mazo medmāsas lomai. Protams, tikai kā vienu no medmāsām. Te uzreiz — zvana telefons. — Viņš pacēla iedomātu klausuli un pielika to pie auss? — Tā esmu es, Hol- lija! Es saku, mīlulīt, izklausās, ka tu būtu ļoti tālu, viņa saka, es esmu Ņujorkā, es saku — kāda velna pēc tu triecies uz Ņujorku, ja šodien ir svētdiena un rīt prove? Viņa atbild — man gribējās apskatīt Ņujorku! Es viņai saku, beidz muldēt un tā kā lai ar pirmo lidmašīnu būtu atpakaļ, šī man atbild — negribu! Kas tie par pekstiņiem, es viņai prasu. Viņa atbild — lai tur kaut kas iznāktu, vajagot gribēt, un viņa negribot. Ko tad tu, velns parāvis, gribi, es prasu, un viņa atbild — pati nezinu, kad zināšu, pateikšu. Nu, vai saprotat? Lej kaut kādus mēslus.

Rudais kaķis nolēca no kastes un pieglaudās viņam pie kājas. Viņš pacēla to uz kurpes purngala un pa

spēra sāņus; izskatījās nejauki, bet likās, ka viņš pats to nemaz nemanītu, viņš bija pārāk iededzies sašutumā.

—         Tad šito viņa grib? — Viņš iepleta rokas.

—    Ka pie viņas var nākt katrs, kam iepatīkas? Dzīvot no tā, ko viņai atmet? Vazāties ar visādiem salašņām? Varbūt viņa grib precēties ar Rastiju Tro- leru? Domā, ka par to viņai kāds medaļu iedos? — Dusmu zibšņus mezdams, viņš jautājoši blenza manī.

—    Neņemiet ļaunā, bet es tādu nepazīstu.

—    Ja jūs nepazīstat Rastiju Traleru, tad jūs par mazo neko daudz nevarat zināt. Sliikti. —Viņš noklak- šķināja savu lielo mēli. — Es cerēju, ka jums varbūt ir kāda ietekme. Ka jūs varētu vest mazo pie prāta, kamēr vēl nav par vēlu.

•— Bet jūs taču teicāt, ka jau ir par vēlu.

Viņš izpūta dūimu gredzenu, noskatījās, kā tas izgaist, tad pasmaidīja; smaids negaidītā kārtā pārvērta viņa seju, tajā iezagās maigums. — Gan jau es varētu to visu iekustināt no jauna. Es jau teicu — mazais man tiešām patīk, — viņš piemetināja, un šoreiz tas izklausījās ticami.

—    Ko tu tur atkal tenko, O. Dž.? — Istabā ienāca Hollija, nevērīgi ietinusies dvielī. No viņas slapjajām kājām uz grīdas palika tumšas pēdas.

—    To pašu, ko vienmēr. Ka tu esi ķerta.

—    Fredam tas sen jau skaidrs.

—    Bet tev vēl ne.

—    Aizdedzini man cigareti, dārgumiņ, — viņa sacīja, noraudama no galvas peldcepuri un izpurinādama matus. — Es nedomāju tevi, O. Dž. Tu esi pretīklis. To vien zini kā gaudot.

Viņa paņēma runci un uzsvieda to sev uz pleca. Tas iecirta nagus Hollijai matos, it kā tie būtu

dzijas grīste, un palika turoties, līgodamies kā putns uz zara; un tomēr, par spīti šīm vieglprātīgajām izdarībām, tas bija drūmis runcis ar veca pirāta bandītisko ģīmi; viena acs tam bija pārviLkusies air bālganu plēvi, otrā dega Jaunas ugunis.

—    0. Dž. ir pretīklis, — Hollija paziņoja, paņemdama cigareti. — Bet viņš zina briesmīgi daudz telefona numuru. Paklau, O. Dž., — kāds telefona numurs ir Deividam Selznikam*?

i— Izbeidz!

—    Es nebūt nejokoju, dārgumiņ. Es gribu, lai tu viņam piezvani un pastāsti par Fredu — ka Freds ir ģēnijs. Viņš ir sarakstījis veselu kaudzi visādu dievīgu stāstu. Nav 'ko sarkt, Fred, tu jau neteici, ka esi ģēnijs, es to teicu. Nu, O. Dž.? Fredaim jākļūst stāvus bagātam. Ko tu domā darīt viņa labā?

—    Varbūt tu atļausi man parunāt par to ar Fredu.

—    Neaizmirsti — es esmu Freda aģents, — viņa sacīja, dodamās uz guļamistabu. — Un vēl kas: ja es pabļauju, nāc aizvilkt man rāvējslēdzi. Ja kāds klauvē, laid iekšā.

Klauvēja daudzi. Nākamajās piecpadsmit minūtēs istabā sanāca vesels bars vīriešu, daži no tiem uniformās. Ievēroju divus kara flotes virsniekus un vienu aviācijas pulkvedi; vairākums tomēr bija iesirmi civilisti, kuriem iesaukšanas vecums bija jau aiz muguras. Ja neņem vērā solīdo gadu skaitu, nekā cita kopīga viņiem nebija — svešinieki starp svešiniekiem, turklāt katris ienācējs bija centies apslēpt samulsumu, ieraugot šeit pārējos. Likās, ka mājasmāte būtu izdalījusi ielūgumus uz labu laimi, klaiņodama pa bāriem, kā tas patiesībā varbūt arī bija. Kad pirmā nepatika bija pārvarēta, raibais viesu bars tomēr kļuva visai runīgs un sabiedrisks; O. Dž. Bērmans ar skubu ienira tajā, manāmi atvieglots, ka ticis vaļā no sarunas par manu karjeru Iīo-

livudā. Paliku stāvam pie grāmatplauktiem gluži viens pats; izrādījās, ka no grāmatām lielākā puse bija par zirgiem, pārējās — par beisbolu. Atšķiru «Zirga gaļu un tās noteikšanu» un izlikos iedziļināmies — tas deva ērtu iespēju netraucētam novērot Ilollijas draugus.

Viens no tiem drīz piesaistīja manu uzmanību. Tas bija zīdainis ap četrdesmit gadiem, tukls, itin kā tikko izcelts no ratiņiem; pat teicami pašūtais uzvalks nespēja noslēpt viņa mīksto dibenu, kas prasīt prasījās, lai pa to uzšauj ar plaukstu. Visā viņa apaļīgajā ķermenī nevarēja samanīt neviena kauliņa. Viņa seja — nulle ar glītiem miniatūriem vaibstiem — bija pavisam gluda, dzīves neskarta, it kā tās īpašnieks būtu nesen piedzimis un tad no iekšpuses pamazām uzpūsts lielāks, sejas ādai kā gaisa b ai oma gumijai stiepjoties līdzi; lūpas bija saliktas mīlīgā, kaprīzā tūtiņā, kas kuru kaitru mirkli gatava saviebties uz činkstēšanu un gražošanos. Tomēr pārējo viesu vidū viņš izcēlās ne jau izskata dēļ — pārauguši zīdaiņi nav nemaz tik reta parādība. Uzmanību pievērsa viņa izturēšanās: viņš uzvedās tā, it kā būtu šeit saimnieks — ņēmās kā sparīgs astoņkājis, gan jaukdams kokteiļus, gan sapazīstinādams atnācējus, gan uzlikdams un noņemdams gramofona plates. Taisnības labad jāteic, ka pa lielākai daļai viņa izrīcības vadīja pati mājasmāte: Rastij, vai tu nebūtu tik laipns… Rastij, vai tu nebūtu tik jauks … Ja viņš bija Holiijā iemīlējies, tad katrā ziņā prata sevi savaldīt. Greizsirdīgs vīrietis nespētu mierīgi noskatīties, kā viņa slīdēja cauri šim vīriešu baram, ar vienu roku pieturēdama kaķi, kamēr otra — brīvā roka te sakārtoja kādam kaklasaiti, te notrauca kādam citam no svārku atloka pūciņu; aviācijas pulkvedim bija medaļa — ap to viņa ņēmās tik ilgi, kamēr tā gandrīz vai sāka spīdēt.

Apaļīgo vīrieti sauca Razerfords («Rastijs») Tro- lers. 1908. gadā viņš bija zaudējis abus vecākus — tēvu bija nogalinājis kāds anarhists un māti — ziņa par laulātā drauga nāvi; divkāršā nelaime Rastiju piecu gadu vecumā bija padarījusi ne vien par bāreni, bet arī par miljonāru un slavenību. Kopš tā laika viņa bērnības un jaunības piedzīvojumi regulāri palīdzēja aizpildīt svētdienas pielikumu tukšās slejas, un reiz, kad uz vidusskolnieka Rastija ziņojuma pamata viņa krusttēvs un aizbildnis tika apcietināts par sodomiju, šis atgadījums sacēla īstu vētru ilustrētajos žurnālos. Arī vēlāk daudzās laulības un šķiršanas nodrošināja viņam pastāvīgu vietu bulvāru preses uzmanības lokā. Pirmā sieva bija pametusi Rastiju, lai veltītu sevi un savu īpašuma daļu kādam Svētā tēva* sāncensim. Par otro sievu tuvāku ziņu nav, bet trešā bija sarīkojusi grandiozu šķiršanās prāvu, kuras gaitā iesniegusi pret Rastiju veselu kaudzi pikantu pierādījumu. Pēdējā prāvā Rastijs pats apsūdzējis ceturto misis Troleru — galvenokārt par to, ka tā izraisījusi dumpi uz viņa jahtas, kura rezultātā komanda izsēdinājusi Rastiju Meksikas līča salās. Lai gan kopš tā laika Rastijs vairs nebija precējies, runāja, ka pirms kara viņš bildinājis Jūnitiju Mitfordu* — aizsūtījis viņai telegrammu, kurā piedāvājies viņu precēt, ja Hitlers to nedarīšot. Uzskatīja, ka tieši šī iemesla dēļ Vinoels* nosaucis viņu par nacistu, turklāt viņš apmeklējis arī Amerikas vāciešu mītiņus Jorkvilā.

To visu es uzzināju no «Beisbola rokasgrāmatas», kuru atradu starp pārējām HoMijas plauktā un kura Hollijai acīmredzot noderēja par avīžu un žurnālu izgriezumu krātuvi. Starp lapām bija sabāzts milzum daudz izgriezumu no dažādiem svētdienas pielikumiem un augstākās sabiedrības hronikas slejām. Rastijs Trolers un llollija Golaitlija «Veneras pie

skāriena» pirmizrāde: atsevišķa loža ļauj aizmirst visu pasauli. Hollija pienāca man klāt no mugurpuses un noķēra mani lasām: Kopš miljonārs Rastijs Trolers satika Bostonas ilolideju burvīgo atvasi mis Holideju Golaitliju, katra diena viņam kļuvusi par svētkiem'.

—    Apbrīno manu popularitāti vai arī interesējies par beisbolu? — viņa jautāja, pabīdīdama augstāk uz deguna tumšās brilles un paraudzīdamās man pār plecu.

—    Kāda šonedēj laika prognoze?

Hollija piemiedza aci, bet viņas seja palika nopietna: tas bija brīdinājums.

—   Zirgus es dievinu, bet beisbolu neciešu, — viņa sacīja, un viņas intonācijā es saklausīju pavēli aizmirst, ka viņa jebkad pieminējusi Salliju Tomāto.

—     Nevaru ciest to riebīgo aurošanu, kad beisbolu pārraida pa radio, bet jāklausās gribot negribot — tas ietilpst manos pētījumos. Ir taču tik maz tēmu, par ko var runāt ar vīrieti. Ja vīrietim nepatīk beisbols, tad viņam patīk zirgi, un, ja viņam nepatīk ne viens, ne otrs, tad man ir skaidrs — viņam nepatīk meitenes. U:n kā tev iet ar O. Dž.?

—   Mēs bez vārdiem vienojāmies viens otru netraucēt.

—    Viņš tev ir lieliska izdevība, tici man.

—    Es tev pilnīgi ticu. Bet ko es varu piedāvāt viņam, lai viņš uzskatītu mani par izdevību?

—    Ej parunājies air viņu, — Hollija neatlaidās.

—     Iestāsti viņam, ka viņš neizskatās jocīgs. Viņš tev tik tiešām var palīdzēt, Fred.

—    Cik man zināms, tu viņa talantus sevišķi augstu nevērtēji. — Hollija palūkojās uz mani

1 Vardu spēle: holiday angliski — svētku diena.

neizpratnē. — «Stāsts par doktoru Vaselu», — es atgādināju.

—    Ak viņš vēl arvien maļ to .pašu? — viņa sacīja, pamezdama siltu skatienu uz Bērmana pusi.

—    Viņam taisnība, man vajadzētu justies vainīgai — ne jau tāpēc, ka man būtu devuši lomu un no manis iznāktu liela aktrise. Nenotiktu ne viens, ne otrs. Ja es jūtos vainīga, tad tikai par to, ka ļāvu viņam sapņot, kamēr pati ar vēsu prātu rēķināju, kas man no tā tiks. Izmantoju gadījumu, lai mazliet izglītotos, es taču ļoti labi zināju, ka nemūžam nebūšu nekāda kinozvaigzne. Tas ir pārāk grūti un normālam cilvēkam arī pazemojoši. Man nav vajadzīgā nepilnvērtības kompleksa. Ļautiņi domā, ka aktrises — tās ir nez kādas grandiozas personības, bet tie ir nieki; kinozvaigznei Visnoderīgāk, ja personības viņai nav ne tik, cik melns aiz naga. Nedomā, ka es negribu kļūt bagāta un slavena. Tieši tais ietilpst manos plānos, un es ceru, ka varbūt kādreiz to saisniegšu; bet, kad tas būs noticis, gribas tomēr, lai es vēl būtu es pati. Lai tā Jmtu es, kura kādu rītu pamodīsies un brauks ēst brokastis «Tifanijā»*. Kur tava glāze? — viņa jautāja, ievērojusi manas tukšās rokas. — Rastiij! Esi tik laipns, atnes manam draugam dzeramo!

Viņa vēl arvien turēja uz pleca kaķi. — Nabaga ķēpausi, — viņa teica, bužinādama tam galvu, — nabaga ķēpausi, pat vārda tev nav. Reizēm nemaz nezinu, kā lai tevi pasauc. Bet dot viņam vārdu man nav tiesību — lai pagaida, kamēr kādam pa īstam piederēs. Mēs kādu dienu tikai nejauši satikāmies pie upes, un tas ir viss, mēs viens otram nepiederam — viņš dzīvo savu dzīvi, es savu. Negribu nevienu pieradināt, iekāms neesmu atradusi sev īstās mājas. Pagaidām vēl nezinu, kur tās ir. Bet es zinu, kā es tajās gribētu justies. — Viņa pasmaidīja un

nolaida kaķi uz grīdas. — Kā «Tifanijā». Ne jau dārglietu dēļ, tās man bijušas — nebijušas. Briljanti — jā, briljanti ir cita liela. Bet, ja tev vēl nav četrdesmit gadu, tos nēsāt ir bezgaumīgi un arī pēc četrdesmit, vienalga, riskanti. Briljanti piestāv tikai pavisam sagrabējušām vecenēm. Tādām kā Marija Uspenska*. Grumbas un kauli, briljanti sirimos matos — man nav laika gaidīt. Bet ne jau tāpēc man tik ļoti patīk «Tifanijā». Paklau, vai tev kādreiz uznāk brūnie?

—    Tu gribi teikt — melnie?

—    Nē, — viņa lēni atbildēja. — Melnie uznāk tad, ja redzi, ka sāc aptaukoties, vai arī pārāk ilgi līst Hetus. Draņķīgs garastāvoklis, un viss. Bet brūnie ir tādi, ka Liekas — tūlīt sajuksi prātā. Tev ir bailes, tu svīsti aukstus sviedrus un paits nesaproti, no kā baidies, tikai visu laiku jūti, ka tūlīt, tūlīt notiks kaut kas briesmīgs, un tu nezini, kas tas būs. Vai tev ir bijusi tāda sajūta?

—    Diezgan bieži. Vācieši to sauc Angst.

—    Labi. Angst. Bet ko tu tādās reizēs dari?

—    Iedzeru kādu glāzīti, un kļūst vieglāk.

—    Esmu mēģinājusi. Aspirīnu arī esimu mēģinājusi. Rastijs domā, ka man vajadzētu smēķēt mari- huanu, bet no tās man tikai nāk smiekli. Vislabākais līdzeklis man ir sēsties taksometrā un aizbraukt uz «Tifainiiju». Tur tik klusi un solīdi, ka es uzreiz nomierinos; nevar taču notikt nekas ļauns starp šiem laipnajiem cilvēkiem elegantos uzvalkos tādā lieliskā veikalā, kur tik jauki smaržo pēc sudraba un kro- kodilādas kabatas portfeļiem. Ja es atrastu tādu vietu, kur paitiešāim varētu dzīvot un kur es justos kā «Tifanijā», es nopirktu mēbeles un iesauktu kaķi kaut kādā vārdā. Es bieži domāju — varbūt pēc kara mēs ar Fredu… — Viņa atbīdīja tumšās brilles uz pieres, un zilgani-zaļgani pelēcīgo acu

saspringtais skatiens likās skaidri saredzam tālumā kādu ainu. — Reiz es biju Meksikā. Brīnišķīga zeme, kā ra'dita zirgu audzēšanai. Tur es atradu tādu jauku vietiņu pie jūras… Fredam ir viegla roka uz zirgiem.

Pienāca Rastijs Trolcrs ar maritini glāzi; viņš pasniedza to, uz mani neskaitīdamies.

—   Man gribas ēst, — viņš paziņoja. Nepatīkamā, čīkstīgā balstiņa, tikpat neizveidojusies kā viņš pats, likās vainojam Holliju. — Pulkstenis jau pusastoņi, un man gribas ēst. Tu taču zini, ko ārsts teica.

—    Jā, Rastij. Es ziinu, ko ārsts teica.

—    Nu, tad triec viņus ratā, un ejam!

—    Uzvedies pieklājīgi, Raistij! — Tas tika pateikts klusiņām, taču stingrā guvernantes tonī, kuirā varēja saklausīt pēriena draudus; no šī toņa un šiem draudiem Rastija seja nosāiita savādā gandarījuma tīksmē.

—    Tu mani nemīli, — viņš žēlojās, itin kā atrastos ar Holliju divatā.

—    Palaidņus neviens nemīl.

Laikam viņa bija pateikusi tieši to, ko viņš bija vēlējies dzirdēt, jo viņš acīm redzami izjuta reizē satraukumu un atvieglojumu. Viņš tomēr nerimās, it kā pildītu kādu rituālu: — Bet vai tu mani mīli?

Hollija paplikšķināja viņam pa vaigu. — Ej strādā, Rastij! Kad būsim beiguši, dosimies ēst, uz kurieni vien tu vēlēsies/

—    Uz ķīniešu kvartālu?

—    Tikai nedomā, ka atkal varēsi pārēsties cūkas ribiņas. Tu taču zini, ko ārsts teica.

Kad Rastijs, apmierināti gāzelēdamies, bija aiz- čāpojis atpakaļ pie saviem darbiem, es nenocietos un atgādināju Iloillijai, ka viņa nav atbildējusi uz jautājumu. — Vai tu patiešām mīli viņu?

—    Es taču tev teicu: ir iespējams piespiest sevi iemīlēties jebkurā. Turklāt viņam bijusi riebīga bērnība.

—    Ja tā bijusi tik riebīga, kāpēc tad viņš neparko negrib no tās šķirties?

—    Pakustini smadzenes. Vai tad tu neredzi, ka autiņos Rastijs jūtas nesalīdzināmi drošāk nekā justos tad, ja vajadzētu uzvilkt sieviešu brunčus? Citas izvēles viņam nemaz nav. Diemžēl nabadziņam tas trakoti ķeras pie sirdis — reiz viņš gribēja nodurt mani ar sviesta nazi, tāpēc ka es ieteicu viņam ņemt dzīvi nopietnāk, kļūt bei'dzot pieaugušam un iziet par sievu pie kāda jauka, tēvišķīga šofera. Pagaidām ar viņu noņemos es, bet tas nav pārāk briesmīgi — ar meitenēm viņš spēlējas kā bērns ar lellēm, nekā cita viņam nevajag.

—    Paldies dievam.

—    Nu, ja visi vīrieši būtu tādi, es vis neteiktu «paldies dievam».

—    Es gribēju saicīt — paldies dievam, ka tu nedomā ar misteru Traleru precēties.

llollija daudznozīmīgi pacēla uzaci. — Starp citu, es nemaz neizliekos, it kā nezinātu par viņa bagātību. Pat zemi Meksikā nedod par velti. Un tagad, — viņa sacīja, ar rokas mājienu aicinādama mani sekot, — iesim noķersim O. Dž.!

Es paliku uz vietas, steidzīgi pūlēdamies kaut ko sagudrot, lai viņu aizkavētu. Tad atcerējos. — Kāpēc uz tavas vizītkartes rakstīts «ceļojumā»?

—     Uz vizītkartes? — HolHja apmulsusi pārjautāja. — Tev tas šķiet dīvaini?

—    Ne jau dīvaini. Bet tas izraisa ziņkārību.

—    Vai tad es zinu, kur dzīvošu rīt? — Viņa paraustīja plecus. — Tā nu es lilku, lai raksta vienkārši «ceļojumā». Protams, šīs vizītkartes bija tīrā naudas izsviešana. Bet es jutos it kā pateicību parādā —

man šķita, ka vajadzētu tur ko nopirkt vai pasūtīt, kaut vai kādu nieciņu. Vizītkartes ir no «Tifa- nija». — Viņa pasni dzās pēc manas martīni glāzes — es tai nebiju pieskāries —, iztukšoja to divos malkos, tad saņēma mani aiz rokas. — Nemēģini mani apvārdot! Tu tūliņ nāksi man līdzi un sadraudzēsies ar O. Dž.!

Viņas nodomu izjauca kādas jaunas sievietes ierašanās— tā iedrāzās pa durvīm kā vējš, šallēm plandoties un zeltlietām šķindot.

—    H-h-hollij, — viņa iesaucās, nākdama mums klāt un draudēdama ar pinkstu, — ak tu, v-v-vilt- niece! Savākusi sev viena pati tik daudz v-v-vienrei- zoju v-v-vīriiešu!

Augumā viņa bija pāri sešām pēdām, krietni garāka par lielāko daļu no klātesošajiem vīriešiem, — tic ar skubu ievilka vēderus, iztaisnoja muguras, cits par citu cenzdamies neatpalikt no jaunās dāmas slaidumā.

—    Ko tu te dari? — Hoillija jautāja, sakniebdama lūpas tā, ka ,tās nobālēja.

i— N-n-neko sevišķu, mīļā. Biju augšā pJe Junioši, taisījām bildes vienam žurnālam. Vai tu dusmojies, ■mīļā? — Viņa uzsmaidīja vīriešiem. — Jūs taču, z-z-zēni, n-n-nedusmojaties, ka ielauzos pie jums n-n-nelūgita?

Rastijs Trolers ieķiķi.nājās un, paspiedis sievietes augšdelmu, it kā apbrīnotu viņas muskuļus, apvaicājās, vai viņa nevēlētos kaut ko iedzert.

—    Nu protams, — viņa atbildēja. — Man visikiju.

—    Viskija nav, — Hollija strupi sacīja. Aviācijas pulkvedis tūlīt piedāvājās aizskriet un vienu pudeli atnest. i

—    Ak, n-n-nevajag! Iztiksim ar etiķi. Ilollij, mīlulīt, — viņa sacīja, viegli pabīdīdama Holliju sāņus,

—    neapgrūtini sevi! Es pati arī varu iopazīties. —

Viņa noliecās pie O. Dž. Bērmana, kuram, tāpat kā daudziem maza auguma vīriešiem, garāku sieviešu klātbūtnē sajūsmā iespīdējās acis. — Es esmu Mega V-v-vaildvuda no Vaildv-v-vudas Arkanzasas štatā — ir tāda maza pilsētiņa.

Izskatījās, ka Bērmans dejotu — viņš taisīja visādus sarežģītus pagriezienus, lai pasargatu savu guvumu no sāncenšiem. Tomēr drīz mis Vaildvudu ielenca vīriešu kvartets, kurš kāri kampa viņas stos- tlgās asprātības, kā baloži kampj graudus. Tie bija gluži saprotami panākumi. Sī.s sievietes pievilcība slēpās viņas neglītumā, bet neglītums dažkārt spēj apburt pait vairāk nekā īsts skaistums — it sevišķi tad, ja saitur paradoksu. Sinī gadījumā vēlamais efekts bija panākts, nevis pedantiski sekojot labas gaumes prasībām, bet gan tieši otrādi — izceļot trūkumus; klaji izrādīti un pārspīlēti, tie piešķīra šai sievietei īpaitnēju šarmu. Viņas garo augumu vēl pagarināja augstpapēžu kurpes — tik augstas, ka viņai ļodzījās potītes; kleitas gludais, uz krūtīm pieguļošais griezums rādīja, ka divdaļīgs peldkostīms pludmalē viņai nebūtu vajadzīgs — pietiktu ar biksītēm; mati bija atsukāti taisni atpakaļ, pilnīgi atsedzot kaulaino, vājo modeļu demonstrētājas seju. Pat stostīšanās — neapšaubāmi īsta un itomēr mazliet .uz- spēlēta — vairoja viņas pievilcību. Tā bija pēdējā un pati meistarīgākā detaļa; savas banailitā'tes mis Vaildvuda prata izs'tositīt tā, ka tās likās oriģinālas, turklāt nedrošais runas veids piiešķīra viņai, par spīti garajam augumam un pašpārliecinātajām manierēm, tadu kā trauslumu un nevarību, modinot vīriešos vēlēšanos viņu sarigāt. Piemēram, Bērmans, viņš vai aizrijās no smiekliem, kad mis Vaildvuda pavaicāja: «Diez kur te ir ma-ma-mazmājiņa?» — un, iepazīšanās lokam noslēdzoties, piedāvāja viņai savu elkoni, lai pats personiski rādītu ceļu.

—    Tu lieki centies, — Mollija izmeta. — Viņa šeit jau ir bijusi. Viņa zina, kur tā vieta atrodas.

Hollija patlaban nodarbojās ar pelnu trauku tīrīšanu; kad durvis aiz Megas Vaildvudas bija aizvērušās, viņa iztīrīja vēl vienu, tad nopūzdamās sacīja:

—    Jā … tas tiešam ir bēdīgi.

Ieturējusi nolielu pauzi un pārliecinājusies, ka lielākā daļa viesu pievērš viņai izbrīnītas sejas, viņa turpināja:

—    Un savādi. Agrāk es domāju, ka to uzreiz var redzēt. Bet viņa izskatās tik veselīga. E.s gribētu teikt — lira. Tas ir pa.ts pārsteidzošākais. Kā jums šķiet, — Hollija norūpējusies jautāja, nevienu gan tieši neuzrunādama, — viņa taču izskatās tīra, vai ne?

Kāds no viesiem noklepojās, pāris citu uztraukti norija siekalas. Kara flotes virsnieks, kurš bija turējis rokā Megas Vaildvudas glāzi, to steidzīgi nolilka.

—    Lai gan, cik man zināms, dienvidu štatu meitenēm tā ir diezgan parasta slimība, — Hollija piebilda un, klīrīgi nodrebinājusies,.-aizgāja uz vintuvi pēc ledus.

Mega Vaildvuda neparko nevarēja saprast, kādēļ atgriežoties viņa tiek sagaidīta tik vēsi; viņa mēģināja uzsākt sarunas, bet tās visas izčukstēja kā slapjas malkas pagales, ne reizi neiesprēgādamās. Vēl ļaunāk — sarunu biedri atvadījās, neizsakot vēlēšanos pierakstīt viņas telefona numuru. ! mantodams brīdi, kad viņa bija uzgriezusi U'n; muguru, aviācijas pulkvedis gluži vienkārši aizbēga, un nu Megas Vaildvudas mērs bija pilns: šis vīrietis taču bija uzlūdzis viņu uz vakariņām! Viņai apmiglojās skatiens. Un, tā kā reibums aizskalo izlikšanos, tāpat kā asaras skropstu tušu, visa viņas kautrā nevarība pagaisa, kā nebijusi. Viņa izgāza dusmas uz visiem

pēc kārtas. Holliju viņa nosauca par Holivudas paklīdeni. Kādu pusmūža vīru aicināja kauties. Bēr- manam uzkliedza, ka Hitleram vēl esot darbs Amerikā. Rastijs Trolers zem viņas dunkām atkāpās isitabas kaMā, aizrautīgi ķiķinādams. — Vai zini, ko es ar tevi izdarīšu? — viņa jautāja, it nemaz nestos- tīdamās. — Aizdzīšu uz zooloģisko dārzu un izbarošu āpsim. — Rastijs bija sajūsmā, taču mirikli vēlāk mis Vaildvudai saļodzījās 'kājas, viņa noslīdēja uz grīdas un sāka kaut ko pie sevis dūkt.

—    Tu man esi apnikusi. Celies augšā! — Hollija pavēlēja, vilkdama rokā.s cimdus. Pedējie viesi jau gaidīja pie durvīm. Apnicīgā persona nekustējās, un Hollija uzmeta man vainīgu skatienu. — Fred, dārgumiņ, atpestī mani no viņas! Iesēdini viņu taksītī! Viņa dzīvo «Vinslovā».

—     Nekā. «Barbizonā». Piectūkstoš septiņsimtā… istaba. Jautāt pēc… Megas Vaildvudas.

—    Tu esi eņģelis, Fred.

Es paliku viens. Viss mans aizvainojums izgaisa, gudrojot, kā iedabūšu šo amazoni taksometrā. Bet šo problēmu viņa atrisināja pati. Uzslējusies kājās, viņa līgodamās bleinza uz mani no saviem augstumiem. — Braucam uz restorānu! Noķersim… laimes.. .baloniņu, — viņa izšļuipistēja un nogāzā.s visā garumā kā telefona stabs. Mana pinmā doma bija skriet pēc ārsta. Bet, kad paņēmu viņas roku, puiss izrādījās lielisks, a,rī elpa bija vienmērīga. Viņa vienkārši bija aizmigusi. Pabāzis spilvenu viņai zem galvas, pametu viņu dieva ziņā.

Nākamajā pēcpusdienā saskrējos ar Holliju kāpnēs. — Ak tu, — viņa noelsa, steigdamās augšup, un parādīja man zāļu paciņu. — Nabadzīte tik tikko nedabūja plaušu karsoni. Tagad guļ un mokās ar paģirām!. Un brūnie arī uznākuši. — No teiktā sapratu, ka Mega Vaildvuda vēl arvien ir šeit, taču HoiLlijas pēkšņā līdzjūtība palika man mīkla. Sestdien noslēpumainība sabiezēja vēl vairāk.

Vispirms jau pie manām durvīm pieklauvēja kāds latīņamerikānis, kurš meklēja Megu Vaiklvudu. Pagāja krietns brītiņš, līdz ieskaidroju, ka viņš kļūdījies, — viņš nevarēja saprast manu izrunu un es nevarēju saprast viņējo, — bet, kad tas beidzot bija izdevies, es par savu nejaušo viesi biju sajūsmā. Daba bija veidojusi viņu ar vislielāko rūpību: viņa melnīgsnējai galvai un toreadora augumam piemita tāda formas precizitāte, tāda izsmalcināta pilnība, kāda ir s'kaistam ābolam vaii apelsīnam, kurš izaudzis tieši tāds, kādam tam jābūt. To visu papildināja angļu uzvalks, viegla odekolona smarža un kāda latīņamerikāņiem pavisam neraksturīga īpašība — .kautrīgums.

Arī otrs šīs dienas .ievērojamākais notikums saistījās ar viņu. Tuvojās pievakare, un es satiku viņu, dodamies pusdienot. Viņš bija ieradies taksometrā, un šoferis palīdzēja viņam ienest priekštelpā veselu kalnu ceļasomu. No lielas galvas lauzīšanas sestdienas vakarā jutos gluži salauzts.

Pēc taim aina kļuva .neizē neskaidrāka un skaidrāka.

Svētdien iestājās silta atvasara, spoži spīdēja saule, un pa atvērto logu es izdzirdēju divas balsis, kas nāca no ugunsdzēsēju kāpņu laukumiņa. Tur uz izklātas segas bija iekārtojušās Mega un Holilija, starp viņām gulēja kaķis. Abas bija tikko izmazgājušas maltus, un tie nokarājās uz leju mitrās šķipsnās. Hollija lakoja ikāj:u nagus, Mega adīja džemperi. Runāja Mega.

—    Pēc manām domām, tev ir paveicies. Rastijs vismaz ir amerikānis.

—    Jo sliktāk viņam.

—    Mīlulīt! Neaizmirsti, ka patlaban ir karš.

—        Jā, un, kad tas beigsies, tu mani šeit vairs neredzēsi.

—         Es uz to raugos savādāk. Es 1 -1-le.pojos ar savu dzimteni. Visi mūsu ģimenes vīrieši ir bijuši slaveni karavīri. Manam vecvectētiņam pat uzcelts piemineklis — pašā Vaildvudas centrā.

—         Freds arī ir karavīrs, — Hollija teica. — Be,t es ļoti šaubos, vai viņam kādreiz uzcels pieminekli. Lai gan — kāpēc ne? Mēdz teikt — jo cilvēks dumjāks, jo varonīgāks. Un Freds ir dumjš kā zābaks.

—         Freds ir tas, kurš dzīvo augšstāvā? Nezināju, ka viņš ir karavīrs. Bet dumjš viņš patiešām izskatās.

>— Sapņotājs. Dumjš viņš nav. Viņam briesmīgi gribas visam ieskatīties iekšpusē. Jebkurš cilvēks liekas pamuļķāks, ja viņš piespiedis degunu pie stikla. Bet tas nav tas Freds. Es runāju par savu brāli.

—        Un tu nosauc savu num-miesīgu b-b-brāli par dumju?

—    Kā nu ir, tā ir.

—         Vienalga, tā nav labi runāt. Padomā pati — viņš taču cīnās par tevi, par mani, par mums visiem.

—    Kas te notiek — vai patriotisks mītiņš?

—         Es tikai gribēju tev izteikt savu viedokli. Man ari nav nokas pretī pajokot, bet dziļi sirdī es esmu n-n-nopietns cilvēks. Es lepojos ar to, ka esmu amerikāniete. Tādēļ jau es saku — tīrais negals, ka man trāpījies tieši Hozē. — Viņa nolika adīkli klēpī.

—    Bet viņš ir gan skaists vīrietis, vai ne?

—        Hmm… — novilka Hollija un pārlaida ar lakas otiņu runcim pār ūsām.

—    Nekādi nevaru aprast ar domu, ka precēšos

ar brazīlieti. Un ka paiti arī būšu b-ib-brazīliete. Tas tomēr ir briesmīgi tālu. Seštūkstoš jūdžu, un bez valodas zināšanām …

—    Iestājies kursos.

—     Kuros kursos tev mācīs portugāļu valodu? To taču neviens prātīgs cilvēks nerunā. Nē, vienīgā izeja ir pierunāt Hozē, lai met politiku pie mailas un paliek Amerikā. Padomā tikai, kādas bezjēdzības viņš ieņēmis galvā — kļūt par B-B-Brazīlijas prezidentu! — Viņa nopūtās uin atsāka adīšanu. — Es laikam esmu nāvīgi iemīlējusies. Tu redzēji mūs kopā. Es taču esmu nāvīgi iemīlējusies, vai ne?

—    Kā to lai saka … Vai viņš kož arī?

Megai nomulka cilpiņa. — Kož?

—    Tev. Gultā.

—    N-nē. Vai tad vajag? Bet smejas gan, — viņa nosodoši p;iemetinā'j.a.

—    Labi. Tas ir pareizais piegājiens. Man patīk, ja vīrietis prot redzēt to no jautrās puses. Lielākā daļa .to tikai vien zina kā pūst un elst.

No Megas sojas nozuda neapmierinātības izteiksme; Hollijas piezīmi viņa laikam uzskatīja par netiešu komplimentu sev pašai. — Jā. Domāju gan.

—    Tātad viņš nekož. Smejas. Kas vēl?

Mega saskaitīja cilpiņas, un atkal sākās: knikt, knikt, ,murr.

—    Es jautāju.

—    Dzirdu. Nedomā, ka es negribu tev stāstīt. Bet ir tik grūti kaut ko atcerēties. Es par šīm 1-1-lieitāni tik daudz negudroju kā tu. Es to visu uzreiz aizmirstu. Man liekas — tas ir n-m-normāli.

—    Var jau būt, ka tas ir normāli, dārgā, bet man labāk patīk būt dabiskai. — Otiņa Hollijas rokā, kas patlaban bija grasījusies izdaiļot runča ūsu otru pusi, uz mirkli apstājās. — Paklau, ja tu nekā neatceries, citreiz atstāj gaismu ieslēgtu.

—      Lūdzu, saproti mani, Hollij! Es esmu tik ļoti, ļoti kautrīga.

—      Kas par muļķībām! Ja vīrietis tev patīk, kāpēc gan lai tu nedrīkstētu uz viņu paskatīties? Vīrieši ir skaisti, vismaz pa lielākai daļai, Hozē arī ir skaists, un, ja tu ne paskatīties uz viņu negribi, — nu, es teikšu, tad tu esi īsta zivs.

—     K-k-klusāk!

—     Ļoti iespējams, ka tu viņu nemīli. Tu taču gribēji dzirdēt .manas domas — vai esi apmierināta?

—      Nē. Tāpēc, ka es neesmu nekāda zivs. Man ir maiga dalba un aitsaucīga sirds.

'— Atsaucīga sirds — tas ir ļoti jauki, bet, ja es būtu vīrietis, es labāk ņemtu gultā līdzi termoforu. No tā būtu vairāk siltuma.

— Hozē gan nesūdzas, — Mega miermīlīgi sacīja, zibinādama saulē adatas. — Turklāt — lai ko tu arī nerunātu, es viņu tomēr mīlu. Vai tu zini, ka nepilnos trīs mēnešos es esmu noadījusi desmit pārus zeķu? Un šis ir jau otrais džemperis. — Viņa pastaipīja rokdarbu un nometa to malā. — Kaut gan liela jēga no tā nav. Ko mēs Brazīlijā darīsim ar džemperiem? Labāk būtu uztaisījusi sev sombrero.

Hollija atlaidās uz muguras un nožāvājās. — Tur arī kādreiz jābūt ziemai.

—     Lietus tur līst, to es zinu skaidri. Karstums. Lietus. Dž-dž-džungļi.

—      Karstums. Džungļi. Man gan tas būtu īsti pa prātam.

—   Varbūt tev. Man ne.

—     Jā, — HoMij'a noteica miegainā balsī, kurā nemanīja miegainību, — varbūt man. Tev ne.

Pirmdienas rīta, kad nogāju leja pec avīzēm, ieve- roju, ka uzraksts uz Hollijas pastkastes ir mainīts —

papildināts ar vēl vienu uzvārdu: mis Golaitilija un mis Vaildvu'da tagad ceļoja 'kopā. Iespējams, ka es būtu apcerējis šo faktu ilgāk, ja pats savā pastkastc tikko nebūtu atradis vēstuli. Tā bija no kādas uni- versitāites avīzītes, kurai biju aizsūtījis vienu no saviem stāstiem. Stāsts viņiem patīkot, viņi rakstīja, un viņi labprāt to publicēšot, lai gan man esot jāsaprot, ka honorāru maksāšanai viņiem nepietiekot līdzekļu. Publicēs… tas nozīmēja — manu stāstu izdos! Man tik tiešām, kā mēdz izteikties, «galva noreiba aiz laimes». Gribējās tūliņ kādam pastāstīt un, uzdrāzies pa diviem pakāpieniem augšā, sālku bungot pa IIoLlijas durvīm. Vārdi man satraukumā nenāca pār lūpām, un tādēļ, tikko Hollija, miegainās acis mirkšķinādama, atvēra durvis, es iespiedu viņai rokā vēstuli. Likās, ka tas būtu romāns ar simt lappusēm, tik gausi viņa to lasīja.

—     Es gan neļautu publicēt, ja man nemaksātu,— viņa žāvādamās teica. Bet tad, laikam paraudzījusies manā sejā, aptvēra savu kļūdu — es nebiju nācis lūgt padomu, bet gan dalīties priekā; atvērusi muti, lai atkal nožāvātos, viņa' pēkšņi pasmaidīja.

—    A, saprotu. Tas ir vareni! Nāc iekšā, — viņa mani aicināja, — uzvārīsim kafiju! Šito vajag atzīmēt! Nē, labāk cs apģērbšos, un mēs kopā aiziesim kaut kur brokastīs.

Hollijas guļamistaba bija «.iekārtota» gandrīz tāpat kā dzīvojamā istaba, tas ir, tajā valdīja tā pati pagaidu apmetnes atmosfēra — viss kastēs um koferos, it kā to īpašniece būtu gatava kuru katru brīdi savākt savas mantas un doties tālāk — līdzīgi likuma pārkāpējam, kurš jūt, ka vajātāji min uz papēžiem. Bet, ja dzīvojama istabā mēbeļu šī vārda parastajā nozīmē nebija, tad guļamistabā patiešām bija gulta, turklāt visai grezna — divguļamā, riekstkoka, ar biezu atlasa pārklāju.

Ilollija bija atstājusi vannas istabas durvis vaļā un no turienes ik pa brīdim man kaut ko uzsauca; lielākā daļa vārdu gan pazuda ūdens burzguļošanā un šļakstēšanā, bet viņas vēstījuma saturs bija apmēram šāds: es taču zinot, .ka p.ie viņas tagad apmetusies Mega Vaildvuda? Un vai tas neesot izidevīgi? Jo, ja jau ar kādu skuķi jādzīvo kopā un viņa nav lezbene, tad vēlams, lai viņa būtu galīga muļķe, kāda Mega Vaildvuda, bez šaubām, esot, jo tad viņai varot uzticēt īres maksāšanu un turklāt vēl sūtīt uz mazgātavu pēc veļas.

Varēja redzēt, ka pēdējais jautājums Hollijai sagādā grūtības — guļamistaba bija piemētāta ar veļas gabaliem kā fizkultūras zāles meiteņu ģērbtuve.

—    Un vai zini — lai ciik dīvaini tas arī būtu, kā modelis viņa ir ļoti populāra. Un tas ir ļoti labi, — Ilollija turpināja, lēkdama uz vienas kājas ārā no vannas istabas un pa ceļam piesprādzēdama zeķi. — Tas nozīmē, ka viņa man te daudz nemaisīsies pa kājām. Un vīriešiem arī nekārsies kaklā — viņa ir saderināta. Ar ļoti glītu zēnu. Vienīgā nelaime, ka viņš ir par ikādu pusmetru īsā'ks. Volns parāvis, kur ir manas… — Viņa nometās ceļos un pabāza roku zem gultas. Pēc tam kad no turienes parādījās meklētais — čūskādas kurpju pāris, viņai vajadzēja atrakt drēbju kaudzē blūzi, tad jostu; un es nevarēju vien nobrīnīties, kā viņai beidzot izdevās iznākt no šā haosa un nostāties manā priekšā tādai, kādu biju paradis viņu redzēt: svaigai, nevainojami elegantai, it kā viņu būtu posušas Kleopatras kalpoņu rokas.

—    Paklau, — viņa sacīja, pieglaudusi plaukstu man pie vaiga, — es tā priecājos, ka tavu stāstu iespiedīs. Nudien.

Vēl tagad atcoros to 1943. gada oktobra pirmdienu. Brīnumaina diena, viegla un līksma kā putns. Sākām ar manheteniem* Džo Bella bārā, un, kad Džo uzzināja par manu veiksmi, viņš mūs vēl uzcienāja ar šampanieša kokteiļiem. Pēc tam mēs aizklīdām līdz Piektajai avēnijai, kur notika parāde. Karogi vējā, karavīru orķestru un karavīru zābaku dunoņa — likās, ka tas viss būtu sarīkots man par godu un ar karu tam nebūtu nekā kopīga.

Brokastis paēdām parka (kafejnīcā. Pēc tam, apmetuši līkumu zooloģiskajam dārzam (IIollija itcica, ka nespējot skatīties uz dzīvu radību būrī), mēs skraidelēdami, dziedādami un smiedamies nonācām pie vecās laivu mājas, kuras itagad vairs nav. Ezera viļņos šūpojās lapas; krastā parka strādnieks bija sagrābis lapu ikaudzi un pūlējās to aizdedzināt, un dūmu strūkla, .kas cēlās augšup .kā no indiāņu sig- nālugunskura, bija vienīgais nespodrais plaukums dzidrajā oktobra gaisā. Pavasari man neko .daudz nenozīmē; īsto iesākumu, atmodu vienmēr esmu j.utis rudenī un sajutu to arī todien, .sēdēdams ar Halli ju uz laivu mājas lieveņa margām. Es domāju par nākotni un runāju par pagātini — Hollija bija gribējusi, lai pastāstu par savu bērnību. V.iņa stāstīja arī par savējo, taču izvairīgi, neminot vārdus un vietas, un iespaids no šī juceklīgā stāstījuma palika gluži citāds, nekā varētu gaidīt, jo viņa daiļrunīgi aptēloja vasaras, .peldēšanos, Ziemsvētku eglītes, mīlīgas māsīcas, jautras bērnu balles — vārdu sakot, .tādu bezrūpīgu ,un laimīgu dzīvi, kāda diezin vai varēja būt bērnam, kurš aizbēdzis no mājām.

Es pavaicāju: tad jau varbūt nav tiesa, ika tu aizbēgi no mājām četrpadsmit gadu vecumā?

Hollija paberzēja degunu. — I:r gan tiesa. Pārējo es sameloju. Bet, dārgumiņ, tu savu bērnību attēloji

tik traģisku, ka .man nebija vēlēšanas sacensties. — Viņa nolēca no margām. — Starp citu, šinī .sakarībā cs atcerējos, ka jāaizsūta Fredam zemesriekstu eļļa.

Atlikušo dienas daļu mēs aizvadījām, skraidīdami pa pilsētu un 'diedelēdami no negribīgiem tirgotājiem 'kārbas ar zemesriekstu eļļu, kara laikā tā bija retums. Iestājoties tumsai, 'bijām salasījuši puisduci kārbu, pēdējo «dabūjām gastronomijas veikalā Tre- šajā avēnijā. Veikals atradās blakus antikvariātam, kura logā bija izlikts .pilij ilīdzīgais putnu būris, un es aizvedu Mol liju to apskatīt; būris viņai patika, viņai patika tā darinātāja ‘izdoma, un tomēr: — Un tomēr tas ir būris.

Pie V'ulvorta veikala durvīm viņa saķēra mani aiz piedurknes. — Ieiesim nočiepsim kaut ko, — viņa sacīja, vilkdama mani sev līdzi; kad iegājām veikalā, man šķita, ka visi skatās itikai uz mums, it kā jau turētu mūs aizdomās. — Nu, nāc nerausties!

Mēs piegājām pie -stenda, kas bija piekrauts ar papīra ķirbjiem un ķekatu maskām. Pārdevēja bija aizņemta ar vairākām mūķenēm, kas uzlaikoja maskas. HolJija izvēlējās vienu -masku un uzlika to, tad otru uzlika man, paņēma mani pie rokas — un mēs izgājām pa durvīm. Giuži vienkārši. Tikuši ārā, mēs pāris .kvartālu noskrējām >— jādomā, lai padarītu šo piedzīvojumu dramatiskāku, un vēl tādēļ i— (tas man bija atklājums —, ka sajūta pēc veiksmīgas zādzības ir visai pacilājoša. Pajautāju Ilollijai, vai viņai bieži gadījies zagt.

—    Diezgan bieži, — viņa atbildēja. — Tas ir, man bija jāzog, ja man ika.u't ko vajadzēja. Bet arī tagad es šad tad to daru, lai nezaudētu veiklību.

Maskas mēs nenoņēmām līdz pat mājām.

Atceraties šos gadu dūmakā tītos .laikus, man tagad .šķiet, .ka bija .neskaitāmi daudz 'tādu .d'ienii kopā ar ITol.liju; bet (tās ir maldīgas a'tmiņas, kaut gan mēs labprāt uzturējāmies viens otra sabiedrībā, ja vien tas bija iespējams. Uz mēneša .beigām es atradu darbu; ko tur vēl piebilst? Varbilt iti'kai to, ka šis 'darbs bija man dzīives nepieciešamība un sitrādāt vajadzēja no .deviņiem līdz pieciem. IIoHijas dienas iedalījums 'tagad vairs nepavisam .nesakrita ar manējo.

Kad es nācu mājās, UoMija parasti vēl nebija piecēlusies (ja vien itā nebija ceturtdiena — Siuigsinga diena un ja viņa parkā nejā.delēja ar zirgiem, kā retumis mēdza darīt). Dažreiz oeļā no darba iegriezos pie viņas, mēs kopā dzērām «rīta» kafiju, un llollija posās iziešanai. Vakairos viņa vienmēr kaut kur gāja — ne vienmēr I ar Ras'tiju Traleru, bat, ja ar Rastiju,'tad viņiem allaž,piebiedrojās Mega Vaild- vuda un glītais brazīlietis, kinru sauca Hozē Ibarra- Jēgers (viņa māte bija vāciete). Tas bija izcili nesaskanīgs kvartets, un šīs nesaskaņas galvenais vaininieks bija Ibarra-Jēgcrs, Ikucš minētajā sabiedrībā izskatījās .apmēram tāpat kā vijole džezā. Viņš bija inteliģents, respektabls un nopietni izturējās pret saviem valstiskajiem uzdevumiem, par kuriem es zināju tikai to, ka tie ir svarīgi un liek viņam lielāko daļu laika pavadīt Vašingtonā. Likās neizprotami, kā viņš varēja caurām naktīm fkvernēt restorānos, klausīdamies Megas t-t-tarkšķēšanā un skaitīdamies Ras~ tija apaļajā sejā, kas atgādināja izsutušu zīdaiņa dibenu. Varbūt viņš, 'līdzīgi daudziem ;no .m,ums, svešā zemē noprata novērtēt cilvēkus, salīkt .tos ,pa plauktiņiem; jādomā, ka visi amerikāņi viņam šķita stipri līdzīgi un 'savus paziņas viņš uzska'tīja par tī.ri ciešamiem eksemplāriem, kas pārstāv vietējo kolorītu un ta.ulas likumus. No šāda viedokļa rau

goties, daudz .kas ikļŪ9t skaidrs, un, zinot Ilollijas aīpņēmību, kļūst skaidrs viss pārējais.

Kādu vakaru, gaidīdams Piektās avēnijas autobusu, es ievēroju, ka ielas pretējā pusē apstājas taik- sometrs, no tā izlec meitene un uzskrien pa Sabiedriskās bibliotēkas Ikāpnēm. Pazinu viņu tikai tad, kaid viņa jau nozuda durvīs; tāda neatltapība bija piedodama, jo priekšstats par Holliju man nekādi nesaistījās ar bibliotēkām. Ziņkārības dzīts, arī es devos uz akmens lauvu sargātajām durvīm, pa ceļam pārlikdams, vai atzīties Mol 1 ijai, ka esmu viņu izsekojis, vai arī iz.1 i'lcties, ka satikšanās ir nejauša. Beidzot neizdarīju ne vienu, ne otru: atradis Holliju vispārējā lasītavā, 'kur viņa sēdēja, aizslēpusies aiz savām tumšajām 'brillēm un grāmatu vaļņa, es klusītiņām apsēdos dažus galdus tālāk. Viņa steidzīgi šķirstīja grāmatas citu pēc citas, dažbrīd pakavēdamās pie ikādas .lappuses, bet vienmēr air neapmierināti sarauktu «pieri, it kā teksts būtu iespiests otrādi. Vienā rokā viņa turēja zīmuli, tomēr šķita, ka nekas no lasītā viņai neli'ktos ievērības cienīgs, lai gan šad tad viņa kā noskaitusies sāka centīgi kricelēt. Viņu vērojot, es atcerējos savu kādreizējo skolas ibieid.roni, zubrītāju Mildredu Grosmani, — viņas mūžam .netīros matus un taukainos briļļu stiklus, viņas plankumainās rokas, kuras preparēja vardes .un nesa kafiju streikotāju posteņiem, viņas blāvās acis, kuras pievērsās zvaigznēm tikai tādēļ, lai novērtētu to vielas īpatsvaru. Zeme un debess nevarēja būt atšķirīgākas par Mildrodu un Holliju, un tomēr manā iztēlē viņais kļuva radniecīgas kā Siamas dvīņi; lūk, kas, pēc manām domām, viņas saistīja: vidusmēra oi.lvēka personība pēc zināma lailka mainās, pat mūsu ķermeņi dažu gadu ilaikā pilnīgi pārtop no jauna, vai nu mēs to vēlamies vai ne, — tas ir dabas likums. Bet Mildreda Grosmane un Hollija Golaitlija bija divas personības, kas nekad nemainīsies. Tādi cilvēki nomainās, jo viņu 'raksturi ir izveidojušies ipārāik agri, bet pārāk agra nobriešana, tāpat kā pēkšņa bagāltība, izjauc cilvēkā .līdzsvaru. Tā bija noticis arī ar Mildredu un Holliju: viena bija neglābjami iestigusi reālismā, ikamēr otra lidinājās romantikas mākoņos. Es iedomājos viņas nākotnē kādā restorānā: Mildreda, kā parasts, apdomīgi izraugās ēdienus pēc to barības vērtības, Hollija, ikā parasts, pasūta visu pēc kārtas. Un tā 'tas būs vienmēr. Noteiktā, apņēmīgā solī viņas nosoļos dzīvi līdz galam, neskatīdamās ne pa kreisi, ne pa labi. Gremdējoties šādās dziļās pārdomās, es biju gluži aizmirsis, kur atrodos; satrūcies atkal ieraudzīju sev apkārt krēslaino bibliotēkas zāli un atkal izbrīnījos, redzēdams tajā Holliju. Bija jau pāri septiņiem, un Hollija gatavojās uz iešanu: krāsoja lūpas, aplika šallīti un izrotājās ar auskariem, savu pieticīgo ārieni, ,kas viņai bija likusies piemērota bibliotēkai, pārveidojot .tā, lai varētu doties uz restorānu «Kolonija». Kad viņa bija izgājusi, apskatīju uz viņas galda palikušās grāmatas — tieši tās mani interesēja visvairāk. «Ar «Vētrasputnu» uz dienvidiem», «Pa Brazīlijas ceļiem», «Latīņamerikas politiskais klimats». Un itā tālāk.

Ziemsvētku vaikarā Hollija un Mega rīkoja viesības. Hollija palūdza mani atnākt agrāk un palīdzēt izpušķot egli. Vēl šobaltdien nesaprotu, kā viņas bija iedabūjušas šo milzeni istabā: tās augšējiie zari atspiedās griestos, bet apaikšējie pletās no vienas .sienas līdz otrai, vārdu sakot, tā neko daudz neatpalika no gigantiskā koka, kuru Ziemsvētkos uzstāda Rok- felleroontrā. Turklāt arī to Izrotāt būtu varējis vienīgi Rokfellers, jo mūsu spīdīgo bumbuļu un «eņģeļmatu» krājumi milzīgajos zaros kusa ‘kā sniegs. Hollija piedāvājās aizskriet uz Vulvonta veikalu un nozagt dažus balonus; drīz viņa bija atpakaļ, un ar baloniem egle patiešām jau izskatījās tīri pieklājīgi. Mēs apslacījām savu veikumu ar pāris glāzītēm, un llollija man teica:

—    Paskaties guļamistabā. Tur tev ir dāvana.

Arī man bija dāvana Ho,Mijai — mazs vīstoklīti.s

kabatā, kurš likās vēl mazāks, kad uz HoMijas gultas ieraudzīju brīnišķīgo putnu būri, pārsietu ar sarkanu lentu.

—    Hollij! Tās ir šausimas!

— Pilnīgi piekrītu. Bet man šķiet, ka tev patika.

—    Tādu naudu! Trīssimt piecdesmit dolāru!

Viņa paraustīja plecus. — Dažas p ap ildekskur,sijas

uz dāmu istabu. Bet apsoli man! Apsoli, ka tu nekad noturēsi tajā nevienu dzīivu 'radību!

Gribēju viņu noskūpstīt, bet viņa izstiepa roku.

—    Dod, — viņa sacīja, uzsizdama pa manu izspiedušos kabatu.

—         Nekas liels jau nav … — es teicu, un patiešām — tas bija tikai svētā Kristofera* medaljons. Bet vi'smaz tas bija pirkts «Tifanijā».

llollija piederēja piie cilvēkiem, kam viss .mūžīgi pazūd, un arī šo medaljonu viņa droši vien jau sen ir pazaudējusi — atstājusi ceļasomā vai kādas viesnīcas atvilktnē. Bet būris man ir vēl šodien. Esmu vadājis to sev Ildzi uz Jaunorleāriu, Nantaketu, cauri visai Eiropai, uz Maroku un Rictumindiju. Tomēr man reti nāk prātā, ka tā ir dāvana no Ilollijas, jo reiz biju nolēmis to aizmirst. Mēs pamatīgi sastrīdējāmies, un būris kopā ar O. Dž. Bērmainu tika ierauts strīda virpulī mana stāsta deļ — kad tas parādījās universitātes avīzē, vienu eksemplāru biju uzdāvinājis Hollijai.

Kaut kad februārī Hollija kopā ar Rastiju, Megu tin Mozē Ibarru-Jēgeru bija aizbraukusi ekskursija uz dienvidiem. S'truls noti'ka neilgi pēc viņas atgriešanās. Āda viņai bija iedegusi tik brūna, .ka likās notriepta ar jodu, mati saulē izbalojuši gluži balti, un par ceļojumu viņa bija sajūsmā.

—    Vispirms mēs 'piestājām KJvestā*, un tur Ras- tijs saskaitās uz kau.t kādiem jūrnieikieim vai arī jūrnieki saskaitās uz R:astiju, vārdu sakot, tagad viņam liidz pat mūža galam būs jā valkā metāla korsete. Maina dārgā Mega arī tfka slimnīcā — ar pirmās pakāpes apdegumiem. No sauļošanās. Riebīgi, visa vienās tulznās un smēros. Nebija izturams, kā viņa smirdēja. Mēs ar Mozē atstājām viņus abus slimnīcā un aizbraucām uz Mavannu. Viņš man visu laiku atkārtoja: pagaidi, ,kad redzēsi Rio; bet, pēc mainām domām, nekā skaistāka par Havannu vairs nevar būt. Mums bija burvīgs gids — pa pusei nēģeris, pa pusei ķīnietis; es gan neesmu īpaši kritusi ne uz vieniem, ne uz otriem, bet tas nēģerķiniotis bija gluži vienkārši neatvairāms. Es pat ļāvu viņam glāstīt zem galda man ceļgalus — man viņš nudien patika. Bet tad vienu vakaru viņš aizveda mūs skatīties kaut kādu pornogrāfisku filmu *— un kas izrādījās? Viņš tur bija galvenajā lomā! Zināms, kad atgriezāmies Kīvestā, Mega bija pārliecināta, ka visu šo laiiku es neko citu neesmu darījusi kā ti'kai gulējusi ar Ilozē. Rastijs arī, kaut gan viņu tas neuztrauc, viņam tikai gribas zināt detaļas. Vārdu saikot, kamēr es vēl nebiju ar Megu no sirds izrunājusies, stāvoklis bija zināmā mērā nepatīkams.

Mēs atradāmies priekšējā istabā. Bija jau marts, taču pusi telpas vēl arvien aizņēma milzīgā Ziemsvētku egle; tā bija nobrūnējusi un zaudējusi smaržu, un baloni tās zaros bija sarukuši .kā vecas govs pupi. Istabas iekārtai bija nākusi klāt ievērības cienīga mēbele — saliekamā karavīru gulta; patlaban tajā gulēja Hollija, kura centās saglabāt savu tropisko iedegumu, sauļodamās zem kvarca lampas.

—    Un tev izdevās viņu pārliecināt?

—     Ka neesmu gulējusi ar Hozē? Nu protams! Es vienkārši pateicu viņai — nu, zināms, ne jau tik vienkārši, iztēloju to kā mokpilnu atzīšanos —, ka esmu lezbone.

—    Un tu gribi teikt, ka viņa tam noticēja?

—     Un kā vēl noticēja! Kā tev šķiet, kādēļ tad viņa nopirka šo gultu? Uz mani .tu vari paļauties, es vienmēr izdomāšu kauīt Iko tādu, ka tev mute paJiiks vaļā. Esi tik labs, 'dārgumiņ, ieberzē man muguru ar eļļu! — Kaunēr es ar to nodarbojos, viņa sacīja:

—    O. Dž. Bērmans ir Ņujorkā. Vai zini, es iedevu viņam tavu stāstu, un viņam tas ļoti patika. Viņš domā, ika varbūt ir vērts tev palīdzēt, tikai uzskaita, ka tu esi uz nepareiza ceļa. Nēģeri, bērni — kuru gan tas var interesēt?

•— Misteru Bērmanu j>au nu droši vien ne.

—     Starp citu, es viņam pilnīgi piekrītu. Izlasīju tavu stāstu divas reizes. Vieni knēveļi un melnie. Drebošas lapas. Tēlojums. Nav nekāda satura.

Manai rokai, kas izrīvēja eļļu uz Hollijas muguras, pēkšņi radās pašai savas vēlēšanās: tai trakoti gribējās atvēzēties un uzpilat Hollijai pa dibenu.

—     Nu, tad nosauc man kādu piemēru, — es rāmi teicu. — Kaut ko tādu, kur, pēc tavām domām, ir saturs.

—     «Kalnu aukas», — viņa atbildēja, ne mirkli nešaubīdamās.

Roka gandrīz vairs nebija valdāma.

—    Muļķīgi. Tu salīdzini ar ģeniālu darbu.

<— Tas tiešām bija ģeniāli, vai ne? «Manu mazo, mežonīgo Ketij!» Ak dievs! Es raudāju kā izpērta. Noskatījos to desmit reižu.

—         Ak tā, — es atviegloti sacīju, — ak tā, — atkārtoju ikāpjošā, nicinājuma pilnā intonācijā,

—    filmu!

Ilollija saspringa, likās, ka es pieskartos saulē sasilušam aikmenim.

—         Ir jau patīkami justies par kādu pārākam, — viņa teica. — Tikai veļams, lai tās nebūtu tulkšas iedomas.

—         Es nesalīdzinu sevi ar tevi vai Bērmanu, tādēļ nevaru justies pārāks. Mums ir dažādi mērķi.

—    Vai tad tu negribi .kļūt bagāts?

—    Pagaidām maini plāni tik tālu nesniedzas.

—         Tā liekas, spriežot pēc taviem darbiem. Nu, tad es tev pateikšu: mācies labāk taisīt naudu! Tev ir dārgas fantāzijas. Nedomā, ka tavus putnu būrus tev vienmēr kāds uzdāvinās.

—    2ēl gan.

—         Pamēģini tikai man iesist, nožēlosi vel vairāk. Tu nupat atkal to gribēji, os jūtu.

Gribēju gan, ti!k tiešām gribēju! Aizskrūvējot eļļas pudeli, man lēkāja sirds un trīcēja rokas. — Ne jau to es nožēloju. Man žēl, ika tu manis dēļ esi izšķiedusi tik daudz naudas. Ar Rastiju Troleru laikam nav viegli pelnīties.

Viņa pielēca saliekamajā gultā sēdus; seja un kailās krūtis kvarca lampas gaismā spīdēja zilgani baltas.

—         Lai aizietu no šejienes līdz durvīm, ir vajadzīgas apmēram četras sekundes. Dodu tev divas.

Devos taisnā ceļā uz savu istabu, paņēmu putnu būri, nonesu to lejā un atstāju piie Hollijas durvīm. Ar to tika pielikts punkts. Vismaz es tā iedomājos — līdz nākamajam rītam, kad, izgājis no mājas, ierau-

dziju savu būri ietves malā ,pilna konteinera virsotnē gaidām atkritumu savācēju. Pats par savu muļķību kaunēdamies, paķēru būri un aizstiepu to uz savu istabu drošībā; šī kapitulācija tomēr negrozīja manu apņemšanos uz visiem laikiem izsvītrot Ilolliju Go- laitliju no savas dzīves. Tagad man bija pilnīgi skaidrs, ka viņa nav nelkas cits kā vien «aprobežota pozētāja», «vējgrābsle» un vispār — «absolūta nulle», ar kuru nav vērts pat runāt.

Un es nerunāju arī. Ilgu laiku nerunāju. Kāpnēs mēs gājām viens otram garām ar nodurtām acīm. Ja viņa ienāca Džo Beilla bārā, es no turienes izgāju. Sai laikā madatne Salija Spanella, koiloratūrsoprāna īpašniece un skrituļslidu entuziaste no pirmā stāva, bija noorganizējusi starp pārējiiem īrniekiem parakstu vākšanu sūdzībai, kurā Hollija bija nosaukta par «amorālu personu», pie buras «caurām naktīm notiek trokšņaina uzdzīve, kas apdraud kaimiņu veselību un drošību». Sūdzību parakstīt atteicos, lai gan klusībā nodomāju, ka madatne Spanellas sašutums ir pamatots. Ar Hollijas izlikšanu no dzīvokļa viņai tomēr nekas nesanāca, un, iestājoties aprīlim, silto pavasara nakšu gaisu atkal vilinoši piestrāvoja pilnā «skaļumā uzgriezta gramofona mūzika, sm'idkli un kokteiļa glāžu šķindoņa, kas nāca pa «otrā numura» atvērtajiem .logiem.

Satikt starp Hollijas viesiem aizdomīga izskata tipus man nebija nekas jauns, drīzāk otrādi, bet tajā vēla pavasara dienā es pamanīju pie viņas durvīm kādu īpaši aizdomīgu eksemplāru. Tas bija vīrietis pāri četrdesmit gadiem, ar skarbu, grumbu izvagotu seju un skumjām, pelēkām acīm. Galvā viņam bija veca, piesvīdusi platmale, kājās gluži jaunas, brūnas kurpes; gaišzilais vasaras uzvalks nokarājās no viņa kalsnajiem pleciem ka maiss. Nospiest zvana pogu viņš laikam nemaz nedomāja.

Lēni, it kā lasīdams neredzīgo rakstu, viņš vilka ar pirkstu pa Hollijas vizītkartes spīdīgajiem burtiem.

Izgājis pievakarē no mājas, lai dotos uz «Cīsiņu paradīzi», es viņu atkal ieraudzīju. Viņš stāvēja ielas otrā pusē, atspiedies pret .koku, un skatījās augšup Hollijas logos. Manī modās visļaunākās aizdomas. Kas viņš tāds ir? Vai detektīvs? Varbūt noziedznieku bandas loceklis, ko uzsūtījis Hollijas draugs Sallijs Tamāto? Draudīgajā situācijā mana sirds atmaiga; nospriedu, ka nebūs godīgi, ja turpināšu naidīgo klusēšanu un nepaziņošu HoMijai, ka viņu novēro. Kamēr tiku līdz stūrim, visu laiku jutu sev pievērstu šā cilvēka skatienu. Drīz vien pārliecinājos, ka viņš man sdko, — man pat nevajadzēja pagriezt galvu, jo dzirdēju viņu svilpojam. Viņš svilpoja nevis kādu populāru dziesmiņu, bet gan skumīgo prēriju melodiju, ko Holhja mēdza dziedāt ģitāras pavadījumā: «Es negribu aizmigt, es negribu nomirt, tik klaiņot pa debesu zaļajiem laukiem.» Svilpošana pavadīja mani līdz pat Medisona avēnijai. Tur pie pārejas, gaidīdams zaļo gaismu, es ar acs kalktiņu paskatījos atpakaļ un ieraudzīju, .ka vīrietis noliecas, ■lai noglāstītu plušķainu punduršpicu. — Tas i’ gan viens smuks kustonis, — viņš čerkstošā laucinieka balsī sacija suņa īpašniekam.

«Cīsiņu paradīze» bija tukša. Vīrietis tomēr apsēdās uz bāra ķebļa tieši man blakus. No viņa nāca tabakas un sviedru smaka. Viņš pasūtīja kafiju, bet, kad viņam to pasniedza, tasei pat nepieskārās. Košļādams zobu bakstāmo, viņš pētīja mani sienas spogulī, kas atradās mums pretim.

1— Atvainojiet, — es griezos pie viņa spoguļattēla,

—    bet ko jūs vēlaties?

Jautājums viņu nepārsteidza; viņš izskatījās atvieglots, ka beidzot esmu viņu uzrunājis.

—    Dēliņ, — viņš teica, — man vajag drauga.

Viņš izņēma kabatas portfeli. Tas bija tikpat raupjš kā viņa stiegrainās rokas un ta sadilis, ka tikko turējās kopā; tikpat nodilusi un saplaisājusi bija arī fotogrāfija, ko viņš man pasniedza.

Uz fotogrāfijās bija septiņi cilvēki, sastājušies grupiņā uz kadas vecas koka mājas pussabrukušā lieveņa. Visi attēlā redzamie bija bērni, ja neņem vērā manu sarunas biedru pašu; viņš stāvēja, aplicis roku ap vidu apaļai, gaišmatainai meitenītei, kura ar vienu roku aizsegusi acis no saules.

—    Tas ir es, — viņš sacīja, piegrūzdams klāt pirkstu. — Tā i’ viņa. — Vīrietis piesita a.r pirkstu gaišmatainajai meitenītei. — Un tas tur, — viņš turpināja, norādīdams uz pupu maiksti ar baltspro- gainu galvu galā, — tas i’ viņas brālis Frcds.

Es vēlreiz paskatījos uz «viņu»; jā, tagad es pazinu — gaišmatainajā apaļvaidzē, kura, acis samiegusi, raudzījās saulē, varēja samanīt Hollijas vaibstu aizmetņus. Tūlīt arī aptvēru, kāda varētu būt viņas radniecība ar šo vīrieti.

—    Jūs esat Hollijas tēvs.

Vīrietis samirkšķināja acis, un viņa seja apmācās.

—    V.iņa nav nekāda Hollija. Viņai bi’ Lulameja Bārnsa vārdā. Tas i', — viņš pāršķūrēja zobu bakstāmo no viena mutes kaktiņa otrā, — bija, kad viņa vēl nebija ar mani precējusies. Es i’ viņas Vīts. Dak- ters Golaitlijs. Es i’ zirgu dakters, ārstēju lopiņus. Man i’ sava ferma lai. Teiksasā, kādu gabaliņu no Tjuiliipas pilsētas. Par ,ko tu smejies, dēls?

Tic bija nervozitātes izraisīti smiekli — es nebūt par viņu neuzjautrinājos. Ieņēmu mutē malku ūdens un aizrijos; viņš uzsita .man pa muguru.

—    Tur, dēliņ, nav ko smieties. Es i’ dikti noguris. Jau piecus gadus meiklēju savu sievu. Tiklīdz atnāca tā vēstule no Freda, kur viņš rakstīja, ka viņa i’

šitc, tūliņ gāju pirkt biļeti uz autobusu. Lulamejas viicta i’ .mājās pie vīra un bērniem.

—    Pie bērniem?

—    Jā, pie bērniem! — vīrietis gandrīz kliedza. Viņš acīmredzot domāja četras pārējās mazās sejiņas fotogrāfijā — divas baskajaimas meitenītes un divuis zēnus darba kombinezonos. Nu protams — šis virs bija jucis.

—    Bet Ilollija taču nevar būt šo bērnu māte. Tie ir vecāki par viņu! Lielā,ki!

—    Pagaidi, dēls, — vīrietis sacīja piekāpīgākā balsī, — es tak neteicu, ka tiie i’ viņas pašas bērni. Sito bērniņu māte — zelta sieviete, lai viņai debesu valstība — trīsidesimit sestā gadā nomira — ceturtajā jūlijā, Neatkarības dienā. Tas bi’ togad, ,kaid bi’ tas lielais sausums. Kad es apprecēju Lulameju — trīsdesmit astotā gada decembrī —, viņai vēl nebija četrpadsmit. Nu jūs tei'ks — cilvēkam tādos gados vēl vējš galvā, pats nezina, ko grib. Abet Lulameja tāda nebija, viņa bi’ viens īpašs meitēns. Viņa gan zināja, ko dara, kad solīja būt man sieva un maniem bērniem māte. Mums visiem sirds vai lūza aiz bēdām, kad viņa šitā ņēma un no mums aizbēga. — Viņš iedzēra ma,lku atdzisušās kafijas un paraudzījās uz maini pētošā nopietnībā. — Varbūt tu, dēls, domā, ka es melšu niekus? Vai tu tici tam, ko es stāstu?

Es ticēju. Tas 'bij.a pārāk fantastiski, lai noticētu, turklāt mats matā sakrita ar O. Dž. Bērmana stāstīto — kādu viņš saticis Ilolliju pirmoreiz Kalifor- nijā: «nevarēja saprast, no kādiem džungļiem viņa izlīdusi». Protams, Bermans jau nu nevarēja uzminot, ka viņa priekšā ir zirgu da,ktera sieviņa no Tju- lipas Teksasas štatā.

■— Mums vai sirds lūza no bēdām, kad viņa šitā aizbēga, — dakteris atkārtoja. — Un kamdēļ gan? Visu darbu mājās tak padarīja viņas meiltas. Lula-

mēja varēja caurām dienām dzīvot savā vaļā, skatīties tik sīpoguļos un mazigāt matus. Mums i' sava gotiņa, savs dārziņš, vistiņas, cūkas — es tev saku, tas meitēns apvēlās kā viens tauku pikucis. Un viņas brālis — tas tik stiepās garumā. Bet, ja tu būtu redzējis, kādi viņi pie mums atnāca! Nellija, mana vecākā, Nellija b.i’ lā, kas viņus atrada. Viienu rītu viņa atskrien pie manis un saka: «Tētiņ, es iespundēju virtuvē divus mazus klaidonīšus. Viņi gribēja nozagt pienu un tītaru olas.» Proti, viņa bija noķērusi Lulameju un Fredu. Kaut kas traks, ciik viņi bija novājējuši! Ribas izspiedušās, kājas kā žagariņi, visi zobiņi kustas, ka ne biezputru .sakost. Viņu māte, redz, bija nomirusi no tuberkulozes, tēvs tāpat un bērniņi — viss lielais bars — atdoti visādiem nelāga cilvēkiem. Viņi abi — Lulameja ar brāli — dzīvojuši pie kaut kādiem nolādētiem badakāšiem simt jūdžu uz austrumiem no Tjulipas. Nav nekāds brīnums, ka aizbēga no viņiem. Bet no mums tak viņai nevajadzēja bēgt… Pie muims tak viņai bi’ mājas… — Viņš atspiedās ar elkoņiem uz letes un, paberzēdams ar pirkstu galiem samiegtos plakstus, nopūtās. — Par dikti smuku sievišķīti viņa apvēlās, nudien! Un to valodu! Čiepstēja vienā laidā — kā tāds zvirbulēns. Un, lai ko teiktu, — kā naglai uz galvas. Mums vairs i radio nevajadzēja. Sākās, zini, ar to, ka es plūcu viņai puķes. Es pieradināju vārnu, iemācīju tai saukt viņu vārdā. Ierādīju viņai, kā jāspēlē ģitāra. Pietika man uz viņu paskatīties, lai asaras saskrietu acīs. To vakaru, kad lūdzu viņas roku, es raudāju kā bērns. Viņa man saka: «Par ko tu raudi, Dok? Skaidrs, ka mēs precēsimies. Es taču vēl nekad neesmu bijusi precējusies.» Tad nu gan es saspiedu viņu savās ķepās un smējos kā traks — nu, kā lai nesmejas: nekad neesmu bijusi precējusies! — Viņš uzjautrināts nogrudzināja un kādu

brīdi klusēdams kodīja zobu bakstāmo. — Un lai kāds pamēģina sacīt, ka Lulamejai nebija pie mums labi! — viņš izaicinoši iesaucās. — Mēs visi viņu vai uz ro'kām nēsājām. Ja viņai arī vajadzēja pirkstiņu pakustināt, tad tikai tādēļ, lai paceltu pie mutes pīrāgu. Tikai lai ķemmētu matus un pasūtītu visvisādus žurnālus. To žurnālu mums mājā vesels lēvenis, par simt dolāriem mazāk nebūs. Un tici man, no tā arī viss cēlās. No smukām bildītēm. No sapņošanas. Tā viņa sāka staigāt pa ceļu. Paiet jūdzi, atnāk atpakaļ. Paiet divas jūdzes, aitnāk atpakaļ — katru dienu gabaliņu talā.k. Nu, un vienreiz viņa vairs nepārnāca. — Viņš at'kal aizsedza acis ar rokām, un viņa elpa kļuva nevienmērīga.

—   Tā vārna, ko es viņai piejaucēju, pēc tam aizbēga. Visu vasaru varēja dzirdēt, kā tā klaigā. Paiga'lmā. Dārzā. Mežmalā. Visu vasaru tas nolādētais putns kliedza: Lulameja, Lulameja…

Viņš apiklusa, nekustīgi sakņupis, it kā ieklausīdamies tālās vasaras saucienā. Es aiznesu mūsu čekus kasierei. Kamēr maksāju, viņš piecēlās un pienāca man klāt. Mēs kopā izgājām no restorāna un devāmies uz Parka avēnijas pusi. Bija auksts, vējains vakars, vēja brāzmās plakšķēja grezno skatlogu nojumes. Mēs ilgi klusējām, līdz beidzot es ierunājos:

—   Un kas notiika ar viņas brāli? Vai ta,s neaizbēga?

—    Nē, — dakteris Golaitlijs nokremšļodamies atbildēja. — Freds dzīvoja pie mums visu laiku, kamēr iesauca armijā. Fireds bija labs zēns. Mācēja apieties ar zirgiem. Viņš nevarēja saprast, kas Lulamejai lēoies, kā viņa varēja mūs visus atstāt — vīru, brāli, bērnus… Bet armijā viņš sāka saņemt no Lulamejas vēstules. Nesen viņš man atsūtīja viņas adresi. Tā nu es atbraucu viņai pakaļ. Es zinu

gan — viņa nožēlo, ka tā izdarījusi. Zinu, ka viņa grib mājās.

Likās, ka viņš gaidītu, ka apstiprināšu viņa vārdus. Es atbildēju, ka, pēc manām domām, Hollija jeb Lulameja ,pa šo laiiku būs kļuvuši mazliet citāda.

—    Kiausies, dēls, — viņš sacīja, kad mēs sasniedzām mājas durvis, — es jau teicu, man vajaga drauga. Ēs negribu tā uzreiz parādīties Lulamejai, negribu viņu sabaidīt. Tāpēc jau neeju pie viņas. Izpalīdzi, dēliņ, pasaki viņai, ka esmu atbraucis!

Doma, ka man vajadzēs paziņot Golaitiij'as kundzei par vīra ierašanos, bija visai uzjautrinoša, un, lūkodamies augšup uz apgaismotajiem logiem, es cerēju, ka Ilollijas draugi ir ieradušies pilnā skaitā, — noskatīties, kā šis teksasietis spiež roku Megai, Rastijam un Hozē, vajadzēja būt vēl uzjaut- rinošāk. Taču, paraudzījies uz nopietno, pašcieņas pilno dakteri Golaitliju un viņa p,iesvīdušo platmali, es nokaunējos par tādām ļaunām domām. Misters Golaiilijs kopā ar mani iegāja priekštelpā un kāpņu galā apstājās, sagatavojies gaidīt. — Vai es izskatos pieklājīgi? — viņš čukstēja, notraukdams no piedurknēm putekļus un savilkdams ciešāk kaklasaites mezglu.

Hollija bija viena. Viņa tūliņ atvēra durvis; pareizāk sakot, viņa jau bija gatavojusies iet ārā — baltās atlasa deju kurpītes un smaržu mākoņi kārtējo reizi liecināja par gaisīgiem nodomiem.

■— Muļķi tāds, — viņa sacīja un rotaļīgi iesita man ar maciņu. — Bet man tagad nav laika brāļoties. Izsmēķēsim miera pīpi rīt — labi?

r— Katrā ziņā, Lulamej. Ja tikai rīt tu vēl šeit būsi.

Viņa norāva tumšās brilles un, acis piemiegusi, uzlūkoja mani. Viņas aou zīlītes mirguļoja kā kaleidoskops — zils, zaļš un peleks dzirkstīja tajās kā sašķaidīta kristāla gabaliņi.

—    Viņš tev ir pateicis, — Hollija klusā, drebošā balsī izdvesa. — Ai, lūdzu, lūdzu! Kuir viņš ir? Fred! — viņa iekliedzās, izskrējusi kāpnēs. — Frcd, brālīt! Kur tu esi?

Es dzirdēju, kā dakteris Golaitlijs nāk augšā pa kāpnēm. Viņa galvai parādoties virs margām, Hollija pakāpās atpakaļ — ne tā, it kā būtu nobijusies, bet gan kā ieraudamās vilšanās čaulā. Nu viņš stāvēja Hollijai pretī vainīgs un nokaunējdes.

■— Sveika, Lulamej, — viņš iesāka un apklusa, jo Hollija raudzījās uz viņu ar tukšu skatienu, it kā nepazīdama. — Paklau, bērniņ, — viņš sacīja,

—   vai tad ēst tev šite nemaz nedod? Tu jau esi pavisam novājējusi. Gluži tāda kā tad, kad es tevi pirmoreiz ieraudzījiu. Acis vien palikušas.

Hollija neticīgi pieskārās viņa sejai, aptaustīja zodu, bāīdas rugājus. — Sveiks, Dok, — viņa maigi teica un noskūpstīja dakteri Golaitliju uz vaiga.

—   Sveiks, Dok! — viņa vēlreiz laimīgi iesaucās. Golaitlijs bija sagrābis viņu savās ķetnās un pacēlis gaisā.

—    Lulamej, mīļa! — viņš atviegloti smējās.

—   Paldies dievam!

Viņi pat neievēroja, ka es paspraucos viņiem garām un uzeju augšā uz savu istabu. Viņi laikam nedzirdēja arī madame Safiju Spanellu, kura bija atvērusi sava dzīvokļa durvis un kliedza: — Tūliņ pat apklustiet! Nejēdzība! Atradusi vietu, kur ņemties ar saviem tēviņiem!

—    Šķīrusies? Nu, skaidrs, ka es neesmu no viņa šķīrusies! Ak dievs, man taču bija tikai četrpadsmit gadu! Tas viss nevarēja būt likumīgi. — Hollija pieskandināja pie tukšās martīni glāzes. — Mīļo mister Bell! Vēlreiz pa diviem.

Džo BeHs — mēs sēdējām viņa bārā — pieņēma pasūtījumu visai negribīgi. — Agri sākat, — viņš norūca, gremodams tableti. Tumšā sarkankoka pulkstenis aiz letes vēl nerādīja divpadsmit, bet mēs katrs jau bijām izdzēruši .trīs kokteiļus.

—    Šodien svētdiiena, ■mister Bell. Svētdienās pulksteņi atpaliek. Turklāt es vēl nemaz neesmu gulējusi, — Holiija viņam atbildējia un čukstus — tikai man dzirdami piebilda: — Pareizāk sakot, neesmu aizmigusi. — Viņa nosarka un vainīgi novērsa skatienu. Pirmo reizi, kopš viņu pazinu, viņa juta nepieciešamību taīsinoties. — Saproti, tā vajadzēja. Doks mani patiešām mīl. Un es viņu arī. Varbūt tev viņš likās vecs un noplucis. Bet tu nezini, cik viņš brīnišķīgs, kā viņš prot iedrošināt bērnus, putnus, visādus mazulīšus un vārgulīšus. Un, ja kāds cilvēks ir pratis tevi iedrošināt, iedvest tev pašpaļāvību, tu viņam līdz mūža galam esi pateicību parādā. Es allaž pieminu Doku savā vakara lūgšanā. Nemaz nesmīni! — viņa uzstāja, izdzēsdama pelnu traukā cigaireti. — Es patiešām katru vakaru skaitu lūgšanu.

—   Es nesmīnu. Es smaidu. Tu esi apbrīnojams radījums.

—    Skaidrs, ka esmu, — viņa atbildēja, un viņas bālā seja, kas rīta gaismā izskatījās diiezgan nogurusi, atplauka. Viņa pieglauda savu izpūrušo zēngal- viņu, un tās krāsas atkal ievizējās kā šampūna reklāma. — Es laikam izskatos atbaidoša. Nav jau arī nekāds brīnums. Pēc tam mēs visu nakti noklaiņo- jārn pa autobusu staciju. Doks līdz pašam pēdējam brīdim cerēja, ka braukšu viņam līdzi. Lai gan es visu laiku atkārtoju: mīļo Dok, man vairs nav četrpadsmit, u.n es neesmu Lulameja. Bet visbriesmīgākais ir tas (es to aptvēru, kamēr mēs tur stāvējām), ka tā nav taisnība. Es vēl arvien zogu tītaru otas uin

drāžos cauri mežrožu krūmiem, lai saskrāpētos līdz asinīm. Tikai tagad es to saucu par brūnajiem.

Džo Bells nicīgi nolika mums priekšā kokteiļus.

—   Nekad neiemīliet savvaļas radību, mister Bell, — Ilollija viņu uzrunāja. — Tā bija Doka kļūda. Viņš allaž vilka mājās visādas savvaļas radības. Vanagu ar savainotu spārnu. Reiz viņš atstiepa pieaugušu lūsi, kuram bija salauzta kāja. Bet tādus nedrīkst iemīlēt. Jo vairāk jūs tos mīlat, jo stiprāki tie kļūst. Līdz kādu dienu kļūst tik stipri, ka aizbēg mežā. Vai uzlaižas augstā koikā. Tad vēl augstākā. Tad debesīs. Lūk, kā beigās iznāk, mister Bell, ja iemīlat savvaļas radību! Kādu dienu jūs paliekat tukšām rokām, skatīdamies debesīs.

—    Viņa ir pilnā, — Džo Bells paziņoja.

—    Drusciņ esmu gan, • Ilollija atzinās. — Bet Doks saprata, ko es gribu teikt. Es viņam to visu ļoti saudzīgi paskaidroju, un tādas lietas viņš saprdt. Mēs paspiedām viens otram roku un apskāvāmies, un viņš novēlēja man laimi. — Viņa uzmeta skatienu pulkstenim. — Tagad viņam jau vajag būt Zilajos kalnos.

—   Par ko viņa runā? — Džo Bells jautāja.

Hollija pacēla savu glāzi. — Novēlēsim arī Dokam laimi, — viņa sacīja, saskandinādama ar mani. — Esi laimīgs, mīļo Dok! Un tici man: labāk raudzīties augšup debesīs nekā tur dzīvot. Tās ir lik plašas un tukšas. Tikai pērkons rūc, viss pārējais pazūd bez pēdām.

TROLERS PRECAS CETURTO REIZI. 5o virsrakstu es ieraudzīju metrovilciena kaut kur Brukli- nas apkaimē. Avīze ar šiem četriem vārdiem pāri visai lappusei piederēja kādam citam pasažiierim. Tajā teksta daļa, ko varēju saskatīt, bija rakstīts:

Razerfords (Rastijs) Trolers, dzīvespriecīgais miljonārs, kuram bieži piedēvētas pronacistiskas simpātijas, vakardien devās kāzu ceļojumā uz Griniču ar daiļo… Man arī nebija nc mazākās vēlēšanās lasīt tālāk, llollija bija ar viņu apprecējusies — nu, ko tad vairs! Tad jau labāk zem vilciena. Taču šāda vēlēšanās man bija radusies jau pirms tam, kad ieraudzīju virsrakstu avīzē. Iemeslu bija vairāk nekā pietieikami. Ar Holliju kopš svētdienas rīta plosta Džo Bella bārā es patiesībā nebiju pat vārdu pārmijis. Aizritējušās nedējās man pašaim jau sāika mākties virsū brūnie. Pirmkārt, biju padzits no darba — pelnīti, sakarā ar kādu jocīgu atgadījumu, kurš tomēr ir pārāk sarežģīts, lai to šeiit atstāstītu. Turklāt iesaukšanas komisi'ja bija sākusi izirādtt par mani nepatīkamu interesi, un, tā kā vēl pavisam nesen biju izsprucis no mazpilsētiņas ar tās stingrajām ierašām un likumiem, tad izredzes atkal nokļūt kaut kādas disciplīnas žņaugos dzina mani izmisumā. Nenoteiktais stāvoklis attiecībā uz karaklausību, kā arī tas, ka man nebija itin nekādas profesijas, lika domāt, ka jaunu darbu diezin vai atradīšu. Todien, kad, metro vagonā sēžot, man gadījās ieraudzīt minēto virsrakstu, es atgriezos no nesekmīgām pārrunām ar kādas avīzes galveno redaktoru. Visi šie apstākļi kopā ar lielpilsētas spiedīgo tveici bija noveduši mani līdz galīgam trulumam, un man patiesi jau gandrīz bija vienalga, vai atrodos vilcienā vai zem vilciena riteņiem. Ja llollija varēja apprecēties ar šo plānprātīgo mīkstmiesi, tad jau lai netaisnības karapulki, kas vēlās pāri pasaulei, sabradā arī mani. Bet varbūt (gluži dabisks jautājums) manu sašutumu varēja daļēji izskaidrot ar to, ka es pats biju Hollijā iemīlējies? Laikam gan. Jo es patiesi biju viņā iemīlējies — tāpat kā bērnībā biju iemīlējies vecīgajā nēģerietē, kas strādāja

pie mātes par virēju, un pastniekā, kurš ļāva man kopā ar viņu iznēsāt avīzes, un reiz pat veselā ģimenē — viņus sauca Makkendriki. Arī tāda mīlestība ir greizsirdīga.

Izkāpis savā stacijā, es nopirku avīzi un, atradis pusizlasīto teikumu, ieraudzīju, ka Rastija līgava ir «daiļā modeļu demonstrētāja no Arkanzasas pakalniem, mis Mārgareta Teoera Fichjū Vaildvuda». Mega! Aiz liela atvieglojuma kājas man kļuva tik ļenganas, ka mājās vajadzēja braukt ar taksometru.

Mežonīgi izvalbītām acīm, rokas lauzīdama, priekšnamā man metās pretī madame Spanella.

—   Skrieniet! — viņa iespiedzās. — Sauciet policiju! Viņa kādu nogalina! Kāds viņu nogalina!

Tā izklausījās. No Ilollijas dzīvokļa nāca tāds troksnis, it kā tur pilosītos tīģeri. Džinkstēja plīstošs stikls, gāzās mēbeles, kaut kas ripoja, kaut kas šņirkstēja, taču cilvēku balsis nebija dzirdamas, tādēļ viss šis skaņu jūklis likās nedabisks.

—    Skrieniet! — spiedza madame Spanella, grūžot mani atpakaļ. — Ziņojiet policijai, ka te slepkavo!

Es skrēju — augšā, uz Ilollijas durvīm, un sāku dauzīt tās ar dūrēm. Troksnis mazinājās. Tad apklusa pavisam. Taču, lai kā es lūdzu Hollijiu atvērt durvis, tās neatvērās, bet mani pūliņi izgāzt tās beidzās vienīgi ar to, ka nobrāzu plecu. Tad izdzirdēju apakšā madame Spanellas balsi — viņa atkal lika kādam skriet pēc policijas. — Apklustiet, — viņai uzkliedza, — un vācieties nost no ceļa!

Tas bija Hozē Ibarra-Jēgers. Allaž elegantais brazīliešu diplomāts izskatījās nosvīdis un pārbijies. Arī man viņš pavēlēja vākties nost no ceļa un pats ar savu atslēgu atdarīja durvis.

—    Šurp, lūdzu, dakter Goldman, — viņš aicināja savu līdznācēju.

Neviena neaizkavēts, airi es sekoju viņiem Hollijas dzīvoklī. Tur valdīja īsta postaža. Lielā Ziemsvētku egle beidzot bija nogāzta, uin starp tās sakaltušajiem, nobrūnējušajiem zariem juku jukām mētājās saplēstas grāmatas, spuldzes un gramofona plates. Ledusskapis bija vajā un tā saturs izšķaidīts pa visu istabu, uz sienām raiboja notecējušu olu plankumi; viisa šī haosa vidu Ilolilijas bezvārda kaķis mierīgi laka piena peļķīti.

Ieejot guļamistabā, piretim sitās apdullinoša izlietu smaržu dvaka. Zem manām kājām kaut kas nošņirkstēja; tās bija Hollijas brillles — ar salauztu ietvaru, saplēstiem stikliem. Varbūt tāpēc Ilollija, nekustīgi gultā gulēdama, raudzījās uz Hozē ar tik stingu skatienu un likās pavisam neredzam ārstu, kurš mērija viņas pulsu, maigi atkārtodams: — Jūs esat nogurusi, ļoli nogurusi. Jums gribas gulēt, vai ne tā? Gulēt…

Ilollija paberzēja ar sagriezto pirkstu .pieri, atsta- jot uz tās asiņainu svītru. — Gulēt, — viņa izdvesa un iešņukstējās kā izmocīts bērns. — Tikai viņš atļāva… Piespiesties klāt, kad bija auksti… Es albradu labu vietiņu Meksikā… Zirgus… Pie juras …

—   Zirgus… pie jūras, — ārsts dudināja, izraudzīdamies savā melnajā koferītī ampulu.

Ieraudzījis adatu, Ilozē aizgriezās. — Vai viņas slimība ir tikai skumjas? — viņš jautāja, un neveiklās angļu valodas dēļ jautājums negribot izskanēja ironiski. — Vai viņa ir tikai skumja?

—   Nu, redzat, nemaz nesāpēja, vai ne? — ārsts apvaicājās, apmierināti paberzēdams Hollijas roku ar vates piciņu.

Nedaudz atžilbusi, viņa sakoncentrēja skatienu uz ārstu. — Viss sāp. Kur ir manas brilles? — Bet tās nebija vajadzīgas, acis viņai jau paīsas vērās ciet.

—   Vai viņai ir tikai skumjas? — Hoze atkārtoja savu jautājumu.

—    Esiet tik laipns, — ārsts viņam strupi sacīja, — atstājiet mani divatā ar pacienti!

Izdzīts no guļamisitabas, diplomāts i&gāza savas dusmas uz madame Spanellu, kura uz pirkstgaliem bija piezagusies pie durvīm noklausīties. — Neaizskariet mani! Es pasaukšu policiju! — viņa draudēja, bet Ilozē ar portugāļu lāstiem iztrieca viņu pa durvīm.

Viņš gribēja izsviest āirā arī mani — redzējiu to no viņa sejas iztei'ksmes —, bet tad pārdomāja uin lika priekšā iedzert. Vienīgajā veselajā pudelē, ko izdevās atrast, bija sausais vermuts.

—    Es ļoti bēdājos, — viņš man atzinās. — Es ļoti bēdājos, ka var būt sikanidāls. Tāpēc ka viņa visu salauza. Uzvedās kā nenormāla. E,s nevaru atļauties skandālu. Mans dairbs, mana reputācija — tas būtu p ar ā k kompiromitējoši.

Viņš manāmi atpilauka, kad paskaidroju viņam, ka, pēc manām domām, nekāds" skandāls nevarētu izcelties, jo katram pilsonim ir tiesības darīt ar savu īpašumu, kas viņam paitīk.

—    Tas bija no skumjām, — Ilozē pārliecināti sacīja. — Kad pienāca sikumjā ziņa, viņa sviež vispirms glāzi. Tad pudeli. Tad grāmatas, lampu. Tad man ir bail un es atvedu ārstu.

—    Bet kāpēc? — es brīnījos. — Kāpēc viņai Ras- tija deļ būtu tā jātrako? Es viņas vietā priecātos.

—   Rastiija dēļ?

Avīze vēl aizvien bija man ro'kā, un es parādīju viņam virsrakstu.

—    Ak tas, — viņš nicīgi pasmīnēja. — Rastijs un Mega mums labi pakalpo. Mēs smējāmies — viņi

(lomā, ka salauzuši mums sirdis, bet mēs visu laiku gribējām, lai viņi saiet kopā. Ticiet man — mēs smējāmies, kad pienāca skumjā ziņa. — Viņš pārlaida acis drazu 'kaudzei uz grīdas, tad pieliecās un pasniedza man saburzītu dzeltenu papīra lapu.

Tā bija telegramma no Tjulipas: Saņēmām pavēsti Freds kritis kaujā Eiropā punkts Virs un bērni jūt Tev līdzi mūsu kopīgajās bēdās punkts Vēstule sekos skūpstu Doks.

Pēc tam Hollija vairs nekad nepieminēja savu brāli, ja neņem vērā vienu Vienīgu reizi. Turklāt viņa pārstāja saukt maini par Fredu. Jūniju, jūliju, visus karstos mēnešus viņa nodzīvoja tādā kā snaudā, līdzīgi aukstumu mīlošam dzīvniekam, kurš nemana, kā aiziet pavasaris un atnāk vasara. Mali viņai kļuva tumšāki, viņa pieņēmās svarā. Pret savu apģērbu viņa tagad izturējās daudz nevērīgāk — dažreiz noskrēja lejā uz pārtikas veikalu, uzmetusi tikai lietus mēteli, zem kura apakšā vairāk nekā nebija. Dzīvoklī ievācās Ilozē, un viņa vizītkarte nomainīja Megas Vaildvudais vizītkarti uz Hollijas pastkastes. Tomēr Hollija bieži bija viena, jo trīs dienas nedēļā Hozē bija aizņemts Vašingtonā. Viņa prombūtnē Hollija nevienu neaicināja ciemos un gandrīz visu laiku pavadīja mājās, vienīgi ceturtdienās brauca apraudzīt Salliju Tomāto.

Tas viss nebūt nenozīmē, ka viņa būtu zaudējusi interesi par dzīvi; tieši otrādi — tagad viņa likās daudz apmierinātāka, laimīgāka nekā jebkad iepriekš. Viņā pamodās agrāk nemanīta patika uz saimniekošanu un dzīvokļa iekārtošanu, un viņas istabās parādījās daudz neparastu pirkumu: gobelēns «Briedis un dzinējsuņi» (pair pazeminātu cenu), divi barga izskata veclaicīgi «atpūtas krēsli» no Viljama Hcrsta kolekcijas*, «Pasaules literatūras klasiķu» sērija, pilns plaukts gramofona plašu ar nopietnu mūziku, neskaitāmas Metropolitēna muzeja kopijas* (starp tām bija arī kāda ķiniešu kaķa skulptūra, kuru viņas pašas kaķis neieredzēja, pjauikāja ar ķepu un beidzot saplēsa), elektriskais mikseris, spiediena katliņš un vesela pavārgrāmatu bibliotēka. Mazajā, smacīgajā virtuvītē tagad caurām dienāim tika cepts un vārīts. — Ilozē saka, mam iznākot garšīgāk nekā «Koiloinijā». Patiešām — kas to būtu domājis, ka man ir tāds iedzimts talants uz ēdienu gatavošanu? Pirms mēneša es vēl ne olu kulteni nemācēju .izcept.

Starp citu, to viņa nemācēja airī tagad. Viņa nenolaidās līdz tādiem vienkāršiem ēdieniem kā bifšteks vai sātīgi salāti, nekā tamlīdzīga; ITozē (un dažreiz arī mani) viņa baroja ar pārsmalcinātām zupām (bruņurupuču buljons ar konjaku, pasniegts avokado čaumalās), delikatesēm Nērona gaumē (fazāna cepetis ar granātu un dateļplūmju pildījumu) un citiem apšaubāmiem jaunizgudrojumiem (cepts cālis ar safrānu šokolādes mērcē: Austrumindijas nacionālais ēdiens, dārgumiņ!). Kara laikā ieviestā cukura un krējuma izsniegšanas sistēma iegrožoja viņas iztēles lidojumu attiecībā uz saldajiem ēdieniem, tomēr reiz viņai izdevās pagatavot kaut kādu masu ar nosaukumu «tabakas tapioka» — tās izskatu labāk neattēlošu.

Neattēlošu arī viņas pūliņus portugāļu valodas apgūšanā — man tie bija tikpat mokoši un apnicīgi kā viņai, jo, kad vien viņu apciemoju, gramofonā allaž griezās kāda plate no «Lingafona» mācību plašu sērijas. Gandrīz katru teikumu viņa tagad iesāka ar vārdiem: «Kad mēs būsim apprecējušies…» — vai arī: «Kad dzīvosim Rio…» Tomēr

Hozē par precībām līdz šim vēl nebija ierunājies. To viņa neslēpa.

—    Bet galu galā viņš taču zina, ka es esmu stāvoklī. Kā tad, dārgumiņ! Jau pusotra mēneša. Nesaprotu, kāpēc tas tevi pārsteidz. Mani tas nepārsteidza. It nemaz ne. Es esmu sajūsmā. Es gribētu vismaz deviņus. Daži no tiem droši vien būs stipri patumši — llozē dzimtā ir bijuši nēģeri, tu to jau droši vien būsi uzminējis. Bet tas ir lielisks variants, nu, padomā — kas var būt skaistāks par šokolādes brūnu bērniņu ar lielām, dzidri zaļam acīm? Man gribētos — tikai nesmejies —, man gribētos, la.i llozē es būtu sagaidījusi nevainīga. Ne jau tāpēc, ka būtu izgulējusies ar veselu armiju, ka daži muld; es jau uz viņiem, draņķiem tādiem, neapvainojos — pati vienmēr esmu muldējusi ,par sevi nezin ko. Bet, vai zini, vienu vakaru es sarēķināju, un patiesībā man bijuši tikai vienpadsmit mīļākie — protams, ja neskaita visu to, kas noticis, kad man vēl nebija trīspadsmit gadu, jo tas taču gluži vienkārši neskaitās. Vienpadsmit — nu, un kas par to? Vai tāpēc es esmu kāda palaistuve? Paraugieties uzMegu Vaildvudu! Vai Haniju Takeri! Vai Rožu Elilenu Vordu! Franču iesnas viņām ir biežāk nekā parastas. Protams, man jau nav nekādu īpašu iebildumu pret ielenēm. Tikai — Lai cik godīgas viņas dažkārt arī izliktos, sirdī viņas visas ir negodīgas. Es gribu sacīt — ja tu pinies ar kādu vīrieti un dzīvo no viņa naudas, tad vismaz pacenties sev iegalvot, ka mili viņu. Es to vienmēr esmu darījusi. Pait ar Beniju Sakletu un pārējiem krokodiliem — es piespiedu sevi iedomāties, iedvesu sev, ka man viņi patīk — tieši tāpēc, ka viņi ir tādi 'riebīgi krokodili. Vai zini, ja neņem vērā Doku, Hozē ir mana pirmā īstā mīlestība. Protams, arī viņš vēl ir tālu no pilnības. Viņš melo sīkumos un uztraucas par to, ko teiks

ļaudis, un desmitreiz dienā iet vannā, liet man patīik, ja vīrieti var arī maziMet saost. Viņš ir pārāk kārtīgs, pārāk piesardzīgs, izģērbjoties vienmēr pagriež man muguru un ēdot šmakstina, uin skrien arī kaut kā jocīgi… Ja es varētu izvēlēties no visiem, kas dzīvo uz pasaules, — sasist plaukstas un pateilkt: gribu, lai manā priekšā nostājas tas un tas, — es neizvēlētos Iloze. Džavaharlals Neru — tais jau bultu tuvāk manam ideālam. Vai Vendels Vilkijs*. Grētai Garbo es naikts vidū dotu jāvārdu. Kāpēc ne? Kaitram ciil- vēkam vajadzētu ļaut mīlēt to, ko viņš pats vēlas — vīrieti, sieviciti, manis 'pēc .kaut vai… ja tu ikādu dienu paziņotu, ka gribi 'precēties ar zemūdeni, — visu cienību. Es nebūt nejokoju. Es esniiu par mīlestību! Jo vairāk tāpēc, ka taigad zinu, kas tā tā'da i;r. Jo es patiešām imīlu Hozē — es pat smēķēšanu varētu atmest, ja viņš to vēlētos. Viņš ir mans draugs — ja (kādreiz uznāk 'brūnie, viņš tikmēr smīdina mani, kamēr viss atkal ir labi, tikai tagaid brūnie man uznāk pavisam reti, un arī tad man vairs nav jārij .lumināls vai jādrāž uz «Tifaniju»—es aiznesu viņa uzvailku uz tīrītavu vai pagatavoju sēņu salātus un jūtos atkal lieliski, vienkārši grandiozi. Tunklāt os esmu izbeigusi noņemties ar horoskopriem. Debesīs to stulbo zvaigžņu ir bez jēgas, un gandrīz par katru es jau būšu izsviedusi dolāru. Tīrās muļķības, un atbilde tik un tā var būt tikai viena: labi ies tad, ja pats būsi labs. Kaut gan «labis» nav īstais vārds, es drīzāk teiktu — ja būsi godīgs. Ne jau likuma priekšā — es spētu apzagt mironi, ja zinātu, ka varu par to nopirkt stundu prieka, — jābūt godīgam pašam preit sevi. Lai tu būtu, vienalga, kas, tikai ne gļēvulis, divkosis, liekulis vai prostitūta. Nudiien, labāk vēzis nekā negodīga sirds. Tā nav svētulība, tais ir vienkāršs aprēķins. Vēzis var tevi saēst un var nesaēst, bet negodīga sirds saēdīs uz galvošanu. Nu labi, pietiks pjā.pat — pasniedz man labāk ģitāru, un es tev vistīrākajā portugāļu valodā nodziedāšu fado*.

Šīs pēdējās nedēļas — vasaras beigas un vēl viena rudens iesākums — manās atmiņās ir saplūdušas visas kopā, varbūt tāpēc, ka šai laikā mūsu attiecības bija sasniegušas to brīnišķo pilnību, kad klusēšana vieno vairāk nekā vārdi, kad rāma, sirsnīga saprašanās nomaina to iekšējā saspīlējuma pilno pļāpāšanu un rosību, kas ir draudzības redzamā, ārišķīgā čaula. Bieži vien, kad viņš bija izbraucis no Ņujorkas (es biju tsācis viņu neieredzēt un tikpat kā nekad nesaucu vārdā), mēs visu vaikaru pavadījām kopā, nepārmīdami ne desmit teikumu. Reiz mēs kājām aizgājām uz ķīniešu kvartālu un paēdām vakariņas; nopirkuši vēl dažas papīra laternas un nozaguši kārbiņu ar smaržīgām dedzināmām nūjiņām, mēs atceļā nolēmām pastaigāties pa Bruklinas tiltu, un, noraugoties, kā kuģi aizpeld jūrā, pretim kvēlošajam, debesskrāpju izrobotajam horizontam, Hoillija teica:

—    Pēc daudziem, daudziem gadiem ,kāds no šiem kuģiem atvedīs mani atpakaļ, mani un manus deviņus melnīgsnējos bērneļus. Viņiem tomēr jāredz šīs ugunis, upe… Es mīlu Ņujorku, kaut gan tā nav mana, tā nepieder man; cilvēkam vajag just, .ka viņam kaut kas pieder — pilsēta, ikāda iela vai koks —, tikai tad viņš zina, ka ir atradis mājas.

.— Beidz muldēt, — es nikni sacīju, juzdamies atstumts, lieks, kā veca liellaiva sausā dokā, kamēr viņa, spožās ugunīs mirdzošs līnijkuģis, jautri un droši devās pretī mērķim.

Un tā šīs dienas, šis pēdējās dienas ir saplūdušas kopā manās atmiņās kā gaiša, rudenīga dūmaka,

tas visas šķiet vienādas kā krītošas lapas, kamēr atceros to vienīgo, kura nelīdzinās nevienai citai dienai manā mūžā.

Tas iegadījās tieši trīsdesmitajā septembrī, manā dzimšanas d;ienā, tomēr šī sakritība notikumu gaitu īpaši neietekmēja. Tiesa gan, lai rīitā es biju nogājis lejā gaidīt pastnieku, cerēdams saņemt no mājām dzimšanas dienas sveicienu naudas pārveduma veidā. Ja es nebūtu slaistījies pa priekštelpu, tad Hotlija nebūtu aicinājusi mani līdzi uz parku un viņai nebūtu radusies izdevība glābt man dzīvību.

—     Ejam, — viņa sacīja, — pajādelēsim parkā zirdziņus.

Hollija bija ģērbusies vējjakā un džinsu biksēs, uzāvusi tenisa kurpes; viņa paplakšķināja sev pa vēderu, lai parādītu man, cik tas plakans.

—     Nedomā, ka gribu izkratīt ārā manīti nieku. Bet es taču nevaru aizbraukt neatvadījusies no savas vecās, mīļās Minervas.

—   Aizbraukt?

—    Nakarno sestdien. Ilozē jau pasūtīja biļetes.

No pārsteiguma galīgi apstulbis, ļāvu, lai viņa

izved mani uz ielas.

—    Maiami mēs pārsēžamies. Tad — pāri jūrai, pāri Audiem. Taksi!

Pāri Andiem. Braucot taksometrā cauri Centrāl- parkam, arī man likās, it kā es lidotu, vientuļi slīdētu pāri aukstām, draudīgām kalnu smailēm.

—     Tas nav iespējams. Un ko tad… Un ko tad galu galā… Tu taču nevari tā vienkārši aizbraukt un visus pamest.

—     Man šķiet — neviens pēc manis īpaši neskums. Draugu jau man nav.

—    Es. Es skumšu pēc tevis. Un Džo Bells. Un vēl… tūkstoš ciitu. Sallijs Tomāto, piemēram. Nabaga misters Tomāto.

—    Jā, es patiešām mīlēju veco Salliju. — Viņa nopūtās. — Jau veselu mēnesi neesmu p'ie viņa biljusi. Kad pateicu viņam, ka braucu projām, viņš izturējās dievigi. Taisnību sakot, — Hollija sarauca pieri, — viņš likās pat iepriecināts, ka es atstaju Savienotās Valstis. Viņš teica, ka tā arī esot labāflk. Agri vai vēlu varot izcelties nepatikšanas — ja uzzināšot, ka neesmu viņa māsasmeita. Viņa resnais advolkāts O’Sonesijs atsūtīja man piecsimt dolāru skaidrā naudā. Kāzu dāvana no Sallija.

Man gribējās būt nejaukam.

—    No manis arī va-ri gaidīt kāzu dāvanu. Protams, ja kāzas vispār notiks.

Viņa pasmējās. — Hozē mani apprecēs, par to neuztraucies. Mēs laulāsimies baznīcā visu Brazīlijas radu klātbūtnē. Tāpēc jau mēs atliekam, kamēr nokļūsim Rio.

—   Vai viņš zina, ka tu jau esi precējusies?

—    Kas ar tevi ir? Vai tiešām šai brīnišķīgajā dienā tev vajag piar katru cenu bojāt man garastāvokli? Beidz, ka tev sa'ka!

>— Bet var gaidīties…

—   Nekas nevar gadīties. Es jau tev teicu — tas nebija likumīgi. Nevarēja būt likumīgi. — Viņa paberzēja degunu un sāniski pablenza manī. — Pamēģini tikai kādam to izpļāpāt, dārgumiņ! Es pakāršu tevi aiz kāju pēdām un nomaukšu ādu pār acīm.

Staļļi 'atradās uz Rietumu sešdesmit sestās ielas — laikam tai vietā, kur tagad ir televīzijas studija. Hollija pieveda man klāt vecu, baltu ķēvi ar platiem krustiem.

—   Nebaidies, uz viņas muguras ir drošāk nekā šūpuļkrēslā.

Tas nebija peļami, jo pagaidām mana jātnieka pieredze aprobežojās ar vizināšanos uz ponija bērnu svētkos. Ilollija palndzēja man uzrausities seglos, tad uzlēca savā sudrabainajā zirdziņā un aizrikšoja man pa priekšu. Izilīkumojuši cauri Centrāilparka rietumu daļai, mēs nokļuvām uz grantētas takas, ņirbošā rudens lapu virpulī.

—   Nu, vai jūti? — viņa man uzsauca. — Tas ir lieliski!

Un piepeši es sajutu. Piepeši, raugoties, ka sarkan- dzeltenie saulstaru vizuļi zibšņo llollijas lāsumainajos matos, es sajutu, cik ļoti viņu mīlu, sajutu, ka šaursirdīgais aizvainojums izgaist un es spēju, nekā nedomājot, priecāties par viņas laimi. Lēni, pavisam nemanāmi zirgi uzņēma līganu riksi, dzidrais gaiss viļņiem plūda mums pretī un šļacas sejas, mēs nirām ēnu ezeros un no jauna izpeldējām saules gaismā, un es jutu, kā visā manā ķermenī — ikkatrā vissīkākajā ķermeņa šūniņa iestrāvo skurbinošs dzīvības prieks. Bet tas bija tikai īsu brīdi; nākamajā mirklī viss pārvērtās par drūmu farsu.

Negaidīti — kā mežoņi no slēpņa no krūmiem izlēca bariņš nēģeru puiku un kliegdami, svilpdami sāka apmētāt mūsu zirgus ar akmeņiem un šaustīt ar rīkstēm. Mana ābolainā ķēve saslējās uz pakaļ- kājām, pazvērojās kā virves dejotāja, nozviedzās un aizdrazās pa celiņu ka bulta, gandrīz izsviezdama mani no segliem. Zem viņas pakaviem šķīda dzirksteles. Debesis sasvērās. Koki, ezers ar rotaļu laiviņām, skulptūras zibēja man gar acīm. Ieraudzījušas mūs tuvojoties, aukles metās glābt savus mīluļus; vīrieši kliedza: «Pievelc grožus!», «Tprr, stājies!», «Lec nost!». Bet to visu es atcerējos vēlāk; tobrīd apjautu tikai llollijas zirga pakavu ritmisko klabēšanu kaut kur aizmugurē un viņas nemitīgos uzmundrinājuma saucienus. Aulekšiem izdrāzāmies

no parka tieši uz Piektās avēnijas — pašā pusdienlaika autobusu un taksometru drūzmā. Bremzes kauca, riepas slīdot šņirkstēja. Tālāk — garām Djūka namam, Frika muzejam, «Pjērain» un «Pla- zai». Bet Hollija jau bija mani panākusi; viņai piebiedrojās kāds policists zirgā, un, tuvodamies no abām pusēm, viņi iedzina manu satrakojušos ķēvi kā spīles, piespiezdami to apstāties. Un tad es beidzot no tās nogāzos. Nogāzos, tad pats saviem spēkiem uzslējos kājās un paliku stāvam, lāgā neaptverdams, kur esmu. Apkārt salasījās pūlis. Policists ar sarauktu pieri kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņā; pēkšņi viņa seja kļuva laipna, viņš pasmaidīja un apsolījās gādāt, lai mūsu zirgus aizved atpakaļ uz staļļiem.

Hollija iesēdināja mani taksometrā.

—    Dārgumiņ! Kā tu jūties?

—    Lieliski.

—   Bet tev nemaz nav pulsa, — viņa sacīja, taustīdama manu roku.

—   Tad jau laikam būšu miris.

—   Nemāžojies! Tic vis nav nekādi joki. Paskaties uz mani!

Nelaime bija tā, ka es nevarēju viņu saskatīt; pareizāk sakot, man rādījās vairākas Ilollijas, trīs nosvīdušas sejas, tik bālas no uztraukuma, ka es jutos samulsis un aizkustināts.

—    Godavārds, man nekas nav. Tikai ļoti kauns.

—   Vai tiešām? Lūdzu, saki patiesību! Tu taču varēji nosisties.

—   Bet nenositos. Pateicoties tev. Tu man izglābi dzīvību. Tu esi brīnišķīga. Vienreizēja. Es tevi mīlu.

—   Muļķadesa. — Viņa noskūpstīja mani uz vaiga. Tad man priekšā uzpeldēja četras Hollijas un es zaudēju samaņu.

Tovakar daudzu laikrakstu pirmajās lappusēs parādījās Hollijas fotogrāfijas, bet šai popularitātei nebija nekāda sakara ar notikumu Centrālparkā. Kā liecināja virsraksti, runa bija pavisam par ko citu. ARESTĒTA NARKOTISKO VIELU TIRGOTĀJU BANDAS LOCEKLE («Journal American»), DAILĀS AKTRISES LĪDZDALĪBA TIRDZNIECĪBĀ AR NARKOTIKĀM («Daily News»), NARKOTIKU KONTRABANDISTI ATMASKOTI, ARESTETA LĪDZZINĀTĀJĀ («Daily Mirror»).

Visiespaidīgāko fotogrāfiju bija publicējusi «Daily News»: divi muskuļaini detektīvi, vīrietis un sieviete, stumj Holliju iekšā pa policijas iecirkņa durvīm. Šai kompromitējošā situācijā jau viņas apģērbs (viņa vēl arvien bija savā jātnieces tērpā — vējjakā un zilajos džinsos) šķita liecinām par piederību gangsteru pasaulei; šo iespaidu vēl pastiprināja tumšās brilles, īsie, izpūtušie mati un cigarete nošļukušo lūpu kaktiņā. Zem fotogrāfijas bija rakstīts: Kinoaktrise un kafejnīcu slavenība, skaistā ‘20 gadu vecā Hollija Golaitlija, ver 67. ielas policijas iecirkņa durvis policijas' darbinieku Patrika O’Konora un Seilas Fedzoneti (pa labi) pavadība. Pēc mūsu rīcība esošam ziņām, aizturētā bijusi ievērojama personu siarptauiiskā narkotiku tirdzniecības apvienībā, kuras vadonis ir Salvatore («Sal- lijs») Tomāto. Skat. aprakstu 3. Ipp. Šis apraksts kopā ar kāda vīrieša fotogrāfiju (vīrietis bija identificēts kā Olivers O’Šonesijs — «Tētis») aizņēma trīs pilnas slejas. Sniedzu to nedaudz saīsinātu.

Pastāvīgajiem kafejnīcu apmeklētājiem šodien sagādāja pārsteigumu kafejnīcu un restorānu sabiedrībā populārās skaistules — divdesmit gadu vecās kinoaktrises Hollijas Golaitlijas arests. Tai paša laikā policija arestēja ari piecdesmit divus gadus veco Oliveru O’Sonesiju, kura dzīvesvieta ir viesnīca

«Seabord»; viņš tika aizturēts, iznākot no «Cīsiņu paradīzes» Medisona avēnijā. Rajona prokurors Frenks L. Donevens paziņojis, ka abi arestētie ir ievērojamas personas starptautiskā narkotiku tirdzniecības apvienībā, kuras priekšgalā atrodas noziedznieku pasaules slavenība mafijas barvedis Sal- vatore — «Šallijs» Tomāto (patlaban viņš izcieš piecu gadu cietumsodu par politisko darbinieku uzpirkšanu ) …

O’Sonesijs — katoļu mācītājs bez sutanas, saukts arī «Tētis» un «Padre», ir pazīstams policijai jau kopš 1934. gada, kad Rodailendā tika atklāta kāda nelikumīga iestāde, kas darbojās zem psihiatriskas slimnīcas izkārtnes, un tās īpašniekam misteram U’Sonesijam piesprieda divus gadus cietumsoda. Burvīgā gaišmatainā kinozvaigzne Hollija Golaitlija, kura līdz šim uzturējās multimiljonāra Razerforda Trolera sabiedrībā, agrāk nav sodīta; viņa arestēta savā greznajā dzīvokli elegantā fstsaidas rajonā. Kaut gan prokuratūra oficiālu paziņojumu vel nav sniegusi, no drošiem avotiem kļuvis zināms, ka mis Golaitlija kalpojusi par sakarnieci starp Salliju To- māto un viņa galveno palīgu O’Sonesiju. Uzdodamās par Tomāto radinieci, viņa katru nedēļu ieradusies Singsingā, lai saņemtu šifrētas mutiskas pavēles, kuras pēc tam nodevusi tālāk 0’ Sonesijam. Tādējādi Salvatore Tomāto (dzimis Sicīlijā, Čefalu, apm. 1874. g.), cietumā sēdēdams, varējis tiešā ceļā vadīt milzīgu starptautisku narkotiku sindikātu ar filiālēm Meksikā, Kubā, Sicīlijā, Tanžerā, Teherānā un Da- kārā. Rajona prokuratūra tomēr atteikusies sniegt sīkākas detaļas un šis ziņas vispār apstiprināt…

Kad pie 67. ielas policijas iecirkņa pieveda abus apcietinātos, policistiem vajadzēja sadoties ķēde, lai atspiestu atpakaļ milzīgo reportieru pūli. Smagnējais sarkanmalis O’Sonesijs uz jautājumiem atbildēt

atteicās un iespera kādam reportierim pa cirkšņiem. Bet mis Gotaitlija, trausla un daija, par spiti puiciskajiem džinsiem un adas jakai, izturējās diezgan mierigi. «Tikai neprasiet man, ko viss šis idiotisms nozīmē,» viņa sacīja reportieriem. «Parce-que je ne šais pas, mes cheres.» (Tāpēc ka es nezinu, mani dārgie.) «Jā, es apmeklēju Salliju To- mālo. Braucu pie viņa katru nedēļu. Kas tur slikts? Viņš ir kristīgs cilvēks un es ari.»

Tālāk — zem apakšvirsraksta «Aktrise atzīstas, ka pati lietojusi narkotikas».

Kad reportieris apvaicājās, vai viņa pati lietojot narkotikas, mis Golaitlija pasmaidīja. «Esmu mēģinājusi smēķēt marihuanu. Tā nav ne pusi tik kaitīga ka konjaks. Lētāka ari. Diemžēl es dodu priekšroku konjakam. Nē, par narkotikām misters Tomāto ar mani nekad nav runājis. Tas ir riebigi, kā šie nožēlojamie ļautiņi viņu vajā. Viņš ir tik sirsnīgs un dievbijīgs. Brinum jauks večuks.»

Sai rakstā ir viena īpaši rupja kļūda: Holliju arestēja nevis viņas «greznajā dzīvoklī», bet gan manā vannas istabā. Miecēju savus trakajā izjādē iztrīcinātos kaulus karsta ūdenī, kam bija pievienoti vannas sāļi, un Ilollija kā rūpīga slimnieku kopēja sēdēja uz vannas malas, gaidīdama, kad varēs ieziest mani ar sāpes remdinošu ziedi un apguldīt gulta. Pie durvīm pieklauvēja. Tās nebija aizslēgtas, tadeļ Ilollija uzsauca: «Nāciet iekšā!» Ienāca ma- dame Safija Spanella un aiz viņas — divi policijas aģenti privātdrēbēs; viens no aģentiem bija sieviete ar biezām, dzeltenām bizēm ap galvu.

—   Re, kur ir tā, ko jūs meklējat! — ieķērcās ma- dame Spanella, iedrāzusies vannas istabā un norādīdama ar pirkstu vispirms uz Holliju, pēc tam uz manu kailumu. — Vai redzat, kas viņa par netikli!

Likās, ka vīrieti mulsinātu gan madame Spanella, gan visa šī situācija, turpretī viņa palīdzes seja iekvēlojās ļaunā tīksmē; viņa uzplīkšķināja ar mīksto roku Hollijai pa plecu un pārsteidzoši smalkā bērna balsī sacīja:

—   Posies nu, meitiņ! Aizvedīsim tevi, kur pienākas!

—   Pievāc savus netīros nagus, tu vecā, riebīgā lezbene, — Hollija atcirta, balsi nepaceldama. Tas varen saniknoja policijas dāmu, un tā iegāza Hol- lijai briesmīgu pļauku — tādu pļauku, no kuras Ilollijai galva gandrīz apgriezās otrādi, bet pretsāpju ziedes trauciņš izlidoja no rokām un sašķīda uz cementa grīdas smalkās drumslās. Es izlēcu no vannas, gatavs mesties kautiņā, un uz stikla šķembām sagriezu abu kāju īkšķus līdz kaulam. Kails, atstādams uz grīdas asiņainas pēdas, sekoju viņiem līdz kāpņu telpai.

—    Lūdzu, neaizmirsti, — Hollija paguva man uzsaukt, kamēr aģenti rāva viņu lejup pa ‘kāpnēm,

—   neaizmirsti pabarot kaķi!

Protams, es uzskatīju, ka pie visa vainīga madame Spanella — viņa jau vairākas reizes bija gājusi uz policiju sūdzēties par Holliju. Man ne prātā nenāca, ka lieta ir pavisam nopietna, līdz kādu vakaru pie manis iedrāzās Džo Bells, vicinādams rokā avīžu žūksni. Viņš bija pārāk uzbudināts, lai spētu kaut ko sakarīgi pastāstīt; kamēr es lasīju, viņš skraidīja pa istabu, dauzīdams savilktās dūres vienu pret otru.

Beidzot viņš jautāja:

—   Vai tu domā, ka tā ir patiesība? Ka viņa ir iejaukta tai draņķīgajā padarīšanā?

—    Laikam gan.

Viņš iemeta mutē tableti un, draudīgi manī blenzdams, nošņinkstināja to zobos tā, it kā grasītos krist man pie rīkles.

—   Nu, vai zini! Un vēl skaitās viņas draugs! Cūka tu esi!

—    Pagaidi, Džo! Es jau nesaku, ka viņa pati apzinājās, ko dara. Viņa to neapzinajās. Bet piedalījusies viņa tomēr ir. Uzturējusi sakarus, nodevusi šifrētas pavēles…

—    Es skatos, tevi tas viss nemaz neuztrauc. Žēlīgais dievs, viņai taču var iedot desmit gadus! Pat vairāk! — Viņš izrāva avīzes man no rokām. — Tu pazīsti viņas draugus. Tos naudasmaisus. Nāc tūlīt pie manis, sāksim zvanīt! Lai sadabūtu tādus advokātus, kas var mūsu bērniņu izpestīt, manas naudas nepietiks.

Rokas man uztraukumā trīcēja, un es jutos tik vājš, ka nespēju apģērbties, — Džo Bellām vajadzēja man palīdzēt. Kad nonācām bārā, Džo iestūma mani telefona kabīnē, nolikdams man priekšā trīskāršu martīni un konjaka glāzīti, pilnu ar desmitcentu monētām. Bet es nekācji nevarēju izgudrot, kam zvanīt. Hozē atradās Vašingtonā, un man nebija ne jausmas, kā viņu tur sameklēt. Zvanīt Ras- tijam Troleram — tam izdzimtenim? Neparko! Bet kādus citus Uollijas draugus es pazinu? Laikam jau viņa nebija melojusi, apgalvodama, ka patiesībā viņai nekādu draugu nav.

Pieteicu sarunu ar 56958 Beverlihilā — šo numuru man bija iedevis tālsarunu izziņu dienests, kad palūdzu sameklēt O. Dž. Bērmanu. Man atbildēja, ka misteram Bērmanam patlaban izdarot masāžu un viņu nedrīkstot traucēt; lūdzu, piezvaniet vēlāk. Džo pārskaitās; man esot vajadzējis ieskaid- drot, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums. Viņš uzstāja, lai es pamēģinot zvanīt Rastijam. Vispirms

pie telefona pienāca Troleru sulainis. Misters un misis Troleri pusdienojot — ko viņiem pateikt? Džo Bells iekliedza klausule: — Steidzami pasauciet pie telefona! Dzīvības un nāves jautājums! — un pēc neilga brīža man tika dota iespēja parunāties ar bijušo mis Vaildvudu, pareizāk sakot, runāja viņa, bet es klausījos.

—    Vai jūs esat jucis? — viņa spiedza. — Pamēģiniet tikai kaut kādā veidā saistīt mūsu vārdu ar šo riebīgo, p-p-paklīdušo skuķi, mēs jūs iesūdzēsim tiesā! Es jau sen zināju, ka viņa ir pēdēja n-n-nar- kotiķe un d-d-deģenerāte. Cietums viņai ir īstā vieta. Un mans vīrs piekrīt man par visiem t-t-tūk- stoš procentiem. Mēs iesūdzēsim tiesā kuru katru, kas… — Nolikdams klausuli, es atcerējos veco Doku no Tjulipas Teksasas štatā; tomēr nē, Hollija briesmīgi noskaistos, ja uzzinātu, ka esmu viņam zvanījis, viņa man to nemūžam nepiedotu.

No jauna pieteicu Kalifornijas štatu. Līnija bija aizņemta, līnija ļoti ilgi bija aizņemta, un, kad cs beidzot sadabūju O. Dž. Bērmanu pie telefona, biju jau iztukšojis tik daudzas rnartīni glāzes, ka Bēr- manam vajadzēja man atgādināt, kādēļ viņam zvanu.

—    Jūs laikam par mazo? Es jau visu zinu. Zvanīju Igijam Fitelšteinam. Viņš ir labākais advokāts Ņujorkā. Igij, es viņam teicu, ņem to lietu savās rokās un piesūti man rēķinu, bet manu vārdu neizpaud, •— saprotat? Es mazajam esmu šo to parādā. Ne jau naudu, protams, vienkārši nevaru atstāt viņu nelaimē. Zināms, viņa ir aptaurēta. Aptaurēta muldoņa. Bet viņa ir pa īstam aptaurēta — vai saprotat? Vārdu sakot, viņu atbrīvos pret desmit tūkstošiem drošības naudas. Neraizējieties, šovakar Igijs dabūs viņu laukā — iespējams, ka viņa jau tagad ir mājās.

Bet viņa nebija mājās; arī otrā rītā, kad nogāju lejā pabarot kaķi, viņa vēl nebija atgriezusies. Man nebija atslēgas, tādēļ Hollijas dzīvoklī nolēmu iekļūt caur guļamistabas logu, no ugunsdzēsēju kāpnēm. Kaķis bija guļamistabā, bet ne gluži viens pats: tur stāvēja kāds vīrietis, noliecies pār vaļēju koferi. Kamēr rāpos iekša, mēs visu laiku aizdomīgi blenzām viens uz otru, jo katrs no mums uzskatīja otru par zagli. Vīrietim bija patīkama seja, gludi, spīdīgi mati, un viņš atgādināja Hozē, turklāt viņš kravāja koferī Hozē mantas — kurpes un uzvalkus, ar kuriem Hollija bija pastāvīgi noņēmusies, nesdama tos labot un tīrīt. Pārliecināts, ka nekļūdos, jautāju:

—   Jūs droši vien sūtīja misters Ibarra-Jēgers?

Esmu viņa brālēns, vīrietis ar tikko manāmu

ārzemnieka akcentu teica un piesardzīgi pasmaidīja.

—   Kur tad pats Hozē?

Viņš atkārtoja manu jautājumu, it kā pie sevis pārtulkodams to citā valodā.

—   Ak tā, kur viņa ir? Gaida, — viņš paskaidroja un atkal noliecās pār koferi, it kā uzskatīdams sarunu par izbeigtu.

Skaidrs: diplomāts bija nolēmis laisties lapās. Protams, tas mani nepārsteidza, un es to itin nemaz nenožēloju. Tomēr nez kādēļ vēl izmetu «iznīcinošu» piezīmi:

—   Viņš būtu pelnījis ar suņu pātagu.

Brālēns pasmīnēja; esmu pārliecināts, ka viņš mani saprata. Aizvēris koferi, viņš izvilka no kabatas vēstuli.

—    Šī vēstule — brālēns lūgt atstāt draudzenei. Jūs būsiet tik laipns?

Uz aploksnes bija steigā uzšvīkāts: «Nodot mis H. Golaitlijai.»

Apsēdos Ilollijas gulta un piespiedu sev klāt viņas kaķi, un man bija tik smagi ap sirdi, kā varētu būt viņai pašai.

—   Ja, es būšu tik laipns.

Paņēmu vēstuli, kaut gan man nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt. Tomēr iznīcināt to man nepietika drosmes un pietrūka arī gribasspēka paturēt to kabatā, kad Hollija ļoti piesardzīgi apvaicājās, vai es gadījumā neesot saņēmis kādu ziņu no Ilozē. Tas notika aiznākamās dienas rītā. Es sēdēju pie Hollijas gultas slimnīcas palātā, kur smirdēja pēc joda un naktspodiem. Hoilija atradās šeit jau trīs dienas — kopš tā vakara, kad viņu arestēja.

—   Redzi nu, dārgumiņ, — viņa sacīja, kad es uz pirkstgaliem pienācu viņai klāt, turēdams rokā paciņu «•Picayunes» un rudens vijolīšu pušķi, — .laikam tomēr būšu izkratījusi ārā mantinieku.

Pēc izskata viņai tagad nevarēja dot ne divpadsmit gadu: dzeltenbaltie mati atsukāti atpakaļ, acis bez tumšajām brillēm skaidras kā divas lietus lāses — likās neticami, ka viņa tik daudz pārcietusi. Un tomēr tā bija taisnība.

—   Vai zini, es tik tikko nenoliku karoti. Bez jokiem. Resnā mani gandrīz nogrāba. Kā viņa zviedza — vai pušu plīsdama! Laikam neesmu tev vēl stāstījusi par Resno. Agrāk es par viņu nekā nezināju; pirmo reizi redzēju viņu tad, kad nomira brālis. Es nevarēju saprast, kā tas var būt, ka Freds nomiris, kur viņš palicis; un tad es ieraudzīju savā priekšā Resno — riebīgu sarkanmatainu mātīti, un klēpī viņai bija Freds, viņa šūpojās atzveltnes krēslā un auklēja Fredu, un smējās kā vesels saksofonu orķestris. Idiotisms! Un tas pats lemts mums visiem — vecā maita nevar vien sagaidīt, kad varēs

piespiest mūs pie sava treknā vēdera. Vai tagad saproti, kāpēc es toreiz sāku trakot un mest pudeles pret sienu?

Ja neņem vērā Bērmana nolīgto advokātu, es biju vienīgais, kurš drīkstēja Holliju apmeklēt. Palātā bija vēl trīs slimnieces — trīs cita citai līdzīgas dainas, kuras mana parādīšanās ļoti uzbudināja; viņas skatījās mani neatņemdamās un visu laiku itāliski sačukstējās.

—   Viņas domā, ka tu esi manas nelaimes vaininieks, — Hollija paskaidroja. — Ka tu esi mani pavedis un pametis.

Ieteicu atklāt dāmām patiesību.

—   Tas nav iespējams, — viņa atbildēja. — Viņas nesaprot angliski. Turklāt — kādēļ lai es atņemtu viņām tādu izpriecu? — lln tad viņa pajautāja par Ilozē.

Kad Hollija ieraudzīja vēstuli, acis viņai samie- dzās un lūpas savilkās mazā, stingā smaidiņā, kurš uzreiz padarīja viņu par divdesmit gadiem vecāku.

—   Attaisi atvilktni, 'dārgumiņ, — viņa palūdza, un pasniedz man kosmētikas maciņu. Tādas vēstules sieviete nesāk lasīt, iekams nav nokrāsojusi lūpas.

Raudzīdamās pūdernīcas spogulītī, viņa pūderējās un krāsojās tik ilgi, kamēr no divpadsmit gadu vecās meitenes nepalika ne vēsts. Ar vienu zīmuli viņa apvilka lūpu kontūru, ar citu nokrāšļoja vaigus. Viņa noēnoja plakstiņus un novilka gar to malām melnu līniju, iesmaržoja kaklu ar odekolonu, iestiprināja ausīs pērļu auskarus un uzlika tumšās brilles. Sādi apbruņojusies un vēl kritiski nopētījusi savus nagus, kas prasījās pēc manikīra, viņa atplēsa vēstuli un ātri pārlaida tai acis, un ar katru rindu mazais, stingais smaidiņš viņas seja savilkās arvien

mazāks un stingāks. Beidzot viņa palūdza man cigareti.

—    Draņķis, bet labs gan, — viņa sacīja, ievilkdama dūmu, un pasvieda man vēstuli. — Varbūt kādreiz noderēs — ja sadomāsi rakstīt rāpuļu mīlas romānus. Nu, ņem, nelauzies un nolasi skaļi. Man gribas paklausīties.

—   «Manu mīļo, mazo meitenīt…» — es iesāku.

Hollija mani tūliņ pārtrauca. Viņa gribēja zināt,

ko es domājot par rokrakstu. Rokraksts bija ciešs, skaidri salasāms, bez izskaistinājumiem — man šķita, ka tas neko īpašu nepauž.

—    Pareizi. Uz mata kā viņš pats — nekad neko neparādīs uz āru. Nekad no viņa neko nevarēja izdabūt — kā no aizcietējuša vēdera, — Hollija teica. Lasi tālāk!

—    «Manu mīļo, mazo meitenīt… Es mīlēju Tevi, zinādams, ka Tu neesi tāda kā citas. Bet Tev jāsaprot, kā es jutos, kad tik rupjā un skandalozā veidā atklājās, cik maz Tu līdzinies tai sievietei, kuru cilvēks ar manu ticību un sabiedrisko stāvokli varētu cerēt kādreiz saukt par savu sievu. Tavs kļūmīgais liktenis izraisa manī patiesas skumjas, un man nav vēlēšanās līdz ar citiem Tevi nosodīt. Tādēļ uzdrīkstos cerēt, ka arī Tu mani pārāk nenosodīsi. Es vienmēr esmu augstu vērtējis savu godu un savas ģimenes labo slavu un, ja ar tiem jāriskē, kļūstu gļēvulis. Aizmirsti mani, mīļo meitenīt! Kad Tu lasīsi šo vēstuli, es jau būšu tālu projām. Bet lai dievs vienmēr stāv klāt Tev un Tavam bērniņam! Lai liktenis nav pret Tevi tik ļauns kā Hozē!»

—    Nu?

—   Savā ziņā godīga vēstule. Pat aizkustinoša.

—   Aizkustinoša? Tāda nelietīga siekalošanās?

—    Bet galu galā viņš atzīst, ka ir gļēvulis. Un viņa stāvoklī — saproti pati. .

Hollija negribēja ierādīt, ka ir sapratusi; tomēr, par spīti kosmētikas kārtai, tas bija lasāms viņas sejā.

—    Labi, varbūt viņš vēl nav no īstajiem rāpuļiem. Varbūt viņš nav tāds riebīgs milzu rāpulis, tāds superkrokodils kā Rastijs. Vai Benijs S ak Iets. Bet — jā-ā, velns parāvis, — viņa iešņukstējās un iegrūda dūriti mutē kā nelaimīgs bērns, — es taču viņu mīlēju… to rāpuli.

Itāliešu trio laikam domāja, ka te notiek dramatiska izskaidrošanās, un, nosodoši uz mani raugoties, šūpoja galvu. Es jutos glaimots, pagodināts: šīm sievietēm likās, ka Hollija varētu raudāt manis dēļ. Piedāvāju viņai otru cigareti, un, dziļi ieelpodama dūmus, viņa pamazām nomierinājās.

—    Paldies tev, draudziņ, — viņa sacīja. — Tīrā laime, ka tu esi tik slikts jātnieks. Ja man nebūtu vajadzējis taisīt tos kovboju numurus, pēc zināma laika nekas cits neatliktu kā posties uz vientuļo māšu patversmi. Bet neliela fiziska piepūle — un viss kārtībā! Pogainos gan es nāvīgi pārbiedēju. Pateicu, ka aborts man sākās tāpēč, ka tā lezbene man iesita. Ja vēlies zināt, es varu iesūdzēt viņus pēc vairākiem punktiem, arī par nelikumīgu arestu.

Visnopietnāko Hollijas likstu mēs līdz šim bijām izvairījušies pieminēt, un tagad, kad viņa ierunājās par to it kā pa jokam, tas skanēja briesmīgi, satriecoši, jo nu pilnīgi skaidri atklājās, ka viņa it nemaz nespēj novērtēt sava stāvokļa traģiskumu.

—    Klausies, Hollij, — es teicu, klusībā sev pavēlēdams: esi stingrs, vīrišķīgs, esi viņai kā vecākais brālis! — Klausies, Hollij, tu nedrīksti izturēties pret to tik vieglprātīgi! Mums tagad kārtīgi jāapdomā, kā rīkoties tālāk.

—    Nesāc tikai lasīt morāli! Tam tu vēl esi par zaļu. Un vispār — kāda tev tur darīšana?

—    Nekāda. Ja nu vienigi tā, ka es esmu tavs draugs un mani tas viss ļoti satrauc. Es gribētu zināt, ko tu esi nodomājusi darīt.

Viņa paberzēja degunu un pievērsa skatienu griestiem.

—    Šodien ir trešdiena, vai ne? Tatad līdz sestdienai es gulēšu, reizi par visām reizēm kārtīgi izgulēšos. Sestdienas rītā aizdrazīšu uz banku. Tad uzskriešu dzīvoklī, savākšu savu garderobi. Pēc tam laidīšos taisnā ceļā uz Aidlvaildu, kur, kā tev ļoti labi zināms, man ir pasūtīta vienreizēji forša vieta vienreizēji foršā lidmašīnā. Un, ja jau tu man esi tads draugs, atļaušu tev pamāt man ar rociņu. Lūdzams, izbeidz purināt galvu!

—    Hollij, Hollij… Tas ir neiespējami!

—   Et pourquoi pas?1 Ja tu doma, ka es gribu dzīties pakaļ misteram Ibarra-Jēgeram, tad maldies. Kopš šis dienas viņš man vairs neeksistē. Bet kādēļ lai es ļautu aiziet bojā tik lieliskai biļetei, par kuru turklāt jau samaksāts? Es taču vēl nekad neesmu bijusi Brazīlijā.

—    Kādas tabletes tu šeit esi sarijusies? Vai tu neapjedz, ka pret tevi ierosināta krimināllieta? Ja sadomāsi bēgt un tevi noķers, tad nu gan tevi ietupinās pa īstam. Un, ja arī nenoķers, vienalga, tu nekad vairs nedrīkstēsi atgriezties mājās.

—    Briesmīgi nobiedēji. Tavai zināšanai — māj as ir tur, kur tu jūties kā mājās. LIn es savas vēl tikai meklēju.

—   Tas ir muļķīgi, Hollij. Tu neesi nekāda noziedzniece. Tev vienkārši jāpaciešas, kamēr tas viss būs cauri.

—    Lej vien, lej, — viņa sacīja un izpūta dūmus man sejā. Mani vārdi tomēr bija iedarbojušies; pla

1 Un kādēļ ne? (Fr.)

tās acis sastinga, it kā viņa būtu ieraudzījusi tās pašas atbaidošās ainas, kas rēgojās man: dzelzs kameras, tērauda koridorus ar daudzām durvīm, kas aizveras cita pēc citas. — Nieki, — viņa teica, apdzēsdama cigareti. — Maz ticams, ka viņi mani noķers. Protams, ja vien tu turēsi mēli aiz zobiem. Paklau… Nedomā par mani pārāk slikti, dārgumiņ!

Hollija uzlika savu roku uz manējās un negaidīti sirsnīgi to paspieda. — Man nav citas izejas. Es runāju ar advokātu. Zināms, par Rio es viņam nekā nestāstīju — viņš pirmais nodotu mani policijai, ja saostu, ka draud briesmas pazaudēt honorāru. Un kur tad vēl skanošais, ko Bērmans par mani aizlika! Lai dievs viņu par to svētī; bet Kali- fornijā es reiz palīdzēju viņam vienā vakarā iespēlēt kārtīs vairak nekā desmit tūkstošus, tā ka neesmu viņam parādniece. Un lietas būtība ir tāda: policijai no manis nevajag neko citu kā tikai pēc sirds patikas ap mani izknakstīties, lai es tiesā nododu liecību pret Salliju. Mani pašu tiesāt neviens netaisās, tur viņiem tikpat nekas nesanāktu. Nu, lai arī es neesmu nekāda paraugmeitiņa, draugu tomēr nenodošu. Pat tad, ja izrādītos, ka viņš visu Uudzonu piegāzis pilnu ar narkotikām. Cilvēku es vērtēju pēc tā, kā viņš izturas pret mani, un vecais Sallijs — nu jā, īsti godīgi jau tas nebija — izmantot manu naivumu, bet viņš, vienalga, ir grandiozs večuks, un lai Resnā mani parauj, ja es palīdzēšu tiem papīrgrauzējiem viņu notiesāt. — Pacēlusi pret seju spogulīti, ar saliektu mazo pirkstiņu izlīdzinādama uz lūpām krāsu, viņa turpināja: — Taisnību sakot, tas nav vienīgais iemesls, kāpēc gribu braukt projām. Pārāk spilgta prožektoru gaisma kaitē izskatam. Pat tad, ja pēc šitās jezgas man piešķirtu medaļu par varonību kaujā, šeit man, vienalga, vairs nebūtu ko

darīt — visās kafejnīcās un krogos no manis bēgtu kā no spitālīgās. Ja tu, draudziņ, pelnītos ar manām metodēm, tu saprastu, ko tas nozīmē. Man nav ne mazākās vēlēšanās filmas pēdējos kadros rikšot apkārt pa šīs brīnišķīgās pilsētiņas nomalēm un tvarstīt kaut kādus laukus. Kamēr lieliskā Mārgareta Trolera staigās, dibenu grozīdama, pa «Tifaniju». Nu nē, tas nav priekš manis. Tad jau labāk, lai Resnā mani pievāc kaut vai rīt.

Palātā nedzirdamiem soļiem ienāca māsa un aizrādīja man, ka apmeklētāju laiks beidzies. Ilollija gribēja protestēt, bet viņai aizbāza muti ar termometru. Kad piecēlos, lai ietu projām, viņa izņēma to un sacīja:

—    Paklau, dārgumiņ, es gribētu tev ko lūgt. Piezvani uz «Times» vai kaut kur citur un noskaidro, kuri ir piecdesmit visbagātākie Brazīlijas vīrieši. Es nejokoju. Piecdesmit visbagātākos, ādas krāsa un rase nav svarīga. Un vēl: parakņājies pa manām mantām un atrodi svētā Kristofera medaljonu, ko tu man dāvināji. Man tas vajadzīgs ceļojumam.

Piektdienas vakarā saulriets bija sarkans un pamalē ducināja pērkons, bet sestdien — Hollijas aizbraukšanas dienā — Ņujorka pludoja. No gaisa gāzās vesels okeāns, un es nemaz nebrīnītos, ja ieraudzītu sev apkārt riņķojam haizivis; neticami likās tas, ka pret šī okeāna straumi varēs pacelties lidmašīna.

Bet, par spīti manai priecīgajai .pārliecībai, ka bēgšana neizdosies, Hollija turpināja posties ceļā, turklāt noveldama lielāko daļu sagatavošanās darbu uz maniem pleciem. Viņa bija nospriedusi, ka rādīties mūsu mājas tuvumā ir bīstami. Un viņai bija taisnība — māju uzmanīja; grūti pateikt, vai tie bija policisti, reportieri vai kādas citas ieinteresētas personas, bet iela nekad nebija tukša — ieejas durvju tuvumā allaž grozījās viens vai vairāki vīrieši. Tādēļ no slimnīcas Ilollija bija tūliņ devusies uz banku un no turienes — uz Džo Bella bāru.

—    Viņa domā, ka neviens nav sekojis, — sacīja Džo Bells; viņš bija ieradies, lai nodotu man ziņu, ka Ilollija gaidot mani bārā, vēlākais, pēc pusstundas un ka man esot jāpaņem līdzi: — Viņas rotas lietas. Ģitāra. Zobu suka un pārējās grabažas. Lai neaizmirstot kādu tur simtgadīgu konjaka pudeli ta esot netīras veļas grozā, pašā apakšā. Ak jā, un kaķi arī. Kaķi nekādā ziņā nedrīkstot atstāt. Dieva darbi, — Džo Bells nopūtās. — Es nemaz nezinu, vai mums vispār vajadzētu viņai palīdzēt. Patiesībā viņu jāsargā no viņas pašas. Kas attiecas uz mani, tad es labprāt nodotu viņu policijai. Tagad iešu — uztaisīšu viņai paris kārtīgu kokteiļu. Varbūt izdosies viņu tā piedzirdīt, ka viņa vairs negribēs nekur braukt.

Klupdams un slīdēdams uz ugunsdzēsēju kāpnēm, pa kurām no Hollijas dzīvokļa varēja nokļūt manējā, elsdams un aizelsdamies, izmircis līdz kaulam (turklāt vēl saskrāpēts līdz kaulam, jo kaķim, izrādījās, nebija ne mazākas vēlēšanas kopā ar mani paelpot svaigu gaisu, it sevišķi tik slapjos laika apstakļos), es savu uzdevumu tomēr biju veicis — pirmklasīgā tempā un kvalitātē savācis visu, kas Ilollijai bija nepieciešams ceļojumam. Atradu pat svētā Kristofera medaljonu. Metu visu viena kaudzē, līdz manas istabas vidū pacēlās efektīga krūšturu, atlasa kurpīšu un dažādu skaistu kārbiņu un flakoniņu piramīda, kuru man tik tikko izdevās ietilpināt Hollijas vienīgajā koferi. Vēl palika milzum daudz citu mantu — tās es sastūķēju lielos papīra maisos. Ilgi gudroju, kā transportēt kaķi, līdz beidzot attapu iebāzt to spilvendrānā.

Reiz man vajadzēja — nav svarīgi, kādu iemeslu dēļ, — kājām noiet no Jaunorleānas līdz Nensislen- dingai Misisipi štata; ta, nudien, bija patīkama pastaiga salīdzinājumā ar ceļojumu uz Džo Bella baru. Ģitāra man pielija ar ūdeni, papīra maisi lietū samirka un pārplīsa, smaržas izlija uz ietves, peries ieripoja notekā; vējš auroja, kaķis brēca un skrāpējās, bet visļaunakais — man bija briesmīgi bail, izrādījās, ka esmu tāds pats ģļēvulis kā Ilozē: lietus brāzmu kapatajās ielas man aiz katra stūra rēgojas policisti, kas tīko mani sagrābt un iemest cietuma par sadarbību ar likuma pārkāpēju.

—   Tu esi nokavējies, čomiņ, — likuma pārkāpēja teica. — Konjaku atnesi?

Atbrīvots no spilvendrānas, kaķis palēcās un nobalansēja Hollijai uz pleca; aste viņam šaudījās kā zizlis, likās, ka viņš diriģētu svinīgu uvertīru. Arī Hollijā it ka šūpojās kaut kādi ritmi, kaut kads bravūrīgs atvadu «umpapā». Atdarījusi konjaka pudeli, viņa sacīja:

—    So pudeli es taupīju savam cerību bāram. Katra jubileja mēs iedzertu pa glāzītei. Paldies dievam, ka tā arī nenopirku to mēbeli. Cienījamais mister Bell, lūdzu, pasniedziet trīs glazēs!

—    Lejiet divās, — Džo Bells atbildēja. — Es nedomāju uzdzert jūsu muļķībai.

Jo vairāk Hollija viņam pieglaimojās («Ka nu ta, mister Bell! Dāma dodas plašajā pasaule — vai jūs nenovēlēsiet viņai laimīgu ceļu?»), jo asaks viņš kļuva.

—    Lieciet mani mierā! Ja esat sadomājusi lauzt kaklu, tad lauziet! Tikai neceriet, ka es jums vēl kaut kā palīdzēšu!

Viņš nebija teicis patiesību, jo pēc dažam sekundēm pie bara durvīm apstājās īrēts limuzīns. Hollija, to ieraudzījusi, nolika konjaka glāzi un sarauca

uz augšu uzacis, it kā gaidīdama, ka no mašīnas izkāps apgabala prokurors. Arī es gaidīju kaut ko tamlīdzīgu. Ieraudzījis, kā Džo Bells nosarkst, nodomāju: dievs žēlīgais, viņš patiešām ir izsaucis policiju!

Bet Džo Bells, ausīm kvēlojot, paskaidroja:

—   Neuztraucieties! Tas ir visparastākais «Carey» firmas kadiljaks. Pasūtīju to, lai jūs varētu aizbraukt uz staciju. — Viņš aizgriezās un sāka plūkāt kādu no savām puķu kompozīcijām.

—   Mīļo, labo mister Bell! — Ilollija viņu uzrunāja. — Pagriezieties šurp, paskatieties uz mani, lūdzu!

Džo Bells nepagriezās. Izrāvis no vāzes puķes, viņš svieda tās uz Ilollijas pusi; puķes aizlidoja Hollijai garām un nokrita uz grīdas. — Ardievu, — viņš nomurmināja un aizdrāzās uz vīriešu tualeti, it ka viņam pēkšņi būtu kļuvis nelabi. Varēja dzirdēt, kā durvīs noklikšķ atslēga.

«Carey» firmas šoferis laikam bija pasaulē ne mazumu pieredzējis, jo viņš augstākajā mērā pieklājīgi paņēma mūsu apšaubāmo bagāžu un izlikās pat neievērojam, ka pasažiere aizmugures sēdeklī sak izģērbties; kamēr limuzīns cauri pierimušajam lietum traucās ārā no pilsētas, Ilollija paspēja novilkt savu jātnieces tērpu, kuru bija valkājusi kopš pašas aresta dienas, un uzstīvēt mugurā gludu, melnu kleitu. Mēs nesarunājāmies — jebkura saruna varēja beigties tikai ar strīdu, turklāt Ilollija izskatījās ļoti aizņemta. Dungodama kādu melodiju un ik pa brīdim paceldama pie mutes konjaka pudeli, viņa nepārtraukti raudzījās ara pa logu, it kā meklētu kādu ielu vai namu vai arī, kā man likās, gribētu uz visiem laikiem paturēt atmiņā garāmslīdošos skatus. Taču es nebiju uzminējis.

—   Pieturiet! — viņa pēkšņi pavēlēja šoferim.

Bijām apstājušies kādā Spāiļu Hārleinas iela. Visapkārt svešāda, kliedzoši raiba nabadzības aina; nami aplīmēti ar kinozvaigžņu un svētās Marijas attēliem. Vēja brāzmas dzenāja pa ietvi apelsīnu mizas un slapjas avīzes, vējš arvien vēl nebija norimis, lai gan lietus bija mitējies un mākoņu starpā šur tur pavīdēja zila debess.

llollija izkāpa un izcēla no mašīnas ari kaķi. Saņēmusi to rokās un kasīdama tam aiz auss, viņa sacīja:

—   Kā tev šeit patīk? Manuprāt, tādam rūdītam zellim kā tev šeit būs īstā vieta. Atkritumu kastes. Miljoniem žurku. Draugi ari atradīsies, garlaicīgi nebūs. Nu, ej! — Viņa nolika kaķi zemē, bet tas pavērsa savu laupītāja purnu augšup pret MolIiju un, ar dzeltenajām, blēdīgajām acīm jautājoši viņu uzlūkodams, nekustēja ne no vietas. — Es teicu — lasies! — viņa uzsauca un piecirta kāju. Kaķis pieglaudās viņai pie stilba. — Es teicu — vācies! — viņa iekliedzās un ielēca mašīnā, aizcirzdama durvis. — Brauciet! — viņa uzkliedza šoferim. — Brauciet! Brauciet!

Es biju galīgi apstulbis.

—   Nu, tu gan esi… — izdvesu. — Tu gan esi rnaita!

Nobraucām veselu kvartālu, iekāms viņa man atbildēja:

—   Es jau tev teicu. Kādu dienu mēs gluži vienkārši krastmalā satikāmies, un viss. Mēs neesam viens otram neko solījuši. Mēs… — Viņas balss piepeši aprāvās un seju pārņēma nāves bālums. Atgrūdusi vaļā durvis, viņa izlēca no mašīnas un sāka skriet; es metos viņai pakaļ.

Bet tai vietā, kur bijām apstājušies, kaķa vairs neredzēja. Iela bija tukša, vienīgi kāds dzērājs pavārtē nolaida ūdeni, un sīkās balstiņās čaloja

bērnu grupiņa, ko pavadīja divas nēģeru aukles. Taču drīz vien namdurvīs parādījās arī citi bērni; sievietes izliecās pa logiem un skatījās uz Holliju, kura skraidīja šurpu turpu, no viena kvartāla līdz otram, saukdama: — Kaķi, kaķi! Kur tu ielīdi? Nāc šurp, kaķi! — Viņa nerimās tik ilgi, līdz viņai pienāca klāt bakurētains puišelis, turēdams aiz skausta vecu runci. — Vai tantei gribas smuku kaķīti? Par pusdolāru atdošu.

Limuzīns bija mums sekojis. Tagad llollija ļāva, lai es pievedu viņu tam klāt. Pie durvīm viņa apsta- jas; viņa raudzījās kaut kur man garām, garām zēnam, kurš vēl arvien piedāvāja savu runci («Tikai pusdolāru! Varbūt paņemsiet par četrdesmit centiem? Smiekla nauda — četrdesmit centi!»), tad pēkšņi nodrebinājās un ieķērās man elkonī, lai nenokristu.

Dievs, stāvi man klāt… Mēs tomēr piederējām viens otram. Viņš bija mans.

Tad es apsolīju, ka atgriezīšos un sameklēšu viņas kaķi. — Es par viņu parūpēšos, nebēdājies.

llollija pasmaidīja, kā viņa pēdējā laikā mēdza smaidīt, — ar stingām, sakniebtām lūpām.

—   Bet kā būs ar mani? — viņa nočukstēja, vēlreiz nodrebinādamās. — Man bail, čomiņ. Jā, beidzot man ir bail. Jo tā var turpināties vienmēr. Nekad nezināšu, ko gribu paturēt, iekams nebūšu aizsviedusi to projām. Brūnie ir sīkums. Resnā vecene arī nav pats galvenais. Galvenais… mana mute tik sausa, ka es nevarētu nospļauties, pat ja man piedraudētu ar revolveri. — Viņa iekapa mašīnā un saļima sēdeklī. — Piedodiet, šofer. Braucam.

PAZUDUSI MAFIJAS VADOŅA MĪĻĀKĀ. Citā avīzē: VAI NARKOTIKU PRĀVĀ IEJAUKTĀ AKTRISE IR GANGSTERU UPURIS? Pēc kāda laika

prese ziņoja: AIZDOMĀS TURĒTA BEG UZ RIO. Amerikāņu varas iestādes acīmredzot nebija pieprasījušas, lai Ilolliju izdod, un drīz vien šī gadījuma apraksti vairs tikai paretam pavīdēja kāda laikraksta hronikā starp citam sīkām tenkām. Ar lieliem burtiem pirmajās lappusēs iespiesti, Sallija Tomāto un Hollijas vārdi parādījās vēl tikai vienu reizi, Ziemsvētku dienā, kad Sallijs cietumā nomira ar sirdslēkmi. Pagāja mēneši, pagaja vesela ziema, un es joprojām nebiju saņēmis no Hollijas nekādu ziņu. Mājas īpašnieks pārdeva viņas atstātās mantas — gultu ar balto atlasa pārklāju, gobelēnu un dārgos veclaicīgos krēslus; dzīvoklī ievācās jauns īrnieks, vārdā Kveintenss Smits, un pie viņa naca ciemos un trokšņoja vēl vairāk vīriešu nekā savā laikā pie Hollijas, tikai par viņu madame Spanella nesūdzējās, tieši otrādi — viņa jauno cilvēku dievināja un, ja tas kādreiz bija dabūjis pa aci, allaž pagādāja šķēlīti jēlas gaļas, ko .pielikt pie ziluma. Un tad pavasarī pienāca atklātne; tā bija rakstīta ar zīmuli, un paraksta vietā ar sārtinātām lūpām bija uzspiests skūpsts. Brazīlija bija pretiga, bet Buenosairesa ir prīmā. Tāds šikurns kā «Tifanijā» jau nu nav, bel gandriz. Esmu noķērusi burvīgu senjoru. Vai mīlu viņu? Skiet, ka jā. Pašlaik meklēju, kur dzīvot (sen- joram ir sieva un 7 bērni), un, kad man bus adrese, es Tev to paziņošu. Mille tendresses. Taču ad'resi ja Hollija 'tādu vispār ieguva — es tā ari nesaņēmu; tas mani ļoti skumdināja, jo man bija tik daudz, ko viņai uzrakstīt: es biju saņēmis honorāru (!) ,par diviem stāstiem, biju izlasījis avīzē, ka Tro'leri taisās šķirties, un biju nolēmis pārcelties dzīvot citur, jo mūsu vecajā mājā mani vajāja atmiņas. Bet visvairāk man gribējās pastāstīt par kaķi. Es biju izpildījis savu solījumu — biju viņu atradis. Nedeļam ilgi pēc darba klaiņoju pa Spāņu Ilārlemas ielām,

(izīdamies pakaļ katrai rudi svītrotai astei, kas pazibēja starp graustiem, un ikreiz mani gaidīja vilšanas — tas nebija viņš. Bet tad kādā diena, kādā auksta, saulaina svētdienas pēcpusdiena, es viņu ieraudzīju. Viņš sēdēja uz tīras, baltas palodzes starp puķu podiem un tīriem, baltiem mežģīņu aizkariem, un izskatījas, ka viņam būtu silti un labi. Nez kāds viņam tagad ir vārds, es nodomāju, jo nu viņam noteikti bija vārds — viņš beidzot bija atradis mājas. Kas zina, kur ir Hollijas mājas — nēģeru būda vai kur citur, bet es ceru, ka ari viņa tās beidzot ir atradusi.

PĒCVĀRDS

Zilgā dūmakā tīti meži un lauki, upīte, kas līkumo kā zaļš krokodilēns, vējā dziedoša pļava … Smeldzīgs nebūtībā aizgājušu dienu un gadu skaistums. Noskaņu gleznas un tām blakus cīņa — klusa, spītīga cīņa pret mietpilsonību, par tiesībām sapņot. Atkal esam kļuvuši par vienu cilvēka pasauli bagātāki.

Tā ir pasaule, kas pieder izcilajam amerikāņu rakstniekam Trūmenam Kapotem. T. Kapotes dzimtene ir ASV dienvidi, no kurienes cēlušies daudzi talantīgi un savdabīgi amerikāņu prozaiķi — Tomass Vulfs, Viljams Folkners, Jūdora Veltija, Kārsona Makalersa. Un, kaut gan pats T. Kapote nevēlas, ka viņu uzskata par «dienvidu» rakstnieku, viņa daiļradē tomēr nepārprotami atspoguļojas dienvidnieku literatūrai raksturīgās iezīmes — romantisks un tēlains pasaules redzējums, nesamierināšanās ar šauru prakticismu un morālu nebrīvību, cilvēcisko attiecību sakāpināts spraigums. Daudzu viņa stāstu darbība norisinās tai īpatnējā dienvidu štatu mazpilsētiņas vidē, kuru esam iepazinuši jau vairāku ASV rakstnieku atainojumā. Laika rats šeit it kā griežas lēnāk, pulksteņi ir «bez rādītājiem»; dzīve rit gadsimtiem vecu provinciālu tradīciju un ierašu garā, un tikpat veca ir pārliecība, ka dienvidnieki — tā ir īpaša tauta: varonīgi, godīgi, savstarpēji izpalīdzīgi, ne tādi kā «tur, ziemeļos», kur ļaudis to vien tīko kā cits citu apkrāpt. Šeit visi ir savā starpā pazīstami, katra dzīve redzama kā uz delnas; starp

baltajiem saimniekiem un to nēģeru kalpiem valda patriarhālas attiecības; ļaudis tic brīnumiem un pārdabiskiem spēkiem, vēl ir dzīvas senās teiksmas un nostāsti. Tomēr šis idilliskais miers slēpj sevi nesamierināmus konfliktus, audzē savus dumpiniekus, briedina protestu.

Trūmens Kapote (īstaja vārdā Trūmens Strckfuss Persons) ir dzimis 1925. gadā un bērnību pavadījis nelielā Alabamas štata pilsētiņā Monrovilā, attālu radinieku namā. Daudzas reizes bēdzis prom no mājām, skolā — bēguļojis no stundām. Ne radi, ne skolotāji nav spējuši tikt galā ar impulsīvo, jūtīgo zēnu un viņa fantazijām; beidzot nolēmuši aizsūtīt viņu uz kādu psihiatrisku klīniku prāta spēju pārbaudei. Radinieki bijuši satriekti, uzzinot, ka grūti audzināmais puišelis ir gandrīz vaj ģēnijs… Vienīgais cilvēks, kurš zēnu sapratis un kam viņš ari pieķēries ar visu sirdi, bijusi mis Polka — viena no radiniecēm, Dollijas prototips «Pļavas arfā». No šīs vecās sievietes zēns mācījies vērīgākām acīm ielūkoties dabas skaistumā, iejūtīgāk izturēties pret cilvēkiem.

Pirmo stāstu T. Kapote uzrakstījis vienpadsmit gadu vecumā — kādam Monrovilas bērnu konkursam. Diemžēl šis pirmais sacerējums tā arī nav ieraudzījis dienas gaismu — žūrijas komisijas locekļi laikus aptvēruši, ka stāstā attēloti viņu pašu pilsētas sadzīves notikumi. Pusaudža gados T. Kapote aizrāvies ar literaturu (viņa mīļākais rakstnieks šai laikā bijis Edgars Po), rakstījis ari pats stāstus un sūtījis tos dažādiem žurnāliem. Pirmā slava pie topošā rakstnieka atnāk deviņpadsmit gadu vecumā — strādādams literārajā žurnālā «New Yorker» par izsūtāmo zēnu, T. Kapote iegūst O’Henri prēmiju par stāstu «Mirjama». 1948. gads atnes otru O’Henri prēmiju, un tai pašā gadā iznāk T. Kapotes pirmais romāns «Citas telpas, citas balsis». Divdesmit četru gadu vecumā T. Kapote jau ir atzīts prozaiķis — pirmo romānu kritika ir uzņēmusi labvēlīgi, un 1949. gada tiek izdots pirmais stāstu krājums «Tumsas koks».

Daudziem T. Kapotes agrīnajiem darbiem raksturīgas iracionālu baiļu noskaņas, groteskas šausmu ainas E. Po gara; tādi ir stāsti «Mirjama», «Tumsas koks», «Vanags bez galvas». Stāstā «Aizver pēdējās durvis» ir šādas rindas: «Visu, ko mēs da- rām, mēs darām, baiļu dzīti. Cilvēks ir vientuļš un nolemts mūžīgai vientulībai — ne tāpēc, ka viņš nebūtu spējīgs mīlēt un saņemt pretmīlestību, bet gan tāpēc, ka nevar ne ar vienu dalīties savos sapņos. Viņš ir vientuļš savā sapņu pasaulē.» Bailes no dzīves, sapņu neiespējamības nojausma vajā T. Kapotes literāros tēlus fantastisku murgu veidā, liek viņiem akli pakļauties tumsas varai. Pirmajā krājumā tomēr sastopami arī reālo dzīvi atspoguļojoši darbi, piemēram, dzēlīgas satīras piesātinātais «Es ari varētu jums šo to pastāstīt», «Bērni dzim šanas dienā» un daži citi. Arī romānā «Citas telpas, citas balsis» valda baiļu un mistikas atmosfēra, nemitīgi atkartojas cilvēka vientulības motīvs. Pēc vairākiem gadiem T. Kapote kādā intervijā par šr romānu izsakās: «Sī grāmata man ir sveša; cilvēks kas to sarakstījis, tikpat kā nelīdzinās man — tādam, kāds esmu pašlaik.»

Un tiešām — sākot ar 1951. gadā iznākušo garo stāstu «Pļavas arfa», rakstnieka daiļradē iezīmējas gluži jauns posms. Murgainās fantāzijas pagaist, to vieta stājas skaidrs sižeta zīmējums, reljefi raksturi; bagātīgi smeļot no bērnības atmiņu avota, T. Kapote rada savu darbu skaistākās lappuses.

Stāsts «Pļavas arfa» ir veltīts T. Kapotes bērnības dienu draudzenei mis Folkai, un rakstnieks pats to atzīst par autobiogrāfisku. Lai gan visus stāsta

varoņus un nolikumus mēs skatām ar pusaudža Ko- lina Fenvika acīm, stāsta centrālais tēls, bez šaubām, ir Dollija — sirdsskaidra, ar bagātīgu iztēli apveltīta sieviete, kura mīl cilvēkus un nevienam nedara pāri, un varbūt tieši tādēļ apkārtējiem liekas savadniece. Šādi cilvēki, kuri ar savām morālajām īpašībām paceļas tālu pāri ikdienībai, šie mazliet bērnišķīgie sapņotāji, kuri, par spīti visam, spēj līdz pat mūža galam ticēt, ka pasaule tomēr ir laba un ka pienāks reiz brīdis, kas to apliecinās, ir T. Kapotes iemīļotie varoņi. Dollijai pretnostatīta skarbā, varaskārā Verēna, kuru dzīšanas pēc naudas un nepieciešamība piemēroties liekulības un egoisma pasaulei nocietinājusi tiktāl, ka dvēsele viņai pārvērtusies par akmeņainu tuksnesi. Konflikts starp Dolliju un Verēnu ir konflikts starp dvēseles cēlijmu un sausu aprēķinu, starp romantisku ideālu un derdzīgu dzīves īstenību. Verēnai nemūžam nesaprast, kā cilvēks, būdams pie pilna prāta, var atteikties no naudas; Dollijas nevēlēšanās ar vecas čigānietes alklato noslēpumu iedzīvoties bagātībā viņai liekas ne tikai muļķīga, bet pat nenormālā. Taču kompromiss šeit-'ir neiespējams, jo, aizstāvot tiesības uz savām zālēm, Dollija aizstāv savu sapni, savu vienīgo aicinājumu — nesavtīgi ziedoties cilvēkiem. Māsas nekautrīgais prakticisms un bezjūtība dziļi aizvaino un sāpina Dolliju, pamodina viņā gadu desmitiem ilgi nomākto lepnumu, un viņa izšķiras par neparastu soli — kopā ar Ket- rinu un Kolinu apmetas uz pagaidu dzīvi meža — savās otrajās mājās. Šis «veselajam saprātam» neaptveramais notikums satrauc mazpilsētiņas mierīgo dzīvi kā varžu dīķī iemests akmens; mietpilsoņi atmostas un sarosās, un dodas krusta karā pret dumpiniekiem. Taču izrādās, ka savā nelaimē Dollija nav viena. Uz platānas «plosta» viņai piebiedrojas ari tiesnesis Kuls, kurš, līdzīgi Dollijai, visā sa

vas garās dzīves laika nav pratis un nav vēlējies atrast sev siltu vietiņu savtīga aprēķina un netaisnības pasaulē, un Railijs, kurš to vēl nav paspējis. Turklāt gan Dollijai, gan viņas draugiem bēgšana uz platānas mājokli ir kaut kas daudz nozīmīgāks par spīts pilnu izlēcienu vai romantisku piedzīvojumu. Ta ir sacelšanas pret nīsto likteni, kas nolēmis viņus garīgai nebrīvei, izšķirošs notikums, kam viņi neapzināti gatavojušies visu mūžu. Platānas mājoklī viņi jūtas vienoti un stiprāki par ienaidnieku, šeit tiesnesis Kūls izrunā vārdus, kuri izsaka visa stāsta pamatdomu: «… Cilvēks, kurš nesapņo, ir līdzīgs cilvēkam, kurš nesvīst: viņā uzkrājas Inde.» Bet, tapat kā nedrošais platānas «plosts», arī piecu dumpinieku sapņi un romantiskā vēlēšanas dzīvot tikai labajam reālās «dzīves apstākļos ir lemti bojaejai. Notikums, kas zināmu laiku satraucis visu pilsētu, pamazām aiziet pagatnē un dzīvo vairs tikai ļaužu atmiņās — tapat kā visas citas mazpilsētiņas sensācijas; dzīve rit tālāk, un nekas tajā nav mainījies, tikai dažiem cilvēkiem vairs nav pa spēkam iekļauties tajā no jauna: viņi savu dzīvi ir nodzīvojuši. Dollijas nāve stāsta beigās šķiet loģiska. Un no visas piecatnes tikai Kolinam būs lemts vēl ilgi atceroties indiāņzāles šalkoņu, vēl ilgi domās staigat ceļu, kas ved uz bērnības sapņu labo pasauli, — tik ilgi, lulz tā atsauks viņu atpakaļ.

Kolius Fenviks vienlaicīgi ir tipisks Kapotes stāstu varonis «sapņotājs» un autobiogrāfisks tēls, kura rakstnieks neapšaubāmi ielicis daudz ko no sevis; bet, tā ka stāsts uzrakstīts pirmajā personā, stāstītāja un viņa draugu bērnišķā naivitāte, pasīvā sapņainība var likties identiska paša autora pasaules uztverei. Tas tomēr būtu pārāk vienkāršots spriedums. Patiesībā T. Kapotes attieksme pret stāstā attēlotajiem notikumiem un to varoņiem nebūt nav

tik vienpusīga. Autors nepārprotami parāda, ka Dol- lijas tipa cilvēki sava labestība ir ne vien pilnīgi neaizsargāti, bet ari bezpalīdzīgi; būdami stipri savā ilūziju pasaulē, reālos apstakļos viņi nespēj cīnīties ne par sevi, ne par citiem. Un tas no viņiem būtu arī pārāk daudz prasīts. Ne velti stāstā darbojas ari Ketrina — cilvēks «no tautas»; tiesa, pļavas balsis viņa nedzird, un arī dzīve platānas mājokli nesagādā viņai nekāda prieka, taču bez viņas rūpēm un apdomības šis romantikas cietoksnis, jādomā, nenoturētos pat ne dienu.

īpašu vietu stāstā ieņem māsas Aidas tēls. Ari viņa pieder pie «sapņotājiem», taču atšķirība no Dol- lijas, kurai gandrīz visu mūžu izdevies pavadīt laimīga neziņā par «nelietības viesuļiem», kas trako apkārt, masas Aidas dzīve paiet nemitīga cīņā ar tiem. Sis motīvs — ar jutīgu dvēseli apveltīta cilvēka cīņa par savu sapņu īstenošanu un traģiskas pārvērtības, kas notiek ar šiem sapņiem amerikāņu sabiedrības apstākļos, vēlāk kļūst par T. Kapotes darbu galveno tēmu.

1958. gadā iznākušais stast$ «Brokastis «Tifa- nija»» atšķiras no iepriekšējiem jau ar to, ka tā darbība norisinās Ņujorkā, kur stāstītājs — arī šeit tam daudz līdzības ar pašu T. Kapoti — sācis rakstnieka gaitas. Arī stasta galvenajai varonei Hollijai Golaitlijai, kuras dzīve paiet bāru un restorānu tvanā, šķiet, tikpat kā nav nekā kopīga ar «Pļavas arfas» literārajiem teļiem — ja neņem vērā to ap- stakli, ka ari viņas dzimtene ir dienvidu štati. Tomēr ne velti uz viņas vizītkartes rakstīts «ceļojumā». Pazemojošā eksistence uz bagātu «draugu» rēķina, izdabāšana «krokodiliem» Hollijai ir tikai pagaidu stāvoklis, ceļa posms grūtajā cīņā par saviem sapņiem un laimi nežēligajā naudas varas pasaulē, llollija cieši tic, ka viņa šai pasaulē nepa

zudis, ka viņas liktenis ir viņas pašas rokās; mazliet apķērības, mazliet veiksmes, un gan jau reiz ari viņa būs brīva un neatkarīga un varēs ēst brokastis «Tifanijā», kur viss šķiet tik -droši un solīdi un kur viņu nemoka dīvainās bailes, kas reizēm uzpeld no zemapziņas kā drūms atgādinājums. Tomēr redzam, ka patiesībā šī mazā, apņēmības pilnā karotāja ir tikpat naiva un neaizsargāta kā vairums T. Kapotes varoņu; tā pati uzticība saviem principiem, ticība labajam cilvēkos, kas (āvusi viņai izbrist dubļus un saglabāt skaidru sirdi, sasaista viņai rokas, kad vajag par sevi cīnīties, liek piedzīvot bezgala rūgtas vilšanās. Savā dziļākaja būtība Hollija ir traģisks tēls. Dzīve pamazām ārda viņas ilūziju pamatus, viņas sapņiem nav lemts piepildīties, un, kaut gan stāstītājs uz bridi pieļauj iespēju, ka viņa tikusi pie bagātības, ir skaidrs, ka laimīga viņa nekad nekļūs. Lai kurp viņa dotos, viņai nekur nebūs māju, jo, lai iegūtu dvēseles mieru un, līdzīgi rudajam runcim, apmestos uz ērtu dzīvi aiz baltiem mežģīņu aizkariem, vajadzīgs pielāgoties liekulībai un mietpilso- nismam, nodot savus principus, bet (adi cilvēki kā Hollija to nespēj. Taču citas izejas viņiem nav — un citu izeju nesaskata arī pats autors.

Lai gan «Pļavas arfa» un «Brokastis «Tifanijā»» guva ievērojamus panākumus, ne šie, ne arī vairāki citi meistarīgi uzrakstīti stāsti T. Kapoti neapmie- rināja — viņu neapmierināja zināma šo stāstu varoņu vienveidība, līdzīgās situācijas un noskaņas, kas atkārtojās no viena darba otrā. Kadā intervijā viņš izteicies, ka sajutis nepieciešamību izrauties no paša radītās pasaules un pievērsties reālai, objektīvi eksistējošai ikdienas dzīvei. Sāda izraušanās, savas radošās domas pārorientēšana acīmredzot nebija vienkāršs process. Toties, kad septiņus gadus pēc «Brokastīm «Ti.fanijā»» T. Kapote sāka publicēt savu

jauno sacerējumu — dokumentālo romānu «Ar vēsu prātu», tas kļuva ne tikai par jaunu, būtisku pavērsienu paša rakstnieka daiļradē, bet ari par ievērojamu notikumu visā ASV literatūra. Četrdesmit gadus pēc Dreizera T. Kapote bija atkal pievērsies nozieguma un soda problēmai — problēmai, kura mūsdienu Amerikā ir vēl daudz aktuālāka nekā Dreizera laikos. Romāns kļuva par vienu no populārākajam grāmatām ASV un atnesa tā autoram pasaules slavu. Oriģinālā formā — stingri dokumentāli, ar ļoti daudzām detaļam, pilnīgi bez autora komentāra tas atspoguļo patiesus notikumus — kadas fermeru ģimenes noslepkavošanu, noziedznieku sodīšanu un navi. Līdzīgi izmeklētājam, autors iedziļinās noziedznieku psiholoģijā, pēta motīvus, kas pamudinājuši viņus izdarīt noziegumu, ceļ gaismā faktus no viņu agrākās dzīves, parādot, ka abi slepkavas ir gan sociālo apstākļu baismīgs produkts, gan arī šo apstakļu upuri. Liels rakstnieka nopelns ir tas, ka viņš ļauj lasītājam nojaust arī nevainīgi noslepkavotās Klateru ģimenes vietu šai sakarību ķēdē, ļauj secināt, ka mūsdienu kapitālistiskās pasaules apstakļos neviena atsevišķa miera un labklājības saliņa nav pasargata no apkārtējās dzīves šausminošajām realitatēm. Lai gan autors atturas izrādīt jebkādu attieksmi pret attēlotajiem faktiem un notikumiem, nedod to sociāli filozofisku vērtējumu, kļūst skaidrs, ka sabiedrībai, kas pēc savas būtības ir amorāla, nav un nevar but pa spēkam risināt morāles problēmas. (Ar nosaukumu «Обыкновенное убийство» romāna tulkojums krievu valoda 1966. g. publicēts žurnālā «Иностранная литература».)

Bez stāstiem un romāniem T. Kapote pievērsies arī kinoscenārijiem, lugām un ceļojumu aprakstiem; piemēram, pēc viesošanās Padomju Savienībā kopā

ar teātra trupu «Porgy and Bess» tapis apra.ksts «Mūzas tiek uziklausītas». Patlaban rakstnieka daiļrade atkal iestājies klusuma periods; iespējams, ka tas liecina par jauniem meklējumiem, kas atsegs vēl kādu viņa savdabīgā talanta šķautni.

Tamāra Liseka

PASKAIDROJUMI

6. Ipp. indiāņzāle (Sorghaslrutn avenaceum) — daudzgadīgs pļavu augs ar garām, šaurām lapām un kuplām ziedskarām.

48. Ipp. Vārpatas štats — katram ASV štatam ir sava iesauka, piem., Kentuki — Vārpatas štats, Alabama — Kokvilnas štats, Uinoisa — Prēriju štats, Kalifornija — Zelta štats, Arkanzasa — Lāču štats.

57. Ipp. Heather Fails tulkojumā nozīmē «viršu ūdenskritums».

75. Ipp. 31. oktobri, Visu Svēto dienas priekšvakarā, amerikāņu jaunieši rīko ķekatu vakarus. Sī vakara simbols ir ķirbis ar izdobtu vidu, kuram izgrieztas mutes, acu un deguna spraugas; tajā deg svece. Kostīmu krāsas — oranža tin melna, parastākās maskas — velns, nāve, raganas.

83. Ipp. Pensakola — jūras osta Meksikas līča krastā.

86. Ipp. evaņģēlisti — kopīgs nosaukums dažādiem protestantisma novirzieniem, kuru sludinātāji klejo apkārt, cenzdamies atdzīvināt Jaudīs interesi par reliģiju.

115. Ipp. sapindu koks (Saplndus marginatus) — Āzijā, Austrālijā un Amerikā sastopams tropu un subtropu joslas koks; tā ziedus, kuri satur saponīnus, dažreiz izmanto kā mazgāšanas līdzekli.

174. Ipp. zemeņkriimi (Calycanthys) — dekoratīvi krūmi ar saldi smaržojošiem tumšsarkaniem ziediem.

213. Ipp. Gilberts un Saiivens — V. S. Gilberts (1836—1911), angļu dzejnieks un libretu autors; A. S. Saiivens (1842— 1900), angļu komponists. Kopā uzrakstījuši vairāk nekā desmit operetes, pazīstamākās no tam — «Pirāti», «Jolanta», «Mikado», «Gondoljeri».

231.      Ipp. Singsings — Ņujorkas štata lielākais cietums kriminālnoziedzniekiem.

232.     Ipp. «Melnā roka» — amerikāņu mafijas organizācijas «Co- sa nostra» agrākais nosaukums. Stāstā attēlotajā laikā ASV sabiedrībai vēl bija ļoti maz zināms par šīs organizācijas plašo darbības sfēru un principiem, tādēļ ari Hollija izsakās par to tik nevērīgi.

239. Ipp. Mārgareta Salivena (1911 1960) — trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados pazīstama kinoaktrise, filmējusies Remarka «Trīs draugu» Holivudas ekranizācijā. Ar savu izskatu — slaido augumu un skaisto, inteliģento seju viņa atšķīrās no parastajām amerikāņu kino daiļavām.

241. Ipp. Deivids Selzniks (1902—1965) — amerikāņu kinopro- ducents. Viņa slavenākās filmas — «Kingkongs», «Toms So- jers», «Rebeka», «Vējiem līdzi».

2-43. Ipp. Svētais tēvs — Džordžs Beikers (1875—1965), organizējis vienu no daudzajiem ASV sastopamajiem protestantisma sektantiskajiem novirzieniem.

243. Ipp. Jūnitija Mitforda — angļu fašiste. Trīsdesmito gadu vidū Rietumeiropas presē parādījās baumas par viņas romānu ar Hitleru.

243. Ipp. Volters Vinčels — pazīstams amerikāņu žurnālists.

245.      Ipp. «Tifanijs» — grezns juvelierveikals Piektajā avēnija.

246.      Ipp. Marija Uspenska (1876—1949) krievu izcelsmes kinoaktrise, filmējusies Holivudā vecu dāmu lomās.

259. Ipp. manhetens — kokteilis, kura sastāvā ietilpst viskijs, vermuts un kads rūgts liķieris.

264.     Ipp. svētais Kristofors — ceļotāju aizgādnis.

265.     Ipp. Kīvesta — sala Meksikas līci.

28,3. Ipp. Viljams Randolfs Hērsts (1863—1951) — izdevējs, laikrakstu koncerna vadītājs un žurnālu sindikāta īpašnieks, ievērojama personība amerikāņu reakcionārajā žurnālistikā. Starp V. R. llērsta īpašumiem bija arī liela mākslas priekšmetu kolekcija, kuru viņš 1941.1 g. ar universālveikalu starpniecību sāka izpārdot.

285.      Ipp. Vendels Vilkijs (1892—1944) — rūpnieks un sabiedrisks darbinieks, republikāņu partijas kandidāts ASV prezidenta postenim 1940. gada vēlēšanās.

286.     Ipp, fado — portugāju tautas deju dziesma.

SATURS

PĻAVAS ARFA …………………………………………… 5

STĀSTI……………………………………………………….. 149

Pudele ar sudrabnaudu…………………………….. 150

Bērni dzimšanas dienā…………………………….. 170

Es ari varētu jums šo lo pastāstīt . 197

BROKASTIS «TIFANIJā»…………………………….. 211

PĒCVĀRDS ……………………………………………….. 312

PASKAIDROJUMI ………………………………………. 321

/

Трумен Капоте ЛУГОВАЯ АРФА Издательство «Лиесма» Рига 1977 На латышском языке Перевела с английского Тамара Лисека Художник Виестур Г рант

HB .V? 1561

Trūtnens Ka pote

PĻAVAS ARFA

Redaktore V. Kumuška Māksi redaktors A. Galeviuss Tehn. redaktore 1). Radziņa Korektore B. Vārpa

Nodota salikšanai 1977. g. 14. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 10. oktobri. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 70X100/32. 10,25 fiz. iespiedi.; 13,33 uzsk. iespiedi.: 14,65 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā . Izdevniecība «Liesma» Rīgā. ’Padomju bnlv. 24. Izdevu. Nr. 695/28853- D-634. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Pasūt. Nr. 2683.

Content

Kapote Trumens Pļavas arfa

PĻAVAS ARFA

STĀSTI

PUDELE AR SUDRABNAUDU

BĒRNI DZIMŠANAS DIENĀ

ES ARĪ VARĒTU JUMS ŠO TO PASTĀSTĪT

BROKASTIS «TIFANIJĀ»

PĒCVĀRDS

PASKAIDROJUMI

SATURS