Gēte Johans Volfgangs

Poēzija un īstenība

Johans Volfgangs Gēte

Poēzija un īstenība

.

MANAS DZĪVES LAPPUSES

priekšvārdu šim darbam, kuram ievads varbūt vajadzīgs vairāk nekā jebkurai citai grāmatai, lai noder kāda mana drauga vēstule^1, kura mani pamudināja ķerties pie šā visai problemātiskā pasākuma.

«Tagad nu, mīļais draugs, mums ir vienkopus visi Jūsu dzejdarbu divpadsmit sējumi,2 un, kad mēs tos pārlasām, tad atrodam tur daudz ko zināmu un daudz ko nezināmu; šie kopotie raksti atsauc mūsu atmina arī daudz ko aizmirstu. Citādi nevar, šie divpadsmit sējumi, kas atrodas mūsu priekšā viena formāta grāmatās, ir jāuzlūko par vienu veselumu, un tad nu labprāt gribētos radīt sev priekšstatu par pašu autoru un viņa talantu. Nav noliedzams, ka ducis grāmatiņu liekas par maz, ja paturam prātā, cik strauji rakstnieks iesaka savas daiļrades gaitas un cik daudz laika kopš tā brīža ir aizritējis. Tāpat nepaliks apslēpts, ka atsevišķi darbi pa lielākajai daļai radušies kādu īpašu iemeslu dēļ un ka tajos atspoguļojas gan noteikti ārējie apstākļi, gan arī dažādas iekšējās attīstības pakāpes, turklāt ne mazāk manāmi tajos izpaužas zināmi attiecīgā laikposma morāles un estētikas principi un uzskati. Visumā tomēr starp šiem sacerējumiem nav ciešas savstarpējas saiknes; bieži pat negribas ticēt, ka tos radījis viens un tas pats rakstnieks.

Jūsu draugi tomēr nav atteikušies no tālākiem pētījumiem un, tuvāk pazīdami Jusu dzīves un domāšanas veidu, mēģina atminēt dažu labu mīklu, atrisināt vienu otru problēmu; tā kā viņiem palīdz vecas simpātijas un gadiem ilga pazīšanās ar autoru, tad viņi atrod zināmu jaukumu pat grūtībās, ar kurām sastopas. Taču reižu reizumis mums nenāktu par. ļaunu palīdzība, kuru Jūs, cerams, neliegsit cilvēkiem, kam pret Jums ir tik draudzīgas jūtas.

Pirmais lūgums, ar kuru griežamies pie Jums, — lai Jūs mums norādītu hronoloģisko secību saviem dzejdar-biem, kuri jaunajā izdevumā sakārtoti pēc zināmas iekšējas sakaribas, kā arī noteiktā savstarpējā saistībā pastāstītu gan par dzīves apstākļiem un noskaņojumu, kas devuši vielu šiem darbiem, gan arī par paraugiem, kuri tos ietekmējuši, un — tas ir ne mazāk svarīgi — arī par teorētiskajiem principiem, kurus esat ievērojis. Kaut arī Jūs būsit pūlējies šaurāka lasītāju loka interesēs, varbūt rezultātā tomēr radīsies kaut kas tāds, kas būs patīkams un noderīgs ari plašākai sabiedrībai. Rakstnieks pat līdz sirmam vecumam nedrīkst atteikties no priekšrocības sarunāties ar saviem cienītājiem arī no attāluma; ja arī ne katram, kam gadu nasta uz pleciem, ir lemts no jauna radīt negaidītus, dziļi saviļņojošus darbus, tad tomēr tieši tajā vecumā, kad nobriest atziņas un izkristalizējas apziņa, vajadzētu ar lielu interesi un aizrautību pārskatīt savu līdzšinējo daiļradi un izmantot to par vielu jauniem apcerējumiem, tādējādi izstrādājot šo tēmu līdz pilnībai; tas tad vēlreiz varētu noderēt to ļaužu izglītošanai, kuri jau agrāk izglītojušies kopā ar mākslinieku un viņa darbu ietekmē.»

Sis tik laipni izteiktais pamudinājums modināja manī vēlēšanos tam paklausīt. Tā nu ir, ka jaunās dienās mēs aizrautīgi ejam paši savu ceļu un, lai no tā nenomaldītos, nepacietīgi noraidām citu prasības, turpretī vēlākajos gados mums ir ļoti patīkami, ja kāds sirsnīgs draugs mūs uzmundrina un mīļi rosina pievērsties kādam jaunam darbam. Tādēļ es tūlīt ķēros pie pirmā uzdevuma — izrakstīju un sakārtoju hronoloģiskā secībā gan lielākos, gan ari mazākos dzejdarbus, kas iespiesti manu rakstu divpadsmit sējumos. Es mēģināju atsaukt atmiņā to rašanās laiku un apstākļus. Taču drīz vien šī nodarbība kļuva sarežģītāka, jo bija nepieciešami plaši norādījumi un paskaidrojumi, lai varētu aizpildīt robus starp līdzšinējam publikācijām. Tur vainojams pirmām kārtām tas apstāklis, ka mani paši pirmie mēģinājumi nemaz nav saglabājušies, turklāt vēl trūkst ari vairāku aizsāktu un nepabeigtu darbu; viena otra pabeigta darba ārējais veidols pat ir pašos pamatos zudis, jo vēlāk tie pilnīgi pārstrādāti un ieguvuši citu formu. Turklāt man nācās pieminēt vēl arī to, kā es vingrinājos zinātnēs un citās mākslās un ko es, strādādams gan vienatnē, gan kopā ar draugiem, esmu šajos šķietami attālajos novados paveicis klusībā vai arī publicējis.

To visu es pakāpeniski mēģināju ietvert savās piezīmēs, lai apmierinātu manus labvēļus; taču šie meklējumi un pārdomas veda mani arvien tālāk un tālāk. Tā kā es vēlējos izpildīt labi pārdomāto prasību un centos pastāstīt gan par iekšējiem stimuliem, gan ārējām ietekmēm,3 kā ari noteiktā secībā attēlot attīstības stadijas, kādas bijušas manā teorētiskajā un praktiskajā darbā, tad man no savas privātās dzīves šaurajiem ietvariem nācās iziet plašajā pasaulē, jo manā atmiņā atainojās simts nozīmīgu cilvēku, kas mani bija vairāk vai mazāk ietekmējuši, un pašām pirmām kārtām jau nedrīkstēja atstāt bez ievērības pasaules politiskās dzīves grandiozos notikumus, kuri al-stāja visdziļāko iespaidu kā uz mani, tā arī uz visiem maniem laikabiedriem. Šķiet, ka biogrāfijas galvenais uzdevums ir attēlot un parādīt cilvēku viņa laika apstākļos, noskaidrot, ciktāl tie viņa centienus kavējuši un ciktāl sekmējuši, kā tajos veidojies viņa pasaules uzskats un viņa attieksme pret cilvēkiem un kā viņš, mākslinieks, dzejnieks vai rakstnieks, visu to atkal paudis tālāk citiem. Taču līdz ar to tiek prasīts gandrīz neiespējamais: lai indivīds pazītu pats sevi un savu gadsimtu; sevi — ciktāl viņš visos apstākļos ir palicis tāds pats kā iepriekš, un gadsimtu — kas aizrauj sev līdzi, apzīmogo un veido gan tos, kuri to vēlas, gan arī tos, kuri nevēlas, tā ka var sacīt: katrs, kas dzimis tikai desmit gadus agrāk vai vēlāk, laikam gan pēc savas attīstības un ārējās darbības būs gluži citāds.

Tādā veidā, uz tādu pārdomu un mēģinājumu pamata, no tādām atmiņām un apsvērumiem ir radies šis apcerējums, un, ievērojot apstākļus, kādos tapis, tas būs arī vislabāk uztverams, izlietojams un visgodprātīgāk novērtējams. Ja šeit būtu vēl kaut kas piebilstams, it īpaši attiecība uz pa pusei dzejisko, pa pusei vēsturisko izklāsta manieri, tad gan jau vēstījuma gaitā vēl vairākkārt radīsies iespēja to izdarīt.

PIRMĀ DAĻA

.

Pirmā grāmata

Es nācu pasaulē Frankfurtē pie Maiņas 1749. gada ‘J8. augustā pusdienas laikā, kad pulkstenis sita divpadsmit. Konstelācija bija man labvēlīga^5: Saule atradās Jaunavas zīmē un bija uzkāpusi zenītā; Jupiters un Venera to uzlūkoja laipni, Merkurija vaigā ari nemanīja nepatiku, Saturns un Marss izturējās vienaldzīgi; vienīgi Mēness, kas tobrīd k|uva gluži pilns, izrādīja pretestību cik spēdams, un tā kļuva vēl jo vairāk manāma tāpēc, ka lam tikko kā bija iestājusies planētas stunda. Tas ari aizkavēja manu dzimšanu, un ta nevarēja notikt, iekams šī stunda bija pagājusi.

Šīs labās zīmes, kuras astrologi vēlāk ļoti augstu novērtēja, droši vien bija tas, kas mani izglāba, jo vecmātes neizdarības dēļ es piedzimu nedzīvs un tikai ar lielām pūlēm bija iespējams panākt, ka es ieraudzīju dienas gaismu. Šis apstāklis, kas maniem piederīgajiem sagādāja milzīgus uztraukumus, tomēr nāca par labu citiem pilsoņiem, jo mans vectēvs Johans Volfgangs Tekstors^6, būdams pilsētas domes priekšsēdētājs, parūpējās par to, ka tika pieņemts akušieris un sarīkoti vai par jaunu atsākti vecmāšu kursi, un tādējādi viens otrs vēlāk dzimušais, jādomā, vieglāk varēja nākt pasaulē.

Kad gribam atcerēties pašus agrākos bērnības gadus, tad bieži notiek tā, ka no citiem dzirdēto mēs sajaucam ar to, kas mums saglabājies atmiņā no pašu konkrētās pieredzes. Neizdarot nekādus sīkākus pētījumus, jo tiem tik un tā nebūtu nozīmes, varu sacīt, ka mēs dzīvojām vecā namā, kas bija izbūvēts no divām kopā salaistām mājām. Vītņu kāpnes veda uz istabām, kas atradās dažādos augstumos, un stāvu nevienādība bija izlīdzināta ar pakāpieniem. Mums, bērniem, tas ir, manai jaunākajai māsiņai^7 un man, vismīļākā telpa bija apakšējais plašais priekšnams, kur blakus durvīm bija koka režģis; tas padarīja iespējamu tiešu saskari ar ielu un ļāva ieplūst ari svaigam gaisam. Šādu būri, kāds bija daudzām mājām, sauca par «priekšiņu». Sievietes, tur sēdēdamas, šuva un adīja, virēja gatavoja salātus; kaimiņienes no turienes sarunājās cita ar citu, un tas viss pilsētas ielām siltā laikā piešķīra dienvidniecisku izskatu. Ļaudis jutās brīvi, atrazdamies saskarē ar apkārtējiem iedzīvotājiem. Sīm priekšiņām vēl bija tāds labums, ka arī bērni iepazinās ar kaimiņiem, un mani visai iemīļoja trīs brāļi fon Oksenšteini no pretējā nama — mirušā pilsētas valdes priekšnieka dēli; viņi visādi ar mani rotaļājas un reizēm mani arī ķircināja.

Mani piederīgie mēdza stāstīt, ka šie citādi visai nopietnie un vientuļie vīri pamudinājuši mani uz dažādām nerātnībām. Minēšu tikai vienu no tām. Nesen bijis sarīkots trauku tirgus, un tā nu pieaugušie bija ne tikai krietnam laikam apgādājuši virtuvi ar mala podiem, bet sapirkuši rotaļlietu traukus arī mums, bērniem. Kādā jaukā pēcpusdienā, kad mājās valdīja miers, es savā nodabā rotaļājos priekšiņā ar dāvātajām bļodām un podiem un, kad neko citu vairs nevarēju izdomāt, izsviedu vienu bļodu uz ielas un priecājos, cik skanīgi tā saplīsa. Fon Oksenšteini, redzēdami, ka es līksmi situ plaukstas, uzsauca: «Svied vēl!» Es nekavējoties izmetu vienu podu un, tā kā uzmudinājuma saucieni «Vēl! Vēl!» nerimās, turpināju citu pēc citas triekt pret ielas bruģi bļodiņas, panniņas un krūzītes. Mani kaimiņi bez mitas apliecināja savu atzinību, un es biju lielā sajūsmā, ka varu darīt viņiem prieku. Mani krājumi jau bija izsīkuši, bet viņi joprojām sauca: «Vēl!» Tāpēc es nekavējoties iesteidzos virtuvē un atstiepu māla šķīvjus, kuri plīsdami radīja vēl lieliskāku skatu; tā nu es skraidīju šurp un turp un nesu šķīvjus citu pēc cita tādā kārtībā, kādā varēju tos plauktā aizsniegt, bet, kad šie vēl nelikās mierā, sasitu visu, ko vien no traukiem varēju sadabūt. Tikai pēc laba brīža parādījās kāds no pieaugušajiem un mēģināja glābt, kas glābjams. Taču nelaime bija notikusi, un daudzo saplēsto trauku vietā palika vismaz atmiņas par jocīgo atgadījumu, kas it īpaši ta viltīgajiem vaininiekiem sagādāja jautrus brīžus līdz pat mūža galam.

Mana tēvamāte^8, kuras mājās mēs patiesībā dzīvojām, mitinājās liela istabā tieši blakus priekšnamam, un mēs rotaļādamies mēdzām aizvirzīties līdz pat viņas krēslam un, kad viņa bija slima, līdz pat gultai. Šī skaistā, kalsnā, vienmēr tīrās, baltās drānās tērptā sieviete palikusi manā atmiņā gluži kā nemateriāla būtne. Cik atceros, viņa ar-vion bija maiga, laipna, vēlīga.

Ielu, kurā atradas mūsu māja, mēs bijām dzirdējuši devējam par Briežu gravu, taču mēs tur neredzējām ne gravas, ne briežu, tāpēc vēlējāmies uzzināt, kā šis nosaukums radies. Tad mums pastāstīja, ka mūsu māja uzcelta tādā vietā, kas agrāk atradusies ārpus pilsētas, un ka tur, kur patlaban stiepjas iela, kādreiz bijusi grava, kur mituši brieži. Dzīvniekus sargājuši un barojuši, jo senāta locekļi pēc vecas paražas katru gadu rīkojuši atklātu maltīti, kurai par godu kauts viens briedis, un šeit gravā to šādiem svētkiem arvien viegli varējuši dabūt pat tad, ja apkaimes firsti un bruņinieki pilsētai aiz dažādiem ieganstiem traucējuši rīkot medības vai arī — vēl ļaunākā gadījumā — ja pilsētu bija ielenkuši ienaidnieki un atgriezuši no ārpasaules. Šis paskaidrojums mums ļoti patika, un mēs labprāt būtu vēlējušies, kaut arī vēl mūsu dienās tur pastāvētu šāds saudzējams medību novads.

Mājas aizmugurē — it īpaši no augšējā stāva — pavērās ļoti skaists skats uz gandrīz nepārredzamiem apkārtējo māju dārziem, kas stiepās līdz pat pilsētas mūriem. Pārvēršot kādreizējo kopienas zemi piemājas dārzos, mūsējais gruntsgabals un vēl daži citi, kas atradās tuvāk ielas stūrim, diemžēl bija krietni samazināti, un tā nu iznāca, ka majas, kas sākās aiz Zirgu tirgus, ieguva dažādas saimniecības ēkas un plašus dārzus, bet mūs no šās tik tuvas paradīzes norobežoja pagalma diezgan augstā mūra sēta.

Otrajā stava atradās istaba, kuru sauca par dārza istabu, jo tur loga priekšā bija iestādīti daži augi, lai tādējādi aizstātu dārza trūkumu. Kad es paaugos, tad vismīļāk pavadīju laiku tur ne nu gluži bēdigā, tomēr ilgu pilnā noskaņojumā. Aiz dārziem, pilsētas mūriem un vaļņiem bija redzams skaists, auglīgs līdzenums, kas stiepjas līdz pat I Ielīstai. Vasarā es šajā istabā parasti gatavoju stundas, nogaidīju, kamēr pāriet negaiss, un vakaros nevarēju vien noskatīties uz rietošo sauli, kas tieši pretī šās istabas logiem slīga aiz apvāršņa. Taču tai pašā laikā es redzēju, arī, kā kaimiņi pastaigājās pa saviem dārziem un kopa puķes, kā rotaļājās bērni un ļaudis priecājās, sanākuši kopā, dzirdēju ripojam ķegļu bumbas un krītam ķegļus, un tas mani jau agri radīja vientulības sajūtu, no kuras izauga ilgas, kas atbilda manai jau no dabas dotajai nopietnībai un vērīgajam prātam, un to ietekme uz mani kļuva manāma visai drīz un vēlāk pastiprinājās vēl vairāk.

Vecā, drūmā māja ar daudzajiem tumšajiem nostūriem, starp citu, bija taisni kā radīta tam, lai bērnu dvēselēs modinātu nedrošibu un bailes. Turklāt vēl pieaugušie, par nelaimi, ievēroja tādu audzināšanas principu, ka bērniem jau agri jāizdzen bailes no visa netveramā un neredzamā un ka viņi jāpieradina pie tā, kas iedveš šausmas. Tāpēc mums, bērniem, vajadzēja gulēt vieniem, bet, ja tas mums šķita nepanesami un mēs klusām piecēlāmies, lai meklētu patvērumu pie kalpiem un kalponēm, tad, apvilcis otrādi apgrieztus rītasvārkus un tātad pietiekami pārģērbies, lai mēs viņu nepazītu, mums ceļā nostājās tēvs un trieca mūs atpakaļ gultās. Katrs sapratīs, cik ļauna ietekme bija šādai rīcībai. Kā gan lai atbrīvojas no bailēm cilvēks, kurš atrodas divkāršu šausmu gūstā? Mana māte, kas vienmēr bija moža un jautra un vēlējās, lai arī citi tādi būtu, atrada labāku izeju, ja raugāmies no pedagoģiskā viedokļa. Viņa prata sasniegt savu mērķi ar atzinības balvām. Patlaban bija persiku laiks, un viņa mums katru rītu apsolīja, ka varēsim ēst šos augļus, cik vien tīk, ja naktī būsim pārvarējuši bailes. Tas izdevās, un abas puses bija apmierinātas.

Mājas iekšienē manu uzmanību visvairāk saistīja gravīras ar Romas skatiem, ar kurām tēvs bija izrotājis vienu no vestibiliem, — šīs gravīras bija darinājuši izveicīgi Piranēzes^9 priekšteči, kuri labi izprata arhitektūru un perspektīvu un kuru darbs bija ļoti precīzs un augstvērtīgs. Šeit es diendienām varēju skatīt Piazza del Popolo, Kolizeju, Svētā Pētera laukumu, Svētā Pētera baznīcu no ārpuses un iekšpuses, Eņģeļu pili un vēl daudz ko citu. Sie attēli atstāja uz mani dziļu ietekmi, un citādi visai lakoniskais tēvs dažkārt bija tik laipns, ka sīkāk pastāstīja man par to, kas gravīrās redzams. Viņam ļoti patika itāliešu valoda un viss, kas attiecās uz šo zemi. Reizumis viņš mums rādija arī mazu marmora un naturāliju kolekciju, kuru bija pārvedis no turienes, un daudz laika ziedoja savam itāliešu valodā sacerētajam ceļojuma aprakstam l0, ko pats burtnīcu pēc burtnīcas lēnām un precīzi pārrakstīja un rediģēja. Tēvam šajā darbā palīdzēja kāds vecs, omulīgs itāliešu valodas skolotājs, kuru sauca par Džovinaci. Vecais ari gluži labi dziedāja, un manai mātei i.id nu ik dienas nācās viņam un sev pašai spēlēt klavieru pavadījumu; es drīz vien iepazinu Solitario bosco ombroso^1 un iemācījos to no galvas, pirms vēl sapratu mis dziesmas vārdus.

Manam tēvam pēc dabas vispār bija noslieksme uz mācīšanu, un, kad viņš nebija aizņemts darbā, tad labprāt gribēja, lai ari citi apgūst to, ko zināja un prata viņš pats. Tā viņš pirmajos laulības gados bija licis manai mātei citigi nodarboties ar rakstīšanu, kā arī ar klavieru spēli un dziedāšanu, turklāt vēl viņa bija spiesta kaut cik iemācīties itāliešu valodu un apgūt nepieciešamās sarunvalodas iemaņas.

Savā brīvajā laikā mēs parasti uzturējāmies pie vecmāmiņas, kuras plašajā istabā bija pietiekami daudz vietas mūsu rota|ām. Viņa prata izdomāt mums dažādas nodarbības un cienāja mūs ar dažādiem gardumiem. Bet reiz Ziemsvētku vakarā visi viņas labie darbi vainagojās ar to, ka viņa lika mums parādīt leļļu teātra izradi 11 un tā vecajā mājā uzbūra gluži jaunu pasauli. Sis negaidītais priekšnesums pilnīgi paņēma savā vara jauno skatītāju sirdis; it īpaši uz zēnu tas atstāja tik dziļu iespaidu, ka tas vēl ilgi bija jūtams.

Mazā skatuvīte ar saviem mēmajiem aktieriem, kurus mums sākumā tikai parādīja, bet pēc tam atdeva pavisam, lai mēs mācītos tos vadīt un dramaturģiskā darbība iedvestu tiem dzīvību, mums, bērniem, vēl jo vairāk dārga kļuva tāpēc, ka ta bija pēdējā piemiņa no labas vecmāmiņas, ar kuru mēs drīz vien vairs nevarējām tikties, jo viņas slimība arvien vairāk progresēja, un kuru pēc tam nāve izrāva no mūsu vidus uz visiem laikiem. Viņas aiziešanai bija sevišķi liela nozīme tapec, ka tā pilnīgi pārmainīja mūsu ģimenes dzīves apstākļus.

Kamēr vecmāmiņa bija dzīva, tēvs sargājās izdarit mājā kaut visniecīgākās parmaiņas vai jauninājumus, taču visi labi zinaja, ka viņš gatavojas to pilnīgi pārbūvēt,12 un pie šā darba viņš tagad ari nekavējoties ķeras. Frankfurtē, tāpa! ka vairākās citās vecas pilsētās, koka mājas ceļot, bija pasākuši ne tikai otro, bet ari augstākos stāvus būvēt platākus par apakšējiem, lai iegūtu vairāk telpas, un tas, it īpaši šaurajās ieliņas, rādijā drūmu, pat baismu noskaņu. Beidzot tika izdots likums, ka jaunceļamās mājās tikai otro stāvu drīkst izvirzīt pāri pamatiem, bet pārējie jaceļ vertikālā līnijā. Mans tēvs, kurš daudz nebēdāja par mājas ārējo izskatu, bet rūpējās tikai, lai iekšienē būtu ērti un glīti, nevēlējās zaudēt ar trešā stāva izvirzījumu iegūto telpu, tāpēc, ka jau citi to bija darījuši pirms viņa, izlīdzējās tā, ka mājas augšējai daļai piertkoja balstus, bet apakšējos slāvus vienu pēc otra nojauca un to vietā iestarpināja jaunus, tā ka galu gala ēkas pārbūvi varēja uzskatīt par remontu, kaut arī no veca tikpat kā nekas vairs nebija palicis pāri. Tā kā nojaukšanas un jauncel-smes darbi noritēja pakāpeniski, tad tēvs bija nolēmis no mājas neizvākties, lai pats labāk varētu visu pārraudzīt un vadīt, jo celtniecības tehniku viņš labi pārzināja, turklāt viņš negribēja šķirties no savas ģimenes. Beriliem šis jaunais periods bija visai neparasts un pārsteigumu pilns. Redzot, kā mūrnieka cērte un namdara cirvis, dīvainā kārtā turklāt sakot no apakšējā stāva, sagrauj istabas, kuras viņi bieži vien tika turēti kā sprostā un mocīti ar neinteresantām mācībām un nodarbībām, gaiteņus, kuros viņi bija rotaļājušies, sienas, par kuru tīrību un uzturēšanu kārtībā citkārt tik ļoti tika gādāts, un pašiem dzīvojot augšstāvā uz atbalstītām sijām itin ka gaisā pakārtiem un turklāt vēl gatavojot mācību stundas vai arī veicot dažādus uzdotus darbus, bērnu galvās radās īsts sajukums, kuru vis nevarēja tik viegli atkal likvidēt. Taču neērtības jaunā paaudze izjuta mazāk, jo tagad bija vairāk telpas rotaļām nekā līdz šim un dažkārt radās arī izdevība lēkāt pa baļķiem un šūpoties uz dēļiem.

Sākumā tēvs stūrgalvīgi rīkojās pēc sava plāna, taču, kad beigas arī jumts tika daļēji nojaukts un lietus sāka pilēt pat mūsu gultās, lai gan jumta vietā bija pārsegtas noplestas tapetes, viņš, gan visai negribīgi, nolēma bērnus kādu laiku atstāt pie izpalīdzīgiem draugiem, kuri jau agrāk paši to bija piedāvājuši, un sūtīt viņus pilsētas skola.

Sājā pārmaiņā bija ari daudz kā nepatīkama, jo, kad nu bērnus, kas mājās bija dzīvojuši nošķirti un pieraduši pie tīrības un smalkjūtīgas, kaut arī stingras apiešanas, iegrūda veselā resgaļu barā, tad viņiem gluži negaidot nācās paciest visādās rupjības un ļaunu, pat zemisku iztrīts ir\.mos, jo viņiem nebija nekādu ieroču, ar ko aizsargā-11. ■. un ari nekādas prasmes to darīt.

Saja laikā es arī patiesībā pirmo reizi pa īstam ierau-d/iju savu dzimto pilsētu, jo pamazām arvien brīvāk un In . aizliegumiem varēju pa to pastaigāties gan vienatnē, gan ari kopa ar jautriem biedriem. Lai kaut cik radītu priekšstatu par iespaidu, kādu uz mani atstāja nopietna nu cienīgā apkārtne, es to vispirms attēlošu tādā secībā, l aila la pamazām atklājas manu acu priekšā. Visvairāk man patika iet kājām pāri lielajam Maiņas tiltam. Garums, stiprums un izskatīgums padarīja to par ievērojamu celtni; tas arī ir gandrīz vienīgais no agrākiem laikiem palikušais piemineklis, kas apliecina, kā pasaulīgās va-ras pārstāvji, savu pienākumu pildīdami, rūpējušies par pilsoņu labklājību. Skaistā upe saistīja manu skatienu gan augšpus, gan lejpus tilta, un, kad zeltītais gailis tilta krusta gala mirgoja saules staros, es vienmēr taja nolūkojos ar sajūsmu. Pec tam parasti devāmies pastaigā pa Saksenhauzenu un, samaksājuši kreiceri, omulīgā noskaņā cēlāmies pāri upei. Tā kā bijām atkal nokļuvuši šaipusē, tad aizstaigājām uz Vīna tirgu un, ja patlaban notika preču izkraušana, apbrīnojām celtņu mehānismus, taču sevišķi mums patika vērot, kā piestāj krasta tirdzniecības kuģi, jo no tiem kāpa laukā tik dažādi un dažkārt pat visai dīvaini ļaudis. Atgriezdamies pilsētā, mēs katru reizi godbijīgi apstājamies pie Zālliofas^13, kas vismaz atradās tai vietā, kur, kā stāstā, bijusi ķeizara Kārļa Lielā un viņa pēcnācēju pils. Mes labprāt klaiņojām pa veco amatnieku pilsētu un tirgus dienās mēdzām iejukt ļaužu pūlī pie Bērtuļa baznīcas M. Šeit jau kopš sendienām cils pie cita drūzmējās veikalnieki un sīktirgotāji, un, tā kā viņi bija stingri iekarojuši savas pozīcijas, tad jaunākajos laikos vairs nebija viegli šeit atrast vietu plašakai un pievilcīgākai tirdzniecības iestādei. Mūs, bērnus, it īpaši vilināja būdas, kas atradās tā sauktajā Pfareizenā ir\ un mēs tur atstājām ne vienu vien sauju sīknaudas, par ko ieguvām krāsainas, ar zeltītiem zvēru attēliem izrotātas papīra loksnes. Taču tikai retumis izdevās izspiesties cauri nelielajam, ļaužu pārpilnajam un netīrajam tirgus laukumam. Atceros ari, ka es vienmēr šausminādamies ar līkumu metos apkārt šaurajiem un pretīgajiem gaļas tirgotāju galdiem, kas atradās turpat blakus. Daudz patī-kamaka vieta pastaigai toties bija rātsnama kalns. Ceļš

uz jauno pilsētu veda cauri jaunajam sīkumtirgum un vienmēr mūs iepriecināja un radīja možu garastāvokli; kaitināja tikai tas, ka neviena iela garām Svētas dievmā-/ tes baznīcai neveda tieši uz Ceilas ielu, bet nācās vienmēr staigāt garo apkārtceļu pa Zaķu ielu vai ari caur Katrīnas vārtiem. Visvairāk bērna uzmanību tomēr saistīja daudzās mazās pilsētiņas šaja pilsētā, cietokšņi cietoksnī, citiem vārdiem sakot — ar mūra žogiem apjoztās klosteru teritorijas un no agrākajiem gadsimtiem saglabājušas celtnes, kas atgādināja pilis: Nirnbergas sēta l6, Kompostella, Braunfelza, fon Stallburgu pastāvīgā mītne un vairāki cietokšņi, kuros jaunākajos laikos bija ierīkoti dzīvokļi vai amatnieku darbnīcas. Frankfurtes arhitektūrā tolaik nebija itin nekā tāda, kas spētu pacilāt cilvēka pratu, — viss atgādināja sen pagājušus laikus, kuri gan pilsētā, gan tas apkaimē bija ļoti nemierīgi. Vārti un torņi, kas iezīmēja vecās pilsētas robežas, un tālāk atkal vārti, torņi, mūri, tilti, vaļņi, grāvji, kas apjoza jauno pilsētu, — viss pārāk skaidri liecināja par to, ka šos objektus radījusi nepieciešamība nemierīgos laikos gādāt par ļaužu drošību, ka laukumi un ielas, pat jaunās, kas bija platākas un skaistākas, var pateikties par savu rašanos tikai gadījumam un patvaļai, nevis skaidri izplānotai rīcībai. Zēna nostiprinājās zināma tieksme uz visu senlaicīgo, un to it īpaši veicināja un padziļināja vecās hronikas un kokdzelumi, kā, piemēram, Grāva 17 darbs, kas attēloja Frankfurtes aplenkumu; turklāt parādījās vēl arī cita aizraušanās — izprast ļaudis dažadas dabiskās dzīves situācijās, netīkojot pēc īpaša interesantuma vai skaistuma. Tā, piemēram, viens no mušu iemīļotākajiem pastaigas gājieniem, ko centāmies izdarīt pāris reižu gadā, bija pastaiga pa eju, kas atradās iekšpus pilsētas mūra. Dārzi, pagalmi, saimniecības ēkas stiepās līdz pat pilsētas vaļņiem, un tur varēja redzēt vairākus tūkstošus ļaužu viņu šauraja, noslēgtajā, svešai acij slēptajā mājas dzīvē. Sakot no lepnajiem un greznajiem bagātnieku dārziem un rūpēs par savu labumu aizņemto birģeļu augļu dārziem, tālāk līdz fabrikām, balinātavam un citām tādām ieslā-r dem, ja, līdz pat kapsētai, — jo pilsētas robežās ietilpa vesela maza pasaule, — visur skatienam pavērās visdažādākās un brīnumainākās ainas, kuras ik uz soļa mainījās un par kurām mēs savā bērnišķīgajā ziņkārē nevārējām vien gana nopriecāties. Patiesi, diezin vai pazīstamais

Klibaiss velns^18, kas savam draugam par prieku nakti no-ci'l.i Madrides namu jumtus, šajā ziņā būs spējis sniegt daudz vairāk par to, kas mums šeit tika dots zem klajas debess gaišā dienas laikā. Atslēgas, kas ša ceja gājējam Idla vajadzīgas, lai tiktu cauri dažādiem torņiem, kāpņu lelpam un vārtiņiem, atradas uzraugu rokās, un mēs vi-•aīdi centāmies pieglaimoties viņu padotajiem.

Vel nozīmīgāks un savā ziņā svētīgāks mums bija rāts-nanis, ko mēdza saukt par Rēmeru. Mēs labprat mēdzām Ur-i pa šīs ēkas apakšējām velvētajām zālēm. Dabūjām ari at|auju ieiet lielajā, neparasti vienkāršajā domes sēžu zāle Sienas līdz noteiktam augstumam bija klātas ar paneļiem, bet tālāk tās, tāpat kā griestu velves, bija balta^1.. turklāt nekur nemanīja ne sienas gleznojumu, ne vispār kāda attēla. Tikai augstu pie vidējās sienas atradās iss uzraksts:

Ja viena vira runā klausīsies,

Tad savā spriedumā tu alosies

Vel otru uzklausi — un iaisnigs spriedums rāsies.

Sapulces dalībniekiem paredzētie soli pēc vecas paražas bija novietoti uz paaugstinājuma visgarām telpas sienmalai. Tādējādi mēs it labi varējām saprast, kāpēc mūsu senāta locekļu sadalījums pec rangiem atbilst soliem, kuros viņi šeit sēž. Kreisajā pusē no durvīm līdz pretējam stūrim, tas ir, pirmajā solā, sēdēja piesēdētāji, liet pašā stūrī domes priekšsēdētājs — vienīgais, kura priekša atradās mazs galdiņš; viņam pa kreisai rokai līdz logiem sēdēja kungi, kas skaitījās otrajā rindā, bet gar logiem stiepās trešā rinda, kur savas vietas ieņēma amatnieki; zāles vidū atradas protokolētāja galds.

Reiz nu mēs bijām iekļuvuši rātsnamā, tad labprāt iejukām vēl ļaužu burzmā pie birģermeistara audienču zāles. Taču galvenokārt mūsu uzmanību saistīja viss, kas attiecās uz ķeizara vēlēšanām un kronēšanu. Mes prasmīgi nodrošinājām sev durvju sargu labvēlību, lai iegiitu atļauju uzkāpt pa jaunajam ķeizara kāpnēm gaišajā, freskām izgleznotajā kāpņu telpā, kas parasti bija nožogota ar režģi. Ar purpurkrāsas tapetēm iztapsētā un ar brīnumaini izlocītiem zelta rotājumiem greznotā vēlēšanu zāle mums iedvesa bijību. Mes ļoti uzmanīgi aplūkojām abas durvju puses, uz kurām bija attēloti visai dīvaina izskata bērni vai ģēniji ķeizara tērpā, apkrauti ar impērijas regā-lijām, un cerējām, ka ari paši savām acim reiz redzēsim kronēšanu. Ta kā mums nu bija palaimējies iekļūt lielajā ķeizara zālē, tad no turienes mūs tikai ar lielām pūlēm varēja dabūt laukā, un, ja kāds mums vēl kaut cik varēja pastāstīt par to, ko paveikuši visi šie ķeizari, ar kuru portretiem bija apgleznotas sienas viscaur vienādā augstumā, tad šādu cilvēku mēs uzskatījām par savu labāko draugu.

Par Kārli Lielo mēs dzirdējām dažādus brīnumainus nostāstus, taču tas, kas mūs no vēstures patiesi ieinteresēja, sakās tikai ar Rudolfu fon Habsburgu 19, kurš vīrišķīgi bija darījis galu tik lielam sajukumam. Mūsu uzmanību saistīja arī Kārlis Ceturtais^20. Mēs jau bijām dzirdējuši par zelta bullu un par nežēlīgo kakla tiesu, kā arī par to, ka viņš frankfurtiešiem nebija atmaksājis ar ļaunu par viņu simpātijām pret Kārļa dižciltīgo sāncensi — Gin-teru fon Svarcburgu^21. Maksimiliānu^22 mums slavēja par lielu humānistu un pilsonības labvēli un stāstīja par viņa pareģojumu, ka viņš būšot pēdējais vācu cilmes ķeizars; diepižēl tas ari bija piepildījies, jo pēc viņa nāves izvēle bija svārstījusies vienīgi starp Spānijas karali Kārli Piekto un Francijas karaii Francisku Pirmo. Pec tam domīgi tika piebilsts, ka šobrīd atkal izplatoties līdzīgi pareģojumi vai drīzāk paredzējumi: esot taču acīm redzams, ka tagad palikusi vairs vieta tikai viena ķeizara portretam; kaut arī šis apstāklis varot likties nebūtisks, tas tomēr patriotiski noskaņotajos pilsoņos radot bažas.

Reiz nu bijām devušies šādā apgaitā, tad neaizmirsām aiziet arī uz Doma baznīcu un apmeklēt godprātīgā, draugu un ienaidnieku cienītā Gintera kapu. Ievērojamais kapakmens, kas to reiz sedza, tagad bija novietots luktā. Turpat blakus esošas durvis, pa kuram var nokļūt kon-klāvā^23, mums ilgu laiku bija slēgtas, līdz mēs beidzot ar augstāko iestāžu palīdzību dabūjām atļauju iekļūt arī šajā nozīmīgajā vieta. Taču mes būtu darījuši labāk, ja arī turpmāk būtu to iztēlojušies vienīgi sava fantāzijā, jo telpa, kas vācu vēsturē ieņēma tik izcilu vietu un kur varenie valdnieki mēdza pulcēties, lai veiktu tik ārkārtīgi svarīgu uzdevumu, mums nekādā ziņa nelikās pietiekami grezna, turklāt vēl tas izskatu bojaja baļķi, stieņi, sastatnes un visādi citādi tur sakrauti priekšmeti, kurus bija vēlējušies nolikt kaut kur nomaļus. Toties jo vairāk mūsu iztēli rosināja un jo lielāku pacilātību mūsos radīja tas, ka drīz pēc fnm saņēmām atļauju būt klāt tajā reizē, kad rātsnamā dažiem augstiem ārzemju viesiem tiks rādīta zelta bulla.

Zēns tad kāri klausijas visu, ko viņa piederīgie, kā ari vecāki radinieki un paziņas labprāt stāstīja un vēlreiz pārstāstīja par kronēšanām, kas pēdējā laikā bija drīz sekojušas cita citai^24. Nebija neviena padzīvojuša frank-furtieša, kas abus šos notikumus, kā ari visu, kas ar tiem bija saistīts, neuzskatītu par pašu svarīgāko savā dzīvē. Sevišķi krāšņa bijusi Kārļa Septītā kronēšana, kuras laikā īpašu ievērību guva Francijas sūtņa greznās un ar izsmalcinātu gaumi rīkotās svinības, taču beigu beigās labajam ķeizaram klājās visai bēdīgi, jo viņš nespēja saglabāt savu rezidenci Minhenē un bija pat spiests lūgt, lai viņu uzņem kādā no impērijas pilsētām.

Kaut gan Franča Pirmā kronēšana nebija tik izcili krāšņa, tai savukārt spožumu piešķīra ķeizarienes Marijas Terēzijas klātbūtne; laikam gan viņas skaistums bija apbūris vīriešus, tāpat kā Kārļa Septītā nopietnā, cienīgā stāja un zilās acis bija valdzinājušas sievietes. Vismaz abu dzimumu pārstāvji visādi centās, lai zēns, viņos klausoties, iegūtu viscildenāko priekšstatu par šīm abām personām. Minēto notikumu attēlojumi un pārstāstījumi norisinājās priecīgā un mierīga noskaņā, jo Āhenā noslēgtais miers^25 uz brīdi bija izbeidzis visas ķildas, un gluži tikpat omulīgi ka par dažādajām svinībām tika runāts arī par notikušajiem karagājieniem, par kauju pie Detingenes un vēl par šo to citu, kas aizvadītajos gados bijis ievērojams; kā jau tas pec noslēgta mierlīguma mēdz būt, šķita, ka visai svarīgie un bīstamie notikumi norisinājušies tikai tāpēc, lai tie laimīgiem un bezrūpīgiem ļaudīm noderētu par laika kavēkli.

Kad šādā patriotiskā aizrautībā bija pagājis labi ja pusgads, atkal jau pienāca gadatirgus laiks, kas visiem bērniem katru reizi neiedomājami jauca prātus. Jaunā pilsētiņa, ko īsā laikā bija radījušas daudzās pilsētā saceltās būdas, kņada un burzma, preču izkraušana un izsaiņošana jau no paša pirmā brīža modināja nepārvarami lielu ziņkāri un bezgalīgu, bērnišķīgu alkatību, kuru zēns, gadiem ejot, lūkoja remdināt gan šādā, gan tādā veidā — cik nu to atļāva viņa nelielā naudas maka iespējas. Taču vienlaikus radas arī priekšstats par to, ko visu gan ļaudis pasaulē ir radījuši, kas tiem ir vajadzīgs un ar kādām precēm apmainās dažādo pasaules daļu iedzīvotāji.

Sis lielais pasākums, ko organizēja pavasaros un rudeņos, tika ievadits ar savdabīgām svinībām, kas iedvesa vēl jo lielāku godbijību tādēļ, ka tās radīja dzīvu priekšstatu par to, kas noticis senos laikos un kas no tiem saglabājies vēl lidz mūsu dienām. Pavadību dienā visa pilsēta bija kājas, ļaudis drūzmējās uz galvenās ielas, uz tilta, līdz pal Saksenhauzenai; pie visiem logiem stāvēja ziņkārīgie, kaut gan pa dienu nekas sevišķs nenotika, — likās, ka cilvēki pulcējas vienīgi tādēļ, lai drūzmētos, un skatītāji atnākuši tikai aplūkot cits citu, jo tas, kas īsteni tika gaidīts, norisinājās vēlu vakarā un ļaudis to vairāk iedomājas nekā saredzēja.

Proti, tajos senajos, nemierīgajos laikos, kad jebkurš pēc patikas strādāja netaisnus darbus vai arī no laba prāta palīdzēja nostiprināties taisnībai, tirgotājus, kuri devās uz gadatirgu, patvaļīgi tramdīja un aptīrīja gan dižciltīgi, gan nedižciltīgi lielceļa laupītāji, tā ka valdnieki un cili augstas kārtas viri lika bruņotai sardzei savus ļaudis pavadīt līdz pat Frankfurtei. Bet te nu pilsētnieki negribēja neko zaudēt nedz no pašu, nedz no savas teritorijas cieņas; viņi devās atbraucējiem pretī, un tad reizēm izcēlās strīdiņi par to, cik tālu drīkst doties līdzi pavadoņi un vai viņiem vispār būtu tiesības ienākt pilsētā. Tā kā tas notika ne tikai tirdzniecisku darījumu un gadatirgu laikā, bet arī tad, kad šurpu devās ievērojamas personas gan kara, gan arī miera laikā, bet galvenām kārtām tomēr vēlēšanu reizēs, un strīdi nereti beidzās pat ar vardarbībām, ja pilsētā līdzi saviem kungiem lauzās iekšā ari viņu svītas, kuras vietējie negribēja uzņemt, tad jau kopš mūžseniem laikiem šaja jautājumā risinājās sarunas un tika noslēgtas daudzas vienošanās, parasti gan ar abpusēju piekāpšanos, un joprojām netika zaudētas cerības, ka beidzot reiz izdosies izbeigt šo gadsimtiem ilgušo ķildu, jo visu šo lietu, kuras dēļ tik ilgi un sirdīgi bija plēsušies, galu galā varēja atzīt gandrīz par nevajadzīgu vai vismaz par mazsvarīgu.

Minētajās dienās civila kavalērija ar saviem komandieriem priekšgalā vairākas grupās izjāja pa dažādiem vārtiem un noteiktā vietā satikās ar jātniekiem vai huzāriem no to pilsoņu kārtas, kuriem bija piešķirtas pavadoņu tiesības; tur viesi kopā ar viņu vadoņiem tika laipni uzņemti un pacienāti, vīri kavējās laukā lidz pat vakaram un tad, kad gaidošais ļaužu pūlis tos tik tikko vairs spēja saredzēt, iejāja atpakaļ pilsētā, jo dažs labs civilās apsardzes jātnieks vairs nespēja nedz valdīt savu zirgu, nedz ari pats noturēties zirgā. Pa tilta vārtiem nāca šurp galvenā procesija, tādēļ tur drūzmēšanās bija vislielākā. Beigu beigās, kad jau bija pienākusi nakts, piebrauca Nirnber-gas pasta kariete tādā pašā apsardzībā, un tajā pēc paražas ik reizes vajadzēja sēdēt vecai sievietei; kad pajūgs tuvojas, ielas puikas parasti sāka aurot pilnā rīklē, kaut gan karietē sēdošos pasažierus vairs nekādi nebija iespējams saskatīt. Spiešanās, kas izcēlās, kad pūlis šinī brīdi brāzās pa tilta vārtiem pilsētā pakaļ karietei, patiesi bija neiedomājama un prātam neaptverama, tādēļ arī tuvākajās mājās bija visvairāk skatītāju.

Tika izdarīta arī kāda cita, vēl savdabīgāka ceremonija, kas norisinājās satraukto skatilāju acu priekšā gaišā dienas laikā, — spēlmaņu tiesa^26. Šī ceremonija atsauca atmiņā tos senatnīgos laikus, kad ievērojamas tirdzniecības pilsētas lūkoja ja nu ne gluži atbrīvoties no muitām, kas pieauga tikpat strauji kā tirdzniecība un amatniecība, tad vismaz panākt kaut kādus atvieglojumus. Ķeizars, kam muitas nodevas bija nepieciešamas, dažkārt piešķīra atlaides tais gadījumos, kad tas bija no viņa atkarīgs, taču parasti tikai uz vienu gadu, un atlaidi vajadzēja gadu no gada atjaunot. Lai to izdarītu, pirms Bērtuļa mesas sākuma tika maksāti simboliski mesli karaļa ieceltajam pilsētas domes priekšsēdētājam, kurš reizēm varēja izpildīt arī galvenā muitnieka pienākumus, — tas viss notika tikai formas pēc, kad pilsētas domes priekšsēdētājs kopā ar piesēdētāj iern noturēja tiesas sēdi. Vēlāk, kad domes priekšsēdētāju vairs neiecēla ķeizars, bet ievēlēja paši pilsētas iedzīvotāji, viņam tomēr palika šis privilēģijas,un līdz pat mūsu laikiem bija saglabājusies paraža atbrīvot dažas pilsētas no muitas maksas, kā ari ceremonija, kurā piedalīdamies Vormsas, Nirnbergas un Altbambergas deputāti oficiāli atzina šis mūžvecās priekšrocības. Diena pirms svētās Marijas piedzimšanas dienas bija izsludināta par atklātu tiesas dienu. Lielajā ķeizara zālē norobežotā laukumā uz paaugstinājuma sēdēja piesēdētāji, un viņu vidū vēl vienu pakāpienu augstāk savu vietu bija ieņēmis pilsētas domes priekšsēdētājs; atsevišķo pušu prokuratori bija novietojušās lejā labajā pusē. Tad tiesas sekretārs sāk skaļi nolasīt svarīgākos spriedumus, kas pataupīti tieši šai dienai; prokuratori lūdz izsniegt viņiem kopijas, iesniedz pārsūdzību vai ari dara vēl šo to citu, ko atzīst par vajadzīgu.

Tad pēkšņi brīnumainas mūzikas skaņas it kā vesti pagājušo gadsimtu atgriešanos. Parādās trīs spēlmaņi — viens no viņiem pūš vecu stabuli, otrs basu, trešais pom-meru vai oboju. Viņiem galvā cepures un mugurā zili, ar zeltu izšūti mēteļi, pie kuru piedurknēm piespraustas notis. Tā viņi tieši pulksten desmitos, vietējo ļaužu un svešinieku apbrīnoti, delegātiem un viņu pavadoņiem sekojot, bija devušies ceļa no viesnīcas, un tā nu viņi tagad ienāk zālē. Tiesas sēde tiek pārtraukta, spēlmaņi ar saviem pavadoņiem paliek aiz barjeras, ienāk delegāts un nostājas pretī domes priekšsēdētājām. Simboliskajās nodevās, ko pieprasīja precizi saskaņa ar senajām paražām, parasti tika pasniegtas tās preces, ar kurām attiecīga pilsēta galvenokārt mēdza tirgoties. Ar pipariem varēja aizstat jebkuru preci — un tā ari šoreiz delegāts bija atnesis skaisti izgrebtu koka kausu, pilnu ar pipariem; tam virsū bija uzlikts cimdu paris ar oriģināliem iegriezumiem, zīda izšuvumiem un pušķiem- par zīmi, ka ir piešķirta un arī pieņemta īpaša privilēģija; šādus cimdus dažkārt valkāja pats ķeizars. Blakus kausam atradās balta nūjiņa^27, kuras senāk nekad nedrīkstēja trūkt tur, kur tika spriests un tiesāts likuma vārdā. Veltei vel bija pievienotas dažas mazas sudraba monētas, un Vormsas pārstāvis savukārt nesa vecu filca platmali, kuru šī pilsēta vienmēr no jauna atkal izpirka, ta ka platmale jau daudzus gadus bija šo ceremoniju aculieciniece.

Pēc tam kad delegāts bija beidzis savu uzrunu, pasniedzis dāvanu un saņēmis no priekšsēdētāja apliecinājumu turpmākajai šīs privilēģijas saglabāšanai, viņš atkāpās malā, spēlmaņi sāka spēlēt un procesija devās laukā ta-pat, kā bija ienākusi, bet tiesa turpināja savu darbu, līdz tika ievests otrs un beidzot ari trešais delegāts, jo viņi ieradās ar zināmu laika atstarpi — daļēji tāpēc, lai skatītājiem ilgāk būtu, par ko priecāties, daļēji arī tāpēc, ka ceremonijā piedalījās vienmēr vieni un tie paši seno paražu zinātāji, kurus Nirnberga bija apņēmusies uzturēt savam un pārējo pilsētu vajadzībām un katru gadu nogādāt svinību vietā.

Mūs, bērnus, šie svētki īpaši saistīja, jo mēs jutāmies krietni vien glaimoti, redzēdami savu vectēvu pildām tik godpilnu pienākumu, un arī tāpēc, ka visnotaļ vēl tai pašā dienā mēdzām itin kā gluži parastā kārtā viņu apciemot, lai pēc tam, kad vecāmāte būs piparus izbērusi savās garšvielu kastītēs, pamanītos dabūt savā ipašumā kausu un nūjiņu, cimdu pāri vai ari vecu sudraba monētu. Sīs simboliskās ceremonijas, kas itin kā uzbūra acu priekšā senatni, nebija iespējams izprast, neiedziļinoties pagājušo gadsimtu vēsturē, neinteresējoties par mūsu senču paražām, tikumiem un uzskatiem, ko tik brīnumainā kārtā atdzīvināja atkal augšāmcēlušies spēlmaņi un delegāti, kā arī rokām taustāmās veltes, kuras varējām saukt par savām.

Vasarā pēc šādām sendienām par godu rīkotam svinībām — turklāt vēl ārpus pilsētas, brīvā daba — notika svētki, kas mums, bērniem, sagādāja vēl vairāk prieka. Tālāk uz leju Maiņas labajā krastā, apmēram pusstundas gājiena attālumā no pilsētas vārtiem, mūžvecu liepu pakājē plūst glīti izmūrēts sēravots. Turpat netālu atrodas viesnīca «Pie labajiem ļaudīm», kas senāk bijusi slimnīca un tikusi uzcelta tieši šā avota dēļ. Noteiktā dienā ik gadus turienes kopīgajās ganībās sadzina govju pulkus no tuvējās apkaimes, un gani kopā ar savām meičām tad svinēja svētkus pa laucinieku paražai ar dejām un dziesmām un vel visādām izpriecām un nerātnībām. Pilsētas otrā pusē atradās līdzīgs, tikai vēl lielāks kopējā īpašumā esošs laukums, kura rota tāpat bija avots un vēl krāšņākas liepas. Uz turieni Vasarsvētkos dzina aitu barus, un tai pašā laikā no pilsētas mūriem brīvā dabā izlaida arī nabadzīgos, bālos bārabērnus, jo tikai vēlāk esot nākuši uz domām, ka būs labāk, ja šos atstatos radījumus, kas dienās paši būs spiesti sisties caur dzīvi, nevis žēlos un lolos, bet gan jau agri liks tiem sadurties ar dzīves īstenību — jau laikus radinās viņus kalpot un būt pacietīgiem, tāpēc esot nepieciešams viņus jau no bērna kājas rūdīt gan fiziski, gan morāliski. Aukles un kalpones, kas arvien labprāt dodas pastaigās, mūs jau agri mēdza nest un vest uz šādām vietām, tā ka šādi lauku svētki pieder pie pašiem pirmajiem iespaidiem, kurus spēju atcerēties.

Pa to laiku mājas pārbūve bija pabeigta, turklāt diezgan īsā laikā, jo viss bija iepriekš labi pārdomāts un sagatavots, kā ari sagādāta nepieciešamā naudas summa. Tagad mēs visi atkal bijām kopā un jutāmies omulīgi, jo, kad labi apsvērts plāns ir īstenots, tad aizmirstas viss nepatīkamais, kas bijis japiedzivo, lai šo mērķi sasniegtu. Ģimenes mājoklim nams bija pietiekami liels, arī viscaur gaišs un saulains, kāpņu telpa plaša, priekštelpas rādijā priecīgu noskaņojumu, un pa vairākiem logiem netraucēti varēja vērot jauko ainavu, kas pavērās pāri dārziem. Iekšēja izbūve, kā ari viss, kas attiecās uz telpu pilnīgu iekārtošanu un izrotāšanu, tika pabeigts pamazām un pie reizes sagādaja darbu rokām un tematu sarunām.

Pašu pirmo sakārtoja tēva bibliotēku^28, kuras labākajām grāmatām ādas vai pusādas sējumos vajadzēja rotāt viņa kabineta sienas. Viņam piederēja latīņu rakstnieku darbi skaistos holandiešu izdevumos, kurus viņš mēdza iegādāties ceturtdaļloksnes formāta, lai grāmatām būtu vienāds arējais izskats, tad vēl daudzas grāmatas par romiešu vēstures pieminekļiem un smalkākajām jurispru- y dences nozarēm. Netrūka arī izcilāko itāliešu dzejnieku, it īpaši tēvs cienīja Taso. Tur varēja atrast arī labakos no visjaunākajiem ceļojumu aprakstiem, un tēvam pašam visai tikās pārlabot un papildināt Keislera un Nemeica 29 sacerējumus. Ne mazāk viņš bija apgādājies ar nepieciešamākajiem palīglīdzekļiem, kā citvalodu-vācu tulkojošajām vārdnīcām un leksikoniem, kur pēc patikas varēja meklēt padomu, kā ari vēl ar daudz ko citu, kas noderēja praktiskai vajadzībai vai priekam.

Otru daļu bibliotēkas grāmatu tiros pergamenta sējumos, ar ļoti skaisti uzrakstītiem nosaukumiem novietoja īpaša mansarda istaba. Jaunu grāmatu iegāde, kā arī to iesiešana un pievienošana krājumam notika ļoti pārdomāti un kārtīgi. Turklāt sevišķi svarīgi tēvam likās gudrie komentāri, kas vienu otru grāmatu padarīja īpaši vērtīgu. Par juridiskajiem jautājumiem sarakstīto disertāciju krājums viņa bibliotēkā katru gadu pieauga par vairākiem sējumiem.

Taču vispirms tika savāktas gleznas, kas agrāk vecajā māja bija karājušās kur nu kura, un visas kopā melnos, ar zeltu rotātos ietvaros simetriski novietotas pie sienām kāda glītā istabā blakus kabinetam. Mans tēvs ievēroja kādu principu, kuru bieži un pat ar aizrautību mēdza sludināt, — ka jādod darbs dzīvajiem meistariem un mazāk uzmanības jāvelti mirušajiem, jo to novērtējumā ieviešoties ļoti daudz aizspriedumu. Viņš domāja, ka ar gleznām esot gluži tāpat kā ar Reinas vīniem, kurus vecums gan darot īpaši augstvērtīgus, liet kurus katru nākamo gadu varot tikpat teicami raudzēt ka iepriekšējos gados. Pēc kāda laika ari jaunais vīns kļūšot vecs, tikpat vērtīgs un

varbūt pat vēl gardāks. So savu uzskatu tēvs lieliski pamatoja ar piebildi, ka daudzas vecas gleznas to cienītāju acis iegūstot lielu vērtību galvenokārt tāpēc, ka tās kļuvušas tumšākas un nobrūnējušas, — šādu gleznu harmoniskais krāsu tonis bieži tiekot slavēts. Mans tēvs turpretī apgalvoja, ka viņš nemaz neuztraukšoties, ja jaunās gleznas laika gaitā nenomelnēšot; ka tās tieši ar to iegūs, to viņš gan ari negribēja atzīt.

Pec šādiem principiem vadīdamies, viņš vairākus gadus bija nodarbinājis visus Frankfurtes māksliniekus^30: gleznotāju Hirtu, kurš savus ozolu un skābaržu mežus un citas ta saucamās lauku ainavas labprāt mēdza atdzīvināt ar ganāmpulku attēliem, tāpat arī Trautmanu, kas sev par paraugu bija izraudzījies Rembrantu un guvis labus panākumus gaismas laukumu un atspulgu, bet ne mazāk arī efektīgu ugunsgrēku gleznošanā, tā ka reiz viņu pat uzaicināja izgatavot kadas Rembranta gleznas kopiju; vēl ari Sicu, kurš Zahtlebena garā cītīgi noņēmās ar Reinas apvidus ainavu gleznošanu; ne mazāk arī Junkeru, kurš mderlandiešu manierē visai tīri gleznoja puķes un augļus, klusās dabas un cilvēkus kada mierīgā nodarbībā. Bet tagad sakarā ar jauno izkārtojumu, plašākajām telpām un vel jo vairāk tāpēc, ka bija nodibinātā pazīšanās ar kādu izmanīgu mākslinieku, tēva interese par gleznām tika atkal atjaunota un atmodināta. Šis mākslinieks bija Zēkacs, Brinkmaņa skolnieks un Darrnštates galma gleznotājs, par kura talantu un raksturu vēlāk pastāstīsim sīkāk.

Šāda kārtā turpinājās pārējo istabu galīgā iekārtošana atkarībā no tā, kam tās bija paredzētas. Visur valdīja liriba un kārtiba; lielas logu rūtis padarīja telpas pilnīgi gaišas, kas vecajā mājā nebija iespējams vairaku iemeslu «leļ, bet galvenam kārtām tomēr tāpēc, ka vairums logu bija apa|i. Tēvs izskatījās priecīgs, tāpēc ka viņam viss bija labi izdevies, un, ja viņa labo omu reizēm nesamaitātu tas, ka amatnieku uzcītība un precizitāte ne vienmēr atbilda viņa prasībām, tad laimīgāku dzīvi vispār nevarētu iedomāties, jo vairāk tādēļ, ka labais daļēji radās pašā ģimenē, daļēji ieplūda no ārienes.

Ārkārtējs pasaules mēroga notikums tomēr pirmo reizi līdz pašiem pamatiem satricināja zēna mierīgo noskaņojumu. 1755. gada I. novembri Lisabonā notika zemestrīce^31 un sacēla nepieredzētas šausmas visa pasaulē, kas bija jau pieradusi pie miera un atpūtas. Lielai, krāšņai karaļa rezidencei, kas tai pašā laikā ir arī tirdzniecības un ostas pilsēta, pēkšņi gluži nesagatavotai uzbrūk tik drausmīga nelaime. Zeme dreb un līgojas, jūra sak bangot, kuģi saskrienas, ēkas iegrūst, tām pāri sagāžas baznīcas un torņi, karaļa pili daļēji aprij jūra, šķiet, it kā saplaisājusī zeme spļautu liesmas, jo no drupām visapkārt ceļas dūmi un uguns. Sešdesmit tūkstoši cilvēku, kas vēl pirms acumirkļa jutušies mierīgi un mājīgi, pēkšņi aiziet bojā viena paņēmienā, un laimīgākais no viņiem ir tas, kurš vairs nespej nedz sajust, nedz apjaust notikušo nelaimi. Liesmas turpina trakot, un tām līdzi trako bars noziedznieku, kas citkārt bijuši paslēpušies vai ari tagad ša notikuma dēļ tikuši brīvībā. Nelaimīgie, kas vēl palikuši dzīvi, krīt par upuri laupītājiem, slepkavām un dažādām vardarbībām, un tā nu daba visādā veidā parāda savu neierobežoto patvaļu.

Vēl pirms bija pienākušas vēstis par šo notikumu, tā pazīmes jau bija izplatījušās tālu jo tālu: daudzas vietās bija jūtami vājāki grūdieni, vairāki avoti, it īpaši dziednieciskie, neparastā kārtā bija pārstājuši tecēt; taču vēl jo lielāku iespaidu radīja ziņas, kas izplātījās ātri un sakumā bija vispārīgas, bet vēlāk it sīki tika atstāstītas drausmīgās detaļas. Dievbijīgie tad nu nodevās apcerēm, filozofi meklēja pamatu mierinājumam, garīdznieki teica bargus sprediķus. Visi šie daudzie apstākļi kādu laiku pievērsa šim notikumam pasaules uzmanību, un svešas nelaimes satrauktie ļaudis sāka vēl jo vairāk bažīties par savu un savu piederīgo likteni, taču no malu malām un nostūriem plūda šurp arvien jaunas un sīkākas ziņas par eksplozijas plašo iedarbību. Patiesi, baiļu dēmons gan laikam vēl nekad nebija spējis savas šausmas izplatīt pāri zemei tik ātri un ar tik varenu vērienu.

Zēns, kuram to visu vairākkārt nācās noklausīties, bija apjucis ne pa jokam. Dievs — debess un zemes radītājs un valdnieks, kuru pirmā baušļa iztulkojums attēloja tik gudru un žēlīgu, nekādā gadījumā nebija rīkojies tēvišķīgi, likdams iet bojā tiklab taisnajiem ka netaisnajiem. Jaunā sirds velti centās sargāties, lai šie iespaidi to neie-dragātu, — tas vispār nebija iespējams vēl jo vairāk tāpēc, ka gudrie un mācītie vīri paši nevarēja vienoties par to, kā gan lai šādu parādību novērtē.

Nākamā vasara deva vēl labāku iespēju tieši iepazīt dusmīgo dievu, par kuru tik daudz stāstīts Vecajā derībā.

Pēkšņi uznāca krusa un, pērkonam grandot un zibeņiem šaudoties, visvarmācīgākā kārtā mājas aizmugurējā sienā, kas atradās pret rietumiem, sadragāja jaunās, spožās logu rūtis, sabojāja jaunās mēbeles, netaupīja arī dažas retas gramatas un citas vērtīgas lietas; bērniem šis negaiss likās baismīgs vēl jo vairāk tāpēc, ka gluži vai prātu zaudējušie mājas kalpotāji ierāva viņus sev līdzi kādā tumšā gaitenī un tur, uz ceļiem nokrituši, ar drausmīgām vaimanām un kliedzieniem mēģināja nomierināt sadusmoto dievu; pa to laiku tēvs viens pats vēra vaļa un cēla laukā logus — tādejādi viņš dažas rūtis gan paglaba, taču pilnīgi atbrīvoja ceļu lietus gāzei, kas sekoja pēc krusas, la ka beidzot, kad lietus pārgāja, priekštelpās un kāpnēs visur pludoja un tecēja ūdens.

Šādi atgadījumi, lai cik traucējoši tie visumā arī bija, tomēr tikai izretis pārtrauca mācību stundu gaitu un secini, par ko rūpējās tēvs, kas nu reiz bija apņēmies pats izglītot savus bērnus. Viņš savus pusaudža gadus bija aizvadījis Koburgas ģimnāzijā, kura Vācijas mācību iestāžu vidū ieņēma vienu no pirmajām vietām. Tur viņš bija krietni apguvis valodas un ari pārējo, kas piederēja pie labas audzināšanas, pēc tam Leipcigā cītīgi nodevies tieslietu studijām un beidzot Gīsenā ieguvis zinātnisko grādu. Viņa nopietno un ar uzcītību izstrādāto disertāciju^32 «Electa de uditione hereditatis» tieslietu docētāji slavē vēl šodien.

Visu tēvu svēta vēlēšanās ir redzēt, ka viņu dēlu dzīvē tiek piepildīts tas, ka pašiem pietrūcis, — tad viņi jūtas la, it kā dzīvotu otru reizi un tagad tikai pa īstam varētu likt lietā pirmajā mūžā gūto pieredzi. Būdams pārliecināts par savām zināšanām, nešaubīdamies, ka viņam pieliks izturības, kā arī nepaļaudamies uz tolaiku pedagogiem, tēvs nolēma pats mācīt savus bērnus un tikai visnepieciešamāko, tas ir, atsevišķas mācības, uzticēja īstiem skolotājiem. Tolaik pedagoģijā vispār jau kļuva manāms diletantisms. Droši vien pirmais iedīglis tam būs bijis oficiālās skolās strādājošo skolotāju pedantiskums un aprobežotība. Ļaudis sāka meklēt kaut ko labāku, taču aizmirsa, cik daudz trūkumu noteikti piemīt tādām mācībām, kas nenoris speciālista vadībā.

Līdz tam laikam tēvam bija izdevies savu dzīvi iekarini puslīdz tā, ka viņš to bija vēlējies, — man arī vajadzēja iet to pašu ceļu, tikai vēl ērtāk un talak. Manu iedzimto apdāvinātību viņš īpaši augstu vērtēja tāpēc, ka pašam tās trūka, jo viņš visu bija ieguvis tikai ar neizsakāmu centību, neatlaidību un atkārtošanu. Tēvs man agrāk un arī pēcdienās gan nopietni, gan pa jokam bieži centās iegalvot, ka viņš gan izturētos pavisam citādi nekā es, ja viņam piemistu manas spējas, un tik vieglprātīgi ar tām nešķiestos.

Ar savu ātro uztveri, apguvi un atmiņu es drīz vien paraugu pāri tam līmenim, kādu man varēja nodrošināt tēvs un pārējie skolotāji, taču nevienā priekšmetā nebiju pamatīgi sagatavots. Gramatika man nepatika, jo es uz to raudzījos tikai kā uz patvaļīgu likumu kopumu; tās likumi man šķita smieklīgi, jo tos atcēla daudzie izņēmumi, kurus man atkal īpaši vajadzēja mācīties. Ja nebūtu dzeja rakstītās latīņu valodas mācības grāmatas, tad manas zināšanas būtu visai bēdīgas; taču šīs dziesmiņas es labprāt bungoju ar pirkstiem vai ari dziedāju. Mums bija ari līdzīgos pantiņos sarakstīta ģeogrāfijas grāmata, turklāt visbezgaumīgākās rimes mums jo labāk palīdzēja paturēt prātā vajadzīgo, piemēram:

Augšiselā purvu daudz.

Tie visu labo skatu jauc.

Valodas formas un dažādus izteicienus es iemācījos viegli, tāpēc ari visai drīz izpratu, kas ir dažādu jēdzienu pamatā. Retorikas uzdevumos, hrijās un tamlīdzīgos vingrinājumos mani neviens nevarēja pārspēt, kaut gan valodas kļūdu dēļ man bieži nācās atpalikt no citiem. Šie mani sacerējumi tomēr tēvu sevišķi iepriecināja, un par tiem viņš mani dažkārt atalgoja ar naudas summu, kas tādam zēnam bija krietni liela.

Tēvs manai māsai macīja itāliešu valodu tai pašā istabā, kur man vajadzēja dzīt galvā Kellārija 33 likumus. Tā ka es ar savu uzdevumu drīz vien tiku galā, bet man tomēr vajadzēja sēdēt klusu, es it kā lasīdams klausījos un ļoti ātri apguvu itāliešu valodu, ko uztvēru kā izklaidējošu novirzi no latīņu valodas.

Attiecībā uz priekšlaicīgi attīstītiem dotumiem atmiņas spējā un atjautībā varu teikt, ka tie man piemita tādā pašā mērā ka bērniem, kuri ar to jau agri kļuvuši slaveni. Tādēļ mans tēvs nevarēja vien sagaidīt, kad es sākšu mācīties universitātē. Visai drīz viņš pavēstīja, ka arī man jasludē jurisprudence Leipcigā — šo pilsētu viņš bija ļoti iemīļojis — un pēc tam jāmācās vēl kādā citā universitātē un jāiegūst maģistra grāds. Viņam bija vienalga, kādu otru universitāti es izvēlēšos, — vienīgi pret Getingeni viņam nezin kādēļ bija aizspriedumi, un tas mani savukārt visai apbēdināja, jo tieši šai mācību iestādei es ļoti uzticējos un stipri uz to cerēju.

Tad tēvs vēl sacīja, ka man vajadzēšot aizbraukt uz Veclaru un ^egcnsburgu, tāpat arī uz Vīni un no turienes uz Itāliju; viņš gan tūlīt arī vairākkārt uzsvēra, ka vispirms tomēr jāredzot Parīze, jo, kad cilvēks atgriežoties no Itālijas, tad viņu nekas cits vairs nespējot sajūsmināt.

Šo pasaciņu par to, kā aizritēs manas turpmākās jaunības dienas, es labprāt klausījos vairākkārt, it īpaši tāpēc, ka ta arvien beidzās ar stāstījumu par Itāliju un ar Neapoles attēlojumu. Tādās reizēs šķita, ka tēva parastā nopietnība un sausums izgaist un viņš top možs, tāpēc ari bērnos modās kvēla vēlēšanās reiz nokļūt šajā paradīzē.

Privātstundas, kuru skaits pamazām arvien vairāk pieauga, es ņēmu kopā ar kaimiņu bērniem. Šīs kopīgās mācības neveicināja manu attīstību; skolotāji savu pienākumu pildīja nolaidīgi, un manu biedru nerātnības, bet dažkārt pat ļaunprātības traucēja nesaturīgās nodarbības, sacēla nemieru un neapmierinātību. Hrestomātijas, ar kuru palīdzību mācības var padarīt saistošas un daudzpusīgas, līdz mums vēl nebija nonākušas. Kornēlijs Nepots^34, kas jauniešiem šķita pārāk sastindzis, par daudz vieglā un sprediķos un reliģijas stundās pat novazātā Jaunā derība, Kellārijs un Pazors^35 nespēja modināt nekādu interesi, toties toreizējo vācu dzejnieku darbu ietekmē mēs aizrāvāmies ar pantu kalšanu un dzejošanu. Mani ta bija paņēmusi savā varā jau agrāk, kad es ar prieku pārgāju no retoriskas uzdevumu iztirzāšanas uz poētisku.

Mēs, zēni, svētdienas mēdzām sanākt kopā, un tad katram vajadzēja lasīt priekšā pašsacerētas vārsmas. Šeit tad nu manī pamodās kada dīvaina sajūta, kas man vēl ļoti ilgi nedeva miera. Mani dzejoļi, lai kādi arī tie bija, man arvien šķita vislabākie. Taču drīz vien es ievēroju, ka ar maniem sāncenšiem, kuri sacerēja gaužām vājus pantus, notika tieši tāpat un ka viņi bija ne mazāk iedomīgi; vēl vairāk šaubu manī uzurdīja tas, ka pat kāds jauks, kaut gan šādām nodarbībām pilnīgi nepiemērots zēns, pret kuru es, starp citu, jutu simpātijas, atzina savus dzejoļus par visizcilākajiem, kaut gan viņa vietā tos sacerēja audzinātājs, turklāt viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka pats tos sarakstījis; ievērojot mūsu abu draudzīgās attiecības, viņš man to ik reizes neliekuļodams apgalvoja. Tā kā es nu savu acu priekšā skaidri redzēju šādus maldus un neprātu, tad kādu dienu sāku bažīties, vai tikai pats neesmu kritis tiem par upuri, — varbūt citu dzejoļi patiešam ir labāki nekā manējie, un varbūt pārējie zēni ar pilnām tiesībām var mani uzskatīt par tikpat traku kā es viņus. Tas man ilgu laiku sagādāja lielas raizes, jo es nekādi nevarēju atrast kādu arēju pazīmi, kas paradītu patiesību, — ja, es pat vairs nespēju nodoties dzejošanai, līdz mani galu galā nomierināja paša vieglprātība un pašapziņa un beigās arī kāds uzdots pārbaudījuma darbs, kuru skolotāji un vecāki, kas bija ievērojuši mūsu blēņošanos, lika sacerēt turpat uz vietas; šis darbs man labi padevās, un visi mani par to slavēja.

Tajos laikos vēl nebija iekārtotas bibliotēkas bērniem. Vecie cilvēki savos uzskatos vēl bija bērnišķīgi, un viņiem šķita, ka pilnīgi pietiks ar to, ja pēcnācējus izglītos tādā paša garā, kādā viņi bija izglītoti. Bez Arnosa Komenska^36 grāmatas «Orbis piclus» mums neviena cita līdzīga grāmata rokās negadījās, toties mēs bieži šķirstījām lielo, ādas vākos iesieto bībeli ar Meriana^37 darinātajām vara gravīrām; no Gotfrīda «Hronikas»38, kas arī bija rotāta ar tā paša meistara gravīrām, mēs uzzinājām ievērojamākos notikumus pasaules vēsturē; «Acerra philologica»39 vēl papildināja mušu garīgo bagāžu ar dažādām fabulam, mītiem un dīvainiem nostāstiem; tā kā es turklāt drīz vien iepazinu ari Ovidija «Metamorfozes» un cītīgi studēju it īpaši pirmās grāmatas, tad manas jaunās smadzenes itin atra laika tika pieblīvētas ar daudziem un dažādiem attēliem un faktiem, ar nozīmīgiem un brīnišķīgiem tēliem un notikumiem, tādējādi man nekad nevarēja kļūt garlaicīgi, jo es arvien no jauna sava prātā šo vielu apstrādāju, atkārtoju un atkal pārradīju.

Dievbijībā un tikumībā mani vairāk par šiem dažviet rupjajiem un nepiemērotajiem senajiem rakstiem mācīja benlona «Tēlemalis»40, kuru gan dabūju tikai Neikirha tulkojumā, tomēr arī šādā nepilnvērtīgā atveidojumā tas manu raksturu ietekmēja tīkami un labvēlīgi. Ka šim grāmatām jau laikus pievienojas «Robinsons Krūzo», tas jau pats par sevi saprotams, tapat var iedomāties, ka tur netrūka ari «Felzenburgas salas»41. «Lorda Ansona ceļojumā apkārt zemeslodei»42 respektējamais patiesības tiešums bija sakausēts ar pasaku valsts iztēles bagātību; domas pavadīdami šo lielisko jūras braucēju un mēģinādami uz globusa ar pirkstu izsekot viņa ceļiem, mēs aiz-klejojam tālu plašajā pasaulē. Pec kada laika ievācu vēl fl bagātāku ražu — tad manās rokās nonāca vesels lēvenis rakstu, kuru formu gan patlaban nevarētu atzīt par izcilu, bet kuru saturs, gan diezgan naivi, iepazīstina mūs ar dažu labu pagājušo laiku sasniegumu.

Izdevniecība vai drizak fabrika, kas izdeva šīs grāmatas, kuras vēlāk kļuva pazīstamas un pat slavenas ar nosaukumu «Raksti tautai» un «Grāmatas tautai»43, atradas pašā Frankfurtē, un lielā noieta dēļ tas iespieda gandrīz nesalasāmiem, stāviem burtiem uz visšausmīgākā dzēšamā papīra. Tad nu mums, bērniem, iegadījās tāda laime, ka mes šīs vērtīgas viduslaiku paliekas ik dienas varējām skatīt uz galdiņa kāda bukinista durvju priekšā un tur tās par pāris kreiceriem nopirkt. Pūcesspieģelis, četri Haimona bērni, daiļa Meluzīne, ķeizars Oktaviāns, daiļa Magelone, Fortunats ar visu savu dzimtu līdz pat mūžīgajam žīdam — viss bija mūsu rīcībā, tiklīdz mums iepatikās kaut kādu kārumu vieta labāk iegādāties šis grāmatas. Turklāt ļoti izdevīgi bija tas, ka šādas burtnīciņas, tiklīdz mēs tas bijām galīgi nolietojuši vai citādi kaut kā sabojājuši, drīz vien varēja atkal nopirkt un tad no jauna ar nepacietību ķerties pie lasīšanas.

Gluži tāpat kā pēkšņi uznācis negaiss vasarā spēj vis-nepatīkamakā kārta sagandēt ģimenes izbraukumu zaļumos un jautru noskaņojumu pārvērst visneciešamākajā, tā arī bērnu slimības negaidot uzbrūk paša jaukākajā dzives pavasara laikā. Arī man neklājās citādi. Tikko kā biju nopircis Fortunatu ar viņa naudas maku un brinumcepuri, kad sāku slikti justies un drebet. drudzī — tas bija pirmās baku pazīmes. Potēšanu pret šo slimību pie mums vēl arvien uzskatīja par visai apšaubāmu, un, kaut gan pat iecienīti rakstnieki to popularizēja un visai neatlaidīgi ieteica, vācu ārsti tomēr vilcinājās izdarīt tādu operāciju, kura it kā aizsteigtos priekšā dabai. Tāpēc angļu spekulanti ceļoja šurp uz kontinentu un pret ievērojamu samaksu potēja tādu cilvēku bērnus, kuri bija turīgi un bez aizspriedumiem. Vairums ļaužu tomēr joprojām bija pakļauti vecajai nelaimei: slimība plosījās daudzas ģimenēs, nonāvēja un izķēmoja bērnus, taču tikai nedaudzi vecāki uzdrošinājās ķerties pie līdzekļa, kura varbūtējā spēja palīdzēt jau bieži bija sekmīgi apliecināta. Posts tagad piemeklēja ari mūsu māju un uzbruka rnan ar sevišķu spēku. Viss ķermenis man bija ka nosēts ar pūtēm, seja aizklāta, un vairākas dienas es nogulēju akls un lielās ciešanās. Piederīgie visādi centās tās remdēt un solīja man zelta kalnus, ja gulēšu mierīgi un ar knosīšanos un kasīšanos nepadarīšu nelaimi vēl lielāku. Es piespiedos un izpildīju viņu vēlēšanos; turklāt saskaņā ar pastāvošajiem aizspriedumiem tika gādāts, lai mums būtu cik vien iespējams silti, un tas tikai vēl pavairoja ļaunumu. Beidzot pēc tik bēdīgi aizvadīta krietna laika man it kā maska nokrita no sejas, turklāt bakas nebija atstājušas redzamas pēdas uz ādas; taču vaibsti bija ievērojami pārmainījušies. Man pašam sagādāja apmierinājumu jau tas vien, ka atkal varu skatīt dienas gaismu un ka plankumaina āda pamazām lobās nost, taču citi nežēlīgā kārtā bieži atgādināja man, kāds biju izskatījies pirms slimības; it īpaši kāda visai sprigana krustmāte, kas agrāk mani gluži vai dievināja, pat vēl vairākus gadus pēc tam tikai retu reizi spēja uz mani paskatīties, neizsaukusies: «Ak tu velns, cik pretīgs tu, brāl, esi kļuvis!» Tad viņa man gari un plaši stāstīja, cik lielā sajūsmā agrak par mani bijusi un kādu ievērību sacēlusi, kad nēsājusi mani ļaudīs, — tā nu es visai agri uzzināju, ka cilvēki ļoti bieži liek mums visai jūtami ciest par prieku, ko esam viņiem sagādājuši.

Nedz masalas, nedz vēja bakas, nedz ari citas bērnu dienu mokošās kaites — kā nu tās visas sauc — man netika aiztaupītas, un katru reizi man apgalvoja, ka tā esot laime, jo šī slimība nu vairs nekad neatkārtošoties; taču diemžēl notāļus jau atkal draudēja un pamazām tuvojās cita. Visas šis nedienas pastiprināja manu noslieksmi uz pārdomām, un, tā kā es jau agrāk tiku vingrinājies izturībā, lai iznīdētu sevī nepacietības kaitīgo garu, tad man jo vairāk atdarināšanas cienīgi šķita tikumi, par kuriem biju dzirdējis slavinām stoiķus, — vēl jo vairāk tāpēc, ka ari kristīgā pacietības mācība ieteica to pašu.

Runājot par šim ģimenes likstām, pie viena gribu piemij nēt savu brāli, kurš bija trīs gadus jaunāks par mani un kuram tāpat pielipa bakas. — arī viņš no tām ne mazums cieta. ?>is zēns pēc dabas bija jūtīgs, kluss un iecirtīgs, un starp mums nekad nevaldīja īsta saskaņa. Viņa iniižs tik tikko aizsniedzās pāri bērna gadiem. No pārējiem ve-1.ik cl/.imušajiem brāļiem un māsām, kuri tāpat ilgi nenodzīvoja, es atceros vairs tikai kādu ļoti skaistu un pievil-clgu meitenīti, kura arī drīz izgaisa; tā nu pēc dažiem gadiem mēs ar masu bijām palikuši divi vien, tāpēc piekuļamies viens otram ar vēl lielāku sirsnību un mīlestību.

Minētajām slimībām un citiem nepatīkamiem traucēkļiem bija divkārt smagas sekas: mans tēvs, kā likās, bija sastādījis precīzu audzināšanas un mācību kalendāra plānu un katru kavējumu gribēja tūlīt atgūt, tāpēc atveseļošanās perioda divkārt noslogoja bērnus ar nodarbībām; tam sagatavoties man gan nenācās grūti, bet tas bija nepatīkami tāpēc, ka apturēja un zināmā mērā aizkavēja manu iekšējo attīstību, kura jau bija guvusi noteiktu ievirzi.

No šiem didaktiskajiem un pedagoģiskajiem spaidiem mēs parasti meklējām glābiņu pie vectēva un vecāsmātes. Viņu dzīvoklis atradas Frīdberga ielā; šķila, ka šī māja kādreiz bijusi pils, jo, tai tuvojoties, nevarēja saredzēt neko citu ka tikai lielus, augšmalā robotus vārtus, kas abās pusēs piekļāvās kaimiņu namiem. Kad iegāja iekšā, tad pa šauru eju beidzot nokļuva diezgan plašā pagalmā, kuram apkārt pacēlās nevienāda augstuma ēkas, kas tagad visas bija apvienotas vienā mitekli. Parasti mēs tūlīt steidzāmies dārza, kas bija diezgan plašs un tālu aizstiepās aiz mājām; tas tika uzturēts ļoti labā kārtībā: celiņi lielākoties bija norobežoti ar vīnogulāju žogiem, vienā platības daļa audzēja dārzeņus un saknes, otrā — puķes, kas no pavasara līdz pat rudenim raibā secībā bagātīgi pušķoja garenas un apaļas dobes. Gara mūra dienvidu puse auga lieliski persiku koki, kuru zaros visu vasaru mūsu acu priekša kairinoši brieda aizliegtie augļi. Taču mēs labāk vairījāmies uzturēties šajā vieta, jo šeit nedrīkstējām pēc patikas našķoties, un devāmies uz pretējo pusi, kur nepārredzama jāņogu un ērkšķogu krūmu rinda līdz pašam rudenim pakāpeniski briedēja ražas, ar ko mums remdēt savu kārumu. Ne mazāk mūs vilināja vecs, augsts, kupli sazarojis zīdkoks — gan savu augļu dēļ, gan ari tādēļ, ka ar ta lapām barojoties zīdtārpiņi, ka mums bija stāstīts. Šaja mierīgajā nostūrī katru vakaru varēja sastapt vectēvu, kas omulīgā rosība pats apkopa izcilākās augļu koku un puķu šķirnes, kamēr dārznieks veica smagākus darbus. Vectēvs nekad nežēloja pūļu, kas nepieciešamas, lai uzturētu kārtībā un pavairotu krāšņu neļķu audzi.

Viņš pats vēdekļveida rūpīgi piesēja persiku koku zarus pie treliņu sētas, lai augļu būtu vairāk un tie labāk ienāktos. Viņš nevienam neuzticēja tulpju, hiacinšu un citu puķu sīpolu šķirošanu, ka ari neļāva rūpēties par to uzglabāšanu; vēl es ar prieku atceros, cik dedzīgi viņš nodevās dažado rožu šķirņu potēšanai. Lai aizsargātos no ērkšķiem, viņš turklāt vilka rokas veclaicīgos ādas cimdus, kurus katru gadu spēlmaņu tiesas ceremoniālā saņēma pa trim pāriem, tā ka to nekad netrūka. Viņš bez tam vienmēr valkāja talāram līdzīgus rītasvārkus un krokainu melna samta cepuri, ta ka viņš atgādināja kaut ko vidēju starp Alkinoju un Lāertu.44

Visus šos darza darbus vectēvs veica tikpat regulāri un precīzi kā savus amata pienākumus — pirms viņš nokāpa lejā darza, vienmēr jau bija nākamajai dienai sagatavojis ienākušo ierosinājumu reģistrācijas grāmatu, kā ari izlasījis tiesas aktus. Tāpat regulāri viņš rītos brauca uz rātsnamu, pec atgriešanas pusdienoja, tad nosnaudās savā lielaja atzveltnes krēsla, — un tā tas turpinājās diendienā. Vectēvs maz runāja un nekādā ziņā nebija atras dabas cilvēks — neatceros, ka būtu viņu kādreiz redzējis dusmīgu. Viss ap viņu bija senlaicīgs. Viņa paneļiem rotātajā istabā es nekad netiku manījis neviena jauninājuma. Vectēva bibliotēkā bez grāmatām par jurisprudenci vēl atradās tikai pirmie apraksti par ceļojumiem, jūras braucieniem un jaunu zemju atklāšanu. Ls vispār neatceros, ka vēl kaut kur būtu nokļuvis tādos apstākļos, kas tada pašā mērā ka šie spētu radīt sajūtu, ka te valda neiedragājams miers un ka tas turpināsies mūžīgi.

Mūsu godbijību, kuru jutām pret šo cienījamo sirmgalvi, vēl jo sevišķi vairoja ari pārliecība, ka viņam piemīt pareģa spējas, it īpaši lādos jautājumos, kas attiecās uz viņu pašu un viņa likteni. Viņš gan nevienam, izņemot vecomāti, nekad visu pilnīgi un sīki neizstāstīja, taču mēs visi tomēr zinājām, ka viņš redz zīmīgus sapņus, no kuriem uzzina, kas turpmāk notiks. Tā, piemēram, tai laikā, kad vectēvs vēl piederēja pie jaunākajiem domniekiem, viņš apgalvoja savai sievai, ka nākamajā reizē, kad atbrīvosies vieta piesēdētāju sola, viņš tiks ievēlēts šajā amatā. Kad drīz pēc tam patiesi vienu no piesēdētājiem ķēra trieka un viņš nomira, vectēvs vēlēšanu un balsošanas dienā deva rīkojumu, lai mājās paklusām viss tiktu sagatavots viesu un apsveicēju uzņemšanai, un izšķirošā zelta bumbiņa patiesi tika izvilkta viņam par labu. Vienkāršo sapni, kas viņam to pavēstījis, vectēvs savai dzīvesbiedrei atstāstīja tā: viņš esot sevi redzējis sēžam kārtējā domes pilnsapulcē, kur viss norisinājies pec ierastas kārtības; te pēkšņi no ravas vielas piecēlies mirušais piesēdētājs, nokāpis lejā un ļoti laipni vērsies pie vectēva, aicinādams viņu ieņemt atstāto vietu, bet pats izgājis lauka pa durvīm.

Kaut kas līdzīgs notika arī tad, kad nomira pilsētas domes priekšsēdētājs. Šādos gadījumos nemēdz ilgi vilcināties un turēt šo posteni neaizņemtu, jo vienmēr ir ja-baidās, ka ķeizars atkal reiz izmantos savas vecās tiesības iecelt pilsētas vecāko. Šoreiz pusnaktī ar tiesas kurjeru tika izziņots, ka nākamajā rīta notiks ārkārtējā sede. Tā kā ziņnesim lākturī taisījās izdzist svece, tad viņš lūdza iedot viņam kādu galiņu, lai varētu turpināt ceļu. «Dodiet viņam veselu sveci,» vectēvs sacīja sievietēm, «šis cilvēks taču pūlas manis labā.» Kā viņš teica, tā arī notika: vectēvs tiešām kļuva pilsētas dotncs priekšsēdētājs, turklāt sevišķas ievērības cienīgs bija vēl tas apstāklis, ka viņa pārstāvim lozēšanā vajadzēja piedalīties trešajam un pēdējam, taču pirmās izripoja laukā abas sudraba bumbiņas, un tā nu zelta bumbiņa palika guļam kulites dibenā liesi kā vectēvam paredzēta.

Gluži prozaiski, vienkārši un bez jebkādām fantastikas vai brīnumu pazīmēm bija arī pārējie sapņi, kas kļuva mums zināmi. Atceros vēl, ka es, zēns būdams, rakņājos vectēva grāmatās un piezīmju kalendāros un tur starp citiem pierakstiem, kas attiecās uz dārzkopību, atradu šādu atzīmi: «Šonakt pie manis atnāca N. N. un sacīja ...» Cilvēka vārds un viņa vēstījums bija šifrēti. Vai arī tādā pašā veidā bija ierakstīts: «Šonakt es redzēju...» Pārējais atkal bija šifrēts, izņemot saikļus un citus vārdus, no kuriem nekā nevarēja saprast.

Ievēribu pelna vel tas, ka cilvēki, kuriem citādi nepiemita ne kripatas no pareģa dotumiem, mana vectēva tuvumā uz bridi ieguva spēju ar jutekļiem uztvert pazīmes, kas viņos radīja nojausmu par to, ka tai bridi gluži citā vietā kāds saslimis vai nomiris. Neviens no vectēva beriliem vai mazbērniem nebija šo spēju mantojis — gluži otrādi, tie pa lielākai daļai bija moži, dzīvotpriecīgi ļaudis, kurus interesēja tikai praktiskas lietas.

Izmantojot šo izdevību, es ar pateicību gribu pieminēt savus radiniekus par visu to labo, ko savās jaunajās

dienās esmu no viņiem guvis. Tā, piemēram, tika gādāts par visdažādākām nodarbībām un laika kavēkļiem, kad apciemojam vectēva otro meitu^45, kura bija precējusies ar ko-loniālpreču tirgotāju Melberu un kuras dzīvoklis un veikals atradas blakus tirgum pašā dzīvākajā pilsētas da|ā, kur valdīja vislielākā drūzma. Šeit mēs ar labpatiku pa logu nolūkojāmies ļaužu pūlī un burzmā, kurā paši baidījāmies iejukt; veikalā mūs sākumā no visām precēm jo vairāk interesēja vienīgi lakrica un no tās izveidotie brūnie, ornamentētie rauši, taču pamazām mēs pilnīgi iepazinām bagātīgo mantu daudzumu, kas šajā tirgotavā plūda iekšā un no tās ārā. Sī krustmāte no visām savām masām bija virsrosigākā. Mana māte, kad bija jaunāka, labprāt mēdza apvilkties spodras drānas un strādāt kādu smalku sieviešu darbu vai arī Iasīt grāmatu, turpretī krustmāte braukāja apkārt pa kaimiņu mājām, lai tur pievāktu novārtā pamestus bērnus, pieskatītu tos, sasukātu un nēsātu uz rokām, kā viņa labu laiku darīja ari ar mani. Publisku svinību gadījumos, kā, piemēram, kronēšanas laika, viņa nebija mājās noturama. Būdama vēl mazs bērns, viņa jau bija grābusi ciet naudas gabalus, ko šādos gadījumos mēdza pasviest pūlim; citi stastija, ka reiz viņa savākusi krietnu summiņu un tīksmīgi aplūkojusi to uz delnas, bet tad kāds iesitis viņai pa roku un veiksmīgi iegūtais laupījums pēkšņi bijis pagalam. Ne mazāk viņa lepojās ar to, ka reiz, stāvēdama uz akmens stabiņa ielas malā, garām braucošajam ķeizaram Kārlim Septītajam tieši karietē iekliegusi skaļu «Vivat!» taisni tādā brīdī, kad ļaudis visapkārt klusējuši, un tā panākusi, ka valdnieks noņēmis viņas priekšā cepuri un vēlīgi pateicies par šo pārdrošo uzmanības parādīšanu.

Ari krustmātes pašas mājās ap viņu vienmēr bija rosme, dzivotprieks un možums, un mums, bērniem, viņa sagādāja dažu labu līksmu stundu.

Mierīgāks dzīves veids, kas arī vairāk atbilda viņas raksturam, bija otrai krustmātei^46, kura bija precējusies ar Svētās Katrīnas baznīcas mācītāju Stārku. Viņš saskaņa ar saviem principiem un stāvokli sabiedrība dzīvoja ļoti vientuļi, un viņam piederēja lieliska bibliotēka. Šeit es pirmo reizi iepazinu Homēru, turklāt tas bija tulkojums prozā, kas atrodams fon Loena kunga izdotajā ievērojamāko ceļojumu aprakstu jaunā apkopojuma septītajā daļa ar nosaukumu «Homēra apraksts par Trojas valsts iekarošanu»; grāmata bija rotāta ar vara gravīrām franču lentra gaume. Sis ilustrācijas tik stipri sabojāja manu i/leli, ka es ilgu laiku Homēra varoņus varēju iedomāties tikai šeit atveidoto teļu izskatā. Paši notikumi man patika neizsakāmi, tikai man bija lieli iebildumi pret to, ka šajā darbā itin nekas netika pavēstīts par Trojas iekarošanu un ka tas tik strupi nobeidzās ar Hektora nāvi. Mans tēvocis, kuram es pastāstīju par šo savu kritisko attieksmi, ieteica man pievērsties Vergilijam, kurš tad arī pilnīgi apmierināja manas prasības.

Pats par sevi saprotams, ka mums, bērniem, bez pārējam mācībām bija arī sistemātiskās un pakāpeniski izplānotas reliģijas mācības. Tomēr baznīcas protestantisms, kuru mums klāstīja, patiesībā saturēja tikai sava veida sausu morāli — nebija padomāts par aizraujošu stāstījumu, un šī mācība nespēja neko sniegt nedz dvēselei, nedz sirdij. Tāpēc arī radās pat dažāda veida norobežošanās no likumīgās baznīcas. Dibinājās separātistu, piē-tistu, hemhūtiešu sektas, «Klusie brāļi» un vēl visādi citādi, kā nu viņus tur mēdza saukt, taču viņu visu vienīgais nolūks bija vairāk tuvināties dievam, nekā tas viņiem šķita iespējams oficiālās reliģijas ietvaros, un šie ļaudis to cerēja sasniegt it īpaši ar Kristus palīdzību.

Zēns nemitīgi dzirdēja runājam par šo cilvēku uzskatiem un noslieksmēm, jo daļa garīdznieku, kā arī vienkāršo ļaužu bija noskaņoti viņiem labvēlīgi, bet daļa atkal nelabvēligi. Vairāk vai mazāk norobežotie sektanti vienmēr bija mazākumā, taču viņu uztveres veids saistīja ar savu oriģinalitāti, sirsnību, nelokāmību un patstāvību. Par šo ļaužu tikumiem un to izpausmēm klīda dažādi nostāsti. Sevišķi populāra kļuva kāda dievbijīga skārdniek-mcistara atbilde uz sava cunftes biedra jautājumu, kam vajadzēja skārdnieku apkaunot: kurš tad īsti esot viņa biktstēvs? Paļaudamies uz savu taisnību, skārdnieks mundri attraucis: «Manējais ir ļoti izcils — tas ir neviens cits ka paša ķēniņa Dāvida biktstēvs.»

Sadi un līdzīgi spriedumi laikam gan būs zēnu kaut kā ietekmējuši un modinājuši viņā līdzīgu noslieksmi. Ar to pietika, lai viņam rastos doma tieši tuvināties lielajam dabas dievam'17, debesu un zemes radītajam un valdniekam, kura iepriekšējos dusmu izpaudumus jau sen bija licis aizmirst pasaules skaistums un viss labais, ko mēs tajā daždažādā veidā gūstam, — taču ceļš uz tuvināšanos bija ļoti savdabīgs.

Zēns vispār centās dzīvot saskaņā ar pirmo bausli. Dievs, kas atrodas ciešā tuvībā ar dabu, atzīst to par sevis radītu un mīl to, — šāds dievs viņam likās īstais dievs, kurš, tāpat kā ar visu pārējo, spēj nonākt ciešākā saskarsmē arī ar cilvēku un gādā par viņu tāpat kā par zvaigžņu kustību, par dienas un nakts, kā ari gadalaiku miju, par augiem un dzīvniekiem. Dažas evaņģēlija vietas šo domu pauda nepārprotami. Šai būtnei zēns nespēja iedomāties noteiktu veidu, tāpēc meklēja dievu viņa darbos un gribēja viņam uzcelt altari saskaņā ar Vecās derības mācību. Dabas balvām vajadzēja alegoriski attēlot pasauli, tai pāri vajadzēja pacelties liesmai, kas simbolizētu savam radītājam pievērsto cilvēka prātu. Tagad no savāktā un reižu reizēm papildinātā naturāliju krājuma tika izmeklētas labākās sugas un izcilākie eksemplāri, grutības radīja vairs vienīgi ziedojumu sakārtošana un altāra ierīkošana. Tēvam piederēja skaista, sarkani lakota, ar zeltītām puķēm rotāta mūzikas pults, kas pēc savas formas bija četrstūru piramīda ar dažādām pakāpēm; šī pults bija ļoti ērta kvartetiem, kaut gan pēdējā laikā to maz lietoja. To tad ari zēns pievāca un pakāpeniski sagrupēja atlasītās dabas balvas citu virs citas, ta ka tas viss priecēja acis un reizē izskatījās arī pietiekami iespaidīgi. Tagad vajadzēja agrā riiā, saulei lecot, sarīkot pirmo dieva godināšanu, tikai jaunais priesteris nebija izprātojis, kā varētu radīt tādu liesmu, no kuras tai pašā laikā dvesmotu arī tīkama smarža. Beidzot viņam radās ideja abus šos momentus apvienot, izmantojot dūmu sveces, kas izplatīja sevišķi patīkamu smaržu, kaut ari gailēja, nevis dega ar liesmu. Jā, likās, ka šī lēnā sadegšana un iztvaikošana vēl vairāk nekā atklāta liesma izsaka to, kas notiek cilvēka dvēselē. Saule jau sen bija uzlēkusi, bet austrumu pusi aizsedza kaimiņu mājas. Beidzot saule pacēlās pār jumtiem, un zēns tūlīt tvēra degli un aizdedzināja sveces, kas atradās skaistā, lēzenā porcelāna bļodā pašā piramīdas galā. Viss norisinājās saskaņā ar ieceri, un dievkalpojums izdevās pilnīgi. Altāris turpmāk palika par savdabīgu rotājumu istabā, kas zēnam bija ierādīta jaunajā mājā. Katrs tanī saskatīja vienīgi glīti sakārtotu naturāliju kolekciju; pats zēns gan tā nozīmi zinaja labāk, bet nevienam neko neteica. Viņš ilgojās pēc svētbrīža atkārtojuma. Par nelaimi, tieši tad, kad pienāca vispieņemtākais saullēkts, negadijas pie rokas porcelāna trauka nu viņš nolika dūmu sveces tieši uz mūzikas pults; tas lika aizdegtas, un pielūgsme bija tik dziļa, ka priesteris tikai tad pamanīja, kādu postu nodarījis viņa upuris, kad jau vairs nekas nebija līdzams. Sveces degdamas bija tik neglīti sabojājušas sarkano laku un skaistas zelta puķes un atstājušas tik melnas, neizdzēšamas pēdas, itin kā tur būtu izkūpējis gaisā kāds ļauns gars. Tas nu jaunajam priesterim gauži gremzās. Viņš gan pamanījās apsegt bojātās vietas ar viskrāšņākajām veltēm, taču vēlreiz izdarīt upurēšanu vairs neiedrošinājās; šo gadījumu gandrīz vai varēja uzskatīt par mājienu un brīdinājumu, cik bīstami vispār ir mēģināt tuvināties dievam šādā ceļā.

Otrā grāmata

Viss līdz šim stāstītais liecina par laimīgo un omulīgo noskaņojumu, kāda valstis atrodas ilgstoša miera periodā. Taču nekur citur gan šādu skaistu laiku ļaudis nebauda ar lielāku patiku kā pilsētās, kuras dzīvo pašas pēc saviem likumiem, ir pietiekami lielas, lai tajās iemājotu krietns pilsoņu skaits, un pietiekami izdevīgi novietotas, lai padarītu viņus bagatakus ar tirdzniecības un satiksmes palīdzību. Svešinieki gūst peļņu, tur ieceļodami un izceļodami, un ir spiesti sagādāt labumu citiem, lai gūtu to ari paši sev. Kaut ari šādas pilsētas nepārvalda plašu apgabalu, tās jo vairāk var radīt iekšēju labklājību, tāpēc ka ārējie sakari neuzliek tām par pienākumu ieguldīt naudu dārgos pasākumos vai arī būt tajos par līdzdalībniecēm.

Šādā kārta frankfurtieši manas bērnības laikā aizvadīja vairākus laimīgus gadus. Taču, tikko 1756. gada 28. augustā man bija apritējis septītais gads, drīz vien izcēlās visa pasaulē zināmais karš, kurš ļoti ietekmēja ari manas dzīves turpmākos septiņus gadus. Prūsijas karalis Fridrihs Otrais bija ar 60 000 vīriem iebrucis Sak-sijā; karš iepriekš nebija pieteikts, bet tai vietā tika izdots manifests, kurš, ka runāja, bija viņa paša sacerēts un kurā bija minēti iemesli, kas viņu pamudinājuši un devuši tiesības uz šādu neiedomājamu soli. Ļaudis, kas jutās aicināti būt ne tikai par skatītajiem, bet arī par tiesnešiem, tūlit sašķēlās divās nometnēs^48, un mūsu ģimene miniatūrā atspoguļoja sabiedrībā vispār valdošo stāvokli.

Mans vectēvs, kas, būdams Frankfurtes pilsētas tiesas piesēdētājs, kronēšanas laikā bija nesis baldahīnu, zem kura soļoja Francis Pirmais, un no ķeizarienes saņēmis smagu zelta ķēdi ar viņas attēlu, kopā ar dažiem znotiem un meitām bija Austrijas pusē. Mans tēvs, kuru Kārlis Septītais bija iecēlis par ķeizarisko padomnieku un kurš garā juta lidzi šā monarha nelaimīgajam liktenim, kopā ar ģimenes locekļu mazāko daļu vairak svērās uz Prūsijas pusi. Drīz vien tas saka traucēt mūsu ģimenes pulcēšanos kopa, kas kopš vairākiem gadiem regulāri notika svētdienas. Nesaskaņas, kas parasti valda saradojušos ļaužu starpā, tagad atrada sev īsti piemērotu izpausmes formu. Visi strīdējās, uzbruka cits citam, dažs klusēja, dažs iekaisa dusmās. Vectēvs, kas citkārt bija jautrs, mierīgs un omulīgs vīrs, kļuva nepacietīgs. Sievietes veltīgi mēģināja slāpēt uguni, un pēc dažām nepatīkamām scēnām mans tēvs pirmais nošķīrās no pārejās sabiedrības. Tagad mēs mājās netraucēti priecājāmies par prūšu uzvarām, par kurām parasti ar lielu sajūsmu pavēstīja jau pieminētā enerģiskā krustmāte. Visām pārējām interesēm vajadzēja atkāpties otraja plānā, un atlikušo gada daļu mēs aizvadījām nepārtrauktā aģitācijā. Drēzdenes ieņemšana, karaļa sākotnēja piesardzība, viņa lēnie, tomēr noteiktie panākumi, uzvara pie Lovozicas, sakšu saņemšana gūstā — tas ik reizes nozīmēja mūsu nogrupējuma triumfu. Viss, ko vien varēja minēt par labu pretiniekiem, tika noliegts vai arī tā nozīme tika samazināta; tā kā pretēji noskaņotie ģimenes locekļi darīja to pašu, tad viņi bez ķildošanās nevarēja sastapties pat uz ielas, gluži ka «Romeo un Džuljetā».

Tā nu ari es biju noskaņots prūšiem vai, pareizāk sakot, friēiem par labu, bet kāda gan mums bija daļa gar prūšiem? Visu prātus patiesībā iespaidoja lielā karaļa perso-nība. Es līdz ar tēvu priecājos par mūsu uzvarām, labprāt pierakstīju kaujas dziesmas un gandrīz ar vēl lielāku patiku ķengu dziesmas par pretiniekiem, lai cik banāli šie panti arī bija.

Es biju vecākais dēls un krustbērns un jau no bērna kājas katru svētdienu biju pusdienojis pie vectēva un vecmāmiņās; tās bija visjaukākās stundas nedēļā. Taču tagad vairs nevarēju norit ne kumosa, jo nācās noklausīties, kā visbriesmīgākā kārtā tika nomelnots mans varonis, šeit pula cits vējš, šeit tika dziedāta citāda dziesma nekā mājas. Mana pieķeršanās vecvecākiem un pat mana cieņa pret viņiem mazinājās. Vecāku mājās es par to visu nedrīkstēju neko bilst; es to nedarīju gan pats pēc savas nojautas, gan ari tādēļ, ka māte mani bija brīdinājusi. Tādēļ man pašam vajadzēja tikt ar sevi galā, un, gluži lapat kā sestaja mūža gada pec Lisabonas zemestrīces man bija radušās šaubas par dieva labsirdību, tā ari tagad es I ridriha Otrā dēļ sāku šaubīties par ļaužu taisnprātību. Man pec dabas bija noslieksme uz godbijību, un vajadzēja nākt lielam satricinājumam, lai sašķobītu manu ticību kaut kam godājamam. Diemžēl labas paražas un pieklājīgu uzvedību mums mācīja nevis tāpēc, ka tās vajadzīgas pašas par sevi, bet gan ļaužu dēļ, — ko gan ļaudis teiks, vienmēr tika atgādināts, un es domāju, ka ļaudīm tad art jābūt krietniem cilvēkiem, japrot visu pienācīgi novērtēt. Taču tagad es uzzināju, ka tas ir gluži citādi. Lielākie un nozīmīgākie nopelni tika apsmieti, par tiem runāja ar naidu, izcilākos darbus ja nu gluži nenoliedza, tad vismaz centās parādīt nepareizā gaisma un samazināt to vērtību, un zemiska netaisnība tika nodarīta tam vienīgajam vīram, kurš acīm redzami pacēlās pāri visiem saviem laikabiedriem un ik dienas pierādīja un apliecināja darbos, ko viņš spēj, — un tā izturējās nevis pūlis, bet gan gudri un lieliski cilvēki, jo savu vectēvu un krusttēvus man taču vajadzēja atzīt par tādiem. Ka ir iespējami nogrupējumi, vēl vairāk, ka arī viņš pats jau pieder pie viena no tiem, par to zēnam nebija ne jausmas. Viņš domāja, ka viņam ir taisnība un tiesības pasludināt savu pārliecību par vispareizāko vēl jo vairak tāpēc, ka viņš un viņam līdzīgi noskaņotie neapstrīdēja Marijas Terēzijas skaistumu un citas labās īpašības un ķeizaram Francim ari vairs neņēma ļauna viņa kāri uz dārglietām un naudu; par to, ka viņi grafu Daunu^49 reizēm saukāja par miegamici, šie ļaudis jutās spējīgi atbildēt.

Ja es to tagad tā pamatīgāk pārdomāju, tad šajā apstākli saskatu dīgli necienībai, pat nicināšanai pret ļaudīm, ko jutu visu savu mužu un tikai krietni vēlu spēju pārvarēt ar izpratni un izglītību. Nu ko tur teikt, jau toreiz zēnam bija nepatīkami, pat kaitīgi tas, ka viņš saskatīja atsevišķo partiju notaisnigumu, jo tas viņam lika attālināties no mīļotiem un cienītiem cilvēkiem. Kaujas un politiskie notikumi, kas sekoja cits citam, neļāva partiju cīņām ne mirkli norimt. Mēs ar Jaunu prieku vienmēr no jauna pārspīlējām iedomātās nelaimes, izraisījām nepamatotas ķildas, un ta mēs turpinājām viens otru mocīt, kamēr pagāja vairāki gadi un franči ieņēma Frankfurti un radīja tās iedzīvotājiem patiesas grūtības.

Kaut gan svarīgie notikumi, kas risinājās tālumā, ļaužu vairumam noderēja vienīgi par tematu aizrautīgām sarunām, bija tomēr arī citādi cilvēki, kuri visai labi saprata apstākļu nopietnību un baidījās, ka līdz ar Francijas iesaistīšanos karā arī mūsu apvidus var pārvērsties par kaujas lauku. Mūs, bērnus, vairāk nekā līdz tam turēja majas un centās dažādi nodarbināt un izklaidēt. Sim nolūkam atkal tika uzbūvēts vecāsmātes atstatais leļļu teātris un iekārtots tā, ka skatītāji sēdēja manā jumtistabā, bet spēlētāji un izrādes vaditaji, kā ari pats teātris, sākot ar proscēniju, atradās blakus istabā. Tā ka man bija dota tāda īpaša privilēģija, ka šad tad varēju ielaist vienu otru zēnu noskatīties izrādi, tad es sakumā ieguvu daudz draugu, taču nemiers, kas iemājo bērnos, neļāva viņiem ilgi būt pacietīgiem skatītājiem. Viņi traucēja spēli, un mums vajadzēja izraudzīties jaunāku publiku, kam vajadzības gadījumā aukles un kalpones varēja likt ievērot kārtību. Pašu pirmo lugu, kurai patiesībā bija paredzēts šis leļļu kolektīvs, mēs bijām iemācījušies no galvas un sākuma tikai to vien izrādījām, taču drīz tas mūs nogurdināja, mēs pārmainījām kostīmus un dekorācijas un drosmīgi ķērāmies pie dažādām lugām, kurām gan bija vajadzīga plašāka telpa par mūsu mazo skatuvīti. Kaut gan mēs ar šo pārdrošību sagandējām un beigu beigās izpostījām to, ko patiesi būtu spējuši paveikt, tomēr šī bērnišķīga izklaidēšanās un darbošanās ļoti vispusīgi attīstīja un veicināja manī izgudrotāja un attēlotajā spējas, rosināja iztēli un izkopa zināmas tehniskas iemaņas, un droši vien nekā citādi tas tik īsa laikā, tik šaurā telpā un ar tik mazām pūlēm nebūtu varējis notikt.

Es jau agri biju mācījies rīkoties ar cirkuli un lineālu, cenzdamies tūlīt likt lielā ģeometrijas stundās iegūtās zināšanas, bet sevišķi aizrautīgi nodevos izgriešanai no kartona. Taču es neapmierinājos tikai ar ģeometrisku ķermeņu, kastīšu un tamlīdzīgu lietu izgatavošanu, bet būvēju glītas darza mājas, kuras izrotāju ar kolonnām, are-

Jum kāpnēm un lēzeniem jumtiem; no tā visa gan maz kas Izdevās.

Ar mūsu kalpotāja palīdzību, kurš pēc profesijas bija drēbnieks, es turpretī daudz neatlaidīgāk nodevos rekvizītu noliktavas iekārtošanai; tai vajadzēja kalpot mušu lugām un traģēdijām, kuras gribējām paši uzvest pēc lam, kad lelles mūs vairs neinteresēja. Mani rotāju biedri gan ari paši pagatavoja sev tādu ietērpu un domāja, ka ias ir tikpat skaists un labs kā manējais; taču es nebiju apmierinājies tikai ar vienas personas vajadzībām, bet varēju ar dažādiem rekvizītiem apgādāt vairākus mazās trupas locekļus, tāpēc kļuvu mūsu nelielajam pulciņam arvien nepieciešamāks. Var jau iedomāties, ka šādas rotaļas noskaņoja uz šķelšanos, cīnām un kautiņiem, un parasti tās arī beidzās visai bēdīgi — ar ķildām un sarūgtinājumu. Šādos gadījumos daži rotaļu biedri arvien atbalstīja mani, citi atkal pieslējās pretējai pusei, kaut gan bieži vien notika nogrupējumu maiņa. Tikai viens vienīgs zēns, kuru šeit saukšu par Piladu, vienu pašu reizi, pārējo sakūdīts, novērsās rio manis, taču gandrīz ne mirkli nespēja paciest to, ka viņam jāatrodas man naidīgā nometnē; asaras liedami, mēs salabām un ilgu laiku uzticīgi turējāmies kopā.

Šim, ka arī pārējiem zēniem, kuri izturējās pret mani draudzīgi, es varēju sagādāt īsti laimīgus brīžus, stāstīdams viņiem pasakas, bet sevišķi viņiem patika, kad stāstīju it kā pats par sevi; tad bija lielie prieki, ka es, viņu rotaļu biedrs, esmu varējis pieredzēt tik brīnumainus notikumus, turklāt neviens pat nemēģināja apšaubīt, kur esmu šādam dēkām atradis laiku un vietu, jo viņi taču diezgan labi zināja, cik biju nodarbināts un kur mēdzu uzturēties. Ne mazāk nepieciešams bija, lai šie notikumi norisinātos ja nu ne citā pasaulē, tad noteikti kādā citā zemē, un katra ziņā tas viss bija atgadījies šodien pat vai vakar. Viņi gan vairāk apmānīja paši sevi nekā es viņus, .la es pamazām nebūtu iemācījies šos no gaisa grābtos tēlus un izdomājumus atbilstoši saviem dabas dotumiem pārstrādāt mākslinieciskā tēlojumā, tad šāda plātīga ievirze gan nebūtu man palikusi bez ļaunām sekām.

Ja šo dziņu tā īsti pamatīgi izanalizējam, tad varam tajā saskatīt iedomību, ar kādu dzejnieks valdonīgi izsaka pat vislielākā mērā neticamo un prasa no ikviena cita, lai tas atzīst par īstenu to, kas dzejniekam pašam, ta izdomātājām, kaut kādā veidā varējis likties patiess.

Tas, par ko šeit esmu runājis vispārīgi un apcerot, varbūt kļūs vairāk pieņemams un uzskatāms ar piemēra, parauga palīdzību. Tāpēc es šeit pievienoju pasaku, kura ļoti labi saglabājusies manā iztēlē un atmiņā, jo man ļ bieži vajadzēja to stāstīt saviem rotaļu biedriem.

Jaunais Pariss^50 ZĒNA GADU PASAKA

Nesen, nakti uz Vasarsvētku svētdienu, es sapņoju, ka stāvu spoguļa priekšā un pielaikoju jaunās vasaras drānas, kuras mīļie vecāki man bija likuši šūdināt uz svētkiem. Apģērba komplektā, kā jūs zināt, ietilpa tīras ādas kurpes ar lielām sudraba sprādzēm, smalkas kokvilnas zeķes, melna sarža bikses un zaļa kamieļvilnas auduma svārki ar zelta pogām. No zelta brokāta darinātā veste bija piegriezta no mana tēva kāzu uzvalka vestes. Biju safrizēts un nopūderēts, matu cirtas gluži kā spārniņi stavēja atstatu no galvas; es tomēr nekādi nevarēju tikt galā ar ģērbšanos, jo vienmēr sajaucu apģērba gabalus, un tas, ko vilku mugurā pirmo, man allaž krita nost, kad gribēju ķerties pie nākamā. Es pavisam apjuku, un šai bridi pie manis pienāca kāds jauns, skaists vīrietis un ārkārtīgi laipni padeva labdienu.

— Esiet sveicināts! — es saciju. — Tas ir ļoti jauki, ka jūs šeit redzu.

— Vai tad jūs mani pazīstat? — viņš smaidīdams attrauca.

— Kāpēc gan ne? — es savukārt smaidīdams atbildēju. — Jūs esat Merkurijs, un es diezgan bieži esmu redzējis jūsu attēlus.

— Es tas esmu, — viņš sacīja, — un dievi mani pie tevis sūtījuši ar svarīgu uzdevumu. Vai tu redzi šos trīs ābolus?

Viņš pastiepa roku un parādīja man trīs ābolus, kuri tikko ietilpa plauksta un bija tikpat brīnumaini skaisti, cik lieli, turklāt viens bija sarkans, otrs dzeltens, trešais zaļš. Tos varētu noturēt par dārgakmeņiem, kas izveidoti pēc augļu formas. Es gribēju ābolus paņemt, bet viņš atvilka roku atpakaļ un sacīja:

Tev vispirms jāzina, ka tie nav domāti tev. Tev tie jāiedod trim daiļākajiem jaunekļiem pilsētā, un katram no viņiem tad, kā nu liktenis būs lēmis, vajadzēs atrast sev tik jauku sievu, kādu vien var vēlēties. Ņem un paveic savu uzdevumu labi! — viņš atvadoties teica un ielika ābolus manās atvērtajās plaukstās; man šķita, ka tie kļuvuši vēl lielāki. Pēc tam es tos pacēlu pret gaismu un ievēroju, ka tie ir pilnīgi caurspīdīgi, taču drīz vien augļi sāka stiepties garumā un pārvērtās par trim skaistum skaistām sievietēm vidēja garuma lelles apmērā, un viņu drānas bija tādā pašā krāsā, kādā bija āboli. Viņas aši uzrāpās pa maniem pirkstiem augšā, un, kad es gribēju izdarīt tvērienu, lai vismaz vienu noķertu, viņas jau lidinājās tālu un lielā augstumā, tā ka man atlika tikai nolūkoties pakaļ. Es stāvēju izbrīnījies un gluži pārakmeņojies, rokas augšup pacēlis un raudzīdamies uz saviem pirkstiem, it kā tur vēl būtu kaut kas saskatāms. Pēkšņi es pamanīju uz saviem pirkstgaliem dejojam brīnum jauku meitenīti, kas bija mazāka par iepriekšējām, bet visai piemīlīga un sprigana; tā kā viņa nelidoja prom kā tās citas, bet kavējās pie manis un dejodama lēkāja no viena mana pirkstgala uz otru, tad es izbrīnā kādu laiku viņa nolūkojos. Viņa man ļoti palika, un man šķita, ka nu beidzot varēšu to saķert, turklāt domāju, ka esmu izdarījis visai veiklu tvērienu, taču tai pašā mirklī sajutu sitienu pa galvu, gluži apdullis nokritu zemē un atžilbu tikai tad, kad jau bija pienācis laiks ģērbties un iet uz baznīcu.

Dievkalpojuma laikā es iztēle vairākkārt atgriezos pie redzētā skata, tāpat darīju to arī pie galda vecvecāku mājās, kur ēdu pusdienas. Pēcpusdienā gribēju apciemot dažus draugus — gan tāpēc, lai parādītos viņiem savās jaunajās drānās, ar cepuri padusē un zobenu pie sāniem, gan ari tāpēc, ka tagad bija mana kārta ierasties viesos. Es neviena nesastapu mājās, taču man stāstīja, ka puiši aizgājuši uz dārziem, tāpēc nolēmu viņiem sekot un jauki pavadīt, vakaru. Mans ceļš veda starp pilsētas nocietinājumā vaļņiem, un tā es nonācu vielā, kuru ar pilnām tiesībām dēvē par «Ļauno mūri», jo tur nekad nav pilnigi droši. Es gāju lēnam un domāju par savam trim dievietēm, bet it īpaši par mazo nimfu un reizumis turēju pirkstus paceltus, cerēdams, ka viņas būs tik mīļas un atkal

49

3 - '-’05

sāks uz tiem šūpoties. Soļodams uz priekšu, domās nogrimis, es pa kreisai rokai mūri pamanīju vārtiņus, kurus neatcerējos kādreiz agrāk redzējis. Tie likās zemi, taču cauri smailajai arkai, kas atradās virs tiem, būtu varējis iziet visgarākais cilvēks. Spraišļus un stabus rotāja vissmalkākie akmeņkaļa un tēlnieka darbi, taču visvairāk manu uzmanību piesaistīja paši vārtiņi. Diezgan maz izrotātais brūnais, ļoti vecais koks bija apkalts ar platām bronzas sloksnēm, kas vietumis bija izveidotas ar izciļņiem, vietumis ar iedobumiem, un es nevarēju vien beigt apbrīnot tajās attēlotās lapotnes, kurās putni sēdēja gluži kā dzīvi. Taču dīvainākais man likās tas, ka nevarēju nekur ieraudzīt ne atslēgas cauruma, ne roktura, ne klaudzināmā, tāpēc secināju, ka šīs durvis ir atveramas tikai no iekšpuses. Es nebiju maldījies: kad piegāju tuvāk, lai aptaustītu rotājumus, vārtiņi atvērās uz iekšpusi un parādījās kāds vīrs dīvainā, garā un platā apģērbā. Viņa zodu turklāt cienīgi ieskāva bārda, tāpēc man šķita, ka viņš varētu būt ebrejs. Gluži kā uzminējis manas domas, viņš pārmeta svēto krusta zīmi, ar to likdams man saprast, ka ir īsts kristīgs katolis.

— Jaunais kungs, kā jūs šeit esat nokļuvis, un ko jūs šeit darāt? — viņš, pieklājīgi paklanīdamies, laipni jautāja.

— Es apbrīnoju, kā šie vārti izstrādāti, — es atbildēju, — jo kaut ko tamlīdzīgu vēl nekad neesmu redzējis, varbūt vienīgi atsevišķos fragmentos mākslas cienītāju kolekcijās.

Priecājos, — viņš attrauca, — ka jums patīk šāds darbs. Iekšpusē vārti ir vēl daudz skaistāki — ienāciet, ja jums labpatīk.

Šai brīdī man īsti laba dūša vis nebija. Vārtu sarga dīvainais apģērbs, noma]ā vieta un vēl kaut kas nezināms, kas jautās gaisā, atstāja uz mani nomācošu iespaidu. Tāpēc, aizbildinādamies ar to, ka gribu vēl pamatīgāk aplūkot ārpusi, es paliku uz vietas un paslepus lūkojos dārzā — jo tas patiesi bija dārzs, kas atklājas manam skatienam. Tūlīt aiz vārtiņiem es redzēju lielu, ēnainu laukumu; ar saviem kopā saaugušajiem zariem to pilnīgi aizsedza vecas, vienādā attālumā cita no citas sastādītas liepas, tā ka zem tām vistveicīgākajā dienas laikā varēja atveldzēties pat vislielākā sabiedrība. Es jau stāvēju uz sliekšņa, un vecais gudri vilināja mani arvien soli pa solim tālāk. Es patiesībā ari nepretojos, jo arvien man bija stāstīts, ka princis vai sultāns šādos gadījumos nekad nedrīkst jautāt, vai nedraud briesmas. Man taču ari bija zobens pie sāniem — un vai tad es nespētu tikt galā ar veco, ja viņš izradītos naidīgi noskaņots? Tātad es pilnīgi droši devos iekšā; sargs aizvēra vārtus, kuri aizkrita tik klusi, ka es to gandrīz nemanīju. Tagad viņš man rādīja vārtu apdari iekšpusē, un tās vērtība mākslinieciskā ziņā tiešām bija vēl lielāka; vecais sniedza man paskaidrojumus un izradīja sevišķu labvēlību. Līdz ar to pilnīgi nomierinājies, es ļāvu sevi vest tālāk pa koku apēnoto ce|u gar mūra sienu, kura veidoja apli un kurā man daudz kas šķita apbrīnojams. Ar gliemežvākiem, koraļļiem un metālā pakāpieniem gaumīgi apdarinātās nišās atradas marmora baseini, kuros no tritonu mutēm bagātīgi plūda ūdens; starp nišām bija novietoti putnu būrīši un citādi režģoti krātiņi, kuros lēkāja vāverītes,. tekalēja jūrascūciņas un vēl visādi jauki zvēriņi, kādus vien var iedomāties. Kad mēs gājām garam, putni klaigādami un dziedādami mūs sveica; īpaši nebēdnīgi draiskojās strazdi; viens nemitīgi sauca: «Paris! Paris!» — bet otrs atkal: «Narcisi Narcisi» — tik skaidri, kā šos vārdus spēj izrunāt tikai skolas puikas. Šķita, ka vecais allaž nopietni nolūkojās manī, kad putni šādi klaigāja, taču es nelikos to manām, un man patiešām arī nebija laika pievērst viņam uzmanību, jo es gluži labi varēju noprast, ka mēs soļojam apkārt pa apli un ka šī ēnainā vieta patiesībā ir liels loks, kas ietver otru, daudz nozīmīgāku. Mēs patiesi atkal bijām nonākuši līdz vārtiņiem, un šķita, itin kā vecais gribētu laist mani laukā, taču mans skatiens palika kavējamies pie zeltīta režģa, kurš, kā likās, apjoza šā brīnišķīgā dārza vidusdaļu un kuru es mūsu pastaigas laika biju paguvis pietiekami aplūkot, kaut gan vecais arvien manījās turēt mani tuvāk pie mūra un līdz ar to diezgan tālu no centra. Kad viņš nu devās uz vārtiņiem, es paklanījos un sacīju:

— Jūs bijāt pret mani tik ārkārtīgi laipns, ka es pirms šķiršanās gribētu uzdrošināties izteikt vēl vienu lūgumu. Vai es drīkstētu tuvāk apskatīt zeltīto režģi, kurš, liekas, ļoti plaša lokā apjož dārza iekšpusi?

Ļoti labprāt darīšu jums šo prieku, — viņš atsaucās, — bet tad jums bus jaizpilda daži noteikumi.

— Kādi tie ir? — es steigšus vaicaju.

— Sava cepure un zobens jums jāatstāj šeit, un, kamēr es jūs pavadīšu, jūs nedrīkstat no manis attālināties ne soli.

— Darīšu to ar lielāko prieku, — es attraucu un noliku cepuri un zobenu uz pirmā tuvējā akmens sola. Viņš tūlīt ar savu labo roku satvēra manu kreiso, turēja to cieši un gandrīz vai ar varu veda mani tieši uz priekšu. Kad mēs pienācām pie režģa, mana apbrīna vērtās pārsteigumā: kaut ko tādu es vēl nekad nebiju redzējis. Uz augstas marmora pamatnes cits citam blakus bija sarindoti neskaitāmi šķēpi un āvas, kuru īpatnēji izrotātie augšgali saskārās un izveidoja pilnu apli. Es lūkojos iekšā pa spraugām un tūlīt aiz režģa samanīju liegi plūstošu ūdeni, ko abās pusēs norobežoja marmorā kaltas malas; dzidrajā dzīlē bija redzamas daudzas zelta un sudraba zivtiņas, kas peldēja šurp un turp drīz lēnām, drīz ātri, gan pa vienai, gan bariņos. Es labprāt Initu palūkojies arī pāri kanālam, lai uzzinātu, ka izskatās pašā dārza sirdī, bet tad sev par lielu apbēdinājumu konstatēju, ka pretējā pusē ūdens straume bija nožogota ar tādu pašu režģi, turklāt tik veikli izdomātā veidā, ka tur, kur šai pusē bija brīva sprauga, pretējā pusē rēgojās šķēps vai āva; tādējādi, ņemot vērā vēl pārējos izrotājumus, nebija iespējams cauri redzēt, lai arī kur un kā nostātos. Turklāt kavēja ari vecais, kas mani vēl arvien turēja ciet, tā ka nevarēju brīvi kustēties. Pēc visa tā, ko biju redzējis, mana ziņkārība auga auguma, tāpēc sadūšojos un pajautāju, vai nevarētu park|ut pāri tai pusē.

— Kāpēc gan ne? — vecais atsaucās. — Tikai tur atkal ir savi noteikumi.

Kad es apjautājos, kādi tie ir, viņš pavēstīja, ka man jāpārģērbjas. Es labprāt biju ar mieru to darīt; vecais aizveda mani atpakaļ pie mūra un ielaida nelielā, tīrā zālē, kur pie sienām karājās dažādi apģērba gabali, kas visumā atgādināja austrumnieku tērpus. Es aši pārģērbos; vecais manus pūderētos matus pabāza zem raiba tīkliņa, pirms tam vēl, man par šausmām, tos pamatīgi izpurinājis. Šādi pārģērbies, nostājos liela spoguļa priekšā un secināju, ka izskatos visai jauki; es patiku pats sev labāk nekā savas stīvajās svētdienas drānās. Es izdarīju dažas kustības un lēcienus, kā biju redzējis darām dejotājus gadatirgus teātrī. Tobrīd paskatījos spoguli un nejauši ieraudzīju, ka man aizmugurē atrodas iii' i Tās baltajā padziļinājumā karājās trīs zaļas aukli-n is, katra samesta cilpā savā īpatnējā veidā, tā ka es no laluma neko īsti nevarēju izprast. Tāpēc diezgan žigli pagriezos atpakaļ un uzdevu vecajam jautājumus par nišu un par aukliņām. Viņš visai pakalpīgi paņēma vienu un paradīja man. Tā bija diezgan stipra zaļa zīda aukla, kuras abi gali bija savīti kopā ar divās vietās iegrieztu zaļu adu, un tas piešķīra tai tādu izskatu, it kā šī aukla būtu ne visai patīkamam uzdevumam paredzēts rīks. Tas man likās aizdomīgi, un es jautāju vecajam, ko tas nozīmē. Viņš man pavisam nevērīgi un labsirdīgi atbildēja, ka auklas esot paredzētas tiem, kuri nelietīgi izmantojot šeit dāvāto uzticību. Vecais atkal pakāra auklu vieta un pieprasīja, lai tūdaļ viņam sekoju; šoreiz viņš manu roku nesatvēra, un es brīvi soļoju viņam blakus.

Tagad es visvairāk alku uzzināt, kur gan atrodas durvis un tilts, pa kuru var tikt cauri režģim un pāri kanālam, jo līdz šim brīdim neko tādu vēl nebiju varējis saskatīt. Tāpēc, kad mēs piegājām pie zeltītā nožogojuma, es to ļoti pamatīgi aplūkoju, bet te pēkšņi man acu priekšā viss sagriezās, jo durkļi, šķēpi un āvas negaidot sāka tricināties un kratīties, un, šīm dīvainajām kustībām beidzoties, visas smailes noliecās cita citai pretī — it kā divas ar piķiem bruņotas seno laiku armijas gribētu mesties viena otrai virsū. Manas acis tik tikko spēja paciest zibsnīšanu un ausis šķindoņu, taču neizsakāmi pārsteidzošs bija skals, kad ieroči pilnīgi noliecās, tādējādi apsegdami kanālu un izveidodami vislieliskāko tiltu, kādu vien var iedomāties, jo tagad manam skatienam pavērās raibum raibais dārza plašums. To šķērsoja līkloču rindās izvijušās dobes, kas kopumā veidoja veselu rotājuma labirintu. Dobju malas viscaur bija apstādītas ar zaļiem, zemiem augiem, kuru lapas bija spilvotas, — tādus es vēl nekad nebiju redzējis; dobēs auga puķes, kas katrā posmā īd ja citā krāsā, — arī tās visur bija zemas, pie zemes pieplakušas, tā ka iecerētais pamatraksts kļuva viegli pārskatāms. Nevarēju ne acu novērst no šī lieliskā skata, kas man pavērās spožā saules gaismā, taču es gandrīz nezināju, kur soli spert, jo līkloču celiņi bija nokaisīti ar tirum (īru, zilu smilti un tāpēc radās iespaids, itin kā tas būtu debesu atspulgs uz zemes, tikai mazliet tumšāks nekā debesu atspulgs ūdenī; tā nu es, acis nodūris, kādu laiku soļoju blakus savam vedējam, līdz beidzot dobju un puķu apļa vidū ieraudzīju cipreses un papelēm līdzīgus kokus, kas veidoja loku, taču pa koku starpām cauri redzēt nebija iespējams, jo likās, itin kā apakšējie zari augtu tieši laukā no zemes. Mans pavadonis gan nelika iet pa vistaisnāko ceļu, tomēr veda mani tieši turp, un, kad es iegāju augsto koku ielokā, par lielu brīnumu, ieraudzīju savā priekšā greznas dārza mājas portiku; kā likās, tad ēkas pārējās pusēs bija līdzīgas ieejas un no turienes pavērās apmēram tāds pats skats. Taču vēl vairāk nekā šis lieliskais arhitektūras darbs mani sajūsmināja brīnišķīga mūzika, kas atskanēja no mājas. Man likās, ka dzirdu spēlējam brīžiem lautu, brīžiem arfu, brīžiem cītaru, bet vēl pec brītiņa atplūda šurp kaut kādas strinkšķošas skaņas, kas nebija raksturīgas nevienam no šiem trim instrumentiem. Vārti, kuriem mēs tuvojāmies, atvērās tūlīt, tiklīdz vecais tiem viegli pieskārās, taču, man par lielu pārsteigumu, vārtsardze, kas iznāca mums pretī, mats matā bija līdzīga jaukajai meitenītei, kura sapnī bija dejojusi man uz pirkstgaliem. Viņa mani sveicināja tā, it kā mēs jau būtu pazīstami, un lūdza iekšā. Vecais palika iepakaļ, un es kopā ar meiču pa velvētu un krāšņi rotātu īsu koridoru devos uz vidējo zaļi, kura bija tikpat vareni augstiem griestiem kā baznīca un jau pie durvīm saistīja manu skatienu un iesvēla manī apbrīnu. Taču manas acis nevarēja šeit ilgi kavēties, jo tās drīz vien pievērsās citai interesantai ainai, kas atklājās zālē. Tur pašā vidū, tieši zem kupola, trīssturveidā izvietojušās uz paklāja, sēdēja trīs sievietes, kas bija ģērbušas dažādu krāsu drānās — viena sarkanās, otra dzeltenās, trešā zaļās; viņu krēsli bija apzeltīti, un paklājs atgādināja īstu puķu dobi. Viņas turēja rokās trīs instrumentus, Ķuru skaņas biju saklausījis laukā; tā kā mana ierašanās bija spēlētājas iztraucējusi, viņas bija pārtraukušas muzicēt.

— Esiet sveicināts! — teica vidējā, sarkanajās drānās tērptā, kas turēja rokās arfu un sēdēja ar seju pret durvīm. — Apsēdieties blakus Alertai un paklausieties, ja jums tīk mūzika.

Es tikai tagad pamanīju, ka mazliet zemāk uz grīdas iešķērsām atradās pagarš soliņš, uz kura bija nolikta mandolīna. Jaukā meiča paņēma to, apsēdās un novilka mani sev blakus. Tagad es aplūkoju arī otru dāmu, kura sēdēja no manis pa labi, — viņai mugurā bija dzeltenas drānas un rokās cītara; arfas spēlētāja bija stalta, ar pa-

IH'lii'in sejas vaibstiem un majestātisku izturēšanos, bet eilaras spēlētājai, kā likās, bija piemīlīgs, jautrs raksturs. Viņa bija slaida gaišmate, turpretī viņas biedrenei bija tumšbrūnu matu rota. Viņu mūzikas dažādība un reizē arī '•askaņa nespēja mani atturēt no trešās, zaļajā tērpā ģērbi ns daiļavas aplūkošanas, kuras lautas spēlē jautās kaut kas aizkustinošs un tai pašā laikā tāds, kas īpaši saistīja manu uzmanību. Likās, tieši viņa mani ievēro visvairāk un veltī savu spēli tieši man, taču es nekādi nespēju šo luītni izprast: brīžiem viņa man šķita maiga, brīžiem dīvaina, brīžiem atklāta, brīžiem atkal stūrgalvīga — atkarība no tā, kā mainījās viņas vaibsti un spēles veids. Laikiem likās, ka viņa grib mani aizkustināt, laikiem atkal šķita mani ķircinām. Lai arī kā viņa pūlējās, tas tomēr maz ko līdzēja, jo mana mazā kaimiņiene, ar kuru sēdēju plecu pie pleca, pilnīgi bija paņēmusi mani savā varā; kaut arī es šajās trīs dāmās pilnīgi skaidri saskatīju sapnī redzētās Silffdas un pazinu ābolu krāsas, taču labi sapratu, ka man nav iemesla viņas aizturēt. Jauko maziņo es labprāt būtu satvēris, ja vien tik labi vēl neatcerētos pliķi, ko viņa sapnī bija man iecirtuši. Līdz šim brīdim viņa ar savu mandolīnu rokās bija sēdējusi pavisam mierīgi. taču, kad viņas pavēlnieces apklusa, tās viņai pavēlēja nospēlēt dažus jautrus gabalus izklaidēšanai. Kaisli nostrinkšķinājusi pāris deju melodijas, meiča pielēca kājās, un es darīju to pašu. Viņa spēlēja un dejoja, es aizrautīgi viņai pievienojos, un tā mēs izpildījām kaut ko līdzīgu nelielam baleta priekšnesumam; dāmām, kā likās, las gluži labi patika, jo, kad bijām beiguši, viņas teica, lai mazā vēl pirms vakariņām pacienā mani ar kaut ko garšīgu. Es jau biju aizmirsis, ka bez šīs paradīzes pasaulē pastāv arī kaut kas cits. Alerta tūdaļ ieveda mani atpakaļ eja, pa kuru biju ienācis. Iesāņus no tās viņai bija divas labi iekārtotas istabas; vienā, kur viņa dzīvoja, meiča man salika priekšā apelsīnus, vīģes, persikus un vīnogas, un es kāri baudīju gan svešzemju augļus, gan ar: tos, kam vajadzēja ienākties vēl pēc vairākiem mēnešiem. Saldumu bija pārpilnām, turklāt vēl viņa pielēja slīpēta kristāla kausu ar dzirkstošu vīnu, taču dzert man negribējās, jo es jau biju gana veldzējies ar augļiem.

— Bet tagad parotaļāsimies, — Alerta sacīja un ieveda mani otrā istabā. Tur izskatījās gluži kā Ziemsvētku tirdziņā, taču tik dārgas un smalkas mantas gan vēl nekad tirgus būdās nebija redzētas. Tur bija visdažādākās lelles, leļļu drānas un saimniecības piederumi: rota|u virtuves, dzīvojamās istabas un veikali, ka ari neskaitāmas citas rotaļlietas. Meitene veda mani gar stikla skapjiem, kuros šie mākslas darbi bija novietoti. Pirmos skapjus viņa tomēr drīz vien atkal aizvēra un sacīja:

— Tur nav nekā jums piemērota, es to zinu. Bet šeit, — viņa turpināja, — mēs varēsim atrast būvmateriālus, ar ko uzcelt mūrus un torņus, majas, pilis, baznīcas un veselu lielu pilsētu. Taču tas man ne visai patīk; labāk darīsim kaut ko citu, kas iepriecēs tiklab jūs kā mani.

Pēc tam viņa izņēma dažas kastes, kurās es ieraudzīju vairākām kārtām saliktus mazus zaldātiņus, un man tūdaļ nācās atzīt, ka nekad vēl neesmu redzējis kaut ko tik skaistu. Viņa man neļāva pamatīgāk aplūkot katru atsevišķi, bet pasita vienu kasti padusē, un es paņēmu otru.

— Iesim uz zelta tiltu, — viņa aicināja, — tur vislabāk veicas rotaļas ar zaldātiņiem, jo šķēpi pie reizes norāda virzienu, kā armijas izvietojamas viena otrai pretī.

Te nu mēs bijām nonākuši uz zeltītā, līgana tilta; noliecies, lai izkārtotu karaspēkus, es apakšā dzirdēju urdzam ūdeni un plunkšķināmies lecam zivis. Kā tagad redzēju, tās visas bija kavalēristu figūriņas. Alerta lepojās, ka viņas sieviešu armijas vadone būs amazoņu karaliene; es savukārt sameklēju Ahilleju un visai iespaidīgus grieķu kavalēristus. Karaspēki stāvēja viens otram pretī, un skaistāku skatu nemaz nevarēja iedomāties. Tie vis nebija mūsu plakanie alvas jātnieciņi — zirgos sēdēja apaļi vīri, gluži kā ar miesu un asinīm, īsts meistardarbs; nevarēja arī īsti saprast, kā tie noturējās līdzsvarā, jo stāvēja paši, bez dēlīša apakšā.

Mēs visai apmierināti bijām aplūkojuši katrs savu karaspēku, kad Alerta pieteica man uzbrukumu. Mūsu kastēs atradas ari lielgabalu lodes; šīs kastes, protams, bija ar mazām, gludi nopulētām ahāta bumbiņām pildītas kārbiņas. Ar tam mums vajadzēja cīnīties vienam pret otru no zināma attāluma, turklāt bija stingri noteikts, ka nedrīkst mest spēcīgāk, nekā ir nepieciešams, lai apgaztu figūriņas, jo nevienu nedrīkstēja sabojāt. Apšaude turpinājās pārmaiņus, un sākumā inēs abi bijām apmierināti. Taču, kad mana pretiniece pamanīja, ka es tomēr tēmēju labāk nekā viņa un galu galā varu ari gūt uzvaru, kas bija atkarīga no tā, kam vairāk palicis stāvošu figūriņu, viņa pavirzījās tuvāk, un viņas meitenīgie tēmējumi tad arī guva cerētos panākumus. Viņa noguldija gar zemi veselu pulku manu labāko kaujinieku, un, jo vairāk es iebildu, jo dedzī* gak viņa apšaudīja. Tas mani galu gala nokaitināja, un es paziņoju, ka rīkošos tāpat. Es arī patiešām ne tikai pavirzījos tuvāk, bet piktumā šāvu daudz spēcīgāk, un nepagāja necik ilgs laiks, kad paris viņas mazo jātnieču sašķīda gabalu gabalos. Kaujas karstumā viņa to tūdaļ nepamanīja, bet es stāvēju ka pārakmeņojies, kad saplēstas figūriņas pašas no sevis atkal savienojās kopā; amazone un zirgs no jauna kļuva viens vesels, turklāt rotaļlietas no tiesas pilnīgi atdzīvojās, aizlēkšoja prom no zelta tilta un aizmetās zem liepām un tad, auļodamas šurp un turp, beidzot, pats nezinu, kā, pazuda mūra virzienā. Tiklīdz mana daiļa pretiniece to ievēroja, viņa sāka skaļi raudāt un vaimanāt un kliedza, ka esmu viņai nodarijis neatlīdzināmu zaudējumu, kas ir daudz lielāks, nekā vispār iespējams vārdos izteikt. Taču es jau biju noskaities un priecājos, ka varu nodarīt viņai kādu ļaunumu, tāpēc netēmedams ietriecu pāris vēl atlikušo ahāta lodīšu viņas karaspēkā. Nelaimīgā kārtā es trāpīju karalienei, uz kuru līdz tam brīdim mūsu regulārajās apšaudēs netika mērķēts. Tā sašķīda gabalos, turklāt sadragati tika arī tās tuvākie adjutanti, taču drīz vien figūru gabali atkal savienojās kopā, tās metas prom tapat kā iepriekšējās, ļoti priecīgi lēkšoja zem liepām un tad pazuda mūra virzienā.

Mana pretiniece lādējās un šķendējās, bet es, tagad īsti iededzies, noliecos, lai paceltu dažas ahāta lodites, kas bija aizripojušas pie zeltītajiem šķēpiem. Es savā niknumā gribēju iznicināt visu viņas karaspēku. Taču viņa lieki nekavējās, pielēca man klāt un iecirta tādu pliķi, ka man galva saka džinkstēt. Es ne reizi vien biju dzirdējis, ka uz meičas cirstu pļauku jāatbildot ar nekautrīgu skūpstu, tapec satvēru viņu aiz ausim un noskūpstīju vairākas reizes. Taču viņa iekliedzās tik spalgi, ka es izbijos; palaidu meiču vaļā, un ta bija mana laime, jo šajā acumirkli pats vairs nesapratu, kas ar mani notiek. Zeme man zem kājām sāka drebēt un rībēt; es aši ievēroju, ka režģi atkal sakustas, taču pārdomāt vairs nebija laika, tāpat arī nespēju saņemt drosmi un bēgt. Baidījos, ka kuru katru acumirkli mani var uzdurt uz šķēpa smailes, jo āvas un šķēpi, augšup celdamies, jau plēsa manas drānās; vārdu sakot, es vairs neapzinājos, kas notiek, es vairs nekā nedz dzirdēju, nedz redzēju un no sava apstulbuma un bailēm beidzot atguvos zemē pie kādas liepas, kur mani, svērdamies augšup, bija aizsviedis režģis. Tiklīdz pamodos, tā pamodās ari manī niknums, kas vēl krietni pieauga, kad es no pretējās puses izdzirdēju savas pretinieces zobgalības un smieklus — viņa laikam otrā pusē bija nomesta zemē mazliet maigāk nekā es. Tamdēļ pielēcu kājas un, ieraudzījis sev visapkārt izmētātus mazos zaldātiņus līdz ar pašu karavadoni Ahillcju, kurus režģis kopā ar mani bija pārsviedis šai pusē, paķēru vispirms varoni un metu viņu pret koku. Viņa atdzīvošanās un bēgšana mani tagad sajūsmināja divkārt, jo šim lieliskākajam skatam pasaulē vēl pievienojās atriebības prieks, un es jau grasījos sūtīt viņam pakaļ visus pārējos grieķu karavīrus, kad pēkšņi no visām malām, no visiem akmeņiem un mūra sienām, no zemes un koku zariem sāka šļākties šalcošas ūdens strūklas un, kurp vien es griezos, pātagoja mani krustu krustītu. Mans plānais apģērbs drīz vien bija pilnīgi izmircis; tas jau bija saplēsts driskās, tādēļ es daudz nedomāju un norāvu to pavisam nost. Aizsviedu prom arī kurpes un visus ārējās čaulas gabalus citu pēc cita; siltajā dienā man galu galā likās visai patīkami saņemt šādu spirgtu dušu. Gluži kails es nu svinīgi soļoju starp šiem veldzējošajiem ūdeņiem un domāju, ka vēl ilgi varēšu justies tikpat labi. Dusmas atslāba, un es vairs nealku nekā cita ka tikai salabt ar savu mazo pretinieci. Taču ūdens strūklas pēkšņi aprāvās, un es nu slapjš stāvēju uz izmirkušās zemes. Turklāt man nepatika atrasties vecā vīra sabiedrībā, taču viņš negaidot nostājās manā priekšā; es labprāt būtu vēlējies ja nu ne paslēpties, tad vismaz ar kaut ko aizklāties. Kauns, aukstuma drebuļi, tieksme kaut kādā veidā sevi apsegt padarīja manu stāvokli gaužām nožēlojamu; vecais izmantoja šo brīdi, lai izteiktu man visbargākos pārmetumus.

— Kas gan var man liegt, — viņš izsaucās, — paņemt vienu no zaļajām auklām un likt trūkties ja ne jūsu kaklam, tad jūsu mugurai!

Šos draudus es ļoti ņēmu ļaunā.

— Sargieties lietot šādus vārdus, pat domāt par to, — es iekliedzos, — citādi jūs esat pazudis un jūsu pavēl-nieces ari!

— Kas tad tu tāds esi, — viņš pikti sacīja, — ka driksti tā runāt?

— Dievu mīlulis, — es attraucu, — no kura ir atkarīgs las, vai šie sievišķi atradīs sev cienīgus vīrus un būs laimīgi savā dzīvē vai arī viņam labpatiksies likt tiem savā burvju klosterī nonīkt un novecot.

Vecais dažus soļus atkāpas.

— Kas tev to atklāja? — viņš vaicāja izbrīnījies un ar aizdomām.

— Trīs āboli, — es atbildēju, — trīs dārgakmeņi.

— Un ko tu gribi par atlīdzību? — viņš iesaucās.

— Pirmām kārtām mazo meiču, — es atbildēju, — kura mani novedusi šajā neapskaužamajā stāvoklī.

Vecais nometās manā priekšā ceļos, nemaz nevērodams to, ka zeme vēl bija mikla un dubļaina; tad viņš atkal piecēlās, turklāt nemaz nebija samircis, laipni paņēma mani aiz rokas, ieveda tajā pašā zālē, žigli mani atkal apģērba, un ta es drīz vien biju tikpat svētdienīgi uzposts un frizēts kā iepriekš. Vārtu sargs nebilda vairs ne vārda, taču, pirms es pārkāpu pāri slieksnim, viņš mani aizturēja un norādīja uz dažiem priekšmetiem, kas atradās pie mūra sienas ceļa viņā pusē, turklāt viņš vienlaikus atmuguriski norādīja uz vārtiņiem. Es viņu labi sapratu: vecais gribēja, lai es iegaumēju šos priekšmetus, jo tas man palīdzētu drošāk atrast vārtiņus, kas spēji aiz manis aizcirtās. Es tāpēc labi ievēroju, kas atradās man iepretī. Pāri augstam mūrim slējās mūžsenu riekstkoku zari un daļēji apklāja dzegu mūra augšpusē. Zari sniedzās līdz akmens plāksnei, kuras izrotāto ietvaru es labi saskatīju, bet uzrakstu nevarēju izlasīt. Plāksne balstījās uz kādas nišas augšējās malas, bet pašā niša atradās īpatnēji izbūvēts avots, kurā ūdens pakāpeniski plūda no viena lēzena trauka otrā un galu galā piepildīja lielu baseinu, kas atgādināja mazu dīķi un līmeniski izplūda pār zemi. Avots, plāksne ar uzrakstu, riekstkoki — tas viss atradās vertikāli cits virs cita, un man gribējās to uzgleznot tā, kā redzēju.

Nav grūti iedomāties, kā es pavadīju šo vakaru un vēl dažu labu nākamo dienu un cik bieži sev atkārtoju šos stāstus, kuriem pats tikko spēju ticēt. Tiklīdz radās izdevība, es atkal devos uz ļauno mūri, lai vismaz atsvaidzinātu atmiņā šo iezīmīgo priekšmetu izskatu un palūkotos uz lieliskajiem vārtiņiem. Taču, man par lielu izbrīnu, tur viss izskatījās gluži citādi. Riekstkoki gan slējās pāri mūrim, taču tie neatradās cieši cits pie cita. Arī iemūrēta plāksne tur bija, taču krietni tālāk pa labi no kokiem; iai nebija nekādu rotājumu, bet uzrakstu varēja skaidri salasīt. Niša ar avotu atradās labu gabalu pa kreisi, turklāt to nemaz nevarēja salīdzināt ar to, kuru biju redzējis, un tā nu man gandrīz vai bija jāsāk domāt, ka otrā dēka, gluži tāpat kā pirmā, ir bijis tikai sapnis, jo no vārtiņiem vispār nebija ne miņas. Vienīgais, kas spēj mani mierināt, ir novērojums, ka šie trīs priekšmeti acīmredzot pastāvīgi maina savu vietu, jo, kad es vēlreiz ierados šajā apkaimē, man šķita, ka riekstkoki savirzījušies ciešāk un arī plāksne un avots pietuvinājušies viens otram. Droši vien, kad tie atkal atradīsies vecajā vietā, ari vārtiņi kļūs redzami, un es darīšu visu, kas vien manos speķos, lai uzsāktu jaunu dēku. Vai es varēšu jums pastāstīt to, kas notiks talak, vai arī tas man būs stingri aizliegts, to vēl nevaru pateikt.

Sī pasaka, par kuras patiesību mani rotaļu biedri dedzīgi centās pārliecināties, guva lielu atzinību. Viņi katrs atsevišķi, nedz man, nedz arī citiem par to neko neteikuši, ieradās notēlotajā vietā, atrada riekstkokus, plāksni un avotu, taču vienmēr attālu citu no cita, kā paši beidzot atzinās, jo šajā vecumā noslēpumus saglabāt ne visai izdodas. Bet nu tikai strīdiņš pa īstam sākas. Viens sacīja, ka priekšmeti nekustas un vienmēr paliek vienāda attālumā. Otrs apgalvoja, ka tie tomēr kustas, bet attālinās cits no cita. Trešais gan atzina, ka priekšmeti kuslas, taču viņam likās, ka riekstkoki, plāksne un avots drīzāk tuvojas cits citam. Ceturtajam šķita, ka viņš pamanījis kaut ko vel dīvaināku; riekstkoki gan atradušies vidu, taču plāksne un avots gluži pretējā pusē, nekā es biju teicis. Viņu novērojumi par vārtiņu atrašanās vietas pazīmēm ari bija dažādi. Un ta es no viņiem jau sava mūža sakumā guvu mācību, ka ļaudīm pat pavisam vienkāršos un viegli saprotamos jautājumos var būt vispretrunīgākie ieskati. Kad es stūrgalvīgi liedzos sacerēt savai pasakai turpinājumu, zēni bieži lūdzās, lai vēlreiz pastāstu to, ko jau bija dzirdējuši. Darbības apstākļos es sargājos izdarīt manamas izmaiņas, un, tā kā mans stāstījums palika negrozīts, tad klausītāju apziņa pasaka kļuva par patiesību.

Starp citu, man nepatika meli un izlikšanās, un es vispār nekāda ziņā nebiju vieglprātīgs; gluži otrādi, iekšējā n<i|>i(«lmba, ar kādu es jau agri vēroju pats sevi un pa-s.mli, izpaudās arī manā ārienē, un citi bieži vien gan īliaudzīgi, gan ari zobgalīgi mēdza pasmieties par mana Izturēšanās veida raksturīgo cienīgumu. Kaut gan man netrūka labu, izmeklētu draugu, mūsu pulciņš arvien tomēr bija krietni mazāks salīdzinājumā ar tiem, kam patika mūs rupji aizskart un kas bieži vien visai nesinalk-jutigi iztraucēja mūs no teiksmainajiem, pašapmierinātajiem sapņiem, kuros mēs gremdējāmies parak labprāt: es — nododamies iztēlei, mani biedri — man sekodami, lagad mes vēlreiz pārliecinājāmies par to, ka nevajag būt mīkstčaulīgam un meklēt prieku fantāzijas pasaulē, bet drīzāk gan norūdīties, lai spētu vai nu vismaz paciest nenovēršamo ļaunumu, vai arī staties tam pretī.

Pie stoicisma vingrinājumiem, kuriem es tālab nodevos tik nopietni, cik nu vien tas zēnam iespējams, piederēja arī fizisku sāpju paciešana. Mūsu skolotāji bieži izturējās pret mums ļoti nelaipni un nepiedienīgi — viņi apveltīja mūs ar sitieniem un dunkām, pret ko mēs nocietinājāmies vēl jo vairāk tāpēc, ka iecirtība vai pretošanās tika atzīta par gaužām nosodāmu. Ļoti daudzas jauniešu spēles balstās tieši uz sacensību šada izturībā, piemēram, kad ar diviem pirkstiem vai ari ar visu roku dalībnieki pārmaiņus sit viens otru tik ilgi, līdz locekļi kļūst nejutīgi, vai arī kad dažās rotaļās sapelnītos soda sitienus pacieš vairak vai mazāk mierīgi; arī tad, kad spēkojoties puisis neļauj sevi apmānīt ar puspievārētā pretinieka izdomātājiem trikiem; kad spēj apspiest sāpes, kas nodarītas ķircinot; pat tad, ja pavisam vienaldzīgi pacieš knaibīšanu un kutināšanu, kas jaunajiem ļaudīm ir visai iemīļots citu apstrādāšanas veids. Šāda izturība un panesība ir liela priekšrocība, ko citi vis tik drīz nespēj atņemt.

So spēju paciest sāpes es biju padarījis gandrīz vai par savu pastāvīgo nodarbošanos, tāpēc citi zēni kļuva vēl uzmācīgāki, un, tā ka nelietīga cietsirdība nepazīst robežu, tad tā tomēr piespieda mani pārkāpt paša nospraustās robežas. Izstāstīšu kaut vai vienu šādu gadījumu. Skolotājs reiz nebija ieradies uz stundu; kamēr visi bērni bija kopā, mēs sarunājāmies gluži pieklājīgi, bet, kad mani draugi, diezgan ilgi gaidījuši, aizgāja un es paliku triju pret mani naidīgi noskaņotu zēnu sabiedrībā, tad šie sadomāja mani mocīt, apkaunot un padzīt. Viņi uz kādu bridi izgaja laukā un atgriezās ar žagariem, kurus ātrumā bija izrāvuši no kādas slotas. Es nopratu viņu nodomu, taču domāju, ka stundai drīz jābeidzas, tāpēc klusībā nO' lēmu pagaidīt līdz zvanam un nepretoties. Viņi bez žēlasļ tibas sāka nikni sist man pa stilbiem un kāju ikriem. Es nekustējos no vietas, taču drīz jutu, ka esmu pārrēķinājies; turklāt, ja nākas paciest šādas sāpes, tad minūtes velkas ļoti lēni. Jo ilgāk cietos, jo vairāk krājās mans niknums] un, tiklīdz atskanēja zvans, es sagrābu vienu no zēniem, kurš to vismazāk bija gaidījis, no pakauša puses aiz matiem un acumirklī nogāzu viņu zemē, turklāt vēl ar celi krietni piespiedu viņa muguru; otrs, kurš bija jaunāks un ne tik spēcīgs, metās man virsū no mugurpuses, bet es iežmiedzu viņa galvu savā padusē un tā spiedu, k< puika gandrīz vai noslāpa. Vēl bija atlicis trešais, turklāt ne jau pats vājākais, un man bija brīva vairs tikai kreisā roka, ar ko aizstāvēties. Es tomēr sagrābu viņu aiz drēbēm un ar izmanīgu vēzienu, izvairījies no sava pretinieka pārsteidzīgā sitiena, notriecu zemē un spiedu viņa seju pret grīdu. Zēni koda, skrāpējās un spārdījās, taču man prāta vairs bija tikai atriebība, un to juta arī mani muskuļi. Tā kā es atrados izdevīgākā pozīcijā, tad vairākas reizes sasistu kopā viņu galvas. Beigu beigās viņi laida vaļā briesmīgu bļāvienu, un driz vien mums apkārt saskrēja visi mājas ļaudis. Izmētātie žagari un manas sapērtas kājas, kuras es atsedzu un parādīju, liecināja man par labu. Man tikai piedraudēja ar sodu un lika atstat māju, bet es paziņoju, ka tam, kas turpmāk iedrošināsies mani kaut vismazākā mēra apvainot, es izskrāpēšu acis, noraušu ausis vai pat viņu nožņaugšu.

Kaut gan šo notikumu drīz vien, kā jau starp bērniem parasts, aizmirsa un pat pasmējās par to, patiesībā šis tomēr bija īstais iemesls, kāpēc mūsu kopīgās mācību stundas kļuva arvien retākas un beigu beigās pavisam izbeidzās. Es tātad atkal, tāpat kā senāk, biju vairāk saistīts pie mājas, un tur man arvien lielāku prieku sagādāja uzturēšanās manas tikai gadu jaunākās māsas Kornēlijas sabiedrībā.

Es tomēr negribu pabeigt šo tēmu, nepastāstījis vēl par to, cik daudz nepatīkamu brīžu man sagadāja vienaudži, jo šādos morālas dabas aprakstos pamācoši ir tieši tas, ka cilvēks uzzina, ka klājies citiem un ko ari viņš pats var no dzīves gaidīt: lai ar viņu arī notiktu vienalga kas, viņam ir jāsaprot, ka tas viņam atgadījies gluži vien-

Iilir.i ka cilvēkam un ka viņš nebūt nav nekāds īpašs lai-ftlen luteklis vai ari nelaimes putns. Šāda apzināšanās ļtmi daudz nepalīdz izvairīties no ļauna, taču ļoti noderiet ir prast iejusties apstākļos, mācīties tos paciest un pat pat varēt.

Vel šeit ir īsti vietā piebilst, ka, pieaugot bērniem, kas nākuši no labāko aprindu ģimenēm, arvien vairāk malt.tina kļūst liela pretruna: es šeit domāju to, ka vecāki un '.l olntaji bērniem gan māca un vienmēr atgādina, lai izlīti. is rātni, kārtīgi, jā, pat saprātīgi, lai nedara nevienam ļauna aiz draiskulības vai pārgalvības un lai apvalda jebkuras naida jutās, kas viņos varētu mosties, taču il/ivē patiesībā tomēr notiek gluži pretēji — kamēr jaunie ļaudis nodarbojas ar šādu tikumu izkopšanu, tikmēr viņiem no citiem ir jāpacieš tieši tas, kas viņu pašu rīcībā liek skausts un atzīts par ārkārtīgi nosodāmu. Tā šie nabaga bērni nonāk gluži ka spīlēs starp dabiskajām tiek-Hinein un civilizācijas prasībām, un, kādu laiku sevi apvaldījuši, viņi atkarībā no sava rakstura vēlāk kļūst vai uti viltīgi, vai arī nesavaldīgi dusmās.

Varmācību var pievārēt tikai ar varmācību, taču labdabīgs bērns, kurš alkst mīlas un iejūtības, vāji prot pretoties izsmieklam un ļaunumam. Kaut arī es puslīdz tiku galā ar savu vienaudžu fiziskajam vardarbībām, es tomēr nekādi nepratu atbildēt uz viņu dzēlieniem un zobgalībām, jo šādos gadījumos tam, kurš aizstāvas, vienmēr jazaudē. Tātad ari šāda veida uzbrukumi, jo tie taču izraisīja dusmas, tika vai nu atvairīti ar fizisku spēku, vai ari manī modināja gluži dīvainas pārdomas, kuras nevarēja izgaist bez pēdām. Bez citām manām priekšrocībām skauģiem nepatika vēl ari tas, ka manai ģimenei kopš tā laika, kad vecaistēvs bija kļuvis par pilsētas domes priekšsēdētāju, bija dotas īpašas privilēģijas: viņš bija pirmais pārējo vidū, un kaut kādā veidā tas attiecās arī uz viņa piederīgajiem. Kad reiz pēc spēlmaņu tiesas es mazliet biju sācis lepoties ar to, ka mans vecaistēvs gluži kā uz troņa sēdējis piesēdētāju vidū vienu pakāpienu augstāk par pārējiem, tieši zem ķeizara portreta, tad viens no zēniem zobgalīgi sacīja: lai taču es paskatoties ari uz savam pāva kājām un atceroties savu tēvatēvu, kurš bijis viesnīcnieks «Veidenhofā»51 un droši vien nav varējis ne sapņot par kaut kādiem troņiem un kroņiem. Es atbildēju, ka tālab nebūt no tā nekaunos, jo mūsu dzimto pilsētu rota un ceļ tieši tas, ka šeit visi pilsoņi drikst justies līdzīgi un ka ikviens ar savu darbu var izpelnīties godu un cieņu. Es vienīgi nožēloju, ka šis krietnais vīrs jau sen ir miris, jo vienmēr esmu vēlējies, kaut būtu viņu pazinis; esmu daudzreiz aplūkojis viņa ģimetni, apmeklējis viņa kapu un, kaut vai tikai viņa vienkāršajā pieminekli ierakstītos vārdus lasīdams, priecājies par viņa aizvadīto mūžu, jo arī viņam esmu pateicību parādā par to, ka dzīvoju šai pasaulē. Kāds cits pret mani naidīgi noskaņots zēns, kas bija pats viltīgākais no visiem, paveda pirmo sāņus un iečukstēja tam kaut ko ausī, turklāt abi izsmējīgi skatījās uz mani. Man jau žults sāka vārīties, un es uzsaucu, lai viņi runa skaļi.

— Nu, ja jau tu tā gribi zināt, — attrauca pirmais, — tad lai notiek ar: šis man sacīja, ka tev ilgi nāktos klist apkārt un meklēt, ja tu gribētu atrast savu vectēvu.

Es vēl stingrāk piedraudēju, lai viņi izsakās skaidrāk. Tad šie abi sāka stāstīt kaut kādas tenkas, kuras droši vien bija dzirdējuši no saviem vecākiem. Mans tēvs esot kāda dižciltīga vīra dēls, bet tas krietnais cilvēks no «Veidenhofas» tikai esot bijis ar mieru ļaužu priekšā aizstāt bērnam tēvu. Viņi vēl bija tik nekaunīgi, ka minēja pat visādus pierādījumus, piemēram, ka mēs savus īpašumus esot mantojuši vienīgi no vecāsmātes, bet pārējiem radiniekiem, kas dzīvoja Frīdbergā un citur, nepiederot itin nekas, un vēl visādas blēņas, kuras bija samelsušas ļaunprātīgu ļaužu mēles. Es to noklausījos rāmāk, nekā viņi bija gaidījuši, jo zēni jau bija sagatavojušies laisties lapas, ja es sakustētos, itin kā gribēdams grābt šos aiz matiem. Bet es tīri mierīgi atbildēju, ka arī tas mani nemaz neuztrauc. Sacīju, ka dzīvot ir bezgala jauki, tāpēc ir gluži vienalga, kam mums par šo iespēju japateicas, — galu gala dzīvību taču mums devis dievs, un viņa priekšā visi ir vienlīdzīgi. Nespēdami neko panākt, zēni šoreiz ķīviņu izbeidza, un mēs turpinājām atkal savas rotaļas, kas bērniem allaž labi palīdz salīgt mieru.

Sie ļaunie vārdi man tomēr it kā bija iepotējuši kādu dvēseles kaiti, kas klusībā progresēja. Man nemaz nebija nepatīkami tas, ka es varētu būt kāda dižciltīga kunga mazdēls, kaut ari ne gluži likumīgs. Es tiecos kaut ko izdibināt šajā jautājumā, mana iztēle bija uzbudinātā, prāta darbība saasināta. Vēl un vēlreiz pārdomāju zēnu minētos argumentus, atradu arvien jaunus pamatojumus šādas varbūtības iespējamībai. Es maz ko biju dzirdējis par savu vectēvu, zināju vienīgi to, ka viņa un vecāsmātes portreti bija karājušies kādā vecas mājas viesistabā un ka pēc mājas pārbūves tie novietoti augšstāva kambarī. Mana vecāmāte acīmredzot bijusi loti daiļa sieviete un vienādā vecumā ar savu viru. Es arī atcerējos, ka viņas istabā biju redzējis kada skaista vīrieša portretu miniatūrā, kur viņš bija attēlots formas tērpā ar zvaigzni un ordeņiem, taču pēc viņas nāves, kad mājas pārbūves laikā viss tika sajaukts, šis portrets līdz ar daudziem citiem sīkiem priekšmetiem bija nozudis. Es sava bērnišķībā meklēju sakaru starp šīm un līdzīgam lietām un tādējādi jau agri vingrinājos modernajā poēzijas mākslā, kura, pārdroši sasaistot kopa nozīmīgas cilvēka dzīves situācijas, prot rast atbalsi visā civilizētajā pasaulē.

Tā kā es par šo jautājumu neiedrošinājos nevienam neko stāstīt vai kaut tikai aplinkus ieminēties, tad es it rosīgi darbojos klusībā, lai kaut jel kādā veidā piekļūtu tam tuvāk. Biju dzirdējis pavisam noteiktus apgalvojumus, ka dēli visai bieži mēdzot būt ļoti līdzīgi saviem tēviem vai vectēviem. Vairāki mūsu ģimenes draugi, it īpaši padomnieks Sneiders, kas bieži viesojās mūsu mājās, parasti kārtoja tirdznieciskus darījumus ar visiem kaimiņu firstiem un dižciltīgajiem kungiem, kuru pie Rei-nas un Maiņas, kā arī teritorijā starp abām šim upēm bija ne mazums, — viņiem tur piederēja īpašumi, un viņi, vai nu būdami valdnieki, vai ari dzimtas jaunākās atvases, dažkārt par īpašu labvēlības apliecinājumu mēdza dāvāt uzticamajiem darboņiem savas ģīmetnes. Sos attēlus, kurus jau kopš bērnības daudzkārt biju redzējis karājamies pie sienas, es tagad aplūkoju ar divkāršu uzmanību un pētīju, vai kādā no tiem nesaskatīšu līdzību ar savu tēvu vai pat ar mani pašu, taču to ieraudzīt man gadījās pārāk bieži, tā ka nevarēju izdarīt nekādus noteiktus secinājumus. Dažkārt es ieraudzīju kāda cilvēka acis, kas man šķila liecinām par radniecību ar mums, citreiz atkal kāda cita vīra degunu. Tā šīs pazīmes mani vadāja šurp un turp pa maldu ceļiem. Kaut gan drīz vien man nācās atzīt, ka zēnu vārdi bijuši tikai tukšas pasakas, to atstātais iespaids tomēr palika, un es nevarēju atturēties, laiku pa laikam klusībā neprātojis un nelauzījis galvu par visiem šiem kungiem, kuru portreti man bija labi saglabājušies atmiņā. Patiešām ir taisnība, ka cilvēks tik ārkārtīgi tiecas pēc visa, kas stiprina viņa iedomību un glaimo viņa slēptajai uzpūtībai, ka viņš nemaz nejautā, vai tas viņam kaut kādā citādā ziņā darīs godu vai arī kaunu.

Taču nav vērts ievīt šajā stāstījumā nopietnas, pat nosodošas pārdomas, tāpēc labāk novērsīšu savu skatienu no tiem jaukajiem laikiem, jo kurš gan būtu spējīgs cienīga tonī runāt par iespaidiem pārbagātajām bērnu dienām. Mēs nespējam citādi raudzīties uz mazajām būtnēm, ko redzam savā acu priekšā, kā vienīgi ar prieku, pat ar apbrīnu, jo parasti tās dod lielākas ceribas, nekā spēj piepildīt, un tā vien liekas, ka daba, kas ar mums mēdz izspēlēt ne vienu vien viltīgu joku, šai ziņā it īpaši cenšas mūs apmuļķot. Orgāni, kurus tā bērnam dod līdzi, kad tas nāk pasaulē, atbilst šā radījuma īstenajam stāvoklim, un viņš tos lieto dabiski un instinktīvi, taču tuvāka mērķa sasniegšanai vispiemērotākā veidā. Ja aplūkojam bērnu gan pašu par sevi, gan pārējo bērnu pulkā, gan ari nodarbībās, kas ir atbilstošas viņa spēkiem, tad viņš šķiet tik nepārspējami saprātīgs un gudrs un reizē ari tik miligs, jautrs un izmanīgs, ka šķiet — nekāda tālāka izglītošana vairs nav vajadzīga. Ja bērni arī turpmāk attīstītos tikpat strauji kā sākumā, tad mums tikai ģēniji vien būtu. Taču bērna augšana nav nemitīgi saistīta ar attīstību; dažādas organiskās sistēmas, kuras veido cilvēku, rodas cita no citas, seko cita cilai, pārvēršas cita citā, izspiež cita citu, iznīdē cita citu, un tā pēc zināma laika no dažām spējām un spēka izpausmēm nav palicis vairs ne miņas. Kaut arī cilvēka dotumi visumā izpaužas kādā noteiktā virzienā, pat visizcilākajam un pieredzes bagātākajam ļaužu pazinējam tomēr būs grūti iepriekš nešaubīgi pateikt, kādi tic īsti ir; vēlāk gan kļūst labi saskatāmas tās pazīmes, kas jau sākumā norādījušas uz turpmāko attīstības ceļu.

Tāpēc arī es nekādā ziņā nedomāju šajās pirmajās grāmatās pilnīgi pabeigt stāstījumu par savu bērnību, gluži otrādi — arī vēlāk vēl aizvērpšu un turpināšu dažu labu vēstījuma pavedienu, kas nemanīts vijies cauri jau pašiem pirmajiem mana mūža gadiem. Šeit man tomēr jāpiebilst, ka mūsu uzskatus un mūsu dzīves veidu laika gaitā arvien stiprāk ietekmēja kari.

Pastāv visai dīvaina sakarība starp mierīgā cilvēka dzīvi un lielajiem pasaules notikumiem. Vēl tikai tālumā risinādamies, tic viņu jau uztrauc un dara nemierīgu, un .m tādā gadījumā, ja šie notikumi viņu nemaz neskar, cilvēks nevar nociesties, neizteicis savu spriedumu, neiejaucies tajos. Drīz vien viņš atbilstoši savam raksturam vai ari arejiem impulsiem nostājas vienā vai otrā puse. Ivad liktenīgie notikumi un svarīgās pārmaiņas pievirzās Invak, tad dažām ārējām neērtībām cilvēka dzīvē vel pievienojas iekšēja neapmierinātība, un rezultātā ļaunums viņa uztverē bieži saasinās un kļūst divtik liels un iznīcina vēl atlikušo labo. Tad viņam patiešam nākas ciest gan no draugiem, gan no ienaidniekiem, bieži no pirmajiem pat vel vairāk nekā no otrajiem, un viņš vairs nezina, ka lai saglabā savas simpātijas un nosargā savas priekšrocības.

1757. gads, kuru mēs aizvadijārn vēl pilnīga pilsoniskā mierā, tomēr bija dziļu satraukumu pilns. Laikam gan neviens cits gads vēl nebija bijis notikumiem bagātāks. Uzvaras, varoņdarbi, nelaimes gadījumi, sagrauto vērtību atjaunošana sekoja cits aiz cita, savijās vienā jūklī un likās izlīdzinām cits citu, taču arvien no jauna visam pāri pacēlas Fridriha tēls, viņa vārds, viņa slava. Viņa dievinātāju sajūsma kļuva arvien lielākā un neapvaldītāka, viņa pretinieku naids arvien spīvāks, un uzskatu atšķirības, kas sašķēla pat ģimenes, stipri vien veicināja daudzējāda ziņa jau tā citu no cita atšķirto valsts pilsoņu savstarpējo izolētibu. Jo tādā pilsēta kā Frankfurte, kur trejādās reliģijas sadala iedzīvotājus trīs nevienlīdzīgās daļās un kur pat no privileģētā slāņa tikai nedaudzi vīrieši var piedalīties pilsētas pārvaldīšanā, ne viens vien turīgs un mācīts vīrs atraujas no sabiedrības un, nododamies studijām vai citai iemīļotai nodarbībai, dzīvo vientuļi un noslēgti. Par tādiem cilvēkiem nāksies runāt gan tagad, gan arī vēl turpmāk, ja gribam izprast tā laika Frankfurtes pilsoņu īpatnības.

Tikko kā atgriezies no ceļojuma, mans tēvs atbilstoši savam domāšanas veidam bija nolēmis, ka viņam jākalpo pilsētas laba un tādēļ jastājas kāda zemāka ierēdņa amatā, turklāt viņš bija ar mieru strādāt bez atlīdzības, ja viņu šajā amatā ieceltu bez vēlēšanām. Saskaņā ar priekšstatu, kāds viņam bija izveidojies pašam par sevi, viņš savā prātā domāja, ka ar labo gribu ir nopelnījis šādu pagodinājumu, kaut gan tas nedz būtu likumīgi, nedz arī atbilstu tradīcijām. Tādēļ, kad viņa lūgums tika noraidīts, viņš bija ļoti noskaities un neapmierināts un zvērēja nekad vairs nepieņemt nevienu darba piedāvājumu, un, lai viņam patiešām ari neko nevarētu piedāvāt, viņš centās iegūt ķeizariskā padomnieka titulu, kuru kā īpašu goda nosaukumu piešķīra pilsētas domes priekšsēdētājam un vecākajiem piesēdētājiem. Tādējādi viņš sevi bija padarījis lidzigu tiem, kas ieņēma augstākos amatus, un vairs nevarēja sākt no zemākajiem. Šā paša iemesla pēc viņš nolēma arī lūgt pilsētas domes priekšsēdētāja pirmdzimtās meitas roku un tādā kārtā vēl jo vairāk noslēdza sev ceļu uz domi^52. Tagad viņš piederēja pie tiem, kuri norobežojušies no sabiedrības un nekad netiecas pēc tuvības ar citiem. Šādi cilvēki attieksmēs cits pret citu ir tikpat izolēti kā attieksmē pret sabiedrību kopumā, un ar laiku tas kļūst vēl vairāk manāms, jo šādā noslēgtība vēl spēcīgāk attīstās rakstura savdabības. Ceļojumos un plašajā pasaulē, kuru viņš bija redzējis, mans tēvs laikam gan bija iepazinis elegantāku un liberālāku dzīves veidu nekā to, pie kura bija pieraduši pārējie pilsoņi. Šai ziņa viņš sastapa vēl dažu labu priekšteci un domu biedru.

Fon Ufenbahu vārds ir pazīstams. Viens no viņiem — pilsētas domes piesēdētājs — toreiz tika ļoti ieredzēts. Viņš bija apceļojis Itāliju un īpaši interesējās par muziķu, viņam bija patīkams tenors, un, tā kā viņš no ārzemēm bija pārvedis lielisku muzikāliju krājumu, tad savas mājās rīkoja koncertus un iestudēja oratorijas. Taču par šāda vīra necienīgu tika atzils tas, ka šajos koncertos viņš arī pats dziedāja un turklāt visādi atbalstīja mūziķus, tāpēc ielūgtie viesi, ka arī pārējie frankfurtieši nereti mēdza pazoboties par viņu.

Vēl es atceros baronu fon Hekelu, bagātu aristokrātu, kurš gan bija precējies, bet kuram nebija bērnu un kurš dzīvoja Antoniusa iela skaistā namā. kas bija iekārtots, kā jau solīdai mājai pieklājās. Viņam piederēja arī labas gleznas, vara grebumi, antikvitātes un dažādi citi vērtīgi priekšmeti, kurus mēdz krāt kolekcionāri un mākslas izstrādājumu cienītāji. Laiku pa laikam viņš ielūdza pilsētas ievērojamākos vīrus pusdienās un nodarbojās ar īpaša veida labdarību, proti: viņš savās mājās pārģērba nabagus labākās drānās, bet viņu vecās skrandas atpakaļ neatdeva un pabalstu nedeļas iztikai izsniedza tikai ar tādu noteikumu, ka viņiem katru reizi jāierodas atrādīties tīri un kārtīgi ģērbtiem dāvātajās drānās. Viņu pašu es atceros visai neskaidri — zinu tikai, ka viņš bija laipns, stalts mis. toties man ir loti labi saglabājusies atmiņā viņa nūjas i/.ūtrupēšana, kurā es biju klāt no sākuma līdz bei-i>am un daļēji pēc tēva norādījumiem, daļēji pēc paša ierosmes iegādājos dažu labu priekšmetu, kas vēl tagad atrodas manās kolekcijas.

Senākos laikos, kurus es pats savām acīm gandrīz nebiju pieredzējis, literātu aprindās vispār un ari Frank-lurtē diezgan ievērojams bija Johans Mihaels fon Loens^53. Viņš nebija dzimis frankfurtietis, taču bija šo pilsētu iz-uuidzljies par savu dzīves vietu un precējies ar manas vecāsmātes Tekstores māsu, dzimušu Lindheimeru. Tā ka viņš bija pazīstams galma un valdības aprindās un turklāt vel no jauna iecelts muižnieku kārtā, tad viņa vārdam bija tik liels svars, ka viņš uzdrošinājās iejaukties dažādos baznīcas un valsts dzīves notikumos. Viņš sarakstīja grāmatu «Grāfs de Rivero» — didaktisku romānu, kura saturs labi noprotams pēc otrā nosaukuma:- «jeb Godavīrs galmā». So darbu uzņēma atsaucīgi, jo tajā bija prasits, lai tikumība valdītu ari galma, kur parasti ir cieņā tikai gudrība, — ta šī grāmata sagādāja viņam atzinību un slavu. Taču nākamais darbs jau kļuva autoram bīstams. Fon Loens bija sarakstījis grāmatu «Vienīgā īstā reliģija», kurā viņš gribēja sludināt iecietību starp reliģijām, pirmām kārtam starp luterticīgajiem un kalvinistiem. Tās dēļ iedegās strīds starp viņu un garīdzniekiem, īpaši niknu rakstu pret viņu publicēja doktors Brenners Gīsenē. Fon Loens atbildēja ar pretrakstu, strids kļuva arvien asāks un izvērtās personiskos apvainojumos; nepatikšanas, kas sakarā ar to visu radās, galu galā piespieda grāmatas autoru pieņemt prezidenta posteni Lingenā^54, ko viņam piedāvāja Fridrihs Otrais, jo viņš fon Loena saskatīja apgaismotu vīru, kas nepazīst aizspriedumus un simpatizē jauninājumiem, kuri Francijā jau bija daudz vairāk izplatījušies. Frankfurtieši, no kuriem fon Loens bija šķīries ar sarūgtinājumu, apgalvoja, ka viņš tur nav un nevar būt apmierināts, jo tāda vieta ka Lingena taču nekādā ziņā nevarot mēroties ar Frankfurti. Mans tēvs ari šaubījās par prezidenta labsajūtu un apgalvoja, ka labais tēvocis būtu darījis prātīgāk, ja nebūtu ielaidies ar karali nekādās darīšanās, jo tam vispār esot bīstami tuvoties, lai cik izcils cilvēks viņš ari citādā ziņa būtu. Esot taču pieredzēts, cik apkaunojoša kārtā pēc prūšu rezidenta Frei-taga pieprasījuma Frankfurtē ticis apcietināts slavenais

Voltērs, kas agrāk bijis tik ļoti ieredzēts un dēvēts par karaļa skolotāju franču dzejas mākslā. Lai brīdinātu no tuvākas saskarsmes ar galmu un kalpošanas valdniekiem, par ko dzimtam frankfurtietim vispār nevarēja būt īsta priekšstata, šādos gadījumos nekad netrūka biedinošu apsvērumu un piemēru.

Lielisks cilvēks bija doktors Orts, kuru šeit pieminēšu tikai vārda pēc, jo mans uzdevums šajā darbā ir nevis uzcelt pieminekli izciliem frankfurtiešiem, bet gan pastāstīt par to, ciktāl viņu slava vai arī personība mani bērnībā kaut kādā veidā ietekmējusi. Doktors Orts bija bagāts virs un arī piederēja pie tiem, kuri nekad nebija piedalījušies pilsētas pārvaldīšanā, kaut gan pēc savām zināšanām un uzskatiem viņam varētu būt pilnīgas tiesības to darīt. Sevišķi lieli nopelni viņam bija vācu un it īpaši Frankfurtes senatnes pētīšanā; viņš izdeva «Piezīmes» pie tā sauktās «Frankfurtes reformācijas», un šajā darbā bija sakopoti impērijas pilsētas statūti. Sās grāmatas vēsturiskās nodaļas es cītīgi studēju savos jaunības gados.

Fon Oksenšteins — vecākais no trim brāļiem, kuri bija mūsu kaimiņi un kurus šai sakarā esmu pieminējis jau agrāk, — turējās savrup un savas dzīves laikā ne ar ko neizcēlās, toties lielu ievērību ieguva pēc nāves, jo Īrija atstājis rīkojumu, lai agri no rīta pavisam klusām, bez jebkādiem pavadītājiem un ceremonijām viņa līķi kapos nogādā amatnieki. Tā arī notika, un šāda rīcība mūsu pilsētā, kur ļaudis bija raduši rīkot greznas bēres, sacēla veselu sensāciju. Pret šo jauninājumu vērsās visi tie, kas apbedīšanas ceremonijā pēc tradīcijas guva kādu peļņu. Taču drosmīgajam patricietim radās sekotāji visos iedzīvotāju slāņos, un, kaut gan šādas bēres nievīgi sauc par «vēršu bērēm»[2], to skaits tomēr arvien vairāk pieauga, kas īpaši izdevīgi bija mazturīgākām ģimenēm, un ta paraža rīkot greznas bēres pamazām izzuda. Es šo atgadījumu pieminu tāpēc, ka tas pieder pie agrīnajiem simptomiem, no kuriem izauga pagājušā gadsimta otrajā pusē izplatītā tiekšanās pēc pazemības un līdztiesības, kas radās vispirms augstākās kārtas pilsoņu vidū un izpaudās dažados veidos, bet beigu beigās izraisīja pavisam negaidītus notikumus.

I i.mkfurlē netrūka ari senlietu cienītāju. Ļaudis iekarini ' pleznu galerijas, vāca vara gravīru kolekcijas, taču m \ i Ķi cītīgi tika meklēti un glabāti vērtigi priekšmeti, kas lnvinnja par vācu senatni. Vecie impērijas pilsētas rīkojumi un mandāti, kas bija saglabājušies gan iespiestā veidā, gan rokrakstā un nebija nodoti arhīvā, tika rūpīgi viikli, sakārtoti hronoloģiskā secībā un godbijīgi glabāti ka tēvzemes tiesību un paražu apliecinātāji dārgumi. Arī 11;inkfurtiešu portreti, kas bija sastopami liela daudzumā, tika apkopoti un izvietoti galerijās atsevišķā nodajā.

Šādi vīri laikam vispār bija paraugs, kuram tiecās līdzināties mans tēvs. Viņam netrūka nevienas no tām īpašībām, kas raksturīgas godīgam un cienījamam pilsonim. Pēc tam kad māja bija pārbūvēta, arī viņš sakārtoja savus reāliju krājumus. Vērtīga ģeogrāfijas karšu kolekcija, kurā ietilpa Senka un citu tolaik ievērojamu ģeogrāfu izdoti eksemplāri, jau minētie rīkojumi un mandāti, kā arī portreti, skapis ar veciem ieročiem, vēl cits skapis ar vērtīgām Venēcijas stikla glāzēm, kausiem un pokāliem, naturālijas, ziloņkaula izstrādājumi, bronzas figūras un simtiem citu priekšmetu tagad tika pārlūkoti un izstādīti, un es savukārt, ja kaut kur notika ūtrupe, vienmēr steidzos palūgt, lai tēvs man atļauj papildināt jau esošos krājumus ar jauniem eksemplāriem.

Jāpiemin vēl kāda ievērojama ģimene, par kuru jau kopš agras bērnības dzirdēju daudz dīvainu nostāstu un kuras piederīgie mani pašu vēlāk pārsteidza ar dažu labu ermību, — tā bija Zcnkenbergu ģimene. Tēvs, par kuru varu pastāstīt visai maz, bija turīgs vīrs. Viņam bija trīs dēli, kuri jau agrā jaunībā bija īsti savādnieki. Taču tādā pilsēta, kas dzīvoja noslēgtu dzīvi un kur nav pieņemts īpaši izcelties nedz ar labiem, nedz ļauniem darbiem, šādas noslieksmes netika labvēlīgi novērtētas. Savu dīvainību dēļ cilvēki bieži vien iegūst zobgalīgas iesaukas, un par viņiem tiek sacerēti nostāsti, kas vēl ilgi saglabājas ļaužu atmiņā. Tēvs dzīvoja Zaķu ielas stūrī, kas bija ieguvusi savu nosaukumu pēc viņu dzimtas ģerboņa, kurā bija attēlots viens vai pat veseli trīs zaķi. Ša paša iemesla dēļ viņa dēlus — trīs brāļus — nesauca citādi ka vien par trim zaķiem, un no šis iesaukas viņi ilgi netika vaļa. Bieži gadās ta, ka izcili dotumi jaunībā izpaužas dažādās dīvainībās un nepiedienīgā uzvedība, un ta notika arī šoreiz. Vecākais brālis bija vēlāk tik slavenais impērijas galma padomnieks fon Zenkenbergs. Otrs brālis tika ievēlēts maģistrātā un bija izcili apdāvināts, taču vēlāk viņš savas spējas izmantoja kazuistiskā un pat nekrietnā veidā un ta nodarīja jaunumu ja nu ne savai dzimtajai pilsētai, tad vismaz saviem kolēģiem. Trešais brālis bija ārsts un ļoti godīgs cilvēks, taču ar ārsta praksi nodarbojās maz un tikai dižciltīgās ģimenēs; viņa ārējais izskats līdz pat sirmam vecumam palika mazliet dīvains. Sis kungs vienmēr bija ļoti gliti ģerbies, un uz ielas viņu citādi neredzēja kā tikai kurpēs un zeķēs, nevainojami iepūderētā cirtotā parūkā un ar cepuri rokā. Viņš gāja ātri, taču kaut kā jocīgi streipuļodams, tā ka atradās drīz vienā, drīz otrā ielas pusē un iedams veidoja līkumotu līniju. Ņirgas sacīja, ka viņš šajā izvairīgajā gaita gribot izbēgt no sastapšanas ar mirušo dvēselēm, kuras droši vien vajājot viņu, iedamas taisnā līnijā, un ka viņš vēl atdarinot tos, kuri baidoties no krokodila. Taču visi šie joki un jautrie nostāsti beigu beigās pārvērtās godbijībā pret šo cilvēku, pēc tam kad viņš savu lielo māju Ešcnlieimera ielā līdz ar pagalmu, dārzu un visu iekārtu novēlēja medicīniskas iestādes dibināšanai; tur tad tika iekārtota tikai Frankfurtes iedzīvotājiem paredzēta slimnīca un bez tam vēl botāniskais dārzs, anatomiskais teātris, ķīmijas laboratorija, prāva bibliotēka un dzīvoklis direktoram — viss ar tādu vērienu, ka par šādu īpašumu nevarētu kaunēties pat neviena akadēmija.

Ne tik daudz ar savu personību, kā ar savu darbību tuvējā apkaimē un arī ar saviem rakstiem mani ļoti ietekmēja vēl kāds izcils cilvēks — Kārlis Fridrihs fon Mozers^55, kura vārdu mūsu apkārtnē bieži minēja sakarā ar viņa dažādajiem darījumiem. Arī viņš pēc savas dabas bija dziļi tikumisks, un, tā kā viņam dažkārt daudz raižu sagādāja cilvēku rakstura vājības, tad viņā pat radās tieksme tuvināties tā saucamajiem svētajiem; tāpat kā fon Loens rūpējās par tikumību galma aprindas, tā fon Mozers savukārt gribēja ieviest lielāku godprātību ļaužu savstarpējos darījumos. Ta kā Vācijā bija ļoti daudz mazu galmu, tad līdz ar to radās liels kungu un kalpotāju skaits, turklāt pirmie prasīja bezierunu paklausību, bet otrie pa lielākajai daļai gribēja rīkoties un kalpot vienīgi saskaņā ar savu pārliecību. Tāpēc mūžīgi radās konflikti, spējas pārmaiņas un eksplozijas, jo patvaļīgas rīcības sekas mazas valsts apjomā vienmēr kļūst daudz ātrāk manāmas un no-rf;ira lielāku ļaunumu nekā lielā valstī. Daudzas dižciltības dzimtas bija nonākušas parādos, un sakara ar to bija ieceltas ķeizariskās parādu komisijas; pēc ilgāka vai īsaka laika ari citi nonāca uz tā paša ceļa, turklāt kalpotāji vai nu negodīgi guva no tā sev labumu, vai arī apzināti padarīja sevi kungiem netīkamus, pat nīstamus. Mozers gribēja darboties ka valstsvīrs un komersants, un šeit iedzimtais, līdz pilnībai izkoptais talants viņam lieliski palīdzēja; taču viņš gribēja arī rīkoties reizē kā cilvēks un kā pilsonis un pec iespējas nezaudēt savu morālo stāju. Viņa grāmatas «Kungs un kalps», «Daniels lauvu bedrē», viņa «Relikvijas» pilnigi attēlo šā cilvēka dzīves apstākļus, kuros viņš jutās ne nu gluži nomocīts, bet krietni ierobežots gan. Tie liecina, ka šāds stāvoklis, ar kuru nevar samierināties un no kura nevar ari atbrīvoties, nav paciešams. Sava domāšanas un uztveres veida dēļ viņam vairākkārt nācās meklēt citu darba vietu, taču lielā izveicība viņam viegli sagādāja iespēju to atrast. Cik atceros, viņš bija patīkams, rosigs, turklāt maigas dabas cilvēks.

Ko dzirdēšanas vien jau toreiz visai stipri ietekmēja ari Klopštoka^56 vārds. Sākumā ļaudis brīnījās, kā gan tik izcilam cilvēkam var but tik savāds uzvārds, taču drīz pie tā pierada un vairs nedomāja par šīs zilbju kopas nozīmi. Sava tēva bibliotēkā es līdz tam biju atradis tikai vecākas paaudzes, it īpaši viņa laikā pamazām izvirzījušos un slavenu kļuvušu dzejnieku darbus. Viņi visi dzejoja atskaņās, un mans tēvs bija pārliecināts, ka atskaņas dzejdarbā noteikti ir nepieciešamas. Kanica^57, Hage-dorna^58, Drollingcra, Gellerta^59, Kreiča, Hallera^60 darbi stāvēja sarindoti skaistos ādas iesējumos. Tiem vēl piebiedrojas Neikirha pārtulkotais «Telemahs»6I, Kopena «Atbrīvotā Jeruzaleme»62 un citi tulkojumi. Visus šos sējumus es jau no bērna kājas biju cītīgi lasījis un daļēji iemācījies no galvas, tāpēc mani bieži lūdza deklamēt, lai izklaidētu viesus. Taču gaužām nepatīkams periods manam tēvam iestājās tad, kad visi sāka jūsmot par Klopštoka «Mesiādes» pantiem, kurus tēvs nemaz neatzina par dzeju. Viņš pats gan bija sargājies šo darbu iegādāties, taču to slepus atnesa mūsu ģimenes draugs padomnieks Sneiders un paklusām iedeva rriatei un bērniem.

«Mesiāde» jau tūlīt pēc savas iznākšanas bija dziļi saviļņojusi šo darbīgo viru, kurš visai maz nodevās lasīšanai. Tik dabiski paustās un reizē tik ceļas un svētas jūtās, lieliskā valoda, kaut ari to varēja atzīt tikai par harmonisku prozu, tik ļoti aizkustināja citādi visai sauso komersantu, ka poēmas pirmos desmit dziedājumus, par kuriem patiesībā šeit ir runa, viņš atzina par brīnišķīgāko līdzekli gara pacilāšanai un ik gadus Klusajā nedēļā, kad arvien lūkoja atbrīvoties no visiem veikalnieciskajiem darījumiem, vienatnē tos pārlasīja un spirdzināja dvēseli visam gadam. Sākumā viņš bija domājis par savām izjūtām pastāstīt vecajam draugam, taču bija visai nepatīkami pārsteigts, kad redzēja, cik nepārvaramas antipātijas kaut kādas, kā viņam šķita, gluži nesvarīgas ārējās formas dēļ tēvam bija pret šo saturā tik lielisko darbu. Kā jau var iedomāties, viņi abi vēl dažu labu reizi atsāka sarunas par šo tematu, taču domstarpības kļuva arvien dziļākas, norisinājās asas scēnas, un piekāpīgais padomnieks, lai nezaudētu savu jaunības draugu un reizē arī labas pusdienas svētdienās, beidzot vairs pat neieminējās par iemīļoto grāmatu.

Katra cilvēka dabiskākā vēlēšanās ir iegūt sev piekritējus, un ari mūsu draugs klusībā jutās ļoti gandarīts, kad atklāja, cik gaužām atsaucīgas sirdis pret viņa dievināto dzejnieku ir pārējiem ģimenes locekļiem. Gramata, kas viņam bija vajadzīga tikai vienu nedēļu gada, pārējā laikā tika atvēlēta mums. Matē to paslēpa, un mēs, bērni, to uzmeklējām, kad vien varējām, lai brīvos brižos, nolīduši kādā nostūrī, mācītos no galvas ievērojamākās vietas, turklāt visātrāk centāmies iegaumēt liriskākos un izteiksmē spēcīgākos pantus.

Porcijas sapņa deklamēšanā mēs abi sacentāmies, bet kaismīgo, izmisuma pilno sarunu starp velnu un Adrame-leliu, kuri tika iegrūsti Nāves jūrā, mēs sadalījam savā starpā. Velna loma, kas bija vardarbīgāka, pienācās man, bet otru, nedaudz žēlabaināku, apņēmās tēlot mana māsa. Abpusējie lāsti, kas gan bija briesmīgi, tomēr daiļskanīgi, paši lauzās pār lūpām, un mēs izmantojām katru izdevību, lai sveiktu viens otru ar šiem ellišķīgajiem izteicieniem.

Reiz ziemā kādā sestdienas vakarā, kad tēvs, kā arvien, lika sveces gaismā sevi noskūt, lai svētdienas rītā agri varētu ērtāk apģērbties un doties uz baznicu, mēs sēdējām aizkrāsnē uz ķeblīša un, kamēr frizieris ieziepēja tēvam bārdu, diezgan klusu bubinājām savus parastos lāstus. Bet, kad Adrameleham vajadzēja ar dzelzs rokām sagrābt velnu, masa metās man virsu un diezgan klusā balsi, taču ar kāpinātu dedzību skaitīja:

Jel palīdzi! Es tevi lūdzos, ceļos kritu, ja to prasi,

Tu, briesmīgais!... Tu, melnais, drausmais ļaundari.

Jel palīdzi! Es mūžam nebeidzamās nāves mokās vārgstul Cik agrāk nikni, kaistnigi es tevi nidu!

Nu to vairs nevaru! Un manu sirdi ari tas vēl plosa.

Līdz šim viss norisinājās diezgan mierīgi, bet nākamos vārdus viņa izkliedza skaļa, briesmīgā balsi:

Ak, cik es satriekts esmu!...

Krietnais bārddzinis izbijās un izgāza tēvam uz krūtīm bļodiņu ar ziepjūdeni. Tad nu sacēias milzīgs tracis un tika izdarīta stingra izmeklēšana, it īpaši vēl iedomājoties par nelaimi, kas būtu varējusi notikt, ja bārddzinis jau būtu sācis skūt bārdu. Lai novērstu visas aizdomas, ka mēs to varētu būt pastrādājuši aiz draiskulības, atzināmies, ka esam tēlojuši šis velnišķīgās lomas, un, tā kā nelaime, ko bija nodarījusi heksametros rakstītā dzeja, bija tik acim redzama, tad ši dzeja no jauna tika aizliegta un izraidīta no mūsu mājas.

Ta gan bērni, gan ari lauta mēdz dižus un cildenus notikumus pārvērst rotaļā, pat joka, — un kā gan citādi viņi spētu tos pārciest un pārdzīvot!

Trešā grāmata

Tajos laikos Jaungada dienā pilsētā valdīja liela rosība, jo ļaudis devās apciemot cits citu un vēlēt laimes. Arī lie, kam vairāk tikās mājās sedct, ietērpās goda drānās, lai laipni un viesmīlīgi sagaidi tu savus labvēļus un draugus. Mums, bērniem, šajā diena vislielāko prieku sagādāja svinības vecātēva mājās. Jau no paša rīta tur sapulcējās mazbērni, lai klausītos, kā karavīru orķestris, pilsētas muzikanti un vēl daudzi citi sit bungas, spēlē obojas un klarnetes, bazūnes un kornetes. Mazāk ievērojamiem apsveicējiem bērni izdalīja aizzīmogotās Jaungada dāvanu paciņas, uz kurām bija uzrakstīts veltījums, un, jo tālāk ritēja diena, jo biežāk durvis vēra augstākas kārtas viesi. Vispirms ieradās tuvākie draugi un radinieki, tad zemākie valsts ierēdņi; ari pilsētas domes kungi nekavējās apsveikt savu domes priekšsēdētāju, bet vakarā istabās, kurās gandrīz visu gadu neviens nebija kāju spēris, tika rīkots mielasts izmeklētai sabiedrībai. Bērnus kārdināt kārdināja tortes, biskvītu kūkas, marcipāns un saldais vīns, turklāt vēl par naudu, kas bija iegūta no dažādiem ziedojumiem, pilsētas domes priekšsēdētājam un abiem birģermeistariem katru gadu pasniedza nedaudz sudrablietu, un tās tad noteiktā secībā tika atdāvinātas mazbērniem un krustbērniem; ar vārdu sakot, šīm svinībām piemita nelielā apjomā viss, kas dara krāšņus lielos svētkus.

1759. gada Jaungada diena mums, bērniem, bija tikpat senilgota un priecīga kā cilas, taču pieaugušie to sagaidīja ar šaubām un drūmām nojausmām. Ļaudis jau bija pieraduši, ka mūsu pilsētai iet cauri franču karaspēks; tas notika ne vienu reizi vien, taču visbiežāk aizvadītā gada pēdējās dienās. Tiklīdz karaspēks tuvojās, pilsētas galvenā torņa sargs pēc impērijas pilsētas senas paražas pūta tauri, un šajā Jaungada dienā taurēšana nemaz negribēja rimties; tas nozīmēja, ka no dažādām pusēm nemitīgi plūst šurp lielas armijas daļas. Šajā dienā patiešām lielas franču karaspēka masas virzījās cauri pilsētai, un ļaudis skrēja uz ielām, lai redzētu, ka tās aizmaršē. Iedzīvotāji jau bija pieraduši, ka franči dodas cauri tikai nelielās grupas; bet tad to skaits arvien vairāk pieauga, un neviens tos vairs nedz gribēja, nedz arī varēja aizkavēt. Un tā nu otrajā janvārī, kad viena kolonna bija izgājusi cauri Saksenhauzenai, nokļuvusi pāri tiltam, pa Fahrgasse nonākusi līdz policijas postenim, tā tur apstājās, atbruņoja nelielo policistu grupu, kas stāvēja sardzē, ieņēma posteni, tad devās pa Ceilu lejup, un drīz vien pēc nelielas pretošanās bija spiests padoties arī galvenais sardzes postenis. Pilsētas mierīgās ielas acumirklī pārvērtās kara-lauka. Tur karaspēka daļas apstājās un apmetās pagaidām, līdz tās izvietoja pa dzīvokļiem.

Šī negaidītā, daudzus gadus nejustā nasta smagi spieda pie ērtas dzīves pieradušo pilsoņu plecus, un nevienam ta nevarēja būt netīkamāka kā manam tēvam, kuram nu vajadzēja savā tikko kā pabeigtajā mājā uzņemt svešus karavīrus, ierādīt tiem glīti uzpostās viesistabas, kuru durvis parasti bija aizslēgtas, un atdot svešu cilvēku patvaļai visu, ko viņš tik rūpīgi bija kārtojis un glabājis; tēvs, kurš jau ta simpatizēja prūšiem, tagad pats savās istabas atradas franču ielenkumā, un tas, viņaprāt, bija visbēdi-pakais, kas vispār varēja atgadīties. Ja tēvs būtu spējis l" vieglāk pārdzīvot un, tā kā viņš labi runāja franciski, pacenties izturēties laipni un ar cieņu, kā viņam tas citkārt labi vedās, tad viņš būtu varējis aiztaupīt sev un mums visiem dažu labu nepatīkamu stundu, jo pie mums novietoja karaļleitnantu, kurš gan bija militāra persona, bet kura pienākums bija nodarboties tikai ar civila rakstura jautājumiem — noregulēt konfliktus starp kareiv-jiem un civiliedzīvotājiem, kārtot parādu lietas un izšķirt stridus. Tas bija grafs Torans^63, dzimis Provansā, Grasā, netālu no Antibas, — gara auguma kārns vīrs ar stipri bakurētainu seju, melnām, ugunīgām acīm un cienīgu, nosvērtu izturēšanos. Jau viņa ienākšana mūsu mājā bija tas iedzīvotajiem labvēlīga. Notika pārrunas par to, kuras istabas atdot grāfam un kuras paliks mūsu ģimenei, un, kad grāfs izdzirdēja pieminam gleznu istabu, viņš, lai gan bija nakts, tūlīt izlūdzās atļauju kaut vai sveču gaismā brīdi aplūkot gleznas. Tās viņu ārkārtīgi sajūsmināja, un viņš ļoti sirsnīgi pateicas tēvam, kurš viņu pavadīja, bet, kad grāfs uzzināja, ka vairums mākslinieku vēl ir dzīvi un mīt Frankfurtē vai tuvākajā apkaimē, tad apgalvoja, ka viņa vislielākā vēlēšanās esot driz jo drīz ar tiem iepazīties un dot tiem pasūtījumus.

Taču ari šī tuvināšanās ar mākslas palīdzību nespēja nedz mainīt mana tēva nostāju, nedz arī padarīt piekāpīgāku viņa raksturu. Viņš ļāva, lai notiek tas, ko viņš nespēja aizkavēt, taču pats turējās neaizsniedzamā attālumā, jo nevarēja paciest gluži neko no visa neparastā, kas risinājās visapkārt.

Grafs Torans turpretī izturējās nevainojami. Lai nesabojātu jaunās tapetes, viņš nejāva pat piesist pie sienas savas topogrāfiskās kartes. Viņa ļaudis bija izdarigi, klusi un kārtīgi, taču, kaut arī viss norisinājās ļoti atturīgi, nopietni un stingri noteiktā secībā, mūsu ne visai lielajā mājā, kura bija paredzēta tikai vienai ģimenei un kurā tikai vienas, no pārejām telpām nenorobežotas kāpnes savienoja visus stāvus, allaž valdīja kustība un dūkoņa kā bišu stropa, jo visu dienu un daļēji pat nakti grāfa istabas nebija miera: tur cits pēc cita nāca ļaudis ar sūdzībām, tika vesti šurp un atkal projām arestanti, bez ierobežojumiem tika ielaisti visi virsnieki un adjutanti, un pats grafs turklāt vēl katru dienu rīkoja pusdienas viesiem. Laimigā kārtā par vidutāju starp idzīgo, jo dienas jo vairāk hipohondrijā slīgstošo namatēvu un gan labvēlīgi noskaņoto, taču ļoti nopietno un pedantisko militāro viesi kļuva kāds patīkams tulks — glīts, diezgan pilnīga auguma un jautras dabas cilvēks, kurš bija Frankfurtes pilsonis, labi runāja franciski, prata iejusties visādos apstākļos un par šādām tādam sīkām nepatikšanām tikai pasmējās. Ar šā tulka palīdzību māte bija grāfam pavēstījusi, kādā situācija, ievērojot vīra noskaņojumu, tagad atrodas pati; viņš visu bija attēlojis ļoti gudri: licis padomāt par to, ka māja tikko kā izbūvēta un vēl pat nav pilnīgi iekārtota, tāpēc īpašnieka noslēgtība ir gluži labi saprotama, ka saimnieks turklāt ir aizņemts ar bērnu audzināšanu; bez tam vēl tulks bija minējis dažādus citus apstākļus, un rezultātā grāfs, kurš, darbodamies savā ieņemamajā amata, par visu vairāk lepojās ar savu neizmērojamo taisnīgumu, nepiekukuļojamību un godīgo dzīves veidu, nolēma izturēties priekšzīmīgi arī šeit, būdams iemītnieks cita mājā; šo apņemšanos viņš patiešām ari to dažu gadu laikā, kurus pie mums nodzīvoja, nekādos apstākļos nepārkāpa.

Mana matē mazliet prata runāt itāliski, un ari visiem pārējiem mūsu ģimenes locekļiem bija kaut kādas zināšanas šajā valodā, bet tagad viņa nolēma mācīties arī franču valodu, un šai nolūkā tulks, kura bērnam matē šo vētraino notikumu laikā bija stāvējusi kūmās un kurš, nonācis kūmu attiecībās, tagad pret mūsu majas ļaudīm juta vēl lielākās simpātijas, veltīja viņai katru brīvu bridi (viņš dzīvoja tieši pāri ielai); vispirms viņš iemācīja mātei dažus teikumus, kas bija visvairāk nepieciešami sarunai ar grāfu, un šis zināšanas viņai arī visai veiksmīgi izdevās likt lieta. Grafs jutās glaimots, ka namamāte savos gados vēl uzņēmusies tādas pūles, un, tā kā viņš pēc sava rakstura dažkārt spēja būt ari jautrs un asprātīgs un turklāt vēl pūlējās izturēties galanti, kaut gan tas viņam padevās diezgan kokaini, tad starp viņiem nodibinājās vislabākās attiecības un abi sabiedrotie kūmas varēja pie viņa panākt, ko vien vēlējās.

.la, kā jau teikts, būtu bijis iespējams uzmundrināt tēvu, tad šīs pārmaiņas nebūtu tik nomācošas. Grāfs izturējās ārkārtīgi nesavtīgi — viņš atsacījās pat no tādam dāvanām, kas viņam pienācās pēc ieņemamā amata; pat vismazākais nieks, ko varēja uztvert ka kukuļošanu, tika ar lielām dusmām noraidīts, un tā devējs tika pat sodīts; grafa |.iikIiiii bija stingri pavēlēts nenodarīt mājas īpašniekam iliti nekādus zaudējumus. Turpretī mūs, bērnus, viņš vienmēr apveltīja ar bagātīgam saldā ēdiena porcijām. Lai iadītu priekšstatu par naivitāti, kas bija raksturīga tiem laikiem, izmantošu izdevību un pastāstīšu vēl par vienu notikumu: kādu dienu māte mūs dziji apbēdināja, izmezdama laukā saldējumu, kas mums bija atsūtīts no grāfa gaida, jo viņai likās neiespējami, ka bērna kuņģis varētu paciest liru ledu, kaut ari tas ir stipri sacukurots.

Bez šiem kārumiem, ar kuriem mēs pamazām tomēr gluži labi iemācījāmies mieloties un našķēties, mums, bērniem, darīja prieku vēl tas, ka zināmā mērā bijām tikuši vaļā no precīzi sadalītajam mācību stundām un stingrās disciplīnas. Tēva slikta oma arvien vairāk pastiprinājās, viņš nevarēja samierināties ar nenovēršamo. Cik ļoti viņš nomocīja pats sevi, mali un kurnu, pilsētas domes vīrus un visus savus draugus, lai tikai tiktu vaļā no grāfa! Citi velti mēģināja viņam ieskaidrot, ka pašreizējos apstākļos šāda vīra uzturēšanās mūsu mājā tieši nāk mums par labu un ka šeit cits pēc cila mainītos virsnieki vai arī ierindas kareivji, ja grafs pārietu dzīvot citur. Neviens no šiem argumentiem nespēja tēvu pārliecināt. Tas, kas notika šobrīd, viņam šķita tik neciešami, ka viņš savā sapīkumā nemaz nespēja iedomāties vel kaut ko sliktāku.

Ša iemesla pec bija apsīkusi viņa enerģija, ko viņš agrāk galvenokārt izlietoja, noņemdamies ar mums. Viņš vairs tik noteikti kā iepriekš neprasīja, lai uzdevumi tiktu precīzi izpildīti, un mēs, kā vien varēdami, centāmies ne tikai mājās, bet arī uz ielas apmierināt savu ziņkāri par militāriem jautājumiem un dažādiem sabiedriskās dzīves notikumiem, un tas mums jo vieglāk izdevās tāpēc, ka pie namdurvīm, kas nebija aizslēgtas ne dienu, ne nakti, stāvēja sargkareivji, kuri nebūt neuztraucās par to, ka bērni nemitīgi skraidīja iekša un ara.

Dažādie strīdi, kuru izšķiršanā tiesneša funkcijas veica karaļleitnants, izraisīja īpašu interesi vēl ari tāpēc, ka viņš vienmēr ļoti rūpējās par to, lai viņa spriedumā būtu ietverts kāds īpaši trāpīgs, atjautīgs un dzēlīgs izteiciens. Viņa lēmumi vienmēr bija ļoti taisnīgi, turklāt viņš tos mēdza izsacīt asprātīgi un pikanti. Likās, ka viņš ņēmis sev par paraugu Osunas hercogu^64. Nepagāja gandrīz neviena diena, kad tulks mums un mātei par uzjautrinājumu nepastāstīja šādu vai tādu anekdoti. Šis mundrais vīrs bija savācis veselu nelielu krājumu šādu Zālamana spriedumu, taču es tagad atceros vairs tikai to, kādu iespaidu tie atstāja kopumā, turpretī atsevišķie teicieni man nav palikuši prātā.

Grāfa ipatnejo raksturu mēs pamazām iepazinām arvien vairāk un vairāk. Sis cilvēks pats visai labi apzinājās savas dīvainības, un, tā kā viņam mēdza būt periodi, kau viņu mocīja īgnums, hipohondrija un visādi citādi ļauni dēmoni, tad viņš šādos brīžos, kas dažkārt turpinājās dienām ilgi, palika savā istabā un nelaida pie sevis nevienu, izņemot kambarsulaini, un pat steidzamos gadījumos nebija pierunājams pieņemt kādu audiencē. Tiklīdz ļaunais gars bija atstājies, viņš atkal kļuva laipns, možs un darbīgs kā arvien. Pēc viņa kambarsulaiņa Scnžana — maza, kalsna, omulīga un labsirdīga vīreļa izteicieniem varēja noprast, ka reiz senākajos gados, šāda nelāga noskaņojuma nomākts, grafs nodarījis lielu nelaimi, tāpēc tagad, būdams tik svarīgā amatā, kur uz viņu vērsti visas pasaules skatieni, viņš ļoti cenšoties uzmanīties, lai nenotiktu kaut kas līdzīgs.

Tūlīt pirmajās dienās pie grāfa tika ataicināti visi Frankfurtes gleznotāji^65, kā, piemēram, Hirts, Sies, Traut-manis, Notnāgels, Junkers. Viņi parādīja savas gatavas gleznas, un grāfs nopirka tās, kuras bija pārdodamas. Viņam ierādīja manu jauko, gaišo mansarda jumtistabiņu, un tā tūdaļ tika pārvērsta gleznu galerijā un ateljē, jo viņš vēlējas tikmēr, kamēr uzturēsies Frankfurtē, nodarbināt visus māksliniekus, bet galvenokārt Zēkacu no Darmštates, kura gleznošanas maniere viņam ārkārtīgi patika, it īpaši dabisku un naivu sižetu attēlojumā. Viņš tāpēc lika, lai no Grasas, kur viņa vecākajam brālim piederēja skaists nams, atsūta visu istabu un kabinetu izmērus, tad kopā ar māksliniekiem apsprieda sienu telpisko sadalījumu un noteica izgatavojamo prāvo eļļas gleznu apjomus; šīs gleznas bija domāts nevis likt ietvaros, bet gan piestiprināt pie sienām līdzīgi tapetēm. Tagad nu visi cītīgi ķērās pie darba. Zēkacs uzņēmās gleznot lauku dzīves ainas, kurās lieliski iederējās sirmgalvji un bērni, ko viņš gleznoja pēc modeļiem; jaunieši turpretī viņam tik labi nepadevās, tie parasti bija pārāk kārni, bet ar sievietēm savukārt iznāca gluži otrādi. Tā kā viņa dzīvesbiedre bija maza, tukla, labsirdīga, bet diezgan nepievilcīga sieviete, kura viņam neatļava gleznot nevienu citu modeli kā likai pali sevi, tad, protams, nekas valdzinošs tur nevarēja rasties. Turklāt viņš bija spiests figūras gleznot lielākās par to dabiskajiem izmēriem. Tāpēc koki izskatījās gan gluži ka īstenībā, taču to lapotnes nebija pietiekami kuplas. Zēkacs bija mācījies pie Brinkmaņa, kura darbi stājglezniecībā nav peļami.

Savam uzdevumam vislabāk gan laikam spēja pielāgoties ainavists Sies. Viņš meistariski gleznoja Reinas apvidus ainavas un lieliski prata atveidot saulainos toņus, kuri tām tik raksturīgi pavasarī. Sim māksliniekam jau bija zināma pieredze arī lielāka apjoma darbu radīšanā, tie bija rūpīgi izstrādāti, un tajos bija saglabāts savs īpašs stils. Viņa gleznām piemita ļoti optimistiska noskaņa.

Trautmanis Rembranta garā attēloja dažus augšāmcelšanās brīnumus no Jaunās derības un piedevām vēl uzbūra ugunsgrēkus ciematos un dzirnavās. Cik varēju noprast no istabu plāniem, šā mākslinieka darbiem bija paredzēta atsevišķa telpa. Hirts uzgleznoja dažus jaukus ozolu un skābaržu mežu skatus. Teicami viņam padevās darbi, kuros bija attēloti ganāmpulki. Junkers, kas bija pieradis pie nīderlandiešu detalizētā gleznošanas veida atdarināšanas, vismazāk spēja iejusties šajā tapešu stilā, taču viņš par labu samaksu iemanījās izdaiļot vienu otru sienu ar puķēm un augļiem.

Tā kā es visus šos vīrus pazinu jau no agras bērnības un bieži biju viesojies viņu darbnīcās un arī grāfam patika redzēt mani savā tuvumā, tad arvien biju klāt, kad māksliniekiem deva uzdevumus un pasūtījumus un kad notika apspriedes vai ari darbu pieņemšana; es labprāt izsacīju arī savas domas, sevišķi tādās reizes, kad bija iesniegtas skices un uzmetumi. Jau agrāk glezniecības cienītāju vidū un it īpaši ūtrupēs, kuras čakli apmeklēju, biju guvis ievērību ar to, ka vienmēr varēju pateikt, kas attēlots vēsturiskajās gleznas, vienalga, vai to sižeti bija ņemti no bībeles, vēstures vai mitoloģijas; ja man ari kādreiz neizdevās precīzi atminēt alegorisko ainu nozīmi, tad gaužām reti tuvumā gadījās kāds cils, kas to izprata labāk par mani. Turklāt nereti biju ierosinājis māksliniekus pievērsties vienai vai otrai tēmai, un šis savas spējas es tagad ar prieku un mīlestību liku lietā. Atceros vel arī to, ka uzrakstīju plašu sacerējumu, kurā izklāstīju divpadsmit gleznu sižetus par Jāzepa dzīvi, — dažas no tām tika arī uzgleznotas.

Bez šiem darbiem, par kuriem tāds zēns katrā ziņā ir pelnījis uzslavu, gribu vēl pieminēt kādu gadījumu, kad man šajā mākslinieku pulkā nācās piedzīvot kaunu. Es, protams, labi pazinu visas gleznas, kuras cita pēc citas tika novietotas minētajā jumtistabā. Mana bērnišķīgā ziņkāre neko neļāva palaist garam neapskatītu un neizpētītu. Reiz es aiz krāsns atradu melnu kastīti, un man tūlīt vajadzēja uzzināt, kas tajā ir, tāpēc, daudz nedomādams, atvilku vaļā bīdāmo vāciņu. Glezna, kas tur atradas, patiešām nebija no tām, kuras mēdz izstādīt aplūkošanai, un, kaut gan es tūdaļ grūdu vāku ciet, tomēr nepaspēju pietiekami ātri to izdarīt, lenaca grāfs un mani pieķēra.

— Kas jums atļava atvērt šo kastīti? — viņš jautāja, un viņa sejas izteiksme šai brīdī kļuva augstprātīga. Es nekādu jēdzīgu atbildi nevarēju izdomāt, un viņš tūdaļ ļoti nopietni pasludināja sodu.

— Astoņas dienas, — viņš sacija, — jūs nedrikstat nākt šaja istabā.

Es paklanījos un izgāju ārā. Grāfa noteikumu arī ļoti precīzi izpildīju, bet labajam Zēkacam, kurš tieši tajā istabā strādāja, tas krietni sabojāja omu, jo viņš labprāt vēlējās, lai esmu viņa tuvumā; būdams mazliet viltīgs, es tā pārspīlēju savu paklausību, ka Zēkaca kafiju, kuru viņam parasti nesu, tagad atstāju uz sliekšņa; tā nu viņam vajadzēja pamest savu darbu, celties augšā un iet tai pakaļ, un tas viņam tik ļoti nepatika, ka viņš pavisam noskaitās uz mani.

Šķiet, ka tagad ir pienācis brīdis sīkāk attēlot un paskaidrot, kā es šādos gadījumos vairāk vai mazāk veiksmīgi tiku galā ar franču valodu, ko taču nebiju mācījies. Arī šeit man palīdzēja iedzimtā spēja viegli uztvert citas valodas skanējumu, tās plūdumu, akcentu, intonāciju un citas ārējās īpatnības. Es jau zināju daudzus latīņu vārdus, bet itāliešu valoda palīdzēja vēl vairāk, un ta es īsā laikā no kalpotājiem un kareivjiem, sardzes vīriem un apmeklētajiem saklausījos tik daudz vārdu, ka sarunās gan vēl nevarēju piedalīties, taču spēju vismaz šo to pajautāt un atbildēt. Tomēr tas viss bija tikai sīkums salīdzinājumā ar tām zināšanām, ko man deva teātris. Es no sava vccāteva biju dabūjis brīvbiļeti, kuru par nepatiku manam

Irv <1111 lu>t nr mātes atbalstu izmantoju katru dienu. Tā Пн еч sēdēju parterā svešas skatuves priekšā un visvairāk nleveisu uzmanību kustībām, mīmikai un balss intonāciju I, |o gaužām maz ko sajēdzu vai arī itin neko nesapratu fco la, ko viņi tur augšā runāja, un tātad man vajadzēja pul apmierinājumu, tikai sekojot žestu valodai un balss И' i l asam. Komēdijas es sapratu vismazāk, jo tur aktieri fimaja ātri un darbība attiecās uz vienkāršo ļaužu dzīvi, kurai raksturīgie izteicieni man bija pilnīgi nepazīstami, traģēdijas izrādīja retāk, taču aktieru apvaldītā gaita, ritmiskais aleksandriskā panta skandējums un vispārlietojamais izteiksmes veids palīdzēja man tās visādā ziņā labāk saprast. Nepagāja necik ilgs laiks, kad es jau ķēros pie Rasina, kura grāmatas atradu tēva bibliotēkā, un deklamēju viņa lugas tādā pašā teatrālā manierē, kādā manas ausis un tam tik radnieciskie runas orgāni tās bija uztvēruši, turklāt darīju to ļoti aizrautīgi, kaut gan vēl nebūtu spējis apjēgt kāda cilvēka runu kopumā. Es iemācījos no galvas veselus gabalus un skaitīju tos kā iedresēts papagailis; man tas padevās jo vieglāk tāpēc, ka agrāk biju mācījies no galvas bērna prātam bieži vien neizprotamos bībeles gabalus un biju radis tos runāt luterāņu mācītāju manierē. Vcrsificētās franču komēdijas tolaik bija ļoti iecienītas — bieži izrādīja Detuša, Marivo, l.ašosē lugas^66, un es vēl tagad skaidri atceros dažas raksturīgas personas. No Moljēra darbiem man maz kas pa līcis prātā. Visdziļāk mani ietekmēja Lemjēra 67 «Hiper-mnestra», kas bija jauns darbs un ko tāpēc iestudēja sevišķi rūpīgi un izrādīja vairākas reizes. Man ļoti patika lugu «Deviņ du Village>68, «Rose et Golus» un «Annetle ei l.ubin»* izrādes. Vel tagad varu atsaukt atmiņā ar lentēm izrotājušos puišus un meitas un viņu kustības. Pēc neilga laika manī pašā pamodās vēlēšanās darboties līdzi teātrī un ari radās ne viena vien izdevība to darīt. Tā kā man iic vienmēr pietika pacietības noskatīties visu lugu līdz galam, tad es dažu labu stundu kopā ar sava vecuma bērniem pavadīju visādas rotaļās gaiteņos un siltākā laikā arī durvju priekšā, kur mums piebiedrojās kāds skaists, mundrs zēns, kurš piederēja pie teātra ļaudīm un kuru es, kaut gan tikai ta starp citu, biju redzējis dažās mazās lomiņās. Ar mani viņš varēja vislabāk saprasties, jo es

«L;:uku burvis», «Rozā un Kolā», «Anete un Libēns».

sarunās ar viņu labi pratu likt lietā savas franču valodas zināšanas, un viņš man pieķērās vēl jo vairāk tāpēc, ka nedz teātrī, nedz ari tuvākajā apkārtnē nebija neviena viņa vecuma un tautības zēna. Mēs satikāmies arī ārpus teātra, un pat izrāžu laikā viņš reti kad aizgāja prom no manis. Viņš bija bezgala jauks, mazs lielībnieks, kas prata saistoši un vienā gabalā tērzēt un tik daudz stāstīt par savām dēkām, sadursmēm un citādiem vienreizējiem notikumiem, ka ar viņu kopa man bija ārkārtīgi interesanti pavadīt laiku un es četrās nedeļās apguvu daudz vairāk valodas zināšanu un sarunas iemaņu, nekā jebkurš būtu spējis iedomāties, tāpēc arī neviens nevarēja saprast, ka gan es tik pēkšņi, gluži it kā iedvesmas ceļā esmu iemācījies svešo valodu.

Jau pašās pirmajās mūsu pazīšanās dienās viņš mani aizvilka sev līdzi uz teātri un vadāja galvenām kārtām pa priekštelpām, kur aktieri un aktrises uzturējās, kamēr tiem nebija jābūt uz skatuves, vai arī pārģērbās. Šīs telpas nebija nedz piemērotas, nedz ērtas, jo teātris bija iekārtots koncertzālē, kur aktieriem aiz skatuves nebija īpašu ģērbtuvju. Diezgan lielā blakus istabā, ko līdz tam muziķi bija izmantojuši mēģinājumiem, bija sabazti kopa abu dzimumu mākslinieki, un likās, ka viņi visai maz kautrējās gan cits no cita, gan arī no mums, bērniem, kad, uzvelkot drānas vai ari pārģērbjoties, ne vienmēr tika ievēroti visi pieklājības likumi. Kaut ko tādu es vēl nekad nebiju redzējis, taču, pabijis tur vairākas reizes, pieradu, un man tas šķila gluži dabiski.

Nepagāja necik ilgs laiks, un manī pamodās sava īpaša interese. Jaunajam Deronani — tā es saukšu zēnu, ar kuru mana draudzība joprojām turpinājās, — gan piemita tieksme uz lielīšanos, taču viņš bija labi audzināts un prata ļoti pieklājīgi uzvesties. Viņš mani iepazīstināja ar savu māsu, kura bija pāris gadu vecāka par mums un visai pievilcīga meitene — labi noaugusi, ar samērīgi veidotu stāvu, brūnganu sejas adu, melniem matiem un acīm; viņa arvien bija klusa un it ka skumīga. Es visādi centos viņai iztapt, taču nespēju pievērst sev viņas uzmanību. Jaunas meitenes iedomājas, ka ir daudz pārākas par zēniem, kas ir jaunāki par viņām, un, mezdamas acis uz jaunekļiem, izturas aizbildnieciski pret zēniem, kuri izrada viņām savas pirmās simpātijas. Ar Derona jaunāko brāli es nemaz nesagājos.

Da/reiz, kad viņu māte bija mēģinājumos vai ari aiz-i viesos, mēs sanācām kopā viņu dzīvokli, lai rota-|.Hn vai patērzētu. Es nekad negāju turp, nepaņēmis līdzi daiļavai kādu puķi, augļus vai kaut ko cilu, un viņa manu volti ik reizes ļoti piemīligi paņēma un sevišķi pieklājīgi pateicās; tomēr es viņas skumīgo skatienu ne reizes nespēju padarīt priecīgāku un vispār nemanīju nekādu pazīmju, ka viņa mani kaut cik ievērotu. Beidzot man likās, ka esmu atklājis viņas noslēpumu. Draugs man parādīja kādu pasteļgleznu — vīrieša portretu, kas karājās aiz viņa mātes gultas, kura bija aizklāta ar krāšņiem zīda aizkariem, un viltīgi piebilda, ka tas gan patiesībā neesot papucis, bet tikpat kā papucis, un, kamēr zēns ņēmās šo viru slavēt un pēc sava paraduma gari un plaši par viņu stāstīja, es klusībā domāju, ka meita acīmredzot ilgojas pēc tēva, bet abi pārējie bērni dod priekšroku mājas draugam. Nu es sapratu, kāpēc viņa izskatās skumīga, un kopš šī brīža iemīlēju meiču vēl vairāk.

Simpātijas pret šo meiteni man palīdzēja paciest viņas brāļa plātīgumu, kas dažkārt pārsniedza robežas. Man bieži nācās noklausīties nebeidzamus stāstus par viņa varoņdarbiem — kā viņš jau vairākkārt cīnījies divkaujās, taču ne jau tāpēc, ka būtu gribējis otram nodarīt kaut ko ļaunu, bet gan sava goda dēļ. Viņam vienmēr esot izdevies atbruņot savus pretiniekus, un pēc tam viņš tiem piedevis; ja, viņš tik labi protot atvairīt pretinieka cirtienus, ka reiz pat piedzīvojis lielas nepatikšanas — uzsviedis pretinieka zobenu tik augstu kokā, ka to nemaz tik viegli nav varējuši dabūt atkal zemē.

Teātra apmeklēšanu man ļoti atviegloja brīvbiļete, kas bija saņemta tieši no pilsētas domes priekšsēdētāja un tādēļ deva man iespēju sēdēt jebkurā vietā, arī proscēnija krēslos.

Proscēnijs, kā jau tas frančiem parasts, bija ļoti dziļš, un tam abās pusēs atradās skatītājiem paredzētās vietas, kas bija norobežotas ar zemu barjeru un izkārtotas vairākās rindās, turklāt pirmie krēsli bija novietoti uz paaugstinājuma, kas tikai mazliet pacēlās virs skatuves dēļiem. Sīs skaitījās īpašas goda vietas, un parasti tur sēdēja tikai virsnieki, kaut gan aktieri atradās tik tuvu, ka zuda ja nu ne katra ilūzijā, tad katrā ziņā jebkāds prieks par izrādi. Es piedzīvoju un pats savām acim redzēju vēl to paradumu vai arī nelabo ieradumu, par kuru tik ļoti sūdzējās Voltērs. Ja augstākie virsnieki gribēja sēdēt šajās gandrīz arvien aizņemtajās goda vietās tādās reizēs, kad zāle bija izpārdota vai ari kad pilsētai cauri virzījās karaspēks, tad tieši uz skatuves novietoja vēl dažas rindas solu un krēslu, ta ka lugas varoņiem un varonēm nekas cits neatlika ka atklāt savus noslēpumus pavisam nelielā laukumiņa starp formas tērpiem un ordeņiem. Es pats sados apstākļos skatījos.«! lipermnestras» izrādi.

Starpbrīžos priekškaru nenolaida; turklāt es te pieminēšu vēl kādu dīvainu paražu, kas mani radīja lielu izbrīnu, jo man, kārtīgam vācu zēnam, ta likās pilnigi neciešama, tāpēc ka noniecināja mākslu. Teātri daudzināja par lielāko svētumu, un jebkurš traucējums tajā tiktu nosodīts kā vissmagākais noziegums pret viņas majestāti publiku. Tādēļ visas komēdiju izrādēs skatītajiem redzamā vietā — abpus aizmugurējā aizkara — stāvēja divi grenadieri ar šauteni pie kajas un bija liecinieki visam, kas norisinājās ģimenes ietvaros. Tā kā priekškaru, ka jau teikts, celienu starplaikā nenolaida, tad katrs varēja vērot, kā, atskanot mūzikai, no kulisēm stingrā solī iznāca divi citi grenadieri un nomainīja iepriekšējos, kuri tad aizgāja tikpat noteikta gaita. Šada kārtība bija īsti piemērota, lai teātri iznīcinātu jebkuru ilūziju, turklāt vēl jo vairāk ievērību pelna tas, ka šī paraža pastāvēja tādā laikā, kad saskaņā ar Didro principiem un norādījumiem tika prasīts, lai uz skatuves valdītu visīstākais dabiskums, un par teātra mākslas vistiešāko mērķi tika atzīta pilnīgas ilūzijas radīšana. Traģēdija gan bija atbrīvota no tamlīdzīgas militāri policejiskas norises, un senatnes varoņiem bija dotas tiesības pašiem sevi apsargat, tomēr minētie grenadieri atradas turpat tuvumā aiz kulisēm.

Vēl gribu pieminēt, ka noskatījos arī Didro lugu «Ģimenes tēvs»69 un Paliso^70 «Filozofus» un labi atceros ari, ka pēdēja cēliena filozofs staigāja četrrāpus un grauza zaļu salātu galviņu.

Visa ši izrāžu daudzveidība tomēr mūs, bērnus, ne vienmēr spēja noturēt teātrī. Labā laikā mēs rotaļājāmies turpat teātra priekšā vai arī ta tuvumā un darijām visādas blēņas, kas it īpaši svētdienās un svētkos nemaz nesaderējās ar mūsu ārieni, jo es uti arī pārējie zēni tad staigajam. apģērbušies gluži ta, kā biju attēlojis sevi pasaka: ar platmali padusē un ar mazu zobenu, kura spalu rotaja lielā pušķī sasieta lente. Reiz, kad mēs jau krietni

Hei l'i jum draiskojušies, Deronain, kurš ari bija piebiedroji»1» Mulsu pulciņam, ienaca prata apgalvot, ka es esot viņu apvainojis un man jādodot viņam gandarījums. Es pati nesapratu, ko tādu varētu būt nodarījis, taču pieņēmu viņa izaicinājumu un jau gribēju vilkt laukā zobenu. Taču \ mis sacīja, ka šādos gadījumos esot pieņemts uzmeklēt kādu vientuļāku vietu, lai netraucēti varētu nokārtot savus ii ķinus. Tāpēc mēs aizgājām aiz dažam nelielām koka budelēm un nostājāmies pienācīgā pozīcija. Divkauja nori-sinājās mazliet teatrāli: zobeni šķindēja, un cirtieni netrāpīja mērķi; taču cīņas karstumā viņa zobena smaile aizķērās aiz inana zobena spala lentes pušķa. Lente tika sadurta, un mans pretinieks pavēstīja, ka tagad viņš esot pilnīgi gandarīts, — pēc tam viņš mani tikpat teatrāli apkampa, un mēs devāmies uz tuvējo kafejnicu, lai pie mandeļu piena glazēs atgūtos no pārdzīvotā satraukuma un vēl ciešāk nostiprinātu savu veco draudzību.

Sai sakarā man gribētos pastāstīt vēl par vienu atgadījumu, ko ari piedzīvoju teātri, lai gan vēlāk. Es ar kādu no saviem biedriem mierīgi sēdēju parlerā un ar labpatiku noskatījos solo deju, ko ļoti veikli un piemīlīgi izpildīja skaists zēns apmēram mūsu vecumā — kāda ceļojoša franču dejotāja dēls. Kā jau dejotājiem bija parasts, viņš bija ģērbies šaurā, sarkanā zīda jaciņa; tās apakšdaļa veidoja īsu krinolīnu, kas gluži kā priekšauts nokarājās pāri ceļiem. Mes šim topošajam māksliniekam bijām aplaudējuši tapat kā pārējā publika, bet tad man nezin kāpēc ienāca prata izteikt morālas dabas pārdomas. Es sacīju savam draugam: — Cik skaisti šis zēns bija ģērbies, un cik labi viņš izskatījās, bet kas zina kādā saplēsta jaciņā viņam šonakt būs jagnļ! — Visi jau bija piecēlušies no savām vietām, taču pūlis bija sadrūzmējies, un mēs netikām uz priekšu. Izrādījās, ka sieviete, kas bija sēdējusi man blakus un tagad stāvēja cieši līdzās, bija jaunā dejotāja māte, un viņu mana piebilde bija ļoti aizvainojusi. Man par nelaimi, viņa pietiekami labi prata vācu valodu, lai saprastu to, ko es teicu, un viņas runas prasme bija tieši tiktāl attīstīta, lai varētu lamāties. Viņa sparīgi ņēmās mani strostēt: kas gan es tāds esot, ka varot šaubīties par šā' jaunā cilvēka ģimenes labklājību. Katra ziņā neesot pamata domāt, ka viņš būtu sliktāks par mani, un viņa talants varbūt atnesīšot šim zēnam dzīvē tādu laimi, par kādu es nevarot ne sapņot. So sprediķi viņa man lasīja turpat ļaužu burzmā un līdz ar to pievērsa mums apkārt-stāvošo cilvēku uzmanību, un tie nu sāka brīnīties, kādas gan palaidnības esmu pastrādājis. Tā kā cs nevarēju nedz atvainoties, nedz arī aiziet tālāk prom, tad patiešām biju krietni apjucis, un, kad viņa uz mirkli apklusa, es, neko nedomādams, sacīju: — Kāpēc jaceļ tāds troksnis? Ko šodien visi sveic, tas rit jau var būt beigts. — Likās, ka, to izdzirdusi, sieviete zaudē valodu. Viņa paskatījās uz mani un atkāpās tālāk nost, tiklīdz tas kaut cik bija iespējams. Es vairs nedomāju par saviem vārdiem. Tie man ienāca prata tikai pēc kāda laika, kad uzzināju, ka zēns izrādēs vairs nepiedalās un ir saslimis, turklāt ļoti smagi. Vai viņš nomira, to es nevaru pateikt.

Jau senatnē ļaudis piešķīra nozīmi tamlīdzīgiem pareģojumiem, kas izteikti, lietojot vārdus nelaikā un nevietā, turklāt vislielāko ievērību pelna tas, ka ticiba un māņticība visām tautām visos laikos ir izpaudusies vienādi.

Kopš pašas pirmās dienas, kad mūsu pilsētu ieņēma franči, nedz bērniem, nedz jauniešiem netrūka izklaidēšanās iespēju. Mus vilināja gan teātri un balles, gan parādes un karaspēka gājieni cauri pilsētai. Šādi gājieni kļuva arvien biežāki, un karavīru dzīve mums šķita visai priecīga un patīkama.

Tā kā mūsu mājās uzturējās karaļleitnants, tad mums bija iespeja citu pēc cita redzēt visus franču armijas ievērojamos karavadoņus un tuvumā aplūkot pat visslavenākos, kurus jau pazinām vārda pec. Stāvēdami kāpnēs vai kāpņu laukumiņos, mēs gluži kā no balkona ērti noskatījāmies, kā aizsoļo garām ģenerāļi. Pirmām kārtām atceros princi Subīzu^71 — skaistu, laipnu kungu, bet visskaidrāk man atmiņā palicis maršals Broljo^72, kurš bija jaunāks, pazema auguma, bet labi noaudzis, mundrs un kustīgs vīrietis ar skadru skatienu.

Viņš pie karaļleitnanta ieradās vairākas reizes, un bija labi nomanāms, ka abi runā par svarīgām lietam. Gada ceturkšņa laikā, kopš pie mums bija nometināti franči, mēs vēl lāgā nebijām iejutušies jaunajos apstākļos, bet jau tad sāka izplatīties neskaidras baumas, ka sabiedrotie pārgājuši uzbrukumā un Braunšveigas hercogs Ferdinands nākot, lai padzītu Frančus no Maiņas. Par fran-čiem, kuri nevarēja lepoties ar sevišķiem panākumiem karā, ļaudis nebija augstās domas un kopš kaujas pie Rosbahas uz viņiem jau noraudzījās ar nicināšanu, bet

Iiiicogam Ferdinandam ļoti uzticējās, un visi, kas bija noskaņoti prūšiem labvēlīgi, ar ilgošanos gaidīja savu aiļuivošanu no pašreizējā sloga. Mans tēvs bija kļuvis ma/liot priecīgāks, bet māte noraizējusies. Viņa bija pieliekami gudra, lai saprastu, ka tagadējā nelielā ļaunuma viela drīz vien var uzbrukt liels posts, jo visas pazīmes I■ 111 pārāk skaidri liecināja, ka franču karaspēks nedosies hercogam pretī, bet gan nogaidīs uzbrukumu pilsētas tuvumā. Franču sakāve un bēgšana, pilsētas aizstāvēšana kaut vai tikai tāpēc, lai segtu atkāpšanos un paturētu savās rokas tiltu, apšaudīšana ar lielgabaliem, laupīšanas — tas viss skaidri atainojas sakairinātajā iztēlē un darīja raizes abām pusēm. Mana māte, kas varēja paciest visu, tikai ne raizes, ar tulka palīdzību griezās pie grāfa un izsacīja savas bažas, bet saņēma šādos gadījumos parasto atbildi: lai viņa nomierinoties, neesot nekādā pamata baidīties; lai izturoties klusu un ne ar vienu par to nerunājot.

Pilsētai izgāja cauri vairākas karaspēka daļas, un pēc tam kļuva zināms, ka tas apstājušās pie Bergenas. Arvien biežāk ļaudis nāca un gāja, steidzās gan jāšus, gan skriešus, un mūsu mājās valdīja nemiers dienu un nakti. Šai laikā es diezgan bieži redzēju maršalu Broljo, kurš vienmēr bija labā omā un savu izturēšanās veidu nekad nemainīja, un arī vēlāk man darija prieku tas, ka šis vīrs, kura personība atstāja uz mani tik labu un ilgstošu ietekmi, vēsturē ir pieminēts ar cildinošiem vārdiem.

Un tā beidzot 1759. gadā pēc nemierīgas Klusās nedēļas pienāca Lielā piektdiena. Par gaidamo vētru vēstīja liels klusums. Mums, bērniem, bija aizliegts iziet no mājas, bet tēvs nevarēja rast miera un izgaja uz ielas. Sākās kauja; es uzkāpu bēniņos, kur apkārtni gan nevarēja labi pārredzēt, toties sevišķi skaidri bija dzirdama lielgabalu dunoņa un šauteņu sprakšķi, kad tika atklāta uguns visā frontē. Pēc dažam stundām mēs redzējām pirmos kaujas rezultātus — par tiem liecināja pajūgu rinda, kas virzījās tieši gar mūsu māju un veda dažādi sakropļotos un ievainotos karavīrus, kuri locījās no sāpēm, uz Svētās dievmātes klosteri, kur bija iekārtotā lazarete. Iedzīvotājos tūlīt pamodās līdzcietība. Viņi nesa alu, vīnu, maizi un naudu tiem, kas vel spēja kaut ko saņemt pretī. Bet, kad pēc kāda laika šajos pajūgos ieraudzīja ari ievainotus un gūstā saņemtus vāciešus, līdzjūtība vairs nezināja robežu, un likās, ka ikviens ir ar mieru atdot pēdējo, lai tikai palīdzētu saviem nelaimīgajiem tautiešiem.

Taču gūstekņu parādīšanās liecināja, ka sabiedrotie kaujā negūst panākumus. Mans tēvs, kurš sava partejiskajā noskaņojumā nešaubījās, ka viņi noteikti uzvarēs, nevaidamā pārdrošībā devās pretī gaidītajiem uzvarētajiem, nemaz nepadomājis par to, ka vispirms viņam ceļā vajadzētu sastapties ar bēgošo, sakauto pretējas puses karaspēku. Vispirms viņš gāja uz savu dārzu pie Frīdbcr-gas vārtiem, kur viss vēl bija vientulīgi un mierīgi; tad tēvs dūšīgi devās tālāk uz Bornheimas silu un tur drīz vien ieraudzīja atsevišķus iepakaļ palikušus karavīrus un vezumniekus, kas izklaidējas, apšaudīdami robežstabus, tā ka atlecošās lodes svilpa ziņkārīgajam ceļiniekam gar ausīm. Tāpēc viņš nodomāja, ka prātīgāk būs griezties atpakaļ; apjautājies dažiem pretimnācējiem, viņš uzzināja to, ko jau pats būtu varējis noprast pēc kaujas trokšņa, — proti, ka frančiem veicas labi un viņi ir nedomā atkāpties. Pārnācis mājās ārkārtīgi drūmā noskaņojuma un ieraudzījis ievainotos un gūstā saņemtos tautiešus, tēvs pilnīgi zaudēja savu parasto apvaldītību. Arī viņš lika pasniegt garam braucošajiem dāvanas, taču pavēlēja tās dot tikai vāciešiem, bet tas ne vienmēr bija iespējams, jo liktenis bija sasēdinājis vienos ratos draugus un ienaidniekus.

Māte un ari mēs, bērni, kas jau no sākuma paļāvāmies uz grafa vārdiem un tāpēc dienu aizvadījām samērā mierīgi, jutāmies ārkārtīgi iepriecināti, un matē turklāt bija vel divkārt apmierināta, jo no rīta, kad viņa bija izjautājusi sava «Dārglietu šķirstiņa»73 orākulu, iedurdama ar adatu, bija saņēmusi ļoti nomierinošu atbildi gan attiecība uz tagadni, gan arī uz nākotni. Mēs novēlējam mūsu tēvam tādu pašu ticību un noskaņojumu, mēs glaimojām viņam, cik vien spējam, mēs viņu lūdzām kaut vai kādu miltumu ieēst, jo visu dienu viņš bija salcis, taču viņš atraidīja kā mūsu glāstus, tā ari ēdienu un aizgāja uz savu istabu. Tas mūsu prieku tomēr nesagandēja, jo viss jau bija izšķirts; beidzot atgriežas arī karaļleitnants, kurš šo dienu pretēji savam paradumam bija pavadījis zirga mugurā, un viņa klātbūtne mums tagad šķita nepieciešamāka kā jebkad. Mēs traucāmies viņam pretī, skūpstījām viņam rokas un izrādījām savu prieku. Likās, ka tas viņam ļoti patika.

— Nu labi, labi, — viņš teica laipnāk nekā parasti, • man ari jūsu dej ir prieks, mīļie bērni!

Viņš tūlīt lika, lai atnes mums saldumus, saldo vīnu un i ilus visgardākos kārumus, un tad devās uz savu istabu, kurp viņu jau pavadīja vesels bars laužu, kas bija ieradusies gan neatliekamās darīšanās, gan ar prasībām un lūgumiem.

Mes tagad sarīkojām lielisku maltīti, tikai bija žēl, ka mīļais tētiņš taja nevar piedalīties, tāpēc neatlaidīgi lūdzām māti, lai pasauc viņu; taču māte bija gudrāka par mums un labi saprata, cik nepatīkamas tēvam būtu šādas dāvanas. Pa to laiku viņa bija pagatavojusi vakariņas un labprāt būtu likusi aiznest vienu porciju uz tēva istabu, taču viņš šādu nekārtību nekad necieta pat ārkārtējos gadījumos; tāpēc, kad saldumi bija novākti, mēs lūkojam viņu pierunāt, lai nokāpj leja ēdamistabā. Beidzot viņš arī visai negribīgi paklausīja, un mēs nemaz nenojautām, kādas nepatikšanas mēs līdz ar to sagādājām gan tēvam, gan paši sev. Kāpnes veda cauri visai majai, garam visu stāvu priekštelpām. Kāpjot lejup, tēvam vajadzēja iet tieši garām grāfa istabai. Viņa priekšistabā bija sadrūzmējušies tik daudz ļaužu, ka grāfs bija nolēmis iznākt laukā, lai nokārtotu vairākus jautājumus uzreiz, un tas diemžēl notika tieši tajā brīdī, kad tēvs kāpa lejup. Grāfs priecīgs panācās viņam pretī, apsveica un sacīja:

— Jūs varat novēlēt laimes mums un paši sev, ka šī bīstama lieta ir tik labi beigusies.

— Nekādā ziņā! — tēvs nikni atcirta. — Es vēlējos, lai viņi jūs aiztriec pie velna, kaut arī es pats būtu parauts līdzi.

Vienu mirkli grafs neteica ne vārda, bet tad aizsvilās dusmās. — To jūs nožēlosit! — viņš kliedza. — Jūs nedrīkstat nesodīts tā apvainot mūsu taisno cīņu un mani!

Tēvs pa to laiku mierīgi nokāpa lejā, apsēdās kopā ar mums pie galda un sāka ēst, turklāt izskatījās jautrāks nekā parasti. Mēs par to priecājamies, nezinādami, cik apšaubāmā veidā viņš sev novēlis akmeni no sirds. Drīz pēc tam māte tika izsaukta ārā, un mēs varen priecīgi izpļāpājām tēvam, ar kādiem saldumiem mūs pacienājis grafs. Māte ilgi neatgriežas. Beidzot ienāca tulks. Pēc viņa mājiena mūs aizsūtīja gulēt, un, tā kā bija jau vels, mēs labprāt paklausījām. Pa nakti mierīgi izgulējušies, mēs no rīta uzzinājām par uztraucošajiem notikumiem, kas vakar vakarā bija satricinājuši mūsu māju. Karaļ-leitnants tūlīt bija pavēlējis vest tēvu uz virssardzi. Grāfa padotie gan labi zinaja, ka viņam pretī runāt nekad nedrīkst, taču jau dažu labu reizi bija nopelnījuši pateicību par to, ka vilcinājušies pavēli izpildīt. So apstākli viņiem visai iespaidīgi prata atgādināt mūsu kūms tulks, kas nekad nezaudēja apķērību. Visapkārt jau tik un tā valdīja tāda kņada, ka aizkavēšanās nebija tik viegli pamanāma un to varēja attaisnot. Tulks bija izsaucis ara manu māti un turpat pieaicinājis klāt adjutantu, lai viņa ar lūgšanos un paskaidrojumiem panāktu kaut vai nelielu novilcinā-jumu. Viņš pats nekavējoties steidzās augšā pie grafa, kurš, izturēdamies ļoti apvaldīti, tūdaļ bija iegājis tālākajā istabā; grāfs labāk uz brīdi pārtrauca steidzamo jautājumu kārtošanu, lai neizgāztu savu niknumu uz kādu nevainīgu cilvēku, kā arī sargājas pieņemt lēmumu, kas nesaskanētu ar viņa cieņu.

Tuklais kūms, kurš ne mazums lepojās ar to, ka panācis labvēlīgu rezultātu, mums diezgan bieži vēl pārstāstīja gan to, ka viņš vērsies pie grāfa, gan arī visu sarunas gaitu^74, tā ka es to šeit vēl tagad varu attēlot pēc atmiņas.

Tulks bija iedrošinājies atvērt kabineta durvis un ieiet iekšā, kaut gan tas bija stingri aizliegts.

— Ko jūs vēlaties? — grāfs viņam nikni uzkliedzis. — Ejiet ārā! Šeit nav tiesības ienākt nevienam citam ka tikai Senžēnam.

— Tad iedomājieties uz acumirkli, ka es esmu Sen-žēns, — tulks atbildējis.

— Tur ir vajadzīgas milzīgas iztēles spējas. Divi tādi kā viņš vēl nesasniedz jūsu apmērus. Ejiet prom!

— Grāfa kungs, jums debesis ir devušas vienu izcilu īpašību, un to es tagad gribu atgādināt.

— Jūs pat iedomājaties man glaimot! Neceriet, ka ar to kaut ko panāksit!

— Jums ir dota tāda izcila īpašība, grāfa kungs, ka jūs pat būdams iekaisis, pat dusmu brīžos spējat uzklausīt citu domas.

— Pareizi, pareizi! Šeit ir runa tieši par tādām domām, kādas es jau pārāk ilgi esmu klausījies. Zinu itin labi, ka mūs šeit nemīl un ka šejienes pilsoņi skatās uz mums greizi.

— Ne jau visi!

— Ļoti daudzi! Un šie ļaudis grib būt impērijas pilsē-las iedzīvotāji? Viņi ir redzējuši, kā šeit tika ievēlēts un kronēts viņu karalis, bet, kad nu viņam netaisni uzbrūk tm draud briesmas, ka viņš var zaudēt savas zemes un nonākt uzurpatora pakļautībā, kad viņam laimīgā kārtā rodas uzticami sabiedrotie, kas viņa laba atdod savu naudu un savas asinis, tad šiem pilsoņiem ir par smagu pat niecīgākā nasta, kas viņiem jānes no savas puses, lai impērijas ienaidnieks tiktu nospiests uz ceļiem.

— Jums šie uzskati ir zināmi jau sen, un jūs, būdams gudrs cilvēks, esat izturējies pret tiem iecietīgi; turklāt la doma tikai mazākums. Tie nedaudzie, kurus ir padarījušas aklus ienaidnieka izcilas īpašības, — jūs taču pats ari atzīstat viņu par neparastu cilvēku, bet tā domā tikai nedaudzi, jūs jau to zināt.

— Jā gan! Pārak ilgi esmu to zinājis un pacietis, citādi viņš nebūtu uzdrošinājies pašā svarīgākajā brīdī mest man acīs šādus apvainojumus. Lai viņu butu cik būdami, tagad šiem ļaudīm par biedinājumu tiks sodīts viņu pārdrošais domubiedrs, gan tad viņi sapratīs, kas tiem sagaidāms.

— Tikai ne tūlīt, grāfa kungs!

— Dažreiz ir nepieciešams rikoties sevišķi ātri.

— Atlieciet to tikai uz īsu laiciņu, grāfa kungs!

— Jūs, mans mīļais, gribat pierunāt mani rīkoties nepareizi, bet jums tas neizdosies.

— Es nevēlos jūs nedz pierunāt rīkoties nepareizi, nedz arī no tā atturēties. Jūsu lēmums ir pareizs, tāds pilnīgi piederas francūzim un karaļleitnantam, bet padomājiet, ka jūs vēl esat arī grafs Torans.

— Viņam šeit nav teikšanas.

— Vajadzētu tomēr uzklausīt arī šo krietno cilvēku.

— Nu, un ko tad viņš sacītu?

— Karaļlcitnanta kungs, viņš teiktu, jūs tik ilgi esat bijis pacietīgs pret daudziem tumšiem, neatsaucīgiem un nei/.darīgiem ļaudīm, ja vien viņi pret jums nav izturējušies pārāk slikti. Šis cilvēks, protams, ir izturējies ļoti slikti, taču pārvariet savas dusmas, karaļleitnanta kungs, un katrs jūs tādēļ teiks un slavēs!

— Jūs zināt, ka es dažkārt paciešu jūsu pļāpāšanu. Taču neizmantojiet manu labvēlību ļaunprātīgi! Vai šie cilvēki ir gluži akli? Ja mēs būtu zaudējuši kauju, kāds tad šobrīd butu viņu liktenis? Mēs cīnītos, atiedami līdz pat pilsētas vārtiem, ieslēgtos pilsētā, censtos noturēties, aizstāvētos, lai segtu atkāpšanos pāri tiltam. Vai jūs domājat, ka ienaidnieki turētu rokas klēpi? Viņi met granātas un visu, kas ir pie rokas, un dedzina, ko vien var. Ko šis namsaimnieks grib? Tagad droši vien šajās istabās sprāgtu šāviņi cits pēc cita — šajās pašās istabās, kuru nolādētās ķiniešu tapetes esmu saudzējis, pie kuru sienām esmu sargājies pienaglot pat savas kartes! Visu dienu viņiem vajadzētu stāvēt uz ceļiem un lūgt dievu!

•— Ļoti daudzi tā ari ir darījuši.

— Viņiem būtu vajadzējis izlūgties mums svētību, parādīt godu ģenerāļiem un virsniekiem un priecīgi tos apsveikt, bet izvārdzinātos kareivjus sagaidīt ar atspirdzinājumiem. Tagad turpretī šis indīgais, neobjektīvais noskaņojums sagandē visskaistākos un laimīgākos mana mūža mirkļus, kas gūti ar tik lielām rūpēm un pūlēm.

— Noskaņojums tiešām ir neobjektīvs, taču, sodīdams šo cilvēku, jūs nelabvēlīgo attieksmi tikai pastiprināsit. Viņa domubiedri izkladzinās jūs par tirānu un barbaru, bet viņu iztēlos par mocekli, kas cietis taisnības dēļ; pat tie, kas doma citādi un patlaban ir viņa pretinieki, saskatīs viņa tikai tādu pašu pilsoni, kādi ir paši, un jutis viņam līdzi; kaut arī viņi atzīs jūsu rīcību par pareizu, tomēr domās, ka esat izturējies pārak bargi.

— Es jau par daudz ilgi esmu jūsos klausījies, — taisieties, ka tiekat!

— Uzklausiet vēl tikai dažus vārdus! Padomājiet, ka tas ir visbriesmīgākais, ko var nodarīt šim cilvēkam un šai ģimenei! Jums patiesi nav bijis iemesla sajūsmināties par mājas saimnieka labvēlību, bet namamāte vienmēr jums no acīm ir nolasījusi katru vēlēšanos, un bērni jūs dēvē par savu tēvoci. Ar šo vienu sitienu jūs uz visiem laikiem izpostīsit mājas mieru un laimi. Varu droši teikt, ka šim namam nebutu nodarīts lielāks ļaunums, ja taja būtu iekritusi bumba. Es tik bieži esmu apbrīnojis jūsu savaldību, grāfa kungs, dodiet man arī šoreiz izdevību jūs dievināt! Godājams ir tas karavīrs, kurš pat ienaidnieka mājās jūtas kā viesis, bet šeil ienaidnieka nav, tikai nomaldījies cilvēks. Pārvāriet sevī dusmas, un jūs iegūsit mūžīgu godu un slavu!

— Tas nu gan būtu īsts brīnums, — grafs pasmaidījis attrauca.

9 i

— Tas būtu itin dabiski, — tulks atbildēja. — Es ne-

sūtiju šurp šā cilvēka sievu un bērnus, lai viņi mestos jums pie kājām, jo zinu, ka jus neciešat šādus skatus, bet gribu jūs pārliecināt par to, ka šī sieviete un viņas bērni jums ir bezgala pateici ’i, es gribu jums apzvērēt, ka viņi visu mūžu pieminēs di kad notika kauja pie Berge-nas, stāstis, cik augstsi jūs esat šaja dienā izturējies,

stāstīs par to saviem .īern un bērnubērniem un ari

svešiniekos modinās in esi par jums, jo šāda rīcība nevar tikt aizmirsta!

— Jūs neesat uztaustījis manu vājo vielu, tulk! Es nedomāju par pēcnāves slavu, lai tā paliek citiem; mans uzdevums ir rīkoties taisnīgi pašreizēja brīdī, neaizmirst savu pienākumu un nekā nezaudēt no sava goda. Mēs jau par daudz esam tērējuši vārdus, tagad ejiet un saņemiet pateicību no šiem nepateicīgajiem, kurus es saudzēšu!

Tulks, pārsteigts un aizkustināts pār šādu negaidīti laimīgu iznākumu, nevarēja valdīt asaras un gribēja skūpstīt grafam rokas, bet grāfs viņu atraidīja un pateica stingri un nopietni: — Jūs zināt, ka es to neciešu! — To pasacījis, viņš izgāja priekštelpā, lai kārtotu steidzamos jautājumus un uzklausītu daudzo gaidītāju vajadzības. Tā beidzās šis nepatīkamais starpgadījums, un nākamajā rītā mēs, mielodamies ap vakar dāvāto saldumu pārpalikumiem, priecājāmies, ka ir novērsta nelaime, kuras tuvošanos mēs laimīgi bijām nogulējuši.

Vai tulks tiešām tik gudri runājis vai arī viņš šo dialogu tikai iztēloja, kā jau parasti mēdz darīt, kad kaut kas labi un laimīgi izdevies, to es nevaru pateikt; vismaz viņš, vairākas reizes to pašu atstāstot, nekad neko nemainīja. Lai nu kā, viņam likās, ka visā mūžā viņam nav bijis otras tik raižpilnas, bet reizē arī tik izcilas dienas.

Par to, cik ļoti grāfs necieta ārišķīgas ceremonijas, kā viņš nekad netika pieņēmis nevienu titulu, kas viņam nepienācās, kā ari par to, cik atjautīgi viņš vienmēr izturējās tais brīžos, kad bija labā omā, lai liecina kāds neliels notikums.

Kāds dižciltīgs vīrs, kas piederēja pie vientuļajiem Frankfurtes savādniekiem, sūdzējās, ka pie viņa nometināti karavīri. Viņš ieradās pats, un tulks viņam piedāvāja savus pakalpojumus, taču viesis tos atraidīja. Iegājis pie grāfa, viņš pienācīgi paklanījās un sacīja:

— Ekselence!

Grāfs paklanījās tāpat un arī sacīja: — Ko vēlaties, ekselence?

Šādas goda parādīšanas samulsināts un domādams, ka nosauktais tituls droši vien bijis par zemu, viņš paklanījās vēl dziļāk un teica:

— Monsinjor!

— Mans kungs, — grāfs nopietni atbildēja, — labāk neturpināsim tādā garā, citādi mēs drīz vien nonāksim līdz majestātei.

Apmeklētājs bija ārkārtīgi apjucis un neprata vairs pateikt ne vārda. Tulks, kas stāvēja turpat netālu un vēroja visu šo notikumu, klusībā ļauni priecājās un ir nedomāja iejaukties, bet grāfs visai jautrā noskaņojumā turpināja:

— Ka jūs, piemēram, sauc, cienītais kungs?

— Spangenbergs, — viņš atbildēja.

— Un mani, — grāfs sacīja, — sauc par Toranu. Span-genberg, ko jūs vēlaties no Torana? Bet tagad apsēdīsimies un tūlīt nokārtosim šo jautājumu.

Un tā arī par lielu apmierinājumu tam cilvēkam, kuru es šeit dēvēju par Spangenbergu, viņa lugums tika tūlīt ievērots, un zobgalīgais tulks jau tajā pašā vakarā ne tikai pastāstīja mūsu ģimenei par šo notikumu, bet ar atbilstošiem žestiem attēloja visu tieši tā, kā tas norisinājies.

Pēc šīm jukām, nemieriem un nedienam visai drīz atkal atgriezās agrākā drošības sajūta un vieglprātība, kādā savas dienas aizvada it īpaši jaunatne, ja vien tas ir kaut cik iespējams. Mana aizraušanās ar franču teātri pastiprinājās ar katru izrādi; es neizlaidu nevienu vakaru, kaut gan ik reizes, kad pēc izrādes atgriezos mājas un apsēdos līdzās citiem pie vakariņu galda, kur bieži vien nacas apmierināties tikai ar kaut kādām paliekam, man vajadzēja noklausīties tēva nebeidzamos pārmetumus: teātris vispār nekam nederot un nekā laba nevarot dot. Šādos gadījumos es minēju daudzus dažādus argumentus, kādi teātra mākslās aizstāvjiem vienmēr ir pie rokas, kad viņi nonāk tāda pašā nelabvēlīgā situācijā kā es. Sacīju, ka poētiskais taisnīgums vienmēr beigu beigās izlīdzina plaisu starp netikumu, kas uzzeļ laimē, un tikumu, kas paradās nelaimē. Par labiem piemēriem tam, kā ļaunie darbi tiek sodīti, man noderēja izrādes «Mis Sara Sampsone»75 un «Londonas tirgotājs», kuras es arvien ar aizrautību pieminēju, turpretī strīdā bieži vien zaudēju, kad biju noskatījies «Skapēna nedarbus»76 un tamlīdzīgas lugas, — tad man bija janoklausās pārmetumi par to, cik ļoti publikai patīk lugas par viltīgu kalpu blēdībām un nesodītajām izlaistu jauniešu palaidnībām. Neviens no mums nespēja otru pārliecināt, taču tēvs drīz vien ar teātri samierinājās, kad redzeja, ka es neticami ātri apguvu franču valodu.

Cilvēki nu reiz ir tādi, ka viņi labprāt gribētu darīt to, ko redzējuši citus darām, vienalga, vai viņiem tas padodas vai ne. Es drīz vien biju izstudējis veselu franču skatuves mākslas kursu; vairākas lugas izrādīja jau otro un trešo reizi, manas acis un mans gars bija nobaudījis visu — sākot ar cienīgām traģēdijām līdz pat vieglprātīgākajam pēcspēlēm. Un, tāpat kā es savā bērnībā uzdrošinājos atdarināt Terenciju, ta ari tagad, būdams jau paaudzies zēns un sajuzdams daudz spēcīgāku ierosmi, nodarbojos ar franču dramaturģijas formu atveidošanu, cik nu man tas bija vai arī nebija pa spēkam. Toreiz izrādīja vairākas pa pusei mitoloģiskas, pa pusei alegoriskas lugas Pirona garā^77; tajas bija parodijas iezīmes, un skatītajiem tās ļoti patika. Sajas izrādēs mani sevišķi saistīja gan jautrā Merkurija zeltītie spārniņi, gan maskētā Jupitera zibeņu šautras, gan laipnā Danaja vai arī cita kāda dievu mīlas aplaimota skaistule, varbūt pat aitu gane vai medniece, pie kuras tie nokāpa no saviem augstumiem. Ta kā man bieži vien pa galvu jaucas ari tamlīdzīgas personas no Ovīdija «Metamorfozēm» un Pomeija «Mītiskā panteona»78, tad es drīz vien iztēlē sacerēju ludziņu, par kuru tagad varu pateikt tikai tik daudz, ka tas darbība norisinājās kādā lauku apvidū, tomēr tur netrūka ne karaļmeitu, ne prinču, ne dievu. It īpaši Merku-rijs man bija palicis atmiņā tik dzīvi, ka es varēju vai zvērēt: esmu viņu redzējis pats savām acīm.

Darbu ļoti tīri pārrakstījis, es to iedevu savam draugam Deronam, kurš to saņēma pasvītroti pieklājīgi un ar īstu labvēļa sejas izteiksmi; viņš to pavirši izskatīja, aizrādīja uz dažām valodas kļūdām un vairākām pārāk garām runām un beidzot apsolīja piemērota brīdī iepazīties ar šo sacerējumu tuvāk un dot savu vērtējumu. Uz manu kautrīgo jautājumu, vai šo lugu nevarētu uzvest, viņš atbildēja, ka tas nebūt neesot neiespējami. Teātrī ļoti daudz kas esot atkarīgs no protekcijas, un viņš mani atbalstīšot no visas sirds; tikai pagaidām šis darbs esot jatur slepenībā, tādēļ ka viņš pats jau reiz esot pārsteidzis direkciju ar savu lugu, un tā noteikti būtu uzvesta, ja vien par agru nebūtu atklājuši, ka autors ir viņš. Es apsolīju, ka nebildīšu ne pušplēsta vārda, un garā jau skatīju, kā uz ielu stūriem un laukumiem stāv izliktas milzīgiem burtiem rakstītas afišas ar manas lugas nosaukumu.

Lai cik vieglprātīgs vispār bija mans draugs, viņam tomēr ļoti bija pa prātam, ka tagad radusies izdevība tēlot lietpratēju. Viņš uzmanīgi izlasīja lugu un, apsēdies man blakus, lai izdarītu dažus sīkus labojumus, sarunas gaitā sagrieza visu riņķī un apkārt, tā ka beigās vairs akmens uz akmens nepalika. Viņš gan svītroja, gan papildināja, te kādu personu izmeta, te atkal citu ielika vietā,— vārdu sakot, Derons rīkojās tik nedzirdēti patvaļīgi, ka man mati cēlās stāvus. Es viņam ļāvu vaļu tikai tāpēc, ka biju pārliecināts par viņa zināšanām šādos jautājumos, jo viņš man jau bieži bija tik daudz stāstījis par Aristoteļa trim vienībām, par franču skatuves mākslas stingrajiem likumiem, par ticamību, par panta harmoniju un visu, kas uz to attiecas, ka man vajadzēja atzīt ne tikai viņa erudīciju, bet ari viņa argumentu pamatotību. Viņš lamāja angļus un nicināja vāciešus, vārdu sakot, viņš nolasīja visu dramaturģijas litāniju, kuru man savā mūžā vēl tik daudzas reizes nācās noklausīties.

Gluži kā zēns fabulā, es paņēmu savu sadriskāto gara bērnu līdzi uz mājām un mēģināju to atkal atjaunot, taču veltīgi. Ta kā es tomēr negribēju no tā pilnīgi atteikties, tad, izdarījis nedaudzus grozījumus, lūdzu, lai mūsu rakstvedis to tīri pārraksta, bet pēc tam savu darbu atdevu tēvam un panācu tik daudz, ka viņš kādu laiku pēc teātra izrādēm ļāva man mierīgi paēst vakariņas.

Neveiksmīgais mēģinājums mani bija padarījis domīgu, un es tagad gribēju tieši no pirmavotiem iepazīties ar šīm teorijām un šiem likumiem, uz kuriem atsaucās ikviens un kuri it īpaši pēc mana iedomīgā lietpratēja nepiedienīgās izturēšanās man sāka likties apšaubāmi; savu nodomu realizēt man nenācās grūti, bet tas prasīja pūles. Vispirms es izlasiju Korneja apcerējumu par trim vienībām^79, un man kļuva skaidrs, kas tika prasīts; taču man itin nemaz nebija saprotams, kāpēc ta vajadzēja būt, un visļaunākais bija tas, ka es nonācu vel lielākā apjukumā, kad iepazinos ar strīdiem par «Sidu» un izlasīju šā darba priekšvārdu, kurā Kornejs un Rasins bija spiesti aizstāvēta

lies pret kritiķu un publikas uzbrukumiem^80. Te nu es vismaz skaidri redzēju, ka neviens cilvēks nezina, ko viņš īsti grib, ja jau reiz tāds darbs ka «Sids», kas visus bija ārkārtīgi saviļņojis, pēc visvarenā kardināla pavēles varēja likt pasludināts par absolūti neizdevušos, ja jau reiz Rasins — mana laika franču elks, kas tagad bija kļuvis ari par manu elku (es ar viņu biju iepazinies luvak, kad tiesas piesēdētājs fon Olenšlagers ierosināja, lai mēs, bērni, iestudētu «Britāniku», kur es tēloju Neronu), ja jau Rasins, es saku, ari savā laikā nespēja tikt galā nedz ar mākslas cienītājiem, nedz ar tās tiesnešiem. Tas viss manus prātus sajauca vairāk nekā jebkad, un, pēc tam kad ilgi biju nomocījies ar visiem šiem «par» un «pret», ar šo pagājušā gadsimta teorētisko pļāpāšanu, es līdz ar nezālēm izravēju ari kviešus un vēl jo noteiktāk atsacījos no visām šīm vecajām grabažām, jo man likās, itin kā es arvien skaidrāk samanītu, ka arī paši autori, kas radījuši lieliskus darbus, ne vienmēr trāpa naglai uz galvas, kad viņi par tiem sāk runāt, kad paskaidro savas rīcības motīvus, kad grib sevi aizstāvēt, atvainot, iztēlot labākus. Tāpēc es atkal steidzos pie tā, kas ir dzīvs un pastāv īstenībā, vēl daudz cītīgāk apmeklēju izrādes, lasīju ar lielāku apzinību un sistemātiskāk, un tā man pietika izturības šaja laikā izurbties cauri visai Rasina un Moljēra daiļradei un ari lielākajai daļai Korneja darbu.

Karaļleitnants joprojām dzīvoja mūsu mājā. Viņš savu izturēšanos nemaz nebija mainījis, it īpaši pret mums, lāču bija manāms, — un mūsu kūms tulks zināja par to pastāstīt vēl šo to vairāk, — ka viņš savus amata pienākumus vairs nepilda ar tik priecīgu pratu un tādu uzcītību ka sākumā, kaut gan aizvien vēl veica tos tikpat godīgi un uzticami. Viņa raksturs un izturēšanās, kas vairāk atgādināja spānieti nekā francūzi, viņa dīvainās garastāvokļa maiņas, kas tomēr reizēm ietekmēja arī darbu, viņa nelokāmā nostāja pret apstākļiem, viņa ārkārtīgā jutība pret visu, kas attiecās uz viņu pašu vai viņa raksturu, — tas viss tomēr dažkārt radīja konfliktus starp karaļleitnantu un viņa priekšniecību. Turklāt vēl viņu ievainoja divkaujā, kas notika kādas teātri uzsāktas ķildas dēļ, un 1 araļleitnantam pārmeta, ka viņš, budams policijas augstākā priekšniecība, pats rīkojies tik peļami. Visi šie apstākļi, kā jau teikts, veicināja to, ka viņš tagad dzīvoja noslēgtāk un šad tad varbūt vairs nebija tik enerģisks.

Pa to laiku jau laba daļa pasūtīto gleznu bija nodotas grāfam. Savu brīvo laiku viņš pavadīja, tās aplūkodams: reizumis viņš lika tās jau minētajā jumtistabā piesist pie sienas rindām vien gan tālāk citu no cilas, gan tuvāk, gan blakus un, tā ka trūka vietas, tad dažkart pat citu citai virsū, bet reizumis atkal pavēlēja ņemt tās nost un satīt. Viņš pētīja šos darbus vienmēr no jauna, atkal un atkal priecājās par tām vietām, kuras šķita visveiksmīgāk uzgleznotas, taču netrūka arī tādu gleznu, kurās grāfs šo to būtu vēlējies redzēt citādi izstrādātu.

Tas ierosināja viņu pievērsties kādai jaunai, turklāt visai savdabīgai operācijai. Tā kā viens meistars gleznoja labāk cilvēkus, otrs vidējo un tālo plānu, trešais kokus, ceturtais puķes, tad grafs nāca uz domām, vai nevarētu šos talantus apvienot un tādējādi radīt izcilus mākslas darbus. Viņš tūlīt sāka ar to, ka jau gatavā ainavā lika iegleznot skaistus ganāmpulkus. Taču, tā kā šādam nolūkam ne vienmēr bija pietiekami daudz vietas un animā-lists arī daudz nebēdāja par to, vai uzgleznots paris aitu vairāk vai mazāk, tad beigu beigās pat visplašākās ainavas kļuva par šauram. Te nu vēl cilvēku figūru gleznotajam vajadzēja iedabūt iekšā ganus un dažus ceļiniekus; tie savukārt itin kā neļava cits citam elpot, un tiešām bija jābrīnās, kā viņi visi brīvā dabā nenosmaka. Nekad nevarēja paredzēt, kas no tā visa beigu beigās iznāks, un, kad glezna bija gatava, tad tā neapmierināja. Mākslinieki kļuva īgni. Ar pirmajiem pasūtījumiem viņi bija ieguvuši, bet, strādādami šos papildu darbus, viņi kļuva zaudētāji, kaut gan grāfs ari par tiem bagātīgi atlīdzināja. Lai arī kā viņi centās, vienā darba vairāku mākslinieku juku jukām sagleznotās detaļas neradija pozitivu efektu, un tā nu galu galā ikviens no viņiem domāja, ka pārējie ir viņa darbu sabojājuši un iznīcinājuši; rezultāta daudz netrūka, ka mākslinieki būtu saķildojušies un kļuvuši nesamierināmi ienaidnieki. Visi šie grozījumi vai drīzāk papildinājumi tika izdarīti jau minētajā darbnīcā, kur es viens pats paliku mākslinieku sabiedrībā; es tad kavēju sev laiku tādejādi, ka .no skicēm, it ipaši dzīvnieku attēlu uzmetumiem, izraudzījos gan atsevišķus eksemplārus, gan grupas un ieteicu tos iekornponet priekšplāna vai ari diben-plānā, un dažkārt meistari patiešām vai nu aiz pārliecības, vai arī aiz simpātijām pret mani darīja pēc mana prāta.

Visiem šajā pasākumā iesaistītajiem galīgi sašļuka duša, it īpaši Zēkacam, kurš bija sevī noslēdzies cilvēks ar noslieksmi uz hipohondriju, — draugu vidū viņš gan parasti izturējās jautrāk par visiem un skaitījās nepārspējams sarunu biedrs, taču, kad strādāja, tad gribēja būt viens, lai varētu iedziļināties sevī un darboties pilnīgi brīvi. Tagad nu šim māksliniekam, pēc tam kad viņš bija atrisinājis grūtus uzdevumus un pabeidzis savus darbus, strādādams ar vislielāko uzcītību un sirsnīgāko mīlestību, kuras viņam nekad netrūka, nācās vairākas reizes braukāt no Darmštates uz Frankfurti, lai vai nu pārlabotu kaut ko pats savās gleznās, vai arī papildinātu citu darbus, vai pat tikai tādēļ, lai būtu klāt un noraudzītos, kā cits mākslinieks saraibina viņa gleznas. Viņa īgnums pieauga, viņa pretestība nebija apslapējama, un mums tikai ar lielām pūlēm izdevās savu kūmu — jo arī šis gleznotājs bija par tādu kļuvis — pierunāt pakļauties grāfa gribai. Es vēl atceros šādu gadījumu: jau bija sagatavotas kastes un visas gleznas saliktas iesaiņošanai tādā kārtībā, lai tad, kad tās būs nonākušas galā, tapsētājs tās tūlīt varētu piestiprināt pie sienas, — te pēkšņi grāfs prasīja, lai izdara kādu nelielu, taču nepieciešamu labojumu, bet Zē-kacs nebija piedabūjams ierasties. Viņš galu galā bija darījis, ko spējis, — izgatavojis durvju rotājumu fragmentus, attēlodams četrus elementus, kurus simbolizēja pēc modeļiem gleznoti zēni, turklāt meistars bija ārkārtīgi rūpīgi izstrādājis ne tikai bērnu figūras, bet arī papildu rotājumus. Darbs bija nodots, samaksa saņemta, un mākslinieks domāja, ka viņš no tā šķiries uz visiem laikiem, bet tagad viņam vajadzēja vēl atgriezties, lai ar nedaudziem otas vilcieniem paplašinātu dažas gleznas, kurām mērs bija noņemts par mazu. Viņš domāja, ka to varētu izdarīt arī kāds cits mākslinieks; viņš pats bija iesācis jaunu darbu un, vardu sakot, negribēja ierasties. Gleznu nosūtīšanas laiks jau bija durvju priekšā, turklāt tām vajadzēja vēl nožūt, tādēļ katra vilcināšanās nāca tikai par Jaunu; grafs izmisumā jau gribēja likt atvest Zēkacu konvoja pavadībā. Mēs visi vēlējāmies, kaut beidzot gleznas tiktu aizvaklas, un galu gala mums neatlika nekas cits kā lūgt mūsu kūmu tulku sesties ratos un atvest ietiepīgo mākslinieku šurp kopā ar sievu un bērniem; grāfs viņu saņēma laipni, pienācīgi rūpējās par viņu un beigās atlaida mājup, bagātīgi apdāvinājis.

Kad gleznas bija aizgādātas prom, mājās iestājās dziļš miers. Mansarda jumtistabu iztīrīja un atdeva man, un tēvs, redzēdams, kā aizvac gleznas, nevarēja apslāpēt vēlēšanos, kaut grāfs pats liktu nosūtīts tam pakaļ. Lai cik ļoti ari grāfa tieksmes saskanēja ar tēva paša tieksmēm, lai cik ļoti viņam būtu vajadzējis priecāties par to, ka bagātāks virs nekā viņš pats tik auglīgi īstenojis viņa uzskatu, ka jārūpējas par tiem mākslas meistariem, kas vēl ir dzīvi, un lai cik ļoti tēvam varēja glaimot apstāklis, ka viņa gleznu kolekcija ir noderējusi par ierosmi tam, ka krietnam skaitam labu mākslinieku šajos grūtajos laikos tika sagādāti ievērojami ienākumi, viņš tomēr juta tādu nepatiku pret šo svešinieku, kurš bija ielauzies viņa mājā, ka nespēja atzīt par labu neko, ko šis cilvēks darīja. Vajagot dot māksliniekiem darbu, bet nedrīkstot tos pazemot un padarīt par tapešu apgleznotājiem; vajagot apmierināties ar to, ko viņi radījuši pēc savas pārliecības un spējām, kaut arī tas kadarn neesot gluži pa prātam, nevis nemitīgi paļāt un meklēt vainas, — vārdu sakot, labu attiecību nodibināšana vairs ne mūžam nebija iespējama, kaut arī grafa centieni bija visai liberāli. Mans tēvs ieradās minētajā jumtistabā tikai tad, kad grāfs pusdienoja vai vakariņoja, un es atceros tikai vienu vienīgu reizi, kad viņi tur sastapas, — tas notika todien, kad Zēkacs bija pārspējis pats sevi un visa māja skrēja skatīties viņa darbu; tad ari tēvs ar grāfu, aplūkodami gleznas, izsacīja par tām patiku, ko viens pret otru nespēja sajust.

Tikko kastes un kārbās bija no mājas laukā, tika atsākti jau agrāk ievadītie, bet pārtrauktie mēģinājumi dabūt grafu prom. Attēlodams savu stāvokli, tēvs apelēja pie likumības, ar lūgumiem mēģināja izkarot taisnību un ar ietekmīgu personu atbalstu — pretimnākšanu; galu gala viņš panāca, ka tie, kas sprieda par karaspēka izvietošanu, nolēma ierādīt grāfam citu mitekli un mūsu mājā, kurai jau vairākus gadus pēc kārtas bijis jāpacieš šis apgrūtinājums, turpmāk karavīrus nenometinat. Lai tomēr atrastu tam kādu šķietamu iemeslu, lika norādīts, ka pirmais stāvs, ko lidz tam bija aizņēmis karaļleitnants, turpmāk esot ja izīrē, tad ari karavīrus tur no jauna ievietot nebūšot iespējams. Šķirts no savām iemīļotajām gleznām, grafs vairs ari nebija sevišķi ieinteresēts palikt mūsu māja, turklāt viņš cerēja, ka driz viņu tik un ta atbrīvos no amata pienākumiem un pārcels uz citu vietu, tāpēc viņš arī neko neiebilda, bija ar mieru pāriet uz citu labu dzīvokli un šķirās no mums mierīgā un labvēlīgā noskaņojumā. Drīz viņš patiesi aizbrauca no mūsu pilsētas un vēl vairākkārt tika paaugstināts, taču, kā mēs dzirdējām, prieka no tā neguva. Sev par lielu apmierinājumu, grāfs vēl pieredzēja, ka viņa tik cītīgi sagādātās gleznas laimīgi nonāca viņa brāļa pilī; viņš vēl dažas reizes atrakstīja, atsūtīja izmērus un lūdza vairākkārt pieminētos māksliniekus vēl šo to piestrādāt. Beigu beigas mēs nekādas ziņas par viņu vairs nesaņēmām, tikai pēc vairākiem gadiem dzirdējām valodas, ka grāfs bijis gubernators Rictumin-dijā, kādā franču kolonijā, un tur miris.

Ceturtā grāmata

Lai cik daudz neērtību mums arī sagādāja franču militārpersonas, mēs tomēr pie viņu sabiedrības bijām ļoti pieraduši, tāpēc tagad viņu ļoti pietrūka un mums, bērniem, mēja likās gluži kā izmirusi. Mums turklāt nebija lemts atkal atgūt pilnīgu ģimenes kopību. Bija jau paziņots, ka ieradīsies jaunie īrnieki, un pēc tam, kad šur tur šo to izmēza un noberza, pieēvelēja un novaskoja, nokrāsoja un nobalsinaja, māja atkal bija kārtībā. Mūsu mājā ievācās ļoti tuvi mūsu vecāku draugi — kancelejas direktors Morics ar saviem piederīgajiem. Viņš pats — spējīgs jurists un komerclietu kārtotājs, kas pārzināja vairāku mazu firstu, grāfu un citu kungu tiesību lietas, — gan nebija dzimis frankfurtietis. Es viņu nekad neredzēju citādā omā kā tikai jautru un omulīgu un arvien ierakušos savos papīros. Viņa sieva un bērni, kas bija lēnīgi, klusi un laipni, mūsu mājas saviesību gan neveicināja, jo dzīvoja ļoti noslēgti, toties pie mums bija atgriezies klusums un miers, kuru tik ilgi nebijām izjutuši. Es atkal dzīvoju savā mansarda istabā, kur man dažkārt rādījās daudzo gleznu rēgi, un es tad mēģināju tos aizdzīt, nododamies darbam un mācībām.

Kancelejas direktora brālis — sūtniecības padomnieks Morics tagad ari biežāk ieradās mūsu mājās. Viņš jau bija sabiedriskāks cilvēks, turklāt ļoti izskatīgs, un izturējās brīvi un laipni. Ari viņš pārzināja dažādu ievērojamu vīru darījumus, un, kad tika izsludināts kāds bankrots vai ari sasauktas impērijas komisijas, viņam bieži

nācās sadarboties ar manu tēvu. Viņi viens otru augstu vērtēja un kopīgi aizstāvēja kreditorus, taču, sev par nepatīkamu pārsteigumu, abiem parasti nācās konstatēt, ka šādos gadījumos vairums deputātu mēdz būt debitoru pusē. Sūtniecības padomnieks labprāt dalījās savās zināšanas, interesējās par matemātiku un, tā kā viņam ikdienas darbā tā nemaz nebija vajadzīga, tad ar prieku palīdzēja man urbties uz priekšu šaja zinātnē. Tas man deva iespēju precīzāk nekā līdz šim izstrādāt manus arhitektoniskos rasējumus un arī labāk likt lietā to, ko skaidroja zīmēšanas skolotājs, kurš arī tagad ik dienas mūs mācīja vienu stundu.

Sis vecais lāga vīrs patiesībā bija mākslinieks tikai pa pusei. Mums vajadzēja vilkt un apvienot līnijas tā, lai tās veidotu acis un nāsis, lūpas un ausis, pat sejas un galvas kopumā, taču nedz par dabisko, nedz par māksliniecisko formu domāts netika. Ta mūs kādu laiku mocīja ar šo cilvēka ķermeņa Qui pro Quo^3 un bija pārliecināti, ka mēs beidzot esam tikuši ļoti tālu, kad mums deva kopēšanai ta saucamos Lebrēna^81 «Afektus». Taču arī šis karikatūras neveicināja mūsu talanta attīstību. Tad mēs pārsviedāmies uz ainavu, uz koku lapotņu un citu tādu lietu gleznošanu, ko nodarbībās parasti mācās bez noteiktas secības un metodes. Beigu beigās mēs sākām tieši atdarināt un raudzījāmies tikai uz to, lai līnijas būtu tīras, bet nekādu uzmanību nepievērsām ne oriģināla vērtībai, ne tā mākslinieciskajai gaumei.

Šajos centienos tēvs mums kļuva par atzinības cienīgu paraugu. Viņš nekad nebija nodarbojies ar zīmēšanu, bet tagad, kad šai mākslai nodevās viņa bērni, negribēja palikt iepakaļ un lūkoja pat savā vecumā rādīt, kā mums savos jaunos gados jācenšas. Viņš ar angļu zīmuli uz vislabākā holandiešu papīra nokopēja dažas Pjacetas^82 galvas pēc ša mākslinieka pazīstamajām gravīrām mazajā oktāvas formātā. Viņš turklāt ne tikai saglabāja vislielāko tīrību kontūrās, bet arī ārkārtīgi precīzi atdarināja vara grebuma svītras, un to viņš darīja ar vieglu roku, tikai bezgala lēnām, tāpēc arī, vairīdamies no raupjuma, viņš savos zīmējumos nepanāca saturīgumu. Taču tie bija viscaur smalki veidoti un pēc formas atbilda oriģinālām. Tēvs savā paslāvigajā, nenogurdināmajā čaklumā aizgāja tiktāl, ka numuru pēc numura pārzīmēja visu ievērojamo gravīru komplektu, bet mēs, bērni, turpretī aizsākam te vienu, te otru galvu un izvēlējāmies tikai tās, kas mums patika.

Ap šo laiku tika realizēts jau sen apspriestais nodoms mācīt mums ari mūziku, un pēdējais atgadījums, kas uz lo pamudināja, patiesi pelna, lai to šeit nedaudz pieminētu. Bija nolemts, ka mums jāmācās klavieru spēle, taču līdz šim nebija varējuši vienoties par to, kādu skolotāju izvēlēties. Galu gala es reiz nejauši iegāju kada sava drauga istabā tādā brīdī, kad viņam bija klavieru stunda, un man ļoti iepatikās viņa skolotājs. Katram labās un kreisās rokas pirkstam viņam bija sava uzjautrinoša iesauka, ar kuru mēdza apzīmēt tieši to pirkstu, kas pašreiz jālielo. Arī melnie un baltie taustiņi ieguva tēlainus apzīmējumus, pat skaņas tika minētas īpatnējos vārdos. Šādi komiski jēdzienu nosaukumi lieliski cits cilu papildina. Aplikatūra un takts kļūst uzskatāmas un pavisam viegli apgūstamas, un, tā kā skolēnā ir izraisīts jautrs noskaņojums, tad viss veicas brīnišķīgi.

Tiklīdz pārnācu mājās, tā plijos vecākiem virsū, lai tagad nopietni sak kaut ko darīt un pieņem mums par klavieru skolotāju šo nepārspējamo cilvēku. Viņi gan vēl nedaudz nogaidīja un ievāca ziņas; nekas slikts par šo skolotāju nebija dzirdams, bet nekas sevišķi labs arī ne. Pa to laiku es ari māsai biju pastāstījis par visiem šiem jocīgajiem apzīmējumiem, mēs nevarējām vien sagaidīt, kad sāksies stundas, un panācām, ka šo vīru pieņēma.

Vispirms sākām ar nošu lasīšanu, bet tur nekā uzjautrinoša nebija, un tad mēs mierinājām sevi ar cerībām, ka joku plēšana ies vaļā tad, kad sēdīsimies pie klavierēm un sāksim darboties ar pirkstiem. Taču acīmredzot ne klaviatūra, ne pirkstu turēšanas noteikumi nespēja vedināt uz runāšanu līdzībās. Tikpat sausi ka par notīm un to kājiņām, kas atradās uz piecām līnijām vai arī lo starpā, tika runāts ari par melnajiem un baltajiem taustiņiem, nekādi Sprīdīši vai sīkie Arisīši, vai Zeltneši pat pieminēti netika, un mūsu skolotāja seja šajās sausajās nodarbībās palika tikpat neizteiksmīga kā agrāk, kad viņš bārstīja savus sausos jociņus. Māsa izsacīja man jo rūgtus pārmetumus, ka esmu viņu pievīlis, un viņai patiešām likās, ka esmu to visu izdomājis. Taču es pats arī biju apjucis un maz ko iemācījos, kaut gan skolotājs tūlīt kārtīgi ķērās

pie darba, — es taču vēl arvien gaidīju, ka viņš atkal sāks jokot kā agrāk, un no dienas dienā mierināju savu māsu. Taču nekas nenotika, un es nekad nebūtu varējis atminēt šo mīklu, ja man nenāktu talkā nejaušs gadījums.

Reiz mācību stundas laikā istaba ienāca kāds mans rotaļu biedrs, un uzreiz pa visiem humora strūklakas vadiem sāka plūst brīnumainākie vārdi: atkal uzradās Sprīdīši un sīkie Ansiši, lēcēji un ķērēji, ka mušu skolotājs mēdza saukt pirkstus, efiņi un gafiņi, kā, piemēram, tika apzīmētas notis f un g, fisiši un gcsīši, kas nozīmēja fis un ges, un tie visi kopā izveidoja visraibāko sabiedrību. Mans jaunais draugs smējās vienā gabalā un nevarēja vien nopriecāties, ka, tik jautri pavadot laiku, var tik daudz iemācīties. Viņš zvērēja, ka neliks saviem vecākiem mieru, lidz tie būs sarunājuši viņam par skolotāju šo apbrīnojamo cilvēku.

Un tā nu saskaņā ar jaunākās pedagoģijas principiem man jau agri tika pavērts ceļš uz divām mākslām — tapai uz labu laimi, bez pārliecības, ka man ir iedzimts talants, kas palīdzes virzīties talak. Mans tēvs apgalvoja, ka zīmēt jāmācās katram, un tāpēc ļoti slavināja ķeizaru Maksimiliānu, kurš to esot stingri pavēlējis. Šai mākslai viņš centās mani pievērst vairāk nekā mūzikai, bet māsai turpretī ieteica nodarboties pirmām kārtām ar mūziku un ārpus mācību stundām vēl lika viņai krietnu dienas daļu pavadīt pie klavierēm.

Jo vairāk šādā veidā manī modināja interesi uz dažādām nodarbībām, jo stiprāka manī kļuva vēlēšanās darboties, un pat savu brīvo laiku es izlietoju visādām interesantām nodarbībām. Jau kopš agras bērnības es jutu dziņu pētit dabā sastopamu lietu būtību. Bieži vien ar noslieksmi uz nežēlību mēdz izskaidrot to, ka bērni beigās sadauza, saplēš un sadriskā priekšmetus, ar kuriem kādu laiku rotaļājušies, ar kuriem gan ša, gan tā noņēmušies. Taču tā mēdz rasties arī zinātkāre, vēlēšanās izpētīt, kā šāda lieta ir izveidota un kā izskatās tas iekšienē. Atceros, kā es bērnībā sapinkāju puķes, lai redzētu, kā ziedlapiņas turas kausā, vai ari izraustīju putniem spalvas, lai izpētītu, kā tās ir iestiprinātas spārnā. Bērniem to nevajag pārmest, jo pat dabzinātnieki biežāk apgūst zinības atdalot un nošķirojot nekā savienojot un sintezējot, biežāk nogalinot nekā atdzīvinot.

Kādu dienu šādas zinātkāres izpausmi nācās piedzīvot .m uzlādētam magnētam, kas joti glīti bija iešūts sarkanā lūka drānā. .Jo šis slēptais pievilkšanas spēks, kas iedarbojas ne tikai uz klāt pietikto dzelzs nūjiņu, bet kam turklāt piemita īpašība kļūt aizvien stiprākam un ar katru dienu noturēt lielāku svaru, — ši noslēpumainā parādība bija manī radījusi tik milzīgu apbrīnu, ka es ilgu laiku tikai skatījos vien, kā tā izpaužas. Beigu beigās nodomāju, ka izpētīšu labāk, ja noplēsīšu magnēta ārējo ap valku. To izdarīju, bet gudrāks netiku, jo atsegtā armatūra man vairāk neko nemācīja. Es noņēmu arī to, un tagad man rokās patika tikai kailais akmens, ar kuru nenoguris izdarīju dažādus mēģinājumus, ņemot palīgā dzelzs skaidiņas un šujamadatas, tomēr mans bērnišķīgais gars nesmēlās nekādas tuvākas zināšanas, kaut gan pieredze kļuva bagātāka. Es vairs nezināju, kā lai šo ierīci atkal salieku kopā, atsevišķās daļas izkaisījās, un es līdz ar pašu aparatūru pazaudēju arī iespaidīgo parādību.

Labāk man neveicās arī ar elektrības mašīnas salikšanu. Kāds mūsu ģimenes draugs, kura jaunības dienās visi ļaudis bija aizrāvušies ar elektrību, mums bieži mēdza stāstīt, kā viņš zēna gados vēlējies, kaut viņam piederētu šāda mašīna, ka viņš novērojis tās galvenos darbības principus un pats radījis līdzīgu efektu, ņemot palīga vecu vērpjamo ratiņu un dažas zāļu pudelītes. Tā kā viņš par to runāja bieži un labprāt un turklāt vel stāstīja mums par elektrību vispār, tad mums, bērniem, šāda iespēja šķita visai ticama, un mēs ilgu laiku noņēmāmies ar vecu vērpjamo ratiņu un zāļu pudelītēm, nevarēdami tomēr panākt ne vismazāko efektu. Mēs savā ticībā tomēr palikām nelokāmi un bijām ļoti iepriecināti, kad gadatirgus laikā starp citiem retumiem, burvju mākslām un visādiem trikiem savus brīnumus rādīja arī elektrības mašīna, kuras darbība, tapat kā eksperiments ar magnētiem, tiem laikiem jau bija stipri daudzveidīga.

Neuzticība pret sabiedriskām mācību iestādēm auga no dienas dienā. Visi meklēja mājskolotājus, un, ja atsevišķas ģimenes nebija spējīgas tiem samaksāt, tad sava nodoma īstenošanai apvienojās vairākas kopa. Taču bērni reti kad labi sapratās, turklāt vēl jaunajam skolotājam nebija pietiekamas autoritātes, un tā pēc vairākkārtējiem ķīviņiem nācās šķirties ar naidu. Tālab nav brīnums, ka sāka gudrot par citiem pasākumiem, kas būtu gan pastāvīgāki, gan izdevīgāki.

Doma par pansiju ierīkošanu radās aiz nepieciešamības, kuru apzinājās katrs, — proti, ka franču valoda jāmācās tiešā saskarsmē un sarunās. Mans tēvs bija izaudzinājis kādu jaunu cilvēku, kas bija strādājis pie viņa par apkalpotāju, kambarsulaini, sekretāru — vārdu sakot, pakāpeniski izpildijis visus iespējamos pienākumus. Sis jauneklis, kura uzvārds bija Pfeils, labi runaja franciski un pilnīgi prata šo valodu. Pēc tam kad viņš apprecējās un puiša labvēļi sāka prātot, kā lai sagādā viņam nodrošinātu stāvokli, tie nāca uz domām, ka viņš varētu ierīkot pansiju; tā pamazām izvērstos par mazu skolu, kurā mācītu visu nepieciešamo, beigu beigās pat latīņu un grieķu valodu. Frankfurtes plašie sakari deva iespēju uzņemt šinī iestādē ari jaunus francūžus un angļus, kas vēlējās mācīties vācu valodu un citādi izglītoties. Pfeils, kas bija apbrīnojami enerģisks un darbīgs virs labākajos mūža gados, vadīja šo pasākumu teicami un, tā kā viņš nekad nejutās pietiekami noslogots, tad izmantoja iespēju algot saviem skolēniem mūzikas skolotājus un arī pats sāka nodarboties ar mūziku, turklāt mācījās klavieru spēli tik uzcītīgi, ka drīz vien spēlēja visai droši un veikli, kaut gan pirms tam nekad nebija klavieru taustiņiem ne pieskāries. Viņš laikam rīkojās pēc mana tēva pārliecības: jaunus ļaudis vairāk par visu var uzmundrināt un ierosināt darboties tieši tad, ja kāds jau padzīvojis cilvēks paziņo, ka viņš atkal tapis par skolnieku un, būdams jau tādā vecumā, kad jaunas iemaņas apgūt ir ļoti grūti, ar savu centību un neatlaidību tomēr tiecas aizsteigties priekšā jaunākiem, kuriem daba devusi vairāk priekšrocību.

Interese par klavieru spēli savukārt radīja Pfeilā interesi par pašu instrumentu, un, cenzdamies iegādāties vislabākās klavieres, viņš nonāca saskarē ar Friderici firmu Gerā, jo tās instrumentu slava bija tālu aizskanējusi. Viņš dažas paņēma komisijā un tagad varēja priecāties, ka viņa dzīvoklī ir ne tikai viens, bet pat vairāki flīģeļi, uz kuriem viņš var vingrināties un spēlēt.

Sis vīrs ar savu dzīvo raksturu arī mūsu mājās radīja lielāku noslieksmi uz mūziku. Manam tēvam ar Pfeilu ilgu laiku saglabājās labas attiecības, kaut gan dažos jautājumos viņi nebija vienis prātis. Arī mums nopirka lielu

Friderici flīģeli, kuru es gan maz lietoju, jo paliku uzticīgs savām vecajām klavierēm, bet kurš manai māsai sagādāja vel jo lielākas mocības, tāpēc ka tagad, lai jauno instrumentu turētu pienācīgā godā, viņai ik dienas nācās vēl ilgāk vingrināties; turklāt vēl meitenei pārmaiņus stāvēja klāt gan tēvs, kas viņu uzraudzīja, gan arī Pfeils, kurš bija atdarināšanas cienīgs paraugs un tuvs ģimenes draugs.

Tēvam bija viena īpaša aizraušanās, kas mums, bērniem, sagādāja daudz nepatikšanu. Tā bija zīdkopība, par kuras izdevīgumu, ja vien tā bīitu vairāk izplatīta, tēvs bija stingri pārliecināts. Pirmo ierosmi viņam deva kaut kada pazīšanās Hanavā, kur sevišķi cītīgi nodarbojās ar zīdlārpiņu audzēšanu. No turienes viņam īstajā laikā atsūtīja oliņas, un, tikko zīdkokiem bija pietiekami izplaukušas lapas, tārpiņus izperināja un kopa šos tikko saredzamos radījumus ar lielu rūpību. Vienā jumtistabā salika galdus un krāģus ar dēļiem, lai sagādātu tiem vairāk telpas un uztura, jo kāpuri auga ātri un pēc pēdējās ādas nomešanas kļuva tik rijīgi, ka tikko spējām piegādāt lapas, lai tos pabarotu, — tos vajadzēja barot dienu un nakti, jo ir ļoti svarīgi, lai tajā laikā, kad ar kāpuriem notiek liela un brīnumainā pārmaiņa, tiem netrūktu barības. Ja laika apstākļi bija labi, tad šo nodarbību varēja uzskatīt par jautru laika kavēkli, bet, ja iestājās aukstums, kas kaitēja zīdkokiem, tad bija īsta nelaime. Taču vēl nepatīkamāk bija tad, ja pēdējais posms pagadījās lietains, jo kāpuri nemaz nevar paciest mitrumu, — tad nu slapjās lapas nācās rūpīgi slaucīt un žāvēt, bet to ne vienmēr izdevās pietiekami precīzi izdarīt, tāpēc šāda vai tāda iemesla deļ aprūpējamo vidū izcēlās dažādas slimības, kas iznīcināja tūkstošiem nabaga tārpiņu. Pūšanas process, kas pēc tam sakās, radīja patiešām īstu mēra smaku, un, tā kā beigtos un slimos vajadzēja aizgādāt prom un nošķirt no veselajiem, lai kaut vai tikai dažus izglābtu, tad šis darbs patiesi bija ārkārtīgi grūts un pretīgs un sagādāja mums dažu labu nepatīkamu stundu.

Pēc tam kad mēs vienu gadu skaistāko pavasara un vasaras laiku bijām pavadījuši, kopdami zīdtārpiņus, mums vajadzēja tēvam palīdzēt cilā darbā, kas gan bija vienkāršāks, tomēr ne mazāk grūts. Proti, Romas ainavas, no augšpuses un apakšpuses iestiprinātas melnās līstēs, vairākus gadus bija karājušās vecajā mājā pie

sienas un gaismas, putekļu un dūmu iespaidā bija stipri nodzeltējušas, turklāt ari mušas tās bija krietni noraibinā-jušas. Jaunajā mājā šāda netīrība nebija pieļaujama, taču tēva acis, kurš jau labu laiku dzīvoja tālu prom no attēlotajam vietām, šīs ainavas bija ieguvušas vēl lielāku vērtību. Mēdz taču būt tā, ka sākumā šādi dabasskati var noderēt, lai atsvaidzinātu un atdzīvinātu mūsu atmiņā nesen gūtos iespaidus. Tad tie salīdzinājumā ar oriģinālu mums šķiet nenozīmīgi un bieži vien atgādina nožēlojamu surogātu. Bet, kad atmiņas par redzēto arvien vairāk izbāl, tad atdarinājumi nemanāmi stājās oriģināla vietā, tie mums kļūst tikpat dārgi, un tas, ko mēs sākumā esam noniecinājuši, tagad vēl jo vairāk iegūst mūsu simpātijas un cieņu. Tā notiek ar visiem attēliem, bet it īpaši ar portretiem. Cilvēks nevar lēti samierināties ar klātesošā portretu, bet cik dārgs viņam ir tālumā mītoša vai pat nomiruša drauga attēls!

Vārdu sakot, saprazdams, ka līdz šim ar vara grebumiem apgājies nepiedienīgi, tēvs vēlējās tos atjaunot, cik vien labi iespējams. Bija zināms, ka lo var izdarīt balinot, un šī operācijā, kas lielu virsmu apstrādē vienmēr ir riskanta, tika uzsākta neizdevīgos apstākļos. Lielie dēļi, pie kuriem piestiprināja nokvēpušās loksnes, lai tās samitrinātu un pēc tam izliktu saulē, stāvēja jumtistabas logu priekšā ielikti notekcaurulēs un atslieti pret jumtu, tā ka tie bija pakļauti dažādām nejaušībām. Turklāt galvenām kārtām vajadzēja raudzīties uz to, lai papīrs neizžūtu, bet vienmēr saglabātos mitrs. Sis pienākums bija uzticēts man un māsai, taču šāds vaļaslaiks, par kuru rnēs citkārt būtu ļoti priecājušies, mums kļuva par vislielāko slogu, jo mūs nomocīja garlaicība, nepacietība un vajadzība vienmēr būt modriem, kas neļāva ne brīdi izklaidēties. Iecerētais pasākums tomēr tika veikts, un grāmatsējējs, kas katru loksni uzlīmēja uz stingra papīra, ļoti centās, izlīdzinādams un salipinādams mūsu nevērības dēļ Šur tur ieplēstas malas. Visas gravīru lapas apvienoja kopā vienā sējumā, un tā nu šoreiz tās bija glābtas.

Taču, lai bērniem dzīvē un mācībās netrūktu dažādības, vajadzēja gadīties tā, ka tieši šai laikā uzradās kāds angļu valodas skolotājs, kurš apņēmas ikvienu, kas nav gluži neaptēsts valodās, četru nedēļu laikā sagatavot angļu valodā tiktāl, ka viņš turpmāk varēs mācīties pats, ja vien būs kaut cik uzcītīgs. Viņš prasīja mērenu salīt) maksu, turklāt viņam bija vienalga, cik skolēnu piedalās stundā. Mans tēvs tūlīt uz vietas nolēma pamēģināt un kopā ar mani un manu māsu sāka pie naskā pedagoga mācīties. Stundās skolotājs mācīja kārtīgi, ari vielas atkārtošana netika aizmirsta; šo četru nedēju laikā gan palika novārtā dažs labs cits priekšmets, bet galu galā šķiroties skolotājs bija apmierināts ar mums un mēs ar viņu. Tā ka viņš mūsu pilsētā uzturējās ilgāk un atrada vēl daudzus interesentus, tad viņš vēl laiku pa laikam atnāca mūs apraudzīt un mums piepalīdzēt, acīmredzot juzdams pateicību par to, ka mēs bijām vieni no pirmajiem, kas viņam uzticējās, un lepodamies, ka var mūs minēt pārējiem par paraugu.

Sai sakara tēvam radās jaunas rūpes: gādāt par to, lai citu mācāmo valodu skaitu ari turpmāk jauki papildinātu angļu valoda. Taču atzīstos, ka es izjutu arvien lielāku nepatiku, kad bija jāmeklē ierosme saviem sacerējumiem te vienā, te otrā gramatikā vai piemēru krājumā, te viena, te otra autora darbos, un ka mana interese par šiem tematiem izgaisa līdz ar stundas beigām. Tāpēc man tagad ienaca prātā atrisināt visu uzreiz, un es izdomāju romānu^83 par sešiem vai septiņiem brāļiem un māsām, kas, būdami šķirti un izkaisīti pa visu pasauli, sūta cits citam ziņas par savu dzīvi un savām izjūtam. Vecākais brālis labā vācu valoda vēstī par dažādiem notikumiem un atgadījumiem savā ceļojumā. Māsa sievišķīga stilā, kur dominē īsi teikumi un neskaitāmi daudzpunkti, — apmēram tādā pašā, kādā vēlāk tika sarakstīts «Zīgvarts»84, — atbild gan viņam, gan citiem brāļiem un stāsta vai nu par saviem mājas apstākļiem, vai ari par sirdslietām. Otrs brālis studē teoloģiju un raksta ļoti skaidrā latīņu valodā, turklāt reizēm savām vēstulēm pievieno postskriptus grieķu valoda. Trešajam brālim, kas Hamburgā strādāja par kalpotāju kādā veikalā, protams, nācās korespondenci rakstīt angliski, bet vienam no jaunākajiem, kurš dzīvoja Marseļā, — franciski. Itāliešu valodu pārstāvēja mūziķis, kas atradās sava pirmajā ceļojumā pa citām valstīm, bet pats jaunākais brālis, vīzdegunīgs un pļāpīgs pastarītis, kam cilas valodas vairs nebija atlicis, bija ieinteresējies par vācu ebreju žargonu un ar savu drausmīgi ķeburaino rokrakstu dzina pārējos izmisumā, taču vecākiem deva iespēju krietni izsmieties par labo izdomu.

Lai šajā savdabīgajā formā ietvertu saturu, es pētīju to apvidu ģeogrāfiju, kuros uzturējās mani personāži, un iegūtajiem sausajiem datiem vēl piedomāju klāt dažādas sadzīves detaļas, kas atbilda manu varoņu raksturiem un viņu nodarbošanās veidam. Šādā kārtā manu vingrinājumu burtnīcu apjoms krietni pieauga, tēvs bija ar mani vairāk apmierināts un es pats labāk saskatīju, kādi trūkumi vēl piemīt manam zināšanu krājumam un valodas iemaņām.

Nereti tamlīdzīgos gadījumos cilvēks, sācis nodarboties ar kādu jautājumu, neredz tam vairs ne gala, ne malas, un tā notika arī šoreiz: mēģinādams apgūt vācu ebreju žargonu un cenzdamies panākt, lai es tajā varētu tikpat labi rakstīt, cik tekoši pratu lasīt, drīz vien konstatēju, ka man trūka zināšanu senebreju valodā, taču sabojāto un izkropļoto mūsdienu valodu varēja izprast un puslīdz droši lietot, vienīgi balstoties uz seno valodu. Tāpēc es teicu tēvam, ka man ir nepieciešams mācīties senebreju valodu, un ļoti centos panākt, lai viņš tam piekristu, jo man bija vēl tālāks mērķis. Es visur dzirdēju runājām, ka Veco un Jauno derību spēj saprast tikai tas, kas pārvalda senās valodas. Jauno derību es jau lasīju gluži labi, jo ta saucamos evaņģēlijus un apustuļu grāmatas svētdienās, kad bijām atgriezušies no dievkalpojuma baznīcā, nācās skaitīt no galvas, tulkot un kaut cik ari izskaidrot, lai arī šajās dienās būtu iespēja vingrināties valodā. Tagad es ta-pat domāju darīt ari ar Veco derību, kura man jau kopš laika gala bija patikusi savdabības dēļ.

Mans tēvs, kurš nemēdza neko darīt pavirši, nolēma lūgt mūsu ģimnāzijas rektoru doktoru Albrehtu, lai viņš mani ik nedēļas privātstundās māca tik ilgi, līdz es no šīs vienkāršās valodas būšu apguvis pašu nepieciešamāko, jo viņš cerēja, ka tikšu ar to galā ja nu ne tik ātri kā ar angļu valodu, tad vismaz divtik ilgā laikā.

Rektors Albrehts bija viens no visoriģinālākajiem cilvēkiem pasaulē — maza auguma, ne tik daudz resns, cik plats un bezformīgs, bet nebūt ne kroplīgs, vārdu sakot, Ezops talāra un parūkā. Sā pāri septiņdesmit gadus vecā cilvēka seja bija savilkta sarkastiskā smīnā, taču acis vienmēr palika platas un, kaut gan bija apsarkušas, vienmēr saglabaja spožumu un gudru izteiksmi. Viņš dzīvoja ģimnāzijā, kas bija iekārtota vecā klosterī «Pie baskājiem». Kad vēl biju bērns, es kopā ar vecākiem viņu daž-».art apciemoju un, juzdams šaušalas un reizē patiku, biju izstaigājis garos, tumšos gaiteņus, pieņemamajās istabās pārvērstās kapelas, daudzās kāpņu telpas un dažādus norobežotus nostūrus. Nemaz neradīdams mani nepatiku, viņš mani eksaminēja, kad vien sastapa, un turklāt slavēja un uzmundrināja. Kādu dienu, kad pēc publiska eksāmena notika audzēkņu pārcelšana nākamajā klasē, viņš, izdalidams sudraba praetnia virtutis et diligentiae [4], ieraudzīja mani stāvam netālu no viņa katedras un vērojam notiekošo. Es laikam ar ilgu pilnu skatienu biju noraudzījies uz maisiņu, no kura viņš ņēma laukā medaļas; viņš man pamāja, nokāpa vienu pakāpienu zemāk un pasniedza man vienu no tām. Es par to ļoti priecājos, kaut gan pārējie šadas dāvanas pasniegšanu zēnam, kas nav šās skolas audzēknis, atzina par rupju kārtības pārkāpumu. Taču labsirdīgais sirmgalvis par to neko nebēdāja, jo viņš vispār bija savādnieks un tīšām centās ta ari izturēties. Viņam ka skolotajam bija ļoti laba slava, un viņš savu darbu prata, kaut gan vecuma dēļ vairs īsti nespēja to veikt. Gandrīz vēl vairak nekā fiziskais nespēks viņu traucēja ārējie apstākļi, jo, kā man jau agrāk bija zināms, viņam nebija labu attiecību nedz ar konsistoriju, nedz ar skolas aizbildņiem, nedz garīdzniekiem, nedz arī ar skolotājiem. Savam raksturam, kam bija noslieksme uz kļūdu un trūkumu atklāšanu, kā arī uz satīru, viņš ļāva brīvi izpausties kā skolas programmās, tā ari oficiālās runās; gandrīz vienīgais rakstnieks, kuru Albrehts lasīja un cienīja, bija Lukians, un arī viņš pats līdzīgā kārtā sapipa-roja ar kodīgām piezīmēm visu, ko vien runāja un rakstīja.

Par laimi tiem, ar kuriem viņš bija neapmierināts, rektors nekad neķērās tieši vērsim pie ragiem, bet uz trūkumiem, ko gribēja nosodīt, mērķēja ar netiešiem norādījumiem, mājieniem, klasiskiem piemēriem un bībeles izteicieniem. Turklāt viņa priekšnesuma veids (doktors savas runas vienmēr nolasīja) bija netīkams un grūti uztverams, bez tam lasījumu reizēm pārtrauca klepus, bet vēl biežāk dobji smiekli, kas tricināja visu ķermeni un ar ko viņš mēdza izcelt un pavadīt dzēlīgās vietas. Kad es pie ša dīvainā cilvēka sāku ņemt stundas, viņš man likās laipns un vēlīgs. Tagad es ik dienas sešos vakarā gāju pie

viņa un vienmēr sajutu slepenu patiku, kad aiz manis aizvērās zvanošās durvis un man vajadzēja iet pa garo, drūmo klostera gaiteni. Mēs sēdējām rektora bibliotēkā pie galda, kas bija pārvilkts ar vaska drānu, un viņam vienmēr pie rokas atradās no lasīšanas gluži nodeldētais Lukiana rakstu sējums.

Lai gan doktors Albrchts pret mani bija visai labvēlīgs, man tomēr mācības nācās uzsākt ar zināmu pacietības pārbaudi, jo mans skolotājs nespēja atturēties no dažādām zobgalīgām piezīmēm par to, kam gan man esot vajadzīga senebreju valoda. Es noklusēju savu nodomu padziļināt zinašanas vācu ebreju valoda un pateicu tikai, ka vēlos labāk izprast bībeles oriģināltekstu. Par to viņš pasmaidīja un sacīja, ka es varētu apmierināties tikai ar lasīšanas iemaņu apgūšanu. Tas manī radīja slēptu īgnumu, un, kad mēs nonācām līdz burtiem, es sakoncentrēju visu savu uzmanību. Te bija alfabēts, kas apmēram līdzinājās grieķu alfabētam; tā burtu atveidi bija labi iegaumējami un nosaukumi man pa lielākai daļai nebija vairs sveši. Es to visu |oti drīz aptvēru un paturēju prātā un domāju, ka tagad vajadzētu ķerties pie lasīšanas. Es it labi zināju, ka jalasa no labās puses uz kreiso. Bet tad pēkšņi parādījās jauns mazu burtiņu un zīmju, punktu un daždažādu svītriņu pulks, kas attēloja patskaņus un par ko es brīnījos vēl jo vairāk tāpēc, ka lielajā alfabēta patskaņi acīm redzami jau bija, bet jaunie likās tikai slēpjamies aiz svešiem nosaukumiem. Tapat tika mācīts, ka ebreju nācija, cik ilgi vien ta pastāv, apmierinājusies ar pirmajām alfabēta zīmēm un nav pazinusi citu rakstīšanas un lasīšanas veidu. Es |oti labprāt būtu gājis pa šo sen ierasto un, kā man likās, ērtāko ce|u, bet mans večuks diezgan stingri noteica, ka jāvadās pēc gramatikas, kāda nu tā reiz ir un tiek atzīta par pareizu. Esot ārkārtīgi grūti iemācīties lasit bez šiem punktiem un svītrām, to spējot vienīgi zinātnieki un cilvēki, kam ir ļoti labas valodas iemaņas. Man tātad vajadzēja iemācīties arī šis mazās zīmītes, taču man galvā radas arvien lielāks juceklis. Tagad izrādījās, ka dažas no lielākajām pirmējām zīmēm stāv savā vietā gluži bez kādas jēgas — tikai tapec, lai to mazie pēc-tecīši arī kaut kur noderētu. Dažkarl atkal tās nozīmēja vieglu aspirāciju, citreiz savukārt vairāk vai mazāk cietu guturālu skaņu, liet reizumis noderēja vienīgi par pastiprinājumu vai noliegumu. Beigu beigās, kad domāju, ka c mm visu labi iegaumējis, daži no liela, kā arī no mazā personāža tika atvaļināti, ta ka acīm vienmēr nācās krietni nopulēties, bet lūpas bija ļoti maz nodarbinātas.

Ta kā nu man to, ko es pēc satura jau zināju, nācās stostoties skaitīt sveša, lauzīta valodā un turklāt vēl vairākkārt uzklausīt atgādinājumus, ka dažu nazālu un gu-luralu skaņu izrunu man tik un ta neapgūt, tad es savā zina pavisam novirzījos no būtiskā un gluži bērnišķīgi uzjautrinājos par sablīvēto zīmju dīvainajiem nosaukumiem. Tur bija ķeizari, karaļi un hercogi, kas, akcentu veidā dominēdami gan še, gan tur, sagādāja man labu izklaidēšanos. Taču arī šis tukšais laika kavēklis drīz vien zaudēja savu pievilcību. Šo zaudējumu savukārt kompensēja tas, ka, lasot, tulkojot, atkārtojot un mācoties no galvas, es ļoti dzīvi uztvēru grāmatas saturu, un tieši satura izprašanai jau es arī vēlējos saņemt no vecā kunga paskaidrojumus. Jau agrāk man ļoti dūrās acīs pretrunas starp bībeles vēstījumu un to, kas notiek un ir iespējams īstenībā, un es ne reizi vien sagādāju grūtības saviem mājskolotājiem, taujādams, kā gan Saule varējusi apstāties Gibeonā^85 un Mēness Ajalona lejā, nemaz jau nerunājot par citiem neticamiem un īstenībai neatbilstošiem apgalvojumiem. Visi šie jautājumi atkal uzrādās no jauna tagad, kad es, lai pilnība apgūtu senebreju valodu, nodarbojos tikai ar Veco derību un pētīju to nevis Lutera tulkojumā, bet gan Sobastjana Smida^86 burtiskajā variantā, kas bija iespiests papildus un ko tēvs man tūlīt sagādāja. Diemžēl līdz ar to mūsu nodarbībās pārāk maz uzmanības tika veltīts vingrinājumiem. Lasīšana, teksta analīze, gramatika, rakstīšana un vārdu atprasīšana reti kad ilga veselu pusstundu, jo es tūlīt ķēros pie lietas būtības un, kaut gan mēs vēl nebijām tikuši tālāk par pirmo Mozus grāmatu, saku runāt par dažādiem jautājumiem, kas man bija palikuši prātā no turpmākajām grāmatām. Sakumā cienījamais sirmgalvis mēģināja mani atturēt no šādām novirzēm, taču beigu beigās tas ieinteresēja ari viņu pašu. Ka jau tas viņam bija raksturīgi, vecais kungs atkal vienā gabalā klepoja un smējās, un, kaut arī viņš ļoti sargājās sniegt man tādus paskaidrojumus, kas varētu viņu kompromitēt, es tomēr neatlaidos; ta kā man vairāk no svara bija izteikt savas šaubas nekā tās izkliedēt, tad ■s kļuvu arvien uzmācīgāks un drošāks, jo man likās, ka skolotājs ar savu izturēšanos dod man tādas tiesibas. Galu galā man nekā no viņa neizdevās izspiest, viņš tikai reizi no reizes, kratīdamies aiz smiekliem, izsaucās: «Ak tu, muļķa puika! Ak tu, jocīgais zeņķi!»

Pēc kāda laika viņš manu bērnišķīgo zinātkāri par neskaitāmiem jautājumiem attiecībā uz dažādām bībeles vietām acīmredzot saka uztvert visai nopietni, un viņam šķita, ka vajadzētu man mazliet palīdzēt. Tāpēc viņš man velak ieteica palasīties lielo angļu bībeles komentāru grāmatu^87, kas atradās viņa bibliotēkā un kur saprotami un gudri bija izskaidrotas grūtas un šaubīgās vietas. Vācu teologu puliņu rezultāta tulkojums bija izdevies pat labāks par oriģinālu. Šeit bija minētas dažādu vīru domas un lūkots beigās izdarīt no tām kādus secinājumus, turklāt zināmā mērā cits citam blakus šeit spēja pastāvēt grāmatas reputācija, reliģijas pamati un cilvēka saprāts. Ik reizes, kad es uz stundas beigām sāku uzdot parastos jautājumus un izsacīt šaubas, doktors Albrehts norādīja uz grāmatu plauktu; es atnesu grāmatu, viņš ļāva man lasīt un pats šķirstīja savu Lukianu, bet, kad es izteicu piezīmes par to, kas grāmatā rakstīts, viņš uz manām asprātīgajām replikām atbildēja vienīgi ar saviem raksturīgajiem smiekliem. Garajās vasaras dienās es pie viņa varēju sēdēt tik ilgi, kamēr bija iespējams lasīt, dažkārt viņš arī atstāja mani vienu, taču pagāja labs laiks, līdz es drīkstēju grāmatas citu pec citas ņemt līdzi uz mājām.

Lai ari cilvēks šaudās uz vienu vai otru pusi, ka grib, lai dara vienalga ko, viņš vienmēr tomēr atgriezīsies uz tā ceļa, ko viņam reiz lēmusi daba. Šai gadījumā ta notika arī ar mani. Nopūlēšanās ar valodas mācīšanos un ar bībeles satura izprašanu galu gala pati no sevis izbeidzās ar to, ka mana iztēlē atausa skaidrs priekšstats par šo skaisto un bieži daudzināto zemi, par tās apkārtni un kaimiņu novadiem, ka ari par tautām un notikumiem, kuru dēļ šis zemes stūris izpelnījies slavu uz gadu tūkstošiem.

Šim mazajam novadam bijis lemts redzēt cilvēku dzimuma pirmsākumus un tā izaugsmi, no turienes līdz mums nokļuvušas pirmās un vienīgās ziņas par senvēsturi^88, un mūsu iztēlē šai vietai jāatainojas reizē gan vienkāršai un saprotamai, gan arī daudzējādai, jo tur notikuši visbrīnumainākie klejojumi un jaunu apmetņu meklējumi. Šeit, starp četrām svētajos rakstos minētajām upēm, no visas apdzīvojamās zemes platības jaunajai cilvēku ciltij

HG lika izraudzīts brīnum jauks stūrītis. Scit tai vajadzēja attīstīt savas pirmās spējas, un šeit, tiecoties pēc atziņas, lai nācās vaigu vaigā sastapties ar savu likteni, kas bija lemts visas cilvēku cilts pēcnācējiem, — sava miera pazaudēšanu. Paradīze bija aiz vieglprātības pazaudēta, cilvēki vairojās un kļuva sliktāki; Elohimi^89, kas vēl nebija pieraduši pie šā dzimuma netikumiem, kļuva nepacietīgi un iznīcināja to pašos pamatos. Milzīgajos plūdos izglābās tikai nedaudzi, un, tiklīdz briesmīgie ūdeņi bija noskrējuši, pateicīgo izglābto acu priekšā atkal pavērās pazīstamā tēvu zeme. Divas no četrām upēm — Eifrata un Tigra — vēl tecēja savās gultnēs. Pirmā paturēja savu agrāko nosaukumu, bet otrai, šķiet, vārdu deva pēc tās straujā plūduma^90. Pec tik lielām pārvērtībām nevarēja gaidīt, ka atradīsies noteiktākas paradīzes pēdas. No šejienes otro reizi sāka savu gaitu atjaunotais cilvēku dzimums; tas rada iespēju dažādā veidā sagādāt sev pārtiku un nodarbošanos, taču galvenām kārtām cilvēki nodevās lielu, rāmu dzīvnieku baru pieradināšanai un izklīda ar tiem uz visām pusēm.

Šāds dzīves veids, kā arī cilšu vairošanās drīz vien spieda tautas attālināties citai no citas. Ļaudis nevarēja tūlīt pieņemt lēmumu un likt saviem radiniekiem un draugiem doties projām uz visiem laikiem; viņi nosprieda celt augstu torni, kas jau tālumā rādītu atkal ceļu atpakaļ. Taču šis nodoms neizdevās tāpat kā pirmējā tiekšanās pēc atziņas. Viņi nevarēja kļūt reizē laimīgi un gudri, vairoties un saglabāt vienotību. Elohimi sēja viņu vidū sajukumu, celtne palika nepabeigta, cilvēki izklīda; pasaule bija apdzīvota, bet sašķelta.

Taču vēl vienmēr mūsu skatiens un sirds paliek saistīti pie šās vietas. Beidzot no šejienes vēlreiz ceļas ciltstēvs, kuram laimīgā kārtā izdodas ieaudzināt saviem pēctečiem stingru raksturu un tādējādi uz mūžīgiem laikiem apvienot viņus lielā nācijā, kas arvien turas kopā, lai kāds arī būtu viņu liktenis un lai kādā malā viņi aizklīstu.

Dieva pirksts liek Ābramam no Eifratas krastiem doties uz rietumiem. Tuksnesis neliek nepārvaramus šķēršļus viņa ceļā; viņš nokļūst līdz .lordanai, šķērso upi un apmetas Palestīnas krāšņajos dienvidu apvidos. Šo zemi jau agrāk bija pārņēmuši savā īpašumā cilvēki, un tā bija diezgan apdzīvota. Kalni, kas nebija pārāk augsti, toties akmeņaini un neauglīgi, mijas ar daudzām apūdeņotām

un zemkopībai piemērotām ielejām. Gan lielas ielejas līdzenumā, gan kalnu nogāzēs, no kurienes ūdeņi satecēja Jordanas upē, bija izkaisītas pilsētas, miesti un atsevišķas apmetnes. Tik apdzīvota un tik iekopta bija ši zeme, taču pasaulē vēl vietas atlika daudz, un ļaudis nebija gluži tik tālredzīgi, nepieticīgi un darbīgi, lai tūdaļ sagrābtu savās rokās visas apkārtējās platības. Starp viņiem piederošajām zemēm stiepās plaši novadi, kuros brīvi klīda un gānījās lopu bari. Sājos novados apmetas Ābrams un kopa ar viņu brālis Lats^91, taču ilgi viņi nevarēja šai vietā palikt. Te rui reiz bija iegājies tā, ka iedzīvotāju skaits dažulaik pieauga, bet dažulaik samazinājās un ievāktās ražas daudzums nekad nelīdzsvarojas ar ļaužu vajadzībām, tāpēc šai zeinē pēkšņi izcēlās bads un ieceļotājiem nācās salkt līdz ar vietējiem, kuriem viņi ar savu negaidīto ierašanos bija atņēmuši maizes kumosu. Abi brāļi haldieši dodas uz Ēģipti, un te nu tiek iezimēta arēna, kurā vairākus tūkstošus gadu norisināsies vissvarīgākie pasaules notikumi. Mūsu acu priekša paveras apdzīvotas zemes no Tigras līdz Eifratai un no Eifratas līdz Nilai, un šajā platībā klejojam šurp un turp ar saviem ganāmpulkiem un savu mantību, ko viņš īsā laikā savairo daudzkārtīgi, mēs redzam jau pazīstamo vīru, kuru mīl dievi un kurš arī mums ir kļuvis dārgs. Tad abi brāļi atgriežas atpakaļ, bet pārciestais posts viņus ir izmācījis, un viņi nolemj dzivot šķirti. Abi gan paliek dienvidu zemē Kanaānā, taču Ābrams apmetas Hebronā iepretī Mamres birzij, bet Lats dodas uz Sidimas ieleju, kura, ja vien mēs savā iztēlē esam pietiekami drosmīgi un spējam iedomāties, ka Jordanas ūdeņi ietek pazemes gultnē un tagadējas Nāves jūras vieta atrodas sauszeme, — mums var likties gluži kā otra paradīze, kurai tadai mūsu izpratnē arī jābut vēl jo vairāk tāpēc, ka turienes, kā arī tuvākās apkārtnes iedzīvotāji izpelnījušies mīkstčauļu un ļaundaru slavu, un tas liek domāt, ka viņi dzīvojuši ērtībās un pārpilnībā. Lats mitinās viņu vidū, taču savrup.

Bet Hebrona un Mamres birzs kļūst par slaveno vietu, kur tas kungs runājis ar Ābramu un apsolījis viņam zemes, cik tālu vien viņa acs spēj saredzēt uz visām četrām debess pusēm. No šiem klusajiem novadiem, no šim ganu tautām, kas drīkst satikties ar debesu iemītniekiem, uzņemt tos pie sevis viesos un dažu labu reizi sarunāties ar tiem divata, mes atkal esam spiesti atvadīties un vēlreiz

pavērst savu skatienu uz austrumiem, lai padomātu par kaimiņu tautu dzīves kārtību, kas visumā, šķiet, atbilda Kaiiuanā valdošajai iekārtai.

(.iimenes turas kopa; tās apvienojas, un cilšu dzīves veidu nosaka apvidus, kuru tās pārņēmušas savā īpašumā vai patlaban pārņem. Kalnos, kas savus ūdeņus iepludina Tigras upe, mēs atrodam kareivīgas tautas, ku-| r.is jau agri saskatāmas vēlāko pasaules iekarotāju un pasaules valdnieku iezīmes un kuru sarīkotais, tiem lai-kiem nepieredzēti varenais karagājiens ir nākamo varoņ-I darbu priekšspēle. Elamas ķēniņš Kcdorlaomors jau stingri tur savā ietekmē sabiedrotos. Viņš valda ilgi, jo jau divpadsmit gadus pirms Ābrama ierašanas Kanaāna viņš visam tautām līdz pat Jordanai bija licis maksāt meslus. Beidzot šīs tautas no viņa bija atkritušas, un sabiedrotie gatavojās karam. Mēs gluži negaidot sastopam tos uz tā paša ceļa, pa kuru droši vien arī Ābrams ieradās Kanaāna. Tautas Jordanas kreisajā krastā un lejtecē tiek apspiestas. Kedorlaomors dodas karagājienā uz dienvidiem, pret tuksneša tautām, bet tad, pagriezdamies pret ziemeļiem, viņš sakauj amalckiešus, un pēc tam, kad ir uzvarēti ari amorieši, viņš nonāk Kanaāna, uzbruk Sidimas ieleja valdošajiem ķēniņiem, sakauj un izkliedē viņu spēkus un tad ar lielu laupījumu dodas augšup gar Jordanu, lai turpinātu savu uzvaras gājienu līdz pat Libānai.

Sakauto, aplaupīto un ar visu savu mantību projām aizdzīto ļaužu vidū atrodas arī Lats, kam līdzi jacieš tas zemes liktenis, kura viņš bijis ciemiņš. To uzzina ciltstēvs Ābrams, un te mēs tūlīt redzam viņu kārotājā un varoņa lomā. Viņš sasauc kopā savus kalpus, sadala tos grupas, uzbrūk mazkustīgajām pretinieka daļām, kuras ved laupījumu, rada apjukumu uzvarētāju rindās, kuri nav domājuši, ka aizmugurē vēl varētu atrasties ienaidnieks, un atved atpakaļ savu brāli ar visu viņa mantību un vēl kādu daļu no uzvarēto ķēniņu īpašuma. Pēc īsā karagājiena Ābrams iegūst ari šo zemi. Iedzīvotāji viņā saskata savu aizstāvi, glābēju un nesavtīgu valdnieku. Ielejas ķēniņi sagaida viņu ar pateicību, un ķēniņš un priesteris Melhisedeks dod viņam savu svētību.

Un atkal tiek pareģots, ka Ābrama pēcteču skaits bezgalīgi vairosies, un nak vel klāt jauni labi pareģojumi. Viņam tiek apsolītas visas zemes no Eifratas līdz pat Ēģiptes upei, taču attiecībā uz viņa tiešajiem mantiniekiem stāvoklis vēl ir visai bēdīgs. Ābramam ir jau astoņdesmit gadu, bet viņam nav dēla. Sara, kas mazāk paļaujas uz dieviem nekā viņas vīrs, kļūst nepacietīga; viņa pēc austrumnieku paražas vēlas dabūt pēcnācēju ar savas kalpones palīdzību. Taču, tiklīdz Agare ir kļuvusi saimniekam tuva, tiklīdz ir radusies cerība sagaidīt dēlu, mājās sakas nesaticība. Saimniece izturas ļauni pret savu agrako aizstāvamo, bet Agare bēg pie citām ciltīm, lai rastu tur sev labāku dzīvi. Tad — ne jau bez augstāku spēku mājiena — viņa atgriežas atpakaļ un dzemde Izmaelu.

Ābramam tagad ir deviņdesmit deviņi gadi, un vēl vienmēr viņam tiek pareģoti daudzi pēcnācēji, tā ka beigu beigās abi laulātie draugi šos pareģojumus vairs neuztver nopietni. Tomēr galu galā Sara kļūst grūta un dzemdē dēļu, kuru nosauc par Izaku.

Vēsture pa lielākajai daļai balstās uz cilvēku dzimuma likumsakarīgu vairošanos. Vissvarīgāko pasaules notikumu pirmsākumi meklējami ģimenes noslēpumos, un arī cilvēces ciltstēvu laulība liek mums šo to pārdomāt. Šķiet, ka dievi, kuriem patika vadīt cilvēku likteņus, šeit gribējuši dot paraugus visāda veida laulības attiecībām. Ābrams, kas tik ilgi nodzīvojis bezbērnu laulībā ar skaistu sievieti, pēc kuras tīkojuši daudzi, savā simtajā mūža gadā kļūst vīrs divām sievām un tēvs diviem dēliem, un līdz ar to viņa majas miers ir izpostīts. Divas sievas nevar sadzīvot viena otrai blakus, tāpat arī divi dēli, kuriem ir katram sava māte. Tiem, kurus neatbalsta likumi, paražas un ļaužu simpātijas, ir jāpiekāpjas. Ābramam jāapslāpē savas jūtas pret Agari un Izmaelu; Agare līdz ar dēlu tiek atlaista, un tagad viņa ir spiesta pret savu gribu doties pa to pašu ceļu, kuru jau bija uzsākusi iet, labprātīgi bēgdama projām; viņai šķiet, ka tas viņu un bērnu ved pretī bojāejai, bet ta kunga eņģelis, kas viņai agrāk bija licis griezties atpakaļ, arī šoreiz viņu izglābj, lai arī no Izmaela pēcnācējiem varētu rasties liela tauta un lai pārpārēm piepildītos visneticamākais no visiem pareģojumiem.

Vecāki jau gados, un viņiem ir viens vienīgs vēlu dzimis dēls — te nu gan varētu gaidīt, ka mājās beidzot valdīs miers un laime, kāda vien iespējama zemes virsū! Taču nē. Debesu spēki vēl gatavo ciltstēvam vissmagāko pārbaudījumu. Par to mes tomēr nevaram runāt, iepriekš neizsacījuši vēl dažas pārdomās.

.la reiz vajadzēja rasties dabiskai vispārējai reliģijai nu no tas attīstīties īpašai atklāsmes reliģijai, tad zemes, kurās mēs līdz šim iztēlē kavējamies, ar savu dzīves veidu un ar saviem cilvēkiem šajā ziņā laikam ir pašas atbilstošākās; vismaz mēs neatrodam, ka vēl kaut kur pasaulē kada vieta izceltos ar tikpat piemērotiem un izdevīgiem apstāk|iem. Jau dabiskajai reliģijai, ja mēs pieņemam, ka tāda agrāk cilvēku prātos ir radusies, piemīt sevišķi smalka uztvere, jo tā balstas uz pārliecību, ka pastāv augstāka vara, kas nosaka pasaules kārtību. īpaša reliģija, ko dievi vēstījuši vienai vai otrai tautai, ir saistīta ar ticību kādai īpašai augstākai varai, kas dažiem izredzētiem cilvēkiem, ģimenēm, ciltīm un tautām piešķīrusi dievības iezīmes. Liekas, ka tā nevarētu būt radusies cilvēku dvēselēs. Tai ir vajadzīgas tradīcijas, paražas un pārliecība, kas nāk līdz no senseniem laikiem.

Tādēļ ir labi, ka paši pirmie cilvēki, kas paļāvušies uz šo augstāko varu, izraēliešu nostāstos attēloti kā ticības varoņi, kuri ikvienu pavēli, ko saņem no augstākās būtnes, no kuras viņi jūtas atkarīgi, izpilda tikpat akli, cik nešaubīgi un nenogurstoši viņi gaida, kad beidzot piepildīsies šīs varas izteiktie pareģojumi.

Tā kā īpašajai atklāsmes reliģijai ir likts pamatā uzskats, ka pret dažiem cilvēkiem dievi var izturēties labvēlīgāk nekā pret citiem, tad tā arī galvenokārt ir radusies sakarā ar ļaužu noslāņošanos atbilstoši apstākļiem. Ciešā tuvībā dzīvoja pirmie cilvēki, taču drīz vien viņu nodarbošanās veids tos nošķīra citu no cita. Mednieks bija visbrīvākais no visiem; no viņa cēlušies karavīri un valdnieki. Tie ļaudis, kas apstrādāja laukus, ziedoja sevi zemei, cēla mājas un šķūņus, lai varētu saglabāt to, kas iegūts, varēja sevi jau par kaut ko uzskatīt, jo viņu stāvoklis garantēja ilgstošu labklājību un drošību. Gana daļa savukārt bija noteiktai kārtībai vismazāk pakļauta dzīve un bezgala plaši īpašumi. Ganāmpulki vairojās bez skaita, un platības, kādas bija vajadzīgas, lai tos apgādātu ar barību, pieauga uz visām pusēm. Liekas, ka jau paša sākumā šis trīs kārtas raudzījās cita uz citu ar nepatiku un nicināšanu. L'n, tā kā ciematnieki juta riebumu pret ganiem, tad tie savukārt vēl jo vairāk nošķīrās savrup. Mednieki pazūd no redzes loka un aiziet kalnos, un viņi atgriežas tikai ka iekarotāji.

Pie ganu kārtas piederēja arī ciltstēvi. Viņu dzīve tuksnešu un ganību plašumos padarīja viņu uzskatus vērienīgus un brīvus, bet debesjums, zem kura viņi mita, ar naktis mirdzošajam zvaigznēm vērta viņu jutās cildenas, un viņiem vairāk nekā darbīgajiem, veiklajiem medniekiem un vairāk nekā gādīgajiem laukkopjiem, kas bija apmetušies drošos mājokļos, bija vajadzīga nesatricināma ticība, ka blakus stāv dievs, kas viņus aprauga, dzīvo līdzi viņu rūpēm, vada viņu ceļus un ir viņu glābējs.

Pievēršoties vēstures attīstības gaitai, mēs esam spiesti izdarīt vēl citus apsvērumus. Lai cik jauka, cilvēcīga un pacilata ari šķiet ciltstēvu reliģija, tai tomēr cauri vijas mežonīguma un cietsirdības iezīmes — īpašības, kurām cilvēks var pacelties pāri vai kuras viņu atkal var pārmākt.

Ir gluži dabiski, ka ienaids norimst līdz ar uzvarēta ienaidnieka asins izliešanu un viņa nāvi; varam ari iedomāties, ka mieru slēdza turpat kaujas laukā, kur rindām gulēja kritušie; no iepriekš sacītā iespējams secināt, ka tāpat ļaudis vēlējās nostiprināt savienību, upurējot dzīvniekus; nav arī jābrīnās par uzskatiem, ka ar nogalinātas dzīvas radības palīdzību iespējams pievērst sev dievu uzmanību, remdēt viņu dusmas, iegūt viņu labvēlību, jo dievus taču vienmēr uzskatīja par vienas karotājas puses aizstāvjiem, par saviem pretiniekiem vai arī labvēļiem. Bet, ja nu mēs runājam par upurēšanu un aplūkojam veidu, kādā tā tajos senajos laikos tika izdarīta, tad mēs šeit ieraugām dīvainu, mums pretīgu paražu, kuras izcelsme droši vien ari meklējama karā: jebkura veida upurētos dzīvniekus, lai viņu būtu, cik daudz būdami, vajadzēja pārcirst uz pusēm un sakraut divās kaudzēs, bet uz celiņa starp tam abam novietojās cilvēki, kuri gribēja slēgt savienību ar dievu.

Dīvaini un zīmīgi šai jaukajai pasaulei cauri izvijas vēl viens drausmīgs nosacījums, proti: ka visiem, kas nolemti un apsolīti dievam, jamirst; droši vien arī šī paraža miera laika apstākļos pārņemtā vēl no kara laikiem. Pilsētas iedzīvotājiem, kuri sīvi pretojas, tiek piedraudēts un svinīgi apzvērēts, ka viņus gaida šāds liktenis, un, kad vai nu strauja uzbrukuma rezultātā, vai ari ka citādi pilsēta nonāk pretinieka rokās, dzīvs netiek atstats neviens — vīrieši jau nu nekādā ziņā un dažreiz ari sievietes, bērni un pat dzīvnieki ne. Pārsteidzīgā kārtā un aiz māņticības vai nu tieši, vai netieši dieviem tiek apsoliti šādi upuri, un tādējādi gadas, ka tiem, kurus varēja saudzēt, un turklāt vel pašu solītāju tuvākajiem cilvēkiem, viņu bērniem jākļūst par upuri vainas izpirkšanai un jāizlej savas asinis šāda ārprāta dēļ.

Ābrama maigajā, patiesi ciltstēvam atbilstošajā raksturā nevar būt meklējams šāda barbariska pielūgsmes veida sākums; taču dievi, kuri dažkārt, lai mūs pārbaudītu, mēdz parādīt tādas īpašības, kadas tiem labprāt vēlētos piedēvēt cilvēki, pavēl viņam izdarīt kaut ko briesmīgu. Par ķīlu jaunajai, ar dievu noslēgtajai savienībai Ābramam jāupurē dēls, un, ja nu rīkojas pēc senām ierašām, tad jauneklis ne tikai jānogalina_ un jāsadedzina, bet viņa līķis jāpārcērt uz pusēm un Ābramam pašam, stāvot starp kūpošajiem dēla iekšu upursārtiem, jāgaida no labvēlīgajiem dieviem jauns vēstījums. Ābrams akli un bez vilcināšanās gatavojas izpildīt pavēli, bet dieviem pietiek ar viņa labo gribu vien. Tagad Ābrama pārbaudīšana ir beigusies, jo vēl smagāki pārbaudījumi nav vairs iespējami. Taču nomirst Sara, un tā Ābramam rodas iespēja nevainojamā kārtā iegūt savā īpašumā Kanaanas zemi. Viņam ir vajadzīga kapa vieta sievai, un šī ir pirmā reize, kad viņš uz šās zemes meklē kādu īpašumu. Šķiet, ka viņš jau agrāk bijis nolūkojis alu ar divām ieejām iepretī Mamres birzij. To viņš nopērk līdz ar blakus esošo tīrumu, turklāt pērkot ļoti ievēro tiesību formas, un tas parāda, cik svarīgs viņam ir šis īpašums. Tam patiesi bija varbūt vēl lielākā nozīme, nekā Ābrams spēja iedomāties, jo šai vietā vajadzēja atdusēties viņam pašam, viņa dēliem un mazbērniem, un tas arī ir īstais pamats viņa turpmākajiem tīkojamiem pēc visas Kanaānas zemes un viņa pēcnācēju pastāvīgajai tieksmei sapulcēties tieši šai vietā.

No šā laika sākas daždažādi ģimenes notikumi. Ābrams vēl joprojām turas stingri savrup no pārējiem iedzīvotājiem, un, ja ari Izmācis, ēģiptietes dēls, ir apprecējis šās zemes meitu, tad Izakam katrā ziņā jāprecas ar savas tautas sievieti, kuras dzīslās plūst viņam radniecības asinis.

Ābrams sūta savu kalpu uz Mezopotāmiju pie saviem radiniekiem, kurus viņš tur atstājis. Gudrais Eleazars ierodas tur nepazīts, un, lai pārvestu mājās īsto līgavu, viņš pie akas pārbauda meiču pakalpīgumu. Viņš palūdz, lai iedod viņam nodzerties, un Rebeka bez īpaša lūguma padzirdina arī viņa kamieļus. Viņš meiču apdāvina un sava saimnieka uzdevumā bildina, un viņam ari netiek atsacīts. Tā nu kalps aizved jaunavu uz sava kunga māju un viņa kļūst Izaka sieva. Ari viņiem ilgi ir jāgaida pēcnācēji. Tikai pēc vairākiem pārbaudijuma gadiem Rebekas klēpis tiek svētīts, un ari šeit, vienas matēs bērnu vidū, rodas tāda pati šķelšanās, kāda bija Ābrama laulībā ar divām sievām. Divi dažādu raksturu zēni sāk plūkties, kad māte tos vēl nēsā zem savas sirds. Tad viņi nāk pasaulē: vecākais ir mundrs un spēcīgs, bet jaunākais maigs un gudrs; pirmais no viņiem kļūst tēva, bet otrais — mātes mīlulis. Strids par pirmdzimtā tiesībām, kas sācies, jau bērniem piedzimstot, turpinās nemitīgi. Ēsavs pret savām pirmdzimtā tiesībām, kuras viņam piešķīris liktenis, izturas mierīgi un vienaldzīgi, bet Jēkabs nevar aizmirst, ka brālis viņu atbīdījis otrajā plānā. Uzmanīgi meklēdams katru izdevību, lai iegūtu kārotās priekšrocības, viņš atpērk no sava brāļa pirmdzimtā tiesības un viņa vietā saņem arī tēva svētību. Ēsavs sadusmojas un zvēr, ka brāli nokaus, bet Jēkabs bēg projām, lai meklētu laimi savu priekšteču zemē.

Pirmo reizi šai cildenajā ģimenē piedzimis cilvēks, kas tīko ar gudrību un viltu iegūt sev priekšrocības, kuras viņam daba un apstākļi nav piešķīruši. Jau diezgan bieži ir ievērots un aizrādīts, ka svētie raksti senos ciltstēvus un citus dievu izredzētus cilvēkus necenšas attēlot kā tikumības paraugus. Arī viņi ir cilvēki ar visdažādākajiem raksturiem, ar visādiem trūkumiem un nepilnībām, taču vienas galvenās īpašības šiem vīriem nedrīkst trūkt, lai viņi būtu dievam tīkami: tā ir nesatricināma ticība, ka dievs viņiem un viņu tuviniekiem ir sevišķi labvēlīgs.

Vispārīgajai dabiskajai reliģijai patiesībā ticība nemaz nav vajadzīga, jo pārliecībā, ka aiz dabas parādībām it kā slēpjas varena radoša, kārtojoša un vadoša būtne, kas tādējādi grib kļūt mums saprotamāka, — šada pārliecība neizbēgami rodas ikvienam; ja arī cilvēkam dažkārt pazūd šās pārliecības pavediens, kas viņu vada caur dzīvi, tad viņš to vienmēr tūdaļ spēs atrast. Gluži citādi ir ar īpašo reliģiju, kura vēsta, ka ši varenā būtne noteikti un pirmām kārtām ņem sava gādībā atsevišķu cilvēku, cilti, tautu vai zemi. Si reliģija balstās uz ticību, kurai jābūt nesatricināmai, lai tā jau tūlīt pašos pamatos netiktu izdeldēta. Katras šaubas par šādu reliģiju ir graujošas. Pie pārliecības var atgriezties no jauna, bet pie ticības

ne. Tāpēc ari notiek šie nebeidzamie pārbaudījumi, tiek novilcināta tik daudzu solījumu izpildīšana, jo tādējādi ciltstēvu ticības spēks tiek izgaismots līdz pašiem pamatiem.

Ar šādu ticību Jēkabs dodas ceļā, un, kaut arī viņš ar savu viltību un krāpšanu nav ieguvis mūsu simpātijas, viņš tas tomēr iekaro ar ilgstošo un nesalaužamo mīlestību uz Racli, kuru viņš bildina pēc pirmā acu uzmetiena, gluži tapai kā Eleazars viņa tēva vārdā bija bildinājis Rebcku. Jēkaba liktenim vispirms pilnīgi vajadzēja apliecināt, ka ir piepildījies pareģojums par neizmērojami lielas tautas rašanos, jo viņam bija lemts pieredzēt daudzus dēlus, taču šo dēlu un viņu māšu dēļ dažu labu reizi nācās piedzīvot arī sirdssāpes.

Septiņus gadus viņš pacietīgi un nešaubīgi kalpo, lai iegūtu savu iemīļoto. Viņa sievastēvs, kurš viltībā pilnīgi var mēroties ar Jēkabu pašu un ari domā, ka mērķa sasniegšanai var lietot jebkurus līdzekļus, piekrāpj jaunekli un atdara viņam to, ko Jēkabs nodarījis savam brālim: nodod Jēkaba skavās nemīlamu sievu. Lai viņu nomierinātu, Labans pēc neilga laika dod viņam piedevām vēl arī mīļoto jaunavu, bet ar noteikumu, ka Jēkabam jākalpo vēl septiņi gadi, un nu nāk sarūgtinājums pēc sarūgtinājuma. Nemīlamā sieva ir auglīga, bet mīļotajai bērnu nav; arī viņa, tāpat kā Sāra, grib kļūt māte ar kalpones palīdzību, taču pirmā sieva nenovēl Raelei arī šo prieku. Arī viņa saved vīru ar savu kalponi, un tagad lāga ciltstēvs kļūst visnelaimīgākais cilvēks pasaulē: viņam ir četras sievas, bērni no trijām, tikai no mīļotās nav pēcnācēju! Beidzot ari Raele piedzīvo mātes laimi, un pasaulē nāk Jāzeps — kaislīgās mīlas vēlais auglis. Ir apritējuši Jēkaba četrpadsmit kalpības gadi, taču Lābans negrib atteikties no sava pirmā un uzticamākā kalpa. Viņi noslēdz jaunu līgumu un sadala savā starpā ganāmpulkus. Lābans patur sev visas baltās krāsas avis un kazas, jo to ir vairāk, bet Jēkabs apmierinās ar raibajām un patiesībā saņem tikai paliekas. Taču arī šoreiz viņš prot gūt sev labumu, un gluži tāpat kā toreiz, kad viņš par vienkāršu virumu ieguva pirmdzimtā tiesības un, pārģērbies, un aplicies ar kazādiņām, saņēma tēva svētību, Jēkabs arī tagad, ņemdams palīgā veiklas izdarības un dabas spēku noslēpumus, pamanās piesavināties lielāko un labāko ganāmpulka daļu un tādējādi ari šai ziņā kļūst par izraēliešu tautas paliesi cienīgu ciltstēvu un par paraugu saviem pēcnācējiem. Lābans ar saviem tuviniekiem gan nepamana Jēkaba Mēdīšanos, taču redz tās augļus. Izceļas ķilda; Jēkabs kopā ar visiem saviem ļaudīm un visu savu mantību bēg un izsprūk no sava vajātāja Lābana rokam daļēji ar viltu, daļēji tāpēc, ka palaimējas. Tagad Raele viņam dava vel vienu dēlu, taču pati radībās mirst; sāpju bērns Benjamiņš paliek dzīvs, taču vecajam tēvam jāpieredz vēl lielākās bēdas, kad viņš šķietami zaudē savu dēlu Jāzepu.

Varbūt kāds jautās, kāpēc es šeit vēlreiz tik sīki pārstāstu šos visiem jau zināmos un tik bieži atkārtotos un izskaidrotos bībelstāstus. Uz to varu atbildēt, ka nezināju cita veida, ka varētu parādīt, ka es tomēr spēju sakoncentrēt savu garu un savas jūtas un likt tiem klusībā darboties noteiktā virzienā, kaut gan mans dzīves veids bija saraustīts un mācības notika nevienmērīgi; citādi es ari nebūtu spējis attēlot mieru, kas mani apņēma, kaut ari apkārtējā dzīve bija visai vētraina un savdabīgu notikumu pilna. Kad mana arvien dzīva iztēle, par kuru var liecināt iepriekš atstāstīta pasaka, novirzīja mani drīz uz vienu, drīz uz otru pusi, kad manus prātus draudēja sajaukt fabulu un vēstures, mitoloģijas un reliģijas mistrojums, tad es labprāt savās domās bēgu uz šim austrumu zemēm, iedziļinājos pirmajās Mozus grāmatas un tur plašo ganu cilšu vidū atradu reizē gan vientulību, gan ari vislieliskāko sabiedrību.

Iekams vēl šīs ģimenes dzīves ainas saplūst vienkop ar izraēliešu tautas vēsturi, mēs tajās beidzot saskatām vēl vienu tēlu. kurā jauniešu cerības un iztēles spēks var pa īstam veldzēties, — tas ir Jāzeps, viskvēlākās mīlestības pilnā laulībā dzimušais dēls. Mēs viņu redzam mierīgu un apskaidrotu, un viņš pats jau pareģo, kādu priekšrocību dēļ viņš reiz izcelsies savas ģimenes vidū. Kad brāļi iegrūž viņu nelaimē, viņš, nonācis verdzībā, paliek nelokāms un godīgs, pretojas visbīstamākajiem kārdinājumiem, izglābjas, pareģodams nākotnes notikumus, un atbilstoši saviem nopelniem tiek celts liela godā. Viņš sniedz palīdzību un kļūst noderīgs vispirms lielai ķēniņvalstij, pēc tam arī saviem piederīgajiem. Ar savu mieru un dižumu viņš līdzinās ciltstēvam Ābramam, bet ar savu kluso un padevīgo raksturu savam vectēvam Izakam. No tēva mantoto prasmi iegūt sev labumu viņš lieto daudz pla-

šāl<ā apjomā; te vairs nav runa par ganāmpulkiem, kurus var iegūt sievastēvam vai sev, — Jāzeps prot iegūt savam ķēniņam veselas tautas ar visiem to īpašumiem. Sis vienkāršais stāsts ir ārkārtīgi saistošs, tikai tas liekas pārāk īss, un cilvēks jūtas aicināts papildināt to ar sīkākām detaļām.

Šāda bibclē tikai vispārējos apveidos dotu tēlu un notikumu pilnīgāka attēlošana vāciešiem vairs nebija nekas jauns. Vecaja un Jaunajā derība minētas personas Klop-štoks savā daiļrade bija pārvērtis smalki izstrādātos un jūtu bagātos raksturos^92, kas ārkārtīgi palika gan zēnam, gan daudziem viņa laikabiedriem. No līdzīgiem Bodmera^93 darbiem viņa rokās nonāca maz vai tikpat kā nekas, bet Mozera «Daniels lauvu bedrē» dziļi ietekmēja viņa jauno dvēseli. Šai grāmatā prātīgs darbonis un galminieks piedzīvo dažādus sirdēstus, bet beidzot tiek lielā godā, un viņa dievbijība, kuras dēļ pretinieki draudēja viņu pazudina!, gan pirms, gan ari pēc tam kļūst par viņa vairogu un ieroci. Es jau sen biju vēlējies strādāt pie vēstījuma par Jāzepu^94, bet nevarēju vien izraudzīties atbilstošo formu, it īpaši tāpēc, ka nepratu veikli rakstīt nevienā pantā, kas atbilstu šāda satura darbam. Bet tad iedomājos, ka visai piemērots būtu vēstījums prozā, un ar skubu ķēros pie darba. Es centos piešķirt raksturiem savdabīgas īpašības un tos izstrādāt, ka ari iepīt vecaja, vienkāršajā stāstā jaunus konfliktus un epizodes, lai tādējādi izveidotu to par jaunu, patstāvīgu darbu. Nepadomāju vienīgi par to, kas tādam jaunietim patiesībā arī nevar ienākt prātā, — ka tādam nolūkam ir nepieciešams padziļināt saturu, bet to var izdarīt, tikai balstoties uz dzīves pieredzi. Vārdu sakot, es notikumus iztēlojos vissīkākajās detaļās un tos visus pēc kārtas precīzi atstāstīju.

Manu darbu ļoti atviegloja kāds apstāklis, kura dēļ šis sacerējums draudēja iegūt milzīgus apjomus un mana autora darbība vērsties plašumā. Mūsu mājās mana tēva aizbildniecībā uzturējās kāds vispusīgi apdāvināts jauns cilvēks, kurš no pārpūlēšanās un augstprātības bija kļuvis gara vājš; viņš mierīgi dzīvoja kopā ar mūsu ģimeni, bija ļoti kluss un noslēgts, un, ja vien viņam ļāva darboties sava ierastajā veida, tad puisis bija apmierināts un pakalpīgs. Savas mācību piezīmes viņš augstskolā bija rakstījis ļoti rupigi, tāpēc viņa roka bija ievingrināta un rokraksts labi salasāms. Sis jauneklis jo labprāt nodarbojās ar rakstīšanu un bija ļoti apmierināts, ja viņam deva kaut ko pārrakstīt, taču vēl labāk viņam patika, ja diktēja, jo tad viņš jutās gluži kā savos laimīgajos studenta gados. Manam tēvam, kurš nerakstīja visai veikli un kura rokraksts bija sīks un drebulīgs, nekas nevarēja būt vairāk pa prātam, tāpēc viņš, kārtodams savus un citu darījumus, parasti mēdza šim jaunajam cilvēkam dažas stundas dienā diktēt. Arī man likās gaužām ērti, ka pārējā laikā visu, kas man pēkšņi ienāca prāta, šis jauneklis pierakstīja uz papīra; līdz ar to, ka man kļuva vieglāk uztvert un saglabāt atmiņā iecerēto, manas izdomas un atdarināšanas spējas attīstījās jo vairāk.

Es vēl nekad nebiju ķēries pie tik liela darba kā šis episkais vēstījums prozā par bībeles tēmu. Laiki toreiz bija diezgan mierīgi, un nekas mani netraucēja iztēlē kavēties Palestīnā un Ēģiptē. Tā mans manuskripts jo dienas jo vairāk piebrieda, jo vēstījums gabaliem vien klājās uz papīra tieši tā, kā es to pats sev savā nodabā stāstīju, un laiku pa laikam vajadzēja pārrakstīt tikai atsevišķas lapas.

Kad darbs bija gatavs, jo es, pats sev par pārsteigumu, tiešām to pabeidzu, es iedomājos, ka man no iepriekšējiem gadiem ir saglabājies dažs labs dzejolis, kas arī tagad vēl nebija gluži zemē metams; pārrakstīti vienā formātā kopā ar «Jāzepu», tie varētu izveidot gluži jauku sējumiņu kvartas formātā, kuram varētu dot nosaukumu «Dažādi dzejoļi»; šāds nosaukums man varen labi patika, jo tā radās izdevība rīkoties tāpat kā pazīstamiem un slaveniem autoriem. Es biju sacerējis labu skaitu tā saucamo ana-kreontisko dzejoļu, kuri man vienkārša pantmēra un nenopietnā satura dēļ padevās visai viegli. Taču tos krājumā nevarēja uzņemt, tāpēc ka tiem nebija atskaņu un galvenokārt arī tāpēc, ka es savam tēvam gribēju parādīt kaut ko patīkamu. Daudz vairāk piemērotas šai gadījumā man likās garīgas odas, kuru sacerēšanai biju nodevies visai uzcītīgi, ņemdams pār paraugu Eliasa Slēgeļa «Pastaro tiesu»95. Par vienu no tām, kas bija veltīta Kristus nokāpšanai ellē9fi, ļoti atzinīgi izteicās gan mani vecāki, gan draugi, un tai palaimējās vēl tai ziņā, ka tā arī man pašam patika vēl vairākus gadus. Svētdienās baznīcā dziedamo dziesmu tekstus, kurus vienmēr varēja dabūt iespiestā veidā, es pētīju visai cītīgi. Tie gan bija ļoti vāji, un es uzdrošinājos ceret, ka manējie, kurus pēc dotā parauga biju sacerējis ne jau vienu vien, tāpat būs pelnījuši, lai tos komponētu un dziedātu draudzei par iepriecinājumu. Sīs un vēl vairākas līdzīgas dziesmas es pats ar savu roku biju pārrakstījis jau vairāk nekā pirms gada, jo šādi individuāli vingrinājumi atbrīvoja mani no glītrakstīšanas skolotāja pamācībām. Tagad vēlreiz visu pārrediģēju un sakārtoju, un jau minēto jauno cilvēku nemaz nenācās ilgi pierunāt — drīz vien viss jau bija glīti pārrakstīts. Tad es steidzos pie grāmatsējēja, un, kad jauko sējumiņu visai drīz pasniedzu savam tēvam, viņš mani īpaši labvēlīgi mudināja katru gadu sagatavot šādu kvartas formāta grāmatiņu, un viņš to darīja ar jo lielāku pārliecību tāpēc, ka es visu biju paveicis tikai tā saucamajā brīvajā laikā.

Manu noslieksmi uz šim teoloģiskajām vai drīzāk bībe-les studijām veicināja vēl arī kāds cits apstāklis. Nomira garīgās kolēģijas priekšsēdētājs Johans Filips Frcze-niuss — lēnprātīgas dabas, glīta, patīkama izskata cilvēks; viņa draudze un pat visa pilsēta viņu godāja un atzina par priekšzīmīgu garīdznieku un labu runātāju, bet sektanti viņu ne visai cieta, tāpēc ka viņš bija vērsies pret licrnhūtiešiem; pilsētas iedzīvotāju vairuma vidū viņš turpretī bija kļuvis slavens un izpelnījies gandrīz vai svētā godu ar to, ka bija atgriezis pie ticības kādu nāvīgi ievainotu brīvdomātāju ģenerāli; priekšsēdētāja pēctecis Plils — skaists liela auguma un cienīga izskata virs, kas augstskolā (viņš bija strādājis par profesoru Mārburgā) bija guvis spējas vairāk pamācīt nekā pacilāt ļaužu garu, — tūdaļ pasludināja, ka izvēlējies īpašu reliģijas kursu, kurā lasīs sprediķus noteiktā metodiskā secība. Tā kā man vajadzēja apmeklēt dievkalpojumus, tad es jau agrāk biju ievērojis sprediķu iedalījumu un šad un tad varēju palepoties ar to, ka visai precīzi tos atstāstīju. Tā kā viena daļa draudzes locekļu jauno priekšsēdētaju slavēja, bet citi pēla un daudzi nebija visai augstas domās par viņa pieteiktajiem didaktiskajiem sprediķiem, es apņēmos tos rūpīgi pierakstīt, kas man izdevās vēl jo la-bak tāpēc, ka biju iekārtojies citu skatieniem paslēptā vietā, kur tomēr visu varēju ļoti labi dzirdēt un kur jau šad tad biju mēģinājis kaut ko pierakstīt. Es klausījos ārkārtīgi uzmanīgi un rīkojos veikli; kad mācītājs sacīja «āmen», es jau steidzos laukā no baznīcas un pāris stundas ar skubu nodiktēju to, ko biju atzīmējis uz papīra un paturējis prata, tā ka pārrakstīto sprediķi varēju atdot tēvam jau pirms pusdienām. Tēvs bija lepns par to, ka man tas tik labi paveicies, un mūsu ģimenes draugam, kurš bija ieradies uz pusdienām^97, nācās dalīties ar mums šajā priekā. Viņš jau ta bija pret mani ārkārtīgi labvēlīgs, jo es viņa iemīļoto «Mesiādi» biju iemācījies tik labi, ka bieži, kad apciemoju viņu, lai iegūtu zīmogu nospiedumus savai ģerboņu kolekcijai, varēju nodeklamēt viņam garus gabalus no šā darba, un tad viņa acis sariesās pat asaras.

Nakamajā svētdienā es savu darbu turpināju tikpat cītīgi, un, ta ka mani ļoti aizrāva pats šīs nodarbības process, tad es nemaz nedomāju par tekstu, kuru pierakstīju un uzglabāju. Pirmo gada ceturksni šis nodarbības turpinājās tādā paša gara, bet, kad es galu galā, ka pats augstprātīgi iedomājos, neatradu šajos sprediķos nedz dziļāku bībeles izskaidrojumu, nedz arī brīvākus uzskatus par baznīcas dogmām, tad man likās, ka pārāk dārgi esmu samaksājis par nelielo iecildibu, kas tādējādi tika apmierināta, un nespēju vairs ar tādu pašu centību pasākto turpināt. Kanceles runas, kas sākuma bija sarakstītas uz daudzam lapām, kļuva arvien īsākas, un es beigu beigās būtu pavisam pārtraucis savu pasākumu, ja vien tēvs, kuram vienmēr visu patika izdarīt līdz galam, nebūtu mani pierunājis un ar solījumiem piedabūjis tiktai, ka es izturēju līdz pat Vasarsvētku sestdienai, kaut ari pašās beigās uz mazām lapiņām bija atzīmēts vairs tikai bībeles teksts, tēmas pieteikums un iedalījums.

Tēvs vienmēr sevišķi stingri raudzījās uz to, lai darbs tiktu paveikts līdz galam. Kas reiz bija iesākts, to arī vajadzēja pabeigt, kaut ari darba gaitā kļutu skaidri redzams, ka tas ir apgrūtinošs, garlaicīgs, nepatīkams vai pat nevajadzīgs. Likās, ka darba pabeigšana, pēc viņa uzskata, būtu vienīgais mērķis un izturība vienīgais tikums. Ja mēs garajos ziemas vakaros ģimenes lokā bijām sākuši lasīt priekšā kādu grāmatu, tad to vajadzēja izlasīt līdz galam, kaut ari tas mūs visus noveda līdz izmisumam un tēvs dažkārt pats pirmais saka žāvāties. Atceros kādu ziemu, kad mums tādā veidā nācās izurbties cauri Bauera «Pāvestu vēsturei»98. Tas bija briesmīgi, jo visos šajos baznīcas dzīves notikumos gandrīz nekas nebija tāds, kas varētu interesēt bērnus un jauniešus. Kaut gan klausījos ļoti neuzmanīgi un ar nepatiku, man tomēr no šas grāmatas lasījuma palicis prātā tik daudz, ka vēlākos gados šo to varēju izmantot savos darbos.

Neraugoties uz visām šīm papildu nodarbībām un blakus darbiem, kas tik ātri sekoja cits citam, ka gandrīz neatlika laika apdomāt, vai tie ir vajadzīgi un derīgi, mans tēvs tomēr nekad neizlaida no acīm galveno mērķi. Viņš manas atmiņas, uztveres un kombinēšanas spējas centās ievirzīt ta, lai manī rastos interese par jurisprudenci, un tādēļ iedeva man Hopes sarakstītu un pēc katķisma parauga izveidotu mazu grāmatiņu, kas pec formas un satura atgadinaja institūcijas". Drīz vien es šos jautājumus un atbildes iemācijos no galvas un varēju izpildīt gan eksaminētajā, gan eksaminējamā lomu; tā kā ticības mācības stundās viens no galvenajiem vingrinājumiem bija iemācīties bībelē jo ātri uzšķirt norādīto vietu, tad tēvs atzina par nepieciešamu mani šādā veidā iepazīstināt ari ar Corpus iurism, un drīz vien es šo iemaņu apguvu pilnīgi. Tēvs gribēja turpināt nodarbības, un mēs ķērāmies pie maza Strūves l01, bet ar to tik ātri negāja. Grāmata nebija sarakstīta tā, lai iesācējs patstāvīgi varētu likt ar to galā, un mana tēva mācīšanas veids savukārt nebija tik iejuligs, lai mani ieinteresētu.

Ne jau tikai kara laika apstākļi, kuros mēs bijām aizvadījuši jau vairākus gadus, bet arī pati pilsoniskā dzīve, kā arī izlasītie stāsti un romāni mums bija pārāk skaidri parādījuši, ka ir ļoti daudz tādu gadījumu, kad likumi Idusē un cilvēkam nepalīdz, ta ka tam pašam jāraugās, kā izkļūt no nelaimes. Tagad mēs jau bijām paaugušies, un pēc veca paraduma mums bez citām mācibām nācās apgūt ari paukošanu un jāšanu, lai vajadzības gadījumā spētu sevi aizsargāt un zirga mugurā neizskatītos pēc nemākuļiem. Kas attiecas uz vingrināšanos paukošanā, tad tā mums bija ļoti pa prātam, jo mēs jau sen bijām iegādājušies no lazdas nūjām izgatavotus rapierus un no kārklu rīkstēm pītus glītus groziņus roku aizsargāšanai. Tagad mēs jau varējām krustot īstus tērauda ieročus un, ar tiem darbodamies, sacēlām pamatīgu šķindoņu.

Pilsēta dzīvoja divi paukošanas skolotāji: pavecs, nopietns vācietis, kurš ķeras pie darba stingri un lietpratīgi, un francūzis, kurš centās iegūt popularitāti ar straujiem uzbrukšanas un atkāpšanās paņēmieniem, kā arī ar viegliem un veikliem dūrieniem, kurus allaž pavadīja dažādi izsaucieni. Par to, kura metode labāka, ļaužu domas dalījās. Nelielo zēnu grupiņu, ar kuru kopā man vajadzēja mācīties, nodeva pie francūža, un mēs drīz vien iemanījāmies mesties uz priekšu un atpakaļ, uzbrukt un atkāpties un turklāt arvien pienācīgi iekliegties. Vairāki mūsu paziņas turpretī bija izvēlējušies par savu skolotāju vācieti, un viņiem tika mācīti tieši pretēji paņēmieni. Sī atšķirīgā pieeja tik svarīgu vingrinājumu apgūšanā un turklāt vēl katra skolnieka pārliecība, ka viņa skolotājs ir vislabākais, patiešām radīja šķelšanos starp jauniešiem, kuri bija apmēram vienā vecumā, uņ daudz netrūka, ka paukošanas apmācības būtu izraisījušas pavisam nopietnas paukotāju sadursmes. Mēs cīnījāmies gandrīz tikpat daudz ar vārdiem kā ar rapieriem, un, lai beigu beigās darītu tam galu, starp abiem skolotājiem lika sarīkota sacensība, kuras rezultātus nav vajadzības sīki aprakstīt. Vācietis stāvēja savā pozīcijā kā klints, raudzījās, lai pārsvars vienmēr būtu viņa pusē, un reizi pa reizei atbruņoja savu pretinieku, veikli izsizdams viņam rapieri no rokām vai arī atliekdams to sāņus. Francūzis savukārt paziņoja, ka tas vēl neko nenozīmējot, un centās otru nogurdināt, likdams lietā savu izmanību kustībās. Viņš arī izdarīja vairākus tik spēcīgus dūrienus, ka tie, ja vien divkauja būtu bijusi nopietna, aizraidītu vācieti uz viņpasauli.

Visumā nekas netika nedz izšķirts, nedz uzlabots, vienīgi daži francūža skolnieki, to skaitā arī es, pārgāja pie sava tautas braļa. Tomēr pirmā skolotāja mācītie paņēmieni man jau pārāk stipri bija iegājuši asinis, tāpēc aizritēja krietni ilgs laiks, līdz jaunais skolotājs mani no tiem atradināja, turklāt viņš ar mums, renegātiem, vispār bija mazāk apmierināts nekā ar saviem īstajiem skolniekiem.

Ar jāšanu man veicās vēl sliktāk. Gadījās tā, ka mani aizsūtīja uz manēžu rudenī, tā ka es šajā sporta veidā sāku vingrināties vēsajā un mitrajā gadalaikā. Pedantiskā attieksme pret šo skaisto mākslu man bija gaužām pretīga. Visu laiku par to vien bija runa, ka zirgā jāsēž stingri, taču neviens nevarēja paskaidrot, kā panākama šī stingrā turēšanās, kas bija tik svarīga, jo bez kāpšļiem mēs zirga mugurā šļūkājām šurp un turp. Vispār šķita, ka apmācību galvenais mērķis ir naudas izspiešana un skolnieku noķengāšana. Ja kāds aizmirsa aizkabināt iemauktu zemžokļa siksnu vai arī to atkabināt, ja kādam nokrita pātaga vai pat cepure, tad par katru šādu neveiklību vai negadījumu nācās samaksāt naudā, turklāt vainīgais vēl tika izsmiets. Tas man galīgi sabojāja omu, it īpaši vēl tāpēc, ka pati nodarbību vieta man šķita neciešami derdzīga. Neglītā, lielā telpa, kas vienmēr bija vai nu mitra, vai putekļaina, aukstums, trūdu smaka — tas viss man bija neizsakāmi pretīgs; tā kā turklāt staļļa pārzinis labākos zirgus vienmēr deva citiem — varbūt tāpēc, ka šie viņu piekukuļoja ar brokastīm un dažādam dāvanām, varbūt arī tāpēc, ka bija veiklāki, — bet man arvien atstāja sliktākos, lika man ilgi gaidīt un vispār, kā man šķita, nepievērsa man nekādu uzmanību, tad nodarbības, kas patiesībā varēja kļūt pašas aizraujošākās, sagādāja man visnepatīkamākos brīžus. Sis laiks un šie apstākļi man ir tik stipri iespiedušies atmiņā, ka es arī vēlāk, kad jau kaislīgi un pārgalvīgi nodevos jāšanai un dienām un pat nedēļām ilgi gandrīz vai nenokāpu no zirga, cītīgi vairījos no segtām manēžām un uzturējos tur, lielākais, pāris acumirkļu. Starp citu, diezgan bieži gadās tā, ka iepazīstināšana ar vienas vai otras savrupas mākslas pamatiem notiek netīkamā un atbaidošā veidā. Kad vēlākos laikos nostiprinājās pārliecība, ka tas ir visai apgrūtinoši un kaitīgi, tad lika izstrādāts jauns audzināšanas princips, pēc kura jauniešiem visu zinību apgūšanai jānorit priecīgā noskaņojumā un viegli uztveramā un patīkamā veidā, taču no tā atkal radās citāds ļaunums un citādi trūkumi.

Lidz ar pavasara tuvošanos dzīve pie mums atkal kļuva mierīgāka, un gluži tāpat, kā es agrāk centos atrast iespējas apskatīt pilsētu un iepazīties gan ar garīgiem un laicīgiem nolūkiem paredzētām celtnēm, gan arī ar sabiedriskām un privātām ēkām, pie kam manu interesi jo vairāk saistīja viss senlaicīgais, kas tolaik pilsētai vēl piemita krietni daudz, gluži tāpat es vēlākajos gados pēc Lersnera hronikas^102 un citām grāmatām un žurnāliem, ko varēju atrast sava tēva bibliotēkā esošajos materiālos par Frankfurti, centos atdzīvināt iztēlē pagājušo laiku cilvēkus, un tas man ari gluži labi izdevās, kad ar lielu uzmanību pievērsos to laiku raksturīgākajām īpatnībām un paražām un izcilākajām personībām.

Viens no ievērojamākajiem seno laiku lieciniekiem man jau kopš bērnības šķita tilta torņa galā uzspraustais valsts noziedznieka galvaskauss, kurš vienīgais no trim vai četriem, kā varēja spriest pēc pārējiem dzelzs pīķiem, kas tagad stāvēja tukši, cauri visiem bargajiem laikiem un meteoroloģiskajiem apstākļiem bija saglabājies vēl no

1616. gada. Katru reizi, kad no Saksenhauzenas atgriezos Frankfurtē, manā ceļā bija tilta tornis un manu skatienu saistīja šis galvaskauss. Es jau zēna gados ļoti labprāt klausījos nostāstu par šiem dumpiniekiem — Fetmillui^103 un viņa domubiedriem, kuri bijuši nemierā ar pilsētas vadību, sacēlušies pret to, uzsākuši dumpi, izlaupījuši ebreju kvartālu 104 un izraisījuši asiņainas sadursmes, bet beigu beigās saņemti ciet, un tad ari ķeizara ieceltā ārkārtējā tiesa piespriedusi viņiem nāves sodu. Vēlāk man ļoti gribējās izpētīt šos apstākļus sīkāk un uzzināt, kas tie īsti bijuši par ļaudīm. Kad es kādā vecā, ar kokdzelumiem ilustrētā to laiku grāmatā izlasīju, ka šie vīri gan notiesāti uz nāvi, taču reizē ar to atcelti arī daudzi pilsētas domnieki, tāpēc ka bijušas ieviesušās dažādas nekārtībās un notikušas ļoti daudzas nelikumības, kad biju tuvāk uzzinājis, kā viss norisinājies, man kļuva žel šo nelaimīgo cilvēku, kas patiesībā bija upurējuši dzīvības par to, lai vēlāk varētu nodibināties tabaka kārtība, jo tieši tajā laikā bija radies noteikums, ka pilsētas pārvaldīšanā japiedalās senajai, dižciltīgajai Limpurgu dzimtai, Frauenšteinu namam, ka ari vēl juristiem, tirgotājiem un amatniekiem; pēc venēciešu parauga pilsētas domē tika ieviesta sarežģīta balsošanas sistēma, turklāt vēl domes darbību ierobežoja civilas kolēģijas, tā ka tās pienākums bija rīkoties pēc taisnības, bet netaisnai rīcībai tai vairs brīvu roku nebija.

Pie neizdibināmiem jautājumiem, kuri man nedeva miera gan zēna, gan vēlāk arī jaunekļa gados, piederēja galvenokārt apstākļi ebreju kvartālā, ko patiesībā sauca par Ebreju ielu, jo faktiski tur nekā vairāk nebija ka tikai viena pati iela, kura senos laikos acīmredzot bijusi iespiesta starp pilsētas mūri un aizsarggrāvi gluži kā sprostā. Ja pa vārtiem šai vietā ielūkojās kaut tikai garāmejot, tad šaurība, netīrība, kņada un nedaiļskanigās valodas akcents — tas viss kopā radīja visnepatīkamāko iespaidu. Pagāja ilgs laiks, līdz es iedrošinājos tur ieiet viens pats, un es ne labprāt tur atkal atgriezos, pēc tam kad biju ticis vaļā no daudzajiem cilvēkiem, kuri visi neatlaidīgi bāzās man virsū, gribēdami kaut ko pirkt vai pārdot. Turklāt nepieredzējušo jaunekli pārņēma šaušalas, kad viņš atcerējās senās leģendas par ebreju nežēlību pret kristiešu berniein, kuras tik pretīgi ir ilustrētas Gotfrīda «Hronikā». Kaut gan vēlākajos laikos domas par ebre-jifin uzlabojās, tomēr nievīgais un apkaunojošais lielais tileznojums 10s, kas, šiem ļaudīm par negodu, vel bija puslīdz saredzams uz tilta torņa spraišļotās sienas, liecināja tikai viņiem par sliktu, jo to bija likusi pagatavot nevis kāda atsevišķa persona, bet gan sabiedriska iestāde.

Tomēr viņi bija un palika dieva izredzētā tauta un, lai ka arī tas būtu bijis, staigāja pa zemes virsu, atgādinādami senos laikus. Galu galā viņi taču arī bija cilvēki — darbīgi, pakalpīgi, un pat liela stūrgalvība, ar kādu viņi turējās pie savām paražām, pelnīja zināmu cieņu. Turklāt viņu meičas bija glītas, un droši vien viņām gluži labi patika, ja kristiešu jaunekļi, sabata diena saslapdami viņas Fišerfelda laukumā, izturējās laipni un uzmanīgi. Tāpēc es ļoti kāroju iepazīt viņu ceremonijas. Nelikos mierā, līdz vairākkārt biju apmeklējis ebreju skolu, bijis klāt apgraizīšanas ceremonijā un ebreju kazās, kā ari ieguvis priekšstatu par Zaru būdu svētkiem. Mani visur labi uzņēma, labi pacienāja un aicināja atnākt atkal, jo mani turp aizveda vai ari ieteica ietekmīgas personas.

Un tā nu es — lielas pilsētas iedzīvotāju jaunākās paaudzes pārstāvis — tiku raustīts no vienas puses uz otru, un pilsoniska miera un drošības pilnajā dzīvē netrūka arī šausmīgu notikumu. Te mūsu mājas mieru iztraucēja kaut kur tuvumā vai arī patālu izcēlies ugunsgrēks, te atkal pilsētā uz vairākām nedēļām radīja satraukumu kāda tikko atklāta liela nozieguma izmeklēšana un soda piespriešana par to. Mums nācās būt par lieciniekiem dažādām eksekūcijām, un ir vērts pastāstīt, ka es biju klāt arī kādas grāmatas sadedzināšanā. Tas bija kāda franču satīriska romāna izdevums, kurā bija izsmieta reliģija un paražas, kaut gan pret valsti tas nevērsās. Patiešām bija drausmīgi, noskatoties, ka tika sodīta nedzīva būtne. Grāmatu kaudzes ugunī sakritās, un tad tās ar krāsns kruķiem atkal sabikstīja, līdz liesmas apņēma vairākas uzreiz. Nepagāja necik ilgs laiks, kad gaisā jau lidinājās apdegušās lapas, un pūlis kari tas tvarstīja. Mēs arī nelikāmies mierā, līdz samedījām vienu eksemplāru, un klātesošo vidū nebija mazums tādu, kuri tāpat prata iegūt aizliegto prieku. Jā, ja autors alka pec popularitātes, tad viņš pats nebūtu varējis labak to sev sagadāt.

Taču šad tad man nācās staigāt pa pilsētu arī ne tik satraucošu iemeslu dēļ. Tēvs mani jau agri bija pieradinājis viņa uzdevumā kārtot nelielus darījumus. Visbiežāk viņš man lika paskubināt amatniekus, kurus bija pieņēmis darbā, jo šie vīri parasti vilka darbu garumā, tāpēc ka tēvs gribēja, lai viss būtu kārtīgi nostrādāts, bet beigās, kad nāca galīgais aprēķins, centās samaksāt mazāk. Tādēļ man gadījās iegriezties gandrīz visās darbnīcās, un, ta kā man bija iedzimta spēja iejusties citu cilvēku apstākļos, saprast jebkura cilvēka dzīves īpatnības un ar prieku dzīvot visiem līdzi, tad es, minēdams par iemeslu šādus uzdevumus, pavadīju šais vietas dažu labu patīkamu stundu, iepazinu katra amatnieka darba paņēmienus, kā arī priekus un bēdas, rūpestus un laimigās dienas, kas izriet no viena vai otra dzīves veida neizbēgamajiem nosacījumiem. Līdz ar to tuvinājos šai darbigajai ļaužu šķirai, kas savieno sabiedrības augstākos un zemākos slāņus. Paliesi — ja vienā pusē atrodas tie, kas nodarbojas ar vienkāršu un primitīvu lietu ražošanu, bet otra pusē tādi, kas grib priecēt aci gar kaut ko jau nostrādātu, tad amatnieks ar savu prātu un rokām gādā par to, lai šie abi kaut ko viens no otra saņemtu un katram savā veidā un pēc viņa prāta tiktu sava daļa. Es tāpat ar klusu uzmanību vēroju ari katra amata meistara ģimenes dzīvi, kuras satvars un izpausme bija cieši saistīta ar viņa nodarbošanos, un tas manī attīstīja un nostiprināja vienlīdzības izjūtu, ko attiecināju ne gluži uz visiem cilvēkiem, bet gan uz visiem sabiedrībā ieņemamajiem stāvokļiem, turklāt galvenais noteikums man šķita kailā eksistence, bet viss pārējais likās vienaldzīgs un nejaušs.

Mans tēvs visai nelabprāt izdeva naudu par kaut ko tādu, kas sagādā baudu uz mirkli un ir tūlīt patērējams, — nevaru pat lāgā atcerēties, ka mēs kādreiz būtu devušies izbraukumā un kādā izpriecu vietā pirkuši kārumus, — turpretī viņš neskopodamies iegādājās tādus priekšmetus, kam bija gan sava pastāvīga vērtība, gan arī glīts ārējais izskats. Neviens nebūtu spējis ilgoties miera vairāk kā viņš, kaut gan pēdējā laikā kara laika apstākļi viņam vairs nesagādāja nekādus apgrūtinājumus. Dzīvodams šādas gaidās, viņš bija apsolījis nopirkt mātei ar dimantiem rotātu zelta lādīti, tiklīdz tiks pasludināts miers. Cerībā uz šo priecīgo nolikumu meistari pie dāvanas strādāja jau vairākus gadus. Pati lādīte bija diezgan liela, un tā tika izgatavota Hanavā, jo manam tēvam bija labas attiecības ar turienes zeltkaļiem, kā arī ar zīdrūpniecības vadītājiem. Lādītei tika izgatavotas vairakas skices; vāku greznoja grozs ar puķēm, bet virs tā laidelējās balodis ar olivkoka zariņu knābī. Dārgakmeņiem bija atstāta sava vieta — daļēji tos vajadzēja iestrādāt uz baloža, daļēji uz puķēm un daļēji lai vietā, kur lādīte verama vaļā. Juvelieri, kuram bija uzticēta galīgā lādītes izrotāšana un dārgakmeņu sagadāšana, sauca par Lautenzaku; viņš bija izveicīgs, mundrs un, kā jau daudzi apdāvināti mākslinieki, reti kad darija to, kas tika prasīts, bet parasti to, ko pats iedomājās un kas viņam sagādāja prieku. Briljanti tādā kārtībā, kādā tiem vajadzēja atrasties uz lādītes vāka, drīz vien tika izvietoti uz melna vaska, kur tie izskatījās gluži labi, taču likās, ka tie nemaz negrib no turienes šķirties, lai tiktu iestrādāti zeltā. Sākumā tēvs ļāva, lai tā paliek, bet, kad cerības uz mieru kļuva arvien drošākas, kad jau radās precīzākas ziņas par miera līguma noteikumieml06, it īpaši par erchercoga Jozefa iecelšanu Romas imperatora godā, viņš kļuva arvien nemierīgāks un man vajadzēja paris reižu nedēļā, bet vēlāk gandrīz ik dienas apmeklēt kūtro mākslinieku. Man nemitīgi uzbāžoties un pierunājot, darbs virzījās uz priekšu, kaut gan vēl diezgan lēnām, jo šī bija tāda nodarbība, pie kuras varēja uz brītiņu piesēsties un tad atkal to pārtraukt, tāpēc ari vienmēr atradās kaut kas cits, ko vajadzēja paveikt pirmām kārtām un kā dēļ šo darbu nolika pie malas.

Galvenais šādas izturēšanās iemesls tomēr bija kāds darbs, kuru meistars bija uzņēmies pats uz sava riska. Katram bija zināms, ka ķeizaram Francim piemīt vājība uz dārglietām, sevišķi uz krāsainiem dārgakmeņiem. Lau-tenzaks šādu dārgakmeņu iegādei bija iztērējis krietni lielu summu (kā vēlāk izrādījās, pat lielāku, nekā viņš spēja segt ar savu īpašumu) un sācis no tiem izveidot puķu pušķi, kura katram dārgakmenim vajadzēja izcelties ar savu īpašu formu un krāsu, bet tam visam kopumā vajadzēja kļūt par tādu mākslas darbu, kas būtu cienīgs glabāties ķeizara dārgumu krātuvē. Juvelieris ar savu saraustīto darba stilu bija pie tā nostrādājis jau vairākus gadus un tagad steidzās to pabeigt un izveidot pušķi kopumā, jo ļaudis gaidīja, ka drīz pēc miera noslēgšanas ķeizars ieradīsies Frankfurtē uz sava dēla kronēšanu. Lautenzaks ļoti veikli izmantoja manu interesi par šādām dārglietām un, kad es ierados, lai atgādinātu par tēva pasūtījumu, centās pievērst manu uzmanību kaut kam citam un tā novirzīt mani no mana uzdevuma. Viņš mani mācīja pazīt dārgakmeņus un stāstīja par katra akmeņa īpašībām un vērtību, tā ka beigu beigās zināju no galvas visu, kas ietilpst viņa darināmajā pušķī, un tikpat labi kā viņš pats būtu varējis to ieteikt un izrādīt pircējam. Es šo izstrādājumu vēl tagad ļoti labi atceros un kaut gan pēc tam esmu redzējis vērtīgākus šāda veida darbus, taču skaistākus ne. Bez tam Lautenzakam vel piederēja glīta vara izstrādājumu kolekcija un citi mākslas darbi, par kuriem viņš labprāt stāstīja, un nevar teikt, ka es būtu velti izšķiedis daudzās stundas, kuras pie viņa pavadīju. Beidzot, pec tam kad patiesi jau bija pavēstita diena, kad Hubertsburgā notiks kongress, viņš aiz mīlestības pret mani pabeidza to, kas vēl bija atlicis nepadarīts, un balodis kopa ar puķēm miera svētkos no tiesas nonaca manas mātes rokās.

Līdzīgus uzdevumus man vajadzēja veikt arī tad, kad bija pienācis laiks saņemt no māksliniekiem pasūtītas gleznas. Mans tēvs bija cieši pārliecināts, — un maz bija cilvēku, kas nedomāja tāpat, — ka uz koka gleznotiem darbiem piemīt lielākas priekšrocības nekā uz audekla gleznotiem. Tāpēc tēvs vienmēr ļoti rūpējās, lai viņam būtu krājumā labi dažada lieluma ozolkoka dēļi, jo viņš labi zināja, ka vieglprātīgākie mākslinieki tieši šajā svarīgajā jautājumā paļāvās uz galdniekiem. Tika sameklēti visvecākie dēļi, un galdniekam, ņemot palīgā līmes un ēveles, vajadzēja ļoti rupigi strādāt, lai tos pienācīgi sagatavotu; pēc tam dēļi gadiem ilgi glabājās kādā augšistabā, kur tie varēja pietiekami labi izžūt. Šāds vērtīgs dēlis bija uzticēts māksliniekam Junkeram, kuram, gleznojot pēc dabas, vajadzēja savā izmeklētajā un smalkajā manierē atveidot uz tā greznu vāzi ar viskrāšņākajiem ziediem. Toreiz tieši bija pavasaris, un es centos viņam vairākas reizes nedēļā aiznest visskaistākās puķes, kādas man laimējās sadabūt; viņš tās tūlīt pievienoja iepriekšējām, un tā no šiem atsevišķajiem elementiem ar lielu godprātību un centību tika izveidota glezna kopumā. Reiz man pagadījās noķert peli un es to aiznesu Junkeram; viņam radas vēlēšanās uzgleznot šo graciozo zvēriņu, un viņš patiesi ļoti precīzi attēloja, kā pelīte, stāvēdama pie vāzes, mielojas ar labības vārpu. Tāpat tika piegādātas un uzgleznotas vēl vairākas tādas nevainīgas dzīvas būtnes, kā, piemēram, tauriņi un vaboles, tā ka beigu beigās precīza (labas atdarinājuma un tehniskā izpildījuma ziņā bija radīta pati vērtīgākā glezna.

Tāpēc biju visai izbrīnījies par to, ka šis lāga vīrs kādu dienu, kad darbu drīz jau vajadzēja nodot, saka man gari un plaši stāstīt, ka viņam šī glezna vairs nepatīkot, jo detaļās tā gan esot laba, bet kompozīcija visumā neesot izdevusies, tāpēc ka viņš gleznojis pakāpeniski, pa daļam un sākumā neesot iedomājies uzmest kopīgu plānu vismaz gaismām un ēnām, kā arī puķu izkārtojumam pēc krāsām. Viņš šiki izanalizēja gleznu, ko es pusgadu biju vērojis topam sava acu priekšā un kas man gluži labi patika, un, man par apbēdinājumu, prata mani pārliecināt. Jun-kers domāja ari, ka nav vajadzējis gleznot peli, jo, viņš sacīja, šādi dzīvnieki daudziem cilvēkiem iedvešot šausmas, tāpēc tiem neesot vietas tur, kur gribot sagādāt kaut ko patīkamu. Tagad nu es, kā jau parasti notiek ar tādiem cilvēkiem, kas tikuši vaļā no kāda aizsprieduma un kam liekas, ka kļuvuši daudz gudrāki nekā iepriekš, no tiesas nicināju šo mākslas darbu un biju pilnīgi vienis pratis ar mākslinieku, kad viņš pasūtīja citu tada paša lieluma koka pamatu, uz kura, likdams lietā sev piemītošo gaumi, uzgleznoja labākas formas vāzi un mākslinieciski veiksmīgāk sakārtotu ziedu pušķi, ka arī izvēlējās vairak atbilstošas mazas dzīvās radibiņas un jauki, acij tīkami tās izkārtoja. Arī šo darbu viņš gleznoja ļoti rūpīgi, kaut gan atveidoja to pēc jau pabeigtas gleznas vai ari pēc atmiņas, kura ilgajos čaklā darbā aizvadītajos gados bija bagātinājusies un tagad noderēja par labu palīgu.

Nu abas gleznas bija gatavas, un mēs no sirds priecājamies par pēdējo, kas bija mākslinieciski vērtīgāka un izteiksmīgākā. Tēvam tika sagādāts pārsteigums, jo viņš vienas gleznas vietā saņēma veselas divas un varēja izvēlēties. Viņš atzina, ka mūsu domas un argumenti pareizi, un īpaši augstu novērtēja mākslinieka labo gribu un centību, bet, dažas dienas vērojis abas gleznas, izšķīrās tomēr par pirmo, taču savu izvēli neko daudz nemotivēja. Gleznotājs sapīcis paņēma savu otro, labi domāto darbu atpakaļ un nevarēja atturēties, neizteicis man piezīmi, ka labajam ozolkoka pamatam, uz kura bija uzgleznots pirmais, noteikti bijusi sava nozīme šāda lēmuma pieņemšanā.

Tā kā es tagad atkal pievēršos glezniecībai, tad man atmiņā ataust liels uzņēmums, kurā es pavadīju daudz

laika, tāpēc ka tas pats un ari tā vadītāji manī izraisīja lielu interesi. Tā bija lielā vaskadrānu fabrika, kuru bija uzcēlis gleznotājs Notnāgels — izveicīgs mākslinieks, kuram tomēr pēc talanta un domāšanas īpatnībām vairāk piemita noslieksme uz rūpniecisko ražošanu nekā uz mākslu. Lielā platībā, kur bija daudz laukumu un dārzu, tika izgatavotas visvisādas vaskadrānas — gan pašas rupjākās, uz kurām vaska masu uzklāja ar špakteli un kuras lietoja vezumu pārsegšanai un tamlīdzīgiem nolūkiem, gan vaskadrānas tapetes, uz kurām iespieda rakstu pēc šabloniem, gan vissmalkākās un plānākās, uz kurām pras-migu amata meistaru otas veidoja ziedus ķīniešu stilā, fantastiskas un dabiskas puķes, tāpat ari dažādas figūras un ainavas. Es ar sajūsmu vēroju šo neizmērojamo dažādību. Mani ārkārtīgi saistīja tas, ka šeit tik daudzu cilvēku darba rezultātā radās gan visvienkāršākie izstrādājumi, gan ari tādi, kuriem nenoliedzami bija zināma mākslas vērtība. Es iepazinos ar lielu pulku jaunāku un vecāku vīru, kuri daudzajās istabās strādāja cits citam blakus, un reizēm pieliku arī savu roku pie darba. Šim precēm bija ārkārtīgi liels noiets. Kas vien tajos laikos cēla vai arī iekārtoja savu māju, tas gribēja nodrošināties uz visu mūžu, un šīs vaskadrānas tapetes patiesi bija nenolietojamas. Notnāgels pats bija diezgan aizņemts ar visa uzņēmuma vadību; viņš sēdēja savā kantorī, un ap viņu vienmēr bija vesels bars lietvežu un tirdzniecības darbinieku. Pārejā laikā viņš nodarbojās ar savu mākslas priekšmetu kolekciju, kurā galvenokārt ietilpa vara grebumi, ar kuriem viņš, tāpat kā ar sev piederošajām gleznām, dažkārt arī tirgojās. Turklāt vēl viņam bija iepatikusies asēšana; viņš izgatavoja dažādus ofortus un nodarbojas ar šo mākslas veidu līdz pat sirmam vecumam.

Tā kā viņš dzīvoja Ešenheimas vārtu tuvumā, tad es, viņu apciemojis, parasti devos laukā no pilsētas uz sava tēva zemes gabaliem, kuri atradās ārpus vārtiem. Vienā no tiem bija plašs augļu dārzs, kura zemi izmantoja par pļavu; mans tēvs rūpīgi sekoja, lai koku skaits tiktu papildināts un viss uzturēts labā kārtībā, kaut gan zemes gabals bija iznomāts. Vēl vairāk darba viņam sagādāja ļoti labi iekopts vīnakalns aiz Frīdberga vārtiem — 1ur vīnogulāju rindstarpās ar lielu rūpību tika stādīti un audzēti sparģeļi. Pavasari un vasarā nepagāja gandrīz neviena diena, kad tēvs nedevās laukā no pilsētas, un, tā

kā mēs parasti drīkstējām iet viņam līdzi, tad varējām priecāties un baudīt darza augļus, sākot ar pašiem pirmajiem pavasarī un beidzot ar pašiem pēdējiem rudenī. Mēs mācījāmies arī strādāt dārza darbus, un, tā kā tie gadu no gada bija vienādi, tad beigu beigās mēs tos labi iepazinām un tie mums labi šķīrās. Pēc tam kad jau bija ienākušies daži vasaras un rudens augļi, priecīgākais un visvairāk gaidītais notikums bija vīnogu novākšana; patiesi nav šaubu, ka vīns piešķir brīvāku un jautrāku raksturu tām vietām un apvidiem, kur tas tiek audzēts un kur visi to dzer, un tāpat arī vīna novākšanas dienas, kas aizvada vasaru un vienlaikus paver durvis ziemai, aizrit bezgalīgā līksmībā. Prieks un jautrība valda visā plašajā apkaimē. Šais dienās malu malās dzirdamas gaviles un šāvieni, un naktis drīz še, drīz tur uzlido gaisā pa raķetei vai spīdīgai lodei, vēstīdamas, ka ļaudis visur vēl ir nomodā un vēlētos moži svinēt šos svētkus tik ilgi, cik vien iespējams. Sulas spiešana un vīna raudzēšana pagrabā, kas sekoja pēc tam, sagādāja mums patīkamu nodarbošanos arī mājās, tādēļ ziema parasti pienāca gluži nemanot.

Sie zemes īpašumi mums sevišķu prieku sagādāja 1763. gada pavasarī, it īpaši tāpēc, ka tā gada 15. februāris — diena, kad Huberlsburgā tika noslēgts miers, — mums bija kļuvis par svētku dienu, kas ievadīja turpmāko laimīgo laiku, kurā aizritēja mana mūža lielākā daļa. Tomēr, pirms turpinu šo stāstījumu, jūtu pienākumu pieminēt dažus cilvēkus, kuriem manās jaunības dienās bija uz mani visai liela ietekme.

Fon Olenšlagers 107 — Frauenšteinu nama loceklis, tiesas piesēdētājs un iepriekš minētā doktora Orta znots, skaists, patīkams cilvēks ar sangvinisku temperamentu. Birģermeistara svētku tērpā viņu varēja noturēt par visievērojamāko franču prelātu. Pēc studiju beigšanas viņš bija nodevies galma un valsts lietām un, lai kārtotu šos jautājumus, devies arī ceļojumos. Mani viņš atzina par ļoti spējīgu un nereti runāja ar mani par jautājumiem, kuri viņu sevišķi interesēja. Es bieži viesojos pie viņa, kad viņš rakstīja savu darbu «Zelta bullas izskaidrojums», jo viņš ļoti saprotami mācēja man pastāstīt par šā dokumenta vērtību un nozīmi. Es iztēlē bieži kavējos tajos mežonīgajos un nemierīgajos laikos ari tāpēc, ka to, ko viņš man pastāstīja no vēstures, es uztvēru tik dzīvi, it kā tas notiktu tagad, un tad savā acu priekšā tik skaidri iztēlojos to laiku cilvēkus un apstākļus, ka dažkārt nodevos pat mimiskai atdarināšanai; Olenšlagers par to ļoti priecājas un raudināja mani atkārtot šis nodarbības.

Man jau kopš bērnības piemita savāds paradums vienmēr iemācīties no galvas grāmatu vai ari atsevišķu nodaļu sākuma rindas; vispirms es tā darīju ar piecām Mozus grāmatām, pēc lam ar «Eneidu» un «Metamorfozēm». Tagad bija pienākusi «Zelta bulias» kārta, un manam labvēlim reizēm sanāca smiekli, kad es pēkšņi gluži nopietni izsaucos: «Omne regnum in se divisum dcsolabiiur: nam principos eius factī suni sodi ftirum.»[5] Šis gudrais virs tad smiedamies šūpoja galvu un domīgi sacīja: «Kas gan tie bijuši par laikiem, ja imperators lielā valsts sapulcē varējis šādus vārdus sacīt saviem firstiem tieši sejā.»

Fon Olenšlagers bija ļoti patīkams saskarē ar citiem cilvēkiem. Viņa mājā nemēdza pulcēties plaša sabiedrība, bet viņš labprāt kavējās asprātīgās sarunās un mūs, jauniešus, mudināja laiku pa laikam iestudēt kādu lugu, jo valdīja uzskats, ka šādi vingrinājumi jauniešiem ir ļoti derīgi. Mēs uzvedām Slegeļa «Kanutu» l08, kurā man tika piešķirta karaļa loma, manai māsai Estrites un Olenšla-gera jaunākajam dēlam Ulfo loma. Pēc tam uzdrošinājāmies ķerties pie «Britānika» l09, jo līdz ar aktiera talantu mums vajadzēja izkopt arī valodu. Es tēloju Neronu, mana masa Agripīnu un Olenšlagera jaunākais dēls — Brita-niku. Mēs saņēmām vairāk uzslavas, nekā bijām pelnījuši, taču domājām, ka esam lugu iestudējuši vēl labāk, nekā tikām par to slavēti. Tādējādi man ar šo ģimeni bija vislabākās attiecības; ta man dāvāja krietni daudz prieka un veicināja manu attīstību.

Fon Reineks1,0 — kalsns virs ar melnīgsnēju sejas ādu — bija cēlies no senas, dižciltīgas dzimtas; viņš bija krietns un godīgs cilvēks, taču pārāk stūrgalvīgs, turklāt es viņu nekad netiku redzējis smejamies. Viņam bija uzbrukusi nelaime: viņa vienīgo meitu bija aizvedis kāds vīrietis, kas bieži viesojies viņa mājā. Vecais sāka vajāt savu znotu tiesas ceļā, bet, tā kā tiesas, ievērodamas visas formalitātes, nevarēja pietiekami ātri un pilnā mērā apmierināt viņa atriebības kāri, tad viņš sanaidojās ari ar tām, un rezultātā izcēlās ķilda pēc ķildas, prāva pēc prā-vns. Reineks pavisam noslēdzās savā mājā nn savā dārzā, dzīvoja plašā, het drūma apakšstāva istabā, kura daudzus gadus nebija redzējusi balsinātāja otu un varbūt tikai retumis manījusi kalpones slotu. Mani viņš ieredzēja visai labi un ļoti vēlējās, lai es draudzētos ar viņa jaunāko dēlu. Dažkārt viņš ielūdza uz maltīti savus senos draugus, kuri prata ar viņu sadzīvot, savus lietvežus un pilnvarotos un tādās reizēs nekad neaizmirsa arī mani. Ēdieni pie viņa bija ļoti labi un dzērieni vēl labāki. Taču viesiem ļoti maitāja omu lielā krāsns, kurai pa visām spraugām plūda laukā dūmi. Viens no tuvākajiem draugiem reiz iedrošinājās uz to aizrādīt, pajautādams mājastēvam, vai viņš šādu neērtību varot visu ziemu paciest. Reineks uz to athiideja gluži kā otrs Timons vai Heauton-timorumens: «Lai dievs dod, ka tas būtu pats lielākais ļaunums no visiem, kas man jāpacieš.» Tikai pēc ilga laika viņš ļāvās pierunāties atkal satikties ar meitu un savu mazdēlu. Znots vairs nedrīkstēja rādīties viņam acīs.

Mana klātbūtne uz šo tikpat dūšīgo, cik nelaimīgo vīru iedarbojas visai labvēlīgi, jo, runājoties ar mani un stāstot par politiskajiem notikumiem un apstākļiem pasaulē un mūsu valstī, viņam, kā likās, sirds kļuva vieglāka un oma uzlabojās. Tāpēc nedaudzie vecie draugi, kas vēl pulcējās ap viņu, bieži izmantoja mani tādos gadijumos, kad gribēja mazināt viņa sapīkumu un pierunāt viņu uz kaut kādu izklaidēšanos. Reineks tagad patiesi dažkārt devās kopā ar mums izbraukumos un veldzēja savu skatienu apvidū, uz kuru tik ilgus gadus ne aci nebija pametis. Viņš atcerējās vecos zemes īpašniekus, stāstīja par viņu rakstura īpašībām un dažādiem atgadījumiem, turklāt viņš vienmēr sprieda stingri, taču bieži bija ari jautrs un asprātīgs. Mēs tagad mēģinājām vest viņu atkal ļaudīs, bet te mums gandrīz izgāja greizi.

Tādā pašā vecumā, ja ne vēl vecāks par Reineku, bija kāds fon Malaparta kungs — bagāts vīrs, kuram piederēja ļoti skaista māja pie Zirgu tirgus un kurš saņēma labus ienākumus no savām sāls vārītavām. Arī viņš dzīvoja ļoti noslēgti, bet vasarās it bieži uzturējās savā dārzā aiz Bokcnheimas vārtiem, kur audzēja un kopa brī-numkrāšņas neļķes.

Arī Rcinekam ļoti patika neļķes; nu ziedēšanas laiks bija klāt, un mēs dažkārt ieminējāmies, vai viņi nevēlētos viens otru apciemot. Mēs ievadījām šis sarunas un turpinājām tās tik ilgi, līdz Reineks beidzot bija ar mieru kopā ar mums kādu svētdienu izbraukt ārpus pilsētas. Abi vecie kungi sasveicinājās stipri skopiem vārdiem, gandrīz vai tikai pantomīmiski, un tad īsti diplomātiskā gaitā pastaigājās gar garajām neļķu dobēm. Neļķes patiešām bija ārkārtīgi skaistas, un dažādo ziedu īpatnējās formas un krāsas, vienu šķirņu priekšrocības salīdzinājumā ar citām un to retā izplatība beidzot izraisīja kaut ko līdzīgu sarunai, kura solījās būt gluži laipna; mēs, pārējie, par to priecājāmies vēl jo vairāk tāpēc, ka turpat blakus kādā lapenē redzējām uzklātus galdus, uz kuriem slīpētās pudelēs atradās lielisks, vecs Reinas vīns, krāšņi augļi un vēl citas labas lietas. Taču mums diemžēl nebija lemts tās nobaudīt. Nelaimīgā kārta Reineks sev priekšā ieraudzīja izcili skaistu neļķi, taču galviņa bija mazliet noliekusies; tāpēc viņš sevišķi maigi ar rādītājpirkstu un vidējo pirkstu pieskārās kātam un pacēla ziedu no mugurpuses augšup tā, lai varētu to labi aplūkot. Taču pat šis liegais pieskāriens saērcināja puķes īpašnieku: fon Malaparts gan pieklājīgi, tomēr pietiekami salti un mazliet augstprātīgi atgādināja teicienu: <rOculis, non tnanibus.»[6] Fon Reineks bija jau palaidis puķi vaļā, taču no šiem vārdiem tūlīt aizsvilās un pēc sava paraduma atbildēja sausi un nopietni, ka pazinējam un cienītājam gan pienākoties šādā veidā aizskart un aplūkot ziedu, turklāt viņš atkārtoja savu žestu un vēlreiz saņēma neļķi pirkstos. Abu kungu tuvākie draugi — arī fon Malapartu pavadīja kāds draugs — tagad jutās ārkārtīgi neērti. Viņi palaida vienu zaķi un tad dzinās atkal pakaļ citam (tā mēs mēdzām sacīt, kad vajadzēja kādu sarunu pārtraukt un novirzīt uz citu tematu), tomēr nekas nelīdzēja: vecie kungi staigāja kā ūdeni mutē ieņēmuši, un mēs baidījāmies, ka Reineks kuru katru acumirkli varētu atkārtot savu izrīcību, un tad mums visiem slikti klātos. Lai vecie kungi nesaecētos, abi draugi centās novirzīt viņu uzmanību arvien uz kaut ko citu, taču vispratīgāk bija beidzot posties projām; un tā nu mums diemžēl nācās pagriezt muguru vilinošajam galdam un atstāt gardumus nenobaudītus.

Galma padomnieks Mīsgens^111, kas nebija dzimis frank-furtielis, piederēja pie protestantiem un tāpēc nevarēja ieņemt nedz oficiālu amatu, nedz arī darboties advokatūrā, taču, būdams izcils jurists, bija iemantojis lielu uzticību un tāpēc kā citu pilnvarotais gluži brīvi strādāja par advokātu gan Frankfurtē, gan arī impērijas liesās; viņam jau droši vien bija savi sešdesmit gadi, kad es kopā ar viņa dēlu gāju uz glītrakstīšanas stundām un tā kjuvu viesis viņa mājās. Padomnieks bija liela auguma — garš, bet ne kalsns, un plecīgs, bet ne resns. Tā kā seja viņam bija bakurētaina un turklāt vēl trūka vienas acs, tad es sākumā nevarēju uz viņu paskatīties bez pretīguma. His-gena kailajā galvā vienmēr bija spilgti balta, augšgalā ar lentu sasieta zvanveida cepure. No kalmanka vai damasta auduma šūdinātie ritasvārki arvien izskatījās nevainojami tīri. Viņš apdzīvoja veselu rindu gaišu istabu pirmajā stāvā pie Alejas, un tīrība, kas valdīja visapkārt, atbilda šo istabu priecīgajai noskaņai. Priekšzīmīgā kārtība, kādā vienmēr atradās viņa papīri, grāmatas un kartes, radīja ļoti patīkamu iespaidu. Padomnieka dēls Hein-rihs Sebastians, kurš vēlāk kļuva pazīstams ar saviem rakstiem par mākslu, jaunībā nemodināja lielas cerības. Viņš bija labsirdīgs, bet lempīgs, nebija rupjš, bet runaja tieši, turklāt nejuta nekādu īpašu noslieksmi uz mācībām un arvien mēģināja no sava tēva labāk izvairīties, jo no mātes varēja dabūt visu, ko vien vēlējās. Es turpretī jo vairāk iepazinos ar veco padomnieku, jo vairāk viņam tuvinājos. Tā ka viņš nodarbojās tikai ar svarīgiem tiesas procesiem, tad viņam diezgan atlika laika arī citām nodarbībām un sarunām. Es nebiju vēl necik ilgi ar šo vīru sagājies un klausījies viņa pamacības, kad jau manīju, ka viņš ir opozīcijā pret dievu un pasauli. Viena no Hisgena mīļākajām grāmatām bija Agripas «De vaniiate scientia-rum»n2, kuru viņš man ļoti ieteica izlasīt un tādējādi uz kādu laiku manās jaunajās smadzenēs radīja diezgan lielu jucekli. Es savā jaunības labdabībā sliecos uz optimismu un tāpēc savukārt diezgan labi saprātos ar dievu vai dieviem, jo gadu gaitā pieredze man bija mācījusi, ka pasaulē ļaunumam pastav zināms pretsvars, ka ļaudis pēc nelaimēm atkal atspirgst un ka arī no briesmām var izglābties un ne jau vienmēr jālauž kakls. Uz ļaužu rīcību es raudzījos ar iecietību un saskatīju tur arī šo to cildināmu, taču mans vecais draugs ar to nekādā ziņā nebija apmierināts. Kad viņš man reiz ņēmās attēlot pasauli no ķēmigās puses, es nomanīju, ka viņam ir prātā vēl kāds spēcīgāks trumpis, ar ko nobeigt savu runu. Ka jau viņš parasti tādos gadījumos mēdza darīt, padomnieks aizmiedza kreiso — aklo aci, bet ar otru raudzījās cieši uz priekšu un sacīja, runādams caur degunu: «Arī dievā es saskalu kļūdas.»

Mans tīmoniskais^7 audzinātājs bija arī matemātiķis, taču praktiskā daba radīja viņā vairāk noslieksmi uz mehāniku, kaut gan ar to saistīto tiešo darbu viņš pats nestrādāja. Viņš pēc savas ieceres lika pagatavot tiem laikiem vismaz ievērības cienīgu pulksteni^113, kas rādīja ne tikai stundas un dienas, bet arī Saules un Mēness kustību. Ik svētdienas ritu desmitos Hīsgens pats to uzvilka, un to viņš vienmēr precīzi varēja darīt, jo uz baznīcu negaja. Es nekad pie viņa nesastapu kādu plašāku sabiedrību vai vispār viesus. Desmit gadu laikā labi ja divas reizes redzēju, ka viņš bija saposies un gatavojās doties laukā no mājas.

Dažādajām sarunām ar šiem cilvēkiem bija diezgan liela nozīme manā attīstībā, un kairs no viņiem ietekmēja mani citādi. Ikviens no viņiem pievērsa man tikpat daudz un bieži pat vēl vairak uzmanības nekā saviem bērniem, un katrs gribēja no manis gluži kā no miļota dēla pieredzēt iespējami vairāk prieka, tāpēc centās veidot mani pēc saviem morāles principiem. Olenšlagcrs tiecās padarīt mani par galminieku, Reineks par izveicīgu ierēdni diplomātu, un abi, it īpaši pēdējais, centās izdeldēt manu interesi par dzeju un rakstniecību. Hīsgens vēlējās, lai es kļūtu par viņam pašam līdzīgu Tīmonu un turklāt par spējīgu juristu, jo, pēc viņa domām, šis amats esot vajadzīgs, lai varētu pret plukatām cilvēkiem arvien aizstāvēt sevi un to, kas pašam pieder, kā arī palīdzēt apspiestajiem un nepieciešamības gadījuma pārmācīt kādu biedi, kaut gan ķerties blēžiem klāt neesot nedz īsti iespējams, nedz ari ieteicams.

Es labprāt meklēju šo cilvēku sabiedrību, lai saņemtu no viņiem padomus un norādījumus, turpretī jaunāka ga-dagajuma vīrieši, kas bija tikai nedaudz vecāki par mani, modināja manī vēlēšanos tiem līdzināties. Pirmām kārtām es šeit minēšu brāļus Sloserus^114 un Grīsbahu^115. Tā kā vēlāk es nonācu ar viņiem ciešākā saskarē, kas turpinājās daudzus gadus, tad pagaidām pateikšu tikai tik daudz, ka toreiz viņus cildināja un minēja mums par paraugu kā izcilus skolniekus valodās un citos priekšmetos, kurus vajadzēja studēt, lai sagatavotos mācībām augstskolā, un turklāt ikviens gaidija, ka šie jaunekļi reiz valsts vai baznīcas amatos paveiks kaut ko neparastu.

Kas attiecas uz mani, tad man arī bija padomā izdarīt kaut ko ārkārtēju, tikai nevarēju tikt skaidrībā, ko īsti. Tā kā parasti vairāk mēdz domāt par algu, ko labprāt vēlētos saņemt, nekā par darbu, ar ko tā nopelnāma, tad nenoliegšu, ka ilgotā laime man lielākoties tēlojās izcila dzejnieka godināšanai domāta lauru vainaga izskatā.

Piektā grāmata

Katra putna pievilināšanai ir sava īpaša ēsma, un ari ikviens cilvēks tiek virzīts un vadīts savā īpašā veidā. Mans raksturs, audzināšana, apkārtējā vide, paražas turēja mani tālu no visa rupjā, un, kaut gan es bieži nācu saskarē ar tautas zemākajām šķirām, it īpaši ar amatniekiem, nekādas tuvākas attiecības mums tomēr neizveidojās. Man pietika pārdrošības, lai uzsāktu kaut ko neparastu, varbūt pat bīstamu, un dažreiz es pat jutu vēlēšanos to darīt, taču man nebija prasmes notvert un izmantot izdevību.

Tomēr es gluži negaidot tiku iepīts tādā lietā, kur man varēja draudēt lielas briesmas un kas vismaz uz kādu laiku man sagādāja nepatikšanas un sirdēstus. Manas agrākās labās attiecības ar zēnu, kuru es iepriekšējās nodaļās biju nosaucis par Piladu^116, turpinājās arī vēl tad, kad mēs jau bijām jaunekļi. Mēs gan redzējāmies retāk, jo mūsu vecāki visai labi ncsapratās, taču arvien, kad mēs sastapāmies, tūlit iekvēlojās senās draudzības jūtas. Reiz mēs satikāmies alejās, kas stiepjas starp iekšējiem un ārējiem Sangallena vārtiem un ir ļoti patīkama pastaigu vieta. Tikko bijām paspējuši sasveicināties, viņš man sacīja:

— Ar taviem dzejoļiem man vēl joprojām klājas tāpat kā agrāk. Tos, kurus tu man nesen iedevi, es nolasīju priekšā dažiem brašiem puišiem, bet neviens negrib ticēt, ka tu tos esi sarakstījis.

— Nav ko uztraukties, — es atbildēju, — rakstīsim dzejoļus paši sev par prieku, bet citi lai domā un runā, kas viņiem tīk.

— Tur jau nāk tas neticīgais! — mans draugs izsaucās.

— Nerunāsim par to, — es atbildēju. — Kada tur jēga, tik un tā viņus nepārliecināsi.

— Nu nē, — draugs sacija, — to es tā nevaru atstāt.

Pēc īsas, nenozīmigas sarunas jauneklis, kurš pret mani

juta pārmērīgi lielas simpātijas, nevarēja atturēties, ar zināmu izaicinājumu nepateicis otram:

— Sis ir mans draugs, kurš sacerējis tos skaistos pantus, kurus jūs negribat atzīt par viņa darbiem.

— Viņš to, protams, neņems (aunā, — atbildēja svešais, — mēs taču tikai parādām viņam godu, sacīdami, ka tavs draugs vēl ir pārāk jauns un tāpēc viņam nevar būt tik lielas zināšanas, lai sacerētu šādus pantus.

Es uz to kaut ko vienaldzīgi atbildēju, bet mans draugs turpināja:

— Nevajadzēs daudz pūlēties, lai jūs pārliecinātu. Uzdodiet viņam kādu tematu, un viņš uz vietas sacerēs dzejoli.

Es biju ar mieru, mēs vienojāmies, un svešais jautāja, vai man bulu pa spēkam sacerēt dzejā īstu mīlestības vēstuli, kuru it kā rakstījusi kautrīga meiča kādam jauneklim, lai atzītos savās jūtas.

— Nekas nevar but vieglāks par to, — es attraucu, — ja tikai būtu pie rokas kāds rakstāmais.

Viņš izvilka savu kabatas kalendāru, kurā bija daudz baltu lapu, un es apsēdos uz sola, lai rakstītu.

Abi puiši pa to laiku staigāja šurp un turp un neizlaida mani no acīm. Es tūlīt mēģināju iejusties situācijā un iztēloties, cik jauki būtu, ja kadai glītai meitenei patiešam būtu pret mani simpātijas un viņa tās gribētu atklāt prozā vai dzejā rakstītā vēstulē. Tad es nekavējoties ķēros pie mīlestības atklašanas un, cenzdamies rakstīt cik vien iespējams naivi, drīz vien sacerēju dzejoli, kas pēc pantmēra atgādināja kaut ko vidēju starp četruzsvaru vārsmām un madrigālu; kad es to nolasīju priekšā abiem puišiem, tad apšaubītajs izsacīja savu apbrīnu, bet mans draugs bija sajūsmā. Kad svešais mani lūdza atstāt dzejoli viņam, es nevarēju atsacīt, jo tas taču bija ierakstīts viņa kalendārā, turklāt man bija pati kāmi, ka viņa rokās tagad atradās manu spēju pierādījums. Viņš atvadījās, vairākkārt apliecinādams man savu apbrīnu un simpātijās, un izsacīja lielu vēlēšanos satikties biežāk, tāpēc mēs norunājām drīzumā doties kopā izbraukumā ārpus pilsētas.

Iecerētais pikniks ari notika, un tajā piedalījās vēl vairāki jauni cilvēki no tādiem pašiem sabiedrības slāņiem. Tie bija vidējās, varētu pat teikt, zemākās kārtas (audis, kuriem bija galva uz pleciem un kuri skolā bija apguvuši ari šādas tādas zināšanas un puslidz pietiekamu izglītību. Lielā, bagātā pilsētā ir dažādas iespējas nopelnīt sev iztiku. Viņi sitās caur dzīvi, pārrakstīdami advokātiem dažādus dokumentus un pasniegdami privātstundas ne visai turīgu vecāku bērniem, lai tie tādējādi iegūtu kaut cik plašākas zināšanas, nekā tas parasti iespējams pamatskolā. Jauniešiem, kuriem vajadzēja iet iesvētības mācībā, viņi palīdzēja atkārtot ticības mācības gabalus, pēc tam atkal izpildīja dažādus mākleru vai tirgotāju uzdevumus, bet vakaros un it īpaši sestdienās un svētdienās sarīkoja vienkāršas viesības.

Pa ceļam ārkārtīgi slavēdami manu mīlestības vēstuli, viņi atzinās, ka izstrādājuši ar to pamatīgu joku: sagrozītā rokrakstā to pārrakstījuši un papildinājuši ar dažām precīzākām detaļām, bet pēc tam piesūtījuši kādam iedomīgam jaunam cilvēkam, kurš tagad nu dzīvojot ciešā pārliecībā, ka viņā ārkārtīgi iemīlējusies kāda sieviete, kurai viņš iztālēm parādījis savu uzmanību, un ka viņa meklējot izdevību iepazīties ar šo jaunekli tuvāk. Viņi apgalvoja, ka šis puisis par visu vairāk vēloties, kaut spētu dzeja uzrakstīt arī savu atbildi, taču nedz viņam pašam, nedz ari šiem neesot uz to nags, tāpēc viņi mani no sirds lūdzot, lai es saceru vajadzīgo atbildi.

Mistifikācijas ir un paliek izklaidēšanās līdzeklis dīk-diemgiem un vairāk vai mazāk atjautīgiem cilvēkiem. Nelielas ļaunprātības un egoistisks prieks par otra likstām sagādā baudu tādiem, kas nedz nodarbojas ar sevis pašu attīstīšanu, nedz arī spēj labvēlīgi ietekmēt citus. Nevienā vecuma ļaudis nav pilnīgi brīvi no tieksmes uz šādām izpriecām. Savos zēna gados mēs bieži mānījām cits citu, jo daudzas rotaļas tieši balstās uz šādām mistifikācijām un lamatām. Man likās, ka arī šis ir tikai tāds pats parasts joks, un es piekritu; viņi man pastāstīja tuvāk, kādam jābūt vēstules saturam, un, mājās braucot, mēs to jau gatavu vedam sev līdzi.

Neilgi pēc tam mans draugs mani ļoti lūdza piedalīties viesības, kur sanākšot šī pati kompānijā. Rīkotājs šoreiz būšot tas pats jauneklis, kas tagad tā iemilējies, un viņš katrā ziņā gribot pateikties biedram, kurš viņam bijis tik lielisks, ar dzejnieka talantu apveltīts sekretārs.

Mēs sapulcējāmies diezgan vēlu vakarā, maltīte bija ārkārtīgi vienkāršā un vīns baudāms, bet sarunās cita temata gandrīz nemaz nebija kā tikai zobošanās par klātesošo, patiešām ne visai attapīgo jauno cilvēku, kurš pēc vairākkārtējas vēstules nolasīšanas bezmaz sāka ticēt, ka viņš pats to ir rakstījis.

Tā kā es pēc savas dabas biju labsirdīgs, tad šāda ļauna uzjautrināšanās man sagādaja maz prieka, turklāt man driz vien kļuva pretīgi, ka viņi visu laiku runā par vienu un to pašu. Vārdu sakot, es būtu pavadījis nepatīkamu vakaru, ja mani atkal neuzmundrinātu kāds negaidīts notikums. Kad mēs ieradāmies, galds jau bija gliti un kārtīgi apklāts un vīns uzlikts pietiekamā daudzumā; mēs apsēdamies un palikām vieni paši, jo nekāda apkalpošana nebija vajadzīga. Kad beigās tomēr aptrūkās vīna, kāds pasauca kalponi, bet tās vietā istabā ienāca neparasti un, ievērojot apkārtējos apstākļus, pat neticami daiļa meitene.

— Ko jūs vēlaties? — viņa jautāja, laipni padevusi lab-vakaru. — Kalpone ir saslimusi un aizgājusi gulēt. Ar ko varu jums pakalpot?

— Trūkst vīna, — kāds sacīja. — Būtu ļoti jauki, ja tu mums atnestu pāris pudeļu.

— Izdari to, Grietiņ, — piebilda kāds cits. — Te jau tikai pāris soļu, ko iet.

— Kāpēc gan ne! — viņa atbildēja, paņēma no galda pāris tukšu pudeļu un aizsteidzas.

No mugurpuses viņas augums izskatījās gandrīz vēl graciozāks. Cepurīte glīti piegulēja mazajai galvai, ko slaids kakls visai piemīlīgi savienoja ar skaustu un pleciem. Viss viņā šķita izmeklēti skaists, un es varēju viņas stāvu mierīgi vērot it īpaši tāpēc, ka manu uzmanību vairs nenovērsa un nesaistīja viņas acis, kurām bija rāms, uzticīgs skatiens, un maiga mute. Es pārmetu puišiem, ka viņi nakti meiču vienu pašu izsūtījuši uz ielas; viņi mani izsmēja, un es drīz vien nomierinājos, jo tur jau Grietiņa atkal naca, — izradijās, ka krodzinieks dzīvo turpat pāri ielai.

— Nu, tad par to uzaicinām ari tevi apsēsties pie mums, — pirmējais puisis sacīja.

Viņa to ari darīja, tikai diemžēl neapsēdās man līdzās. Meiča izdzēra vienu glāzi uz mūsu veselību un drīz vien atkal aizgāja, pieteikusi, lai mes nepaliekam šeit pārāk ilgi un vispār neuzvedamies tik skaļi, jo māte gribot iet gulēt. Tā bija nevis viņas, bet gan to jaunekļu māte, pie kuriem mēs viesojāmies.

No šā brīža meitenes tēls stāvēja manā acu priekšā, kurp vien es gāju; tas bija pirmais paliekošais iespaids, ko uz mani bija atstājusi sieviešu kārtās būtne, un, tā kā es nedz varēju atrast, nedz arī gribēju meklēt kādu ieganstu, lai apmeklētu viņu mājās, tad viņas dēļ sāku iet baznīcā un drīz vien uzzināju, kur viņa sēž, un tā nu es pa visu garo luterāņu dievkalpojuma laiku varēju diezgan viņā noskatīties. Ejot lauka no dievnama, es neiedrošinājos meiteni uzrunāt, kur nu vēl pavadīt, un biju svētlaimīgs jau. par to vien, ja viņa mani pamanīja un pamāja ar galvu, atbildot uz manu sveicienu. Taču es nevarēju ilgi atturēties, neizmēģinājis laimi viņai tuvoties. Pārējie bija iestāstījuši jauneklim, kurš iemīlējies un kuram es dzejā sacerēju korespondenci, ka viņa vārdā rakstītā vēstule patiesi nodota adresātei, un tādējādi likuši viņam dzīvot saspringtās gaidās, ka drīz jāpienāk atbildei. Ari šo atbildi vajadzēja rakstīt man, un nerātnā kompānija ar Pilada starpniecību ļoti lūdza mani likt lietā visu savu asprātību un māku, lai vēstule iznāktu īsti jauka un būtu uzrakstīta meistariski.

Cerībā drīz atkal redzēt savu iemīļoto es tulil ķēros pie darba un centos iztēloties visu, kas mani sevišķi iepriecinātu, ja to man rakstītu Grietiņa. Es domāju, ka rakstīdams esmu tik dziļi iejuties viņas tēla, viņas būtībā, viņas manierē un domāšanas veidā, ka nevarēju atturēties no vēlēšanās, kaut viss tā būtu patiesībā, un mani pārņēma sajūsma, tikai iztēlojoties vien, ka viņa varētu pie manis griezties ar tādiem vārdiem. Tā es apmānīju pats sevi, domādams, ka izjokoju kādu citu, un ar to es sev vēl dažu labu reizi sagādāju gan prieku, gan bēdas. Kad man vēlreiz atgādināja par vēstuli, ta jau bija gatava; es apsolījos aiziet un ierados noteiktajā laikā. No jaunekļiem tikai viens bija mājās; Grietiņa sēdēja pie loga un vērpa, bet matē staigāja šurp un turp. Jaunais cilvēks sacīja, lai es nolasot viņam savu sacerējumu priekšā; es to darīju un lasīju pat ar zināmu aizkustinājumu, bet pāri lapai visu laiku slepus šķielēju uz daiļo meiteni; tā kā man likās, ka redzu viņā mostamies nemieru un viņas vaigos sakāpjam sārtumu, tad es sāku vēl izteiksmīgāk un aizrautīgāk paust to, ko cerēju no viņas sagaidīt. Brālēns, kurš bieži mani pārtrauca, lai uzslavētu, beigās lūdza izdarīt nedaudzus grozījumus. Tie attiecās uz dažām tadam vietām, kas patiesi vairāk atbilda Grietiņas nekā tās otras jaunavas apstākļiem, kura bija no labas ģimenes, turīga, pilsētā pazīstama un visu cienīta. Kad jaunais cilvēks man bija pateicis, kādi grozījumi būtu vēlami, un sameklējis rakstaino, bet pats uz isu bridi iegājis otrā istabā kaut ko padarit, es paliku sēžam uz sola, kas atradās pie sienas aiz gara galda, un centos izdarīt vajadzīgos labojumus, rakstīdams uz lielās šifera plāksnes, kura aizņēma gandrīz visu galdu, ar grifeli, kas parasti stāvēja nolikta uz loga, jo uz šās plāksnes parasti šo to aprēķināja vai atzīmēja un tie, kas pamāca mājās vai gāja projām, ar tās palīdzību viens otram šo to pavēstīja.

Kad kādu laiku biju izmēģinājies sacerēt dažādus variantus un pēc tam atkal tos nodzēsis, es nepacietīgi izsaucos:

— Neiznāk ta, kā vajag!

— Jo labāk! — piemīlīgā meitene mierīgi noteica. — Es vēlētos, kaut tur itin nekas neiznāktu. Jums nevajadzētu nodarboties ar šādām lietām.

Viņa piecēlās no ratiņa, pienāca pie galda un mani ļoti saprātīgi un laipni nostrostēja.

— Liekas, ka tas ir tikai nevainīgs joks; tas patiesi ir joks, bet nevainīgs gan ne. Esmu jau pieredzējusi vairākus gadījumus, kad mūsu jaunekļi šādu nedarbu dēļ iekūlušies lielas nepatikšanas.

— Bet ko lai es daru? — es iesaucos. — Vēstule ir uzrakstīta, un viņi paļaujas uz to, ka es izdarīšu labojumus.

— Ticiet man, — viņa turpināja, — un nelabojiet tur neko; paņemiet to atpakaļ, iebāziet kabatā, aizejiet no šejienes un mēģiniet ar sava drauga starpniecību puišus nomierināt. Arī es iebildīšu kādu vārdu, jo redziet — pat es, nabaga meitene, atkarīga no šiem saviem radiniekiem, kuri gan nekā ļauna nedara, bet bieži sava prieka un labuma deļ tomēr rīkojas pārgalvīgi, pretojos un nepārrak-stiju pirmo vēstuli, kā viņi prasīja; puiši to pārrakstīja sagrozīta rokrakstā un tāpat lai dara arī ar šo, ja jau citādi nevar. Un jūs, jauns cilvēks no labas ģimenes, pārticis, neatkarīgs, — kāpēc gan jūs gribat atļaut izmantot sevt par ieroci un iepīt tāda pasākumā, kur jums nav gaidāms nekas labs, bet kur jūs varbūt piedzīvosit nepatikšanas?

Jutos laimīgs, ka varu dzirdēt viņu tik ilgi runājam, jo parasti viņa iemeta sarunā tikai pa vārdam. Manas jūtas pret meiču uzbangoja neticami spēcīgi, es vairs nespēju savaldīties un atbildēju:

— Es nemaz neesmu tik neatkarīgs, kā jūs domājat, un ko gan man lidz tas, ka esmu turīgs, ja man trūkst tā dārguma, ko es vēlētos!

Viņa bija nolikusi sev priekša manu poētiskās vēstules uzmetumu un pusbalsī lasīja to ļoti liegā un maigā tonī.

— Sī vēstule ir ļoti skaista, — viņa sacīja, apstājusies kādā naivā jūtu atklāsmes vietā, — tikai žēl, ka tā nav paredzēta labākam nolūkam un nav patiesa.

— Ak, kaut tiešām tā būtu! — es izsaucos. — Cik laimīgam gan vajadzētu justies cilvēkam, kas saņemtu šādu jūtu apliecinājumu no meitenes, kuru viņš bezgalīgi mīl!

— Tur nu gan būtu vajadzīga ļoti stipra mīlestība, — viņa atbildēja, — bet iespējams tas tomēr ir.

— Piemēram, — es turpināju, — ja kāds, kurš jūs pazīst, goda, cienī un pielūdz, noliktu jums priekšā šādu vēstuli un ļoti sirsnigi un mīļi lūgtu, — ko jūs tad darītu?

Es pastūmu papīra lapu viņai tuvāk, jo viņa to jau atkal bija atbīdījusi uz manu pusi. Viņa pasmaidīja, brītiņu apdomājās, tad paņēma spalvu un parakstīja. Es biju neprātīgā sajūsmā, pielēcu kājās un gribēju viņu apkampt.

— Neskūpstiet mani, — viņa sacīja, — tas ir tik parasti — bet mīliet, ja varat.

Es paņēmu vēstuli un iebāzu kabatā.

— To neviens vairs nedabūs, — es sacīju, — un šī lieta tagad ir izbeigta. Jūs mani izglābāt.

— Nu tad gādājiet, ka izglābjaties pilnīgi, — viņa izsaucās, — un steidzieties prom, kamēr citi vēl nav atnākuši un jūs neesat nokļuvis neapskaužamā stāvoklī.

Es nevarēju šķirties no viņas, bet Grietiņa mani ļoti mīļi lūdza, saņēmusi ar abām rokam manu labo roku un maigi to spiezdama. Es nebiju tālu no asarām, un man šķita, ka arī viņas acīs redzu miklumu; es piespiedu savu seju pie viņas rokām un tad steidzos prom. Nekad vēl savā mūžā nebiju juties tik apjucis.

Nesamaitātu jauniešu pirmajām mīlas jūtām parasti piemīt garīga noslieksme. Laikam pati daba vēlas, lai viens dzimums jutekliski saskatītu otrā labo un daiļo. Un ta ari man šās meitenes tēls un manas jūtas pret viņu pavēra jaunu skaistuma un cildenuma pasauli. Es pārlasīju savu poētisko vēstuli simtiem reižu, aplūkoju parakstu, skūpstīju to, spiedu sev pie sirds un priecājos par šo jauko atzīšanos. Taču, jo vairāk auga mana jūsma, jo vairāk sāpju man sagādāja tas, ka nevaru Grietiņu apciemot, atkal redzēt viņu un runāt ar viņu, jo baidījos brālēnu pārmetumu un uzmācības. Man neizdevās ari satikt labo Piladu, kurš varētu noderēt par starpnieku. Tāpēc es nākamajā svētdienā posos uz Nīderrādi, kurp šī kompānijā parasti mēdza doties, un es patiešam viņus tur sastapu. Biju ļoti izbrīnījies, kad viņi priecīgi nāca man pretī un nemaz nelikās dusmīgi vai vēsi. īpaši laipns bija jaunākais, viņš saņēma mani aiz rokas un sacīja:

— Jūs nesen veikli apvedāt mūs ap stūri, un mēs uz jums bijām patiesi noskaitušies, taču tas, ka jūs aizgājāt un paņēmāt poētisko vēstuli sev līdzi, mūs uzvedināja uz labu domu, kura mums citādi droši vien nebūtu ienākusi prātā. Par apliecinājumu, ka esam izlīguši, varat mūs šodien pacienāt, un tad arī uzzināsit, kas tā īsti ir par ideju, uz kuru mēs esam mazliet iedomīgi un kura noteikti arī jums darīs prieku.

Sie vārdi mani samulsināja ne pa jokam, jo man bija līdzi apmēram tik daudz naudas, lai varētu nopirkt kādus atspirdzinājumus sev un draugam, bet pacienāt veselu kompāniju, turklāt vēl tādu, kura ne vienmēr īstajā laikā prata dzīres beigt, es nekāda ziņa nebiju spējīgs; izteiktais ierosinājums mani pārsteidza vēl jo vairāk tāpēc, ka šie jaunieši parasti ļoti godigi raudzījās uz to, lai katrs maksātu tikai savu daļu. Viņi pasmējās par manu apjukumu, un jaunākais puisis turpināja:

— Vispirms apsēdīsimies lapenē, un tad jūs uzzināsit ari tālāko.

Mēs apsēdāmies, un viņš stāstīja:

— Kad jūs toreiz mīlestības vēstuli paņēmāt sev līdzi, mēs vēlreiz visu pārrunājām un secinājām, ka izmantojam jūsu talantu pavisam nelietderīgi, tikai sava ļaunā prieka pēc, lai citus sarūgtinātu un paši sev sagādātu nepatikšanas, bet mēs taču varētu izmantot to tā, lai visiem būtu labums. Redziet, šeit man ir pasūtījums kāzu dzejolim un ari bēru dzejolim^117. Otrais jādabū gatavs tūlīt, bet pirmajam vēl ir astoņas dienas laika. Ja jūs tos uzrakstīsit, kas jums taču nāksies pavisam viegli, tad uzskatīsim, ka.esat mūs divkārt pacienājis, un mēs vēl ilgi paliksim jūsu parādnieki.

Sads ierosinājums man patika visādā ziņā, jo es jau no bērna kājas ar zināmu skaudību biju lasījis dažādiem notikumiem par godu rakstītos dzejoļus, kuri tolaik katru nedēļu parādījās atklātībā ne jau pa vienam vien, bet lielāku kāzu gadījumos tika sacerēti pat desmitiem; man likās, ka es varu radīt tikpat labus un vēl labākus šāda veida dzejdarbus. Tagad man tika dota izdevība parādīt, ko spēju, un, galvenais, redzēt savus darbus arī iespiestus. Es neatteicu. Puiši man pastāstīja šo to tuvāk par attiecīgajam personām un viņu ģimenes apstākļiem; es pagāju sāņus, izdomāju dzejoļa plānu un uzrakstīju arī dažas strofas. Tad atkal devos pie pārējās sabiedrības, bet, tā kā vīns netika taupīts, tad ar dzejoļa rakstīšanu vairs neveicās un es to nevarēju tai pašā vakarā pabeigt.

— Vēl ir laiks lidz rītvakaram, — puiši sacīja, — mēs tikai gribam jums pateikt, ka ar honorāru, kuru saņemsim par šo bēru dzejoli, pietiks, lai palīksmotos vel ari rit. Atnāciet pie mums, jo būs taisnīgi, ja Grietiņa arī varēs baudīt jūsu darba augļus, tāpēc ka patiesībā viņa mums iedvesa šo ideju.

Mans prieks bija neizsakāms. Mājupceļā es domāju vairs tikai par trūkstošajiem pantiem, vēl pirms gulētiešanas visu uzrakstīju, bet nakamajā rītā pārrakstīju tīrrakstā. Diena man šķita bezgala gara, un, tikko satumsa, es jau atrados mazajā, šaurajā dzīvoklītī blakus savai mīļotajai meitenei.

Jaunie ļaudis, ar kuriem es šādā kārtā nonācu arvien tuvāka saskarē, nepiederēja pie pašiem zemākajiem slāņiem, tomēr bija vienkārši cilvēki. Viņu rosība bija uzslavas cienīga, un es ar patiku klausījos, kad viņi runāja par dažādajiem līdzekļiem un ceļiem, ka var kaut ko nopelnīt; viņi arī labprāt mēdza stāstīt par tādiem cilvēkiem, kas tagad ir ļoti bagāti, bet sākuši no nekā. Vieni, būdami nabadzīgi kalpotāji, bija pratuši kļūt nepieciešami saviem darba devējiem un beigu beigās tikuši pat par viņu znotiem; citi atkal bija ta paplašinājuši un uzlabojuši savu tirdzniecības lauku, kuru bija sākuši ar sēra diegu un tamlīdzīgu preču pārdošanu, ka tagad bija kļuvuši par bagātiem tirgotājiem un komersantiem. Jauniem ļaudīm, kam veiklas kājas, sevišķi izdevīgi un ienesīgi esot strādāt izsūtāmā vai māklera darbu, kā ari izpildīt dažādus uzdevumus un izdarīt iepirkumus tādiem turīgiem cilvēkiem, kuri paši nespēj ar to tikt galā. Mēs visi labprāt klausījāmies šos padomus, un ikviens, klusībā sevi novērtējis, iedomājās, ka viņam piemīt tik daudz spēju, lai ne vien tiktu dzīvē uz priekšu, bet arī sasniegtu nepieredzēti lielu laimi. Taču likās, ka neviens cits nepiedalās šajās sarunās tik nopietni kā Pilads, kurš beigās atzinās, ka esot bezgalīgi iemīlējies kāda meičā un jau norunājis ar viņu precēties. Vecāku materiālie apstākļi neatļaujot viņam iestāties augstskolā, taču viņš esot cītīgi mācījies glītrakstīšanu, rēķinvedību un jaunās valodas un tagad cerībā novīt sev ģimenes ligzdiņu mēģināšot darīt visu iespējamo. Brālēni viņu slavēja, kaut gan priekšlaicīgu solījumu došanu meitenei negribēja atzīt par pareizu, un piebilda, ka Pilads gan esot krietns un jauks zēns, tomēr viņam nepietikšot enerģijas un uzņēmības, lai paveiktu kaut ko sevišķu. Kad nu viņš sev par attaisnojumu sāka gari un plaši skaidrot, ko nodomājis darīt un ka pie tā ķerties, tad arī pārējie vairs nespeja klusēt, un katrs tagad ņēmās stāstīt, ko jau spējot paveikt, ko dara, kam nododas, kādu ceļu jau nogājis un kādas iespējas saskatot tuvākajā nākotnē. Beidzot pienāca arī mana kārta. Tagad ari man vajadzēja pastāstīt par savu dzīves veidu un nākotnes izredzēm, un, kamēr es apdomājos, Pilads sacīja:

— Lai mēs salīdzinājumā ar viņu nepaliktu gluži ēnā, es lūdzu vienīgi, lai viņš neņem vērā sava stāvokļa ārējās priekšrocības. Viņš labāk varētu sacerēt pasaciņu par to, ar ko iesāktu, ja viņam šai brīdī gluži tāpat kā mums nebūtu nekāda atspaida.

Grietiņa, kura līdz šim mirklim bija turpinājusi vērpt, piecēlās un, ka parasti, apsēdās galda galā. Mēs bijām jau iztukšojuši dažas pudeles, un es ar humoru sāku stāstīt savu varbūtējo dzīves stāstu.

— Vispirms es jūs lūdzu, — es sacīju, — atstāt man to klientūru, kuru tagad esat sākuši man apgādāt. Ja jūs man vienmēr atdosit naudu par visiem dzejoļiem, kas rakstīti par godu dažādiem gadījumiem, un mēs to vienkārši nenotrieksim, tad jau es pie kaut kā tikšu. Turklāt jūs nedrīkstat ņemt man ļaunā, ja es spraukšos iekšā arī jūsu darbības lauka.

Pēc tam es pastāstīju, kuri no viņu nodarbošanās veidiem saistījuši manu uzmanību un kuriem ari es varētu I būt noderīgs. Visi iepriekšējie runātāji savus paredzamos ienākumus bija aplēsuši naudā, un es lūdzu, lai viņi palīdz man sastādīt arī manu budžetu. Visu, ko es sacīju, Grietiņa līdz šim klausījās ļoti uzmanīgi, nosēdusies tādā pozā, kura viņai ļoti labi piestāvēja, vienalga, vai viņa klausījās vai arī runāja. Viņa bija uzlikusi rokas uz galda malas un ar abām plaukstām satvērusi delmus. Tā viņa varēja sēdēt ilgi, reizumis pakustinādama vienīgi galvu, ko nekad nedarīja bez iemesla vai nozīmes. Brīdi pa brīdim viņa iemeta pa vārdiņam un palīdzēja, kad mums kaut kas samisējās plānu kaldināšanā, bet tad atkal sēdēja klusu un mierīgi kā parasti. Es nenovērsu acu no viņas, un nav grūti iedomāties, ka manos nākotnes plānos, kurus es izdomāju un stāstīju citiem, arī viņai bija sava nozīme, turklāt manas jūtas pret viņu lika vārdiem izskanēt patiesi un ticami, tā ka es pats sevi uz acumirkli apmānīju un iedomājos, ka īstenībā esmu tikpat vientuļš un bez atbalsta, kādu biju sevi attēlojis, bet es jutos ārkārtīgi laimīgs cerībā, ka Grietiņa man piederēs. Pilads bija pabeidzis savu atzīšanos precību nodomos, un nu arī mums citiem radās jautājums, vai mums savos plānos jāaiziet tik tālu.

— Es par to itin nemaz nešaubos, — es sacīju, — jo galu galā ikvienam no mums būs nepieciešama sieva, kas mājās saglabātu un padarītu tīkamu to, ko mēs, ārpus mājas strādādami, tik apbrīnojamā kārtā būsim ieguvuši.

Ēs attēloju, kādu dzīvesbiedri sev vēlētos, un būtu patiešām dīvaini, ja tā nebūtu bijusi pilnīga Grietiņas līdziniece.

Par bēru dziesmu saņemtā nauda bija notērēta, un visai drīz varēja gaidīt patīkamo atlīdzību par kāzu dziesmu; es pārvarēju visas bailes un raizes un, tā kā man bija daudz paziņu, tad pratu savējiem noslēpt, kur patiesībā pavadu vakarus. Redzēt mīļoto meiteni un atrasties viņas tuvumā — tas drīz vien man kļuva par dzīves nepieciešamību. Pārējie tāpat bija pieraduši pie manis, un mēs gandrīz ik dienas sanācām kopā, it kā citādi nemaz nevarētu būt. Pa to laiku Pilads šajās mājās bija ievedis arī savu daiļavu, un šis pāris dažu labu vakaru pavadīja kopā ar mums. Viņi kā jau līgava un līgavainis, kaut gan līdz kāzām vēl bija tālu, neslēpa no citiem savas maigās jūtas;

Grietiņa turpretī centās turēt mani zināmā attālumā. Viņa nekad nevienam nesniedza roku, ari man nc; viņa necieta, ja viņu aizskara, tikai reizumis apsēdās man blakus, sevišķi tad, kad es rakstīju vai lasīju priekšā, draudzīgi aplika man roku ap pleciem un skatījās mana grāmatā vai papīra lapā; turpretī, ja es gribēju atļauties līdzīgu vaļību, tad viņa aizbēga un tik drīz vairs nenāca atpakaļ. Taču Grietiņa bieži mēdza apsēsties šajā pozā, un vispār viņas žesti un kustības vienmēr bija vienveidīgi, kaut gari arvien viņai labi piederējās un bija skaisti un valdzinoši. Tomēr es nekad netiku redzējis, ka viņa ar lādu pašu uzticību izturētos arī pret kādu citu.

Viens no nevainīgākajiem un reizē arī interesantākajiem izpriecas braucieniem, kuros es devos kopā ar dažadām jaunu cilvēku kompānijām, bija tāds: mēs iesēdāmies tirdzniecības kuģī, kas gāja uz Hchstu, vērojām tajā sablīvētos savdabīgos pasažierus un jokodamies un pazobodamies uzsākam sarunas te ar vienu, te ar otru — kā nu mums aiz draiskulības iepatikās. Mēs izkāpām I Ielīstā, kur tai paša laikā pienāca tirdzniecības kuģis no Maincas. Kādā viesnīcā varēja labi paēst, tur kopā ieturēja maltīti turīgākie pasažieri — gan tie, kas brauca turp, gan arī tie, kas brauca atpakaļ, un pēc tam katrs turpināja savu ceļojumu, jo abi kuģi gāja atkal atpakaļ. Paēduši pusdienas, mēs tad katru reizi braucam uz augšu līdz Frankfurtei, un ta ļoti plašā sabiedrībā bijām izdarījuši ar kuģi vislētāko ekskursiju, kāda vien iespējama. Reiz es devos šādā braucienā kopa ar Grietiņas brālēniem, un Hehstā mums pie gaida piebiedrojās kāds jauns cilvēks, kurš varēja būt mazliet vecāks par mani. Mani draugi viņu pazina un stādīja man priekša. Viņam piemita kaut kas ļoti simpātisks, lai gan citādi viņš ne ar ko neizcēlās. Viņš bija atbraucis no Maincas, tagad kopā ar mums devās uz Frankfurti un pa ceļam tērzēja ar mani par dažādiem jautājumiem, kas attiecās uz pilsētas iekšējo kartību, iestādēm un amatiem, turklāt man likās, ka viņš par to visu ir labi informēts. Kad mēs šķīrāmies, viņš atsveicinājās un piebilda, ka vēloties, lai man par viņu būtu radies labs iespaids, jo viņš cerot, ka vajadzības gadījumā varbūt varēšot griezties pie manis pēc rekomendācijas. Es nesapratu, ko viņš ar to gribēja teikt, bet brālēni pēc dažām dienām man visu paskaidroja; viņi par šo cilvēku labi atsaucās un lūdza, lai es aizliekot viņa labā kādu vārdu

savam vectēvam, jo patlaban esot brīva kāda vidēja ranga vieta un šis jauneklis labprāt vēlētos to dabūt. Sakumā es atvainojos un atteicos, jo tādās lietās vēl nekad nebiju jaucies, bet viņi ņemas mani pierunāt tik ilgi, līdz es biju ar mieru to darīt. Es jau reizumis biju ievērojis, ka iecelšanu kādā amata diemžēl bieži vien novērtēja ka žēlastības parādīšanu, un tad tur sava nozīme bija arī vecāsmātes vai kādas manas krustmātes aizliktam labam vārdam. Es jau biju tiktāl izaudzis, lai varētu iedomāties, ka arī manam ieteikumam būs kāds svars. Tālab, par prieku saviem draugiem, kuri visādi ņēmās apgalvot, ka viņi par šo laipnību būšot man ļoti pateicīgi, es pārvarēju kautrību un apsolījos* nodot vectēvam lūgumrakstu, ko puiši man iedeva.

Kādu svētdienu pēc pusdienām, kad vectēvs nopūlējās ar dārza darbiem, jo tuvojās jau rudens, un es visur centos viņam palīdzēt, pēc nelielas vilcināšanās izteicu viņam 1 ugumu un nodevu paziņas iesniegumu. Viņš pameta uz to acis un jautaja, vai es šo jauno cilvēku pazīstot. Es viņam vispārējos vilcienos pastāstīju, ko varēju pateikt, un viņš ar to apmierinājās.

— Ja tavam aizbilstamajam ir kādi nopelni un labas rekomendācijas, tad es viņa un ari tevis dēļ neliegšu savu labvēlību.

Vairāk viņš nekā neteica, un es ilgi par šo lietu neko vairs netiku dzirdējis.

Kopš kāda laika biju pamanījis, ka Grietiņa vairs nenodarbojās ar vērpšanu, bet šuva, turklāt tas bija ļoti smalks darbs, un mani tas radīja izbrīnu vēl jo vairāk tāpēc, ka dienas jau bija kļuvušas īsākas un tuvojās ziema. Es par šo jautājumu turpmāk vairs nedomāju, tikai mani darīja nemierīgu tas, ka dažas reizes es viņu no rīta nesastapu mājās ka parasti un, negribēdams būt uzbāzīgs, nevarēju izdibināt, kurp viņa aizgājusi. Taču kādu ritu man nācās piedzīvot ļoti savadu pārsteigumu. Mana masa, kas gatavojās ballei, lūdza mani nopirkt viņai pie galantērijas preču tirgotājas ta saucamās itāliešu puķes. Tas darināja klosteros, un tas bija mazas un glītas. It ipaši mirtes, kā arī pundurrozītes un citas līdzīgas puķes izskatījās brīnumskaistas un gluži dabiskas. Es viņai labprāt pakalpoju un devos uz veikalu, kuru jau bieži biju apmeklējis kopā ar māsu. Tikko biju iegājis iekšā un sasveicinājies ar veikalnieci, es ieraudzīju pie loga sēžam kādu sievieti, kura

savā mežģīņu aubītē un zīda apmetnī likās ļoti jauna, daiļa un labi noaugusi. Viegli varēju noprast, ka šī ir veikalnieces palīdze, jo viņa patlaban sprauda pie kadas platmalītes lentu un spalvas. Pārdevējā rādīja man garu kasti ar dažādiem ziediem; es tos aplūkoju un, izraudzīdamies sev piemērotos, atkal pavēros uz sievieti pie loga; biju ārkārtīgi izbrīnījies, kad saskatīju viņā neticamu līdzību ar Grietiņu, un galu galā man nācās pārliecināties, ka tā patiešam ir viņa. Kad viņa man pamirkšķināja ar acīm un deva zīmi, lai es neizrādu, ka mēs esam pazīstami, man vairs nebija nekādu šaubu. Tagad nu es nevarēju vien izvēlēties, ko ņemt un ko atstāt, un iedzinu pārdevēju vēl lielākā izmisumā, nekā to būtu spējusi izdarīt jebkura sieviete. Es patiešām nespēju izvēlēties, jo biju ārkārtīgi apjucis, un tai paša laikā man patika tur uzkavēties, jo tā radās izdevība ilgāk pabūt šās meičas tuvumā, kuras mānīgā pārvērtība mani kaitinaja un kura tieši šis pārvērtības dēļ šķita valdzinošāka nekā jebkad. Beidzot veikalniece laikam bija zaudējusi jebkuru pacietību un izmeklēja man veselu kasti ar puķēm, kuras lūdza aiznest māsai, lai viņa pati izraugās vajadzīgās. Tā es tiku gluži vai izdzīts no veikala, jo veikalniece man pa priekšu jau aizsūtīja savu kalponi ar visu kasti.

Tiklīdz ierados mājās, tā tēvs lika mani pasaukt un pavēstīja šādu ziņu: tagad jau esot pilnīgi skaidrs, ka erc-hercogu Jozefu ievēlēšot un kronēšot par Romas impērijas karali^118. Tik ārkārtīgi svarīgu notikumu nedrīkstot sagaidīt nesagatavoti un tikai stāvēt muti atpletuši un brīnīties par to, kā viss norisinās. Tāpēc viņš gribēja kopā ar mani pārlasīt abu pēdējo kronēšanu laikā rakstītās dienasgrāmatas par vēlēšanu un kronēšanas gaitu un tāpat arī vēlēšanu nolikumu, lai tad varētu labāk ievērot, ar kādiem jauniem noteikumiem tas tiks papildināts šoreiz. Mēs ķērāmies pie dienasgrāmatām un nosēdējām pie tām visu dienu līdz pat vēlai naktij, taču man, pētījot svētās Romas impērijas augstākos lēmumus, visu laiku acu priekšā rēgojās daiļā meiča gan savā vecajā mājas kleitiņā, gan arī jaunajā tērpa. Tovakar vairs nebija iespējams viņu sastapt, un es nomodā pavadīju ļoti nemierīgu nakti. Vakardienas nodarbības nākamajā dienā tika cītīgi turpinātas, un tikai pievakarē es atradu iespēju apciemot savu iemīļoto, kuru sastapu atkal viņas parastajā mājas apģērbā. Viņa smaidīja, skatīdamās uz mani, bet es neiedrošinājos

citu klātbūtnē par notikušo kaut ko ieminēties. Kad visa kompānija atkal mierīgi sēdēja kopā, viņa sacīja:

— Tas nav taisnīgi, ka jūs mūsu draugam neatklājat

to, ko mēs šais dienās esam nolēmuši.

Tad viņa pastāstīja, ka pēc mūsu nesenās sarunas par tematu, kā katrs cer gūt dzīvē panākumus, viņi savā starpā vēl sprieduši par to, kādā veidā sieviete varētu attīstīt savus talantus un darba tikumus un izmantot laiku lietderīgi. Šai sakarā brālēns esot ieteicies, ka viņa varētu mēģināt iestāties darbā pie modistes, kurai tieši patlaban esot vajadzīga palīdze. Pēc tam viņi ar šo sievieti esot vienojušies, un Grietiņa ik dienas pavadot pie viņas vairākas stundas, par ko saņemot labu atalgojumu; tikai tur viņai reprezentācijas pcc esot jāuzvelk greznāks tērps, bet to viņa vienmēr atstājot veikalā, jo viņas parastajiem ikdienas dzīves apstāk|iem tas nemaz nepiederoties. Grieti-ņas paskaidrojums mani gan nomierināja, taču man ne visai patika tas, ka šis jaukais bērns uzturēsies publiskā veikalā un turklāt vēl tādā vietā, kur reizumis mēdz pulcēties dažādi švīti. Es tomēr to neizrādīju un pūlējos klusībā apslāpēt greizsirdības modinātās raizes. Jaunākais brālēns gan man neļāva ilgi tām nodoties; viņš tūlīt pavēstīja, ka esot saņemts jauns pasūtījums kādam īpašam gadījumam paredzētam dzejolim, pastāstīja par cilvēkiem, kam tas veltīts, un tūlīt pieprasīja, lai es ķeroties pie dzejoļa sacerēšanas un uzrakstot uzmetumu. Viņš jau vairākkārt bija mani iztaujājis, kā šāds uzdevums veicams, un, ta kā es šādas reizēs biju visai runātnīgs, tad viņš itin viegli panāca, ka es diezgan sīki izklasīju šādu daiļdarbu retoriskās īpatnības, radīju priekšstatu par to, kā tie sacerami, un minēju par piemēriem gan savus, gan ari citu autoru dzejoļus. Jaunajam cilvēkam bija gaiša galva, kaut gan pilnīgi trūka dzejnieka talanta, bet tagad viņš tik ļoti iedziļinājās pat sīkumos un gribēja iegūt skaidrību visos jautājumos, ka es ieminējos:

— Varētu domāt, ka jūs gribat kļūt man par konkurentu un atņemt man klientus.

— Es to nemaz negribu noliegt, — viņš smaidīdams atbildēja, — jo es ar to jums nekā slikta nenodarīšu. Nepaies necik ilgs laiks, kad jūs iestāsities universitātē, bet līdz tam atļaujiet man kaut ko no jums pamācīties.

— Labprat, — es sacīju un mudināju, lai viņš pats izplāno uzmetumu, izvēlas attiecīgajam gadījumam

ĪGI

piemērotu pantmēru un izdara vēl citus nepieciešamus priekšdarbus. Puisis ļoti nopietni ķērās pie dzejošanas, taču viņam neveicās. Man vienmēr pēc tam vajadzēja tik daudz pārrakstīt, ka man būtu bijis vieglāk pašam sacerēt dzejoli un tas ari būtu padevies labāks. Tomēr šī mācīšana un mācīšanās, paskaidrošana un pārmaiņus rakstīšana bija mums labs laika kavēklis; Grietiņa arī piedalījās šajās nodarbības, un viņai reizumis ienāca prātā itin jauki varianti, ta ka mēs visi bijām apmierināti, var pat sacīt, laimīgi. Diena viņa strādāja pie modistes, bet vakaros mēs parasti sanācām kopā, un mūsu labo noskaņojumu nespēja traucēt pat tas, ka beigu beigās dzejoļu pasūtījumu skaits krietni saruka. Mums gan ļoti ķērās pie sirds, ka reiz viens dzejolis bija atsūtīts atpakaļ, jo pasūtītājam tas nepatika. Mēs tomēr nomierinājāmies, jo tieši to mēs atzinām par savu labāko darbu, tāpēc nospriedām, ka šis cilvēks ir slikts dzejas pazinējs. Brālēns, kurš alka reizi par visām reizēm apgūt poēzijas mākslu, ierosināja izpildīt izdomātus pasūtījumus, kas mums joprojām sagadāja labu laika kavēkli, tomēr tie neko neienesa, tāpēc, rīkojot savas mazās dzires, mums nācās krietni ierobežoties.

Pa to laiku kļuva manāma arvien nopietnāka gatavošanās lielajam valsts mēroga notikumam — Romas impērijas karaļa vēlēšanām un kronēšanai. Kūrfirstu sapulce, kurai pēc sākotnējām ziņām vajadzēja notikt 1763. gada oktobrī Augsburgā, tagad tika pārceltā uz Frankfurti, un tiklab šā gada beigās, kā arī nākamā gada sākumā norisinājās sagatavošanās darbi, kuriem bija jāievada šis svarīgais pasākums. Vispirms tika sarīkots vēl nepieredzēts gājiens. Viens no pilsētas kancelejas ierēdņiem, kuru jāšus pavadīja četri trompetisti un kājām sardzes vīri, sēdēdams zirga mugurā, dažādās pilsētas vietās skaļā un labi sadzirdamā balsi nolasīja garu ediktu, kurā bija paziņots par gaidāmo notikumu un piekodināts, lai pilsoņi uzvedas pieklājīgi un apstākļiem atbilstoši. Pilsētas domē norisinājās plašas apspriedes, un nepagāja necik ilgs laiks, kad dzimtsmaršala uzdevumā ieradās impērijas kvartlrmeistars, lai saskaņā ar vecām paražām sameklētu un atzīmētu dzīvokļus, kas paredzēti sūtņiem un viņu svītām. Mūsu māja atradās Kūrpfalcas sūtniecības kvartālā, un tagad mums bija paredzama atkal jaunu, kaut gan patīkamāku iemītnieku uzņemšana. Vidējais stāvs, kurā kādreiz bija mitinājies grāfs Torans, tika ierādīts kādam

Kūrpfalcas galminiekam, un, tā kā augšējo stāvu bija aizņēmis Nirnbergas pilnvarotais lietvedis barons fon Ke-nigstāls, tad mēs dzīvojam vel vairāk saspiesti nekā franču laikos. Tas man noderēja par jaunu ieganstu uzturēties ārpus mājas un dienas lielāko daļu pavadīt uz ielas, lai labi ievērotu visu, kas pilsētā norisinājās.

Pēc tam kad mēs ar interesi bijām vērojuši, kā tika pārkārtotās un sagatavotas rātsnama telpas, pēc tam kad cits pēc cita bija ieradušies sūtņi un sestajā februāri svinīgi sarīkota viņu pirmā kopīgā iebraukšana, pienāca karta noskatīties imperatora komisāru ierašanos un viņu svinīgo iebraukšanu, kas tāpat ar lielu pompu notika Rēmerā. Firsta fon Lihtenšteina cienījamā persona radīja simpātijas visos, taču zinātāji apgalvoja, ka greznās livrejas jau reiz esot tikušas lietotas kādā citā līdzīgā gadījuma un ari vēlēšanu un kronēšanas ceremonija diezin vai būšot tik spoža kā toreiz, kad tika ievēlēts un kronēts Kārlis Septītais. Mums, jaunākajiem, patika tas, ko mēs te skatījām paši savām acīm, — mums šķita, ka viss norisinās teicami, un daudz kas mūsos radīja izbrīnu.

Vēlēšanu konventa sapulce^119 beidzot bija ieplānota trešajā martā. Tagad pilsētas iedzīvotāju uzmanību saistīja jaunas svinīgas ceremonijas, un, lai noskatītos, kā sūtņi devās savstarpējās oficiālas vizītēs, mēs caurām dienām bijām uz kājām. Turklāt mums vajadzēja vērot ļoti uzmanīgi, jo mūsu uzdevums bija ne tikai blenzt atplestām mutēm, bet gan visu labi ielāgot, lai mājas varētu, kā nākas, par to pastāstīt vai pat uzrakstīt nelielu sacerējumu, jo tā mans tēvs ar fon Kenigstālu bija norunājuši pa daļai tāpēc, lai mums būtu kāds mācību vingrinājums, pa daļai arī tāpēc, lai viņiem pašiem paliktu rakstiskas piezīmes. Un tas man tiešām nāca par labu, jo tā radās iespēja sarakstīt diezgan interesantu dienasgrāmatu par vēlēšanu un kronēšanas svinību ārējo norisi.

No deputātiem, kuri ar savu personību radīja uz mani visdziļāko iespaidu, vispirms minams Maincas kūrfirstes pirmais sūtnis barons fon Ertāls, vēlākais kūrfirsts. Viņam nepiemita nekas tāds, kas īpaši durtos acis, taču savā melnajā, ar mežģīnēm rotātajā talārā viņš man vienmēr ļoti patika. Otrs sūtnis, barons fon Grošlags, bija stalts vīrs, un, kaut gan ārēji viņš izskatījās mazliet kūtrs, viņam tomēr piemita visizsmalcinātākās augstākās sabiedrības manieres. Vispār viņš bija visai pievilcīgs. Bohēmijas

sūtnis firsts Esterhazi bija neliela auguma, bet labi noaudzis, joti rosīgs un tai pašā laikā aristokrātiski smalks, turklāt viņš nebija ne lepns, ne vēss. Es pret šo cilvēku jutu īpašas simpātijas, jo viņš man atgādināja maršalu Broljo. Taču aizspriedumaino frankfurtiešu acīs iespaids, ko šis izcilās personas rādijā ar savu izskatu un tituliem, zināmā mērā mazinājās tādēļ, ka visi jūsmoja par Bran-denburgas sūtni baronu fon Ploto. Šis cilvēks, kura apģērbs, kā ari sulaiņu livrejas un ekipāžas izcēlās ar zināmu vienkāršību, ar savu diplomātisko darbību bija ieguvis varoņa slavu jau septiņgadu kara laikā; kad notārs Aprils Regensburgā dažu liecinieku klātbūtnē bija gribējis baronam nodot paziņojumu par viņa karaļa izsūtīšanu trimdā, Ploto tikai lakoniski izsaucies: «Ko? Nodot paziņojumu?» — un nogrūdis vai arī licis nogrūst viesi lejā pa kāpnēm. Mēs vairāk ticējām pirmajai iespējai, jo tā mums labāk patika, un mums šķita, ka no šā mazā, plecīgā vīra, kura melnās, zibsnīgās acis šaudījās šurp un turp, šādu rīcību pilnīgi var sagaidīt. Kad viņš izkāpa no savas karietes, visu acis bija vērstas uz viņu. Tādās reizēs vienmēr atskanēja priecīgi čuksti, un daudz netrūka, ka ļaudis saktu viņam aplaudēt, kliegtu «Vival!» vai «Bravo!». Tik stipri ļaužu pūlis, kura vidū tagad jau atradās ne tikai frankfurtieši, bet ari vācieši no visiem apvidiem, mīlēja karali un visus, kas viņam kalpoja ar sirdi un dvēseli.

No vienas puses, šīs svinības man sagādāja prieku, jo visam, kas te norisinājās, vienalga, kas tas ari bija, varēja atrast zināmu izskaidrojumu, viss liecināja par kaut kādu iekšēju saistību, un šādas simboliskas ceremonijas atkal uz acumirkli atdzīvināja seno Vācijas impēriju, kas bija jau gandrīz aprakta zem daudzajiem pergamentiem, dokumentiem un grāmatām. No otras puses, es tomēr nevarēju apslēpt zināmu nepatiku, kad man mājās tēva uzdevumā vajadzēja pārrakstīt delegāciju iekšējās sarunas, turklāt man nacas atzīt, ka šeit cita pret cilu stāvēja vairākas varas, kas apmēram bija vienādi spēcīgas un bija vienis prālis tiktāl, ka tās gribēja jauno reģentu ierobežot vēl vairāk nekā veco; katrs centās izmantot savu ietekmi tikai tam nolūkam, lai saglabātu un paplašinātu savas privilēģijas un vēl vairāk nodrošinātu savu neatkarību. Šoreiz visi izturējās vēl uzmanīgāk nekā parasti, jo sāka baidīties no Jozefa Otrā straujās dabas un viņa iespējamajiem plāniem.

Mana vecātēva un tāpat ari pārējo pilsētas domes locekļu mājās, kur es mēdzu viesoties, valdīja liels nemiers, jo visi bija ārkārtīgi aizņemti ar dižciltīgo viesu sagaidīšanu, apsveikšanu un dāvanu pasniegšanu. Tāpat ari maģistrātam kopumā un tā atsevišķajiem locekļiem nācās vienā gabalā aizstāvēties, pretoties un protestēt, jo, izmantojot šādus izdevīgus gadījumus, katrs arvien cenšas no tā kaut ko izspiest vai ari tam kaut ko uzkraut, un tikai nedaudzi, pie kuriem maģistrāts griežas pēc atbalsta, patiešām to ari sniedz vai nāk palīgā. Vārdu sakot, tagad man dzīvi atmiņā atausa viss, ko es, apbrīnodams krietno pilsētas domes viru pacietību un izturību, biju lasījis Ler-snera hronikā par šādiem gadījumiem līdzīgās situācijās.

Nepatīkami ir vēl tas, ka šādās reizēs pilsētā mazpa-mazām saplūst gan vajadzīgi, gan ari nevajadzīgi ļaudis. Pilsētas valde veltīgi atgādina viesnīcu īpašniekiem jau novecojušās Zelta bullas noteikumus. Ar protekcijām ierodas ne tikai tie, kas sūtīti noteiktā uzdevumā, un viņu pavadoņi, bet arī dažs labs augstmanis un citas personas, kas grib apmierināt savu ziņkārību vai ari atbraukuši kādā privāta lielā, tāpēc ne vienmēr var tūlīt izšķirt jautājumu, kuram dodama apmešanās vieta un kuram pašam jāīrē sev dzīvoklis. Burzma klust arvien lielāka, un pat tie, kuriem tur nekas nav darāms un nav ari ne par ko jāatbild, sak justies neomulīgi.

Pat mēs, jaunie ļaudis, kam pašiem bija iespēja visu līdzi noskatīties, ne vienmēr varējām iepriecēt savas acis un gūt pietiekamu apmierinājumu iztēlei. Spāniešu mantijās tērptie sūtņi ar lielām, spalvām rotātām platmalēm galvā un šādas tādas vietumis redzamas savdabīgas detaļas gan izskatījās īsti senlaicīgi, bet daudz kas turpretī bija pa pusei jauns vai ari pavisam moderns, tāpēc radās priekšstats, ka vispār pilsētā valda raibs, neizskatīgs un bieži pat bezgaumīgs jūklis. Sī iemesla deļ mēs bijām ļoti laimīgi, kad uzzinājām, ka sakarā ar ķeizara un nākamā karaļa paredzamo ierašanos tiek veikti lieli pasākumi, lai ātrāk virzītos uz priekšu darbs kūrfirstu kolēģijā, kuras darbība pamatojās uz pēdējo vēlēšanu nolikumu, un lai par vēlēšanu dienu tiktu izziņots 27. marts. Tagad vajadzēja domāt par impērijas insigniju atgadāšanu šurp no Nirnbergas tin Ahenas, bet vispirms tika gaidīta Maincas kūrfirsta ierašanās, kaut gan ar viņa sūtniecību vēl turpinājās strīdi par to, kur viņam ierādīt apmešanās vietu.

Pa šo laiku es mājās visai cītīgi nodarbojos ar saviem rakstveža pienākumiem un reizē iepazinos ari ar dažādiem sīkumainiem atgādinājumiem, kurus vajadzēja ievērot, sastādot jauno vēlēšanu nolikumu. Katra kārta gribēja panākt savu privilēģiju saglabāšanu un savas autoritātes pastiprināšanu, kam vajadzēja atspoguļoties šajā dokumentā. Daudzas tamlīdzīgas piebildes un vēlēšanās tomēr tika atstātas bez ievērības, un daudz kas palika tāpat, kā jau bijis agrāk; tomēr ierosinājumu sūtītāji saņēma atbildes ar visnoteiktākajiem apliecinājumiem, ka viņu domas nebūt neesot galīgi ignorētas un ka nākamreiz tās varbūt ievērošot.

Ar ļoti daudzu un grūtu jautājumu kārtošanu nācās nodarboties Impērijas maršala pārvaldei, jo iebraucēju skaits auga un kļuva arvien grūtāk viņus visus izvietot. Nebija vēl arī pilnīgas vienprātības par to, cik lieli kvartāli ierādāmi atsevišķu kūrfirstu delegācijām. Maģistrāts centās neuzkraut pilsoņiem tādas nastas, kādas viņiem īstenībā nepienācās nest, un tā caurām dienām un naktīm ik mīļu bridi tika saņemtas sūdzības un protesti, radās stridi un nesaskaņas.

Maincas kūrfirsta iebraukšana notika 21. martā. Sākot no šīs dienas, lielgabalu zalvju dārdoņa mūs apdullināja vēl ne vienu reizi vien. Visu ceremoniju norisē šim svinīgajam nolikumam bija īpaši svariga nozīme, jo visi tie viesi, kuru ierašanos bijām vērojuši līdz šim, lai arī cik augstus posteņus ieņēma, tomēr bija tikai pakļautas personas; bet nu brauca šurp suverēns valdnieks, patstāvīgs firsts, pirmais vīrs impērijā pēc ķeizara, un viņu ieveda pilsētā un pavadīja plaša, viņa personas cienīga svīta. Es šeit varētu daudz ko pastāstīt par pompu, ar kādu notika firsta iebraukšana, ja vien nebūtu nodomājis vēlāk pie tā atgriezties un turklāt vēl tādā sakarībā, kuru neviens tik lēti vis neuzminēs.

Tai pašā dienā, atgriezdamies mājup no Berlīnes, Frankfurtei cauri brauca Lafaters^120, kurš arī noskatījās šajā ceremonijā. Kaut gan šādām pasaulīgām ārišķībām viņa acis nebija ne mazākās vērtības, laikam tomēr krāšņais gājiens ar visu, kas pie tā piederējās, būs atstājis dziļas pēdas viņa dzīvajā iztēlē; par to liecina tas, ka pēc vairākiem gadiem, kad šis lieliskais, bet visai savdabīgais cilvēks atstāstīja man kādu daiļdarba fragmentu, ja nemaldos, par apustuļa Jāņa atklāsmi, es konstatēju, ka anti-

krista ierašanās tur mats matā bija attēlota tā, kā notika Maincas kūrfirsta iebraukšana Frankfurtē, — viss saskanēja soli pa solim, gan cilvēki, gan apstākļi bija tieši lādi paši, un nebija aizmirsti pat pušķi, kas rotāja loso zirgu galvas. Par to man būs vēl vairāk kas sakāms, kad būšu ticis līdz laikmetam, kad parādījās dīvainā dzejas mākslā, kuras pārstāvji iedomājās, ka spēs Vecas un Jaunas derības mītus padarīt mūsu uztverei un izjūtām vairāk piemērotus, ja pilnīgi pārcels tos mūsdienu apstākļos un ietērps to varoņus modernos kostīmos, kas atbilst vai nu zemākās kārtas ļaužu, vai arī augstākās sabiedrības pārstāvju apģērbam. Arī par to, kā šis tēlojuma veids pamazam ieguva popularitāti, būs runa turpmāk; šeit pateikšu vienīgi tik daudz, ka neviens šai ziņā gan laikam neieslīga lielākās galejibās par Lafateru un viņa sekotājiem, jo viens no tiem bija tik moderni aprakstījis tris ķēniņu iejāšanu Betlēmē, ka šajās personās itin viegli varēja pazīt firstus un citus augstmaņus, kas mēdza viesoties pie Lafatera.

Taču ļausim šoreiz, lai kūrfirsts Emerihs Jozefs ierodas Kompostellā, tā sakot, inkognito, un pievērsīsimies atkal Grietiņai, kuru es, tiklīdz ļaužu pūlis sāka izklīst, ieraudzīju drūzmā kopā ar Piladu un viņa daiļavu (likās, ka viņi visi trīs tagad kļuvuši nešķirami). Mes tikko bijām paguvuši satikties un sasveicināties, kad jau nolēmām, ka šo vakaru pavadisim kopa, un es ierados pie viņiem jau laikus. Atkal bija sapulcējusies visa parastā kompānija, un katram bija kaut kas stāstāms, sakāms vai piebilstams, jo daži bija savu uzmanību vairāk pievērsuši kādai vienai parādībai, bet pārējie atkal gluži kam citam.

— Jūsu runas, — Grietiņa beidzot sacīja, — man vēl vairāk jauc galvu nekā paši šāsdienas notikumi. Es nekādi nevaru apkopot to, ko esmu redzējusi, un ļoti labprāt vēlētos no kāda uzzināt, kā tas viss saskan.

Es atbildēju, ka varu itin viegli izdarīt viņai šādu pakalpojumu. Lai tikai Grietiņa pasaka, kas īsti viņu interesē. Viņa to arī darīja, un, kad es sāku šo un to paskaidrot, tad izrādījās, ka labāk būtu stāstīt visu pēc kārtas. Es šīs svinības un ceremonijas diezgan trāpīgi salīdzināju ar teātra izrādi, kur priekškaru var nolaist, kad iepatīkas, kaut gan aklieri turpina tēlot; tad priekškaru paceļ no jauna, un skatītājs savā ziņā atkal kļūst par notikumu līdzdalībnieku. Tā ka biju ļoti runātnīgs, ja vien man ļāva

vaļu, tad izstāstīju visu no paša sākuma līdz pat šās dienas notikumiem tā, ka labāk nevarēja, un uzskatāmības dēļ vēl ķēros pie grifeles un teikto papildināju ar zīmējumiem uz lielās šīfera plāksnes. Pārējie tikai retumis pārtrauca mani ar kādu jautājumu vai iebildi, un tā nu es, visiem par apmierinājumu, pabeidzu savu stāstījumu, Grie-liņas pastāvīgas uzmanības uzmundrināts. Beigās viņa man pateicas un piebilda, ka apskaužot visus tos, kuri pārzina šās pasaules notikumus un izprot to norisi un jēgu. Viņa sacīja, ka labprāt vēlētos būt zēns, un gaužām mīļi atzinās, ka viņa man jau ir pateicību parādā par dažu labu vērtīgu paskaidrojumu.

— Ja es būtu zēns, — viņa teica, — tad mēs abi kopā mācītos universitātē un apgūtu īstas zinības.

Mēs turpinājām sarunu tādā pašā garā; Grietiņa noteikti bija apņēmusies mācīties franču valodu, jo, strādājot modes preču veikalā, sapratusi, ka tas ir pilnīgi nepieciešami. Es vaicāju, kāpēc viņa vairs neiet uz turieni, jo pēdējā laikā, nevarēdams vakaros bieži izrauties no mājas, es dažkārt dienā viņai par patiku biju staigājis gar veikalu, lai ieraudzītu viņu kaut tikai uz acumirkli. Meiča paskaidroja, ka šaja nemierīgajā laikā negribot sēdēt veikalā. Kad pilsētā atkal būšot viss pa vecam, tad viņa domājot šai darbā atgriezties.

Pēc tam mēs pievērsāmies vēlēšanu dienai, kas nu jau bija tuvu. Es varēju gari un plaši stāstīt, kas un kā notiks, un savus vārdus es papildināju ar detalizētiem zīmējumiem uz šīfera plāksnes, jo konklāva telpa ar saviem altāriem, troņiem, krēsliem un soliem pilnīgi precīzi tēlojās man acu priekšā. Mēs šķīrāmies parastajā laikā un sevišķi laba noskaņojuma.

Jāteic, ka jaunam pārim, kuru jau pati daba ir izveidojusi harmonisku, nekas tik ļoti nepalidz tuvināties kā jaunavas tieksme pēc zināšanām un jaunekļa spēja viņu pamācīt. No tā rodas ciešas un patīkamas saiknes. Meiča saskata jauneklī savas garīgās pasaules veidotāju un viņš meitenē — tādu būtni, kurai par savu pilnveidošanu jāpateicas nevis dabai, gadījumam vai viņas pašas tieksmei, bet gan viņu abu kopējai gribai, un ši mijiedarbība ir tik salda, ka nav nekāds brīnums, ja jau kopš veca un jaunā Abeļāra laikiem 121 no šādas divu būtņu saskares ir radušās visspēcīgākās kaislības un tikpat daudz laimes, cik nelaimes.

Nākamajā dienā pilsētā valdīja liela rosība sakarā ar vizītēm un pretvizītēm, kuras tagad norisinājās ar varen lielām ceremonijām. Mani kā Frankfurtes pilsoni tomēr sevišķi interesēja un pamudināja uz dažādām pārdomām drošības zvēresta nodošana, kurai bija pakļauta pilsētas dome, militārpersonas un pilsoņi, turklāt zvērestu nodeva nevis ar pārstāvju starpniecību, bet gan ikviens personiski, un tas notika masveidīgi: vispirms lielajā rātsnama zāle to darīja maģistrāts un štāba virsnieki, pēc tam rātsnama kalna lielajā laukumā visi pilsoņi pēc saviem dažādajiem rangiem, pakapēm un dzīves vietas kvartāliem un pašās beigas pārējās militārpersonas. Šeit ar vienu skatienu varēja pārredzēt visus pilsētas iedzīvotājus, kas bija sapulcējušies godpilna mērķa dēļ — lai svinīgi apsolītu gādāt par impērijas galvas un viņa palīgu drošību un rūpēties par veicamā lielā darba mierīgu un netraucētu norisi. Tagad bija ieradušies arī Trīras un Ķelnes kūrfirsti. Vēlēšanu dienas priekšvakarā visiem svešiniekiem pilsēta jaatstāj, vārti tiek aizvērti, ebreji ieslēgti savā kvartālā, un Frankfurtes pilsoņi ne mazums ir lepni uz to, ka vienīgi viņi var būt liecinieki tik varenām svinībām.

Līdz šim viss bija norisinājies apmēram tāpat, kā jau mūsdienās notiek: ievērojamas un visievērojamākās personas pārvietojās vienīgi karietēs, bet tagad tām pēc sensenas paražas vajadzēja sēsties zirgam mugurā. Bija milzīgs ļaužu pieplūdums un drūzma. Tā ka es rātsnamu pazinu tik labi kā pele saimnieka labības klēti, tad es tik ilgi lodāju apkārt, līdz nokļuvu pie galvenās ieejas, kuras priekšā kūrfirstiem un sūtņiem, kas pirms tam bija atbraukuši greznās karietēs un sapulcējušies augštelpās, tagad vajadzēja kāpt zirgos. Staltie, labi iejātie rumaki bija apklāti ar bagātīgi izšūtām segām un visādi izrotāti, Kūrfirsts Emerilis Jozefs, kurš bija skaists un patīkams vīrietis, zirgā izskatījās labi. Abus pārējos atceros mazāk, vienīgi tik daudz, ka viņu sarkanas, no iekšpuses ar ser-muļādām apšūtās mantijas, kuras bijām pieraduši redzēt tikai gleznās, zem klajas debess izskatījās ļoti romantiskas. Mūsu acis priecēja arī klāt neesošo laicigo kūrfirstu sūtņi savos spāniešu tērpos, kas bija šūdināti no zelta drānas, izšūti ar zelta diegiem un bagātīgi rotāti ar zelta mežģīņu tresēm, turklāt lielās spalvas pie senlaicīgi uzlocītajam platmalēm varen krāšņi plīvoja vējā. Toties man itin nemaz nepatika īsās, modernās bikses, baltās zīda

zeķes un pēc jaunākās modes darinātās kurpes. Mēs labāk būtu vēlējušies redzēt zeltītus puszābaciņus, sandales vai kaut ko tamlīdzīgu, jo tad apģērba stils būtu vairāk izturēts.

Arī šeit sūtnis fon Ploto ar savu uzvedību atšķīrās no visiem citiem. Viņš izskatījās jautrs un mundrs, un likās, ka viņš pret visu šo ceremoniju nejūt sevišķu respektu. Jo, kad vecāks kungs, kurš stāvēja viņam priekšā, nevarēja tūlīt uzrausties zirgā un Ploto nācās brīdi pagaidīt pie galvenās ieejas, viņš nevarēja atturēties nepasmīnējis, bet tad jau ari tika pievests viņa zirgs, viņš |oti veikli uzkāpa tam mugurā, un mēs visi viņu atkal apbrīnojām un novērtējām par isti cienīgu Fridriha Otra sūtni.

Mums, skatītājiem, tagad priekškars atkal bija nolaists. Es gan mēģināju iespiesties baznīcā, bet tur bija vairāk neērtību nekā prieka. Vēlētāji bija iegājuši altāra vissvētākajā nodalījumā, taču ari tur saprātīgas domu apmaiņas vietā notika garas ceremonijas. Pēc ilgas gaidīšanas, spiešanās un drūzmēšanās tauta beidzot izdzirdēja Jozefa Otra vārdu, un viņš tika pasludināts par Romas karali.

Svešinieku pieplūdums pilsētā kļuva arvien lielāks. Visi brauca un staigāja galā tērpos, tā ka beigu beigās uzmanību saistīja vairs tikai tie, kas viscaur bija ģērbušies zeltā. Imperators un karalis jau bija ieradušies Heizen-štammā, grāfu Sēubornu pilī, kur viņus sagaidīja un apsveica, kā pēc tradīcijas bija pieņemts; pilsētas iedzīvotāji šo svarīgo notikumu atzīmēja ar baznīcas svētkiem, kurus rīkoja visu reliģiju piederīgajiem ar svinīgām mesām un sprediķiem, bet laicīga vara savukārt gādāja, lai dievlūgšanu pavadītu nemitīga lielgabalu zalvju dārdoņa.

Ja visas šis publiskās svinības, kas bija norisinājušās no paša sākuma līdz pat šai dienai, uztvertu ka labi pārdomātu mākslas darbu, tad tur nekas daudz nebūtu iebilstams. Viss bija pienācīgi sagatavots; publiskās ceremonijas sākās diezgan vienkārši un pēc tam kļuva arvien nozīmīgākas — tajās piedalījās arvien vairak ļaužu un arvien svarīgākas personas, kuru pašu, kā arī viņu svītu greznība auga augumā, un ta tas turpinājās katru dienu, tā ka beigu beigās pat mierīgi un sagatavoti skatītāji apjuka un nezināja, kurp savas acis vērst.

Maincas kūrfirsta iebraukšana, kura šeit nav sīkāk aprakstīta, bija pietiekami spoža un iespaidīga, lai krietnam pilsonim radītu tādu priekšstatu, ka tur ierodas varens,

izredzēts pasaules valdnieks. Arī mani šis skats apžilbināja. Taču vislielāko sasprindzinājuma pakāpi mūsu gaidas sasniedza tad, kad izplatījās vēsts, ka pilsētai tuvojas imperators un nākamais karalis. Netālu no Saksenhauze-nas bija uzcelta telts, kurā uzturējās viss maģistrāts, lai impērijas galvam parādītu pienācīgo godu un pasniegtu pilsētas atslēgu. Gabalu tālāk skaistā, plašā klajumā atradās otra — daudz greznāka telts, kurā sagaidīt majestāti pulcējās visi kūrfirsti un uz vēlēšanām atsūtītie vēstnieki, bet viņu svitas aizņēma ce|a malu visā garumā, lai, tiklīdz pienāks to karta, atkal pavērstos pret pilsētu un pienācīgi iekļautos kopējā gājienā. Tagad imperators piebrauca pie telts un iegāja tajā, bet kūrfirsti un sūtņi, godbijīgi viņu sagaidījuši, izgāja lauka, lai saskaņā ar noteikto kartību sagatavotu visaugstākajam valdniekam ceļu.

Mēs pārējie, kas bijām palikuši pilsētā, domādami, ka šeit, mūru un ielu ielokā, visa ši greznība izskatīsies vēl lieliskāk nekā klajā laukā, pavadījam laiku, vērodami pilsoņus, kuri ielas malās bija sastājušies itin kā goda sardzē, un ļaužu pieplūdumu, turklāt vēl mums sagādāja izklaidēšanos arī dažādi jocīgi atgadījumi un piedauzības, ko varēja šur tur vērot, bet tad zvanu skaņas un lielgabalu dārdoņa vēstīja, ka valdnieks ir jau tuvu. Frankfur-tiešu prātus sevišķi pacilaja tas, ka šai gadījumā, kad te bija sapulcējušies tik daudzi suverēni valdnieki un viņu pārstāvji, ari pati impērijas pilsēta Frankfurte atgādināja suverēnu pilsētu, jo gājienu atklāja Frankfurtes staļļmeis-tars, aiz kura sekoja jātnieki ar segām pārklātos zirgos; segas rotāja pilsētas ģerbonis, turklāt baltais ērglis uz sarkanā pamata izskatījās lieliski; jātnieku vidū bija kalpotāji un zemāki ierēdņi, bundzinieki un trompetisti, kā arī domes deputāti, kurus, iedami kājām, pavadīja pilsētas livrejās ģērbušies domes kalpotāji. Tālāk labos zirgos sekoja trīs civilās kavalērijas rotas — tās pašas, kuras mēs jau no bērna kājas bijām redzējuši, ja kāds tika sagaidīts vai pavadīts ar eskortu, kā arī citās publiskās izrīcībās. Mēs lepojāmies ar šo pagodinājumu un priecājāmies par savu gaužām niecīgo daļiņu suverenitātes, kura tagad parādījās visā savā spožumā. Aiz jātniekiem soļos brauca impērijas dzimtsmaršala dažādās svītas un sešu laicīgo kūrfirstu norīkotie sūtņi ar saviem pavadoņiem. Nevienā no svītām nebija mazak par divdesmit kalpotājiem

un divām greznām karietēm, citas bija vēl lielākas. To visu krietni pārspēja garigo kūrfirstu svītas: šķita, ka tur kalpotāju un galminieku bija neskaitāmi daudz. Ķelnes un Triras kūrfirstiem bija vairāk nekā divdesmit kariešu katram, bet Maincas kūrfirstam vienam pašam tikpat, cik šiem abiem kopā. Kalpotāji bija ļoti krāšņi ģērbti — gan tie, kas jaja zirgos, gan ari tie, kuri gāja kājām; ekipāžās sēdošie garīgie un laicīgie kungi arī bija pacentušies bagātīgi un cienīgi uzposties un izgreznoties ar visiem saviem ordeņiem. Ķeizariskās majestātes svīta, kā jau nākas, pārspēja visas pārējas. Ļaužu skatienus saistīja svītas uzraugi, aiz iemauktiem vestie zirgi, jāšanas piederumi, seglu paklāji un segas, un pirmo svītas daļu, kurai patiesībā vajadzēja būt tikai pašam aizsākumam, kaut gan tā stiepās tālu un bija ļoti krāšņa, spoži noslēdza sešpadsmit sešjūga parādes karietes, kurās brauca ķeizara kambarkungi, slepenpadomnieki, virskam-barkungs, pils galvenais pārzinis un virsstaļļmeistars.

Ta kā tālāk nāca arvien svarīgākas personas un greznība arvien vairāk pieauga, tad procesijas rindas kļuva ciešākas. Speciāli izmeklētu mājkalpotāju pavadībā, no kuriem vairums gaja kājām, bet nedaudzi jāja zirgos, parādījās uz vēlēšanām sūtītie delegāti, kā arī kūrfirsti, kas brauca katrs savā greznā karietē un bija izkārtojušies sava ranga secibā. Tieši aiz Maincas kūrfirsta nāca desmit ķeizara kalpotāju, četrdesmit viens sulainis un astoņi haiduki, kas vēstīja par pašas majestātes tuvošanos. Ārkārtīgi greznā kariete, kurai ari aizmugurējā siena viscaur bija no spoguļstikla un kura bija rotāta ar gleznojumiem, laku, kokgriezumiem un zeltījumiem un no augšpuses un iekšpuses apvilkta ar sarkanu, izšūtu samtu, ļāva mums itin ērti aplūkot visa diženumā imperatoru un karali — abus valdniekus, kurus jau sen bijām ilgojušies redzēt. Gājiens virzījās ar lielu līkumu — pa daļai aiz nepieciešamības, lai tas varētu pilnīgi izvērsties, pa daļai arī tāpēc, lai lielajiem ļaužu pūļiem dotu iespēju to redzēt. Tas devās cauri Saksenhauzenai, pāri tiltam, lejup pa Fārgasi un pēc tam pa Ceilu, tad pagriezās uz iekšpilsētu un izgāja cauri Katrīnas vārtiem, kur sendienās bijuši īsti vārti, bet kopš pilsētas paplašināšanas saglabājusies at-klata caurbrauktuve. Laimīgā kārtā Frankfurtes saimnieki bija ievērojuši to, ka gadu gaitā valdnieku ārēja greznība ir vērsusies plašumā. Viņi bija izmērījuši un secinājuši,

ka šiem vārtiem, pa kuriem ne viens vien valdnieks un imperators bija braucis iekšā un ārā, tagadējā imperatora karietei bez kokgriezumu vai citu rotājumu bojājumiem cauri netikt. Vīri apspriedās un, lai procesijai nebūtu jādodas pa neērtu apkārtceļu, nolēma pacelt ielas bruģi augstāk un ierīkot nolaidenu nobrauktuvi un uzbrauktuvi. Tai pašā nolūkā ielās noņēma arī visas pie veikaliem un mazākām tirgotavām uzceltās pārjumes, lai tikai kariete kaut kur neaizķertos un kaut kas nenotiktu ar kroni, ērgli vai ģēnijiem.

Lai cik cieši mēs arī bijām pievērsuši savus skatienus augstajām personām, kad mums tuvojās šis dārgais trauks ar tik vērtīgo saturu, mēs tomēr nevarējām nepamest aci arī uz lieliskajiem zirgiem, aizjūgu un rotājumiem, kas bija darināti no pozamenta, taču it īpaši mūsu uzmanību saistīja brīnumainais kučieris un priekšjūga braucējs, kuri abi sēdēja zirgos. Pēc ķeizara galma paražas ģērbušies garos melna un dzeltena samta svārkos un cepurēs ar lieliem spalvu pušķiem, viņi izskatījās gluži kā svešas nācijas pārstāvji, itin kā nākuši no citas pasaules. Nu procesija sablīvējās tik cieši, ka maz ko vairs varēja atšķirt. Karietes abās pusēs jāja šveiciešu gvardi, turpat netālu, sakšu zobenu labajā rokā augstu turēdams, jāja dzimts-maršals, aiz karietes ķeizara gvardes priekšgalā sekoja feldmaršali, pēc tam milzum daudz ķeizara pāžu un pašās beigās miesassargi, tērpti garos melna samta svārkos, kuru vīles bija bagātīgi apšūtas ar zeltu; zem Šiem svārkiem bija pavilkti pieguļoši sarkana samta svārki un gaiši kamzoļi, kas tāpat bija bagātīgi rotāti ar zeltu. No nepārtrauktās skatīšanās, skaidrošanas un rādīšanas visiem jau raibs metās gar acīm, tāpēc arī gandrīz neievēroti garām paslīdēja kūrfirstu miesassargi, kas bija ģērbti ne mazāk krāšņi; mēs varbūt jau būtu pat atgājuši nost no logiem, ja tikai negribētu vēl redzēt pabraucam garām mūsu maģistrātu, kura piecpadsmit divjūga karietes noslēdza procesiju, un it īpaši domes rakstvedi, kas sēdēja pēdējā karietē un uz sarkana samta spilvena turēja pilsētas atslēgas. Mēs jutāmies pietiekami pagodināti arī tādēļ, ka pēcgalā vēl sekoja mūsu pilsētas grenadieru rota, un mēs — vācieši un reizē arī Frankfurtes iedzīvotāji — šai goda dienā jutāmies divkārt pacilāti.

Mēs bijām ieņēmuši vietas kādā mājā, kur procesijai, atgriežoties no doma, vajadzēja vēlreiz nākt garām.

Kamēr beidzot tika līdz vēlēšanu nolikuma apliecināšanai ar zvērestu, baznīcā, kora telpā un konklāvā tik daudz laika aizņēma dievkalpojums, mūzika, ceremonijas, uzrunas un atbildu runas, priekšnesumi un dokumentu lasīšana, ka mēs paspējām gan krietni iekost, gan ari iztukšot dažu labu pudeli uz vecā un jaunā valdnieka veselību. Kā jau Šādās reizēs mēdz notikt, saruna novirzījās uz pagājušiem laikiem, un tajā piedalījās ari jau gados vecāki cilvēki, kuri deva priekšroku pagātnei salīdzinājumā ar tagadni kaut vai tāpēc, ka ļaudis uz notikumiem toreiz bija atsaukušies ar patiesāku interesi un dedzīgāk dzīvojuši tiem līdzi. Franča Pirmā kronēšanas laikā viss vēl nebija tā iekārtots un sagatavots kā tagad: vēl nebija noslēgts miers, un Francija, kā arī Brandenburgas un Pfalcas kūrfirstos pretojās vēlēšanām; nākama ķeizara karaspēks stāvēja pie Heidelbergas, kur atradas viņa galvenā mītne, un pialcieši tik tikko neatņēma impērijas insignijas, kuras veda šurp no Āhenas. Tomēr sarunu gaitā viss tika nokārtots un neviena no abām pusēm neieņēma pārāk krasu nostāju. Marija Terēzija, kaut gan bija mātes cerībās, devas ceļa, lai pati savām acīm noskatītos beidzot izcīnīto sava vīra kronēšanu. Viņa ierādās Ašafenburgā un iesēdās jahtā, lai dotos uz Frankfurti. Francis, braukdams no Heidelbergas, domaja, ka sastaps tur savu dzīvesbiedri, taču nokavējās, un viņa bija jau gabalā. Nepazīts viņš iesēdās maza laiviņā un steidzās viņai pakaļ, sasniedza viņas kuģi, un abi mīlošie laulātie draugi bija bezgala priecīgi par šādu pārsteidzošu satikšanos. Stāsts par šo notikumu tūlīt plaši izplātījās un visā pasaulē izraisīja dzīvu interesi par šo maigo, bērniem svētīto valdnieku pāri, kas kopš savas kāzu dienas bijis tik nešķirams, ka jau reiz ceļā no Vilies uz Florenci viņiem kopa nācies pavadīt karantīnas laiku uz Venēcijas robežas. Mariju Terē-ziju Frankfurtē sagaidīja ar gavilēm, viņa apmetās viesnīca «Pie Romas imperatora», bet pa to laiku Bornheimas silā bija uzcelta liela telts viņas laulātā drauga uzņemšanai. No garīgajiem kūrfirstiem tur ieradās vienīgi Main-cas kūrfirsts, laicīgo kūrfirstu delegāti atbrauca tikai no Saksijas, Bohēmijas un Hanoveras. Gājiens sākas un, ja tam kaut kādā ziņā pietrūkst varenības un krāšņuma, tad to bagātīgi atsver daiļās valdnieces klātbūtne. Viņa stāv uz ļoti izdevīgā vietā uzceltas mājas balkona un ar «Vivat!» saucieniem un aplausiem apsveic savu laulāto

draugu, bet tauta milzīgā sajūsmā viņai piebalso. Tā kā pasaules varenie ari ir tikai cilvēki, tad pilsoņi, tiekdamies viņus mīlēt, iztēlojas viņus par sev līdzīgiem, un tas vislabāk var notikt tad, ja pilsoņiem ir pamats iedomāties, ka šīs augstās personas reizē ir ari mīloši laulātie draugi, gādīgi vecāki, sirsnīgi brāļi un masas, uzticami biedri. Toreiz valdnieku pārim ļaudis bija vēlējuši un pareģojuši visu labu, un šodien šo vēlējumu piepildījumu apliecināja viņu pirmdzimtais dēls, kurš ar savu jauneklīgo stāvu radīja simpātijas ikvienā un uz kuru pasaule lika vislielākās cerības, ievērojot izcilās īpašības, kas šajā cilvēkā bija nomanāmas.

Mēs bijām pavisam aizmirsušies pagātnes un nākotnes apcerē, kad ienāca daži draugi un atkal atsauca mūs tagadnē. Viņi piederēja pie tādiem cilvēkiem, kas zina, cik vērtīgas ir jaunas ziņas, un tāpēc steidzās pirmie tās pavēstīt. Viņi varēja pastāstīt ari par kādu ļoti jauku cilvēcisku rakstura īpašību, kas piemita abām augstajām personām, kuras tikko kā bijām redzējuši pabraucam garām vislielākajā spožumā. Kā uzzinājām, bijis norunāts, ka pa ceļam starp Heizenštammu un lielo telti ķeizars un karalis mežā satiksies ar Darmštates landgrāfu. Šis vecais firsts, kura mūžs jau tuvojās beigām, vēirciz gribējis redzēt savu kungu, kuram agrākos gados bija kalpojis. Abi droši vien atcerējās to dienu, kad landgrāfs nogādāja Heidelbergā kūrfirstu dekrētu, ar kuru Francis bija pasludināts par ķeizaru, un par saņemtajām vērtīgajām dāvanām no savas puses atmaksāja ar nesatricināmu uzticību. Augstie vīri stāvēja egļu mežiņā, un landgrāfs aiz vecuma nespēka turējās pie egles, lai varētu vēl ilgāk turpināt šo sarunu, kas viņus abus diezgan dziļi aizkustināja. Pēc tam šo vietu iezīmēja, un mēs, jaunie ļaudis, aizstaigājām turp ne vienu reizi vien.

Tā nu bijām aizvadījuši vairākas stundas, atcerēdamies to, kas bijis, un prātodami par to, kas būs, kad procesija vēlreiz pagāja mums garām, šoreiz gan mazākā apjomā un ciešākas rindās, un tā mēs tagad varējām tuvāk novērot, pamanīt un uz ilgāku laiku paturēt prātā arī tās atsevišķas detaļas.

Sākot no šī brīža, pilsētā valdīja nepārtraukta kustība, jo, kamēr itin visi, kam tas pienācās un no kā tas tika prasīts, paguva ierasties vizītē pie augstajiem vīriem, kur viņus katru atsevišķi stādīja priekša, notika nebeidzama

braukāšana šurp un turp, un tas skatītājiem deva iespēju itin ērti aplūkot katra ievērojamā viesa svinību tērpu.

Tad atveda arī impērijas insignijas. Lai arī šeit tiktu ievērotas senās paražas, tām vajadzēja palikt klajā laukā visu dienas otro pusi līdz pat vēlai naktij, jo starp Main-cas kūrfirsti un mūsu pilsētu bija izšķirams teritoriāls strīds, kā arī jautājums par insigniju apsargāšanu. Frankfurte piekāpās, mainciešu konvojs pavadīja insignijas līdz pat cc]a barjerai, un līdz ar to šis jautājums šoreiz bija nokārtots.

Sajās dienās man neatlika laika kaut cik atgūties. Mājās vajadzēja rakstīt un pārrakstīt dienasgrāmatu, bija nepieciešams un gribējās visu redzēt, un tā jau gāja uz beigām marta otra puse, kura mums bija aizritējusi vienos sveikos. Es biju apsolījis Grietiņai sīki un pamatīgi izstāstīt visu, kas noticis pēdējā laikā un kas sagaidāms kronēšanas dienā. Lielā diena tuvojās, un mani vairāk nodarbināja doma par to, kā es viņai par visu stāstīšu, nekā tas, kas īstenībā būtu stāstāms; šim tuvākajam un vienīgajam mērķim es savā prātā ātri pārstrādāju visu, ko vien man gadījās redzēt un ko es rakstīju savās piezīmēs. Beidzot kādu vakaru diezgan vēlu ierados viņas dzīvokli un jau iepriekš klusībā priecājos par to, ka šoreiz mans stāstījums izdosies daudz labak nekā pirmais, kas nebija sagatavots. Taču bieži vien acumirkļa ierosme gan mums pašiem, gan arī citiem sagādā vairāk prieka nekā visciešākā iepriekšējā apņemšanās. Es gan sastapu apmēram to pašu kompāniju, taču tur bija arī daži nepazīstami cilvēki. Viņi sasēdās ap kāršu galdu, bet man blakus pie šīfera plāksnes palika tikai Grietiņa un viņas jaunākais brālēns. Jaunā meiča visai piemīlīgi stāstīja, cik patīkami viņai bijis, kad viņa vēlēšanu dienā varējusi justies kā īsta šejienes pilsone un līdz ar citiem noskatīties šo vienreizīgo izradi, kaut gan patiesībā esot ienācēja. Viņa man ļoti sirsnīgi pateicās par to, ka esmu par viņu rūpējies un parādījis uzmanību, jau laikus ar Pilada starpniecību darīdams zināmu, kur visur viņa var iekļūt ar manis sagādātajām biļetēm, ar manām protekcijām vai manis aizbilstu vārdu, kā arī ar manu draugu palīdzību.

Viņai ļoti patika klausīties, kad es stāstīju par impērijas dārglietām. Es apsolīju viņai, ka mēs kopa aiziesim tās apskatīt, ja vien radīsies iespēja. Kad Grietiņa uzzināja, ka jaunajam karalim jau iepriekš pielaikots karaļa

tērps un kronis, viņa jokodama izsacīja dažas piezīmes. Es zināju, kur viņa stāvēs un noskatīsies kronēšanas svinībās, un darīju viņu uzmanīgu uz visu, kas tur paredzams un ko viņa no savas vietas varētu labi novērot.

Sarunās aizrāvušies, mēs pavisam aizmirsām par laiku; bija jau pāri pusnaktij, un es attapos, ka nelaimīgā kārtā neesmu paņēmis līdzi mājas atslēgu. Es nevarēju tikt iekšā, nesaceldams visus kājās. Pastāstīju par savu likstu Grietiņai.

— Galu galā, — viņa sacīja, — labāk būs, ja visa kompānija paliks kopā.

Viņas brālēni un svešie viesi arī jau bija nākuši uz šādām domām, jo nezināja, kur lai svešos pa nakti izguldina. Drīz viss bija izlemts; tā kā sveces grasījās izdegt, Grietiņa ienesa iededzinātu lielu misiņa ģimenes lampu, kurā bija ielējusi eļļu un ielikusi dakti, un tad aizgāja uzvārīt kafiju.

Kafija visus uz dažām stundām uzmundrināja, taču spēle pamazām arvien vairāk zaudēja spraigumu, sarunas apsīka, inate lielajā atzveltnes krēslā bija aizmigusi, svešie, no ceļa noguruši, snauduļoja šur un tur, Pilads ar savu daiļavu sēdēja kādā kaktā. Meiča bija uzlikusi galvu uz viņa pleca un dusēja, un ari viņš pats ilgi nenoturējās nomodā. Jaunākais brālēns, kurš sēdēja mums pretī aiz šīfera plāksnes, bija noliecis galvu uz sakrustotajām rokām un gulēja. Es sēdēju aiz galda stūrī pie loga un Grietiņa man blakus. Mēs klusām sarunājāmies, bet beidzot miegs pieveica arī viņu, viņa atspieda savu galviņu pret manu plecu un tūlīt aizsnaudās. Tā nu es viens pats sēdēju nomodā šajā dīvainajā situācijā, līdz nāves laipnais brālis sniedza arī man savu mieru. Es aizmigu un pamodos, kad bija jau gaiša diena. Grietiņa stāvēja pie spoguļa un kārtoja savu cepurīti; viņa bija laipnāka nekā jebkad un atvadoties ļoti sirsnīgi spieda man roku. Es zagos uz māju pa apkārtceļu, jo tai pusē, kur atradās mazā Briežu grava, tēvs mūrī bija ierīkojis mazu skatāmo lodziņu, kaut gan kaimiņi pret to iebilda. Ja mēs, atgriežoties mājās, negribējām, lai tēvs mūs pamana, tad vairījāmies iet pa šo pusi. Māte, kuras starpniecība mums vienmēr nāca par labu, no rīta pie tējas galda bija mēģinājusi manu neierašanos brokastīs izskaidrot ar to, ka esmu agri devies pastaigā, un tā šai nevainīgi pavadītajai naktij nekādu nepatīkamu seku nebija.

Bezgala dažādie notikumi, kas risinājās man visapkārt, vispār un kopuma uz mani iedarbojās gaužām vienkārši. Man nebija citu interešu kā vienīgi precīzi vērot lietu ārpusi — nebija cilu nodarbību kā vien tās, ko man uzdeva tēvs un Kenigstāla kungs, taču tieši tās man palīdzēja saskatīt ari notikumu iekšējo jēgu. Es netiecos ne pēc kā cita kā vienīgi pēc Grietiņas, un man nebija citu nolūku ka vienīgi visu labi redzēt un iegaumēt, lai pēc tam varētu visu kopīgi pārrunāt un sniegt viņai paskaidrojumus. Kad kāda procesija virzījās garam, es bieži pie sevis pusbalsī to attēloju, lai pārliecinātos, vai esmu ievērojis visas detaļas, cerēdams par šādu uzmanību un precizitāti saņemt no savas daiļās meičas uzslavu; pārējo klausītāju sajūsma un atzinība man šķila tikai piedevas.

Mani gan iepazīstināja ar vairākām ievērojamām un dižciltīgām personām, taču tais dienās vai nu nevienam nebija laika par citiem domāt, vai arī vecāka gadagājuma ļaudis tūlīt nevarēja iedomāties, ko ar šādu jaunu cilvēku lai runā un kā lai izdibina, cik viņš vērts. Es atkal nebiju pietiekami izveicīgs, lai parāditu šiem ļaudīm sevi izdevīgā gaisma. Parasti es gan iemantoju viņu labvēlību, bet viņu atzinību ne. Mans prāts vienmēr bija nodarbināts ar to, kas mani interesēja, bet es nejautāju, vai tas varētu aizraut arī citus. Es vai nu biju pārāk sprigans, vai arī pārak kluss un citiem likos vai nu uzbāzīgs, vai arī lempīgs — atkarībā no tā, vai es pret šiem cilvēkiem jutu simpātijas vai antipātijas, un tā nu ļaudis domāja, ka es gan modinu cerības, tomēr esmu visai dīvains puisis.

Beidzot pienāca kronēšanas diena — 1764. gada trešais aprīlis; laiks bija labs, un pilsētā valdīja dzīva rosība. Man kopā ar mūsu radiem un draugiem bija ierādīta laba vieta pašā rātsnamā, vienā no augšējiem balkoniem, no kurienes mēs varējām pārredzēt visu notiekošo kopumā. Mēs jau agri devāmies turp un tagad no augšas it kā no putna lidojuma vērojam, kādi šeit izdarīti pārkārtojumi, kurus jau iepriekšējā dienā bijām aplūkojuši tuvuma. Tur bija jaunierīkotā strūklaka ar diviem lieliem kubliem — vienu labajā, otru kreisajā pusē —, kuros uz postamenta stāvošajam divgalvainajam ērglim no saviem abiem knābjiem vajadzēja liet vīnu — pa labi balto, pa kreisi sarkano. Talak atradās kaudzē sabērtas auzas, bet vairāk uz šo pusi bija uzcelta liela dēļu būda, kurā jau vairākas dienas, milzīga iesmā uzdurtu, uz oglēm cepa un sautēja veselu

Ircknu vērsi. Visas izejas no rātsnama, kā arī ielas, kas veda uz rātsnamu, bija nodrošinātas ar barjerām un tika apsargātas. Lielajā laukumā saplūda arvien vairāk |aužu un kustība un drūzma kļuva jo bridi jo lielāka, tāpēc ka pūlis vienmēr spiedās uz to pusi, kur pavērās kāds interesants skats vai kur bija sagaidāms kas sevišķs.

Neraugoties uz visu to, laukumā valdīja diezgan liels klusums, un, kad atskanēja trauksmes zvans, likās, pūlis sastingst izbīlī un pārsteigumā. Pats pirmais, kas pievērsa sev to skatītāju uzmanību, kuri atradas augšā un varēja pārredzēt visu laukumu, bija Āhenas un Nirnbergas pārstāvji, kuri veda uz doma baznīcu impērijas dārglietas. Insignijas, kā jau sargājams svētums, bija novietotas karietes priekšpusē, bet deputāti pienācīgā godbijībā sēdēja uz aizmugurējā sēdekļa. Tagad doma baznīcā iegāja trīs kūrfirsti. Pec tam kad insignijas bija pasniegtas Maincas kūrfirstam, karaļa kronis un zobens tūlīt tiek nogādāts uz ķeizara mītni. Tikmēr galvenās personas, kā ari skatītāji baznīcā ir aizņemti ar tālākajiem pasākumiem un dažā-dām ceremonijām, kā mēs to jau labi varējām iedomāties pēc ta, ko mums bija stāstījuši zinātāji.

Pa to laiku sūtņi mūsu acu priekšā piebrauca pie rātsnama, no kurienes apakšvirsnieki aiznesa uz ķeizara mītni baldahīnu. Galma maršals grāfs fon Papenheims tūdaļ sēdās zirgā; viņš bija ļoti skaists, slaids vīrietis, un viņam varen labi piestāvēja spāniešu tērps — bagatigi izšūtais kamzolis, zeltītā mantija, augsta platmale ar spalvu, ka arī garie, plīvojošie mati. Viņš sāk jāt, un, visiem zvaniem skanot, aiz viņa savos zirgos vēl daudz krāšņāka ietērpā nekā vēlēšanu dienā seko sūtņi, kas dodas uz imperatora mītni. Visiem gribējās būt ari tur, kā jau vispār šai dienā ikviens būtu vēlējies iemiesoties vai desmit cilvēkos. Mēs kavējam laiku, cits citam stāstīdami, kas tur patlaban notiek. Imperators tagad apvelk savu majas ornātu, mēs sacījām, — jauno tērpu, kas šūdināts pēc Karolingu seno ģērbu parauga. Galma ierēdņi saņem impērijas insignijas un kāpj zirgos. Imperators, ģērbies ornātā, un Romas karalis spāniešu amata tērpā arī sēžas savos zirgos, un, kamēr tas notiek, mēs par viņu tuvošanos uzzinām per bezgala garās procesijas, kas virzās viņiem pa priekšu.

Acis jau bija nogurušas, aplūkojot grezni sapostos kalpotājus un dažādu iestāžu ierēdņus, ka ari stalti uznākošos muižniekus; kad nu svinīgi tuvojās vēlēšanu delegāti.

galma ierēdņi un pašās beigās zem grezni izšūtā baldahīna, kuru nesa divpadsmit piesēdētāji un domes locekļi, krāšņi izrotātos zirgos lēnam jāja šurp romantiskā tērpā ģērbtais imperators un kreisajā pusē mazliet iepakaļus viņa dēls spāniešu apģērbā, tad skatiens vairs nespēja visu aptvert. Mes labprāt būtu vēlējušies ar kādiem burvju vārdiem kaut tikai uz mirkli aizkavēt šo procesiju, taču tā visā godībā neatturami aizvirzījās garām, un vietu, kura tai bija atbrīvota, tūdaļ atkal aizņēma šurpu plūstošās tautas masas.

Taču tagad izcēlās jauna burzma, jo vajadzēja atbrīvot pieeju ratsnama durvīm no tirgus puses un ierīkot dēļu grīdu, pa kuru soļot procesijai, kas nāca atpakaļ no doma baznīcas.

Par visu to, kas bija norisinājies baznīcā, — par nebeidzamajām ceremonijām, kuras sagatavoja un pavadīja svaidīšanu, kronēšanu un uzņemšanu bruņinieku kārtā, — mēs labprāt pēc kārtas uzklausījām to ļaužu stāstījumus, kuri bija atteikušies no vienas otras citas iespējas, lai tikai iekļūtu baznīcā.

Mēs, pārējie, palikdami savās vietās, pa to laiku ieturējām vienkāršu maltīti, jo šajā vissvinīgākajā dienā, kādu jelkad savā mūžā bijām pieredzējuši, mums nācās apmierināties ar aukstu azaidu. Turpretī no visiem māju pagrabiem šurp bija atgādāts vislabākais un vecākais vīns, tā ka mēs vismaz šai ziņā šos seno laiku gara rīkotos svētkus svinējām pec senlaiku paražam.

Laukumā šobrīd visvairāk uzmanību saistīja no dēļiem uzceltais un ar sarkandzeltenu un baltu tūku pārklātais paaugstinājums, un nu, pēc tam kad bijām redzējuši imperatoru braucam karietē un sēžam zirgā, mēs gatavojāmies apbrīnot viņu, kad viņš ies kājām; lai cik dīvaini ari tas liktos, par šo pēdējo iespēju mes priecājāmies visvairāk, jo valdnieka parādīšanās šādā veidā mums šķita visdabiskākā un reizē arī viscienīgākā.

Vecāki cilvēki, kas bija pieredzējuši Franča Pirmā kronēšanu, stāstīja, ka bezgala daiļā Marija Terēzija noskatījusies šajās svinībās no blakus rātsnamam esošā Fraucn-šteinu nama balkona. Kad nu viņas laulātais draugs savā dīvainajā tērpā nācis atpakaļ no baznīcas un izlicies viņai gluži ka Karļa Liela spoks, viņš it kā jokodams pacēlis abas rokas un rādījis savai sievai valstsābolu, scepteri un savādos cimdus, bet viņa par to sākusi nevaldāmi smieties; visu milzīgo skatītāju pūli tas varen uzjautrinājis un pacilājis, jo tādējādi ļaudīm bijis gods pašiem savām acīm redzēt kristīgo zemes visievērojamākā precētā pāra jaukās un dabiskās attiecības. Kad imperatora sieva, apsveikdama savu vīru, sākusi vēcināt kabatas lakatiņu un pati uzsaukusi viņam skaļu «Vivat!», tad tautas sajūsma un gaviles sasniegušas augstāko pakāpi un līksmie izsaucieni nemaz nav gribējuši rimties.

Tagad nu zvanu skaņas vēstīja par to, ka viss ir padarīts, un par to liecināja arī garās procesijas pirmie dalībnieki, kuri ļoti lēnām soļoja pār raibo paaugstinājumu. Skatītāju uzmanība bija lielākā nekā jebkad un procesija labāk saskatama nekā iepriekš, it īpaši no mūsu vietām, jo tagad ta virzījās tieši mums pretī. Svinīgo gājienu, kā ari ļaužu pārpilno laukumu mēs redzējām it kā plānā iezīmētu. Tikai beigās visa greznība bija par daudz sablīvēta vienkop, jo sūtņi, galma ierēdņi, imperators un karalis zem baldahīna, trīs garīgie kūrfirsti, kuri nāca aiz viņiem, melnos tērpos ģērbtie piesēdētāji un domes locekļi, ar zeltu izšūtais baldahīns — tas viss saplūda kopā vienā masā, kuru vada tikai viena griba un kura, zvanu skaņu pavadībā nākdama lauka no baznīcas, izskatījās krāšņa un harmoniska un mirdzēja mums pretī gluži kā svētas gaismas apstarota.

Politiski reliģiozām svinībām piemīt neizsakāms burvīgums. Mēs savu acu priekšā redzam šis zemes valdnieku ar visiem viņa varas simboliem, bet, kad viņš liec ceļus debesu valdnieka priekšā, tad mēs savā prātā skatām viņu abu kopību. Jo arī ikviens atsevišķais cilvēks var tikai tādējādi parādīt savu radniecību ar dievību, ka viņš pakļaujas un pielūdz.

Gaviļu saucieni, kas plūda šurp no tirgus puses, tagad pārņēma visu lielo laukumu, un no tūkstoš un desmittūk-stoš mutēm, kā arī, protams, no sirdīm atskanēja vētrains «Vivat!». Lielajiem svētkiem taču vajadzēja kļūt par ilgstoša miera ķīlu, un šis miers patiesi aplaimoja Vāciju ilgus gadus.

Pirms vairākām dienām bija publiski pasludināts, ka nedz paaugstinājums, nedz ari ērglis, kas atradās virs strūklakas, netiks, kā parasti, atstāti tautai par prieku un tātad neviens nedrīkst tiem pieskarties. Tas tika darīts tādēļ, lai izsargātos no nelaimes gadījumiem, kas, ļaudīm ar joni spiežoties vienā virzienā, ir neizbēgami. Lai kaut kas tomēr tiktu ziedots pūļa sajūsmlgajam garam, speciāli šim nolūkam paredzēti cilvēki naca gājiena aizmugurē, ņēma no paaugstinājuma nost tūka auduma gabalus, saritināja tos un meta gaisā. Tādējādi nelaime gan nekāda neizcēlās, bet radās tikai jocīgi starpgadījumi; drāna gaisā attinās vaļa un, zemē krizdama, apklāja lielāku vai mazāku skaitu ļaužu. Tie, kuri bija satvēruši drānās gabalu aiz stūriem un rāva to uz savu pusi, nogāza vidū stāvošos gar zemi, nosedza tos un mocīja tik ilgi, lidz tic pārplēsa vai pārgrieza audumu, lai tiktu laukā, un tā nu katrs savā veida bija ieguvis kādu gabaliņu šās svētās drānās, kuru minušas viņa majestātes kājas.

Es šajās mežonīgajās izpriecās ilgi neskatījos, bet pa dažādām kāpnēm un gaiteņiem steidzos no savas augstas balkona vietas prom uz lielajām rātsnama kāpnēm, pa kurām vajadzēja doties augšup no tālienes apbrīnotajam dižciltīgo ļaužu pulkam. Drūzma nebija liela, jo rātsnama ieejas bija rūpīgi apsargātas, un tā es laimīgi tiku augšā tieši līdz dzelzs margām. Tagad galvenās personas jau gāja man garam, bet viņu svītas palika apakšējās velvētajās ejas, un es uz triju posmu kāpnēm varēju augstos viesus aplūkot no visam pusēm, bet beigas pat gluži tuvu.

Beidzot nāca augšup arī abas majestātes. Tēvs un dēls bija ģērbušies vienādi, gluži kā menehmi m. Imperatora purpurkrasas zīda ornāts, kas bija bagātīgi rotāts ar pērlēm un dārgakmeņiem, kā arī kronis, scepteris un valsts-ābols pievērsa sev visu klātesošo uzmanību, jo tas viss bija pilnīgi jauns un ļoti gaumīgi darināts pēc senatnes paraugiem. Viņš savā apģērbā kustējās ļoti brīvi, un viņa sirsnīgā un cienīgā sejas izteiksme ļāva šajā cilvēkā saskatīt vienlaikus gan imperatoru, gan tēvu. Jaunais karalis turpretī savā milzīgi platajā apģērbā, kas bija apkārts ar Kārļa Lielā dārglietām, tuntuļoja gluži kā masku tērpā; laiku pa laikam paskatīdamies uz tēvu, viņš nevarēja atturēties no smiekliem. Kronis, kura iekšpusē bija vajadzējis ielikt ļoti biezu polsteri, stāvēja uz galvas gluži kā pārkarens jumts. Ne dalmatika, ne stola l23, lai cik labi tās arī bija pielaikotas un sašūtas, nekādā ziņā nedarija viņa izskatu varenāku. Scepteris un valstsābols izskatījās brī-num skaisti, taču nebija noliedzams, ka ļaudis gan labāk būtu vēlējušies tos redzēt kāda brožāka vīra rokās, kuram šis apģērbs būtu vairāk pa plecam un kurš radītu varenāku iespaidu.

Tiklīdz lielās zāles vārti aiz dižajām personām atkal bija aizvērusies, es steidzos uz savu agrāko vietu, kuru jau bija ieņēmuši citi un kuru es tikai ar pūlēm atkal

atguvu.

Man bija pienācis īstais laiks no jauna ieņemt savu vietu pie loga, jo tūlīt vajadzēja sākties pašam ievērojamākajam no visa, ko šeit varēja publiski noskatīties. Ļaudis bija pavērsušies pret rātsnamu, un vairākkārtīgi «Vivat'» saucieni pavēstīja, ka imperators un karalis ir piegājuši pie lielās zāles balkona loga, lai savos ornātos parādītos tautai. Taču viņiem vajadzēja ne tikai pašiem parādīties, bet arī noskatīties savdabīgā izrādē. Visu acu priekšā skaistais, slaidais galma maršals uzkāpa zirgā; savu zobenu viņš bija noņēmis, labajā rokā turēja sudraba mēr-trauku ar osām, bet kreisajā — metāla lāpstiņu. Tad viņš starp iežogojumiem jaja uz lielo auzu kaudzi, iebāza tajā mērtrauku, piegrābā to pilnu ar kaudzi, nolīdzināja virsu un tad |oti cēli nesa atpakaļ. Nu imperatora zirgu stallis bija ar auzām nodrošināts. Tad ari galma kambarkungs aizjāja uz to pašu vietu un atgriezās, nesdams roku mazgājamo bļodu, krūzi, ar ko uzliet ūdeni, un dvieli. Taču skatītāju uzmanību vēl vairāk saistīja galma galdzinis, kurš naca pēc ceptā vērša gabala. Ari viņš ar sudraba bļodu izjāja cauri aizžogojumiem līdz lielajai, no dēļiem uzceltajai virtuvei un drīz atkal atgriezās ar apsegtu cepeša trauku, lai dotos uz rātsnamu. Tagad bija kārta galma dzērienu pasniedzējam, kurš piejāja pie strūklakas un ielaida krūkā vīnu. Tādējādi arī imperatora galds bija apgādāts, un visu acis gaidās pievērsās galma mantzinim, kuram vajadzēja sviest pūlim naudas gabalus. Arī viņš uzsēdās skaistā zirgā, kuram abās seglu pusēs pistoļu makstu vietā atradās paris greznu, ar Pfalcas kūrfirstos ģerboņiem izšūtu somu. Tikko sācis jāt, viņš iebāza rokas šajās somās un pa labi un kreisi dāsni izkaisīja zelta un sudraba monētas, kuras katru reizi jautri atmirdzēja gaisa kā metāla lielus. Acumirklī tūkstošiem roku uzšāvās gaisā, lai satvertu dāvanas, bet. tiklīdz monētas nokrita lejup, ta pūlis metās kāri meklēt naudas gabalus, kuri varbūt bija atrodami uz bruģa. Tā kā ši kustība, mantzinim jājot uz priekšu, tādā pašā veida vairākkārt atkārtojās, tad skatītajiem bija ļoti uzjautrinoši to vērot. īsta jezga sacēlās beigās, kad viņš pasvieda gaisā pašas somas un ikviens centās satvert šo augstāko balvu.

Majestātes bija aizgājušas no balkona, un tagad vajadzēja vēlreiz upurēt pūlim, kas šādos gadījumos labāk grib veltes sagrābt ar varu nekā saņemt tās mierīgi un ar pateicību. Skarbākos un barbariskākos laikos valdīja tāda paraža, ka pūlim tika atdota auzu kaudze tūlīt pēc tam, kad galma maršals no tās bija pagrābis savu daļu, strūklaka — pēc tam kad galma dzērienu pasniedzējs bija pietecinājis savu krūku, virtuve — pēc tam kad galma galdzinis bija paņēmis cepeša gabalu. Šoreiz turpretī, lai izvairītos, cik vien iespējams, no jebkādiem nelaimes gadījumiem, visur lika ievērota kārtība un mērenība. Vecie, nerātnie joki tomēr atkal atkārtojās; piemēram, ja kāds sev bija uzcēlis mugurā auzu maisu, tad cits tajā izgrieza caurumu, turklāt notika vēl visādas citādas nebēdnības. Taču par cepto vērsi šoreiz, tāpat kā arvien, norisinājās nopietnāka cīņa. Tas bija iegūstams tikai nedalītā veidā. Divas cunftes — miesnieki un vīndari — pēc senas paražas bija nostājušās sardzē tā, lai milzīgais cepetis varētu krist tikai vienai no tam. Miesnieki domāja, ka viņiem ir vislielākās tiesības uz vērsi, jo viņi to veselu bija iedabūjuši iekšā virtuvē, bet vīndari savukārt izvirzīja pretenzijas tāpēc, ka virtuve uzcelta viņu cunftes apmetnes tuvumā, un arī tāpēc, ka iepriekšējā reizē viņi bija guvuši uzvaru, par ko liecināja toreiz iemantotā vērša ragi, kas gluži kā uzvaras zīme rēgojās laukā no viņu cunftes saiešanas nama režģotā bēniņu loga. Abu cunftu pārstāvji bija ieradušies liela skaita, un viņu vidū bija ļoti spēcīgi un broži vīri, taču to gan es neatceros, kura no tām toreiz uzvarēja.

Šādas svinības jau vienmēr beidzas ar kādu bīstamu un šausmīgu notikumu, un tā arī šoreiz bija patiesi briesmīgs skats, kad pūļa varā tika atstata no dēļiem uzceltā virtuve. Tās jumts pēc mirkļa mudžēt mudžēja no cilvēkiem, kaut gan nebija izprotams, kā viņi tikuši augšā; dēļus plēsa nost un svieda zemē, un it īpaši notālēm radās tāds priekšstats, ka ikviens šāds dēlis var nosist kādus pāris cilvēkus no tiem, kuri metās turp. Acumirklī būdas jumts bija noplēsts, un daži cilvēki vel karājās, pieķērušies pie spārēm un baļķiem, lai ari tos izkustinātu no savas vietas; citi turpināja vēl balansēt augša, kad apakšā balsti bija jau nozāģēti un būdas skelets šūpojās šurp un turp un draudēja tūlīt sabrukt. Maigākas dabas ļaudis vērsa acis projām, un katrs gaidīja, ka notiks liela nelaime, taču nebija dzirdams, ka būtu kādam nodarīts kaut vai miesas bojājums, un tā nu viss beidzās laimīgi, kaut gan tika lietots spēks un vara.

Katram jau bija zināms, ka imperators un karalis atkal nāks laukā no kabineta, kurā bija iegājuši no balkona, un dosies uz lielo rātsnama zāli pusdienās. Jau dienu iepriekš varēja aplūkot, kā tur viss sagatavots, un mana viskvēlākā vēlēšanās tagad bija, kaut šodien varētu tur jel aci iemest. Tāpēc es pa savu ierasto ceļu atkal devos uz lielajām kāpnēm, kas atradās tieši pretī zāles durvīm. Šeit nu es apbrīnoju dižciltīgās personas, kuras šodien apkalpoja impērijas galvu. Nesdami no virtuves ēdienus, man garām pagāja četrdesmit četri grāfi, visi grezni ģērbušies, tā ka kontrasts salīdzinājumā ar viņu augsto stāvokli un pašreizējo nodarbošanos varēja zēnu pavisam apstulbināt. Drūzma nebija liela, taču mazajā telpā diezgan manāma. Pie zāles durvīm stāvēja sargi, bet tie, kam bija tiesības tur ieiet, bieži staigāja iekšā un ārā. Es ieraudzīju kādu Pfalcas sulaini un griezos pie viņa ar lūgumu, vai viņš mani nevarētu ievest iekšā. Ilgi nedomājis, viņš iedeva man vienu no sudraba traukiem, kurus patlaban nesa; viņš to droši drīkstēja darit, jo biju glīti ģērbies, un tā nu es iekļuvu svētajā vietā. Pfalciešu bufete atradās kreisajā pusē tieši pie durvīm, un, paspēris dažus soļus, es jau atrados aiz iežogojuma uz bufetes paaugstinājuma.

Zāles pretējā stūrī tieši pie logiem uz troņa paaugstinājuma zem baldahīniem savos ornātos sēdēja imperators un karalis, bet kronis un scepteris atradās gabaliņu tālāk viņiem aizmugurē uz zelta spilveniem. Trīs garīgie kūrfirsti bija novietojušies uz atsevišķiem podijiem, un viņu bufetes atradas turpat aizmugurē; Maincas kūrfirsts sēdēja iepretī majestātēm, Triras kūrfirsts tām pa labai rokai un Ķelnes kūrfirsts pa kreisai rokai. Sī zāles augšējā daļa izskatījās ļoti svinīga un iejūsminoša un modināja domu, ka garīdzniecība turēsies kopā ar valdnieku tik ilgi, cik vien spējams. Turpretī gan grezni iekārtotās, bet tukšās visu laicīgo kūrfirstu bufetes un galdi atgādināja nesaskaņas, kuras gadsimtu gaitā pamazām bija radušās starp viņiem un impērijas galvu. Kūrfirstu sūtņi jau bija aizgājuši, lai pusdienotu blakus istabā; lidz ar to zāles lielāka daļa ieguva spokainu izskatu, jo galdi bija klāti lieliski, tikai daudzie viesi nebija redzami, un vēl bēdīgāk bija noraudzīties uz lielo, neaizņemto galdu zāles vidū, jo šeit daudzas vietas bija tukšas tādēļ, ka visi tie, kuriem bija tiesības tur sēdēt, nebija ieradušies augstprātības deļ, lai šajā lielajā goda dienā neko nezaudētu no sava goda, kaut gan viņi pašlaik atradās pilsētā.

Nodoties dziļākām pārdomām man neatļāva nedz mani jaunie gadi, nedz ari ierobežotais laiks. Es centos visu cik iespējams uzmanīgi apskatīt, un, kad bija uzlikts galdā saldais ēdiens un sūtņi no jauna sanāca zālē, lai ieņemtu savas vietas, es atkal manījos laukā un devos turpat netālu pie labiem draugiem, lai pēc pusbadā pavadītās dienas spirdzinātos un gatavotos vakara iluminācijai.

So spožo vakaru es cerēju pavadīt visai omulīgi, jo biju norunājis ar Grietiņu, Piladu un viņa izredzēto, ka, naktij iestājoties, mēs kaut kur satiksimies. Pilsēta visās malu malās jau mirgoja vienās ugunis, kad sastapu savus draugus. Es sniedzu Grietiņai roku, mēs staigājām no viena kvartāla uz otru un jutāmies ļoti laimīgi. Sākumā mūsu kompānijā bija ari Grietiņas brālēni, bet pēc tam viņi pazuda ļaužu burzmā. Pie dažu sūtņu mājām bija ierīkota ļoti krāšņa iluminācija (it īpaši izcēlās Pfalcas kūrfirsta mītne), un tur bija tik gaišs kā dienā. Lai mani neviens nepazītu, es biju pa daļai pārģērbies, un Grietiņai šķita, ka es neizskatos slikti. Mēs apbrīnojām dažādās mirdzošās figūras un pasakainās ugunīs zaigojošos namus, ar kuru rotājumiem sūtņi bija centušies pārspēt cits cilu. Firsta Esterhazi izveidotā iluminācija tomēr bija viskrāšņākā no visām. Mūsu mazais pulciņš bija sajūsmā par tās autora izdomas bagātību un ieceres lielisko izpildījumu, un mēs patlaban gribējām pamatīgāk aplūkot atsevišķās detaļas, kad atkal mums pienāca klāt brālēni un sāka stāstīt par brīnišķigo apgaismojumu, ar kuru savu mītni izrotājis Brandenburgas sūtnis. Mēs nekurnēdami devāmies talaja ceļa no Zirgu tirgus līdz Zālliofai, bet tad atklājās, ka esam nekrietni izmuļķoti.

Maiņas pusē Zalhofa ir simetriska un izskatīga, turpretī aizmugure, kas pavērsta pret pilsētu, ir ļoti veca, nesimetriska un noplukusi. Mazie lodziņi, kas neatbilst cits citam ne pēc formas, ne lieluma un nav iebūvēti nedz vienā līnijā, nedz ari vienādā atstatumā, nesaderīgi izvietotie vārti un durvis, apakšējais stāvs, kurā pa lielākai daļai iekārtotas sīktirgotavas, — tas viss piešķīra ēkas ārpusei juceklīgu izskatu, un nevienam nekad neradās vēlēšanās to aplūkot. Un tagad nu šai nesimetriskajai un nesaska-nigajai celtnei, kuras arhitektūrai piemita gadījuma raksturs, katrs logs, katras durvis un katra atvere bija ietverta lampu ieloka, ka varbūt var rotāt harmoniski celtas ēkas, turpretī šai gadījumā taisni neticami spilgti bija parādīts šās fasādes neizskatīguins un bezveidīgums. Kad nu šeit bijām uzjautrinājušies gluži kā par Pajaco jokiem, kaut gan ne bez aizdomām, jo katrs te varēja saskatīt īpašu nolūku, — tāpat taču agrāk ļaudis bija mēģinājuši izskaidrot visnotaļ ļoti cienītā Ploto dīvaino izturēšanos un, tā kā visi juta pret viņu lielas simpātijas, tad ari apbrīnoja viņa personā jokdari, kurš, taisni tāpat kā viņa karalis, mēdza zoboties par visām ceremonijām, — tad labāk tomēr atgriezāmies Esterhazi feju valstī.

Savu mitni, kura atradās neizdevīgā vietā, augstais vēstnieks šai dienai par godu nemaz nebija iluminējis, toties lielo, liepu ieskauto esplanādi pie Zirgu tirgus licis izgreznot no priekšpuses ar krāsainās ugunīs mirdzošu portālu, bet aizmugurē ar vel krāšņāku prospektu. Ārējās kontūras bija iezīmētas ar lampām. Starp kokiem un caurspīdīgiem pjedestāliem pacēlās gaismas piramīdas un gaismas lodes, no lapotnes uz lapotni stiepās mirdzošas vijas, pie kurām bija piekarināti lākturīši. Vairākās vietās ļaudīm izdalīja maizi un desas un cienaja ar vīnu.

Šeit mēs četratā ļoti omulīgi staigājām šurp un turp, un es, soļodams Grietiņai blakus, iztēlojos, ka patiesi pastaigājos tajos brīnišķīgajos Elīzijas laukos, kur no kokiem var paņemt kristāla traukus, kas tūlīt piepildās ar karoto vīnu, un no zariem nokratīt augļus, kuri pārvēršas jebkurā ēdiena. Beigu beigās mēs arī sajutām izsalkumu un Pilada vadībā sameklējām gluži jauki iekārtotu ēdnīcu; tā kā tur vairāk viesu nebija, jo visi staigāja pa ielām, tad mēs te jutāmies vēl jo omulīgāk un lielāko nakts daļu bezgala jautri un laimīgi pavadījām draudzības, mīlestības un savstarpēju simpātiju atmosfērā. Kad biju aizvadījis Grietiņu līdz viņas namdurvīm, viņa mani noskūpstīja uz pieres. Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad viņa man paradīja šādu labvēlību, jo man diemžēl turpmāk vairs nebija lemts viņu redzēt.

Nākamajā rītā es vel gulēju gultā, kad satraukta un izbijusies istabā ienāca māte. Ja viņu kaut kas nomāca, tad to tūlīt viegli varēja manīt.

— Celies augšā, — viņa sacīja, — un sagatavojies — tev gaidāmas nepatikšanas. Kļuvis zināms, ka tu uzturies gaužām sliktā sabiedrībā un esi iepinies visai bīstamos un nelāgos darījumos. Tēvs ir pārskaities, un mēs panācām tikai tik daudz, ka viņš liks šo lietu noskaidrot kādai trešajai personai. Paliec savā istabā un gaidi, kas notiks! Pie tevis atnāks padomnieks Šneidcrs; šo jautājumu noskaidrot viņam uzdevis gan tēvs, gan arī priekšniecība, lietas izmeklēšana uzsākta un var iegūt nelabu pavērsienu.

Es gan labi redzēju, ka viss tiek iztēlots daudz jaunāk, nekā bija īstenība, taču mani ne pa jokam uztrauca arī tāda iespēja, ka tagad var atklāties kaut vai tīrā patiesība. Beidzot pie manis ienāca vecais draugs, ar kuru mēs kopā bijām lasījuši «Mcsiādi» un jūsmojuši par to; viņam acīs bija asaras, viņš saņēma mani aiz rokas un sacīja:

— Man ir gaužām žēl, ka esmu spiests pie jums ierasties šādā lietā. Nebiju domājis, ka jūs varat tiktāl nomaldīties. Bet ko visu gan neiespēj slikta sabiedrība un peļams piemērs — tā jau var jaunu, nepieredzējušu cilvēku soli pa solim novest pat līdz noziegumam.

— Neapzinos izdarījis nekādu noziegumu, — es attraucu, — tāpat arī neesmu uzturējies sliktā sabiedrībā.

— Tagad nav runa par aizstāvēšanos, — viņš mani pārtrauca, — bet gan par izmeklēšanu 124 un par vaļsirdīgu atzīšanos no jūsu puses.

— Ko jūs gribat uzzināt? — es jautāju. Viņš apsēdās, izvilka kādu papīra lapu un sāka mani iztaujāt.

— Vai jūs savam vectēvam ieteicāt NN par kandidātu uz *** vielu?

— Jā, — es atbildēju.

— Kur jūs ar viņu iepazināties?

— Pastaigas gājienos.

— Kādā sabiedrībā?

Te nu es saminstinājos, jo labprāt negribēju nodot savus draugus.

— Klusēšana neko nepalīdzēs, — viņš turpināja, — jo viss jau ir pietiekami zināms.

— Kas tad ir zināms? — es jautāju.

— Ka jūs ar šo cilvēku iepazīstinājuši citi tādi paši ļaudis un, proti, ***.

Te viņš nosauca triju tādu cilvēku vārdus, kurus nekad nebiju nedz redzējis, nedz pazinis, un to es viņam tūlīt ari pateicu.

— Jūs negribat atzit, — viņš turpināja, — ka pazīstat šos cilvēkus, un tomēr bieži esat bijis viņu sabiedrībā.

— Nebūt ne, — es attraucu, — jo, kā jau teicu, no visiem četriem es pazīstu tikai pirmo un arī ar viņu ne reizes neesmu saticies kada māja.

— Vai jūs bieži gājāt uz *** ielu?

— Nekad, — es atbildēju.

Tā nu gluži nebija patiesība. Es reiz biju pavadījis Pi-ladu pie viņa iemīļotās, kura dzīvoja tajā ielā, bet mēs toreiz iegājām iekša pa sētas puses durvīm un uzturējāmies dārza mājiņā. Tāpēc es domāju, ka varu atļauties apgalvot, ka šai ielā neesmu bijis.

Lāga vīrs uzdeva vēl dažus jautājumus, un uz tiem es varēju atbildēt noraidoši, jo no visa tā, ko viņš gribēja izdibināt, man nekas nebija zināms. Beidzot, kā likās, viņš kļuva nikns un sacīja:

— Jūs ļoti slikti atalgojat manu uzticību un manu labo gribu, jo esmu atnacis, lai jūs glābtu. Jūs nevarat noliegt, ka esat šo cilvēku vai arī citu vainīgo vietā rakstījis vēstules un sacerējis dzejoļus un tādējādi palīdzējis viņu ļaunajos nedarbos. Esmu atnācis, lai jūs glābtu, jo šeit ir runa par atdarinātiem rokrakstiem, viltotiem testamentiem, neīstām parādzīmēm un tamlīdzīgiem pārkāpumiem. Es neesmu šeit ieradies tikai kā jūsu ģimenes draugs, esmu atnācis augstākas varas uzdevumā, pēc tās pavēles; cienot jūsu ģimeni un ievērojot jūsu mazgadību, šī vara grib saudzēt jūs un vēl citus jauniešus, kuri ir ievilināti tiklā tāpat kā jūs.

Es ielāgoju, ka starp personām, kuras viņš nosauca, nebija tieši to cilvēku, ar kuriem es sagājos. Apstākļi detaļās nesaskanēja, kaut gan tie saskaras, un es vēl vienmēr cerēju, ka varēšu saudzēt savus jaunos draugus. Taču krietnais vīrs kļuva arvien neatlaidīgāks. Es nevarēju noliegt, ka dažu labu reizi esmu vēlu nakti pārradies mājās, ka esmu sagādājis sev ārdurvju atslēgu, ka ne vienu reizi vien esmu izpriecu vietās redzēts kopā ar zemas kārtas un aizdomīga izskata ļaudīm, ka šai liela ir iepītas arī meičas, — vārdu sakot, likās, ka viss jau bija atklāts, izņemot vienīgi šo personu vārdus. Tas man iedvesa drosmi joprojām klusēt.

— Neatļaujiet man tā aiziet no jums, — krietnais draugs sacīja. — Šis jautājums nav atliekams; tūlīt pēc manis ieradīsies kāds cits, kas jums neļaus tā izlocīties. Nepadariet ar savu stūrgalvību šo ta jau nepatīkamo lietu vēl ļaunāku.

Tagad es loti dzīvi iztēlojos jaukos brālēnus un it īpaši Grietiņu; es redzēju, kā viņus arestē, nopratina, soda un noķengā, bet tad gluži kā zibens man prātā uzplaiksnīja doma, ka brālēni, kas pret mani gan vienmēr izturējās godīgi, tomēr laikam būs varējuši ielaisties šādos netīros darījumos, vismaz vecākais, kurš man nekad īsti labi nebija paticis, kurš vienmēr pārradās mājās vēlāk un nekā jautra neprata pastāstīt. Taču es vēl joprojām neatzinos.

— Neapzinos darījis nekā slikta, — es sacīju, — un šai ziņa varu justies pavisam mierīgs, taču nav neiespējams, ka tie, ar kuriem es sagājos, var būt pastrādājuši kādu pārdrošību vai nelikumību. Lai tad viņus meklē, atrod, pierāda viņu vainu un soda — es pagaidām nevaru sev neko pārmest un negribu arī uzvelt vainu tiem, kuri pret mani ir izturējušies laipni un labi.

Viņš man neļava izrunāt līdz galam, bet, nedaudz uzbudināts, izsaucas:

— Ja, viņus atradis. Sie ļaundari mēdza pulcēties (rijās mājās. (Viņš nosauca ielas un norādīja atbilstošās majas, un, par nelaimi, starp citam bija ari tā, kurā viesojos es.)

— Pirmā ligzda jau ir pārmeklēta, — viņš turpināja, — un patlaban tas notiek arī ar abām pārējām. Dažu stundu laikā viss noskaidrosies. Atzīstieties godīgi, lai nebūtu jāizdāra izmeklēšana tiesas ceļa, konfrontācija un ka vēl visas šīs pretīgās lietas sauc. — Man zināma māja bija nosaukta un atrasta. Tagad man šķita, ka vairs nav nozīmes klusēt, turklāt, tā kā mūsu tikšanās bija visai nevainīgas, es cerēju, ka spēšu ar to saviem draugiem palīdzēt vēl vairāk nekā pats sev.

— Apsēdieties — es iesaucos un vedu viņu no durvīm atpakaļ. — Es jums visu izstāstīšu un atvieglošu sirdi gan jums, gan arī pats sev; lūdzu tikai vienu: no ši brīža vairs nešaubieties par manu vardu patiesīgumu.

Es mūsu draugam izstāstīju visu, kas noticis; sākumā runāju mierīgi un savaldīgi, taču, jo vairāk atsaucu atmiņā pazīstamās personas, apstākļus un notikumus, jo dzīvāk tos iztēlojos un itin kā tiesas priekšā atbildēju par vienu otru nevainīgu prieku, par dažu labu jautru brīdi, jo sāpīgāk es to visu pārdzīvoju un beigu beigās izplūdu asarās un nespēju vairs savaldīties. Mūsu draugs, kurš cerēja, ka tagad kuru katru brīdi atklāsies īstais noslēpums (jo viņam manas sāpes šķita norādām uz to, ka es, pats sevi pārvarēdams, patlaban gatavojos atzīties kādā briesmīgā nodarījumā), mēģināja mani mierināt, kā vien spēja, jo viņam par visu svarīgāk bija atklāt patiesību; viņam gan izdevās mani nomierināt tikai daļēji, tomēr viņš mani iespaidoja tiktāl, ka es ar pūlēm spēju pabeigt savu stāstu. Kaut gan viņš jutās apmierināts, ka viss norisinājies tik nevainīgi, tomēr vēl zināmā mērā šaubījās un uzdeva man dažus jautājumus, kuri mani atkal uztrauca, sāpināja un saniknoja. Beidzot es paziņoju, ka man nekas vairs nav sakāms un ka es droši zinu — nav arī ne no kā jābaidās, jo neesmu vainīgs, esmu cēlies no labas ģimenes, un man ir laba reputācija; taču arī tie citi var būt tāpat bez vainas, kaut gan tos par tādiem neatzīst un neviens neatbalsta. Es turklāt vēl paziņoju, ka tādā gadījumā, ja pārējos nesaudzēs tāpat kā mani, ja neizturēsies iecietīgi pret viņu muļķībām un nepiedos viņu kļūdas, ja viņiem tiks nodarīta kaut vai vismazākā pārestība un netaisnība, es padarīšu sev galu un neviens nespēs mani no tā atturēt. Mūsu draugs centās mani nomierināt ari šai ziņā, taču es viņam neticēju, un, kad viņš beidzot aizgaja, es atrados briesmīgā noskaņā. Tagad es sev tomēr pārmetu, ka esmu tik daudz stāstījis un atklājis visus apstākļus. Es jau paredzēju, ka mūsu bērnišķīgo rīcību, pusaudžu savstarpējās simpātijas un uzticību iztulkos pavisam citādi un ka es varbut varu visā šai lietā iepil arī savu savu labo draugu Piladu un padarīt viņu ļoti nelaimīgu. Visas šīs iztēles ainas drūzmējās manu gara acu priekšā, padziļināja un saasināja manas sāpes, tā ka es nezināju, kur likties aiz bēdām, nokritu visā garumā zemē un slacīju ar asarām grīdu.

Nezinu, cik ilgi biju ta gulējis, kad ienāca māsa, izbijās, paskatījusies uz mani, un kā vien spēdama pūlējās mani uzmundrināt. Viņa man pastāstīja, ka leja pie tēva kāds maģistrāta loceklis gaidījis, kamēr mūsu draugs atgriezīsies, pēc tam viņi uz laiciņu ieslēgušies istabā, un tad abi aizgājuši, gaužām apmierināti sarunādamies un pat smiedamies; viņai licies, ka tie teikuši: «Gan jau būs labi, nekā nozīmīga tur nav.»

— Patiešām, — es iekaisu, — man un mūsu ģimenei tas nav nekas nozīmīgs, jo es jau neko neesmu noziedzies un, ja es arī būtu ko izdarījis, gan tad prastu man palīdzēt, lai tieku sveikā cauri, bet viņiem, viņiem, — cs izsaucos, -— kas palīdzēs viņiem?

Māsa centās mani mierināt ar diezgan pārliecinošu argumentu, sacīdama, ka tādos gadījumos, kad grib kādu privileģētu cilvēku glābt, ir jācenšas notušēt ari mazāk ievērojamo personu nodarījumus. Tas viss tomēr nelīdzēja. Tikko māsa bija aizgājusi, es atkal nodevos bēdām un iztēlē pārmaiņus kavējos gan pie pagājušo dienu mīlestības un aizrautības mirkļiem, gan arī pie pašreizējās un vēl iespējamās nelaimes. Es izdomāju visādus briesmu stāstus, visur tikai nelaimi vien saskatīju un Grietiņas un pats savu likteni par visu varu centos iztēloties sevišķi drūmās krāsās.

Mūsu draugs man bija pavēlējis neiziet no istabas un ne ar vienu nesatikties, izņemot mājas ļaudis. Tas man ļoti bija pa prātam, jo es vismīļāk gribēju palikt vienatnē. Māte un māsa laiku pa laikam ienaca pie manis un centās palīdzēt ar visādiem labiem mierinājumiem, turklāt jau otrajā dienā viņas man tēva vārdā piedāvāja pilnīgu amnestiju, jo tēvs tagad bija labāk informēts; es to gan pieņēmu ar pateicību, taču stūrgalvīgi noraidīju ierosinājumu doties kopā ar viņu pastaigā un apskatīt impērijas insignijas, kuras tagad rādija ziņkārīgajiem skatītājiem, — es apgalvoju, ka negribu neko dzirdēt nedz par pasauli, nedz par Romas impēriju, līdz dabūšu zināt, kā maniem nabaga paziņām beigusies šī nelādzīgā lieta, kura man vairs ne ar kādām sekām nedraudēja. Par to viņas nekā nezināja pateikt un atstāja mani vienu. Nākamajās dienās tomēr vēl tika izdarīti daži mēģinājumi izdabūt mani no mājas un panākt, lai es piedalos pilsētā notiekošajās svinībās. Taču veltīgi! Nedz grandiozā svētku ceremonija, nedz arī daudzu pilsoņu iecelšana augstākā kārtā, nedz arī ķeizara un karaļa publiskās pusdienas — nekas nespēja mani ieinteresēt. Lai nāk Pfalcas kūrfirsts un apkalpo abus majestātes pie galda, lai impērijas valdnieki dodas vizītē pie kūrfirstiem, lai kūrfirsti sanāk kopā uz savu pēdējo sēdi un apspriež vēl nenokārtotos jautājumus un atjauno kūrfirstu savienību — nekas nespēja mani izraut no manas aizgūtnīgās noslēgšanās vientulībā. Es nelikos zinis nedz par to, ka pateicības dievkalpojuma laika zvanīja zvani un ķeizars devās uz kapucīņu baznīcu, nedz ari par to, ka kūrfirsti un ķeizars aizbrauca no pilsētas, un nespēru ne soli laukā no savas istabas. Pēdējā kanonāde, lai cik varena ta arī bija, mani nemaz nesajūsmināja, un, tiklīdz izkūpēja pulveris un dārdoņa apklusa, ta visa šī varenība pazuda no manas gara pasaules kā nebijusi.

Es neradu sev mierinājuma nekā citādi, kā vien atkal un atkal gremdēdamies bēdās un iztēlodamies tās tūkstoškārt lielākas, nekā bija patiesībā. Visu savu izdomas bagātību, savu poēzijas un retorikas talantu es vērsu uz šo vārīgo punktu, un tieši šī neierobežotā atdeve draudēja pakļaut manu miesu un garu nedziedināmai slimībai. Saja bēdīgajā stāvoklī es ne pēc ka vairs netiecos, nekā nekāroju. Dažreiz gan man radās nepārvarama vēlēšanās uzzināt, kā klājas maniem nabaga draugiem un manai iemīļotajai, kas noskaidrots, izdarot tuvāku izmeklēšanu, ciktāl viņi iejaukti šajos noziegumos un vai varbūt nav atzīti par vainīgiem. Ari šīs varbūtības es sīki iztēlojos daždažādos variantos un vadīju savas dienas pārliecībā, ka viņi ir nevainīgi un bezgala nelaimīgi. Reizumis es vēlējos izkļūt no šīs neziņas, rakstīju vēstules mūsu ģimenes draugam un sparīgi pieprasīju, lai viņš man neslēpj lietas tālāko norisi. Tad atkal es tās saplēsu, baidīdamies, ka mana nelaime man atklāsies pārāk skaidri un ka man būs laupīta iespēja gūt mierinājumu fantāzijā, ar kuru es sevi pārmaiņus biju gan mocījis, gan uzmundrinājis.

Tā es dienas un naktis pavadīju vienā nemierā, plosīdamies un atkal pagurdams, tā ka beigās jutos pat laimīgs, kad man uzbruka diezgan smaga slimība, un citiem tad vajadzēja aicināt palīgā ārstu un lauzīt galvas par to, kādiem līdzekļiem lai mani nomierina. Mani piederīgie iedomājās, ka spēs to izdarīt, svēti man apzvērēdami, ka visi, kas šajā nodarījumā bijuši vairāk vai mazāk iejaukti, tikuši ļoti saudzēti un ka mani tuvākie draugi, kuri gandrīz nemaz nav bijuši vainīgi, saņēmuši tikai vieglu aizrādījumu; ka Grieliņa aizbraukusi no šās pilsētas un devusies atpakaļ uz savu dzimteni. Pēdējo vēsti mani mājinieki centās visilgāk novilcināt, un man ta arī nekādu prieku nesagādāja, jo es sapratu, ka tā ir tikai kaunpilna izraidīšana, nevis labprātīga aizbraukšana. No tā mans fiziskais un garīgais stāvoklis neuzlabojās: slimība tikai tagad īsti sāka progresēt, un man atlika diezgan laika, lai savās pašmocibās izfantazētu visai dīvainu romānu ar bēdīgiem nolikumiem un neizbēgami traģisku nobeigumu.

OTRA DAĻA

Pēc kā mēs jaunībā tiecamies, ta mums vecumā ir papilnam.1

Sestā grāmata

Tā mana atveseļošanās pārmaiņus tika gan veicināta, gan aizkavēta, un manām pārējām izjūtām vēl pievienojās apslēptas dusmas, jo es it labi manīju, ka mani novēro, ka man ne labprāt grib nodot aizzīmogotus sūtījumus un tādas reizēs vienmēr raugās, kā es uz to reaģēju — vai cenšos savas jūtas apslēpt vai arī atklāti tās parādu —, un izturas vēl visādi tamlīdzīgi. Tāpēc domāju, ka man varbūt mēģinājis rakstīt Pilads, kāds no brālēniem vai, iespējams, Grietiņa pati, lai nodotu vai arī saņemtu kādu ziņu; tā nu es biju ne tikai nobēdājies, bet piedevām vēl krietni sapīcis, un man atkal radās jauna izdevība paļauties uz savām nojautām un izdomāt visdīvainākās varbūtības.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad man tika sameklēts vēl kāds īpašs uzraugs. Par laimi, tas bija cilvēks, kuru es mīlēju un cieniju; viņš bija strādājis pie mūsu paziņām par mājskolotāju, un viņa līdzšinējais audzēknis bija viens pats aizbraucis studēt. Kad biju nonācis šādā bēdīgā stāvoklī, šis cilvēks mani bieži apciemoja, un beigu beigas vecāki nolēma, ka būs gluži dabiski, ja viņam ierādīs istabu blakus manējai, jo tad viņš varēs mani izklaidēt, mierināt un, kā es labi varēju noprast, arī uzmanīt. Tā kā es viņu tomēr patiesi cienīju un arī agrāk biju viņam uzticējis dažu labu noslēpumu, tikai savas jūtas pret Grie-tiņu gan ne, tad nolēmu izturēties pret viņu pavisam atklāti un patiesi un darīju to vēl jo vairāk tāpēc, ka man šķita nepanesami diendienā dzīvot kopā ar cilvēku, ar kuru ir nenoteiktas, saspīlētas attiecības. Tad nu es ilgi nekavējos un sāku runāt ar viņu par saviem pārdzīvojumiem, veldzēju dvēseli, pārstāstīdams un atkārtodams visus sīkumus, kas attiecās uz manu zudušo laimi, un panācu ar to tik daudz, ka viņš, būdams saprātīgs cilvēks, atzina, ka būs labak, ja man sīki un pamatīgi izklāstīs, kā šī lieta beigusies, lai es tiktu skaidrībā par visu un lai, nopietni un pārliecinoši ar mani runājot, varētu man ieskaidrot, ka man jāsaņemas, jāaizmirst pagājušais un jāsāk jauna dzīve. Vispirms viņš atklāja, no kādiem sabiedrības slāņiem nākuši pārējie jaunie Jaudis, kuri sākumā ļāvuši sevi pavedināt uz pārdrošu mānīšanos, tad uz blēņdarībām, kas saistītas ar policijas noteikumu pārkāpšanu, pēc tam uz it kā pa jokam izdarītu naudas izspiešanu un vēl citādiem tamlīdzīgiem riskantiem pasākumiem. Rezultātā patiešām bija izveidojusies neliela organizēta kopa, kurai pievienojās negodīgi cilvēki, kas nodarbojās ar dokumentu un parakstu viltošanu un vēl dažādām nosodāmām lietam un gatavojās izdarīt vēl lielākus pārkāpumus. Brālēni, par kuriem es beigu beigās nepacietīgi ievaicājos, bija atzīti par pilnīgi nevainīgiem, un bija noskaidrots, ka viņi ar šiem pārējiem ir tikai pavirši pazīstami, bet. nekādā ziņā nav bijuši viņu līdzdalībnieki. Mans nejaušais paziņa, kuru es biju ieteicis vectēvam — ši rekomendācija arī bija uzvedusi izmeklētājus man uz pēdām , bija viens no vissliktākajiem un bija tīkojis pēc ši amata galvenokārt tāpēc, lai varētu izdarīt vai arī noslēpt dažadas blēdības. Visu to noklausījies, es beigu beigās vairs nespēju atturēties, nepavaicājis, kas noticis ar Grietiņu, un atklāti atzinos, ka viņa man ir bezgala dārga. Mans draugs kratīja galvu un smaidīja.

— Nomierinieties, — viņš sacīja, — šī meitene izturējās ļoti priekšzīmīgi un radīja par sevi vislabāko iespaidu. Viņai piemita tikai jaukas īpašības un piemīlība, pat izmeklētāju kungi izturējās pret meiču ļoti labvēlīgi un nespēja liegt viņai atļauju aizbraukt no pilsētas, jo viņa to lūdza. Arī tas, ko viņa bija sacījusi par jums, mans draugs, dara viņai godu; es pats savām acīm slepenajos dokumentos izlasīju viņas izteikumus un redzēju viņas parakstu.

— Parakstu! — es izsaucos. Tieši tas mani padarīja tik laimīgu un reizē arī tik nelaimīgu. — Kāda tad bija viņas atzīšanās? Ko viņa bija parakstījusi?

Mans draugs vilcinājās ar atbildi, taču viņa bezrūpīgā sejas izteiksme liecināja, ka viņš neko bīstamu neslēpj.

— Ja nu jūs gribat zināt, — viņš beidzot sacīja, — tad tas bija tā: kad tika uzsākta saruna par jums un jūsu abu pazīšanos, viņa pilnīgi atklāti pateica: «Nevaru noliegt, ka satikos ar viņu bieži un labprāt, taču šis jauneklis man vienmēr šķita vēl tīrais bērns, un es loloju pret viņu īstas masas jūtas. Dažkārt es viņam devu labus padomus uti nevis mudināju uz divdomīgu rīcību, bet gan atturēju no piedalīšanās pārgalvīgās draiskulībās, kas viņam varētu sagādāt nepatikšanas.»

Mans draugs vēl pastāstīja, kādā guvernantes toni Grietiņa runājusi, bet es jau sen viņā vairs neklausījos, jo ņēmu ļaunā, ka meiča nopratināšanā nosaukusi mani par bērnu, un nodomāju, ka vienā rāvienā esmu izdziedināts no savas kaislības pret viņu; es pat pasteidzos apgalvot draugam, ka tagad šai lietai ir svītra pāri. Turpmāk es vairs par Grietiņu nerunāju un viņas vārdu nepieminēju, taču nevarēju atmest nelabo paradumu domāt par viņu un iztēlē skatīt viņas stāvu, atdzīvināt atmiņā viņas raksturu tin izturēšanos, lai gan tagad to visu redzēju gluži citādā gaismā. Man šķita nepanesami, ka meitene, kas bija, lielākais, pāris gadu vecākā par mani, varēja iedomāties, ka es vēl esmu bērns, kaut gan man pašam likās, ka esmu visai gudrs un izveicīgs jauneklis. Viņas vēsā, nepieļāvīgā izturēšanās, kas mani agrāk bija tik ļoti valdzinājusi, tagad šķita diezgan nepatīkama un familiaritāte, kādu Grietiņa atļāvās pret mani, bet aizliedza man attieksmē pret sevi, mani taisni saniknoja. Tas viss tomēr vēl nebūtu tik ļauni, ja vien viņa, toreiz parakstīdama poētisko mīlestības vēstuli un tādējādi patiesībā atklādama man savas jūtas, nebūtu devusi tiesības tagad dēvēt viņu par šķelmīgu un egoistisku koķeti. Ari viņas pārģērbšanās un strādāšana par modisti man tagad vairs nelikās tik nevainīga, un es savā nodabā tik ilgi nodevos šīm nepatīkamajām domām, līdz neatradu viņā vairs nevienas pievilcīgas īpašības. Apsvērdams visu ar prātu, es biju sevi pārliecinājis, ka spēšu viņu aizmirst, bet — viņas tēls! — tiklīdz viņas tēls parādījās manu gara acu priekšā, un tas vēl joprojām notika diezgan bieži, — es tiku apsūdzēts melos.

Pa to laiku tomēr šī bulta ar savu atkarpi bija izvilkta no manas sirds, un tagad vēl atlika jautājums, kā lai palīdz iedarboties iekšējam dziedniecības spējām, kas piemīt jauniem cilvēkiem. Es patiesi saņēmu visus savus speķus; lai to izdarītu, un pašu pirmo nekavējoties atmetu raudāšanu un plosīšanos, kas man tagad šķita gaužām bērnišķīga. Tas jau bija liels solis uz atveseļošanos! Līdz tam es naktīs bieži vien nesavaldīgi biju ļāvies bēdām, un

asaras un elsas mani noveda tiktāl, ka es gandrīz neko vairs nevarēju norit un ēšana vai dzeršana sagādāja man fiziskas sāpes, turklāt vēl no visa tā saka smelgt ari krūtis. Sarūgtinājums, kuru man joprojām sagādaja jaunā vēsts, kā ar roku atņēma visu jūtelību; man tagad likās briesmīgi tas, ka esmu upurējis savu miegu, mieru un veselību tādas meitenes dēļ, kurai patika iztēlot mani par zīdaini un vīzdegunīgi iedomāties sevi aukles lomā.

Šis mokošās iztēles ainas, kā es drīz vien pārliecinājos, varēja aizdzit vienīgi tad, ja nodevās kādai aktīvai darbībai, — bet pie kā lai es būtu ķēries? Man gan daudzos mācību priekšmetos vajadzēja panākt nokavēto, lai vispusīgi sagatavotos studijām augstskolā, kur tagad bija pienācis laiks iestāties, taču man nekas nepatika un nepadevās. Daudz kas šķita jau pazīstams un triviāls, bet, lai pamatigāk nodotos citiem jautājumiem, es nespēju rast nedz pietiekami daudz spēka sevī, nedz arī ārējas izdevības un tāpēc, sava labā istabas biedra pamudināts, uzsāku nodarbību, kurai aizrautīgi nodevās viņš pats un kura man bija pilnīgi jauna un sveša un uz ilgu laiku pavēra plašas iespējas apgul jaunas zināšanas, kā arī deva vielu pārdomām. Proti, mans draugs sāka iepazīstināt mani ar filozofijas noslēpumiem. Viņš Jenā bija bijis Da-risa audzēknis un ar savu aso prātu labi uztvēris šīs mācības kopsakarību, tāpēc centās panākt, lai arī es to apgūtu tāpat. Taču manas smadzenes šīs zinības diemžēl neuztvēra tādā pašā veidā. Es uzdevu jautājumus, uz kuriem viņš solījās atbildēt vēlāk, un izteicu prasības, ko viņš apņēmās izpildīt pēc kāda laika. Mūsu būtiskākās domstarpības izpaudās tādējādi, ka, pec manas pārliecības, sevī norobežota filozofija nav nepieciešama, jo tā jau pilnīgi ir ietverta reliģijā un poēzijā. Viņš nekādā ziņā negribēja to atzit un mēģināja pat pierādīt, ka reliģijas un poēzijas pamatojums meklējams filozofijā; to es savukārt stūrgalvīgi noliedzu un mūsu sarunu turpmākajā gailā ik uz soļa centos atrast argumentus savām domām. Tā kā poēzijā zināmā mērā ir jābūt ietvertai ticībai neiespējamam un reliģijā tādai pašai ticībai tam, kam nav iespējams atrast pamatojumu, tad man likās, ka filozofi atrodas visai neapskaužamā stāvoklī, jo viņi savā novadā centās pierādīt un izskaidrot tas abas; arī filozofijas vēstures studijas drīz vien kļuva saprotams, ka vieni filozofi meklē gluži citādus pamatojumus nekā otri un skeptiķi beigu beigās pasludina visu par neizskaidrojamu un neizprotamu.

Tomēr tieši filozofijas vēsture, kurā manam draugam nācās urbties līdz ar mani, jo es no viņa dogmatiskā mācīšanas veida nekā nespēju sev gūt, man likās loti interesanta, taču tikai tai ziņa, ka es vienu mācību vai pārliecību, ciktāl, protams, spēju lajā iedziļināties, atzinu par tikpat labu kā jebkuru citu. Vecāko prātnieku un filozofijas skolu mācībās man vislabāk patika tas, ka tur poēzija, reliģija un filozofija saplūda vienkop, un es vēl jo ciešāk paliku pie savas jau iepriekš izsacitās pārliecības tādēļ, ka, manuprāt, ījaba grāmata, Augstā dziesma un Zala-mana gudrības grāmata apliecināja to tikpat labi kā orfiešu un llēsioda dziedājumi. Mans draugs savā izklāstā balstījās uz mazo Brukeru^2, un, jo vairāk mēs iedziļinājāmies studijās, jo mazāk es no tā spēju giit. Es nevarēju tikt skaidrībā, ko īsti bija gribējuši pateikt pirmie grieķu filozofi. Sokrāts man šķita izcils un gudrs cilvēks, kas bija gan dzīvojis, gan nomiris tā, ka viņu varēja pielīdzināt Kristum. Turpretī viņa skolniekos es saskatīju daudz kopēja ar apustuļiem, kuri pēc sava skolotāja nāves tūdaļ saķildojās un no kuriem ikviens pasludināja par pareizu tikai kādu ierobežotu domāšanas veidu. Ne Aristoteļa prāta asums, ne Platona domu bagātība mani ne mazākā mērā neietekmēja. Turpretī pret stoiķiem es jau agrāk biju jutis zināmas simpātijas un tagad apgādāju sev Hpiktēta 3 darbus, kurus studēju ar lielu aizrautību. Mans draugs visai nelabprāt ļāva man ieslīgt šādā vienpusībā, taču nespēja mani no tās novirzīt, jo, lai gan viņa studijas bija bijušas daudzpusīgas, viņš tomēr neprata izskaidrot pašu galveno. Viņš būtu varējis man vienīgi pasacīt, ka dzīvē vajag tikai darboties, bet baudas un ciešanas radīsies pašas no sevis. Patiesi, jauniešiem vajag ļaut pilnu vaļu, jo nepareizu doktrīnu ietekmē viņi sevišķi ilgi nepaliks — pati dzīve drīz vien atkal aizrauj vai aizvilina viņus no tām projām.

Pa to laiku bija pienācis pavasaris, mēs bieži gājām pastaigāties brīvā dabā un apmeklējām izklaidēšanās vietas, kuru pilsētas apkaimē bija ļoti daudz. Taču tieši šeit es vismazāk jutos labi, jo man visur vēl acu priekšā rēgojās Grietiņas brālēni un es baidījos, ka šur vai tur kāds no viņiem parādīsies. Man bija grūti paciest pat visvienaldzīgākos ļaužu skatienus. Es biju zaudējis to neapzināto svētlaimes sajūtu, ko sagādā iespēja klaiņot apkārt nepazītam un bez jebkādas vainas apziņas un pat lielākajā |aužu drūzmā nedomāt par to, ka tevi kāds novēro. Tagad mani sāka mocīt hipohondriskas iedomas, ka es sev pievēršu |aužu uzmanību, ka viņi ar skatienu seko visam, ko daru, lai uzmanītu, izpētītu un nopeltu manu rīcību.

Tāpēc vedināju savu draugu uz pastaigām pa mežiem, taču man nepatika vienveidīgās egļu audzes, un es meklēju jaukās lapu koku birztalas, kuras tuvākajā apkaimē gan nebija nekādas lielās, tomēr bija pieliekami plašas, lai nabaga ievainota sirds tajās varētu gūt patvērumu. Dziji mežā es biju atradis tādu svinīgu vietu, kur veci ozoli un skābarži veidoja brīnišķīgi plašu, ēnainu peizāžu. Tur bija mazliet ieslīpa nogāze, un vecie koku stumbri uz tās izskatījās vēl krāšņāki. Brīvajam laukumam visapkārt bija saauguši biezi jo biezi krūmāji, no kuriem vareni un cienīgi slējās augšup sūnām klātas klintis, bet pār tām ar spēju kritumu gāzās ūdeņiem bagāts strauts.

Tiklīdz es savu draugu, kuram labāk patika uzturēties starp ļaudīm upes malā, biju pierunājis atnākt uz šejieni, viņš man jokodamies sacīja, ka es izturoties kā īsts vācietis. Viņš ņēmās gari un plaši stāstīt, kā Tacits savos darbos aprakstījis mūsu sentēvu veldzēšanos izjūtās, kuras viņos modinājusi dzīve vientulība un brīnišķīgā tuvībā ar dabu, kur arī arhitektūra bijusi nemākslota. Viņš vēl nebija paguvis necik daudz pastāstīt, kad es jau izsaucos: «Ak, kāpēc gan ši lieliskā vieta neatrodas dziļi biezokni, kāpēc mēs nedrīkstam uzcelt tai apkārt žogu, lai to un ari paši sevi padarītu par svētiem un norobežotos no pasaules! Patiesi, nevar būt skaistākas dieva pielūgsmes par tādu, kurai nav vajadzīgs kaut kāds izveidots dieva tēls, bet kura rodas mūsu sirdi, sarunājoties ar dabu!» Es vēl tagad atceros savas toreizējās izjūtas, taču to, ko sacīju, es vairs nespētu atkārtot tādiem pašiem vārdiem. Tomēr ir skaidrs, ka šīs nenoteiktās, pāri plūstošās izjūtas, kas ir raksturīgas jauniešiem un necivilizētām tautām, vienīgās spēj apveltīt mūs ar īstu pacilātību, kura, ārēju iespaidu pamodināta un būdama vai nu bez kādas formas, vai arī ietverta nenoteiktā formā, rada ap mums tādu lieluma apjautu, kuru mēs īsti nespējam izprast.

Šādu dvēseles noskaņu vairāk vai mazāk izjūt visi cilvēki, un viņi arī dažāda veidā mēģina šīs cēlas tieksmes apmierināt. Taču, gluži tāpat kā pacilātības sajūta itin viegli mostas krēslas stundās un nakti, kad priekšmetu kontūras izplūst, bet dienas gaismā, kas visu norobežo un nošķir, tā atkal izgaist, tā ari ši sajūta top iznicināta arvien pieaugošas izglītības iespaidā, ja vien tai neizdodas atrast patvērumu skaistuma pasaulē un pilnīgi tajā iekļauties, lai tad abas kļūtu vienlīdz nemirstīgas un neizdeldējamas.

Sos jau tā īsos mirkļus, kad veldzējos pacilātībā, vēl vairāk saīsināja mans biedrs, kura prāts vienmēr bija nodarbināts, taču pilnīgi veltīgi es mēģināju sevī atkal pamodināt šādas izjūtas, kad izgāju laukā skrajajā un skopajā apkārtnē, — tur tik tikko vairs spēju saglabāt kaut vai atmiņas par tām. Mana sirds acīmredzot bija pārāk izlutinātā, lai tā varētu nomierināties: tā bija mīlējusi, bet tai bija laupīts mīlas objekts; tā bija dzīvojusi, bet dzīve tai bija sagandēta. Draugs, kurš pārāk skaidri liek ma-nit, ka viņš nolēmis jūs audzināt, neizraisa patiku, turpretī sieviete, kas jus audzina, izlikdamās, ka viņa jūs lutina, tiek pielūgta kā prieka nesēja debesu būtne. Taču tas tēls, kurš man šķita pats skaistuma iemiesojums, bija izgaisis tālē; tas vēl bieži mani apciemoja ozolu paēnā, bet es to nespēju saistīt pie sevis un sajutu spēcīgu dziņu meklēt plašajā pasaulē kaut ko līdzīgu.

Es savu draugu un uzraugu nemanāmi biju pieradinājis, pat piespiedis atstāt mani vienatnē, jo pat manā svētajā mežā jau minētās nenoteiktās un varenās pacilātības jūtas nesagādāja pilnīgu apmierinājumu. Pirmais un galvenais orgāns, ar kuru es uztvēru pasauli, bija acis. Jau kopš bērnības biju dzīvojis gleznotāju sabiedrībā un pieradis aplūkot priekšmetus kā mākslas darbu objektus. Tagad, kad biju atstāts pats savā ziņā un nodevos vientulībai, ši spēja, kas bija pa pusei iedzimta un pa pusei iegūta, atkal izpaudās spilgtāk; kurp vien vērsu acis, es saskatīju kādu gleznu, un to, kas saistīja manu uzmanību un mani iepriecināja, es gribēju paturēt pie sevis, tāpēc sāku visai nemākulīgi zīmēt pēc dabas. Man trūka pilnīgi visa, kas nepieciešams šādai nodarbībai, taču, kaut gan man nebija sajēgas ne par kādiem tehniskiem līdzekļiem, es stūrgalvīgi neatkāpos no savas vēlēšanās attēlot visu to brīnumaino, kas pavērās manu acu priekšā. Tādējādi es gan iemācījos uzmanīgi vērot priekšmetus, taču uztvēru tos tikai lielās līnijās tiktāl, ciktāl tie mani kaut kā ietekmēja, un daba, kas man ne mazākā mērā nebija lēmusi kļūt par deskriptīvu dzejnieku, tikpat maz bija apveltījusi mani ar spējām zīmēt detaļās smalki izstrādātus darbus. Tā kā zīmēšana tomēr bija vienīgais veids, kas man atlika sevis izteikšanai, tad, jo skaidrāk es redzēju, ka man kāds darbs nav izdevies, jo neatlaidīgāk, pat ar tādu kā grūtsirdīgu stūrgalvību centos to turpināt.

Negribu noliegt, ka šeit izpaudās arī sava daļa viltības, jo es biju ievērojis, ka tādās reizēs, kad par savu mokpilno studiju objektu biju izvēlējies kādu pa pusei aizēnotu, vecu koka stumbru, pie kura vareni mezglotajām saknēm kļāvās labi izgaismotas papardes līdz ar saulē spīdošām zāļu skupsniņām, mans biedrs, jau pēc pieredzes zinādams, ka ātrāk par stundu man ar to galā netikt, parasti paņēma grāmatu un apmetās kādā citā jaukā vietiņā. Tagad mani nekas netraucēja nodoties aizrautīgajai nodarbībai, kuru turpināju vēl jo cītīgāk kopš tā laika, kad iemīļoju savus zīmējumus ne tāpēc, ka redzēju tajos to, kas tur patiešam attēlots, bet gan tāpēc, ka biju pieradinājies saskatīt tajos vairāk gan to, ko es attiecīgajā laikā un brīdī biju domājis. Tā visvienkāršākie zāļu stiebri un puķes var mums kļūt par iemīļotu dienasgrāmatu, jo nekas no tā, kas atsauc mūsu atmiņā pagājušos laimes brīžus, nevar būt nenozīmīgs; vēl šobrīd man būtu grūti kā nevērtīgu iznīcināt vienu otru no lietām, kas man saglabājušās no dažādiem dzīves posmiem, jo tās mani domās aizved atpakaļ tajos laikos, kurus es atceros gan ar skumjām, taču ne ar nepatiku.

Ja tomēr mani zīmējumi var radīt kādu interesi paši par sevi, tad par to jāpateicas tēva uzmanībai un līdzdalībai. Uzzinājis no mana uzrauga, ka es pamazām atkal ieeju vecajās sliedēs un ar īpašu dedzību esmu pievērsies zīmēšanai pēc dabas, tēvs ar to bija visai apmierināts — pa daļai tāpēc, ka viņš pats ļoti augstu vērtēja zīmēšanu un glezniecību, pa daļai arī tāpēc, ka mans kūms Zēkacs viņam vairākas reizes bija izsacījis nožēlu par to, ka es nevēlos kļūt gleznotājs. Taču šeit atkal sadūrās tēva un dēla rakstura īpatnības: es nemaz nespēju iedomāties, ka zīmēšanai varētu lietot labu, baltu, pilnīgi tīru papīru; man vislabāk patika pelēkas, vecas, pat vienā pusē jau aprakstītas lapas, itin ka es aiz savas nespējas baidītos no balta pamata, jo tas varētu kļūt par pārbaudes akmeni. Neviens no maniem zīmējumiem arī nebija īsti pabeigts — un kā gan es būtu spējis radīt kaut ko veselu, ja to ar acīm gan redzēju, taču neizpratu un tāpat arī nevarēju izstrādāt atsevišķas detaļas, jo tās gan pazinu, bet to atveidošanai man nepietika nedz prasmes, nedz pacietības. Arī šai ziņā tēva pedagoģiskā rīcība bija patiesi apbrīnojama. Viņš vēlīgi apjautājās par maniem mēģinājumiem un katrai skicei, kas nebija izstrādāta līdz galam, apvilka apkārt līniju — tādējādi viņš mani gribēja piespiest tiekties pēc pilnības un precizitātes detaļās; nevienādās lapas viņš apgrieza, lai tās būtu viena lieluma, un tā lika pamatu krājumam, kam dienās vajadzēja viņu iepriecēt, parādot dēla spēju attīstību šai mākslā. Tāpēc viņš nemaz nebija apbēdināts, redzot, ka es savā neiegrožotajā nepastāvībā klaiņāju apkārt pa laukiem un mežiem; viņš pat šķita apmierināts, ja vien es pārnesu kādu burtnīcu, — tas viņam tad deva spēku pacietīgi gaidīt un kaut cik stiprināja viņa cerības.

Mani piederīgie tagad vairs nebaidījās, ka manī varētu mosties agrākās simpātijas un es varētu atjaunot bijušās attiecības, — pamazām man tika atdota pilnīga brīvība. Gadījuma pēc un gadījuma rakstura sabiedrībā es dažkārt devos ceļojumā pa kalniem, kas man kopš bērnības bija likušies ļoti tāli un drūmi. Mēs pabijām Hamburgā un Kronbcrgā, uzkāpām Feldbergā, no kura pavērās plašs skats, kas aicināja meklēt arvien jaunas tāles. Arī Kēnig-štcina nepalika neapmeklēta, bet Vīsbādenē, Svalbahā un tās apkārtnē mēs uzturējāmies vairākas dienas; pēc tam nokļuvām līdz Rcinai, kuru, skatīdamies no augstām kraujām, redzējām aizlokāmies tālu jo tālu. Maincu mēs apbrīnojam, taču tā nespēja saistīt jaunās sirdis, kuras alka pēc plašuma; mēs pajūsmojām par to, cik gleznainā vietā atrodas Bībriha, un tad apmierināti un priecīgi devāmies atceļā.

Viss šis ceļojums, no kura mans tēvs gaidīja krietnu skaitu zīmējumu, gandrīz vai palika pilnīgi neauglīgs, jo cik laba uztvere, kāds talants un kāda prasme gan būtu vajadzīga, lai attēlotu gleznā bezgala plašu ainavu! Pamazām es atkal sāku tiekties pēc šaurākiem nostūriem, un tur es patiesi atradu šo to izmantojamu, jo atzinu par vērtigu objektu ikvienu sagruvušu pili, ikvienu mūra sienu, kas liecināja par seniem laikiem, un centos tās atveidot cik vien iespējams labi. Ar zināmām briesmām un neērtībām, kuras jāpiedzīvo katram, kas grib no ceļojuma paņemt līdzi uz mājām piemiņai kādu attēlu, es zīmēju pat driīzti akmeni, kas atrodas uz Maincas pilsētas vaļņa. Diemžēl es atkal biju paņēmis līdzi tikai vissliktāko zīmēšanas papīru un vairākus priekšmetus neizskatīgi sablīvējis uz vienas lapas, taču manam tēvam, kurš cītīgi ņēmās mani skolot, ari šeit netrūka padoma: viņš lapas sagrieza un to, kas saderējās kopa, lika grāmatsējējam iesiet, bet citas lapas apvilka ar līnijām un tādejādi patiesi piespieda mani paplašināt dažādo kalnu kontūras līdz pat lapas malai un priekšplānā iezīmēt dažus zāļu stiebrus un akmeņus.

Kaut arī tēva cītīgās pulēs nespēja padarīt lielāku manu talantu, viņa kārtības mīlestība tomēr mani gluži nemanāmi ietekmēja, un vēlāk tas dažā labā ziņā izrādījās noderīgi.

Pēc šādam pa daļai izklaidējošām, pa daļai mākslinieciskiem mērķiem veltitām ekskursijām, kuras nevilkās ilgi un kurās varēja doties diezgan bieži, mani atkal vilināja mājup kāds magnēts, kas uz mani spēcīgi iedarbojās jau kopš laika gala: ta bija mana māsa. Viņa, tikai gadu jau naka nekā es, bija ar mani kopa pavadījusi visu mana milža apzinīgo daļu, un tādēļ mēs bijām ļoti pieķērušies viens otram. Šim dabiskajam iemeslam pievienojās vēl tieksme pēc tuvības, kas izrietēja no mūsu mājas apstākļiem, proti: mums bija gan mīlošs un labvēlīgs, taču ļoti nopietns tēvs, kuram bija laba sirds, bet kurš arēji vienmēr izturējās neiedomājami konsekventi un dzelžaini stingri, tādējādi cerēdams sasniegt savu mērķi — dot bērniem vislabāko audzināšanu un izbūvēt, iekārtot un saglabat uz krietna pamata dibināto mājokli; māte turpretī pati bija gandrīz vel bērns, un viņas apziņa tikai veidojās, audzinot abus vecākos bērnus; mēs visi trīs raudzījāmies pasaulē ar veselīgu skatienu, bijām dzīvotspējīgi un alkām pec prieka, ko spēj sniegt pašreizējais mirklis. Gadu gaita šis ģimenē jaušamās pretišķības arvien vairāk pastiprinājās. Tēvs nesatricināmi un nepārtraukti centās realizēt savus nodomus, bet māte un bērni nespēja apslāpēt savas jūtas, prasības un vēlēšanās.

Sados apstākļos bija gluži dabiski, ka brālis un māsa stipri tiecās viens pec otra un turējās mātes pusē, lai no visiem aizliegtajiem priekiem iegūtu vismaz kādu niecigti daļiņu. Taču noslēgtības un darba stundas bija bezgala garas salīdzinājuma ar atpūtas un prieka brīžiem, it īpaši manai māsai, kura nekad nevarēja tik ilgi but projām no mājas ka es, tāpēc viņas tieksmi pēc manas sabiedrības vēl vairak saasinaja ilgas, ko viņa izjuta, kad atrados tāluma.

Pirmajos gados brālis un māsa rotaļājās un mācījās, auga un attīstījās tik ciešā tuvībā, ka viņi varēja pat iedomāties, ka ir dvīņi, un šī kopības izjūta, šī abpusējā uzticēšanās saglabājās arī tad, kad viņu fiziskie un garīgie speķi attīstījās tālāk. Raksturīgās jauniešu intereses un izbrīnu, kas viņus pārņem, kad mostas jutekliskas dziņas, kuras izpaužas garīgā formā, un garīgās vajadzības, kas pieņem juteklisku veidu, visas ar to saistītās pārdomas, kuras mums drīzāk sajauc galvu nekā kaut ko noskaidro, gluži tāpat kā migla aizsedz, nevis izgaismo ieleju, no kuras tā grib pacelties augšup, dažādos maldus un noinaldus, kas rodas šā paša cēloņa dēļ, brālis un masa pārdzīvoja, turēdamies kopā un viens otram uzticēdamies, taču vēl jo mazāk guva skaidrību par savu dīvaino stāvokli, tāpēc ka šķīstā kautrība, kas radas tuvās radniecības dēļ, abus šķira jo spēcīgāk tieši tad, kad viņi gribēja vairāk tuvināties un tikt skaidrībā par visu.

Es šeit vispārīgā apcerē nelabprāt runāju par to, ko pirms gadiem mēģināju izsacīt tēlos un ko man neizdevās izdarīt. Tā ka es šo mīļoto un neizprotamo būtni pārāk agri zaudēju, tad vēlāk izjutu nepieciešamību skaidri atsaukt atmiņā to, ko viņa man nozīmēja, un tā man radās doma par daiļdarbu, kurā būtu iespējams attēlot viņas individualitāti, taču tā uzrakstīšanai man neviena cita forma nelikās tik piemērota kā Ričardsona romāns. Tikai ar visprecīzākajām detaļam, tikai ar nebeidzamu iedziļināšanos sīkumos, kuri visi spilgti atspoguļo veseluma raksturīgās iezīmes un, iznirdami no brīnumaina dziļuma, sniedz nojausmu par pašu dziļumu, — tikai šādā veidā varētu izdoties kaut cik attēlot šo savdabīgo personību, jo priekšstatu par strautu mēs gūstam tikai tad, kad tas plūst. Taču šo jauko un svēto nodomu, tāpat kā daudzus citus, mani kavēja istenot dzīves kņada, un tagad man vairs neatliek nekas cils kā uz acumirkli gluži kā maģiskā spogulī atsaukt šurp šā nebūtībā aizgājušā gara enu.

Māsa bija liela auguma, ar harmoniski un glezni veidotiem locekļiem, un viņas izturēšanās veidam piemita dabisks cienīgums, kas bija apvienots ar pievilcīgu maigumu. Viņas vaibsti nebija skaisti, un tiem nepiemita arī nekas īpaši nozīmīgs, bet tie ļāva nojaust, ka šajā meitenē nebija un ari nevarēja būt iekšējas saskaņas. Viņas acis nebija visskaistākās, kādas jebkad esmu redzējis, bet gan visdziļākās, un radās priekšstats, ka tās savās dzīlēs slēpj bezgala daudz; kad tās pauda simpātijas vai mīlestību, tad iedegās neredzētā spožumā, taču tām nebija raksturīga maiga izteiksme, kas atspoguļo sirdi modušās jūtas un reizē arī ilgas un alkas, — šo izteiksmi pauda dvēsele, ta bija žilbinoša un krāšņa un, likās, izsacīja vēlēšanos tikai dot, bet nekā negribēja iegūt sev.

Taču viņas seju patiesībā taisni izķēmoja to laiku mode, kas prasīja ne tikai atsegt pieri, bet ari lietot visus līdzekļus, lai padarītu to vai nu šķietami, vai īstenībā, vai nu gadījuma pēc, vai arī tīšu prātu lielāku, tāpēc dažkārt māsa izskatījās tiešām neglīta. Tā kā viņai bija ļoti sievišķīga, izliekta piere un turklāt biezas, melnas uzacis un sekli dobumos guļošas acis, tad šīs īpatnības radīja tik spēcīgu kontrastu, ka tas jebkuru svešu cilvēku pirmajā acumirklī ja nu ne gluži atbaidīja, tad vismaz nevaldzināja. Viņa to nomanīja jau agri, un ar gadiem, sasniedzot vecumu, kad abu dzimumu jaunieši izjūt nevainīgu prieku, cenzdamies viens otram patikt, šī sajūta kļuva vēl mokošāka.

Cilvēkam nekad nav pretīgs viņa paša izskats — gan visneglītākajam, gan arī visskaistākajam ir tiesības priecāties par savu eksistenci, un, tā kā patika dara cilvēku skaistāku un katrs labprāt aplūko sevi spoguli, tad var apgalvot, ka ikvienam, pat ja viņš gribētu tam pretoties, arī jāizjūt patika, sevi tur ieraugot. Taču manai māsai skaidrais saprāts piemita tik liela mērā, ka viņa šai ziņa nekādi nevarēja kļūt nedz akla, nedz aušīga, — viņa gan labi apzinājās, varbūt vēl labāk, nekā tas bija vajadzīgs, ka arējā skaistuma ziņā viņa tālu atpaliek no savām rotaļu biedrenēm, taču viņa nespēja rast mierinājumu pārliecībā, ka ar savām garīgajām vērtībām ir par tām nesalīdzināmi pārāka.

Ja sieviete var saņemt kādu atlīdzību par skaistuma trūkumu, tad manai māsai to bagātīgi dāvāja viņas draudzeņu uzticība, cieņa un mīlestība — vienalga, vai viņas bija vecākas vai jaunākas par māsu, šīs jūtas visām bija vienādas. Ap viņu bija salasījusies ļoti patīkama sabiedrība, un netrūka arī jaunu vīriešu, kas bija pratuši iekļūt šai pulciņā, — gandriz katrai meitenei tur atradās savs draugs, vienīgi māsa bija palikusi bez pielūdzēja. Patiesi, jau viņas āriene bija zināmā mērā nepievilcīga, un ari garīgās īpašības, ko pauda viņas izturēšanās, jaunekļus drīzāk atstūma nekā valdzināja, jo cilvēks, kas iedveš citiem cieņu, liek viņiem norobežoties. Viņa to asi izjuta un neslēpa, un tāpēc vēl jo vairāk man pieķērās. Sis gadījums bija pietiekami zīmīgs. Ar mums, brāli un māsu, notika gluži tāpat, kā mēdz būt ar uzticamiem draugiem, kuri, no visas sirds juzdami līdzi savam biedram, kas viņiem uzticējis savu mīlas noslēpumu, arī paši sāk sajust mīlu, kļūst pat par sāncenšiem un cenšas novirzīt sava drauga jūtas uz sevi, — kad izjuka mana un Grietiņas draudzībā, māsa arī mani mierināja jo citigak tāpēc, ka klusībā jutās apmierināta, tikusi vaļā no sāncenses, un, kad viņa man izkratīja sirdi, ari man, slepenībā pa pusei izjūtot prieku, nācās atzīt, ka esmu vienīgais, kurš viņu paliesi mīl, pazīst un cienī. Kad manī laiku pa laikam no jauna uzbangoja sāpes par Grietiņas zaudējumu un es pēkšņi sāku raudat, gausties un plosīties, mans izmisums par neatgūstamo modināja viņā tādas pašas izmisuma pilnas alkas pēc jūtam, kuras viņa nekad nebija pārdzīvojusi, pēc jaunības priekiem, ko iepazil nebija izdevies un kas gājuši secen, un ta mēs abi jutāmies bezgala nelaimīgi vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā īpašajā gadījumā tuvie draugi nevarēja pārvērsties mīlētājos.

Par laimi, neaprēķināmais mīlas dievs, kas bez vajadzības nodarījis tik daudz posta, šoreiz iejaucās labā no-1 ūkā un izpestīja mūs no kļūmīgā stāvokļa. Es bieži satikos ar kādu jaunu angli, kurš mācījās Pfeila pansionātā. Viņš ļoti labi pārzināja savu valodu un varēja man daudz ko paskaidrot; es vingrinājos angļu valodā, sarunādamies ar viņu, un turklāt vēl uzzināju šo to par viņa zemi un tautu. Viņš diezgan ilgi un bieži viesojās mūsu mājās, bet es nemanīju, ka viņam pret manu masu būtu kādas īpašas simpātijas, taču viņš laikam klusībā bija tās slēpis tik ilgi, līdz tās pārauga kaislībā, jo beidzot viņš pēkšņi un negaidot atzinās mīlestībā. Māsa šo jaunekli labi pazina un augstu vērtēja, un viņš to arī bija pelnījis. Viņa bieži bija bijusi trešā persona mūsu sabiedrībā, kad mēs sarunājāmies angliski; vērodami viņa lūpu kustības, mēs abi centāmies apgūt angļu izrunas īpatnības un ta bijām piesavinājušies ne tikai šās valodas skaņu un intonāciju raksturīgās iezīmes, bet arī mūsu skolotajam piemītošās individuālās izrunas savdabības, ka beigu beigās izklausījās visai dīvaini, kad mēs visi runājām gluži kā ar vienu muti. Viņa centieniem ar mūsu palīdzību šādā pašā veidā apgūt tikpat daudz vācu valodu sevišķu panākumu nebija, un man šķiet, ka skopais milestibas dialogs ar manu māsu arī norisinājās angļu valodā gan rakstiski, gan mutiski. Abi jaunieši ļoti labi saderēja kopā: viņš, tāpat kā mana māsa, bija slaids un labi noaudzis, tikai vēl garāks; viņa mazā un šaurā seja patiešām būtu izskati-jusies skaista, ja vien to pārak nebūtu izķēmojušas baku rētas; viņa izturēšanās bija mierīga un nosvērta, un reizēm to pat varēja saukt par sausu un vēsu, bet viņa sirds bija pilna labestības un mīlas, dvēsele cēla un jūtas tikpat ilgstošas, cik nosvērtas un pastāvīgas. Taču šis nopietnais pāris, kura draudzība bija radusies tikai nesen, visai savdabīgi izdalījās pārējo jauniešu vidū, kuri pazina cits citu jau ilgāk un, būdami nenosvērtāka rakstura un daudz neraizēdamies par nākotni, pavadīja savas dienas, vieglprātīgi draiskodamies; šadas attiecības parasti arī ātri izbeidzas un mēdz būt tikai neauglīga nākamo ciešāko saišu priekšspēle, un tikai ļoti retos gadījumos tās ilgstoši ietekmē turpmāko dzīvi.

Mūsu jautrā sabiedrība neatstāja neizmantotu jauko pavasara laiku un skaisto pilsētas apkārtni — bieži tika rīkoti izbraukumi pa upi, jo tie bija vispatīkamākie no visām ekskursijām. Taču, vienalga, vai mēs pārvietojāmies pa ūdeni vai ari pa sauszemi, lulit kļuva manāmas simpātijas starp atsevišķiem jauniešiem: viņi sadalījās pa pāriem, bet dažiem neaizņemtajiem vīriešiem, starp kuriem biju ari es, vai nu vispār neradās nekāda iespēja patērzēt ar meitenēm, vai ari vajadzēja izvēlēties tādu sarunu biedreni, kura šāda līksmā dienā daudz prieka nesagādāja. Kāds mans draugs, kurš atradas līdzīga situācijā un kuram nebija savas meitenes galvenokārt tapec, ka viņš gan bija asprātīgs un gudrs, bet neprata izturēties pietiekami maigi un uzmanīgi, lai nodibinātu ciešāku tuvību, vairākkārt jautri un atjautīgi pasūrojies par savu neapskaužamo stāvokli, apņēmās nākamajā izbraukumā izsacīt ierosinājumu, kas nāktu par labu gan viņam, gan visiem pārējiem. Draugs savu solījumu arī turēja, un, kad mēs pēc brīnišķīga brauciena pa upi un patīkamas pastaigas bijām apmetušies uz ēnainiem pakalniem un • dažs, atlaidies zāle, dažs, sēdēdams uz apsūnojušām klintīm vai koku saknēm, — ar baudu un priecīgi ieturējuši maltīti brīvā dabā, viņš, redzēdams, ka esam jautri un labā omā, ar tēlotu cienību saka runāt un lika visiem sasēsties puslokā, tad pats iznāca priekšā un teica šādu izteiksmīgu runu:

— Augsti godājamie draugi un draudzenes — gan tie, kas šeit esat pa pāriem, gan arī tie, kam nav sava pārinieka! Jau pēc šīs uzrunas kļūst skaidrs, cik nepieciešams nākt kādam sludinātājam un atmodināt sabiedrības sirdsapziņu. Viena daļa manu cienījamo draugu ir sagrupējusies pa pāriem un jūtas ļoti labi, otra daļa ir vieninieki, kas jūtas pavisam slikti — to es varu apliecināt pēc savas pieredzes, un, kaut arī mīļie pārinieki šeit ir vairākumā, viņiem tomēr vajadzētu apdomāt, vai viņu pienākums nebūtu rūpēties par visiem. Vai tad mēs nepulcējamies kopā tādēļ, lai biedrotos cits ar citu? Bet kā gan tas var notikt, ja mūsu vidū savukārt izveidojas tik daudzi mazi nogrupējumi? Man nenāk ne prātā kaut ko iebilst pret šādu jauku tuvību vai pat tikai skart šo jautājumu — taču visam ir savs laiks! Laiks — tas ir skaists, cildens vārds, par kuru gan neviens nedomā tad, kad viņam ir nodrošinātās iespējas labi pavadīt laiku.

Pēc tam viņš arvien aizrautīgāk un liksmāk turpināja sabiedriskos tikumus pretstatīt maigām jūtām.

— So jutu, — viņš sacīja, — mums nekad nedrīkst trūkt, mēs tas vienmēr nesam sev līdzi, un ikviens bez jebkādas vingrināšanās drīz vien tās prot meistariski likt lieta, turpretī sabiedriskie tikumi mums ir jāmeklē, mums jānopūlas, lai tos attīstītu, un, kaut arī mums šai ziņā būtu milzum lieli panākumi, pilnīgi mēs tos nekad neapgūsim.

Tad viņš saka pievērsties atsevišķām personām. Dažs labs droši vien jutās aizskarts, un daudzi nevarēja atturēties, nepārmijuši skatienus, taču šim puisim bija ladas privilēģijas, ka viņam neviens neko neņēma ļaunā, un tā viņš netraucēts varēja turpināt:

— Nepietiek ar to vien, ka trūkumus atsedzam, un tādam cilvēkam, kurš neprot tūlīt ieteikt līdzekli, ka uzlabot stāvokli, nemaz nav tiesību to darīt. Tāpēc es, mani draugi, negribu kā mācītājs gavēņa laikā aicināt jūs tikai uz vispārīgu grēku nožēlošanu un labošanos, gluži otrādi, es visiem jaukajiem pārīšiem noveļu bezgala ilgu un pastāvīgu laimi un, lai arī pats kaut cik līdzētu to sasniegt, ierosinu izbeigt šo mīlīgo norobežošanos un atsacīties no tās tikmēr, kamēr kopa pavadām savas saviesīgās stundas. Es esmu, — viņš turpināja, — padomājis ari par to, kā tas izdarāms, ja vien jūs būsit atsaucigi. Šeit ir maisiņš, kurā atrodas zīmītes ar vīriešu vārdiem; tagad, manas daiļās dāmas, ņemiet katra pa vienai un atjaujiet tam, kuru liktenis būs jums izraudzījis, astoņas dienas būt jūsu padevīgajam kalpam. Šis noteikums jāievēro tikai tik ilgi, kamēr esam kopā, — kad mēs šķirsimies, izbeigsies arī šis saistības, un tad lai jūsu sirds izlemj, kuram jūs jāpavada mājup.

Lielu kompānijas daļu ši runa un veids, kādā mūsu draugs to teica, iepriecināja, un likās, ka pārējie atbalsta šo ideju, taču daži pāri sēdēja, acis nodūruši, itin kā nevarēdami izšķirties, tāpēc runātājs komiskā dedzībā izsaucās:

— Patiesi esmu pārsteigts, ka neviens nelec kājās un, kaut gan cits vēl vilcinās, neslavē manu ierosinājumu, un nenovērtē priekšrocības, lai tādējādi aiztaupītu nepieciešamību man pašam to cildināt. Es no jums esmu visvecākais, — lai dievs man piedod! Man jau ir kails galvvidus, kas radies tāpēc, ka es daudz domāju... — To teikdams, viņš noņēma platmali. — Taču es justos priecīgs un pagodināts, ka varu to visiem parādit, ja vien gremdēšanās pārdomās, kas man izkaltē ādu un laupa skaisto matu rotu, kaut cik nāktu par labu gan man, gan pārējiem. Mēs esam jauni, mani draugi, un tas ir skaisti, taču mēs kļūsim vecāki, un tas jau ir muļķīgi; mēs cits citam neko daudz neņemam ļaunā, un tas ir jauki un gadalaikam atbilstoši. Bet drīz, mani draugi, pienāks dienas, kad mums pašiem sev vajadzēs šo to ņemt ļaunā — lai tad nu katrs zina, kā viņš tiek galā ar sevi, — taču tai pašā laikā arī cili mums ņems šo to ļaunā un tieši to, ko mēs nemaz nevaram iedomāties; uz to mums ir jāsagatavojas, un tagad mēs sāksim to darīt.

Savu runu, bet it īpaši tās pēdējo daļu jauneklis teica kapucīņu mūkiem raksturīgajā intonācija un pavadīja to ar atbilstošiem žestiem, jo viņš bija katolis un tāpēc viņam nebija trūcis izdevības mācīties svēto tēvu runas mākslu. Tagad viņš izlikās, it ka būtu gluži bez elpas, slaucīja galvvidu, kas pārāk agri bija kļuvis kails un patiesi vērta viņu līdzīgu garīdzniekam, un ar šīm jocīgajam izdarībām tā uzjautrināja nebēdnīgo jauniešu pulciņu, ka ikviens to tik vien gribēja kā kļausities viņā. Taču mūsu draugs neturpināja vis runu, bet gan paņēma kulīti un pievērsās tuvāk sēdošajai dāmai:

— Vajag pamēģināt! — viņš sauca. — Darbs dara meistaru. Ja astoņu dienu laikā šī spēlite neiepatiksies, tad mēs to izbeigsim un viss paliks atkal pa vecam.

Dāmas pa pusei labprātīgi, pa pusei piespiedu kārtā ņēma saritinātās zīmītes, un viegli varēja nomanīt, ka šajā vienkāršajā rotaļā izpaužas dažādas kaislības. Laimīgā kārtā sagadījās tā, ka jautrāk noskaņotie pāri tika izšķirti, bet nopietnākie palika kopā, un ta arī mana māsa paturēja savu angli, par ko abi bija ļoti pateicīgi mīlestības un laimes dievam. Jaunos, nejaušos pārus tūdaļ saveda kopā antists^4, visi uzdzēra uz viņu veselību un novēlēja viņiem daudz prieka vēl jo vairāk tāpēc, ka tam visam bija lemts pārāk īss mūžs. Sis tomēr noteikti bija visjautrākais brīdis, kādu mūsu sabiedrība kopš ilgāka laika bija piedzīvojusi. Jaunie vīrieši, kuri nebija tikuši pie savas dāmas, saņēma uzdevumu šās nedēļas laikā parūpēties par savu garu, dvēseli un miesu, kā izsacījās mūsu runātājs, bet it īpaši, viņaprāt, vajadzēja gādāt par dvēseli, jo abi pārējie jau gan paši pratīšot izlīdzēties.

Mūsu kompānijas barveži, kas tūlīt gribēja ar kaut ko izcelties, ātri sagudroja gluži jaukas jaunas rotaļas, turpat netālu sagatavoja vakariņas, kuras mēs nemaz nebijām gaidījuši, naktī mājupceļā iluminēja mūsu jahtu, kaut gan spīdēja spožs mēness un tas nebūt nebija vajadzīgs, taču, attaisnojot savu pasākumu, viņi apgalvoja, ka jaun-nodibinātajai saviesīgajai kārtībai visai piederēšoties, ja debesu spīdekļa maigos skatienus ar savu spožumu pārspēšot zemes gaismas. Tajā mirklī, kad mēs krastā kāpām laukā, mūsu Solons^5 izsaucās: «lte, rnissa est!»[8] Katrs jauneklis izlozēto dāmu vel pavadīja laukā no jahtas un tad nodeva viņas īstā partnera rokās, bet pats saņēma pretī savu dāmu.

Pieņemto vienas nedēļas termiņu nākamajā sapulcēšanās reizē pagarināja uz visu vasaru un atkal izdarīja lozēšanu. Sis joks, bez šaubām, radīja mūsu kompānijā jaunu, negaidītu pavērsienu, un katrs tagad centās likt lietā visu atjautību un pievilcību un parādīt daiļavai, kura bija dāvāta uz īsu laiku, vislielāko uzmanību, būdams pārliecināts, ka vismaz nedēļai viņam gan pietiks laipnibu, ar ko bārstīties.

Mēs tik tikko bijām iejutušies jaunajos apstākļos, kad mūsu runātājs pateicības vietā saka saņemt pārmetumus, jo viņš savas runas vislabāko daļu — nobeigumu — esot mums noklusējis. Viņš savukārt apgalvoja, ka vislabākais jebkurā runa esot pierunāšana un tāds, kas nedomājot kādu pierunāt, lai labāk klusējot, jo pārliecināšana esot sarežģīta lieta. Kad viņu tomēr nelika mierā, viņš tūdaļ atkal uzsāka sludināt kapucīņu gara un vaibstījās vairāk nekā jebkad — varbūt tieši tadeļ, ka bija nolēmis iztirzāt ļoti nopietnus jautājumus. Ņemdams palīgā bibeles teicienus, kuri uz šo jautājumu neattiecās, līdzības, kas nebija trāpīgas, aplinku mājienus, kuri neko nepaskaidroja, viņš mēģināja pierādīt tēzi, ka tāds cilvēks, kas neprot slēpt savas kaislības, simpātijas, vēlmes, savus nodomus un plānus, dzīvē nekur tālu netiek, bet visur atduras uz šķēršļiem un visi par viņu smejas, tāpēc vispirmām kārtam, ja gribot gūt laimi mīlestībā, esot jāprot cieši glabāt noslēpumus.

Sī doma vijās cauri visai viņa runai, kaut gan tieši par to neviens vārds netika teikts. Ja kāds grib sev radīt priekšstatu par šo savdabīgo cilvēku, tad lai ievēro, ka viņš, jau no dzimšanas apveltīts ar daudziem dotumiem, bija savus talantus un it īpaši savu aso pratu altistījis jezuītu skolas un turpat arī labi iemācījies pazīt dzīvi un cilvēkus — taču tikai no sliktās puses. Viņš bija apmēram divdesmit divus gadus vecs un labprāt butu mani padarījis par savu prozelitu cilvēku nicināšanā, taču nespēja mani nekādi ietekmēt, jo man vēl arvien bija stipra vēlēšanās būt labam un domāt, ka ari citi ir labi. Tomēr viņš saasināja manu uzmanību uz daudzām dzīves parādībām.

Jebkuras jautras kompānijas saliedēšanai ir nepieciešams cilvēks ar aktiera spējam, kurš ar prieku uztver asprātību bultas, ko citi raida pret viņu, lai kliedētu garlaicību. Ja viņš nav tikai izbāzts saracēnis, kas līdzīgs tiem, kurus bruņinieki izmantoja turnīros, lai vingrinātos rīkoties ar šķēpu, bet arī pats prot cirst, ķircināt un izaicina!, mazliet ievainot un atkāpties un, izlikdamies, ka padodas, dot sāpīgu dūrienu savam pretiniekam, tad neko interesantāku nevar iedomāties. Tāds cilvēks bija mūsu draugs Horns^6, kura uzvārds vien jau pavedināja uz visādiem jokiem un kuru viņa mazā auguma deļ vienmēr saukāja par Radziņu^9. Viņš mūsu kompānijā tiešām bija vismazākais, un viņa vaibsti bija parupji, bet patīkami; tumšā seja ar strupo degunu, pabiezajām lūpām un mazajām, spridzīgajām acīm vienmēr it kā rosināja uz smiešanos. Viņa mazā, stūrainā galva bija noaugusi bieziem, melniem, cirtainiem matiem, bārda, kurai viņš tik labprāt būtu jāvis augt, lai ar savu komisko izskatu vienmēr smīdinātu klātesošos, priekšlaicīgi bija zilgani sazēlusi. Vispār viņš bija glits un žigls zellis, bet pats apgalvoja, ka viņam esot līkas kājas, un citi to neapstrīdēja, jo tas viņam bija ļoti pa prātam, un šī iemesla dēj tad radās dažs labs joks; tā, piemēram, viņš bija izslavēts par varen labu dejotāju, tālab meičas viņu arvien aicināja par partneri, un viņš tad apgalvoja, ka sievietes dīvainā kārtā vienmēr uz dejas grīdas gribot redzēt līkas kajas. Viņa jautrība bija neizsmeļama un viņa klātbūtne ikvienā sanākšanā nepieciešama. Mēs vēl jo vairāk pieķērāmies viens otram tāpēc, ka viņam drīz pēc manis arī vajadzēja iestāties universitātē, un viņš patiesi pelna to, ka es viņu šeit pieminu ar lielu cieņu, jo viņš daudzus gadus izturējās pret mani ar nebeidzamu mīlestību, uzticību un pacietību.

Redzēdams, cik viegli es saceru vārsmas un protu saskatīt gluži parastu lietu poētisko pusi, arī viņš bija nolēmis nodoties šādām nodarbībām. Poētiski piepušķodami, mēs aprakstījām savus mazos saviesīgos ceļojumus, jautros izbraukumus un dažādos ar tiem saistītos atklājumus, un tā, attēlojot kādu notikumu, vienmēr radās jauns nolikums. Tā ka šādu saviesīgu joku mērķis parasti tomēr ir kādu izzobot un mans draugs Horns savos parupjajos sacerējumos ne vienmēr ievēroja pienācīgās robežas, tad reizumis izcēlās neapmierinātība, kuru gan drīz vien atkal varēja pieklusināt un apslāpēt.

Viņš izmēģināja savas spējas ari tolaik tik iecienītajā dzejas žanrā — komiskajā varoņdzejā. Pēc Popa «Matu sprogas nolaupīšanas»7 bija radušies daudzi atdarinājumi; Caharija attīstīja šo poēzijas žanru, pielāgojot vācu apstākļiem, un ikvienam ši dzeja palika, jo parasti tajā tika attēlots kāds lempis, par kuru dievi zobojās, dāvādami labvēlību kādam citam — izveicīgākam cilvēkam.

Nekāda brīnuma tur nav, un tomēr, iepazīstot kādas tautas literatūru, it īpaši vācu literatūru, pārsteidz tas, ka vesela nācija vairs nevar tikt vaļā no reiz atrasta un kādā zināmā formā veiksmīgi attēlota objekta, bet vēlas, lai tas dažādās variācijās tiktu atkārtots, tā ka beigu beigās pašu oriģinālu aizsedz un noslāpē milzīgās atdarinājumu kaudzes.

Mana drauga sacerētā heroiskā dzeja varēja noderēt par pierādījumu šim atzinumam. Kāds neizdarīgs cilvēks kamanas dodas tāla braucienā kopā ar sievieti, kura viņu nevar ciest; gluži kā par spīti, viņam ceļā cita pēc citas atgadās nelaimes, kādas vien šādas reizēs var notikt, un beigu beigās, kad viņš izlūdzas, lai dāma dāvā viņam «kamanu tiesības»8, šis nelaimīgais pat nokrīt no bukas, jo dievi ar viņu, protams, izspēlējuši ļaunu joku. Daiļā dāma satver grožus un brauc mājup viena pati; kāds draugs, kuram dievi ir labvēlīgi, viņu sagaida un ar triumfu svin uzvaru pār savu iedomīgo sāncensi. Starp citu, ļoti jauki bija izdomāts, kā četri dažādi gari attēlotajam tūļam arvien nodara kādu ļaunumu, līdz beigās rūķīši pat izgāž viņu no kamanām. Sis dzejolis, kas bija sarakstīts aleksandriskajā pantā un kam pamatā bija patiess notikums, varen uzjautrināja mūsu mazo pulciņu, un visi bija pārliecināti, ka tas droši var mēroties ar Lēveņa^3 «Valpurģu nakti» vai Caharijas 10 «Lielībnieku».

Tā kā mūsu saviesīgās izpriecas notika vienīgi vakaros un sagatavošanās darbi prasīja tikai pāris stundu, tad man atlika pietiekami daudz laika lasīšanai un, kā es pats domāju, studijām. Tēvam par prieku, es cītīgi mācījos mazo Hopi un varēju ļaut, lai man uzdod jautājumus gan no sākuma līdz beigām, gan arī apgrieztā secībā, un tādējādi es galvenajos vilcienos pilnīgi apguvu «Institūciju» saturu. Taču neremdināmas zināšanu alkas dzina mani tālāk, es nodevos seno laiku literatūras vēstures studijām un pēc tam pievērsos enciklopēdiju pētīšanai; pārlapojis Gesnera «Izagogu» un Morhofa «Polihistoru» ", es ieguvu vispārēju priekšstatu par to, cik daudz brīnumaina ir bijis gan agrāko laiku filozofu mācībās, gan ari dzīvē. Šī ilgstošā un steidzīga mācīšanās, kas turpinājās gan dienu, gan nakti, manu prātu vairāk sajauca nekā izglītoja, taču es devos vēl lielākā labirintā, kad sava tēva bibliotēkā atradu Beilu 12 un iedziļinājos tajā.

Taču mani arvien vairak izkristalizējās pārliecība, ka ir nepieciešams mācīties senās valodas, jo no literāro darbu jūkļa vienmēr no jauna uzmācīgi lauzās laukā atziņa, ka tajās ir saglabājušies visi runas mākslas paraugi un ari visas pārejās vērtības, kādas ļaudīm jebkad ir piederējušas. Ebreju valodas, kā ari bibeles studijas tagad bija palikušas otrajā plānā, tāpat ari grieķu valoda, kurā manas zināšanas nesniedzās tālāk par Jauno derību. Toties ļoti nopietni es nodevos latīņu valodas apgūšanai, jo tajā sarakstītie literārie meistardarbi mums ir tuvāki un tā bez lieliskajiem oriģināldarbiem spēj mums tulkojumos sniegt arī pārejās visos laikos uzkrātās bagātības un visdiženāko zinātnieku darbus. Es bez jebkādām pūlēm daudz lasīju šajā valodā un uzdrošinājos domāt, ka izprotu šos autorus, jo burtiskajā nozīmē man nekas nepalika nesaprasts. Es pat ļoti sašutu, kad man kļuva zināms Gro-ciusa 13 augstprātīgais izteikums, ka viņš lasot Terenciju citādi nekā puikas. Laimīgā jaunības aprobežotība! — jā, pat cilvēku aprobežotība vispār, kuras dēļ viņi jebkurā dzīves brīdi spēj iedomāties sevi par pilnīgiem un nemeklē nedz patiesību, nedz melus, nedz augstumu, nedz daiļumu, bet tikai to, kas ir viņu prātam atbilstošs.

Latiņu valodu, tāpat kā vācu, franču, angļu valodu, es biju mācījies tikai pēc praktiskā lietojuma, bez likumiem un vispārēja priekšstata. Kurš zina, kādā stāvoklī tolaik bija bērnu mācīšana skolās, tam neliksies dīvaini, ka es nepievērsu uzmanību nedz gramatikai, nedz arī runas mākslai, — man šķita, ka es visu apgūstu tik dabiski, vārdi man palika atmiņā, to veidošanu un pārveidošanu es labi uztvēru ar dzirdi un prātu, un man ļoti viegli vedas svešajā valodā gan rakstīšana, gan tērzēšana.

Tuvojās Miķeļa diena — laiks, kad vajadzēja doties uz augstskolu, un manu prātu satrauca domas gan par turpmāko dzīvi, gan ari par mācībām. Es sajutu arvien stiprāku nepatiku pret savu dzimto pilsētu. Līdz ar Grietiņas aizbraukšanu zēna un jaunības dienu mīlestības stādam bija izrauta serde, un bija vajadzīgs laiks, lai tas atkal sāktu dzīt atvases no saknes un, no jauna sazaļojot, atkopties pec pirmajiem postījumiem. Bija beigušies mani klaiņojumi pa ielām, un es, tāpat ka citi ļaudis, gāju tikai turp, kurp mani veda nepieciešamība. Es nekad vairs neiegriezos tai.kvartālā un pat tai pusē, kur bija dzīvojusi Grieliņa, un, gluži tapat kā arvien mazāk prieka sagādāja vecie mūri un torņi, tā ari es arvien vairāk nepilnību sa-skaliju pilsētas pārvaldē: viss, kas man agrāk bija licies tik godājams, tagad rādījās gluži citādā gaismā. Man, domes priekšsēdētaja mazdēlam, nebija palikuši nezināmi šāda veida republikas slepenie trūkumi, mana interese par tiem vēl pieauga tāpēc, ka bērni jau vispār, tiklīdz viņu acīs sāk šķobīties kaut kas tāds, ko viņi līdz tam ir nešaubīdamies cienījuši, pārdzīvo milzigu izbrīnu un cītīgi sāk meklēt cēloņus. Es pārāk skaidri saredzēju, cik veltīgs ir godīgo cilvēku sašutums un viņu pūles cīņā ar tādiem, kuri ļauj dažādām partijām sevi pārvilkt savā pusē un pat piekukuļot, es ārkārtīgi ienīdu katru netaisnību, jo visi bērni sava morālajā pārliecībā ir ļoti stingri. Mans tēvs, kurš ar pilsētas dzīves notikumiem saskārās tikai kā privātpersona, visai dedzīgi mēdza paust savu sašutumu par dažādiem neveiksmīgiem pasākumiem. Un vai tad es neredzēju, ka viņš pēc tik ilgam studijām, pēc tik daudziem pūliņiem un ceļojumiem, guvis daudzpusīgu izglītību, beigu beigās vientuļi dzīvoja, ieslēgts savas mājās sienās, kā es pats to nekad negribētu? Tas viss uzgūla manai sirdij kā šausmīga nasta, no kuras es cerēju atbrīvoties, tikai izplānojot savu dzīvi gluži citādi, nekā to bija iecerējuši mani tuvinieki. Es domas novērsos no jurisprudences studijām un gribēju savus spēkus veltīt vienīgi valodu, senatnes, vēstures pētīšanai un visam pārējam, kas ar to saistīts.

Tiesa, es arvien ar vislielāko prieku attēloju poēzija to, ko biju saskatījis pats sevī, citos cilvēkos un dabā. Man tas padevās arvien vieglāk, tāpēc ka es rakstīju pēc izjūtas un mani nebija samulsinājusi kritika, un, kaut arī es pilnīgi nepaļāvos uz saviem gara bērniem, man tie tomēr šķita tikai nepilnīgi, nevis pagalam nederīgi. Ja arī kāds manos sacerējumos šo to nopēla, es klusībā tomēr saglabāju pārliecību, ka ar laiku tiem vajag izdoties arvien labak un labāk un ka reiz arī mani ar cieņu minēs blakus tādiem vīriem ka Hagedorns, Gellerts un citi. Taču šāds mērķis vien man šķita pārāk tukšs un nepietiekams; es gribēju nopietni nodoties jau minēto priekšmetu pamatīgai studēšanai un, domādams, ka spēšu uzrakstīt pats savus darbus labāk, ja pilnīgāk pārzināšu senatni, vēlējos sagatavoties tiktāl, lai varētu ieņemt augstskolas docētāja vietu, kura man likās vispiemērotākā tādam jaunam cilvēkam, kas nolēmis pats izglītoties un izglītot citus.

Lolodams šādas ieceres, es arvien domāju, ka vispiemērotākā vieta to piepildīšanai ir Getingene. Pilnīgi uzticējos tādiem vīriem l<ā Heine, Mihaelis 14 un vēl citiem viņiem līdzīgiem, un mana dedzīgākā vēlēšanās bija sēdēt viņiem pie kajam un klausīties viņu mācībās. Taču tēvs nebija pierunājams. Lai kā daži mūsu ģimenes draugi, kuri bija tādās pašās domas kā es, centās tēvu ietekmēt, viņš tomēr palika pie sava ieskata — ka man jābrauc uz Leipcigu. Tagad es jau biju pārliecināts, ka man kaut vai tikai pašaizsardzības nolūkā jāizpilda pieņemtais lēmums un preteji tēva uzskatiem un gribai jāievirza savs studiju un dzīves ceļš pašam pēc sava prāta. Tēvs, kurš savā stūrgalvībā, pats to neapzinoties, pretojās maniem plāniem, mazināja manu pietāti pret viņu, un es tikai pa ausu galam klausījos, kad viņš stundām ilgi stāstīja un atkal alkartoja, kādā virziena jānorit manam studijām un manai dzīvei augstskola un plašajā pasaulē.

Ta ka visas manas cerības uz Getingeni bija sagrautas, es vērsu acis uz Leipcigu. Tur ka spoža gaisma man likās spīdam Ernesti^15, un arī Mors 16 jau modināja stipru uzticību. Klusībā izdomāju gluži pretēju mācību un dzīves ievirzi, pareizāk sakot, es cēlu gaisa pili uz diezgan solīda pamata, un pašam sava dzīves ceļa nospraušana man pat šķita romantiska un godājama nodarbība, turklāt te nekas nelikās fantastisks, jo Grīsbahs, iedams pa to pašu ceļu, jau bija guvis lielus panākumus un tādēļ ikviens viņu slavēja. Ieslodzītais, kurš ir ticis vaļā no savām važām un drīz jau būs pārvīlējis cietuma režģus, nevarētu izjust lielāku prieku ka es, vērodams, kā aizrit diena pec dienas un tuvojas oktobris. Nemīlīgais gadalaiks un sliktie ceļi, par kuriem katrs zināja ko stāstīt, mani neatbaidīja un doma, ka ziemu svešā vietā nāksies sākt jaunu dzīvi, neapbēdināja; vardu sakot, drūmās krāsas es redzēju tikai savus pašreizējos apstākļus, bet pārējo, nepazīstamo pasauli iztēlojos gaišu un priecīgu. Tādi bija mani sapņi, kuriem pilnīgi nodevos, iedomādamies, ka tālumā mani gaida tikai laime un apmierinātība.

Lai kā es ikvienam cilvēkam slēpu šos savus nodomus, māsai tos nevarēju tomēr noklusēt, un viņa, sākumā ļoti izbijusies, beidzot nomierinājās, kad es apsolīju vēlāk atbraukt viņai pakaļ, lai arī viņa varētu papriecāties par manu spīdošo stāvokli, ko būšu sasniedzis, un dalīties ar mani labsajūta.

Beidzot pienāca ar ilgošanos gaidītā Miķeļa diena, kad es kopā ar grāmatu tirgotāju Fleišeru un viņa sievu.

meitas uzvārdā Trilleri, kura gribēja Vitenbergā apciemot savu tēvu, priecīgs aizbraucu un vienaldzīgi, it kā nekad vairs tur negribētu atgriezties, atstāju aiz sevis cienījamo pilsētu, kurā biju dzimis un uzaudzis.

Tā, kad ir pienācis laiks, bērni šķiras no vecākiem, kalpotāji no kungiem, atbalstāmie no labvēļiem, un šāds mēģinājums nostāties pašam uz savām kājām, kļūt neatkarīgam, dzīvot pašam sev, vienalga, vai nu tas izdodas, vai ne, vienmēr saskan ar dabas prasībām.

Mēs bijām izbraukuši pa Visu svēto vārtiem, un Hanava drīz vien palika mums aiz muguras; es nokļuvu tādos apvidos, kas saistīja manu uzmanību ar neredzētām ainavām, kaut gan pašreizējā gadalaikā tur varēja atrast maz iepriecinoša. Ilgas lietavas bija galīgi izmiekšķējušas ceļus, kuri vispār vēl nebija tik labā stāvoklī, kāda mēs tos atrodam tagad, un mūsu ceļojums tāpēc nebija nedz patīkams, nedz laimīgs. Taču ši mitrā laika dēļ es dabūju redzēt dabas parādību, kas, liekas, ir ārkārtīgi reti sastopama, jo vairs nekad neesmu redzējis neko tamlīdzīgu, nedz ari dzirdējis, ka to būtu gadījies novērot kādam citam. Mēs naktī braucām augšup kādā uzkalnā starp Ha-navu un Gelnhauzenu un, kaut gan bija tumšs, labāk gājām kājām, jo šajā ceļa posmā braukšana bija bīstama un grūta. Pēkšņi es ceļa labajā pusē dziļi lejā ieraudzīju kaut ko līdzīgu brīnišķīgi apgaismotam amfiteātrim. Pil-tuvveidiga telpā cita virs citas mirguļoja neskaitāmas uguntiņas, un to gaisma bija tik spilgta, ka apžilba acis. Taču redzi vēl vairāk apgrūtināja tas, ka guntiņas nebija nekustīgas, bet lēkāja šurp un turp — gan no augšas uz leju, gan otrādi, gan arī uz visām pusēm. Vairums tomēr palika mierīgi uz vietas un spīguļoja. Kad mani sauca prom, es visai nelabprāt atrāvu acis no ša skata, kuru būtu vēlējies pamatīgāk novērot. Kad izjautāju pasta vedēju, viņš sacīja, ka par šādu parādību neko nezinot, bet ka tuvumā atrodoties vecas akmeņlauztuves, kuru vidējā iedobe esot pilna ar ūdeni. Vai tas bija malduguņu pande-monijs vai arī mirgojošu būtņu kopa, to es tagad neņemos noteikti pasacīt.

Tiringā ceļi kļuva vēl sliktāki, un Auerštetes apkaimē, kad jau tuvojas nakts, mūsu pajūgs nelaimīgā kārta iestiga. Mēs bijām tālu no cilvēkiem un darījām visu iespējamo, lai ratus izvilktu. Arī es pats ar visu sparu metos palīga un laikam biju sastiepis krūšu cīpslas, jo drīz pēc tam sajutu sāpes, kuras reizēm uznāca un atkal pargāja, bet pilnīgi izzuda tikai pēc daudziem gadiem.

Taču vēl tai pašā nakti, itin kā tā būtu nolemta spējai likteņa maiņai, man pēc negaidīta laimīga notikuma vēl nācās kļūt par upuri zobgalībām. Auerštetē satikām kādu smalku precētu pāri, kas bija aizkavējies tāpat kā mēs un arī tikai tagad ieradies, — vīrs bija stalts, cienīga izskata, labākajos gados un viņa dzīvesbiedre ļoti skaista sieviete. Viņi laipni uzlūdza mus ieturēt kopīgu maltīti, un es jutos bezgala laimīgs, kad burvīgā dāma man pasacīja dažus vēlīgus vārdus. Taču, kad mani aizsūtīja uzmeklēt sulaini un likt, lai tas mums drīzāk atnes kāroto zupu, man, nepieradušam pie nomodā pavadītām naktīm un ceļa grūtībām, uzmācās tik nepārvarams miegs, ka es tiešā nozīmē iedams aizmigu, atgriezos istabā ar cepuri galvā un, nemaz nemanīdams, ka citi pirms maltītes pie gaida lūdz dievu, neapzināti nevērīgā pozā nostājos aiz sava krēsla un pat neiedomājos, ka ar savu uzvedību esmu pārējos uzjautrinājis un traucējis lūgsnas laikā. Pirms vēl visi bija apsēdušies, Fleišera kundze, kurai netrūka ne prāta un atjautības, ne arī veiklas valodas, lūdza svešos nebrīnīties par to, ko redzējuši šeit paši savām acīm, — jaunais ceļabiedrs esot nodomājis kļūt par kvēkeru; tiem esot tāda pārliecība, ka dievu un karali vislabāk varot godināt ar apsegtu galvu. Daiļa dāma, kas nevarēja apvaldīt smieklus, tagad izskatījās vēl skaistāka, un es būtu atdevis vai visu pasaulē, lai tikai nekļūtu par cēloni šai jautrībai, kura viņai tik lieliski piestāvēja. Taču, tiklīdz es biju cepuri nolicis, šie ļaudis, kuriem patiesi piemita smalkas manieres, tūdaļ pārtrauca jokoties un, piedāvājuši vislabāko vīnu no sava pagraba krājumiem, man pilnīgi aizdzina miegu, nelabo omu un atmiņas par visām piedzīvotajam likstām.

Kad es ierados Lcipcigā, tur tieši notika gadatirgus, un tas mani sevišķi iepriecināja, jo šeit es redzēju it kā turpinājumu tam, kas bija raksturīgs manai dzimtajai pilsētai: tadas pašas preces un tādi paši pārdevēji, tikai šeit tie atradas citās vietās un stāvēja citādā izkārtojumā. Es ar lielu interesi staigāju pa tirgu un gar būdām, taču sevišķi manu uzmanību saistīja savādajās drānas ģērbtie austrumzemju iedzīvotāji, poļi un krievi, bet vispirmām kārtām grieķi, kuru staltos stāvus un krāšņos tērpus es bieži gāju apbrīnot.

Taču šī dzīvā rosība drīz vien palika aizmugurē, un manā acu priekša atklajas pati pilsēta ar saviem skaistajiem, augstajiem un cits citam līdzīgajiem namiem. Pilsēta man ļoti patika, un nebija noliedzams, ka tai arvien, bet it īpaši klusākajos brīžos, kas iestājās svētdienās un svētkos, piemita kaut kas impozants; tapai ari naktīs mēness gaisma pa pusei tumšās, pa pusei apgaismotās ielas vilināja doties pastaigās.

Tomēr salīdzinājumā ar tiem apstākļiem, pie kādiem biju pieradis lidz šim, jaunie mani nepavisam neapmierināja. Leipciga neatsauc aplūkotāja atmiņā senos laikus; šejienes pieminekļi mums stāsta par jaunu, tikai nesen pagājušu tirdzniecisku darījumu, labklājības un bagātības laikmetu. Turpretī gluži manā gaumē bija ēkas, kas man šķita milzīgi lielas; ar divējām fasādēm, kas pavērsta katra pret savu ielu, tas savos plašajos, milzum augstu sienu ieskautajos pagalmos ietver veselu pilsonisku pasauli un ir līdzīgas lielām pilīm, pat puspilsētām. Es apmelos vienā no šīm neparastajam celtnēm Feierkugelā, starp veco un jauno Neimarktu. Šeit pāris jaukās istabās ar logiem pagalma pusē grāmattirgotājs Fleišers par pieņemamu maksu dzīvoja gadatirgus dienās, bet es mitinājos parēja laikā; tā kā pagalms bija caurstaigājams, tad tur nekad netrūka ļaužu. Mans kaimiņš — blakus istabas iemītnieks — bija teologs, kas ļoti labi pārzināja savu specialitāti un bija sapratīgi domājošs jauneklis, bet nabadzīgs un turklāt ar gaužām vāju redzi, kas viņam sagādāja lielas raizes, domājot par nākotni. Viņš bija sabeidzis savas acis, pārmērīgi daudz līdz vēlai krēslas stundai un pat mēness gaismā lasīdams, lai ietaupītu mazumiņu petrolejas. Musti vecā saimniece pret viņu izturējās labvēlīgi un arī pret mani bija vienmēr laipna, ta rūpējās par mums abiem.

Ar savu ieteikuma vēstuli es tagad steidzos pie galma padomnieka Bemes^17, kas bija bijis Maskova audzēknis, turpināja viņa darbu un mācīja vēsturi un valsts tiesības. Sis mazais, druknais, možais vīrelis mani saņēma pietiekami laipni un iepazīstināja ar savu sievu. Viņi abi, kā ari pārējās personas, pie kurām es griezos, iedvesa man vislabākās cerības par manu turpmāko dzīvi šai pilsētā, taču sākumā es nevienam neatklāju, kas man padomā, kaut gan nevarēju vien sagaidīt, kad pienāks piemērots brīdis un es varēšu atbrīvoties no jurisprudences un paziņot, ka vēlos studēt senās valodas un seno laiku vēsturi. Es piesardzīgi nogaidīju, līdz Fleišeri atkal aizbrauca, lai par manu nodomu nekas pārāk ātri netiktu pastāstīts maniem piederīgajiem. Taču pec tam nevilcinoties devos pie galma padomnieka Bēmes, jo domāju, ka viņam varu uzticēties pašam pirmajam, un noteikti un atklāti pastāstīju viņam par savu lēmumu. Taču mans paziņojums nekādā ziņa nelika labvēlīgi uzklausīts. Pats būdams vēsturnieks un valsts tiesību speciālists, viņš taisni ienīda visu, kam bija sakars ar literatūru un mākslu. Nelaimīgā kārtā viņam nebija nevainojamas attiecības ar tiem, kuri nodarbojas ar šim zinībām, un Gellertu l8, par kuru es, nebūdams pietiekami uzmanīgs, biju izteicies ar lielu cieņu, viņš nepavisam neieredzēja. Apgādāt šiem vīriem uzticamu klausītāju un pašam to pazaudēt, turklāt vēl šādos apstak|os, — tas viņam šķita galīgi nepieļaujami. Tāpēc viņš man tūlīt uz vietas nolasīja pamatīgu sprediķi un apgalvoja, ka bez manu vecāku atļaujas šādu rīcību nevarētu atbalstīt pat tad, ja pats to atzītu par pareizu, bet šoreiz nebūt tā neesot. Tad viņš ar lielu dedzību nopēla filoloģiju un valodu studēšanu, bet vēl vairāk poētiskos vingrinājumus, par ko es viņam biju licis it kā starp cilu noprast. Galu gala viņš secināja, ka tādā gadījumā, ja es gribot nodoties senatnes pētīšanai, to daudz labāk varot izdarīt, mācoties jurisprudenci. Viņš pieminēja tādus izcilus, ievērojamus juristus ka Everhardu Oto un Heinek-ciju l9, solīja man zelta kalnus, ko varēšu iemantot, studēdams Romas senatni un tiesību vēsturi, un ļoti skaidri parādīja, ka es tādā gadījumā pat nebūšot aizgājis pa citu ceļu, ja arī vēlāk pēc pamatīgākas pārdomāšanas un ar vecāku ziņu vēl gribēšot īstenot savu nodomu. Viņš mani laipni lūdza vēlreiz apsvērt šo jautājumu un nekavējoties pavēstīt viņam savu lēmumu, jo drīzumā sākšoties lekcijas un līdz tam laikam esot nepieciešams izšķirties.

Eoti jauki, ka viņš mani nepiespieda visu izlemt uzreiz. Viņa argumenti un pārliecība, ar kādu viņš tos izsacīja, jau bija ietekmējuši manu svārstīgo jaunekļa prātu, un es tikai tagad saskatīju, cik grūti realizējams un apšaubāms ir mans nodoms, kuru es klusībā iztēlojos kā viegli paveicamu. Drīz pēc tam mani pie sevis ataicināja galma padomnieka Bēmes kundze. Es viņu sastapu vienu pašu. Viņa ne vairs jauna, ļoti slimīga, bezgala maiga un trausla — krasi atšķīrās no sava vīra, kurš pat savu labsirdību parādīja bārdamies. Viņa man atgādināja par sarunu, kas nesen bija notikusi starp mani un viņas vīru, un vēlreiz tik laipni, mīlīgi un saprotoši apsvēra šo jautājumu no visām pusēm, ka es nevarēju nepiekāpties; nedaudzos iebildumus, kurus es uzturēju spēkā, arī pretēja puse atzina par pareiziem.

Viņas laulātais draugs pēc tam sastādīja manu lekciju plānu: man vajadzēja kļausities filozofiju, tiešibu vēsturi, institūcijas un vēl dažus citus priekšmetus. Es biju ar mieru, taču izdabūju atļauju apmeklēt arī lekcijas literatūras vēsturē, kuras Geilerts lasīja, ņemdams par pamatu Stokhauzenu^20, un bez tam vēl arī viņa vadītās praktiskās nodarbības.

Neizmērojami liela bija godbijība un mīlestība, ko pret Gellertu izjuta visi jaunieši. Es jau biju viņu apciemojis, un viņš mani laipni uzņēma. Geilerts bija neliela auguma, trausls, bet ne kalsns, viņam bija maigas, pat skumīgas acis, skaista piere un mazliet izliekts ērgļa deguns, glīta mute un patīkama, ovāla seja, — visu šo īpašību dēļ Gel-lerta klātbūtne cilvēkiem bija patīkama, un viņi labprāt pēc tas liecās. Vajadzēja krietni papūlēties, lai pie viņa piekļūtu. Viņa abi palīgi^21 atgādināja priesterus, kas glabā svētumu, pie kura netiek pielaists katrs jebkurā laikā, un šāda piesardzība gan laikam bija nepieciešama, jo Gellertam būtu vajadzējis upurēt visu savu dienu, ja viņš gribētu uzņemt un apmierināt ikvienu, kas velējas viņam draudzīgi tuvoties.

Lekcijas es sākumā apmeklēju cītīgi un sistemātiski, tomēr filozofija nekādu skaidrību neguvu. Man likās dīvaini, ka tās pašas prata nodarbības, kuras es jau kopš bērnības veicu bez jebkādām pūlēm, tagad loģikā vajadzēja atraut citu no citas, saskaldīt un gandrīz vai izpostīt, lai saprastu, kā tās pareizi izdarāmas. Es domāju, ka par lietu butibu, par pasauli un dievu zinu apmēram tikpat daudz, cik mans skolotājs, un man šķita, ka viņš dažu labu reizi krietni vien sapinas. Taču viss noritēja puslīdz kārtīgi līdz meteņu dienai, kad Tomasa laukumā netālu no profesora Vinklera majas tieši lekciju laikā sāka pārdot brīnum garšīgas, tikko no pannas noņemtas karstas krēpeles, kuru dēļ mēs tik bieži nokavējāmies, ka mūsu burtnīcas radās lieli robi un uz pavasara pusi pieraksti līdz ar kūstošo sniegu pagaisa un izzuda pavisam.

Ar lekcijām jurisprudencē stāvoklis drīz vien kļuva tikpat bēdīgs, jo es jau zināju tieši tik daudz, cik lektors atzina par vajadzīgu mums pastāstīt. Mana uzcītība pierakstīšana, kura sakumā bija visai neatlaidīga, pamazām tika apslapēta, jo man likās ārkārtīgi garlaicīgi velreiz atzīmēt visu to, ko es kopā ar tēvu gan jautādams, gan atbildēdams jau pietiekami bieži biju atkārtojis, lai paturētu atmiņā uz visiem laikiem. Ļaunums, kuru nodara, kad, apmācot jauniešus skolās, dažos priekšmetos pārāk aizsteidzas uz priekšu, k|uva vēl lielāks vēlāk, kad vairs neveltīja laiku un uzmanību valodas vingrinājumiem un pamatīgai zinātnes pamatu apgūšanai, bet centās skolēnu uzmanību pievērst tā saucamajiem faktiem, kuri vairāk izklaidē nekā izglito, ja tie netiek mācīti metodiski pareizi un pilnīgi.

Es šeit garāmejot pieminēšu vēl kādu citu ļaunumu, kas ļoti kaitē studentiem. Visi profesori, gluži tāpat kā tie, kas ieņem citus amatus, nevar būt vienā vecumā; tā kā jaunākie patiesībā māca tikai tāpēc, lai paši mācītos, un turklāt vēl, ja viņiem ir labas galvas, aizsteidzas savam laikam priekšā, tad viņi savu izglītību pilnīgi iegūst uz klausītāju rēķina, jo nemāca viņiem to, kas īsteni ir vajadzīgs, bet gan to, ko docētājs atzīst par nepieciešamu savu izvēlēto tēmu izstrādāšanai. Vairāki vecie profesori turpretī jau labu laiku savā attīstībā stāv uz vietas: viņi galvenokārt iepazīstina savus klausītājus tikai ar sen fiksētiem uzskatiem un atsevišķos gadījumos māca daudz ko lādu, kas laika gaitā jau ir atzīts par nevajadzīgu un nepareizu. Šādu divējādu docētāju eksistence rada bēdīgu konfliktu, kura dēļ jaunie prāti tiek raustīti šurp un turp un kuru tik tikko spēj izlīdzināt vidējās paaudzes mācību spēki, kas ir jau pietiekami erudīti un izglītoti, taču joprojām jūt spēcīgu dziņu apgūt zināšanas un nodoties apcerei.

Šāda ceļā es daudz vairāk uzzināju nekā spēju apdomāt, un tas manī radīja arvien lielāku neapmierinātību, turklāt dzīve man sagādaja arī citādas sīkas nepatikšanas, kas vienmēr ir neizbēgamas, kad cilvēks maina dzīvesvietu un viņam nākas pierast pie jauniem apstākļiem. Sievietes vispirmām kārtām kritizēja manu apģērbu, jo es no mājām biju atbraucis uz augstskolu patiesi mazliet dīvaini tērpies.

Mans tēvs, kurš vairāk par visu nevarēja ciest to, ja kaut kas tika darīts veltīgi, ja kāds neprata izmantot savu laiku vai ari neatrada iespēju tā izmantošanai, tiktāl pārspīlēja sava laika un spēku taupīšanu, ka izjuta prieku tikai tad, ja varēja nosist divas mušas ar vienu sitienu. Tāpēc viņš nekad sev neizvēlējās tādus kalpotājus, kurt bez mājas darbiem neprata darīt vēl kaut ko citu. Gluži tāpat ka viņš no laika gala visu rakstīja pats ar savu roku, bet vēlāk atrada ērtu iespēju diktēt jau pieminētajam jaunajam cilvēkam, tā arī viņš atzina, ka ir visizdevīgāk pieņemt par kalpotājiem drēbniekus, kuri labi varēja izmantot savu laiku, ne tikai šūdami paši sev livrejas, bet darinādami apģērbu manam tēvam un viņa bērniem un tapat ari visus aplapidami. Tēvs vienmēr centās iegādāties labākos audumus un citus apģērba piederumus, viņš gadatirgos sapirka smalkas mantas no ārzemju tirgotājiem un tad pievienoja tas saviem krājumiem; es vēl labi atceros, ka viņš ik reizes apmeklēja fon Lēvenihu un mani jau no agras bērnības iepazīstināja ar šiem un citiem ievērojamiem tirgotājiem.

Tātad tika gādāts, lai mantas būtu pirmšķirīgas un mājās pietiekama daudzumā glabātos dažādi audumi, sarži, Getingenes izstrādājumi, tāpat ari vajadzīgās padrēbes, tā ka materiala dēj, no kura bija šūdināts mūsu apģērbs, mes droši varējām rādīties ļaudis, taču parasti visu sabojāja piegriezums, jo varbūt šāds mājas drēbnieks bija piemērots puisis, lai sašūtu un līdz galam nostrādātu meistariski piegrieztus svārkus, bet pie mums viņam nācās pašam arī piegriezt, un tas ne vienmēr izdevās nevainojami. Turklāt mans tēvs savu apģērbu un visu, kas pie ta piederēja, vienmēr uzturēja liru un nevainojami kārtīgu un daudzus gadus vairāk to glabaja nekā valkāja, tāpēc arī viņam labāk patika mazliet vecmodīgs piegriezums un rotājumi, un šā iemesla pēc mūsu ietērps dažkārt izskatījās dīvains.

Tieši šādā veidā tika sagatavota ari mana garderobe, kuru es paņēmu līdzi, dodamies uz augstskolu; tā bija ļoti pilnīga un apjomīga, un tur ietilpa pat tresoti svārki. Tā kā es biju jau pieradis pie šāda apģērba, tad domāju, ka esmu pietiekami labi saposts, taču nepagāja necik ilgs laiks un manas draudzenes vispirms ar nevainigām zobgalībām, bet tad ar sapratīgiem aizrādījumiem mani pārliecināja, ka es izskatos, it ka ieradies no citas pasaules. Lai gan es par to jutos ļoti sarūgtināts, nevarēju tomēr sākumā izprātot, kas šeit būtu līdzams. Taču, kad reiz fon

Mazu rēna kungs^22 — teātrī tolaik tik ļoti iecienītais provinces junkura tips — uznāca uz skatuves līdzīgā ietērpā un skatītāji no visas sirds smējās par bezgaumību, kas vairāk izpaudās šā cilvēka ārienē nekā viņa iekšējā būtība, es saņemu drosmi un nevilcinoties apmainīju savu garderobi pret modernu, pilsētas apstākļiem piemērotu apģērbu, kaut gan drēbju daudzums stipri saruka.

Pēc šī izturētā pārbaudījuma tomēr radās atkal jauns, vēl daudz nepatīkamāks, jo tas attiecās uz tādu lietu, ko nevar tik viegli nolikt pie malas vai apmainīt.

Proti — es biju dzimis un uzaudzis apvidū, kur runāja augšvācu dialektā, un, kaut gan tēvs vienmēr centās ievērot valodas tīrību un mums, bērniem, jau no mazām dienām aizrādīja uz tadam īpatnībām, kas tiešam atzīstamas par šā dialekta neparocibu, un mācīja mūs runāt pareizāk, manā runa tomēr bija saglabājušās dziļākas savdabības, kuras sava vientiesīguma dēļ man visai patika un kuras es tapec ar prieku vel jo vairāk uzsvēru, par ko ik reizes no saviem jaunajiem biedriem saņēmu stingrus aizrādījumus. Cilvēki, kas runā augšvācu dialektā, varbūt vēl it īpaši tie, kas dzīvo pie Reinas un Maiņas (jo lielām upēm, tāpat kā piejūras apvidiem, vienmēr piemīt kaut kāds dzīvinošs spēks), labprāt mēdz izteikties līdzibās un ar aplinku mājieniem un, būdami apveltīti ar gara krietnumu un cilvēku izpratnes spējām, lielo daudzus sakāmvārdus. Abi šie izteiksmes veidi bieži vien ir parupji, taču vienmēr ļoti trāpīgi sasniedz savu mērķi; taisnība gan ir, ka te viegli var pasprukt kāds vārds, kas smalkākai ausij izklausās piedauzīgs.

Katra province mīl savu dialektu, jo tieši tas ir avots, no kura dvēsele smeļ sev dzīvinošu spēku. Taču ikvienam ir zināms, cik stūrgalvīgi Meisencs izloksne tiecās pakļaut pārējās un kādu laiku tās pat izstūma. Daudzus gadus mēs cietam no šis pedantiskās diktatūras, un tikai pēc vairākkārtējām sadursmēm citas provinces atkal atguva savas vecas tiesības. Ko jauns cilvēks ar impulsīvu raksturu pārdzīvoja šīs pastāvīgās pamācīšanas dēļ, to viegli varēs iedomāties tas, kurš saprot, ka līdz ar izrunu, pie kuras izmaiņām galu gala var pierast, man vienlaicīgi nācās upurēt arī savu domāšanas veidu, iztēli, izjūtas un savas dzimtas puses cilvēkiem raksturīgās īpašības. Un šīs neciešamās prasības izvirzīja izglītoti vīrieši un sievietes, kuru pārliecibai es nekādi nevarēju pievienoties, kuru netaisnību es vairāk sajutu nekā spēju izskaidrot. Es vairs nedrīkstēju runāt līdzībās, citējot populārus bībeles teicienus^23, kā arī lietot vaļsirdīgus izteicienus no hronikām. Man bija jāaizmirst, ka esmu lasījis Geileru fon Kaizersbergu^24, kā arī jāvairās no sakāmvārdiem, kaut gan tajos nav garas minstināšanās un izlocīšanās, bet uzreiz ir trāpīts naglai tieši uz galvas; no visa tā, ko savā jaunības dedzībā biju apguvis, man nācās atteikties, es jutos iekšēji paralizēts un vairs nezināju, kā lai runāju par visvienkāršākajām lietam. Turklāt mēdza sacīt, ka vajagot runāt tā, kā raksta, un rakstīt tā, kā runā; man turpretī runāšana un rakstīšana likās pilnīgi dažādas lietas, kurām katrai jāsaglabā savas tiesības. Un arī Meisenes dialektā es biju dabūjis dzirdēt šo to tādu, kas uz papīra gan sevišķi glīti neizskatītos.

Katrs, kuram šeit tiek stāstīts, cik stipri jaunu studentu ietekmē izglītoti vīrieši un sievietes, zinātnieki un citas personas, kas apgrozās smalkā sabiedrībā, tūlīt nešaubīgi noprastu, ja arī viņam to tieši nepateiktu, ka te ir runa par Leipcigu. Katrai vācu augstskolai ir sava īpatnēja seja, jo, tā ka mūsu tēvzemē nevar nostiprināties vispārēja izglītības sistēma, tad katrā vietā rīkojas tā, kā tur jau no laika gala ierasts, un savu raksturīgo savdabību attīstīšanā nonāk līdz galējībām; tas attiecās arī uz augstskolām. Jēnā un Hallē kalngalus bija sasniegusi rupjība — tur pievērsa uzmanību galvenokārt fiziskajam spēkam, veiklībai paukošana un vismežonīgākajiem pašaizsardzības paņēmieniem, — šādu stāvokli var saglabāt un tas var attīstīties tikai tur, kur ļaudis nododas robustai uzdzīvei. Sajas pilsētās studentu attiecībām ar iedzīvotājiem, lai cik dažādas tas arī veidojās, kopigs bija tas, ka trakulīgie svešinieki nejuta nekādu cieņu pret vietējiem pilsoņiem un uzskatīja sevi par īpašām personām, kas var atļauties visādas vaļības un rupjības. Turpretī Leipcigā students nedrīkstēja izturēties citādi kā tikai galanti, ja viņš gribēja kaut cik saieties ar bagātajiem un labi audzinātajiem pilsētas iedzīvotājiem, kas pedantiski ievēroja uzvedības normas.

Tomēr jebkurš galantums izskatīsies aprobežots, neveikls un savā ziņā pat muļķīgs, ja tas nebalstīsies uz lielu vērienu un plašu dzīves veidu, un tā nu mežonīgie mednieki no Zāles krastiem iedomājas, ka viņi ir daudz pārāki par rāmajiem aitu ganiem, kas dzīvo pie Pleisas^25.

Caharijas «Lielībnieks» vienmēr paliks vērtīgs dokuments, kas labi parada tā laika dzīves un domašanas veidu, tāpat arī viņa dzejoļus ar patiku lasīs katrs, kurš grib iegūt priekšstatu par to, kāda toreiz bija saviesīgā dzīve, kas gan bija vāji attīstīta, tomēr savas naivitātes un bērnišķības dēļ pievilcīga.

Visas paražas, kas rodas konkrētos sabiedriskos apstākļos, ilgi saglabājas, un manā laikā vēl daudz kas lika atcerēties Caharijas heroisko dzeju. Tikai viens vienīgs no mušu akadēmiski izglītotajiem pilsoņiem domāja, ka ir pietiekami bagāts un neatkarīgs, lai mestu izaicinājumu sabiedriskajai domai. Viņš sadzēra tubrālības ar visiem važoņiem, sēdināja tos ratos, it kā tie būtu kungi, un pats uzmetās uz bukas; viņam likās, ka ir izstrādājis pamatīgu joku, ja izdevās tos izgāzt laukā, toties par salauztajam ekipāžām un dabūtajiem puniem viņš labi atlīdzināja un vispār nevienu neapvainoja, tikai, kā likās, zobojas par visu sabiedrību kopumā. Reiz kādā skaistā dienā, kad Leipcigas iedzīvotāji bija devušies pastaigā, viņš kopa ar otru nebēdnieku bija Tomasa dzirnavās paņēmis ēzeļus; tā nu viņi abi, labi apģērbušies, kurpēm un zeķēm kājās, ārkārtīgi nopietni jaja pa pilsētu, un visi ļaudis, kuru cietokšņa priekša bija ka biezs, noskatījās viņos ar izbrinu. Kad daži pret šo cilvēku labvēlīgi noskaņoti pilsoņi izsacīja viņam pārmetumus, viņš pavisam nevainīgi apgalvoja, ka esot gribējis redzēt, kā līdzīgajā gadījumā izskatījies tas kungs Jēzus Kristus. Neviens atdarinātājs viņam tomēr neradās un ari draugu bija maz.

Tas izskaidrojams ar to, ka studentiem, kas bija nākuši no turīgām un cienījamām ģimenēm, bija pietiekami daudz iemesla izturēties godbijīgi pret tirgotāju kārtu un censties ievērot ārējas pieklājības normas vēl jo vairāk tāpēc, ka tirgotāji sadzīvē demonstrēja labākos franču tikumus. Profesori, kuriem turibu sagādāja paša īpašums un ienesīgais darbs, nebija atkarīgi no saviem skolniekiem, un vairums vietējo iedzīvotāju, kas bija guvuši izglītību firstu skolās vai agrakajas ģimnāzijās un cerēja uz paaugstinājumiem, neiedrošinājās atsacīties no ieviestajām tradīcijām. Drēzdenes tuvums, uzmanība, kādu tur pievērsa Leipcigai, un universitātes augstākās priekšniecības patiesā dievbijība nevarēja palikt bez savas tikumiskās un reliģiozās ietekmes.

Sakumā man šis dzīves veids nebija nepatīkams; ar ieteikuma vēstuļu palīdzību es biju guvis iespeju saieties ar labam ģimenēm, un ari tām tuvās aprindas uzņēma mani tikpat laipni. Drīz vien es tomēr nojautu, ka šī sabiedrība manā personā saskata daudz ko peļamu, un, kad biju apģērbies pēc viņu paražas, man vēl nācās pieskaņoties viņu runas veidam, kaut gan man kļuva skaidri redzams, ka es saņēmu maz no visa ta, ko augstskolas mācībās biju cerējis iegūt zināšanu uzkrāšanai un prāta izglītošanai, tāpēc es sāku kļūt nevērīgāks un kavējos izpildīt tādus sabiedriskus pienākumus kā ierasties vizītēs un citādi parādīt savu uzmanību, un, ja vien mani pie galma padomnieka Bēines nesaistītu godbijība un cieņa un pie viņa laulātās draudzenes uzticība un simpātijas, tad es no visam šadam attiecībām būtu atbrīvojies vel agrāk. Pašam ģimenes galvain diemžēl nepiemita teicamās spējas saprasties ar jauniem cilvēkiem, iegūt viņu uzticību un vadīt viņus tā, kā tas attiecīgajā brīdī vajadzīgs. Es nekad neko neguvu no tā, ka viņu apciemoju, turpretī viņa dzīvesbiedre izrādīja par mani patiesu interesi. Sava slimīguma dēļ viņa pastāvīgi mēdza uzturēties mājās. Dažu labu vakaru viņa mani ielūdza pie sevis un taktiski norādīja, kas man vēl būtu apgūstams vai labojams uzvedībā, jo es gan biju labi audzināts, taču smalkās sabiedrības manieres man nepiemita. Pie viņas mēdza pavadīt vakarus tikai viena vienīga draudzene, bet la bija kundziskākā un vairāk liecās pamacīt, tāpēc šī dama man ārkārtīgi nepalika un es viņai par spīti bieži vien atkal atļavos savus sliktos ieradumus, no kuriem padomnieka kundze mani jau bija atradinājusi. Tomēr abas sievietes pret mani izturējās ar diezgan lielu pacietību, mācīja man piketu, L’hombre un citas spēles, kuru zināšana un prašana sabiedrībā tiek atzīta par nepieciešamu.

Taču visvairāk Bēmes kundze ietekmēja manu gaumi; tas gan notika negatīvā nozīmē, tomēr viņas uzskati pilnīgi saskanēja ar pārējo kritiķu domam. Gotšcda2b ūdeņainā dzeja bija vācu zeinē radījusi īstus grēku plūdus, kas jau draudēja sniegties pāri visaugstākajiem kalniem. Kamēr tādi plūdi atkal noskrien, kamēr izžūst dūņas, paiet ilgs laiks, un, tā ka ikviena laikmetā ir milzum daudz dzejnieku, kas ķēmojas kadam pakaļ, tad sekluma un ude-ņainuma atdarināšana lika radīt tik daudz drazu, ka to neviens nevar pat iedomāties. Tāpēc tā laika kritiķu lie-

Iākais prieks un pat triumfs bija — slikto pasludināt par sliktu. Kas vien bija kaut cik apveltīts ar veselu saprātu, pavirši iepazinies ar vecajiem rakstniekiem un kaut cik tuvāk ari ar jaunajiem, tas jau domājās esam apgādāts ar mērauklu, ko var lietot visos gadījumos. Bēmes kundze bija izglitota sieviete un sajuta pretīgumu pret visu, kas bija nenozīmīgs, zemas kvalitātes un rupjš; viņa turklāt vēl bija tāda vīra sieva, kurš vispār necieta dzeju un kuram nepatika pat tas, ko viņa vēl būtu atzinusi par pieņemamu. Viņa tomēr kādu laiku pacietīgi klausījās, kad es atļāvos viņai deklamēt ievērojamu un jau labu slavu izpelnījušos rakstnieku dzejoļus vai prozas darbus, jo es joprojām zināju no galvas visu, kas vien man kaut cik gāja pie sirds, taču viņas piekāpība neturpinājās ilgi. Pirmais, ko viņa neganti nopēla, bija Veises^27 luga «Dzejnieki pēc modes», kura jau bieži ar lieliem panākumiem bija izrādīta un par kuru es ārkārtīgi jūsmoju. Ja nu es tā pamatīgāk iepazinos ar šo darbu, tad nevarēju noliegt, ka viņai ir taisnība. Dažas reizes es biju uzdrošinājies ari nolasīt viņai dažus savus dzejoļus, gan neminēdams autoru, un tiem tad neklājās labāk ka visiem pārējiem. Un tā nu īsā laikā tika bez žēlastības nopļautas skaistās, košās pļavas vācu Parnasā, kur es tik labprāt klaiņoju, un man vēl pašam nacas palīdzēt apgriezt žūstošā siena vālus un nicigi pasludināt par mirušu to, kas man vēl nesen bija sagadajis tik dzirkstošu prieku.

Šis viņas pamācības, pats to nezinādams, ļoti atbalstīja profesors Mors — neparasti maigs un laipns cilvēks, ar kuru es iepazinos pusdienās pie galma padomnieka Ludviga un kurš mani uzņēma ļoti labvēlīgi, kad izlūdzos atļauju viņu apciemot. Iztaujādams viņu par seno literatūru, es neslēpu ari to, kas mani sajūsmināja jaunāko rakstnieku darbos; viņš par šiem jautājumiem runāja mierīgāk nekā Bemes kundze, un vēl sliktāk bija tas, ka viņš vairāk pamatoja savus apgalvojumus, un tā nu viņš man atvēra acis; sākuma es par to biju ļoti apbēdināts, pēc tam sāku brīnīties un beigu beigas sajutu pat pacilātību.

Tam visam vel pievienojās Jeremijas gaudu dziesmas, ar kurām Geilerts savās praktiskajās nodarbībās centās novirzīt mūsu interesi no dzeļas. Viņš no mums prasīja tikai prozā rakstītus sacerējumus un tos vienmēr novērtēja vispirms. Vārsmas, viņaprāt, bija tikai tāda bēdīga piedeva, taču visļaunākais bija tas, ka pat mani prozas

darbi viņa acis atrada maz žēlastības, jo es pēc sava vecā paraduma tos vienmēr sacerēju tā, ka pamatā bija neliels, vēstuļu formā rakstīts romāns. Manās izvēlētajās tēmās izpaudās pārāk stipras kaislības, stils neatbiida parastajam prozas stilam un saturs, kā tika teikts, neliecināja, ka autors dziļi pazītu cilvēkus; ta nu es no sava skolotāja izpelnījos gaužām maz atzinības, kaut gan viņš manus darbus, gluži tapat ka visus pārējos, vienmēr rūpīgi izskatīja, ar sarkanu tinti izlaboja un šur tur pierakstīja kādu morālas dabas piezīmi. Es ar patiku ilgu laiku glabāju vairākas šādu sacerējumu lapas, taču gadu gaita tās diemžēl ir pazudušas no maniem papīriem.

Ja vecāki cilvēki gribētu izturēties pedagoģiski pareizi, tad viņiem nevajadzētu jaunajiem ļaudīm nedz aizliegt, nedz sagandēt to, kas tiem dara prieku — vienalga, lai kas tas būtu, — ja viņi tai pašā laikā nevar ieteikt vai dot vietā kaut ko citu. Visi iebilda pret manu aizraušanos un manām noslieksmēm, taču tas, kam es tiku mudināts pievērsties, vai nu bija man tik svešs, ka nevarēju novērtēt ta priekšrocības, vai ari tik pazīstams, ka, manuprāt, tas nekādā ziņā nebija labāks par nopelto. Galu galā es pavisam apjuku un cerēju vēl, ka daudz ko varēšu gūt Ernesti lekcijās par Ciccrona^28 «Oratoru»; es šajas nodarbībās patiešām arī šo to iemācījos, taču tajos jautājumos, kas man likās svarīgāki par visu, nekādu skaidrību neguvu. Prasīju vērtējuma mērauklu, bet man šķita, ka nevienam tās nav, jo neviena cilvēka domas nesaskanēja ar kāda cita domām pat tad, kad viņi minēja piemērus, — un kur gan mēs lai būtu mācījušies pareizi spriest, ja pat tāda rakstnieka kā Vilanda jaukajos darbos, kuri mūs, jauniešus, dziļi saviļņoja, tika atrasts tik daudz kas kritizējams.

Sagadījās tā, ka šajā laikā, kad mana iekšeja būtība un manas studijas tika raustītas uz visām pusēm un saskaldītas, es parasti pusdienoju pie galma padomnieka Ludviga. Viņš bija mediķis un botāniķis, bet pārējā sabiedrība pie galda, izņemot Moru, bija tikai vai nu savas studijas sākuši, vai arī jau pabeiguši un kļuvuši ārsti. Tur aizvadītajās stundās es nedzirdēju nekādas citas sarunas kā vienīgi par medicīnu vai dabas vēsturi, un mana iztēle aizvirzījās gluži citā jomā. Es dzirdēju, ka ar lielu bijību tika izrunāti Hallera^29, Linricja un Bifona^30 vārdi, un, kaut ari reizumis izcēlās strīds par kļūdām, kuras šie zinātnieki pieļāvuši, beigās visi tomēr samierinājās, jo atzina, ka nopelnu viņiem esot daudz vairāk. Sarunu temati bija interesanti un nozīmigi un ļoti saistīja manu uzmanību. Es pamazām iepazinos ar daudziem nosaukumiem un plašu terminoloģiju, kas man jo vieglāk iespiedās atmiņā tāpēc, ka šai laika baidījos rakstīt vārsmas pat tad, ja tas pašas no sevis nāca prātā, un lasīt dzejoļus, jo ar šausmām domāju, ka to, kas man tagad patīk, pec kāda laika varbūt nāksies atzīt par sliktu tāpat kā jau daudz ko citu.

Šī gaumes un spriedumu nenoteiktība man jo dienas jo vairāk nedeva miera, tā ka beigu beigās es nonācu pat izmisumā. No saviem agraja jaunībā rakstītajiem darbiem biju paņēmis līdzi tos, kuri man šķita vislabākie, — pa daļai tāpēc, ka cerēju ar tiem tikt godā, pa daļai arī tāpēc, lai labāk varētu novērtēt savus turpmākos panākumus, — taču tagad atrados tāda neapskaužamā situācijā, kādā cilvēks nokļūst tad, ja no viņa prasa pilnīgi pārveidot savu domāšanu un atteikties no visa, ko viņš līdz tam ir mīlējis un atzinis par labu. Pēc kāda laika un pēc diezgan sīvas iekšējas cīņas es savus iesāktos, kā arī jau pabeigtos sacerējumus varēju uzlūkot ar tādu nicināšanu, ka reiz virtuves pavarda sadedzināju visus savus dzejā un prozā rakstītos darbus, plānus, skices un uzmetumus un piekūpināju visu māju ar dūmiem, ta sagādādams pamatīgas izbailes mūsu vecajai, labajai saimniecei.

Septītā grāmata

Par tā laika vācu literatūras stāvokli ir rakstīts jau daudz un arī pietiekami plaši, tā ka ikviens, kas par to kaut cik interesējas, var iegūt pilnīgu informāciju un vēl jo vairāk tāpēc, ka arī vērtējumi ir diezgan saskanīgi, un tas, ko es šeit esmu nodomājis sacīt tikai fragmentāri, daudz ko izlaižot, attiecas ne tik daudz uz to, kāda šī literatūra bija pati par sevi, bet gan vairāk uz manu attieksmi pret to^31. Tālab gribu vispirms runāt par tādām lietam, kuras sevišķi uztrauc publiku, — par abām mūžsenajām omulīgas dzīves un sajūsmīgas, pašapmierinātas aktīvās dzejas mākslas ienaidniecēm — satīru un kritiku.

Mierīgos laikos katrs vēlas dzīvot pēc sava prata — pilsonis grib nodarboties ar savu amatu, nodoties savam darbam un pēc tam izklaidēties, un tāpat arī rakstnieks labprāt tiecas kaut ko sacerēt, iepazīstināt ar saviem darbiem citus un cer ja ne uz atlīdzību, tad uz slavu, jo viņš taču domā, ka ir paveicis kaut ko labu un derīgu. Pilsoņa mieru iztraucē satīriķis, rakstnieka — kritiķis, un tā mierīga sabiedrība tiek nepatīkami satraukta.

Literatūras periods, kura es piedzimu, izauga no iepriekšēja, nonākdams ar to pretrunā. Vāciju tik ilgi bija pārpludinājušās svešas tautas, tik dziļi tajā bija iespiedušās citas nācijās, ka zinātniskā domu apmaiņa un diplomātiskās sarunas arvien norisinājās svešvalodās un vācieši paši savu valodu nevarēja izkopt. Gan aiz vajadzības, gan ari nevajadzīgi daudzu jaunu jēdzienu izteikšanai valodā saviesās neskaitāmi sveši vārdi, un arī jau pazīstamu priekšmetu apzīmēšanai vairāk mēdza lietot no citām valodām ņemtus vārdus un izteicienus. Vācietis, jau gandrīz divus gadsimtus aizvadījis neciešamā burzma un kņadā un kļuvis mežonīgs, devās pie frančiem mācīties sadzīves normas un pie romiešiem apgūt pienācīgu izteiksmes veidu. Taču runāt vajadzēja savā mātes valoda, jo tieša svešo idiomu pārņemšana un to daļēja vāciskošana padarīja smieklīgu gan oficiālo sarunu valodas stilu, gan arī veikalnieciskās valodas stilu. Turklāt vēl pārmērīgi tiecās ieviest valodā dienvidu dialektiem raksturīgo paradumu runāt līdzības un lietoja šādu izteiksmes veidu pārspīlēti bieži. Tāpat arī vācu mazpilsētu zinātnieku aprindām mēģināja pielāgot Romas augstākas kārtās pilsoņu smalkas uzvedības normas, tā ka cilvēks nekur nevarēja justies kā mājās un vismazāk jau pats savā zemē.

Ta ka tomēr jau šajā periodā radās ģeniāli daiļdarbi, tad, redzams, vācu tautas brīvdomība un gara možums nesnauda. Šīs īpašības un turklāt vēl patiesi nopietna attieksme pret daiļradi neļava rakstīt citādi kā tīrā un nemākslotā valodā, bez svešu vārdu iestarpināšanas — ta, ka prasīja cilvēka dabiskais saprāts. Taču šo teicamo centienu rezultātā lika plaši atvērtas durvis mūsu zemē izplatītajai banalitātei, tie itin kā pārrāva dambi, pār kuru sāka gāzties milzīgas ūdens masas. Tai pašā laikā visās četrās augstskolas fakultātēs vēl ilgi valdīja stīvs pedantisms, un tikai daudz velak tas pakāpeniski izzuda.

Tā nu apdāvinātiem, no aizspriedumiem brīviem ļaudīm bija radušies divi objekti, pret kuriem viņi varēja vērsties un vingrināt savu asprātību un turklāt atļauties visādas draiskulības, jo šie objekti nebija sevišķi svarīgi; viens no tiem bija ar svešiem vārdiem, atvasinājumiem un fra-zeoloģismiem piebārstītā valoda, bet otrs — tādi raksti, kuru autori gan centās izvairīties no šī trūkuma, bet kuri bija nevērtīgi; neviens tomēr neievēroja, ka, apkarojot vienu Jaunumu, tika ņemts palīgā otrs.

Liskovs^32 — jauns un bezbailīgs cilvēks — pirmais uzdrošinājās personiski uzbrukt kādam seklam, stulbam rakstniekam, kurš izturējās tik aplami, ka drīz vien sagādāja savam pretiniekam izdevību uzklupt viņam vēl niknāk. Pēc tam Liskovs sāka darboties ar plašaku vērienu un savu izsmieklu vienmēr vērsa pret noteiktam personām un objektiem, kurus nicināja un gribēja padarīt nicināmus, — viņš tos vajaja, iededzies kvēla naidā. Diemžēl viņa darbības laiks bija īss — viņš nomira ļoti agri, un ta šis nemierīgais, nenosvērtais jauneklis tika izrauts no mūsu vidus. Pēc tā, ko viņš bija paveicis, kaut gan viņš maz ko paspēja padarīt, tautas brāļi visai augstu novērtēja šā literāta talantu un raksturu, jo vācieši jau vienmēr ar īpašu bijību ir izturējušies pret agri mirušiem un daudzsološiem talantiem, — lai nu kā, bet pie mums Lis-kovu jau drīz pēc viņa nāves slavināja un izdaudzināja par lielisku satīriķi, kurš būtu pat varējis nostāties vienu pakāpi augstak par visu lasītāju iemīļoto Rabcncru. Mušu zināšanas tas gan nepadziļināja, jo mēs no viņa rakstiem varējām izlobīt tikai to, ka viņš muļķīgo atzinis par muļķīgu, bet tas mums likās itin dabiski.

Rabeners^33 — labi audzināts un krietnu izglītību guvis cilvēks ar jautru, bet nekādā ziņā ne brāzmainu vai žultainu raksturu — bija pievērsies vispārīgai satīrai. Netikumu un muļķības nosodījums viņa daiļradē izaug no rāma prātā izdarītiem apsvērumiem un noteiktiem morāliem uzskatiem par to, kādai jabūt pasaulei. Kļūdas un trūkumi tiek kritizēti miermīlīgā un omulīga garā, un, lai attaisnotu pat to mazumiņu drosmes, kas sastopama viņa darbos, autors pavēstī, ka muļķu pamācīšana ar smieklīgiem piemēriem nemaz nav neauglīgs pasākums.

Tada personība kā Rabeners tik drīz vairs neparādīsies. Būdams krietns un kārtīgs ierēdnis, viņš dara savu darbu, un tāpēc citi pilsoņi viņu labi ieredz un priekšniecība viņam uzticas; atpūtas brīžos viņš turklāt bez jebkādas cieņas jautri vēro visu, ko redz savā tuvākajā apkārtnē. Pedantiskus zinātniekus, uzpūtīgus jaunekļus, visāda veida aprobežotību un iedomību viņš attēlo vairāk jokodamies nekā zobodamies, un pat viņa zobgalībā neizpaužas nicināšana. Gluži tāpat jokodams viņš runā par saviem apstākļiem, savu nelaimi, par savu dzīvi un nāvi.

Paņēmienā, kuru šis rakstnieks izvēlējies savu tēmu apstrādei, atrodam maz estētisku vērtību. Viņa darbiem gan piemīt diezgan daudzveidīga ārējā forma, taču tajos pārāk bieži sastopama tiešā ironija, kura izpaužas tā, ka autors peļamo slavē un slavējamo nopeļ; šādu izteiksmes līdzekli tomēr vajadzētu lietot ārkārtīgi reti, jo, nepārtraukti atkārtodamies, tas sapratēju sak kaitināt, bet cilvēku ar vājāku uztveri var maldināt; visvairāk tas tomēr patīk lasītājiem, kas pieder pie vidusslāņa, jo viņiem šādu darbu uztverei nav vajadzīga ipaša garīga piepūle un tāpēc viņi var iedomāties, ka ir gudrāki par pārējiem. Lai ko un kā ari Rabeners attēlotu, tas viss tomēr liecina par viņa godigumu, prāta možumu un nosvērtību, un šādas īpašības mums vienmēr ir tīkamas; šīs tikumiskās vērtības ari izraisīja plašo atzinību, kādu viņš iemantoja savu laikabiedru vidū.

Bija itin dabiski, ka ļaudis viņa darbiem, kuriem piemita vispārīgs raksturs, meklēja un ari atrada prototipus; sekas tam bija tadas, ka daži par rakstnieku sūdzējās; Rabenera pārāk garā taisnošanās, ka viņa satīra nav vērsta pret konkrētām personām, liecina, ka viņš par to bijis sarūgtināts. Dažas viņa vēstules parāda, ka viņš bijis cildens cilvēks un rakstnieks. Vaļsirdīgā vēstule, kurā viņš apraksta Drēzdenes aplenkumu un to, kā pazaudējis savu māju, savu mantu, savus manuskriptus un parūkas, bet ne mazākā mērā nav juties izsists no līdzsvara un nav ļāvis sagandēt savu omuligo noskaņojumu, pelna vislielāko atzinību, kaut gan Rabenera laikabiedri un pārējie pilsētas iedzīvotāji nevarēja viņam šis lieliskas rakstura īpašības piedot. Vēstule, kurā viņš runā par savu spēku izsīkumu un tuvo nāvi, ir sevišķi respektējama, un Rabeners pelna, lai visi jautrie un saprātīgie cilvēki, kuri ar priecīgu pratu pakļaujas šis zemes notikumiem, viņu godātu ka svēto.

Es visai nelabprāt pārtraucu savu stāstījumu par šo rakstnieku, taču piebildīšu vel tikai to, ka visa viņa satīra ir vērsta pret sabiedrības vidējo slāni; šur un tur viņš gan ļauj nomanīt, ka labi pazīst arī augstākas kārtas ļaudis, tomēr neatzīst par ieteicamu tos aizskart. Var teikt, ka viņam nav bijis neviena sekotāja un nav atradies neviens, kas būtu uzdrošinājies sevi atzīt par līdzvērtīgu vai tikai lidzīgu viņam.

Tagad pievērsīsimies kritikai! Un pirmām kārtām tieši teorētiskajiem mēģinājumiem. Nebūs pārspīlēts, ja teiksim, ka viss ideālais toreiz bija no laicīgas pasaules norobežojies un patvēries reliģijā, tā ka tas pat ētikā gandrīz nemaz nebija samanāms, bet par mākslas augstāko principu nevienam nebija ne jausmas. Mums deva lasīt Got-šeda «Dzejas kritisko teoriju», kura bija pietiekami noderīga lietošanai un pietiekami pamācoša, jo tajā bija dots vēsturisks apskats par visiem dzejas žanriem, kā arī aplūkots ritms un tā mainišanās, taču par priekšnoteikumu visam bija izvirzīts dzejnieka talants. Bez tam vēl no dzejnieka tika prasītas zināšanas, viņam vajadzēja būt mācītam, apveltītam ar labu gaumi un tamlīdzīgām īpašībām. Beidzot mums vēl ieteica Horācija «Dzejas mākslu»; mēs šajā izcilajā darbā ar godbijību izlasījām dažus zelta vērtus izteicienus, taču mums nebija ne jausmas, ko lai ar to visu iesākam un kā lai to izlietojam.

Šveiciešu nostāja bija pretēja Gotšeda ieskatiem^31 — viņi acīmredzot gribēja rīkoties citādi un paveikt kaut ko labāku, un mēs arī dabūjām dzirdēt, ka viņi patiešām esot pārāki. Tad nu mēs ķērāmies pie Breitingera «Dzejas kritiskās teorijas». Šeit mums pavērās lielāki plašumi, bet patiesībā mēs nokļuvām vēl dzi|āk labirintā un, pa to maldīdamies, nogurām jo vairāk tāpēc, ka mūs pa to vadāja krietns cilvēks, kuram mēs uzticējāmies. Sniegšu īsu pārskatu, kas lai attaisno šos manus vārdus.

Dzejas makslai vēl nebija atrasts pamatprincips, jo tā bija pārāk garīga un netverama. Glezniecība — māksla, ko varēja uztvert ar acīm un kam varēja soli pa solim izsekot ar ārējo jutek|u palīdzību, — likās šādam iztirzājumam piemērotāka, ang|i un Franči jau bija sarakstījuši teorētiskus darbus par tēlotāju mākslu, un tagad bija radies uzskats, ka līdzīgā kārtā varēs teorētiski pamatot arī poēziju. Tēlotāja māksla rada gleznas, ko mēs skatām ar savam acīm, bet poēzija — gleznas, kuras mēs redzam savā iztēlē, — tātad poētiskās gleznas tika iztirzātas pirmām kārtām. Iesāka ar salīdzinājumiem, pēc tam sekoja apraksti un tika aplūkots viss, ko vien var attēlot tā, lai to uztvertu ar ārējiem jutekļiem.

Tātad gleznas! Bet kur gan citur šīs gleznas lai ņemtu, ja ne no dabas? Gleznotājs acīm redzami atdarināja dabu — kāpēc lai to nedarītu ari dzejnieks! Taču dabu, kādu mēs to redzam, nav iespējams atdarināt — tajā ir ari ļoti daudz nenozīmīga un attēlošanas necienīga, tātad ir jaizdara atlase; bet kas nosaka šo atlasi? Jaatrod svarīgākais — bet kas ir svarīgākais?

Šveicieši gan laikam bus ilgi domājuši, lai rastu atbildi uz šiem jautājumiem, un tad viņiem ienākusi prata gan dīvaina, tomēr diezgan interesanta, pat uzjautrinoša ideja, jo viņi apgalvo, ka vissvarīgākais vienmēr esot jaunais; vēl kādu bridi to apcerējuši, viņi nāk pie atziņas, ka brīnišķīgais vienmēr esot jaunāks par visu pārējo.

Nu viņi puslīdz bija apkopojuši poētikas prasības, taču vēl vajadzēja vērst uzmanību uz to, ka brīnišķīgais var izrādīties ari tukšs un nemaz neattiekties uz cilvēku. Šādai noteikti nepieciešamai attieksmei esot jābūt morālai, jo tā acīmredzot palīdzot padarīt cilvēku labāku, un tā nu dzejolis esot sasniedzis savu augstāko mērķi, ja tas bez visa pārējā, ko tas spēj dot, esot vēl ari praktiski noderīgs. Atbilstoši visām šim prasībām tad centās pārbaudīt dažādos dzejas paveidus, un tie, kuri atdarinot dabu, ietverot sevī brīnišķīgā elementu, turklāt vēl kalpojot morāliem mērķiem ua tatad esot noderīgi, lika atzīti par pašiem pirmajiem un visaugstvērtīgākajiem. Pēc ilgām pārdomām beidzot ar stingru pārliecību par pašām pārākajām tika atzītas Ezopa fabulas.

Lai cik dīvains mums ari tagad liktos šāds secinājums, tas tomēr ļoti stipri ietekmēja pat visgaišākos prātus. Par uzticību, kuru bija iemantojis šis teorētiskais atzinums, liecina tas, ka fabulas žanram pievērsās Gellerts un pēc tam Lihtvers^35, ka taja mēģināja strādāt pat Lesings un ka vēl daudzi citi centās izkopt savu talantu šādā virzienā. Teorija un prakse vienmēr atrodas mijiedarbībā: pēc literārajiem darbiem var spriest, kādi ir pašu autoru uzskati, un pēc viņu uzskatiem var paredzēt, ko viņi paveiks.

Taču mēs nedrīkstam pārtraukt sarunu par šveiciešu teoriju, no savas puses to taisnīgi nenovērtējuši. Bodmers, lai kā arī viņš centās, visu mūžu gan teorijas, gan prakses jomā palika ka bērns. Breitingers bija spējīgs, izglītots un sapratīgs cilvēks, kuram, kad viņš ielūkojās dziļāk, nepalika nepamanītas visas prasības, kas izvirzāmas dzejai, un ir iespējams pat pieradīt, ka viņam acīmredzot bijusi kāda tumša nojausma par savas metodes trūkumiem. Zīmīgs ir, piemēram, viņa uzdotais jautājums, vai Ke-niga^36 aprakstošais dzejolis, kas sacerēts par Augusta Otrā kara spēļu nometni, maz esot dzejolis? Tapat ari viņa atbilde uz šo jautājumu liecina par labu izpratni. Tomēr viņam par pilnīgu attaisnojumu var minēt to, ka šis teorētiķis, kas sācis savu apcerējumu no nepareiza izejas punkta, pēc gandrīz noieta apļa tomēr vēl atrod galveno un atzīst par vajadzīgu savas grāmatas beigās papildinājuma veidā norādīt uz tikumu, raksturu, kaislību, vārdu sakot, uz cilvēka iekšējās pasaules notēlojuma nepieciešamību dzejā, uz ko taču dzejas māksla galvenām kārtām balstās.

Var viegli iedomāties, kādu sajukumu jaunu ļaužu galvās radīja šādi izkropļoti principi, pa pusei izprasti likumi un saskaldītas mācības. Visi centās ņemt par paraugu minētos piemērus, taču ari tas situāciju neko daudz neuzlaboja, jo cittautu rakstnieku, kā ari seno autoru darbi mums bija pārāk tāli, bet savas tautas iabāko rakstnieku daiļrade arvien pauda spēcīgu individualitāti, kuras pozitīvās īpašības pārņemt neviens neuzdrošinājās un kuras kļūdas baidījās atkārtot. Tie, kuri sevī juta jaunrades garu, atradās izmisīgā stāvokli.

Ja tnes sīkāk papētījam, ka īsti trūka vācu dzejai, tad redzam, ka tas bija saturs, turklāt vēl nacionāls saturs, jo talantu nekad nebija mazums. Minēsim kaut vai tikai Ginteru, ko vārda pilna nozīmē var saukt par īstu dzejnieku. Viņš bija spilgts talants, apveltīts ar alkainu dedzību, fantāziju, atmiņu, uztveres un reproducēšanas spējām, ārkārtīgi ražīgs, ar labu ritma izjūtu, atjautīgs, asprātīgs un turklāt vispusigi izglītots — vardu sakot, viņam bija viss, kas vajadzīgs, lai dzīvē — un turklāt vēl parastajā ikdienas dzīve — ar dzejas palīdzību uzburtu citu pasauli. Taisni apbrīnojami, cik viegli viņš atsevišķajiem gadījumiem rakstītajos dzejoļos prot paust jebkurai situācijai atbilstošas jūtas un tādējādi radīt pacilātību, kā arī papildināt iespaidu ar piemērotu noskaņojumu, tēliem, vēsturiskiem un teiksmainiem nostāstiem. Rupjība un nesavaldība, kas dažkārt izpaužas viņa daiļradē, ir izskaidrojama ar viņa iaika, viņa dzīves veida un it īpaši ar viņa rakstura īpatnībām vai, citiem vārdiem sakot, rakstura trūkumu. Viņš neprata sevi iegrožot, tāpēc viņa mūžs apsikā tāpat kā viņa dzeja.

Ar nepiedienīgu izturēšanos Ginters^37 bija vieglprātīgi palaidis garām laimīgu izdevību darboties Augusta Otrā galmā, kur visa parēja spožuma papildināšanai vēl tika meklēts ari galma dzejnieks, kas varētu svinībām piešķirt vērienu, būt tajās par rotu un iemūžināt parejošo krāšņumu. Fon Kenigam bija labākas manieres un vairāk veiksmes, viņš šo amatu pildīja ar cieņu un guva atzinību.

Visās patvaldnieciskās valstis dzejdarbu saturu nosaka augstāka vara, un varbūt kara spēļu nometne pie Milber-gas bija pirmā cienīgā tēma, kas tika piedāvāta dzejniekam, kaut gan tai piemita nevis nacionāls, bet tikai provinciāls raksturs. Divi karaļi, kuri sasveicinās liela karaspēka klātbūtnē un kurus pavada viss viņu greznais galms un augstākie virsnieki, labi apmācītais karaspēks, kara spēles un visādas svinības — tas viss pietiekami nodarbināja skatītāja ārējos maņu orgānus un deva pārbagātu materiālu gan tēlojošai, gan aprakstošai dzejai.

Sai tēmai gan piemita iekšējs trūkums, proti: tā deva iespēju attēlot tikai krāšņumu un spožumu, bet. darbību tur nevarēja atrast. Izņemot pašus valdniekus, neviens necentās izcelties, un, ja kāds to ari būtu darījis, tad dzejnieks nedrīkstētu pievērst vairāk uzmanības vienam, lai neaizvainotu citus. Viņam vajadzēja ievērot galma un valsts kalendāru, un personu atveidojums tādēļ iznāca diezgan pasauss, tā ka pat jau Keniga laikabiedri izteica viņam pārmetumu, ka viņš zirgus esot labak notēlojis nekā cilvēkus. Bet vai tas, ka viņš savu prasmi parādīja taisni tur, kur bija radies piemērots objekts, gan nedara viņam tieši godu? Acīmredzot viņš it drīz ir saskatījis galvenās grūtības šā darba veidošanā, jo dzejojumā uzrakstīts tikai pirmais dziedājums.

Kad es biju nodevies šādām studijām un apcerēm, mani pēkšņi pārsteidza negaidīts notikums, kas izjauca manu teicamo nodomu pamatīgi iepazīties ar mūsu jaunāko literatūru. Mans novadnieks Johans Georgs šlosers pēc uzcītīgi nopietnā darba aizvadītiem studiju gadiem bija pavisam parastā kārtā uzsācis advokāta praksi Frankfurtē pie Maiņas, tomēr viņa centīgais gars, kas tiecās visu aptvert, dažadu iemeslu pēc nevarēja iekļauties šādos šauros rāmjos. Viņš nešaubīdamies pieņēma slepenā sekretāra vietu pie Virtembergas hercoga Ludviga Eižena^38, kurš uzturējās Treptovā, jo ļaudis šo firstu pieskaitīja pie tādiem lieliem valdniekiem, kuri cildenā kārta un patstāvīgi tiecās apgaismot un izglītot garu sev, saviem tuviniekiem un visiem pārējiem, kā ari saliedēt viņus augstāku mērķu sasniegšanai. Sis firsts Ludvigs ir tas pats, kas bija rakstījis vēstuli un lūdzis padomu bērnu audzināšanā Ruso, kura pazīstamā atbilde sākās ar dažādi izprotamo teikumu: «Si j'avais Ic malheur d'elre ne prince..

Tagad ne tikai firsta darījumu kārtošana, bet arī viņa bērnu audzinašana ja nu ne pilnīgi gūlās uz Slosera pleciem, tad vismaz viņam arvien vajadzēja šajos jautājumos palīdzēt firstam gan ar padomu, gan ar darbiem. Jaunajam, cēlsirdīgajam, tikumiskajā ziņā pilnīgi nevainojamam cilvēkam, kuram bija vislabākie nodomi, zināmā mērā piemita vēsa atturība, kas viegli būtu varējusi atbaidīt cilus, ja vien tos nesaistītu un saskari ar viņu nepadarītu vieglāku viņa plašā, reti sastopamā literārā izglītība, valodu zināšanas un spēja izteikties gan dzejā, gan prozā. Man bija paziņots, ka Slosers caurbraucot apmetīsies Leipcigā, un es ar ilgošanos gaidīju viņa ierašanos. Viņš atbrauca un apmetās kādā nelielā viesnīcā vai krodziņā, kurš atradās Brīlā un kura saimnieku sauca par šēnkopfu. Saimnieka sieva bija frankfurtiete, un, kaut gan pēdējā laikā viņš uzņēma maz viesu un savā nelielajā mājā iebraucējus mitināt nevarēja, gadatirgus dienās pie viņa iegriezās daudzi frankfurtieši, kuri mēdza tur ēst un nepieciešamības gadījumā dabūja ari pajumti. Kad Slosers man atsūtīja ziņu par savu ierašanos, es steidzos turp, lai viņu sastaptu. Es neatcerējos, vai biju viņu jau agrāk redzējis, un ieraudzīju jaunu, labi noaugušu vīrieti ar apaļu seju, kuras atsevišķās daļas bija it kā sastumtas kopā, bet kura tāpēc nebūt neizskatījās trula. Spriežot pēc izliektās pieres, kuru ietvēra melnas uzacis un matu cirtas, tas bija nopietns, stingrs un varbūt arī stūrgalvīgs cilvēks. Viņš zināmā mērā bija mans pretstats, un tieši tas varbūt bija par pamatu mūsu ilgajai draudzībai. Es jutu lielu bijību pret viņa talantiem, jo ļoti labi redzēju, ka viņš visu dara daudz drošāk un ar ciešāku pārliecību nekā es. Cieņa un uzticība, ko es jutu pret Sloseru, nostiprināja viņa simpātijas pret mani un palīdzēja izturēties pret mani ar lielāku iecietību, jo tā viņam noteikti bija nepieciešama, ievērojot manu dzīvo, nepastāvīgo un

* Ja man gadītos nelaime piedzimt par hercogu... (Fr.) mūžam darbīgo raksturu, kas tik krasi atšķīrās no viņējā. Slosers cītīgi studēja angļu rakstniekus un īpašu vērību veltīja Popam^3”, kaut gan gluži par paraugu šo rakstnieku neatzina; iebilzdams pret Popa darbu «Apcerējums par cilvēku», viņš tai pašā formā un pantmērā bija sacerējis dzejoli, kuram vajadzēja pierādīt kristīgās reliģijas pārākumu pār Popa sludināto deismu. No lielā manuskriptu blāķa, kuru viņš veda sev lidz, viņš vēlāk man rādija dažādās valodas rakstītus dzejdarbus un prozas darbus, kuri manī atkal sacēla milzīgu nemieru, jo izraisīja vēlēšanos tos atdarināt. Taču es tūlīt radu apmierinājumu aktīvā darbībā. Es rakstiju Sloseram veltītus dzejoļus vācu, franču, angļu un itāliešu valodā un vielu tiem smēlos mūsu sarunās, kuras bija visai nozīmīgas un pamācošas.

Slosers negribēja aizbraukt no Leipcigas, vaigu vaigā neredzējis turienes slavenos vīrus. Es viņu labprāt aizvedu pie tiem, kurus pazinu; ar tiem, kurus vēl nebiju apciemojis, man tagad bija gods iepazīties, jo Sloseru kā izglītotu un jau vardu iemantojušu cilvēku visur ļoti laipni uzņēma un viņš savukārt visai prasmīgi risināja sarunas pavedienu. Nevaru nepieminēt mūsu viesošanos pie Got-šeda, jo šis gadījums labi parāda šā vīra domāšanas veidu un paradumus. Gotšeds visai komfortabli dzīvoja «Zelta lāča» mājas pirmajā stāvā, kur vecākais Breitkopfs viņam līdz mūža beigām bija atvēlējis dzīvokli, tādejādi atlīdzinādams par lielo peļņu, kuru bija devuši Gotšeda raksti, tulkojumi un citāda veida līdzdalība Breitkopt'a darbībā.

Mēs likām mūs pieteikt. Kalpotājs mūs ieveda lielā istabā un teica, ka kungs tūlīt nākšot. Vai mēs varbūt nepareizi sapratam kādu viņa žestu, to nevaru īsti pateikt, taču mēs domājām, ka viņš norāda, lai ejam blakus istabā. Mēs iegājām, un mūsu acīm pavērās dīvains skats, jo tieši šajā mirkli pa pretējām durvīm ienāca Gotšeds — lielais, plecīgais, varenais virs bija tērpies zaļā damasta rītasvārkā ar sarkanu tafta padrēbi, taču viņa milzīgā, plikpaurainā galva bija pilnīgi neapsegta. Par to vajadzēja tūlīt parūpēties, un, lūk, pa sāndurvīm jau lēkšus ielēca kalpotājs ar lielu parūku (tas cirtas nokarājās līdz pat elkoņiem) uz rokas un izbijies sniedza savam kungam šo galveno rotu. Neizrādīdams ne mazāko sapīkumu, Gotšeds ar kreiso roku nocēla parūku no kalpotaja plaukstas un |oti izveicīgi uzsvieda to sev galvā, bet ar labo ķetnu iecirta nabaga cilvēkam pļauku, ta ka tas, gluži kā mēdz nolikt komēdijas, izmeimuroja pa durvīm laukā; tad godājamais patriarhs visai cienīgi norādīja mums, lai apsēžamies, un ļoti pieklājīgi uzsāka diezgan garu sarunu.

Kamēr Slosers uzturējās Leipcigā, es diendienā kopā ar viņu ēdu pusdienas un iepazinos ar ļoti patīkamu sabiedrību. Daži vidzemnieki un Drēzdenes galma virsmā-citāja Hermaņa dēls, kurš vēlāk kļuva par Leipcigas birģermeistaru, līdz ar saviem mājskolotājiem, galma padomnieks Pfeils ^ kurš bija sarakstījis «Grāfu fon P.» — sava veida līdzinieku Gellerta romānam «Zviedru grāfiene», Caharija, viņa brālis un vēl ari ģeogrāfijas un ģenealoģijas rokasgrāmatu redaktors Krebels — iie visi bija labi audzināti, jautri un laipni cilvēki. Caharija bija klusākais no visiem; Pfeils — smalks kungs, kurš ar savu izturēšanos atgādināja diplomātu, taču viņam nepiemita klīriba, un viņš bija ļoti labsirdīgs; Krebels bija īsts Falstafs — liela auguma, tukls, gaišmatains, uz priekšu izvirzītām, jautrām, kā debesis gaiši zilām acīm, vienmēr priecīgs un labā omā. Visi šie cilvēki pret mani vienmēr izturējās ārkārtīgi labi daļēji Slosera dēļ, daļēji arī manas atklātās sirds un dedzīgās līdzdalības dēļ, un viņi ātri vien mani pierunāja, lai ari turpmāk ieturu maltītes kopā ar viņiem. Pec Slosera aizbraukšanas es tiešam paliku viņu pulkā, negāju vairs ēst pie Ludviga un jutos šaja šaurajā sabiedrībā labi it īpaši vēl ari tāpēc, ka man pārlieku patika majas saimnieku meita — glīta, piemīlīga meitene; tādejādi man radās izdevība apmainīties ar viņu laipniem skatieniem; un tas man sagādāja tādu prieku, kādu kopš nelaimīgā notikuma ar Grietiņu nebiju nedz meklējis, nedz arī nejauši atradis. Pie pusdienu galda nosēdētās stundas es ar saviem draugiem aizvadīju jautri un derīgi. Krebels mani patiesi bija iemīļojis un prata mani ar mēru paķircināt un uzmudināt, Pfeils turpretī izturējās ar nopietnu labvēlību un mēģināja ietekmēt un noteikt manus spriedumus par dažādiem jautājumiem.

Saejoties ar šiem cilvēkiem, man no sarunām, piemēriem un ari paša pārdomām kļuva skaidrs, ka pirmo soli projām no ūdeņainās, izplūdušas un nenozīmīgās literatūras laikmeta var spert, vienīgi rakstot noteiktāk, precīzāk un īsāk. Līdzšinējā rakstības stila nebija iespējams atšķirt zemāko no augstākā, jo viss tika sajaukts un padarīts sekls. Rakstnieki jau bija mēģinājuši izvairīties no šīs plaši izplatītās nelaimes, un dažam tas ari lielākā vai mazākā mērā izdevās. Halīeram un Ramleram^41 jau no dabas bija noslieksme uz koncentrētibu, bet Lesings un Vilands to sasniedza ar apceri. Lesings savā dzejā arvien vairāk tuvojās epigrammai, «Minna» viņa izteiksmes veids bija skops, bet «Emīlijā Galoti» lakonisks, toties vēlāk viņš atgriezās pie jautras naivitātes, kura viņam tik labi padevusies «Nātanā». Vīlands^42, kas vēl «Agatonā», «Donā Silvio» un «Komiskajos stāstos» dažkārt bija vārdos pārāk izšķērdīgs, «Musarionā» un «Idrisā» brīnumainā kārtā top koncentrēts un precīzs, viņa stilam piemīt sevišķa grācija. Klopštoka pirmie «Mesiādes» dziedājumi vēl ir diezgan stiepti, bet «Odas» un citi mazās formas dzcjo|i, tāpat arī viņa traģēdijas savā izteiksmē ir koncentrētas. Sacenzdamies ar senajiem rakstniekiem, it īpaši ar Tacitu^43, viņš arvien vairāk tiecas pēc kodoli-guma, taču tieši tāpēc beigu beigās kļūst nesaprotams un nebaudāms. Gerstenbergs^44 — rakstnieks ar skaistu, bet savādu talantu — ari cenšas izteikties īsāk; viņa nopelni tiek atziti. tomēr visumā sagādā maz prieka. Gleims^45, kam pēc dabas ir tieksme uz omulīgu pļāpību, tikai savās kara dziesmās kļūst vārdos skops. Ramlers patiesībā vairāk ir kritiķis nekā dzejnieks. Viņš sāk apkopot visu, ko vācieši radījuši lirikā. Bet tad viņš secina, ka gandrīz neviens dzejolis viņu pilnīgi neapmierina, un viņš ir spiests saīsināt, rediģēt, pārgrozīt, lai šie darbi gūtu kaut kādu formu. Ar to viņš sev sagādā gandrīz tikpat daudz ienaidnieku, cik vispār ir dzejnieku un dzejas cienītāju, jo katrs sevi pazīst patiesībā tikai pēc saviem trūkumiem un lasītāji gandrīz vairāk interesējas par tādu indivīdu, kuram piemīt kļūdas, nekā par to, kas radīts vai arī pārlabots pēc vispārīgiem gaumes principiem. Ritmika toreiz vēl bija bērna autiņos tīta, un neviens nespēja atrast līdzekli, kā saīsināt tās bērnības laiku. Poētiskā proza guva virsroku. Gesneram^46 un Klopštokam radās vairāki atdarinātāji, turpretī citi tomēr prasīja pēc pantmēra un pārveidoja šo prozu viegli uztveramos ritmiskos pantos. Taču arī viņiem neviens par to paldies nesacīja, jo viņiem nācās izlaist un piedzejot klāt, un prozā sacerētais oriģināls vienmēr tika atzīts par labāku. Taču, jo vairāk visos šajos meklējumos izpaužas tieksme pec lakonisma, jo labāk iespējams attiecīgos darbus novērtēt, tāpēc ka svarīgākais, kad tas ir vairāk koncentrēts, |auj izdarīt noteiktus salīdzinājumus. Tūlīt kļuva redzams, ka bija radušās vairākas patiesi poētiskas formas, jo, cenšoties katrā priekšmetā, ko autors gribēja attēlot, pasvītrot tikai svarigāko, bija nepieciešama katrai tēmai atbilstoša patiesa attieksme, un tādā kārtā, kaut gan apzināti neviens pēc tā netiecās, literārā tēlojuma paņēmieni kļuva daudzveidīgāki, taču gadījās, protams, ari izkropļojumi un dažs labs mēģinājums beidzās neveiksmīgi.

Ko visiem rakstniekiem, bez šaubām, vislieliskākie dabas dotumi piemita Vīlandam. Viņš jau agri bija iepazinies ar tām abstraktajām sfērām, kādās tik labprāt kavējas jaunatne, taču, kad viņu no tām izdzina tā saucamā pieredze, tas ir, tuvāka saskarsme ar pasauli un sievietēm, viņš pievērsās realitātei un, atrazdamies abu pasauļu sadursmes punktā, izraisīja patiku pats sevī un citos, jo šajā rotaļīgajā kauja starp jokiem un nopietnību viņa talants parādījās visspilgtāk. Un cik daudzi viņa spīdošie darbi tika uzrakstīti manu studiju gadu laikā! Visdziļāko iespaidu uz mani atstaja «Musariona» 47, un es vēl tagad atceros, kur dabūju izlasīt pirmās ša darba korektūras, kuras man iedeva Ezers^48. Man likās, ka šeit antīkā pasaule bija atkal atdzīvojusies un atjaunojusies. Viss Vilanda talanta plastiskums šeit sasniedza augstāko pil-nibu, un, tā kā Tīmonam līdzīgais Faniass, kas sev par nelaimi apveltīts ar prata skaidrību, beigu beigas atkal salabst ar savu meiteni un pasauli, tad mēs esam ar mieru līdz ar viņu pārdzīvot attēloto cilvēknīšanas periodu. Šajos darbos lasītāji, starp citu, ļoti labprat liecās saskatīt humoristiski izteiktu nepatiku pret pacilātu noskaņojumu, kas bieži līdzinās jūsmigumam, ja tas dzīves attēlojumā lietots nevietā. Zobošanos par to, ko ļaudis atzina par patiesu un godājamu, autoram piedeva vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš šada kārtā lika saprast, cik ļoti viņam pašam tas viss rūp.

Cik nepilnīgi toreiz bija kritikas vērtējumi par šādiem darbiem, tas redzams pēc «Universālās vācu bibliotēkas»49 pirmajiem sējumiem. «Komiskie stāsti» gan tiek ar cieņu pieminēti, taču šeit nav ne vests no paša šā rakstības veida īpatnību analīzes. Recenzents, gluži tāpat ka visi pārējie tajā laika, bija veidojis savu gaumi pēc gataviem paraugiem. Viņš neiedomājās par to, ka, iztirzājot šādus parodiskus darbus, pirmām kārtām jāpievērš uzmanība cēlajam un skaistajam attēlojuma objektam, lai redzētu, vai parodijas autors taja patiešām atradis kādu vājību vai komisku īpašību, vai viņš no tā ir kaut ko aizņēmies vai ari, izlikdamies, ka atdarina, pats radījis izcilu jaunu vērtību. No visa tā recenzijā nav rie miņas, vienīgi atsevišķās daiļdarba vietas tiek vai nu slavētas, vai kritizētas. Kā recenzents pats atzīstas, viņš ir atzīmējis visai daudz ko tādu, kas viņam paticis, ta ka visu to recenzijā nemaz nav iespējams pieminēt. Ja pat visādi teicamais Šekspīra tulkojums tiek novērtēts, izsaucoties: «Patiesībā pie tāda rakstnieka kā Šekspīra darbu tulkošanas nemaz nevajadzētu ķerties,» — tad bez tālākām runām kļūst skaidrs, cik bezgala atpalikusi «Universālā vācu bibliotēka» bija literārās gaumes jautājumos un ka jaunajiem ļaudīm, kam bija patiesa mākslas izjūta, vajadzēja meklēt sev cilas ceļa radītājas zvaigznes.

Vielu, kas šādā kārta vairāk vai mazāk noteica ari literārā darba formu, vācieši prata sameklēt visur. Nacionālās tēmas nebija gandrīz nemaz vai arī bija visai maz izmantotas. Slēgeļa «Hermanis»50 tikai norādīja uz šādu iespēju. Bezgala plaši izplatījās idilliskais tēlojuma veids. Raksturu trūkums Gesnera idilliskajos darbos, kuriem piemita liela pievilcība un bērnišķīga sirsnība, katram lika domāt, ka ari viņš var radīt kaut ko līdzigu. Tāpat vienīgi uz vispārcilvēciskām idejām bija balstiti tie dzejdarbi, kuriem vajadzēja attēlot kadas citas nācijas īpatnības, piemēram, ebreju bukoliskā dzeja, patriarhālie dzejoļi vispār un vēl dažādi darbi, kuros bija izmantota Vecās derības tematika. Bodinera «Noahide» bija īsts simbols tiem ūdens plūdiem, kas bija izcēlušies ap vācu Pamāšu un noplaka gaužām lēni. Tāpat arī anakreontiskās ziņģes apreibināja galvas bezgalīgam skaitam viduvējību. Horācija precizitāte, kaut ari visai lēnām, modināja vācu dzejniekos vēlēšanos līdzināties viņam. Ari komiskie heroiskie dzejoļi, kam pa lielākai daļai par paraugu bija ņemts Popa dzej-darbs «Matu sprogas nolaupīšana», nespēja atsaukt labākus laikus.

Šeit man vēl jāpiemin kādi nomaldi, kas tika uztverti ļoti nopietni, kaut gan patiesībā izrādās smieklīgi, ja tos apgaismo tuvāk. Vācieši tagad nu bija savākuši pietiekami daudz vēsturisku datu par visiem dzejas paveidiem, kuros dažādas nācijas bija guvušas izcilus panākumus. Gotšeds savā «Dzejas kritiskajā teorijā» bija jau sameistarojis diezgan pilnīgu plauktiņu sistēmu, kas patiesībā iznicina priekšstatu par dzejas būtību, un turklāt vēl pierādījis, ka ari vācu dzejnieki ir jau spējuši ar izciliem darbiem aizpildīt visus nodalījumus. Un tā tas joprojām turpinājās. Ar katru gadu kolekcija kļuva plašāka, taču katru gadu ari kāds jauns darbs izspieda citu no vietas, kuru tas līdz šim ar pompu bija ieņēmis. Tagad mums bija ja nu ne savi Homēri, tad vismaz Vergiliji un Mil-toni^51, ja ne Pindars, tad Horācijs, bet Teokritu nepavisam netrūka, un tā mēs sevi ieaijājām, salīdzinādami savus rakstniekus ar cittautu autoriem, taču dzejdarim skaits auga, tāpēc beidzot varēja izdarīt ari pašu zemes autoru salīdzinājumu.

Kaut ari gaumes jautājumos uzskati vēl bija gaužām nestabili, tomēr nav nekādi apstrīdams, ka tajā laikā Vācijas un Šveices protestantiskajā daļa visai možs kļuva tas, ko mēdz saukt par cilvēka prātu. Skolas filozofija^52, kuras nopelni visos laikos bijuši tādi, ka tā pēc pieņemtiem principiem, jau sen par labu atzīta kārtībā un noteiktas rubrikās ir apkopojusi atbildes uz visu, ko vien cilvēks var jautāt, tagad sava bieži vien neizprotamā un it kā nevajadzīgā satura dēļ, kā ari tādēļ, ka tā nevietā lietoja pašu par sevi neatzīstamu metodi un centās aptvert pārāk plašu tematiku, daudziem nespeciālistiem bija kļuvusi sveša, nebaudāma un galu galā ari nevajadzīga. Dažs labs nonāca pie pārliecības, ka daba viņam ir piešķīrusi tik daudz veselā un skaidrā saprāta, cik apmēram vajadzīgs, lai radītu par atsevišķajām lietām tik skaidru priekšstatu, ka viņš var tikt ar tām galā un izlietot tās sevis paša un citu labā. pārāk daudz nenopūloties ar vispārīgu jautājumu izdibināšanu un nepētījot, kāds gan ir sakars starp attālākām lietām, ar kurām mums nav tiešas saskares. 1,.audis mēģināja izprast lietas, atdarīja acis, sāka vērīgi aplūkot sev tuvākās parādības, kļuva uzmanīgi, čakli, darbīgi un domāja, ka tad, ja cilvēks pareizi spriež un darbojas sava šaurajā lokā, viņš var uzdrošināties runāt līdzi ari par citām — tālāk stāvošām lietām.

Saskaņā ar šādu pārliecību katram bija tiesības ne tikai filozofēt, bet arī iedomāties sevi pašu par filozofu. Tātad filozofija bija vairāk vai mazāk vesels un vingrināts cilvēka prāts, kas uzdrošinājās izdarīt vispārinājumus un spriedelēt par iekšējo un ārējo pieredzi. Ar savu spilgti izteikto, aso domu un īpaša veida mērenīgumu, kas izpaudās pārliecibā, ka vispareizāk ir iet vidusceļu un atzīt arī visu citu uzskatus, šādi raksti un mutiski izteikumi iemantoja autoritāti un uzticību, un tā beigu beigās filozofi saradās visās fakultātēs un visas sabiedrības kārtās, pat amatnieku darbnīcas.

Ejot pa šo ceļu, teologiem vajadzēja nosliekties uz tā saucamas dabiskās reliģijas^63 pusi, un, kad sākās debates par to, ciktāl dabas gaisma var palīdzēt mums izzināt dievu un padarīt mūs pašus labākus un cēlākus, tad parasti bez ilgas domāšanas riskēja izšķirties tai par labu. Saskaņā ar šo mērenības principu tad ari visām pozitīvajām reliģijām tika dotas vienādas tiesības, kas noveda pie ta, ka tas kļuva cita pret citu vienaldzīgas un savā izpausmē nenoteiktas. Turklāt neviena no tām netika noliegta, un, tā kā bībelē ir ietverts tik bagāts saturs, ka ta vairāk nekā jebkura cita grāmata var dot vielu pārdomām un ierosmi apcerei par cilvēka dzīves jautājumiem, tad to tapat kā agrāk varēja ņemt par pamatu kanceles runām un citādām reliģiozam pārrunām.

Taču šim darbam, gluži tāpat kā visiem neprofesionālu autoru sacerējumiem, vel bija lemts savs īpašs liktenis, kas laika gaitā nebija novēršams. Proti — līdz šim visi bija ticējuši, ka šī grāmatu grāmata ir viena gara caurstrāvota, vēl vairāk — ka dievišķais gars ir devis iedvesmu tās radīšanai un pats it kā diktējis to. Taču jau sen gan ticīgie, gan neticīgie bija pamanījuši atsevišķo daļu nesaderību un vai nu pēluši, vai arī aizstāvējuši to. Angļi, franči, vācieši bija uzbrukuši bībelei vairāk vai mazāk nikni, asprātīgi, rupji, pārgalvīgi, un gluži tāpat ikvienas nācijas nopietnie un krietnie cilvēki bija to ņēmuši savā aizsardzībā. Es pats šo grāmatu mīlēju un cienīju, jo gandrīz vienīgi tai varēju pateikties par savu tikumisko izglītošanu, un visi tajā attēlotie notikumi, tajā atrodamās pamācības, simboli un līdzības bija dziļi iespiedušies man prata un mani šādā vai tādā veidā ietekmējuši. Tāpēc man nepatika netaisnīgie un zobgalīgie uzbrukumi, kas visu parādīja sagrozīta veidā; taču toreiz bija tikuši jau tiktāl, ka daļēji par galveno argumentu daudzu bībelē sastopamo vietu aizstāvēšanai ļoti labprāt minēja pieņēmumu, ka dievs esot vadījies pēc cilvēku domāšanas veida un uztveres spējām un tie, kuros iemājojis svētais gars, taču arī neesot varējuši noliegt savu raksturu un individualitāti;

tāpēc gans Amoss nerunājot tādā pašā valodā kā Esajs, kurš esot bijis princis.

Uz šādu uzskatu un šādas pārliecības pamata un it īpaši vēl tāpēc, ka arvien pilnīgākas kļuva valodu zināšanas, gluži dabiski attīstijas tāds svēto rakstu studēšanas veids, kas prasīja pievērsties pamatīgākai austrumzemju vietu, tautību, augu valsts un dabas parādību pētīšanai, lai tādējādi mēģinātu radīt sev priekšstatu par tiem senajiem laikiem. Mihaelis veltīja šim mērķim visu savu talanta spēku un plašās zināšanas. Ceļojumu apraksti kļuva par iedarbīgu palīglīdzekli svēto rakstu izskaidrošanā, un jaunāko laiku ceļotajiem vajadzēja meklēt atbildes uz daudziem jautājumiem, lai varētu liecināt par labu praviešiem un apustuļiem.

Vairums pētnieku visādi centās panākt, lai uz svētajiem rakstiem neraudzītos ka uz pārdabiskiem sacerējumiem, un meģinaja tiem raksturīgo domāšanas un iztēles veidu padarīt uztveramāku, gribēdami ar šo vēsturisko un kritisko pieeju atspēkot dažādus iebildumus, izskaidrot vienu otru vietu, kas var likties piedauzīga, un padarīt neiedarbīgu jebkuru banālu zobgalību, taču dažu cilvēku rīcībā izpaudās pretēji nolūki, jo viņi izvēlējās par savu apceres objektu tieši neizprotamākās un noslēpumainākās vietas un centās ar pašu izdomātiem minējumiem, aprēķiniem un citādām asprātīgam un dīvainām kombinācijām tās nevis izskaidrot, bet apliecināt par pareizām un, ta ka tajās bija izteikti pareģojumi, tad ar panāktā efekta palīdzību tos pamatot un tādējādi stiprināt ticību tam, kas saskaņā ar šiem pareģojumiem sagaidams nākotnē.

Godājamais Bengels^54 ar saviem centieniem izskaidrot apustuļa Jāņa parādīšanos bija izpelnījies plašu atzinību tāpēc, ka viņš bija pazīstams kā saprātīgs, godīgs, dievbijīgs un visādi nevainojams cilvēks. Dziļas dvēseles jūt nepieciešamību dzīvot gan pagātnē, gan nākotnē. Pasaules parastajām norisēm viņu acīs var nebūt nekādas nozīmes, ja viņi tajās nemeklē pareģojumus, kas atšifrēti laika gaitā līdz pat mūsdienām, un pravietojumus, kuri attiecas uz tuvāko vai tālāko nākotni un vēl ir neziņas miglā liti. Šeit atklājas kopsakarība, kuru neievēro vēsture, jo tā acīmredzot iepazīstina mūs tikai ar nejaušām svārstībām, kas norisinās uz vienu vai otru pusi cieši noslēgtā lokā. Doktors Krūzijs^55 piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus visvairāk interesēja svēto rakstu pravietiskā daļa, jo tā vienlaicīgi nodarbina divus ļoti atšķirīgus cilvēkam piemītošus garīgus dotumus — dvēseli un aso prātu. Viņa mācībai bija pievērsušies daudzi jaunieši, un viņu pulks bija jau krietni liels; tas duras acis vēl jo vairāk tāpēc, ka Ernesti ar saviem piekritējiem draudēja ne tikai iespīdināt gaismu tajā tumsā, kur pirmējiem patika taustīties, bet pilnīgi to izklīdināt. Tas radīja ķildas, ienaidu, vajāšanas un vēl dažādas nepatīkamas sadursmes. Es biju pieslējies tiem, kuri visu gribēja izskaidrot ar pratu, centos ievērot to principus un izmantot to priekšrocības, taču tai paša laika drosmīgi atļavos domāt, vai tikai šis visādi teicamais un saprotamais interpretācijas veids galu galā līdz ar svēto rakstu pravietisko daļu neiznīcinās arī tajos ietverto poētisko saturu.

Taču tiem, kuri nodarbojās ar vācu literatūru un daiļajam zinātnēm, tuvāki bija tādu vīru kā Jeruzalema 56, Collikofera^51, Spaldinga^58 centieni sacerēt savus sprediķus un apcerējumus laba un tīrā valodā, lai ar savu stilu izpelnītos atzinību no tiem ļaudim, kam ir zināma izpratne un gaume, un modinātu viņos interesi par reliģiju un tai tik radniecisko ētiku. Radas nepieciešamība pēc lasītājiem tīkama rakstības veida, turklāt tam pirmām kārtam vajadzēja būt labi uztveramam, un tā nu visas malu malās aktivizējās rakstnieki, kuri par saviem meklējumiem un savu profesiju centās runāt skaidri, saprotami un pārliecinoši gan ar literatūras pazinējiem, gan ari ar plašajām masām.

Pēc kāda ārzemnieka Tiso^59 parauga tagad arī ārsti cītīgi sāka nodoties vispārējās izglītības veicināšanai. Ļoti liela ietekme bija Halleram, Unceram, Cimmermanim, un, lai ko ari mēs varētu iebilst pret katru no viņiem atsevišķi, it īpaši pret pēdējo, viņu raksti savā laikā tomēr bija ļoti iedarbīgi. Un par to vajadzētu stāstīt vēsturei, bet it īpaši biogrāfijās, jo cilvēka nozīme ir vērtējama ne tik daudz pēc tā, ko viņš pēc sevis ir atstājis, kā pēc tā, kā viņš darbojies un ko pratis iegūt no citiem, un vēl pēc tā, kā viņš citus pratis ierosināt uz darbošanos un vērtību apgūšanu.

Juristi, jau no jaunam dienām pieraduši pie grūti saprotamā stila, kas visai dīvainā kārtā bija saglabājies visās vadošajās iestādēs, sakot ar valdoša impērijas bruņinieka kanceleju līdz pat reilistāgam Regensburgā, tik viegli vis nevarēja atļauties zināmu brīvību vēl jo vairāk tāpēc, ka jautājumi, kas viņiem bija jārisina, bija cieši saistīti ar pieņemto ārējo formu un tātad ar! ar stilu. Tomēr jaunākais fon Mozers^60 jau bija sevi apliecinājis par brīvu un īpatnēju rakstnieku un Piters^61 ar raksturīgo skaidro izteiksmes veidu bija radījis skaidrību arī pašā aplūkojamajā priekšmetā un rakstības stilā. Visam, ko bija radījusi viņa skola, šī skaidrība piemita ļoti lielā mērā. Un tagad ari paši filozofi, lai iegūtu popularitāti, jutās spiesti rakstīt skaidri un saprotami. Mendelsons^62 un Garve^63 ar saviem apcerējumiem izraisīja vispārēju interesi un apbrīnu.

Līdz ar vācu valodas un stila izveidošanos katrā zinātnes nozarē attīstījās arī spriešanas spēja, un mēs varam tikai apbrīnot tajos laikos rakstītās recenzijas par darbiem, kuros aplūkotas reliģiskas vai morālas tēmas un tāpat arī medicīnas jautājumi; mēs redzam, ka spriedumi par dzeju un vēl par citiem jautājumiem, kas attiecas uz daiļliteratūru, ir ja nu ne gluži nožēlojami, tad vismaz ļoti zemā līmenī. Tas attiecināms pat uz «Literārajām vēstulēm»64 un uz «Universālo vācu bibliotēku», tāpat arī uz «Daiļo zinātņu bibliotēku»65, kur mēs itin viegli varētu atrast raksturīgus piemērus.

Lai nu tur viss gāja, cik raibi iedams, tomēr ikvienam, kas pats vēlējās kaut ko radīt un negribēja tikai atkārtot vārdus un teikumus, ko jau lietojuši viņa priekšteci, nekas cits neatlika kā nemitīgi meklēt jaunu materiālu. Ari šeit mēs bieži tikām vadāti pa maldu ceļiem. Tolaik no mutes mutē gaja Kleista^66 vārdi, kurus mums arī nācās diezgan bieži dzirdēt. Tiem, kuri viņu apsmēja par viņa biežajām pastaigām vientulībā, Kleists jokodamies bija ļoti asprātīgi un patiesi atbildējis, ka viņš šajā laikā nestāvot dīkā, bet medījot tēlus. Muižniekam un karavīram šī lidziba labi piederējās, jo viņš ar to pretstatīja sevi savas kārtas vīriešiem, kuri, tiklīdz radās izdevība, ar šauteni rokā steigšus devās zaķu vai irbju medībās. Tāpēc arī mēs Kleista dzejā sastopam dažu labu šādu veiksmīgi atrastu, kaut gan rie vienmēr tikpat veiksmīgi izstrādātu tēlu, kas mums laipni atgādina par dabu. Tagad ari mūs pavisam nopietni mudināja doties tēlu medībās, no kurām mēs galu galā neatgriezāmies gluži bez kāda guvuma, kaut gan Apela dārzs, Kubengertena, Rozentāle, Golisa, Raš-vica un Koncvica nebija diez kādi piemērotie kvartāli, kur meklēt poēzijas medījumu. Un tomēr es šā iemesla pēc bieži jutos aicināts doties vientuļās pastaigās; tā kā apmeklētāji šeit neatrada lielos daudzumos nedz skaistus, nedz arī ievērojamus aplūkošanas objektus un patiešām krāšņajā Rozentālē vasaras laika odi neļāva atplaiksnī-ties smadzenēs nevienai maigai domai, tad es, nemitīgi turpinādams savus meklējumus, ļoti uzmanīgi pievērsos mazo dabas būtņu dzīvei (šo vārdu lietoju pēc analoģijas ar apzīmējumu «klusā daba»), un, tā kā jaukās norises, kuras atklājas mūsu skatienam šajā novadā, pašas par sevi neko daudz nenozīmē, tad es pieradinājos saskatīt tajas nozīmi, kas vienubrīd šķita vairak simboliska, citu-brīd vairāk alegoriska atkarībā no tā, kas mani attiecīgajā brīdī bija guvis virsroku — vērošana, jūtas vai apcere. Es šeit gribētu pastāstīt par vienu no daudzajiem līdzīgajiem gadījumiem.

Es, tāpat kā daudzi cilvēki, biju sajūsmā par savu vārdu un, kā jau to mēdz darīt jauni un neizglītoti ļaudis, rakstīju to visur, kur tik pagadījās. Reiz es to ļoti glīti un rūpīgi biju iegriezis kādas vidēja vecuma liepas gludajā miza. Nakamajā rudenī, kad mana mīlestība pret Aneti^67 bija pašā plaukumā, es virs savējā iegriezu ari viņas vardu. Līdz ziemas beigām, kā jau untumains mīlētājs, biju paguvis izmantot dažu labu izdevību, lai viņu mocītu un sarūgtinātu; pavasarī es nejauši aizgāju līdz tai vietai un redzeju, ka sula, kas spēcīgi pildīja koka šķiedras, bija notecējusi pār vēl neaprepējušajiem griezumiem, kuri atveidoja viņas vārdu, un ar nevainīgām koka asarām slacīja mana vārda tagad jau apkaltušos burtus. Es biju satriekts, ieraudzījis, ka arī šeit viņa raud manis dēļ, jo es ar savām kaprīzēm jau tā bieži biju licis viņai liet asaras. Atceroties, cik netaisni esmu izturējies un kā viņa mani mīlējusi, man pašam asaras sakāpa acīs, es steidzos viņai simtkārt par visu nolūgties un attēloju šo notikumu idillē, kuru nekad bez saviļņojuma nespeju lasīt klusībā un bez aizkustinājuma — priekša citiem.

Pa to laiku, kamēr es gluži ka avju gans Pleises krastos diezgan bērnišķīgi nodevos šādām maigam tēmām, vienmēr izvēlēdamies tikai tādas, kurām viegli varēju atrast atbalsi sava sirdi, daudz ievērojamākas un svarīgākas personas jau sen bija parūpējušās par vācu dzejniekiem.

Pirmām kārtām istais un nozīmīgākais, patiesi dzīvīgais saturs vācu dzejā ienāca sakarā ar Fridrihu Lielo un

Septiņgadu kara varoņdarbiem. Jebkura nacionāla dzeja vai nu ir, vai ari kļūst pliekana, ja tā nebalstās uz pašu galveno — uz notikumiem tautu un tautu ganu dzīvē, kad tie kā viens vīrs stāv par kopējo lietu. Karaļi ir jāattēlo karā un briesmās, jo tie tur parādās kā pirmie, nosacīdami pat visneievērojamākā cilvēka likteni un dalīdamies tajā ar viņu; lidz ar to tic kļūst daudz interesantāki par pašiem dieviem, kuri, izlēmuši cilvēku likteņus, nevēlas tajos dalīties. Sai nozīmē katrai nācijai, ja tā grib kļūt ar kaut ko ievērojama, ir nepieciešama sava epopeja, bet tai nav jābūt sarakstītai tieši episkās dzejas formā.

Kara dziesmas, kuras pirmais sāka sacerēt Gleims, vācu dzejā stāv uz tik augstas pakāpes tieši tāpēc, ka tās ir radušās ciņu gaitās, un galvenokārt vēl tāpēc, ka tām ir ļoti veiksmīgi atrasta forma, kas arkārtigi spēcīgi ietekmē mūs tieši ar to, ka rada priekšstatu, it kā šo dzeju būtu sacerējis kaujas dalībnieks pašā karstākajā kaujas mutulī. Ramlers citādā, bet visatbilstošākā veidā apdzied sava karaļa varoņdarbus. Visi viņa dzejoļi ir saturīgi, tie saista mūs ar lielam un pacilājošam tēmām un jau tāpēc vien glabā sevi nesagraujamas vērtības.

Mākslas alfa un omega ir apstrādājamās tēmas iekšējais satvars. Neviens gan nenoliegs, ka ģēnijs, izkopts mākslinieka talants, attiecīgi apstrādājot, spēj no jebkā izveidot visu un tikt galā ar pašu nepateicīgāko materiālu. Ja izpētām sīkāk, tad tomēr redzam, ka šādos gadījumos vienmēr ir radies vairāk mākslīgs darinājums nekā mākslas darbs, jo mākslas darba pamatā ir jābūt cienīgai tēmai, tā ka beigu beigās ar izveicību, pūlēm un uzcītību veiktā apstrāde parāda mums tēmas cildenumu vēl izdevīgāka un spožākā gaismā.

Tatad prūši un līdz ar viņiem visa protestantiskā Vācija bija ieguvusi savai literatūrai tādu dārgumu, kura trūka pretējai pusei un kura trūkumu tā nav varējusi aiz-pildit ne ar kādiem vēlākiem centieniem. Cildenais priekšstats, kāds prūšu rakstniekiem varēja būt par savu karali, palīdzēja pirmām kārtām viņiem pašiem pacelties augstāk, un viņi pēc ta tiecās ar milzu centību, kaut gan tas, kura vārdā viņi visu darīja, negribēja par viņiem neko dzirdēt. Jau agrāk sakarā ar franču virskundzību un vēlāk tāpēc, ka karalis juta īpašas simpātijas pret šās nācijas izglītotību un tās finansu iestādēm, Prūsijā bija ieplūdis milzum daudz franču kultūras, un tas vāciešiem krietni vien nāca par labu, jo tādejādi viņi jutās aicināti protestēt un pretoties; tapat ari Fridriha nepatika pret visu vācisko^68 bija īsta laime literāras dzīves attīstībai. Rakstnieki darīja visu, lai vērstu uz sevi karaļa uzmanību, turklāt ne jau tādēļ, lai viņus ievērotu, bet tikai tādēļ, lai viņus vispār pamanītu; tas tomēr lika darīts vāciskā garā un pēc iekšējas pārliecības — cilvēki rīkojās tā, kā atzina par pareizu, un gribēja un vēlējās, lai karalis šo vācu pareizību atzītu un pienācīgi novērtētu. Tas nenotika un nevarēja notikt, jo ka gan no karaļa, kurš grib nodoties garīgajai dzīvei un gūt taja baudu, drīkst prasīt, lai viņš zaudē savus mūža gadus cerībā ieraudzīt, kad beidzot attīstīsies un uzplauks tas, kas viņam šķitis barbarisks? Kas attiecās uz amatnieku ražojumiem un fabrikas precēm, tad šeit gan viņš varēja pats sev un it īpaši savai tautai uzspiest visai viduvējus surogātus pirmšķirīgu ārzemju preču vieta, taču šai novadā ātrāk ir iespējams tikt pie pilnības un gatavības pakapes sasniegšanai nav vajadzīgs vesels cilvēka mūžs.

Tomēr viens darbs, kas bija radies visciešākajā sakarā ar Septiņgadu karu un viscaur ziemeļvācu nacionālā gara caurausts, man šeit jāpiemin pašām pirmām kārtām un ar cieņu — šis pirmais skatuves darbs, kura viela ņemta no svarīgu notikumu pilnas sava laika dzīves un kura saturs ir specifiski laikmetīgs, kas ari bija par iemeslu ta nemūžam negaidītajam iedarbības spēkam, ir «Minna fon Barnhelma»69. Lesings, kas pretstatā Klopštokam un Glei-mam maz rūpējās par savas cieņas saglabāšanu, jo bija pārliecināts, ka jebkurā brīdi atkai varēs to atgūt un atjaunot, labprāt nodevās uzdzīvei krogos un pasaulīgām izpriecām, tāpēc ka viņam arvien bija vajadzīgs spēcīgs pretsvars viņa ārkārtīgi intensīvajai garīgajai darbībai, un ša iemesla pēc viņš ari bija pievienojies ģenerāļa Tauencīna svītai. Ikviens bez grūtībām sapratīs, ka ši luga ir sarakstīta kara un miera apstākļu maiņās, naida un simpātiju uzplūdos. Tieši šis darbs laimīgā kārtā pavēra skatienam augstāku un nozīmīgāku pasauli nekā tā literārā un pilsoniskā vide, kurā dzejas mākslā bija patvērusies līdz tam.

Naidīgais saspīlējums, kas valdīja starp Prūsiju un Saksiju kara laika, nevarēja tikt likvidēts līdz ar kara izbeigšanu. Sakši tikai tagad īsti sāpīgi saka sajust brūces, kuras viņiem bija cirtuši aplam lepni kļuvušie prūši.

Līdz ar pēkšņo miera noslēgšanu miers tomēr nevarēja tulīt nodibināties ari ļaužu prātos. Un tieši to vajadzēja paradīt minētajai lugai. Sakšu sieviešu piemīlība un laipnība šeit pieveic prūšu pašpārliecību, cienīgumu un stūrgalvību, un ka galveno, tā ari citu personu attēlojumā ar mākslās līdzekļiem tiek panākts veiksmīgs savdabīgu un pretrunīgu elementu apvienojums.

Ja es ar šim īsajām un saraustītajām piezīmēm par vācu literatūru esmu lasītājos kaut kādā ziņā radījis neizpratni, tad man ir laimējies sniegt priekšstatu par haosu, kas valdīja manās nabaga smadzenēs, kad divu manas tēvzemes literatūrai tik svarīgu laikmetu sadursmē man gāzās virsū vesela jaunumu lavīna, pirms es vēl biju paguvis tikt galā ar vecajiem iespaidiem; daudz kas no vecā vēl turēja mani sava vara, kaut gan man šķita, ka tagad man jau ir pamats no tā pilnīgi atteikties. Pa kādu ceļu es gāju, lai kaut vai tikai pamazām izkultos no Šim grūtībām, to es tagad, cik nu iespējams, gribu šeit pastāstīt.

Visu liekvārdības periodu, kura bija iegadījusies mana jaunība, es biju cītīgi nostrādājis tik daudzu cienījamu viru sabiedrība. Manuskripti vairākos ceturtdaļloksnes sējumos, kurus es atstaju savam tēvam, bija pilnīgi pietiekams apliecinājums, un cik daudz mēģinājumu, uzmetumu, līdz pusei piepildītu ieceru nebija vairāk aiz īgnuma nekā aiz pārliecības pārvērsti pelnos! Tagad es galvenam kārtām no sarunām, no pamācībām un dažādiem pretrunīgiem uzskatiem, bet it īpaši no mana galda biedra galma padomnieka Pfeila arvien vairāk un vairāk mācījos novērtēt, cik liela nozīme ir svarīgam materiālam un kodolīgai tā apstrādāšanai, kaut gan es tomēr nespēju tikt pie skaidrības, kur šis materiāls meklējams un kā panākams kodoligums. Ievērojot manas dzives iielo norobe-žotibu, manu biedru vienaldzību, skolotāju atturību, izglītoto pilsētas iedzīvotāju nošķiršanos no pārējiem, ka arī to, ka apkārtnes daba bija gaužām vienmuļa, es biju spiests visu meklēt pats sevi. Ja man bija nepieciešams kaut kas patiesīgs, ko likt savu dzejoļu pamata — vai nu izjūtas, vai pārdomas —, tad man to vajadzēja meklēt sava- dvēselē; ja es nevarēju iztikt bez tiešas priekšmeta vai notikuma uzskatāmības, lai iemiesotu tos poētiskos teļos, tad nedrīkstēju iziet laukā no tā loka, ar kuru man bija pastāvīga saskare un ar kuru bija saistītas manas intereses. Sai sakarā es vispirms sacerēju mazus dzejoļus dziesmu formā vai ari brīvākā pantmērā — tie ir radušies, kavējoties pārdomas, attēlo pagātnes iespaidus, un bieži vien tiem piemīt epigrammu raksturs.

Un tā manā daiļradē sakās tas virziens, no kura es visu mūžu vairs nevarēju atkāpties un kurš izpaudās tā, ka to, kas mani iepriecināja, mocija vai ari citādi kaut kā nodarbināja, es pārvērtu tēlā vai dzejā un tādējādi noslēdzu rēķinus pats ar sevi, kas man bija nepieciešams gan ladeļ, lai padarītu pareizākus savus priekšstatus par ārējo pasauli, gan ari tādēļ, lai pats iekšēji nomierinātos. Šādi dzejnieka dotumi nevienam citam nebija nepieciešamāki kā man, jo raksturs man vienmēr lika svaidīties no vienas galējības otrā. Tāpēc ari viss, kas no maniem darbiem kļuvis pazīstams atklātībai, patiesībā ir tikai lielas grēksūdzes fragmenti, un šī grāmatiņa ir pārdrošs mēģinājums padarīt to pilnīgu.

Savas jūtas, ko agrak loloju pret Grietiņu, es tagad veltīju kādai Anniņai, par kuru nevaru pateikt neko vairāk kā tikai to, ka viņa bija jauna, glīta, sprigana, mīloša un tik pievilcīga, ka šī meiča gan bija pelnījusi, lai es viņu kādu laiku glabātu savos sirds dziļumos kā mazu svēto un izturētos pret viņu ar lādu pielūgsmi, kas bieži vien sagādā vairāk prieka tam, kurš ar to vēršas pie otra, nekā tam, kas to saņem. Es bez jebkādiem ierobežojumiem redzēju viņu ik dienas, viņa palīdzēja gatavot ēdienus, ko es ēdu, vai arī vismaz vakaros viņa man atnesa vīnu, kuru dzēru, un jau tas, ka mūsu nelielā sabiedrība ik dienas pulcējas šeit pie pusdienu galda, liecināja, ka šī mazā māja, ko ārpus gadatirgus laika viesi apmeklēja tikai šad tad, bija godam nopelnījusi savu labo slavu. Mes ar prieku izmantojām izdevību, lai uzsāktu dažādas sarunas. Taču viņa nedz varēja, nedz ari drīkstēja ilgi uzturēties ārpus mājas, tāpēc mūsu izklaidēšanās kļuva mazliet vienmuļa. Mes dziedājām Caharijas dziesmas, uzvedām Krīgera komēdiju «Hercogs Mihels»70, kur savīstīts kabatas lakatiņš mums aizstāja lakstīgalu, un ta kādu laiku viss noritēja tiri ciešami. Taču, jo nevainīgākas ir šādas attiecības, jo mazāk dažādības tās uz ilgāku laiku spēj nodrošināt, un la nu mani pārņēma nelaba tieksme sagādāt sev izklaidēšanos, mokot mīļoto cilvēku, pārbaudot meičas padevību, ļaujot vaļu saviem neapvaldītajiem un tirāniskajiem untumiem. Tapec ka viņa mani patiešam no sirds mīlēja un centās man par prieku darīt, ko vien varēja, es iedomājos, ka drīkstu izgāzt pār viņu savu slikto omu, kad mani poētiskie mēģinājumi nebija izdevušies vai kad man šķila, ka šajos jautājumos nav iespējams gūt nekādu skaidrību, un tāpat arī par visu cilu, kas man reižu reizēm krcmta. Ar nepamatotiem un muļķīgiem greizsirdības izvirdumiem es sabojāju gan viņai, gan sev visjaukākās dienas. Kādu laiku viņa to pacieta ar neiedomājamu lēnprātību, kaut gan es biju tik nežēlīgs, ka tiecos vienmēr no jauna pārbaudīt viņas pacietību. Tomēr ar kaunu un izmisumu es beidzot pamanīju, ka viņa iekšēji bija no manis atsvešinājusies un ka tagad man varbūt patiešām butu pamats darīt tās neprātības, kuras biju atļāvies bez jebkādas vajadzības un iemesla. Mūsu starpa norisinājās drausmīgas scēnas, taču es ar to nekā nepanācu un tikai tagad sajutu, ka patiešām mīlu viņu un nevaru bez viņas dzīvot. Mana kaislība pastiprinājās un izpaudās visos iespējamos veidos, kādos vien tā līdzīgos apstākļos var izpausties, un beigu beigās mēs izrādījāmies mainītās lomās. Es izmēģinājos visus iespējamos līdzekļus, lai iegūtu viņas simpātijas, centos darīt viņai prieku pat ar citu cilvēku starpniecību, jo nevarēju atteikties no ceribas viņu atkal atgūt. Taču bija jau par vēlu. Es šo meiteni patiešām biju zaudējis, un neprātība, ar kādu mēģināju atriebt pats sev savu kļūdu, dažados bezjēdzīgos veidos cenšoties iedragāt savus fiziskos spēkus, lai nodarītu gailži savai tikumībai, lielā mērā pastiprināja fiziskās kaites, kuru dēļ es zaudēju dažus labākos mūža gadus; iespējams, ka šā zaudējuma dēļ es pilnīgi būtu aizgājis bojā, ja ar savu dziedniecisko spēju man tik ļoti nepalīdzētu dzejnieka talants.

Es jau agrak dažkārt pietiekami skaidri biju apjautis, cik nepareizi izturos. Man patiesi bija žēl nabaga meitenes, kad redzēju, kā bez jebkāda iemesla esmu viņu sāpinājis. Es tik bieži un tik sīki iztēlojos sev gan viņas, gan pats savu stāvokli un tam pretstatā mierīgo saprašanos, kas valdīja starp kādu citu pāri, kurš piederēja pie mūsu kompānijas, ka galu galā jutu nepieciešamību atveidot šo situāciju dramatiskā darbā, lai tas kļūtu par mokošu un pamācošu grēksūdzi. Tādejādi radās visvecākais no tiem maniem dramaturģijas darbiem, kas vēl ir saglabājušies, — ludziņa «Mīlētāja untumi»71, kuras nevainīgajā saturā jau samanāmas svelošas kaislības iezinies.

Es tomēr jau agrāk biju iepazinies ar kādu dziļu, nozīmīgu un dziņu piesātinātu pasauli. Mans romāns ar Grietinu un tā bēdīgās sekas man jau laikus palīdzēja ielūkoties tajos dīvainajos labirintos, kas atrodas zem pilsoniskās sabiedrības gludās virspuses. Reliģija, tikumi, likums, kārta, apstākļi, ieradumi — tas viss valda tikai pilsētas dzīves virspusē. Ielas, kurās rindojas lepni nami, tiek turētas tīras, un katrs tur uzvedas pietiekami pieklājīgi, taču iekšpusē toties bieži vien izskatās stipri juceklīgi, un tā gluda ārpuse gluži kā vājš apmetums pušķo dažu labu izgrabējušu mūri, kas var sabrukt vienā naktī un radīt drausmīgu iespaidu vēl jo vairak tāpēc, ka tas ir sagāzies tad, kad visapkārt valda klusums un miers. Cik daudz ģimeņu es gan tuvākā, gan tālākā apkaimē biju redzējis nonakam posta bankrotu, laulības šķiršanu, pavestu meitu, slepkavību, mājās izdarītu zādzību vai noin-dēšanas deļ vai ari tik tikko turamies uz bezdibeņa malas; kaut ari biju ļoti jauns, es cilvēkiem šādos gadījumos bieži vien pasniedzu roku, lai vai nu glābtu, vai palīdzētu, jo, ta kā mana atklatība modināja uzticību un mana klusuciešana bija pārbaudīta un es turklāt vel nebaidījos nest upurus un visvairāk tiecos palīdzēt tieši pašos bīstamākajos gadījumos, tad man pietiekami bieži radās izdevība būt par starpnieku, nolīdzināt asumus, novirzīt zibeņus un darīt vēl visu ko citu; tādos apstākļos man dažu labu reizi gan pašam savas, gan ari citu cilvēku rīcības dēļ nācās gūt aizvainojošu un pazemojošu mācību. Lai varētu izkratīt sirdi, es uzrakstīju uzmetumus dažām lugām un vairumam no tam izveidoju ekspozīcijas. Taču, ta kā sarežģījumi draudēja kļiīt bīstami un gandrīz visām šīm lugām bija paredzamas traģiskas beigas, tad es tās citu pēc citas pametu. Vienīgais gatavais darbs ir «Līdzvainīgie»72, kura jautrajai un jocīgajai intrigai, kas risinās uz drūma ģimenes attiecību fona, iet līdzi kaut kas baismīgs, tāpēc arī tā teātra uzvedumos visumā iedveš šausmas, kaut gan atsevišķi skati ir uzjautrinoši. Spilgti izteikta pretlikumīgā darbība šeit aizvaino estētiskās un morālas jūtas, un tāpēc ari šai lugai nepavērās ceļš uz vācu skatuvēm, kaut gan tās atdarinājumi, kas cenšas turēties tālu no šādam zemūdens klintīm, tika uzņemti ar atzinību.

Abas minētās lugas, man pašam to neapzinoties, ir sarakstītas, raugoties no augstāka redzes viedokļa. Tas norāda, ka jābūt uzmanīgiem un iecietīgiem, kad tiek spriesta tiesa par morāles pārkāpumiem, un tajas mazliet asa un parupjā veidā, it kā rotaļājoties tiek izsacīti Kristus mācībai tik raksturīgie vārdi: «Kurš no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni.»

Sās nopietnības dēļ, kura manus pirmos darbus padarīja drūmus, es pieļāvu kļūdu un neizmantoju visai izdevīgas tēmas, kas pilnīgi atbilda manam raksturam. Tas notika tādēļ, ka nopietnā dzīves pieredze, kura jaunam cilvēkam šķita drausmīga, mani bija radījusi pārgalvīgu humoru, kas paceļas pāri attiecīgajā momentā noteicošajiem apstākļiem un ne tikai nebaidās briesmu, bet tīšā prata tās vēl izaicina. Pamata tam bija nebēdība, kas tik raksturīga jaunības spara pilniem cilvēkiem un kas, ja tā izpaužas jocīgās izdarībās, var sagādāt daudz prieka gan attiecīgajā acumirklī, gan ari vēlāk, to atceroties. Sis paradibas ir tik parastas, ka mūsu jaunie draugi studenti savā valodā tās iesaukuši par «svītām»*, un pēc analoģijas ar izteicienu «plēst jokus» var tikpat labi teikt arī «plēst svītas».

Ja šādas humoristiskas pārdrošības atjautīgi un ar izpratni izmanto teātrī, tad ar tam var panākt ļoti spēcīgu ietekmi uz skatītāju. No intrigas tās atšķiras ar to, ka atrisinās īsā brīdī un ka to mērķis, ja tāds vispār ir, nedrīkst būt tāls. Bomaršē ir pilnīgi izpratis šo joku vērtību, un ar to arī galvenām kārtām ir izskaidrojami panākumi, kurus guva viņa lugas par Figaro. Ja šādi labsirdīgi, šķelmīgi un pa pusei blēdīgi joki, turklāt vēl kopā ar personisku risku, tiek izmantoti cēliem mērķiem, lad situācijas, kas no tiem izriet, estētiskā un morālā ziņā teātrim ir ārkārtīgi piemērotas; tā, piemēram, operai «Ūdensnesējs»73 varbūt ir visveiksmīgāk atrastais sižets, kādu jebkad esam redzējuši uz skatuves.

Lai kliedētu bezgalīgo ikdienas garlaicību, es izdomāju neskaitāmus šādus jokus — reizēm tāpat ne no ša, ne no ta, reizēm atkal par prieku saviem draugiem, kuriem man arvien gribējās izdarīt kādu pakalpojumu. Neapzinos, ka es kaut reizi būtu kaut ko tādu sacerējis pats sevis dēļ, man ari nekad neienāca prātā doma uzlūkot tādu pasākumu par mākslas objektu, taču, ja es būtu paņēmis un izstrādājis šādus materiālus, kas man bija tik tuvu pie rokas, tad mani pirmie darbi būtu bijuši jautrāki un

♦ Suite — svīta (fr.)\ Suit^n reissen — jokoties, plēst jokus (vāc.).

noderīgāki. Sis tas no tā, kas attiecas uz šo jomu, manā daiļradē vēlāk gan parādas, taču tikai atsevišķos gadījumos un bez noteikta nolūka.

Tā kā sirds mums vienmēr ir tuvāka nekā gars un sagādā raizes ari tad, kad gars pats ar sevi labi var tikt galā, tad sirdslietas man vienmēr šķita svarīgākas. Es nemitīgi nodevos pārdomām par jūtu īslaicīgumu, cilvēka dabas nepastāvību, par tikumību juteklībā un par visu to augsto un zemo, kura apvienojumu mūsu dziļākajā būtībā varam saukt par cilvēka dzīves mīklu. No tā, kas mani mocīja, es arī šeit mēģināju tikt vaļā tādējādi, ka izsacīju to dziesmā, epigrammā vai kādā dzejolītī, kur bija apdziedātas ļoti individuālas izjūtas un savdabīgi apstākļi, ta ka tie bez manis paša nez vai vēl kādu citu varēja interesēt.

Tikmēr bija aizritējis neliels laika sprīdis un manos dzīves apstākļos bija daudz kas mainījies. Bēmes kundze pēc ilgas un smagas slimības beidzot bija nomirusi, un pēdējā laikā viņa mani vairs pie sevis nebija aicinājusi. Viņas vīrs nevarēja būt sevišķi apmierināts ar mani, jo viņam šķita, ka esmu par maz uzcītīgs un pārak vieglprātīgs. Pavisam nikns viņš uz mani kļuva tad, kad viņam nāca ausīs, ka es Vācijas valsts tiesību lekcijas laikā neesmu vis, kā pienākas, pierakstījis stāstīto, bet gan uz savas burtnīcas malas zīmējis lekcijā minētās personas ar dīvainām parūkām galvās — kambartiesnesi, prezidentu un piesēdētāju — un ar šo blēņošanos novirzījis savu kārtīgo blakussēdētāju uzmanību un viņus smīdinājis. Pēc sievas zaudējuma viņš dzīvoja vēl noslēgtāk nekā līdz tam, un beigu beigās es no viņa sāku vairīties, lai izbēgtu no pārmetumiem. Taču ļoti bēdīgi bija tas, ka Gellerts negribēja izmantot to varu, kādu viņš pār mums varētu iegūt. Viņam acīmredzot nebija laika tēlot biktstēvu un censties iedziļināties katra studenta domāšanas veidā un trūkumos, tāpēc viņš nodarbojās ar mūsu audzināšanu tikai ļoti vispārīgi un domāja, ka varēs mūs savaldīt ar baznīcas institūtu palīdzību; šai nolūkā viņš parasti, kad galu gala ielaidās ar mums pārrunās, mēdza ar noliektu galviņu un raudulīgi mīlīgā balsī apvaicāties, kas ir mūsu biktstēvs, vai mēs arī cītīgi apmeklējam baznīcu un vai ejam pie dievgalda. Ja mēs šajā eksaminēša-nas reizē neizturējāmies, ka pienākas, tad viņš mūs atlaida gauzdamies un sūrodamies; ta nu mēs bijām vairāk sapīkuši nekā pacilāti, tomēr joprojām ļoti milējām šo cilvēku.

Sai sakaribā man jāatccras ari savas agrās jaunības periods, lai parādītu, cik sistemātiskām un savstarpēji cieši saistītām jābūt lielajām baznīcas ceremonijām, lai tās varētu nest augļus, ko no tām sagaida. Protestantu dievkalpojumi ir pārāk nepilnīgi un nekonsekventi, lai tie varētu saliedēt draudzi, tapec arī viegli atgadās, ka tās locekļi norobežojas un vai nu izveido mazas draudzes, vai arī baznīcas kopībā nepiedalās un blakus cits citam mierīgi nododas savai pilsoniskajai dzīvei. Tā jau pirms ilgāka laika ļaudis žēlojas, ka baznīcēnu kļūstot ar katru gadu mazāk un šādā pašā proporcijā sarūkot ticīgo skaits, kuri vēloties baudīt svēto vakarēdienu. Iemesls, kāpēc notiek gan viens, gan otrs, bet it īpaši, kāpēc samazinās dievgaldnieku skaits, ir labi saprotams, bet kurš gan uzdrošināsies to pateikt? Mēģināsim to šeit darīt.

Tikumiskās un reliģiskas lietas, tapat kā fiziskos un pilsoniskos pasākumos, cilvēks labprāt nevēlas kaut ko darīt, pilnīgi nesagatavojies, — viņam ir vajadzīga secība, no kuras rodas paradums; to, ko viņš mīl un kam nododas, viņš nevar iedomāties savrupinatu un atrautu no dzīves parasta plūduma un vairākreiz vis labprāt neatkārto to, kas viņam kļuvis svešs. Zinādami, ka protestan-tiskajam kultam kopumā trūkst pilnības, ieskatīsimies dziļāk atsevišķajos rituālos, un tad mēs redzēsim, ka protestantiem ir pārāk maz sakramentu — patiesībā ir tikai viena ceremonija, kura pats ticīgais var darboties līdzi, proti, svētais vakarēdiens; kristījam viņš taču redz tikai citus, un tas viņa garu nepacilā. Sakramenti reliģija ir pati virsotne, tie ir ārkārtīgas dieva labvēlības un žēlsirdības simbols, kas uztverams ar jutekļiem. Svētajā vakarēdienā cilvēkam ar savām miesīgajām lupām ir jasatver materializēta dievība un šāszemes maltītēm raksturīgā formā jābauda debesu cienasts. Visās kristīgajās baznīcas vakarēdienā ir ietverta viena un tā pati jēga, vienalga, vai šī ceremonija norisinās ar lielāku vai mazaku ietiekšanos noslēpumā, ar lielāku vai mazāku piemērošanos tam, kas ir saprotams; tā arvien paliek svēta un cildena darbība, kura dzīves tiešamībā stājas iespējamā vai ari neiespējamā vietā — tā vieta, ko cilvēks nevar iegūt un bez ka viņš nevar arī iztikt. Šādam rituālam tomēr nevajadzētu būt norobežotam no visa parēja; neviens kristīgais nevarēs baudīt vakarēdienu ar patiesu prieku, kaut gan tieši cilvēka pacilāšanai tas ir domāts, ja viņš pilnīgi neizpratis šā rituāla simbolisko vai sakramentālo jēgu. Viņam ir jābūl pieradušam uztvert savas dvēseles iekšējo reliģiju un ārējo baznīcas reliģiju kā vienotu veselumu, kā lielu, kopīgu sakramentu, kas savukārt sadalās daudzos citos un dod šim atsevišķajām dajām līdzi savu svētumu, neiznīcību un mfižīgumu.

Te, lūk, jauns pāris sniedz viens otram roku — un ne •jau tikai, lai sasveicinoties to paspiestu vai arī uzsāktu deju; garīdznieks dod jaunajiem ļaudīm savu svētību, un saites, kas viņus vieno, ir kļuvušas nesaraujamas. Nepaiet necik ilgs laiks, un šie laulātie draugi atnes pie altāra savu pirmdzimto, kura vaibsti ir tik Iīdzigi viņu pašu vaibstiem; bērns top apslacīts ar svēto ūdeni un tik cieši iekļauts baznīcas kopībā, ka viņš var atraidīt šo labvēlību, tikai kļūdams par visbriesmīgāko atkritēju. Laicīgās dzīves prasībām bērns savā mūžā pielāgojas pats, bet ticības lietās viņš ir jāpamāca. Ja pārbaudē top redzams, ka viņš ir pilnīgi sagatavots, tad jaunietis tiek uzņemts baznīcas klēpī kā pilntiesīgs loceklis un kā patiess un brīvprātīgs šās ticības atzinējs, turklāt šī notikuma svarīgums arī tiek pasvītrots ar īpašu ārēju ceremoniju. Tikai tagad jaunais cilvēks ir kļuvis par īstu kristieti, un tikai tagad viņš pilnīgi apzinās savas priekšrocības un reizē arī savus pienākumus. Bet pa šo laiku viņš jau ir šo to pieredzējis, viņš ir pamācīts un sodīts un galu galā sapratis, cik neizkopta vēl ir viņa paša iekšējā pasaule; gan jau arī turpmāk viņam vēl gadīsies uzklausīt pamācības un izdarīt pārkāpumus, taču sodu viņš vairs nesaņems. Dabas un reliģijas prasību pretrunas viņa dvēselē neizbēgami radīs milzīgu sajukumu, un te nu viņam ir dota brīnišķīga iespēja uzticēt savus darbus un nedarbus, savus trūkumus un savas šaubas cienījamam, tieši šim nolūkam izraudzītam vīram, kas pratīs mierināt, brīdināt, stiprināt, pārmācīt ar simboliskiem sodiem un beigu beigās aplaimot, pilnīgi izlīdzinot viņa vainu; šis vīrs tad atkal pasniegs viņam tīru un šķīstītu viņa cilvēcības apliecinājumu. Tā, iepriekš sagatavots un pilnīgi nomierināts ar vairāku ceremoniālu palīdzību, kuri savukārt, tuvāk iepazīstot, sadalās sīkākos sakramentu nozarojumos, cilvēks metas ceļos un saņem dievmaizīti; lai šā svētā akta noslēpums kļūtu vel dziļāks, vīna kausu viņš var aplūkot tikai iztālēm, jo šī nav parasta ēšana un dzeršana, kas apmierina salkumu, — tas ir debesu ēdiens, kurš rada slāpes pēc debesu dzēriena.

Taču lai jauneklis nedomā, ka ar to jau viss ir paveikts, — un pat lai īsts vīrs tā nedomā! Laicīgajā dzīvē gan mēs beigu beigās pieradināmies stāvēt paši uz savām kājām, un ari tad ne vienmēr pietiek zināšanu, prāta un rakstura stingrības, bet garīgās lietās turpretī nekad nevaram iemācīties visu līdz galam. Mūsu cēlākās jūtas, kuras bieži vien nevar mūsu dvēselē atrast savu islo vietu, turklāt vēl nomāc tik daudzi ārejie iespaidi, ka mums gandrīz nepietiek spēka, lai rastu padomu, mierinājumu un palīdzību. Šim nolūkam tad arī uz visu mūžu ir paredzētas minētās dziedinošās zāles, un arvien kāds saprotošs un svēts vīrs ir nomodā par to, lai paradītu pareizo ceļu tiem, kas nomaldījušies, un atvieglotu mokas cietējiem.

Kas visā cilvēka mūža gājumā ir tāda veidā izmēģināts, tam pie nāves sliekšņa ir desmitreiz vairāk jāparāda savas dziedinošās spējas. Ja viņš jau no jaunām dienām ir radināts uzticēties, tad nāvei nolemtais kāri uztver simboliskos, savā īpašā veidā iztulkojamos mierinājuma vārdus, un brīdī, kad zudusi jebkura cerība uz dzīvi šaisaulē, debesis viņam nodrošina pēcnāves dzīvi uz mūžu mūžiem. Viņš ir cieši pārliecināts, ka nedz naidīgi spēki, nedz ari nelabvēlīgi gari nespēs viņu aizkavēt iegūt apskaidrību, lai tieša tuvībā ar dievu baudītu to neizmērojamo svētlaimi, kas izstaro no dieva vaiga.

Beigu beigās, lai viss cilvēks tiktu padarīts par svētu, top svaidītas un svētītas arī viņa kajas. Pat tādā gadījuma, ja slimnieks izveseļotos, viņa kājas tikai ar pretīgumu pieskarsies šai pasaulīgajai, cietajai, necaurredzamajai zemei. Tām ir jākļūst brīnumaini elastīgām, lai spētu aizstumt projām zemes kukuržņus, kuri tas līdz šim saistījuši pie sevis. Un ta vienlīdz svarīgas svētas ceremonijas, par kuru skaistumu mēs šeit esam ieminējušies tikai dažos vārdos, veido mirdzošu loku, kas savieno šūpuli un kapu, lai cik tālu tie arī viens no otra atrastos.

Taču visi šie garīgie brīnumi neizaug un nenobriest parastajā zemē kā citi augļi — tos tur nevar nedz sēt, nedz dēstīt, nedz kopt. Tie ir jāizlūdzas no citas sfēras, un tas ne katram un ne katrā laika izdosies. Uz šo jautājumu mums dod atbildi visaugstākais no senajās reliģiskajās teikās sastopamajiem simboliem. Mēs uzzinām, ka augstā-

kajai varai ir iespējams izraudzīties kādu cilvēku no pārējo vidus, apveltīt to ar īpašu labvēlību, dot tam savu svētību un iecelt to svēto kārta. Lai tomēr to neuzlūkotu par vienkāršu dabas dāvanu, ir nepieciešams, lai tas, kuram bijusi tiesība saņemt šo lielo, ar nopietniem pienākumiem saistīto labvēlību, nodotu to tālāk citiem un lai tādejādi zemes virsu garīga mantojuma ceļā uz mūžu mūžiem tiktu saglabāta lielākā bagātība, kādu vien cilvēks var iegūt, turklāt vēl pats saviem spēkiem nespēdams to nedz izcīnīt, nedz piesavināties. Patiesi, priestera iesvētīšanā ir apvienots viss, kas nepieciešams, lai ietekmīgi izdarītu tādas reliģiskās ceremonijas, ar kurām pūlim liek parādīta dieva žēlastība un kuras turklāt neprasa nekādu citu līdzdalību ka tikai ticību un drošu paļāvību. Un tā nu priestera iekļaušanās viena rindā ar saviem priekštečiem un sekotājiem, viņa ienākšana to cilvēku lokā, kas ir svaidīti tapai kā viņš, un kļūšana par augstāko svētības devēju notiek bezgala krāšņi vēl jo vairāk tāpēc, ka ne jau šis cilvēks pats ir tas, ko mēs godājam, bet gan viņa amats un ne jau viņa rokas mājiena priekšā mēs metamies ceļos, bet gan tās svētības priekšā, kuru viņš dod un kura mums liekas vēl jo cildenāka, tieši no debesīm sūtīta tāpēc, ka šās zemes radījums, ar kura starpniecību mēs to saņemam, nespēj šo svētību nedz vājināt, nedz mazināt pat tad, ja viņš pats ir grēcīgs un netikumīgs.

Bet cik ļoti saskaldīta šī patiesi garīgā saistība ar augstāko varu ir protestantismā, kas vienu daļu no minētajiem simboliem ir pasludinājis par apokrifisku un tikai nedaudzus kanonizējis. Un kā gan, izturoties vienaldzīgi pret vieniem, var mūs iemācīt dziļi cienīt citus simbolus?

Man savā laikā ticības mācības skolotājs bija kāds labsirdīgs, vecs un vārgs garīdznieks, kurš jau daudzus gadus bija bijis mūsu ģimenes biktstēvs. Katķismu, tā izskaidrojumu un ticības locekļus varēju nobērt kā zirņus, tāpat arī man nebija palicis nezināms neviens no bībeles izteicieniem, kuri stingri pamatoja reliģijas mācību, taču no visa tā rnan nebija nekāda labuma, jo, kad man pastāstīja, ka šis krietnais, vecais vīrs galvenajā pārbaudījumā eksaminējot pēc kādas vecas metodes, tad es pazaudēju jebkuru prieku mācīties un interesi par šo priekšmetu, pēdējās astoņas dienas dažādi izklaidējos, saliku savā platmalē lapiņas, kuras biju aizņēmies no kāda vecākā biedra un kas savukārt tās bija ieguvis no šā garīdznieka, un bez iejūtas un nesakarīgi nolasīju visu to, ko es būtu varējis runāt izjusti un ar pārliecību.

Taču šajā svarīgajā dienā manu labo gribu un centību vēl vairāk paralizēja bezjūtīgs garīgs kūtrums tai brīdī, kad man vajadzēja tuvoties biktskrēslam. Sapratu gan, ka man piemīt daži trūkumi, taču lielas vainas neapzinājos, un tieši šī pārliecība palīdzēja trūkumus notušēt, jo tā lika man meklēt to morālo spēku, kas manī slēpās un kas ar stingras apņēmības un neatlaidības atbalstu galu galā panaca to, ka es uzveicu sevī veco Ādamu. Mums mācīja, ka mēs tieši tāpēc esam daudz labāki par katoļiem, ka pie biktskresla nekādi īpaši grēki nav jāsūdz un ka mums nepiederētos to darīt pat tad, ja mēs to gribētu. Tas man nemaz nebija pa prātam, jo mani attiecībā uz reliģiju māca visai dīvainas šaubas, par ko es šādā izdevīgā gadījumā labprāt būtu pastāstījis. Ta kā tas nevarēja notikt, tad es pats sev sacerēju grēksūdzi, kura labi atspoguļoja manu dvēseles stāvokli un kurai vajadzēja saprotošam cilvēkam visumā atklāt to, ko man atsevišķi bija liegts stāstit. Taču, kad es iegāju senatnīgajā Baskāju baznīcas kora telpā un tuvojos brīnumainajiem, režģotajiem nožogojumiem, aiz kuriem garīdznieki mēdza pieņemt grēksūdzi, kad zvaniķis man atvēra durvis un es atrados ieslēgts šaurajā telpa aci pret aci ar savu veco garīgo tēvu, un kad viņš ar mani sasveicinājās savā vārgajā balsī, kam bija nazāla pieskaņa, visa mana gara un sirds gaisma pēkšņi apdzisa un labi iegaumēta grēksūdze negribēja vairs nākt pār lūpām, es apjukumā atvēru grāmatu, kura bija man rokas, un nolasīju pirmo īsāko formulu, kāda pagadījās; ta turklāt bija tik vispārīga, ka jebkurš to būtu varējis gluži mierīgi norunāt. Es saņēmu grēku atlaidi un devos prom bez jebkāda saviļņojuma, nākamajā dienā kopa ar vecākiem gāju pie dievgalda un pāris dienu uzvedos tā, kā jau pēc šādas svētsvinīgas ceremonijas pienākas.

Vēlāk mūsu reliģijas iespaidā, kura ir izveidota no dažādām dogmām un balstas uz dažādi iztulkojamiem bībe-Ies izteicieniem, ar mani notika tāda nelaime, kāda mēdz piemeklēt cilvēkus, kam ir noslieksme uz šaubīšanos, — proti, cilvēks pamazam ieslīgst hipohondrijā un beidzot nonāk līdz tās galējai robežai, kad viņu sāk mocīt visādas uzmācīgas idejas. Esmu pazinis vairākus cilvēkus, kuri sprieda un dzīvoja visai saprātīgi, taču nespēja atbrīvoties no domas par grēku, kas izdarīts pret svēto garu, un no bailēm, ka viņi paši pret to ir noziegušies. Līdzīga kaite draudēja ari man sakarā ar pārdomām par svēto vakarēdienu. Jau agrā bērnībā mani dziļi bija ietekmējis teiciens, ka tas, kurš necienīgi bauda svēto vakarēdienu, līdz ar to pats sevi pakļauj tiesas spriedumam. Visas šausmas, par ko biju lasījis viduslaiku rakstos, kur stāstits par dieva tiesu, par visdīvainākajiem pārbaudījumiem ar nokaitētu dzelzi, uguni un verdošu ūdeni, un pat bībeles teiksmu par avotu, kas nevainīgajam sniedz veldzi, bet vainīgo uzpūš un liek tam pārsprāgt, — visu to es spilgti iztēlojos savā fantāzijā, un tas man iedvesa vislielākās šaušalas, jo šas vissvētākās ceremonijas laikā, kā likās, uz necienīgā pleciem uzgūlās visi iespējamie grēki — nepildīti solījumi, liekulība, nepatiesi zvēresti, dieva zaimošana, un tas bija vēl jo briesmīgāk tāpēc, ka neviens nevarēja uzdrošināties iedomāties sevi par vakarēdiena cienīgu un grēku piedošana, kam beigas vajadzēja visu vainu izlīdzināt, bija tik daudzējādā ziņā nosacīta, ka cilvēks nekādi nevarēja būt drošs, vai viņam piedots.

Šis drūmās bažas mani tik ļoti nomocīja un paskaidrojumi, kurus man sniedza un atzina par pietiekamiem, šķita tik skopi un nepārliecinoši, ka tie vel tikai paspilgtināja baismo ainu un es, nonācis Leipcigā, tūlīt mēģināju pilnīgi atbrīvoties no visām saistībām ar baznīcu. Cik nomācošiem gan tāpēc vajadzēja likties Gellerta atgādinājumiem, turklāt es arī, ievērojot viņa jau ta diezgan lielo nerunību, ar ko viņš centās atkratīties no mūsu uzbāzības, nemaz negribēju viņu apgrūtināt ar tādiem dīvainiem jautājumiem vēl jo vairāk tāpēc, ka, būdams priecīgākā omā, es pats par tiem kaunējos un beigu beigās pilnīgi aizmirsu gan savas neizprotamās dvēseles bailes, gan ari baznīcu un altāri.

Gellerts saskaņā ar savu dievbijīgo noskaņojumu bija izstrādājis morāles principus, kurus viņš laiku pa laikam publiski nolasīja un tā ļaužu priekša visai slavējami izpildīja savu pienākumu. Gellerta raksti^74 jau ilgu laiku skaitījās vācu ētiskas kultūras pamats, un ikviens p.o visas sirds vēlējās ieraudzīt viņa morāles principus iespiesta veidā, taču tam bija lemts notikt tikai pec šā krietnā vīra nāves, tāpēc tie, kas Gellerta dzīves laikā bija dzirdējuši viņu pašu tos lasām, atzina sevi par ļoti laimīgiem. Filozofijas lektorijs tādas reizēs bija kā bāztin piebāzts, un cildenā runātāja smalkā dvēsele, viņa patiesā griba, viņa līdzjūtība un vēlēšanas, lai mums būtu labi, viņa pamācības, brīdinājumi un lūgumi, kas tika izteikti mazliet dobjā un skumīgā balsī, uz kādu bridi acīmredzot spēja klausītājus ietekmēt, taču šī ietekme ilgi nesaglabājās vēl jo vairak tāpēc, ka vienmēr atradās arī daži zobgaļi, kas šo maigo un, kā viņiem šķita, nogurdinošo runas manieri prata mūsu acīs padarīt aizdomīgu. Atceros, ka reiz kāds iebraucis francūzis apvaicājās, kādi tad ir šā vīra principi un uzskati, ja jau viņu skrien kļausities tik milzīgi ļaužu bari. Kad mēs bijām snieguši vajadzigo informāciju, viņš šūpoja galvu un smaidīdams sacīja: «Laissez le faire, il nous formē des dupes.» [10]

Un tādejādi labāka sabiedrība, kas savā tuvumā ne visai spēja ciest kaut ko patiesi godājamu, dažkārt prata sabojāt morālo ietekmi, kāda Gellertam varēja uz mums būt. Te viņam ņēma ļaunā, ka dižciltīgos un bagātos dāņus, kuri bija ieradušies ar īpašām rekomendācijām, viņš mācot labāk nekā pārējos studentus un ārkārtīgi par viņiem rūpējoties, te atkal pasludināja par savtīguma un «onkuļu būšanas» pierādījumu to, ka viņš pie sava brāļa bija šiem jaunajiem cilvēkiem rīkojis pusdienas. Geilerta brālis — liela auguma, stalts, spēcīgs, vārdos skops un diezgan parupjš virs — kā stāstīja, esot bijis paukošanas skolotājs un pie pusdienu galda reizumis apgajies ar saviem dižciltīgajiem viesiem visai asi un rupji, pret ko pats Gellerts esot izturējies pārak iecietīgi, tapec nu atkal ļaudis domāja, ka viņiem šie jaunekļi jāaizstāv, un tā krietnā Geilerta labais vārds tika visu mutēs tiktāl deldēts un valkāts, ka beigu beigās, lai mums nebūtu savā skolotājā jāviļas, mēs kļuvām pret viņu vienaldzīgi un vairs pie viņa negājām; taču, kad viņš savā ramaja, baltajā zirga jāja mums garām, mēs viņu arvien godbijīgi sveicinājām. Šo zirgu bija uzdāvinājis kūrfirsts, lai pamudinātu Gel-lertu vairak kustēties, jo tas bija nepieciešams viņa veselības saglabāšanai, un šo pagodinājumu ļaudis Gellertam vis tik viegli nepiedeva.

Un tā pamazām arvien tuvāk nāca tas laiks, kad manās acīs zaudēja nozīmi jebkura autoritāte un es sāku apšaubīt un izmisumā noraidīt pat visizcilākos un labakos cilvēkus, kurus biju pazinis vai savā prātā iztēlojies.

Fridrihs Otrais manās domās vēl arvien pacēlās pāri visiem citiem gadsimta ievērojamākajiem vīriem, un tāpēc man likās visai dīvaini, ka es Leipcigas iedzīvotāju sabiedrībā drīkstēju viņu tikpat maz slavēt kā agrāk sava vecātēva mājās. Sie ļaudis bija ar grūtībām nesuši smago kara slogu, un tāpēc viņiem nevarēja ņemt ļaunā to, ka viņi nebija sevišķi labās domās par cilvēku, kurš šo karu bija sācis un turpinājis. Tāpēc viņi bija gan ar mieru atzīt Fridrihu par ievērojamu, bet nekādā ziņā ne par lielu personību. Viņi sacīja, ka neesot nekāda māksla kaut ko paveikt, ja cilvēka rīcībā ir daudz līdzekļu, un, ja netaupot nedz zemes, nedz naudu, nedz asinis, tad jau galu galā ari varot piepildīt savus nodomus. Neviens no Fridriha plāniem un neviens no viņa darbiem neliecinot par to, ka viņš būtu liela personība. Visa, kas bijis atkarīgs vienīgi no viņa, šis vīrs vienmēr esot pieļāvis tikai kļūdas, bet izcili veikumi kļuvuši redzami tikai tad, kad viņš bijis spiests savas kļūdas labot, un viņš tikai tāpēc vien esot iemantojis lielu slavu, ka ikviens cilvēks jau vēloties, lai viņam pašam arī piemistu spēja veikli izlabot savas daudzās kļūdas. Ja soli pa solim izsekotu Septiņgadu kara norisei, tad kļūtu redzams, ka šis karalis gluži nevajadzīgi upurējis savu lielisko armiju un pats bijis vainīgs, ka postošās kaujas tik ilgi vilkušās. Patiesi izcils vīrs un karavadonis būtu ar saviem ienaidniekiem daudz ātrāk ticis gala. Lai pierādītu savu taisnību, šie cilvēki minēja neskaitāmus piemērus, kurus es nevarēju apstrīdēt, un tā nu es jutu, ka mani arvien vairāk mazinās neierobežotā godbijība, ko jau no bērnu dienām biju jutis pret šo ievērojamo valdnieku.

Gluži tāpat ka Leipcigas iedzīvotāji man laupīja patīkamās jūtas, ko rada cieņa pret lielu personību, tā arī kāds jauns draugs, kuru es tai laika biju iemantojis, stipri mazināja godbijību, kādu jutu pret saviem toreizējiem laikabiedriem. Sis draugs bija viens no vislielākajiem savādniekiem visa pasaulē. Viņu sauca par Bērišu^75, un viņš strādāja par mājskolotāju pie jaunā grāfa Lindc-nava. Jau viņa āriene bija diezgan dīvaina. Viņš bija kalsns un labi noaudzis, krietni pāri trīsdcsmitiem, ar lielu degunu un vispār asiem vaibstiem; savu īpatnējo matu sastikajumu, kas drīzāk atgādināja parūku, viņš valkāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, ļoti glīti ģērbās un nekad negāja no mājas laukā citādi kā tikai ar zobenu pie sāniem un ar platmali padusē. Viņš piederēja pie tādiem cilvēkiem, kam piemīt sevišķas spējas nosist laiku, vai drīzāk pie tādiem, kuri pilnīgi ne no kā prot izgudrot sev kādu laika kavēkli. Visu viņš darīja lēnām un ar īpatnēju cienīgumu, ko varētu saukt par manierīgu, ja vien Bērišam jau no dabas nepiemistu zināms manierīgums. Viņš atgādināja vecu francūzi un arī ļoti labi un veikli runāja un rakstīja franciski. Šim cilvēkam bija vislielākais prieks nopietni nodarboties ar nenopietnām lietām un bezgalīgi ilgi noņemties ar kaut kādu mu|ķīgu iedomu. Viņš vienmēr tērpās pelēkas drānās, un, tā kā viņa apģērbs bija sakombinēts no dažādu nokrāsu gabaliem, tad viņš dienām ilgi varēja prātot, kādu pelēkas drānas gabalu lai vēl uzģērbj mugurā, un bija laimīgs, ja viņam tas izdevās un ja mēs tad palikām kaunā, jo bijām par to šaubījušies vai arī apgalvojuši, ka tas ir neiespējami. Tad viņš mūs ilgi strostēja par izdomas trūkumu un par mūsu neticību viņa spējām.

Bērišs, starp citu, bija guvis krietnu izglītību, sevišķi labi pārzināja jaunākās valodas un šo tautu literatūru, un turklāt viņam bija arī sevišķi skaists rokraksts. Pret mani viņš bija ļoti labvēlīgi noskaņots, un, tā kā es jau arvien biju radis draudzēties ar cilvēkiem, kas vecāki par mani, un man to patika darīt, tad es drīz vien viņam pieķēros. Saiešanās ar mani Bērišam sagadāja īpatnēju izklaidēšanos, jo viņam patika apvaldīt manu nemieru un nepacietību, un šai ziņa viņam arī bija diezgan ko noņemties. Dzejas mākslā viņam piemita tas, ko mēdz saukt par gaumi, — zināms vispārīgs spriedums par labo un slikto, par viduvējo un pieļaujamo; viņš tomēr gan vairāk mēdza nopelt un ar savām kodīgajām piezīmēm, kuras tik asprātīgi un gražīgi izsacīja te par viena, te par otra rakstnieka prozu vai dzeju, galīgi sagrāva to mazumiņu ticības mana laika rakstniekiem, kas manī vēl bija saglabājies. Manis paša sacerējumus viņš vērtēja iecietīgi un ļāva man rakstīt, kā vēlos, tikai ar vienu noteikumu — ka es neko nedošu iespiešanai. Viņš apsolīja, ka tos manus darbus, kurus viņš atzina par labiem, pats pārrakstīšot un pasniegšot man glītā iesējumā. Šis pasākums tad nu sagādāja visplašākās iespējas laika vilkšanai garumā. Kamēr viņš varēja atrast īsti piemērotu papīru, kamēr izvēlējās formātu, kamēr noteica malas platumu un burtu veidu, kamēr sadabūja kraukļa spalvas, noasinaja tās un iepildīja tušu, pagāja nedēļas un darbs vel ne drusku nebija pavirzījies uz priekšu. Pec tam viņš katru reizi tikai pec ilgas kārtošanas un gatavošanās ķērās pie rakstīšanas, taču pamazām radas patiešām visai glīts manuskripts. Dzejoju nosaukumi bija rakstīti fraktīirā, bet paši dzejoļi stāvā sakšu rokrakstā, un katra dzejoļa beigās bija atbilstoša vinjete, kuru viņš bija vai nu kaut kur atradis, vai ari pats izdomājis, turklāt viņš visai glīti prata atdarināt kokgriezumu un tipogrāfiju klišeju svitrinajumus, kuri^1 šādos gadījumos tiek lietoti. Darba gaitā viņš man vairākkārt mēdza radīt, kas jau paveikts, un komiski patētiskā toni centās ieskaidrot, cik laimigs gan es varot justies par to, ka mani sacerējumi tiek iemūžināti tik lieliska rokraksta, turklāt tāda veidā, kādā to neviena spiestuve nespētu izdarīt, un tas mums atkal sagādaja ieganstu sarunās aizvadīt vēl daudzas patīkamas stundas. Tā kā šim cilvēkam bija krietnas zināšanas, tad, saiedamies ar viņu, es patiesībā varēju ari daudz ko mācīties, un mūsu draudzēšanās man nāca par labu arī tikumiskā ziņā, jo viņš prata apvaldīt manu nemierīgo, straujo raksturu. Jebkura veida rupjiba viņam bija sevišķi pretīga, un viņa joki gan vienmēr bija dīvaini, taču tiem ne mazākā mēra nepiemita neķītrība vai trivialitāte. Pret saviem tautas brāļiem viņš atļāvas izrādīt pavisam savādas antipātijas un komiskā gaismā attēloja visu, ko vien tie darija. Viņa izdoma bija neizsīkstoša, kad viņš ņēmās komiski attēlot atsevišķas personas, jo viņš katra cilvēka ārienē prata saskatīt kaut ko izsmejamu. Ta, piemēram, kad mēs abi stāvējām, atspiedušies pret palodzi, viņš stundām ilgi varēja pētīt un vērtēt garāmgājējus un, kad viņš tos diezgan ilgi bija pēlis, tad sāka sīki un precīzi stāstīt, ka šiem ļaudīm patiesībā vajadzētu ģērbties, staigat un izturēties, lai tie izskatītos pēc kārtīgiem cilvēkiem. Viņa ieteikumi pa lielākajai daļai saturēja tik nepiemērotus un muļķīgus norādījumus, ka mēs smējāmies ne tik daudz par to, kā šie ļaudis izskatījās, bet vairak par to, kā tie varētu izskatīties. ja būtu tik nesaprātīgi, ka šāda kārtā pārveidotu savu ārieni. Visos šādos gadījumos Berišs izturējās bez jebkādas žēlastības, kaut gan ne mazākā mēra nebija ļauns. Mēs savukārt mēdzām viņu kaitināt, apgalvodami, ka viņš pēc savas ārienes noteikti atgādina ja nu ne francūzi deju skolotāju, tad vismaz svešvalodu pasniedzēju augstskolā. Šāds aizrādījums parasti izraisīja stundām ilgas tirādes, ar kurām viņš mēģināja parādit milzīgo atšķirību starp sevi un kaut kādu vecu francūzi. Turklāt vel viņš parasti uzbāzās ar visādiem muļķīgiem ierosinājumiem, ko mums vajadzētu darīt, lai palīdzētu viņam pārveidot un modificēt savu garderobi.

Savā dzejā, kurai nodevos jo cītīgāk, jo skaistāks uri biezāks rūpīgā darba rezultātā kļuva pārrakstāmais krājums, es tagad ar visu sirdi tiecos pēc dabiskuma un patiesības un, kaut arī tēmas ne vienmēr bija nozīmīgas, tomēr arvien centos panākt tīru un skaidru izteiksmi vēl jo vairāk tāpēc, ka draugs man bieži atgādināja, ko nozīmē pārrakstīt pantu ar kraukļa spalvu un tušu uz holandiešu papīra, cik daudz tas prasa laika, spēju un pūļu, ko taču nedrīkst izšķiest tukšam un nevajadzīgām nodarbībām. Turklāt viņš tādas reizēs mēdza atvērt kādu jau pabeigtu burtnīcu un gari un plaši skaidrot, kas. vienā vai otrā vietā neiederētos; pēc tarn viņš aizrādīja, cik laimīgi mēs varam būt tādēļ, ka nekā tamlīdzīga tur patiešām arī nav. Tad viņš visai nicīgi izsacījās par grāmatu iespiešanu, atdarināja burtlici, zobojās par tā darba paņēmieniem, par steidzīgo ķerstišanos un secināja, ka no tā arī ceļas visas literatūras nelaimes. Tam pretstatā viņš slavināja pārrakstītāja korekto izturēšanos un cildeno amatu un tūlīt sēdās pie galda, lai mums to nodemonstrētu, turklāt vēl izbāra mūs par to, ka mēs neņemam piemēru no viņa un pie rakstāmgalda neizturamies gluži tāpat. Tad viņš atkal stāstīja par atšķirību, kāda pastav starp burtlici un pārrakstītāju, paņēma iesāktu vēstuli, apgrieza to otrādi un rādīja, cik nepiedienīgi esot rakstīt no apakšas uz augšu vai arī no labās puses uz kreiso, un tādā garā sarunāja vēl tik daudz, ka varētu pierakstīt pilnus vairākus sējumus.

Ar tādām nevainīgām muļķībām mēs izšķiedām dārgo laiku, un nevienam no mums ir prātā neienāca, ka mūsu pulciņš nejauši izdaris kaut ko tādu, kas radīs vispārēju sensāciju un sagādās mums ne visai labu slavu.

Semināra vadīšana Gellertam acīmredzot nesagādāja daudz prieka, un, ja viņam reizumis radās patika dot kādus norādījumus par prozas un dzejas stilu, tad viņš privātā kārta nodarbojās tikai ar nedaudziem un mēs jau nu to skaita neiekļuvām. Robu, kas tāpēc radās oficiālajās nodarbībās, lūkoja aizpildīt profesors Klodijs^76, kurš jau bija kļuvis diezgan populārs kā literatūras, kritikas un dzejas mākslas speciālists un, būdams jauns, jautrs un darbīgs cilvēks, iemantojis sev daudz draugu gan universitāte, gan vispār pilsētā. Gellerts pats mums ieteica klausīties Klodija lekcijas, un vissvarīgākajos jautājumos mēs tur lielu atšķirību nesaskatījām. Arī viņš kritizēja tikai detaļas, tāpat kā Gellerts izdarīja labojumus ar sarkanu tinti, un tā mēs savos darbos kļūdas vien tikai redzējām, bet ceribu atrast pareizo ceļu mums nebija nekādu. Es biju aiznesis Klodijam dažus no saviem nelielajiem darbiem, un viņš tos nenovērtēja slikti. Taču tieši tai laikā saņēmu vēstuli no mājām, ka man noteikti jāsacer dzejolis sava tēvoča kāzām. Tas gaisīgais un vieglprātīgais laiks, kad man šāda nodarbība bija sagādājusi prieku, tagad šķita jau sen pagājis, un, tā kā pašā notikumā es nevarēju atrast pietiekami daudz vielas, tad nolēmu savu darbu pamatīgi izpušķot ar ārējiem izgreznojumiem. Sai nolūkā es sapulcināju visu Olimpu un sakarā ar Frankfurtes jurista kāzām sarīkoju dievu apspriedi, turklāt tā norisinājās visai nopietnā garā, kā tas par godu šada cienījama vīra rīkotām svinībām pienākas. Venera un Temida bija viņa dēļ sastrīdējušās, taču amors viltīgi izjokoja Temidu, un līdz ar to Venera guva uzvaru un dievi nolēma, ka precībām ja notiek.

Man pašam šis dzejolis nekādā ziņā nelikās peļams. No mājām es arī saņēmu jauku uzslavas vēstuli, tāpēc papūlējos dzejoli vēlreiz glīti pārrakstīt, cerēdams, ka ari no sava skolotāja dzirdēšu atzinīgus vārdus. Taču šai ziņā biju kļūdījies. Viņš ņēmās ļoti stingri dzejoli analizēt un, nemaz nevērodams, ka tas pēc savas ieceres tuvs parodijai, pavēstīja, ka nekādā ziņā nepiederoties izmantot tik daudzus dievus, lai dotu izšķirošu pavērsienu kādam necilam cilvēka dzīves notikumam, aizrādīja, ka šāda mitoloģisku teļu ekspluatēšana vieta un nevietā esot aplams paradums, kas cēlies agrākajos pedantiskajos laikos; pēc savas formas dzejolis viņam šķita vietumis sacerēts pārāk augstā, vietumis atkal pārāk zemā stilā, un, to labodams, viņš sarkano tinti nebija taupījis, taču pats apgalvoja, ka esot darījis vēl pārāk maz.

Šādus darbus gan lasīja priekšā un recenzēja anonīmi, taču studenti loti uzmanīgi vēroja cits citu, un tā arī nepalika noslēpums, ka par šo nelaimīgo dievu sapulci esmu rakstījis es. Tā kā man tomēr profesora izteiktā kritika, ja es atzinu viņa redzes viedokli, šķita itin pareiza un visi dievi, tuvāk aplūkojot, patiesi izrādījās tikai tukši māņu tēli, tad es nolādēju visu Olimpu, aizmetu prom mītisko Panteonu kopumā, un kopš tā laika Amors un Ļima ir vienīgās dievības, kas sastopamas manos īsajos dzejoļos.

To personu vidū, kuras Bērišs bija izraudzījies par mērķi savām asprātības bultām, Klodijs ieņēma pirmo vietu, un nebija jau ari grūti saskatīt viņā jocīgas īpašības. Viņš bija maza auguma, padrukns un ar noslieksmi uz korpulenci, bet kustībās straujš, savos izteikumos nepastāvīgs un izturēšanās veidā mainīgs. Ar visu to viņš Stipri atšķīrās no pārējiem pilsoņiem, kuri viņu tomēr ļoti labi ieredzēja viņa labo īpašību pēc un arī tādēļ, ka cerēja vēl sagaidīt no viņa lielas lietas.

Parasti viņam uzticēja dzejoļu sacerēšanu svinīgiem gadījumiem. Tā sauktās odas viņš rakstīja tādā stilā, kādu bija izvēlējies Pamiers un kāds piederējās vienīgi Pamieram. Klodijs, cenzdamies viņu atdarināt, galvenām kārtam bija pievērsis uzmanību svešajiem vārdiem, kuri Ram-lera dzejoļiem piešķīra majestātisku krāšņumu; Ramlera odās tas labi atbilst izvēlēto tēmu diženumam un to poētiskajam izstrādājumam, tāpēc šīs odas ir patīkami klausīties un tas ļoti labvēlīgi ietekmē cilvēka dvēseles noskaņojumu, kā arī rosina iztēli. Klodija odās turpretī šie vārdi skanēja svešādi, jo viņa dzeja nekādā ziņā nebija piemērota cilvēka gara pacilāšanai.

Sos dzejoļus nu mums bieži nācās redzēt glīti iespiestus un klausīties, cik milzīgi tie tiek slavināti, un tad mums likās īpaši nepieklājīgi tas, ka viņš, kas mūsu acīs bija noniecinājis pagānu dievus, tagad mēģina pats sev sasliet kāpnes uz Pamāšu, izmantojot par pakāpieniem grieķu un latīņu vārdus. Izteicieni, kuri bieži atkārtojās Klodija dzeja, cieši iespiedās mums atmiņā, un reiz kādā jautrā bridi, kad mēs sēdējām konditorejā «Sakņu dārzi» un ēdām varen garšīgas kūkas, man pēkšņi ienāca prātā apkopot visus šos spēcīgos un iedarbīgos vārdus vienā dzejolī, kas būtu veltīts konditoram Hendelam. Sacīts — darīts! Un tā nu dzejolis šeit tiek citēts tieši tāds, kādu mēs to ar zīmuli uzrakstījām uz istabas sienas:

Ak. llendeli, ko dienvidos un ziemeļzemēs teic!

Jel klausies peānu, šeit draugi tevi sveic!

Tu, ģēnijs radošais, kam meklēt neapnīk,

Cep kilkas oriģinālas, kas gaiļiem, britiem tik.

Bet 11 i m e t m e d u, kas uz meles kūst,

To pārspēj kafija, kas te kā okeāns plūst.

Tavs nams kā monu m e n t s, kas mākslai slavu teic,

Tas bagāts trofejām, un nācijas las sveic,

Tām vēstīdams: «Bez d i a d ē m a s Hendels laimīgs kļuvis Un grašus ievācis, ko k o t u r n s būtu guvis.»

Ar pompu varenu reiz tava urna zaigos,

Līs k a t a k o m b ā s patriotiem asaras pār vaigiem.

Nē, dzīvo jel! Tavs tors būs ligzda audzēm jaunām.

Kā Olimps stāvi cēls. kā Par nāss nesagraujams!

Un grieķu falangām ar Romas b a 11 i s t ā m —

Vai ģermāņus un HendeJus gan satriekt tām?

Tavs labums prieks ir mums, tavs posts mums sāp kā savs,

!r māja mūzu dēliem. I lendel. templis tavs.

Šis dzejolis iigu laiku gluži neievērots nostāvēja starp daudziem citiem, ar kuriem bija noraibinātas istabu sienas, un mēs, pietiekami uzjautrinājušies, pārējo notikumu iespaida to pavisam aizmirsām. Pēc krietna laika Klodijs nāca atklātībā ar savu «Medonu», kura gudrība, augstsirdība un likumība mums likās bezgala smieklīga, lai kā šas lugas pirmajai izrādei tika aplaudēts. Tuiit tai pašā vakarā, kad mēs sapulcējāmies vīna pagrabā, es sacerēju prologu četruzsvaru vārsmās; tur bija attēlots, ka uz skatuves uznāk Arlekms ar diviem lieliem maisiem, noliek tos katru savā proscēnija pusē un, iepriekš visādi izjokojies, pavēsti skatītājiem, ka maisos atrodas morāles un estētikas smiltis, kuras aktieri visai bieži kaisīs acīs skatītājiem. Viens maiss esot pilns ar labdarībām, kuras nekā nemaksā, un otrs ar jauki noformulētiem uzskatiem, kam nav pamatojuma. Tad viņš visai nelabprāt aizgāja projām, bet pēc tam vēl vairākas reizes atgriezās un nopietni lūdza skatītājus ievērot viņa brīdinājumu un vērt acis ciet, atgādināja arī, ka viņš vienmēr bijis to draugs un labi pret tiem izturējies, un sarunaja vēl daudz ko. Prologu turpat istabā tūlīt notēloja mūsu draugs Horns, taču šis joks palika tikai starp mums, las netika pat pārrakstīts, un oriģināls driz vien nozuda. Taču Hornam, kurš visai jauki bija tēlojis Arlekinu, ienāca prātā ar vairākiem pantiem papildināt manu Hendelam veltīto dzejoli un attiecināt to uz «Medonu». Viņš to nolasīja priekšā, bet mums tas nekādu prieku nesagādāja, jo klāt pierakstītie panti nelikās visai asprātīgi un pirmais, gluži citādā garā rakstītais dzejolis tagad šķila izkropļots. Draugs, būdams neapmierināts ar mūsu vienaldzību un pat nopēlumu, acīmredzot bija šo dzejoli paradījis ciliem, un tiem tas likās svaigs un uzjautrinošs. Tagad nu daudzi ņēmās to norak-stit, un, tālab ka Klodija «Medons» bija iemantojis slavu, mans dzejolis drīz vien kļuva ļoti populārs. Tas izraisīja vispārēju sašutumu, un vaininieki (drīz vien bija kļuvis zināms, ka dzejolis sacerēts mūsu pulciņā) tika nikni nosodīti, jo kopš tā laika, kad Kroneks un Rosts uzbruka Got-šedam^77, nekas tamlīdzīgs vairs nebija noticis. Mēs jau agrāk bijām norobežojušies no citiem, bet tagad atradāmies gluži kā ūpji citu putnu barā. Ari Drēzdenē par šo notikumu nebija labas domās, un, ja ir runa par mums, tad tam bija ja ne tieši nepatīkamas, tad tomēr nopietnas sekas. Grāfs Liridenavs jau labu laiku nebija visai apmierināts ar sava dēla audzinātāju. Kaut gan jaunais cilvēks nebūt netika atstāts novārtā un Bērišs arvien uzturējās vai nu jaunā grāfa istabā, vai ari vismaz turpat tuvumā, kad skolotāji diendienā ar viņu nodarbojās, kaut gan Berišs kopā ar savu audzēkni ļoti kārtīgi apmeklēja lekcijas, dienā bez viņa nekad neizgāja no mājas un pavadīja viņu visās pastaigas, tomēr mēs pārējie ari vienmēr uzturējāmies Apela namā un gājām līdzi pastaigāties, un tas pievērsa citu uzmanību. Arī Bērišs pierada pie mums, beigu beigās vakaros ap pulksten deviņiem bieži vien nodeva savu audzēkni kambarsulaiņa rokās un pats uzmeklēja mūs vma pagrabā, kurp viņš nekad negāja citādi kā kurpēs un zeķes, ar zobenu pie sāniem un parasti ari ar cepuri paduse. Jokiem un blēņām, ko viņš arvien uzsāka, tad nebija gala. Tā, piemēram, viens no mūsu draugiem mēdza regulāri pulksten desmitos doties projām, jo viņš sagajas ar kādu jauku meiču, kuru varēja sastapt vienīgi šai laikā. Mēs šķīrāmies no viņa nelabprāt, un kādu vakaru, kad visi ļoti labā noskaņojumā sēdējām kopā, Bērišs klusībā apņēmās nelaist viņu prom. Tiklīdz pulkstenis nosita desmit, jauneklis piecēlās un atvadījās. Bērišs uzsauca viņam un lūdza vēl mirkli pagaidīt, jo viņš arī tūlīt iešot projām. Tad nu viņš itin ticamā veidā saka vispirms meklēt savu zobenu, kaut gan tas atradās turpat acu priekšā, un, to apjozdams, rīkojās tik neveikli, ka nekādi nevarēja tikt galā. Turklāt viņš sākumā izturējās tik dabiski, ka nevienam pat aizdomas neradās. Taču, kad viņš dažādības pee gaja vēl talak un apjozās tā, ka zobens /varēja te labajā pusē, (e atkal kājstarpā, tad visi sāka smieties un arī tas, kurš steidzās projām un pats bija jautrs puisis, pievienojās pārējiem un lava Bērišam tik ilgi vaļu, līdz satikšanās bija nokavēta; tad tikai sākās īsta līksmošanas, un aizraujošas sarunas turpinājās lidz vēlai naktij.

Nelaimīgā kārtā Bērišs un viņa ietekmē ari mēs pārējie labprāt satikāmies ar dažām tādām meitenēm, kuras patiesībā bija labakas nekā viņu slava, taču tas nevarēja nekaitēt mūsu labajai slavai. Ļaudis mūs vairākkārt bija redzējuši kopā ar viņām dārzā, un mēs ļoti labprāt devāmies turp pastaigā ari tad, kad līdzi bija jaunais grāfs. Visas šis ziņas bija ievāktas un beidzot pastāstitas grafa tēvam, un tas nu mēģināja visai saudzīga veidā tikt no dēla audzinātāja vaļa, taču Bērišam tas nāca tikai par labu. Ar savu nevainojamo ārieni, savām zināšanām un spējām, ar godīgumu, kuru neviens nevarēja apstrīdēt, viņš bija iemantojis ievērojamu personu simpātijas un cieņu, un pēc to ieteikuma viņš lika uzaicināts par audzinātāju Desavas princim troņmantniekam un ša visādā ziņā krietnā firsta galma dzīvoja pavisam laimigi.

Tāda drauga kā Beriša zaudējums mani ļoti satrieca. Mācot un audzinot viņš bija mani izlutinājis, un, lai tas, ko viņš bija atzinis par vajadzīgu manī pārveidot, kaut cik noderētu sabiedrībai, bija nepieciešama viņa klātbūtne. Viņš prata mani pamudināt izturēties pieklājīgi un galanti, un tieši tas man bija vajadzīgs, tāpat ari viņš palīdzēja atraisīties maniem sabiedriskajiem talantiem. Taču šajās iemaņas es vēl nebiju kļuvis patstāvīgs, tāpēc, kad paliku viens, tūlīt atkal virsroku guva mana nenosvērtība un stūrgalvība, kas jo vairāk pastiprinājās, jo vairāk manī auga neapmierinātība ar apkārtējo sabiedrību, kura, kā man likās, bija neapmierināta ar mani. Es tīši gražojos un iebildu pret to, ko būtu varējis atzīt par savu priekšrocību, tādējādi atbaidīdams no sevis dažu labu cilvēku, ar kuru līdz tam manas attiecības bija bijušas gluži ciešamas, un tā nu pēc tam, kad pats sev un citiem biju sagadajis dažādas nepatikšanas gan ar savu darbošanos, gan bezdarbību, gan ar to, ka biju atļāvies par daudz, gan atkal ar to, ka par maz, man nācās no saviem labvēļiem dzirdēt piezīmi — man trūkstot pieredzes. To pašu man sacīja ari kāds labi domājošs cilvēks, kas bija iepazinies ar maniem darbiem, it īpaši ar tiem, kuros bija attēlota ārējā pasaule. Es to vēroju, cik labi vien spēju, taču atradu tur maz rosinoša, un, lai padarītu attēlojumu kaut cik ciešamu, inan vajadzēja arvien pievienot diezgan daudz no saviem pārdzīvojumiem. Ari savam draugam Bērišam es dažu labu reizi biju uzmācies ar lūgumu, lai taču viņš man paskaidro, kas ir pieredze. Taču, tā kā viņam prāts tikai uz blēņām vien nesās, tad viņš no dienas diena vilcinājās un beigu beigas pec ilgas gatavošanās atklāja, ka visīstākā pieredze patiesībā rodoties tad, kad pieredzot, kā pieredzējušam cilvēkam jāiegūst pieredze paša pieredzē. Kad nu mēs viņam par to nikni brukām virsū un prasījām izteikties skaidrāk, tad viņš pavēstīja, ka aiz šiem vārdiem slēpjoties liels noslēpums, ko mēs īsti sapratīšot tikai tad, kad paši kļūšot pieredzējuši, — un tā joprojām, jo viņam bija tīrais nieks kādu ceturtdaļstundu norunāt tādā garā, ka pieredze dodot arvien 'lielāku pieredzi un beigu beigas tiešām kļūstot par īstu pieredzi. Tāda jokošanās mus dzina vai izmisumā, bet viņš teica, ka šādu skaidru un iedarbīgu izteiksmes veidu esot mācījies no jaunākajiem un ievērojamākajiem rakstniekiem, kuri apgalvojot, ka var mierīgi dusēt mierīgā mierā un ka klusums klusībā var kļūt arvien klusāks.

Reiz man labā sabiedrībā gadījās dzirdēt slavējam kādu virsnieku, kurš mūsu pilsētā pavadīja atvaļinājumu, — tas esot sevišķi prātīgs un pieredzējis cilvēks, piedalījies Septiņgadu karā un visu acīs iemantojis uzticību. Man nenācās grūti nodibināt tuvāku pazīšanos ar viņu, un mēs bieži kopā devāmies pastaigas. Manās smadzenēs bija dziļi iesēdusies doma par dzīves pieredzi, un es kaislīgi liecos noskaidrot šo jēdzienu. Būdams pēc dabas vaļsirdīgs, es viņam atklāju, kāds nemiers mani tirdī. Viņš pasmaidīja un bija tik laipns, ka, atbildot uz maniem jautājumiem, pastāstīja vispār šo to par savu dzīvi un par apkārtējo pasauli, taču beigu beigās neko labāku nevarēja secināt kā tikai to, ka pieredze mums rādot, cik nepiepildāmas ir mūsu labākās domas, vēlēšanās un nolūki, un ka tiem, kuri noņemoties ar līdzīgām iedomām un klaji tās klāstot, pēc ļaužu ieskatiem, trūkstot dzīves pieredzes.

Viņš tomēr bija godīgs un krietns vīrs un tāpēc apliecināja man, ka pats vēl neesot pavisam atteicies no šim iedomām un gluži ciešami iztiekot ar to mazumiņu ticības, mīlestības un cerības, kas viņam vēl atlicis. Pēc tam viņš man daudz stāstīja par karu, par dzīvi kara laukā, par sadursmēm ar ienaidnieku un kaujām, it īpaši par tām, kuras pats bija piedalījies, un tā šie ārkārtējie nolikumi, attiecināti uz atsevišķu indivīdu, ieguva mana uztverē pavisam brīnumainu veidolu. Tad es viņu mudināju atkiati pastāstīt par nesenajiem notikumiem galmā, kuri man likās gluži teiksmaini. Es dabūju dzirdei par Augusta Otra fizisko spēku, par viņa daudzajiem bērniem un iztērētajiem milzīgajiem līdzekļiem, arī par troņmantnieka kaislīgo mākslas mīlestību un tieksmi uz kolekcionēšanu, tapat par grāfu Brīlu^78 un viņa pārmērīgo kāri uz greznību, kas reizumis kļuva pat bezgaumīga, par tik daudzām svinībām un greznām izpriecām, kurām visām darīja galu Fridriha iebrukums Saksija. Tagad nu karaļu pilis stāvēja izpostītas, Brila godiba bija satriekta un no visa pāri palikusi brīnišķīga, bet stipri cietusi zeme.

Kad viņš redzēja, ka esmu ļoti izbrīnījies par tik neprātīgām alkām pēc baudām un laimes un apbēdināts par nelaimi, kas tam visam sekoja, un apgalvoja, kā jau pieredzējušam vīram nākas, ka viņš gan nebrīnoties nedz par vienu, nedz par otru un arī pārāk neņemot visu pie sirds, tad man radas kvēla vēlēšanās vēl kādu laiku dzīvot savā līdzšinējā pieredzes trūkuma; šai ziņā viņš mani atbalstīja un patiešām sirsnīgi ludza, lai es līdz zināmam laikam cenšoties dziļāk izjust tikai patīkamos notikumus, bet nepatīkamos, ja tie lauzīšoties manā dzīvē, cik vien iespējams laist par galvu. Reiz, kad mēs atkal tapat vispārīgi runājām par pieredzi un es viņam atkārtoju sava drauga Beriša jocīgos izteicienus, viņš smaidīdams pakratīja galvu un sacīja: «Te nu ir redzams, kā notiek ar vārdiem, kuri kaut tikai reizi izteikti! Šie te skan tik aušīgi un pat muļķīgi, ka liekas gandrīz neiespējami tajos saskatīt kādu jēgu, bet varbūt tomēr vajadzētu pamēģināt to darīt.»

Kad es uzplijos un lūdzu tuvākus paskaidrojumus, viņš saprotoši un jautri atbildēja: «Ja jus man atļaujat komentēt un paskaidrot jūsu drauga vārdus tādā garā, kā viņš pats runājis, tad, man šķiet, viņš ir gribējis teikt, ka pieredze nav nekas cits kā vien tas, ja cilvēks pieredz to, ko negrib pieredzēt, — vismaz šai pasaulē pa lielākai daļai ta notiek.»

Astotā grāmata

Vienā ziņā Bērišs bija līdzīgs kādam cilam cilvēkam, kaut arī abi vispār bija ārkārtīgi atšķirīgi, — te es domāju Ezeru^79, kas ari piederēja pie tādiem ļaudīm, kuri savu mūžu aizvada nesteidzīgā rosīgumā. Pat draugi klusībā atzina, ka viņam gan ir ļoti lielas dotības, tomēr viņš jaunības gados nav bijis pietiekami uzcītīgs, tāpēc ari nekad nav spējis pilnīgi apgūt savas mākslās tehniku. Likās, zināmu daļu centības viņš pataupījis vecumdienām, jo visus tos daudzos gadus, kopš es viņu pazinu, viņam nekad netrūka ne izdomas, ne darbi gurna. Viņš mani valdzināja kopš paša pirmā acumirkļa; jau viņa brīnumainais un noslēpumainais dzīvoklis man likās ārkārtīgi interesants. Vecās Pleisenburgas pils labajā stūrī veda augšup atjaunotas, mirdzošas vītņu kāpnes. Viņš bija Mākslas akadēmijas direktors, un akadēmijas gaišās un plašās zāles atradas ēkas kreisajā pusē, taču pie direktora paša varēja nokļūt tikai pa šauru, tumšu gaiteni, kura galā bija ieeja viņa mitekli un kura vienā pusē cila aiz citas rindojās viņa dzīvokļa istabas, bet gar otru pusi stiepās plaša labības noliktava. Pirmajā telpā bija sakarinātas vēlāko laiku itāliešu skolas mākslinieku gleznas, un pats saimnieks arvien mēdza slavēt šo meistaru pievilcīgo stiiu. Ta kā es kopa ar dažiem augstdzimušiem jaunekļiem biju mācījies pie viņa privātstundas, tad mums bija atļauts šeit zīmēt un dažkārt mēs iekļuvām ari kabinetā, kurš atradās blakus telpā un kur bija izvietotas viņa nedaudzās grāmatas, mākslas darbu un naturāliju kolekcijas un vēl šis tas, kas saistīja šā vira interesi. Viss bija izkārtots gaumīgi, vienkārši un la, lai mazajā telpā varētu ievietot iespējami vairak. Tur atradās mēbeles, skapji, elegantas mapes, taču nebija nekā mākslota, nedz arī lieka. Tāpēc galvenais, ko viņš mums ieteica un pie kā vienmēr no jauna atgriezās, bija vienkāršība visā, ko apvienotiem spēkiem aicinatas radīt mākslā un amatniecība. Būdams visādu no izvijamiem un gliemežvākiem darinātu izgreznojumu un baroka gaumē veidotu darbu nikns pretinieks, viņš mums rādīja vecus šāda stila vara gravīru un zīmējumu paraugus un tiem pretstatā vienkāršākas mēbeles un pārējos istabas iekārtas piederumus ar gaumīgākiem rotājumiem, un, ta kā viņa tuvākajā apkārtnē viss atbilda šiem uzskatiem, tad viņa vardu un pamācību ietekme uz mums bija sevišķi labvēlīga un ilgstoša. Turklāt vēl Ezeram bija izdevība parādīt, kā viņa uzskati realizēti praksē, jo'gan privātpersonās, gan ari valdības locekļi viņu ļoti cienīja un, kad vajadzēja celt kaut ko jaunu vai arī kaut ko pārbūvēt, lūdza viņa padomu. Vispār likās, ka viņam labāk palik reizi pa reizei radīt kādu mākslas darbu, kas paredzēts noteiktam mērķim un praktiskai lietošanai, nekā ķerties pie tādiem, kuri pastāv paši par sevi un līdz ar to prasa lielāku pilnību; tāpēc arī, kad grāmattirgotājiem kādam izdevumam vajadzēja lielākās vai mazākas vara gravīras, viņš vienmēr bija atsaucīgs un gatavs tās pagatavot — tā, piemēram, Vinkclmaņa 80 pirmajiem rakstiem izgatavotās vinjetes ir viņa darbs. Taču visai bieži viņš zīmēja tikai vispārīgos vilcienos veidotas skices, kuras ļoti labi prata papildināt Geizers^81. Ezera figūrām piemita zināms vispārinājums, varētu pat teikt — kaut kas ideāls. Viņa attēlotās sievietes bija jaukas un pievilcīgas, bet bērnu vaibstos izpaudās viņu vecumam atbilstoša naivi-tāte; viņam neveicās vienīgi ar vīriešiem, kurus viņš, zīmēdams savā gan atjautīgajā, taču mazliet neskaidrajā un reizē arī shematiskajā manierē, bieži vien pēc izskata padarīja līdzīgus ubagiem. Tā kā viņš savās kompozīcijās vispār mazak pievērsa uzmanību formai, bet vairāk gaismai, ēnām un izkārtojumam, tad tās kopumā izskatījās labi; vispār visam, ko viņš darīja un radīja, piemita sava īpaša grācija. Tā ka Ezers turklāt nedz varēja, nedz ari gribēja apslāpēt viņā stingri iesakņojušos tieksmi pēc kaut ka nozīmīga un alegoriska, pēc kaut kā tada, kur ietverts savs zemteksts, tad viņa darbi vienmēr deva iemeslu pārdomām un ieguva pilnību ar jēdzienisko satvaru, kaut gan mākslinieciskā izpildījuma ziņā tie tādi nevarēja būt. Sis virziens, kas vienmēr ir bīstams, viņu dažkārt noveda līdz robežai, kur beidzas laba gaume, ja ne vēl pāri tai. Savus nodomus viņš bieži mēģināja realizēt ar visdīvainākajām iedomām un neparastiem jokiem, un pat viņa labākajiem darbiem piemīt humoristiska nokrāsa. Ja publika ar šādiem paņēmieniem ne vienmēr bija apmierināta, tad viņš tai atriebās ar jaunām, vēl lielākām dīvainībām. Tā, piemēram, vēlāk viņš lielās koncertzāles priekštelpā novietoja, pēc viņa ieskatiem, ideālu sievietes tēlu, kas ar grieznēm rokā sniedzās pēc sveces, un viņam bija milzīgs prieks, ja izdevās izraisīt strīdu, vai šī savādā mūza grib tikai apgriezt degli vai ari sveci pavisam izdzēst. Tādos gadījumos viņš mēdza viltīgi vedināt ļaudis uz visādām nerātnām domām.

Taču manā laika vislielāko ievērību radīja jaunās teātra ēkas pabeigšana, un tur viņa gleznotais priekškars, kas vel bija gluži jauns, patiesi izskatījās sevišķi glīti"2. Mūzām, kuras šādos gadījumos parasti mēdz lidināties mākoņos, Ezers bija ierādījis vietu uz zemes. Pagaimā, kas atradās Slavas tempļa priekšā, pacēlās Sofokia un Aristofana statujas, un viņiem apkārt bija sapulcināti visi jaunākie dramaturgi. Šeit tāpat netrūka ari mākslas dieviešu, un viss bija skaisti un piedienīgi. Bet nu nāk pārsteigums! Priekškara brīvā vidusdaļa ļāva tālumā saskatīt tempļa portālu, un kāds vieglos svārkos tērpies vīrietis, nemaz nepievērsdams uzmanību abām jau pieminētajām rakstnieku grupām, pa šo ceļu devās tieši uz templi — tāpēc arī viņš bija redzams no mugurpuses un viņa tēls nebija sevišķi rūpīgi izstrādāts. Ar šo vīru bija domāts Sekspirs, kas bez priekštečiem un sekotājiem, nemeklēdams izcilus paraugus, pats uz savu roku dodas pretī nemirstībai. Priekškars tika gleznots jaunā teātra plašajās bēniņu telpās. Mēs bieži pie Ezera sapulcējāmies, un tur es viņam ari lasīju priekšā «Musarionas» korektūras.

Par sevi varu sacīt, ka es tēlotājas mākslas studijās nekādi uz priekšu nevirzījos. Tas, ko mācīja Ezers, gan ietekmēja mūsu garu un mūsu gaumi, taču viņa paša zīmēšanas stils bija pārāk nenoteikts, lai es, kam bija tikai vaja nojausma par mākslas un dabas uzdevumiem, spētu no tā mācīties stingru un noteiktu izpildījuma tehniku. Runādams par sejām un ķermeņiem, viņš mums daudz vairāk pastāstīja, ka uz šiem objektiem raudzīties, nekā par to formām, vairak analizēja žestus nekā proporcijas. Viņš mums radīja nojēgumu pa tēliem un prasīja, lai mēs paši sevī tos atdzīvinām. Tas būtu bijis ļoti jauki un pareizi, ja vien viņa klausītāji nebūtu tikai iesācēji. Ja arī šī iemesla dēļ varēja sacit, ka viņam nav izcila skolotāja talanta, tad tomēr nebija noliedzama viņa gudrība un lielā dzīves pieredze, un tāpēc nācās atzīt, ka šim cilvēkam piemītošā apbrīnojamā prata elastība, raugoties no plašāka redzes viedokļa, padara viņu īsti piemērotu skolotāja amatam. Viņš ļoti labi redzēja trūkumus, kas katram no mums piemita, taču viņām netikās tos klaji nopelt, un viņš savu uzslavu un kritiku izpauda netieši un ļoti lakoniski. Skolnieki tad bija spiesti par teikto padomāt, un tādējādi viņi savā izpratnē drīz vien krietni pavirzījās uz priekšu. Tā, piemēram, saskaņā ar saņemto norādījumu biju uz zila papīra ar melnu un ballu krītu ļoti rūpīgi uzzīmējis puķu pušķi un gan ar tušēšanu, gan svitri-nāšanu mēģinājis padarīt nelielo attēlu reljefāku. Kad es jau ilgu laiku biju tā nopūlējies, viņš reiz nostājās man aiz muguras un pateica: «Vairāk papīra,» — bet pats tūlīt aizgāja. Mēs ar savu blakussēdētāju ilgi lauzījām galvas, ko gan tas varētu nozīmēt, jo uz lielas papīra pusloksnes manam ziedu saišķim visapkārt telpas vēl atlika diezgan. Pēc ilgas prātošanas mums beidzot likās, ka esam izpratuši sacītā jēgu, jo mēs ievērojām, ka es, kontrastēdams melno krāsu ar balto, biju pavisam aizsedzis zilo fonu, kā ari nemaz nebiju padomājis par pārejās toņiem; tādējādi, varen citigi strādādams, tomēr biju radījis patiešam nepievilcīgu zīmējumu. Ezers, starp citu, centās mums diezgan daudz stastit par perspektīvu, par gaismu un ēnu, taču vienmēr tikai tā, ka mums nacas krietni nopūlēties un nomocīties, lai varētu atrast veidu, kā apgūtos principus izlietot praksē. Zinādams, ka mēs nedomājam kļūt par māksliniekiem, viņš droši vien bija nolēmis attistīt tikai mūsu izpratni un gaumi un iepazīstināt mūs ar prasībām, kādas izvirzāmas mākslas darbam, necenzdamies panakt, lai mēs paši to radītu. Tā kā es jau tik un tā nebiju sevišķi centīgs (jo man nespēja darīt prieku nekas cits kā tikai tas, kas ļoti viegli padevās), tad pamazam ja nu ne gluži palaidos slinkumā, tad tomēr sāku strādāt diezgan negribīgi, un, tā kā ērtāk ir klausīties un krāt zināšanas nekā darboties, tad es labprāt Jāvu, lai viņš savā īpatnējā veidā ved mūs turp, kur bija nodomājis.

Tajā laikā vācu valodā bija pārtulkota d’Aržanvila^83 grāmata «Mākslinieku dzīve»; es to tūlīt dabūju un diezgan cītīgi sāku studēt. Likās, ka tas Ezeram patika, un viņš mums sagādāja iespēju aplūkot dažu labu Leipcigas lielo kolekciju mapi un tādējādi ievadīja mūs mākslas vēsturē. Taču arī šīm nodarbībām uz mani bija citāda ietekme, nekā viņš droši vien bija gribējis. Dažādās tēmas, kuras mākslinieki bija izvēlējušies, atraisīja mani dzejnieka talantu, un, gluži tapai kā grafiķi darina gravīras par dzejoļiem, tā es tagad rakstīju dzejoļus par gravīrām un zīmējumiem, turklāt vēl lūkoju iedomāties tur attēloto personu pagātni un nākotni, kā arī reizumis sacerēju kādu mazu dziesmiņu, kas tām būtu labi piederējusies; tādējādi es pieradinājos aplūkot dažādas mākslās saistībā citu ar citu. Pat kļūdas, kuras es pieļāvu tāpēc, ka reizumis padarīju savus dzejoļus pārāk aprakstošus, nāca man par labu vēlāk, kad ieguvu dziļāku izpratni, jo tās pievērsa manu uzmanību dažādu mākslu atšķirīgajām īpatnībām. Vairāki šādi nelieli dzejoļi bija ievietoti krājumā, kuru darināja Bērišs, taču no tiem vairs nekas nav saglabājies.

Mākslās un labas gaumes atmosfēra, kurā dzīvoja Ezers un kura apņēma arī citus, kas viņu cītīgi apciemoja, kļuva mums arvien nozīmīgāka un sagādaja arvien vairāk prieka arī tāpēc, ka viņš labprāt mēdza stāstīt atmiņas par mirušiem vai arī klāt neesošiem cilvēkiem, ar kuriem bija sagājies vai ari sagājās vēl joprojām; ja viņš reiz kadam bija veltījis savas simpātijas, tad saglabāja tās ari turpmāk un vienmēr izturējās ar vienādi lielu uzmanību.

No Frančiem viņš visaugstāk vērtēja un visai slavēja Kailu^84, bet pēc tam iepazīstināja mūs arī ar vāciešiem, kuri darbojās šajā sfērā. Ta, piemēram, mēs uzzinājām, ka profesors Krists, būdams mākslas cienītājs, mākslās darbu kolekcionārs un pazinējs, kā ari mākslas darbinieks, ir izdarījis mākslai lielus pakalpojumus un savu erudīciju izmantojis tās patiesai veicināšanai. Turpretī Ezers necieta, ja ar labu vārdu pieminēja Heineki^85, — pa daļai tāpēc, ka šis virs par daudz noņemas, pētīdams pārāk bērnišķīgo vācu mākslās sākuma periodu, ko Ezers vērtēja zemu, pa daļai arī tāpēc, ka Heineke reiz bija negodīgi izturējies pret Vinkelmani, un to nu viņam nevarēja piedot uz mūžu mūžiem. Toties Liperta^86 nopelnus Ezers centās mūsu acis sevišķi izcelt, visādi uzsvērdams, cik tiem liela nozīme. Kaut gan statujas un lielākas skulptūras esot un paliekot mākslas pamats un augstākais sasniegums, tomēr, kā viņš sacīja, reti rodoties iespēja tās aplūkot ka oriģinālā, tā arī kopijās, turpretī Liperts esot mums devis iespēju iepazīties ar mazo gemrtiu pasauli, kura uzskatāmi parādot un padarot saprotamus veco meistaru izcilos nopelnus, viņu radošo izdomu, mērķtiecīgo kompozīciju un gaumīgo apdari, turklāt, aplūkojot šos darbus tik liela daudzumā, esot labāk iespējams izdarīt salīdzinājumus. Kamēr mēs, cik nu mums ļāva laiks, ar to nodarbojāmies, Ezers mums stastija par Vinkel-maņa radīto augsto mākslas dzīves līmeni Itālijā, un mēs ar iielu godbijību ņēmām rokās viņa pirmos rakstus, — Ezers patiesi bija kaisligs Vinkelmaņa cienītājs, un šo cieņu viņš viegli prata iedvest ari mums. Problemātiskās vietas, kas bija sastopamas šajos nelielajos rakstos, kurus turklāt vēl neskaidrākus padarīja ironiskais stils un kuros bija aplūkoti pavisam specifiski uzskati un notikumi, mēs gan nepratām atšifrēt; taču, tā kā autoru stiprā mērā bija ietekmējis Ezers, kas nenogurdams mācīja mums skaistuma un vēl jo vairāk gaumes un pievilcīguma evaņģēliju, tad mēs kopumā tomēr šo rakstu jēgu sapratām un iedomājāmies, ka ar drošu pārliecību varam tos interpretēt, jo mums taču bija uzsmaidījusi tik liela laime, ka varējām smelt no tā paša avota, kur savas pirmās slāpes bija dzesējis Vinkelmanis.

Jebkurai pilsētai vislielākā laime ir tā, ja tajā blakus cits citam dzīvo vairāki izglītoti cilvēki, kam ir vienādi uzskati par labo un pareizo. Leipcigai bija šī priekšrocība, ko tā izmantoja vienā mierā, jo vēl nebija sākušās daudzās ar dažādiem spriedumiem saistītās ķildas. Vara gravīru kolekcionāru un erudito pazinēju Huberu ar pateicību slavināja vēl ari par to, ka viņš bija apņēmies ar vācu literatūras vērtībām iepazīstināt frančus; Kreihaufs bija mākslas cienītājs ar ievingrinātu skatienu un, ta kā viņš bija mākslinieku sabiedrības draugs, tad varēja visas kolekcijas uzskatīt par savām; Vinklers Joti labprāt dalījās ar citiem viedigaja priekā par saviem dārgumiem; viņiem pievienojās vēl dažs labs cits, un visi viņi dzīvoja un darbojās tikai vienas intereses vadīti; kaut gan man ļoti bieži bija iespējams būt klāt, kad viņi sprieda par mākslās darbiem, tomēr nevaru atcerēties, ka jel reizi būtu notikusi kāda šķelšanās: vienmēr taisnīgi tika ievērota skola, no kuras mākslinieks nācis, laiks, kurā viņš dzīvojis, īpašais talants, ar ko daba viņu apveltījusi, un mākslas darba izpildes līmenis. Šeit netika dota priekšroka nedz garīgām, nedz laicīgām tēmām, nedz lauku, nedz arī pilsētas attēlojumam, nedz dzīvajai, nedz klusajai dabai — visu izšķīra mākslinieciskums.

Kaut gan šie mākslas cienītāji un kolekcionāri pēc sava sabiedriskā stāvokļa, domāšanas veida, turi guma un visa pārējā vairāk sliecās uz nīderlandiešu skolas pusi, viņi tomēr, pastāvīgi aplūkodami ziemeļrietumu mākslinieku darbus un tādējādi vingrinādami savu mākslas pazinēja aci, ar ilgām un godbijību raudzījās ari uz dienvidaustrumu pusi.

VJn ta nu universitāte, kurā mācoties es neattaisnoju nedz manu ģimenes locekļu, nedz arī pats savas cerības, tomēr lika pamatus tam, kas man vēlāk sagādāja vislielāko apmierinājumu manā mūžā, tāpēc man uz visiem laikiem ir palikušas mijas un dārgas tās vietas, kur es guvu tik vērtīgu ierosmi. Vel joprojām acu priekšā spilgti redzu veco Pleisenburgu un akadēmijas zāles, bet pirmām kārtām Ezera dzīvokli un tāpat ari Vinldera un Rilitera kolekcijas.

Tomēr jauns cilvēks, kurš zināšanas apgūst tikai gadījuma pēc — klausoties, kā vecāki viri sarunājas par jau zināmām lietam, — un kuram pašam tiek atstats vissarežģītākais uzdevums — visu sistematizēt —, atrodas ļoti grūtā stāvokli. Tāpēc es un citi mani biedri ar ilgām sakām meklēt jaunu apgaismības avotu, un to mēs arī atradām tādā cilvēkā, kuram jau bijām daudz pateicības parādā.

Pastāv divējādi veidi, kā cilvēks var sevišķi pacilāt savu garu, — vērojot un gūstot izpratni. Taču vērošanai ir nepieciešams pietiekami nozīmīgs objekts, kurš ne vienmēr ir pie rokas, un samērā laba izglītība, kas var biīt vēl nepilnīgi apgūta. Izprašanai turpretī vajag tikai uztveres spējas, saturu tā ietver jau pati sevī un pati ir līdzeklis izglītības apgūšanai. Tāpēc arī mums tik lielu prieku sagadaja gaismas stars, kuru caur tumšiem mākoņiem mums pretī raidīja sevišķi izcils domātājs. Tikai jaunietis varēs īsti saprast, cik liela ietekme uz mums bija Lesinga «Lāokoontam»87, — šis darbs no nožēlojamas aplūkošanas ietvariem izveda mūs domas brīvajos plašumos. Tik ilgā neizpratne par to, ko gan nozīmē ut pietura poesis, pēkšņi bija izgaisusi, atšķirība starp tēlotāju mākslu un vārda mākslu bija k|uvusi skaidra, abu šo mākslu virsotnes atdalījās viena no otras, kaut arī to pamati ļoti cieši saskārās. Māksliniekam, kura darba lauks ir tēlotāja māksla, jaturas visa skaistā robežās, turpretī vārda māksliniekiem jāzina dažādas vārdu nozīmes, un tāpēc viņiem atļauts šās robežas pārkāpt. Pirmējo darbi ir paredzēti uztverei ar ārējiem rnaņu orgāniem, kuri var gūt apmierinājumu vienīgi skaistajā, bet otrējo — fantāzijas rosināšanai, ko var panākt arī, ņemot palīgā neglīto. Kā zibens gaismā mums kļuva skaidri visi secinājumi, kas izrietēja no šis lieliskās domas, ka novalkātus svārkus mēs aizmetam visus līdzšinējos pamācošos un vērtējošos kritikas spriedumus, mums šķita, ka tagad esam atbrīvojušies no visiem ļaunumiem, un mēs domājām, ka varam ar tādu kā līdzjūtību noraudzīties uz citādi tik brīnišķīgo sešpadsmito gadsimtu, kad vācu tēlotājā māksla un dzejā dzīvi prata attēlot vienīgi kā zvārguļiem apkarinātu ākstu, kad nāve tika parādīta briesmīga, graboša ģindeņa izskatā, bet pasaulē sastopamās nenovēršamās un arī nejaušās nelaimes simbolizēja ķēmīgs velns.

Visvairāk mūs sajūsmināja seno laiku mākslinieku skaistā iztēle, jo pēc viņu priekšstatiem nāve ir miega brālis, tāpēc viņi tos abus attēlojuši ārkārtīgi līdzīgus, ka jau menehmiem pienākas. Šeit mēs saskatījām vislielāko skaistuma triumfu un atzinām, ka visdažādākajās formās sastopamajam neglītajam, kuru tomēr nav iespējams no pasaules izdeldēt, ir ierādāma vieta vienīgi mākslas zemākajās sfērās un tas attēlojams smieklīga veidā.

Šādu galveno un pamatjēdzienu diženums kļūst apjaušams tikai tādiem prātiem, kurus tie ārkārtīgi dziļi ietekmē, un tas turklāt top redzams tikai tad, ja tie ir jau sen gaidīti un parādās īstajā brīdī. Un tad ļaudis, kuriem šāda barība patīk, labprāt visu mužu nodarbojas ar izvirzītajam problēmām un neredzēti strauji aug savā attīstībā, turpretī netrūkst ari tādu, kas jau tūlīt paša sākumā ieņem noraidošu nostāju, vai ari tādu, kuri lieliskas idejas nopeļ un noniecina.

Tā kā tomēr ir nepieciešams, lai izprašana un vērošana savstarpēji nomainītu viena otru, tad, nodarbojoties ar šo jauno uzskatu analīzi, man drīz vien radas nepārvarama vēlēšanās pašam savam acīm reiz redzēt nozīmīgus mākslas darbus lielākā kopumā. Tāpēc nolēmu nekavējoties doties uz Drēzdeni. Nepieciešamo naudas līdzekļu man netrūka, taču nācās pārvarēt citas grūtības, kuras es sava untumainā rakstura deļ pats vēl bez vajadzības padarīju lielākas, — proti, es savu nodomu stingri turēju slepenībā, jo turienes mākslas vērtības gribēju aplūkot pats savā nodabā, lai neviens, kā man šķita, nevarētu sajaukt prātu. So vienkāršo lietu vēl vairāk sarežģīja ari kāda cita mana dīvainība.

Mums piemīt gan iedzimtas, gan arī audzināšanas procesā radušās vājībās, un vēl ir jautājums, kuras no abām sagādā mums visvairāk raižu. Lai gan man ļoti patika iepazīties ar dažādiem dzīves apstākļiem un ne reizi vien bija radusies izdevība to darīt, tēvs man tomēr bija iedvesis ārkārtīgu nepatiku pret apmešanos jebkurā viesnīcā. Sada nostāja viņā bija stingri nostiprinājusies ceļojumu laika pa Itāliju, Franciju un Vāciju. Kaut gan viņš visai reti mēdza runāt tēlaina valodā un darīja to tikai tad, kad bija ļoti jautra omā, tomēr dažkārt mēdza atkārtot, ka viņam liekoties, it kā viesnicas vārtos būtu ieausts licis zirnekļa tikls, turklāt ar tādu ziņu, ka kukaiņi var gan ielidot iekšā, bet nepaplucinātas lauka netiekot pat privileģētas lapsenes. Viņam likās šausmīgi, ka cilvēkam pārmērīgi dārgi vēl jāmaksā par to, ka viņš ir spiests atsacīties no saviem paradumiem un visa, kas viņam ikdienā mīļš, un jādzīvo pēc viesnīcas saimnieka un sulaiņu noteikumiem. Viņš slavēja seno laiku viesmīlību un, lai gan citādi visai nelabprāt pacieta savā mājā visu neierasto, taču vienmēr izturējās viesmīlīgi, it īpaši pret māksliniekiem un mūziķiem; tā, piemēram, kūms Zēkacs arvien mēdza apmesties pie mums, un ari Ābels^88 — pēdējais mūziķis, kas spēlēja ganību un guva ar to panākumus, — vienmēr tika laipni uzņemts un pacienāts. Kā gan es, glabādams sevī šādus bērnu dienu iespaidus, kurus nekas cits vēl nebija izdzēsis, būtu varējis svešā pilsētā doties uz viesnīcu? Visvieglāk būtu atrast mājvietu pie labiem draugiem — galma padomnieks Krebels, asesors Hermanis un citi jau bieži bija man to piedāvājuši, taču es vēlējos, lai par manu ceļojumu neuzzinātu ari viņi, un tā man ienāca prātā visai dīvaina doma. Manam kaimiņam no blakus istabas, centīgajam teologam, kura acu gaisma diemžēl kļuva arvien vājākā, Drēzdenē dzīvoja radinieks — kāds kurpnieks, ar kuru viņš laiku pa laikam sarakstījās. Sis cilvēks ar savu izteiksmes veidu jau sen bija mani ārkārtigi ieinteresējis, un mēs vienmēr svinīgi atzīmējām katras viņa vēstules saņemšanu. Viņš visai savdabīgā veidā atbildēja uz sava brālēna žēlabām, kurš baidījās, ka kļūs akls: viņš nepūlējās meklēt mierinājuma vārdus, jo tos vienmēr ir grūti atrast, taču jautrais noskaņojums, kādā viņš stāstīja par savu paša šauro, nabadzīgo, smago dzīvi, humors, kuru viņš prata saskatīt pat nelaimēs un neērtībās, nesadragājamā pārliecība, ka dzīve pati par sevi jau ir vērtība, pielipa arī tiem, kas šo vēstuli lasīja, un kaut vai uz acumirkli radīja viņos līdzīgu noskaņojumu. Būdams sajusmigas dabas, es bieži biju licis šo viru sirsnīgi sveicināt, biju slavējis viņa labās dotības un izteicis vēlēšanos ar viņu iepazīties. Ievērojot visus šos apstākļus, man likās itin dabiski, ka varu viņu apciemot, parunāties ar viņu un pat apmesties pie šā vira, lai viņu pavisam labi iepazītu. Mans lāga teoloģijas kandidāts pēc neilgas pretošanās iedeva man līdzi vēstuli, kuru bija ar pūlēm uzrakstījis, un es ar savu matrikulu kabatā iesēdos dzeltenā karietē un, nepacietībā degdams, braucu uz Drēzdeni.

Es meklēju savu kurpnieku un drīz vien atradu viņu priekšpilsēta. Sēdēdams uz sava ķeblīša, viņš mani laipni saņēma un, izlasījis vēstuli, smaidīdams sacīja:

— Es skatos, jaunais kungs, ka jūs esat diezgan dīvains kristietis.

— Ka jūs to domājat, meistar? — es jautāju.

— Vārds «dīvains» nav ļauni domāts, — viņš turpināja, — tas piederas tādiem cilvēkiem, kas ne vienmēr rīkojas saskaņā ar savu dziļāko būtību, un es jūs saucu par dīvainu kristieti tāpēc, ka jūs vienā ziņā ievērojat tā kunga mācību, bet citā atkal ne.

Kad es lūdzu, lai viņš paskaidro tuvāk, viņš sacīja:

— Liekas, ka jūs esat nodomājis pavēstīt priecēs vēsti nabagajiem un zemajiem, — tas ir jauki, un šāda veida sekošana tam kungam ir slavējama. Taču jums vajadzēja padomāt arī par to, ka viņš labāk mēdza sēsties pie galda turīgu un bagātu ļaužu mājās, kur valdīja labklājība, un ka viņš nenoniecināja pat balzama jauko aromātu, iaču pie manis jūs sagaida gluži pretējais.

Šāds jautrs sarunu sākums man tūlīt radīja labu omu, un mēs vēl labu bridi ķircinājām viens otru. Viņa sieva stāvēja un prātoja, kā gan lai šādu viesi izmitina un pacienā. Arī šai jautājuma kurpniekam netrūka sava teicamā, un viņš minēja piemērus ne tikai no bibeles, bet ari no Gotfrīda hronikas; kad mēs vienojāmies, ka palikšu pie viņa, tad es izvilku savu naudas maku, nemaz to ne-pārlūkojis, atdevu glabāšanā saimniecei un vēl palūdzu, lai viņa no tā apgādā visu nepieciešamo. Kad kurpnieks gribēja to atraidīt un šķelmīgi lika manīt, ka viņš nemaz nav tik nabadzīgs, kā varbūt liekas, es viņu atbruņoju, sacīdams:

— Ja tas noderēs kaut vai tikai tādam nolūkam, lai pārvērstu ūdeni vīna, tad šodien, kad nekādi brīnumi vairs nenotiek, šāds pārbaudīts mājsaimniecības līdzeklis nemaz nebūs nevietā.

Likās, saimniece mana runāšanā un rīcībā arvien mazāk saskatīja kaut ko dīvainu, mēs drīz vien lieliski sapratāmies un pavadījām kopā ļoti jautru vakaru. Saimnieka izturēšanās palika nemainīga, jo viņa dzīvē viss radas no viena avota. Viņa manta bija veselais cilvēka prāts, kura pamatā bija priecīga daba un kurš atzina par labu vienmērīgo un ierasto darba lauku. Viņa pirmais dzīves noteikums un nepieciešamība bija nerimstošs darbs, un labo omu palīdzēja saglabāt tas, ka visam parējain viņa acis bija gadījuma raksturs, un man vajadzēja ierindot viņu vienā no pirmajām vietām tādu cilvēku vidū, kurus mēdz dēvēt par praktiskiem filozofiem un neapzinātiem gudrajiem.

Pienāca ar nepacietību gaiditā stunda, kad tika atvērta gleznu galerija. Es iegāju šaja svētnīcā, un man apbrīna aizrāvās elpa: tas, ko te ieraudzīju, pārspēja visu, ko biju varējis iedomāties. Sī zāle, kas, šķiet, vairākkārt atkārtojās un kur valdīja greznība, tīrība un vienlaikus ari visdziļākais klusums, žilbinošie gleznu ietvari, kas likās it kā nesen apzeltīti, nospodrinātā grīda, telpas, kurās biežāk varēja sastapt skatītājus nekā māksliniekus kopētājus, — tas viss radīja vienreizīgu, svinīgu noskaņu, kura vairāk līdzinājās sajūtai, ar kādu mēs ieejam dievnamā, jo dažādu tempļu izgreznojumi, kas bijuši tik daudzu cilvēku pielūgsmes objekts, bija skatāmi ari šeit, tikai te tiem vajadzēja kalpot cēliem mākslās mērķiem. Es visai labprāt klausījos sava gida secīgajos paskaidrojumos, bet tad palūdzu, lai atļauj man vēl uzkavēties ārēja galerijā. Šeit, sev par prieku, patiesi jutos kā mājās. Vairaku mākslinieku darbus es jau biju redzējis, citus pazinu pēc vara gravīrām, vēl cilus zināju pec nosaukumiem, — es šis zināšanas neslēpu un tādējādi iedvesu savam pavadonim uzticību; viņu turklāt vēl ļoti iepriecināja tas, cik lielu sajūsmu manī izraisīja tādi mākslas darbi, kur gleznotāja ota izrādījās pārāka par dabu, — mani galvenām kārtām arī saistīja tieši tādi darbi, kuriem noteikti vajadzēja atklāt mākslas lielo vērtību, ja tos aplūkoja salīdzinājumā ar mums pazīstamo dabu.

Kad atgriezos kurpnieka dzīvoklī, lai paēstu pusdienas, es gandrīz neticēju savām acīm, man šķita, ka skatu Oslades^89 gleznu, turklāt tā bija tik lieliska, ka tai būtu vieta vienīgi gleznu galerija. Priekšmetu izvietojums, gaisma, ēnas, visur valdošie brūnganie toņi, maģiskais noskaņojums — visu, ko ļaudis apbrīno šā meistara darbos, es šeit skatīju dzīves tiešamībā. Si bija pirmā reize, kad tik stipri sajutu sevī spēju, ko vēlāk centos izkopt ar daudz lielāku apzinīgumu, proti, spēju redzēt dabu tā, kā to redzējis viens vai otrs mākslinieks, kura darbus es tikko kā biju ļoti uzmanīgi aplūkojis. Sī spēja man daudzkārt bija sagādājusi lielu baudu, taču ari pastiprinājusi vēlēšanos laiku pa laikam citīgi nodoties talanta attīstīšanai tai jomā, kur daba, kā likās, nebija mani ar to apveltījusi.

Es uzturējos galerijā visu laiku, kamēr tā bija atvērta, un turpināju skaļi paust savu sajūsmu par vairākiem lieliskiem darbiem. Tādējādi es izjaucu savu labo nodomu — palikt nepamanītam un neievērotam, un ar mani vairs nenodarbojās tikai telpu uzraugs vien kā līdz šim, bet mani ievēroja vel ari galerijas inspektors padomnieks Ridēls un pievērsa manu uzmanību vēl daudz kam tādam, kas šķita ietilpstam manu interešu lokā. Kad es viņu toreiz sastapu, šis krietnais vīrs bija tikpat darbīgs un izpalīdzīgs, kāds palika vēl daudzus gadus pēc tam un kāds viņš ir vēl šodien. Viņa tēls manā uztverē ir (ik cieši saplūdis ar mākslas darbiem, kuru vidū viņš uzturas, ka es domās tos nekad nevaru nošķirt vienu no otra; atmiņas par šo cilvēku mani pavadīja arī Itālijā, kur dažā labā lielā un bagātā mākslas darbu krātuvē viņa klātbūtne man būtu bijusi ļoti vēlama.

Tā ka pai svešu un nepazīstamu cilvēku klātbūtnē izcilus darbus nav iespējams aplūkot klusējot, bez dalīšanās savos iespaidos, jo tie pirmām kārtām rosina uz savstarpēju domu apmaiņu, tad es tur sāku runāties ar kādu jaunu cilvēku, kurš, ka likās, uzturējās Drēzdenē un piederēja pie kadas sūtniecības darbiniekiem. Viņš mani ielūdza vakarā ierasties kādā viesnīcā, kur mēdzot sapulcēties jautra sabiedrība un kur varot pavadīt dažu labu patīkamu stundu, turklāt katram esot jadod tēriņam visai mērena summa.

Es ierados, bet nekādu sabiedrību tur nesastapu un jutos diezgan pārsteigts, kad sulainis man nodeva sveicienus no kunga, kurš esot mani uzaicinājis un lūdzot atvainot, ka viņš ieradīšoties mazliet vēlāk; turklāt sulainis minētā kunga uzdevumā piebilda, lai es nebrīnoties par to, kas šeit norisināšoties, un atceroties, ka man nevajadzēšot maksāt neko cilu kā tikai savu tēriņa daļu. Nezināju, ko par šiem vārdiem domāt, bet tad man ienāca prāta tēva pieminētie zirnekļa tikli, un es nolēmu būt uzmanīgs un gaidīt, kas nn sekos. Sabiedrība salasījās, paziņa mani ar lo iepazīstināja, un man nenācās ilgi vērot, līdz konstatēju, ka pārējie cenšas izāzēt kādu jaunu cilvēku, kurš šeit bija jaunpicnācējs un izturējās vizdegu-nigi un pašpārliecināti; tāpēc es ļoti uzmanījos, lai tikai viņiem neienāktu prātā izraudzīties mani par otru apceļamo. Kad sēdējām pie galda, tad katram jau bija skaidri redzams šīs kompānijas nodoms, vienīgi jaunajam cilvēkam ne. Tika dzerts arvien vairāk, un, kad vēlāk uzsauca tostu ari par godu viņa iemīļotajai, tad visi kā vienā balsī apgalvoja, ka no šim glāzēm turpmāk vairs nedrīkstot dzert ne malka; glāzes tika aizsviestas pār plecu, un tas noderēja par ierosmi vēl lielākām aušībām. Beidzot es klusām aizlavījos prom, un sulainis, noprasījis ļoti mazu rēķinu, lūdza mani atnākt vēl kādu reizi, jo ne jau katru vakaru tur ejot tik raibi. Līdz manai mājvietai bija krietns ceļa gabals, un es tur nokļuvu īsi pirms pusnakts. Durvis nebija aizslēgtas, visi jau gulēja, un šauro mājokli apgaismoja lampa; mana tagad jau labi ievingrinātā acs tur tūlīt saskatīja brīnišķīgu Skalkena^90 gleznu, kas man vairs neizgāja no prāta un pavisam aizdzina miegu.

Nedaudzās dienas, kuras pavadīju Drēzdenē, es veltīju vienīgi gleznu galerijai. Lielā dārza paviljonos vēl atradās antīkās mākslas darbi, taču nolēmu tos neaplūkot, tāpat atteicos ari no visa pārējā, kas Drēzdenē bija ievērības cienīgs, jo biju stingri pārliecināts, ka pašā gleznu galerijā vēl daudz kas paliks manam skatienam apslēpts. Ta, piemēram, itāliešu meistaru darbu vērtībai man vairāk nācās noticēt, jo nevarēju iedrošināties spriest par tiem kā lietpratējs. Viss, ko es nevarēju atzīt par dabu, likt dabas vietā, salīdzināt ar pazīstamiem priekšmetiem, mani nekādi nesaistīja. Tieši materiālais iespaids ir tas, no kura sākas jebkura lielāka aizraušanās.

Mēs abi ar kurpnieku sapratāmies visai labi. Viņš bija pietiekami asprātīgs un daudzpusīgs, un dažkārt mēs viens otru pārspējām ar draiskulīgām idejām; tomēr cilvēks, kas sevi pasludina par laimīgu un prasa no citiem, lai viņi arī darītu to pašu, rada nepatiku, un šādu apgalvojumu atkārtošana liek mums garlaikoties. Es gan atzinu, ka esmu atradis sev interesantu nodarbošanos un izklaidēšanos, ka mans prāts ir uzbudināts, taču nekādā ziņā nedomāju, ka esmu laimīgs, un pēc viņa liestes darinātās kurpes man nederēja. Mēs tomēr šķīrāmies kā vislabākie draugi, un ari saimniece atvadoties neizrādīja neapmierinātību ar mani.

īsi pirms aizbraukšanas man bija lemts piedzīvot lielu prieku. Jau minētais jaunais cilvēks atkal gribēja iemantot manu uzticību, tāpēc ar viņa starpniecību tiku iepazīstināts ar direktoru fon Hagedornu^91, kurš man ļoti vēlīgi parādīja savu kolekciju un bija ārkārtīgi sajūsmināts par jaunā mākslas drauga entuziasmu. Kā jau mākslas pazinējs, viņš bija taisni iemīlējies gleznās, kas viņam piederēja, un tādēļ citos cilvēkos reti manīja tādu interesi, kādu būtu vēlējies. Sevišķi viņu iepriecināja tas, ka man ārkārtīgi patika kāda Svanevelta 92 glezna, kuru es bez mitas slavēju un apbrīnoju visas detaļās, jo mākslinieciskā atveidojumā mani visvairāk aizkustināja tieši ainavas ar jaukām, skaidrām debesīm, kādas jumās arī pār manu bērnības zemi, ar augu bagātību, kas bija raksturīga tiem apvidiem, un vēl dažādām dabas veltēm, ko cilvēkam sniedz siltāka klimata josla, — tas viss manī modināja smeldzīgas atmiņas.

Sos brīnišķīgos iespaidus, kuri garu un prātu sagatavoja patiesai mākslas baudai, izjauca un nomāca postaža un pamestība, kas valdīja diezgan daudzās sagrautajās Drēzdencs ielās, pa kurām man nācās braukt. Man dziļi atmiņā iespiedās drupās gulošā Morenštrāse un Krusta baznīca ar savu saplaisājušo torni, un vēl tagad tās kā melns traips tēlojas manā acu priekšā. Raudzīdamies no Svētās dievmātes baznīcas kupola, es redzēju, kā šīs nožēlojamās drupas bija izkaisītas pa skaisto un kārtīgo pilsētu; ķesteris slavēja šās baznīcas celtnieka mākslu, jo baznīca līdz ar tas kupolu jau bija nodrošināta pret šādu nevēlamu gadījumu un izbūvēta tā, lai lielgabalu bumbas to nevarētu sagraut. Tad lāga vīrs man norādīja uz drupām, kas bija redzamas visapkārt, un, domās iegrimis, īsi pateica: «To ir nodarījis ienaidnieks.»

Tā nu es beigu beigās, kaut arī nelabprāt, devos atpakaļ uz Leipcigu un atradu savus draugus, kuri nebija gaidījuši šādu manu novirzi no parastās kārtības, lielā izbrīnā lauzām galvas par to, ko gan mans noslēpumainais ceļojums varētu nozīmēt. Kad es viņiem visu kārtīgi izstāstīju, viņi sacīja, ka tā esot pasaciņa, un asprātīgi mēģināja atminēt miklu, kas gan tās varētu būt par draiskulībām, kurām es par aizsegu biju izraudzījies sava kurpnieka mājokli.

Ja viņi būtu spējuši ieskatīties manā sirdī, tad nekādas draiskulības tomēr tur neieraudzītu, jo mani pēkšņi bija sagrābusi savā varā vecā sakāmvārda patiesība: «Jo cilvēks kļūst gudrāks, jo vairāk viņā aug nemiers,» — un, jo vairāk es centos sistematizēt un apgūt to, ko biju redzējis, jo mazāk man tas izdevās; beigu beigās man nācās samierināties ar cerību, ka laika gaitā šie iespaidi pamazām iedarbosies uz manu apziņu. Ierastā dzīve atkal ierāva mani savā straumē, un es galu galā jutos gluži omulīgi, kad varēju nodoties gan mazāk nozīmīgām, bet saviem spēkiem piemērotākam nodarbībām — satikties ar draugiem, apgūt zināšanas un vingrināt roku zīmēšanā.

Sevišķi patīkama un arī svētīga man bija pazīšanās ar Breitkopfu ģimeni. Vēl bija dzīvs Bernhards Kristofs Breitkopfs^93 — īstenais šīs ģimenes ciltstēvs, kurš bija ienācis Leipcigā kā nabadzīgs burtliča palīgs; viņš dzīvoja «Zelta lāča» māja — izskatīgā celtnē Jaunā Nei-markta teritorijā, un bez viņa ģimenes tur vēl mitinājās Gotšeds. Veca Brcitkopfa dēls Johans Gotlībs Imanuels arī sen kopš bija apprecējies un vairāku bērnu tēvs. Viņi domāja, ka da|u sava ievērojamā kapitāla vislabāk varēs izlietot, ja uzcels jaunu, lielu namu pretī vecajam; tas bija paredzēts augstāks un plašaks un ieguva nosaukumu «Pie sudraba lāča». Tieši šā nama celtniecības laikā es iepazinos ar minēto ģimeni. Vecākais dēls varēja būt dažus gadus vecāks par mani: viņš bija jauns, labi noaudzis, aizrautīgi nodevās mūzikai un bija pilnīgi apguvis klavieru un vijoles spēli. Otrs dēls, pēc dabas ārkārtīgi uzticīgs un labsirdīgs, ari bija muzikāls un ne mazāk par savu vecāko brāli piedalījās koncertos, kuri pie viņiem bieži tika rīkoti. Abi jaunekļi, tāpat arī viņu vecāki un māsas izturējās pret mani ļoti labvēlīgi; es viņiem nācu talkā ēkas celtniecības un iekārtošanas darbos, kā ari palīdzēju pārvākties uz jauno mājokli; tā es iemācījos šādās lietas kaut ko saprast un man arī radās izdevība redzēt, kā praksē tika īstenotas Ezera teorijas. Jaunajā mājā, kas bija uzcelta mana acu priekša, es bieži viesojos. Mēs atradām dažādas kopīgas nodarbības, un vecākais brālis komponēja dažas manas dziesmas, kuras gan tika iespiestas ar viņa vārdu, nevis ar manējo un nekļuva plaši pazīstamas. Es no tām atlasīju labākās un pievienoju citiem saviem nelielajiem dzejas darbiem. Breitkopfu tēvs bija vai nu pats izgudrojis, vai arī uzlabojis nošu iespiešanas tehniku. Viņš man atļāva lietot savu skaisto bibliotēku, kurā bija savākti galvenokārt darbi par grāmatu iespiešanas pirmsākumiem un tās attīstību, un tādējādi es ieguvu kaut cik zināšanu šai specialitātē. Es tur atradu ari labas vara gravīras, kurās bija attēloti senie laiki, un turpināju savas studijas arī šai jomā, turklāt stimulējošs vēl izrādījās tas apstāklis, ka, pārvācoties uz jauno māju, bija sajaukta sēra nolējumā atveidota gemmu un monētu kolekcija. Cik nu labi pratu, es to atkal sakārtoju, turklāt darba gaitā biju spiests ieskatīties ari Liperta un citu speciālistu sarakstītajos norādījumos. Es nejutos gluži slims, taču biju sanīcis un laiku pa laikam apmeklēju ārstu Reihelu, kas ari bija šis ģimenes draugs, un tā mēs visi kopā klusām un ļoti patīkami vadījām savas dienas.

Es šajā maja nodibināju ari gluži citāda veida pazīšanos. Tā bija saistīta ar vara graviera Sloka^9"1 ievākšanos jumtistabā. Čaklais, savā darba precīzais un kārtīgais virs bija dzimis Nirnbergā. Arī viņš, tāpat kā Geizers, pēc Ezera zīmējumiem izgatavoja lielākas un mazākas vara gravīras, kuras arvien vairak nāca cieņā kā ilustrācijas romāniem un dzejoju krājumiem. Viņš asēja tik tīri, ka darbu no kodināmās skābes varēja izņemt jau gandrīz gatavu un pēc tam vēl tikai mazliet nācās piestrādāt ar šķautni, ar kuru viņš rīkojas ļoti izveicīgi. Viņš sastādīja precīzu aprēķinu, cik ilgi strādās pie katras plates, un, kamēr nebija pabeidzis savu paredzēto dienas normu, nekas viņu nespēja no darba atraut. Viņš mēdza sēdēt pie plata darba galda, kas ļoti kārtīgajā un tīrajā istabā bija novietots pie lielā jumta loga, un viņa parastā mājas sabiedrība bija sieva un abas meitas. Viena no meitām laimīgi apprecējās, bet otra kļuva par lielisku mākslinieci, un abas visu mūžu palika manas draudzenes. Ta nu es tagad pavadīju laiku gan augšējā, gan apakšējā stāvā un cieši sadraudzējos ar šo viru, kam piemita ne tikai nerimtīga centība, bet ari lielisks humors un bezgalīga labsirdība.

Mani valdzināja šī mākslas veida tīrā tehnika, un es piebiedrojos Stokam, lai ari pats kaut ko tamlīdzīgu izgatavotu. Atkal biju sācis interesēties par ainavu, jo tā vientuļās pastaigās priecēja acis un šķila man pieejamāka un mākslas darba labāk atveidojama nekā cilvēku figūras, kaš mani atbaidīja. Tādēļ Stoka vadībā asēju dažādas ainavas pēc Tīles un citu mākslinieku zīmējumiem, uti, kaut gan manas gravīras bija neievingrinātās rokas veidotas, tās tomēr radīja zināmu ievērību un lika novērtētas atzjnīgi. Plākšņu gruntēšana, kaitināšana, pati asē-šrma un beigās arī kodināšana sagādāja man daudzpusīgu darba lauku, un drīz vien es sasniedzu tādu izveicību, ka dažā ziņā varēju palīdzēt savam meistaram. Man piemita spēja koncentrēties, kas asēšanā ir visai nepieciešama, un tikai retumis man kaut kas neizdevās, taču es nebiju pietiekami uzmanīgs un nepratu izsargāties no indīgajiem izgarojumiem, kuri izdalās šādu apstrādes procesu laikā, un tie acīmredzot vēl pastiprināja kaites, kas mani pēc tam kādu laiku mocīja. Lai izmēģinātu roku visos grafikas veidos, es pārmaiņus dažkārt nodarbojos ar kokgrebšanu Pagatavoju dažādas mazas klišejas pēc Franču parauga, un viena otra no tām tika atzīta par itin pieņemamu.

Lai man atļauts šeit pieminēt vēl dažus cilvēkus, kuri tolaik vai nu dzīvoja Leipcigā, vai ari neilgi tur uzturējās. Mēs milejam un cienījām apriņķa nodokļu ievācēju Veisi, vīrieti labakajos gados, vienmēr jautru, laipnu un izpalīdzīgu. Viņa lugas gan nelikās visai meistariskas, tomēr izrādēs tās mūs spēja aizraut, un daudz prieka mums sagādāja viņa operas, kuras atdzīvināja Hillera rotaļīgā mūzika. Sibelers, kas bija cēlies no Hamburgas, literatūrā gaja to pašu ceļu, un viņa «Lisuarts un Dario-leta» lapai izpelnījās mūsu atzinību. Studējošās jaunatnes vidū ievērību guva Ešenburgs^95 — skaists puisis, kas bija tikai mazliet vecāks par mums. Dažas nedēļas mūsu pulkā uzturējās Caharija, ar kuru mus iepazīstināja viņa brālis, un mes ēdam pie viena galda. Kā jau nākas, atzinām par goda lietu katrs savu reizi pacienāt viesi ar dažiem izmeklētiem ēdieniem, bagātāku desertu un smalkākiem vīniem, un viņš, liela auguma, brožs un omulīgs vīrs, nebūt neslēpa, ka viņam patīk labi paēst. Lesings ieradās tāda laikā, kad mums bija ienākušas prātā nezin kādas muļķības; mums labpatikās neizrādīt viņam uzmanību, un mēs izvairījāmies apmeklēt tās vietas, kurp viņš mēdza doties, — varbūt tāpēc, ka paši sev likāmies pārāk labi, lai noraudzītos no tālienes, bet pretendēt uz tuvākas pazīšanās nodibināšanu arī nevarējām. Šādas acumirkļa aušības deļ, kas tomēr iedomīgu un untumainu jauniešu vidū nemaz nav reti sastopama, es vēlāk tiku sodīts tādējādi, ka man nekad vairs neradās izdevība pašam savām acīm redzēt izcilo vīru, kuru es tik ārkārtīgi augstu vērtēju.

Katram, kas nodevās mākslai un senatnes pētīšanai, kā paraugs acu priekšā arvien bija Vinkelmanis, kura rosīgā

darbība viņa tēvijā izpelnījās sajūsmīgu atzinību. Mēs cītīgi lasījām viņa rakstus un mēģinājām izzināt, kādos apstākļos sarakstīti viņa pirmie darbi. Tur atradām dažas atziņas, kuras likās mantotas no Ezera, pat joki un savdabīgās piebildes bija Ezera garā, un mēs nelikāmies mierā, līdz bijām sev radījuši aptuvenu priekšstatu par to, kā tapuši šie ievērojamie un taču vietumis tik mīklainie raksti; jāsaka tomēr, ka tai pašā laikā mēs savus pētījumus neizdarījām sevišķi rūpīgi, jo jaunieši labāk grib, lai viņiem dod ierosmi nekā lai viņus māca, un šī nebija pēdējā reize, kad man par ievērojama zināšanu līmeņa sasniegšanu kādā nozarē nācās pateikties «pravietiskiem rakstiem».

Toreiz vēl literatūrā bija tāds skaists laiks, kad pret izciliem cilvēkiem izturējās ar bijību, kaut gan Kloca intrigas^96 un Lesinga pretuzbrukumi jau norādīja uz šī laikmeta drīzajām beigām. Vinkelmanim visur tika parādīta neierobežota godbijība, un mēs zinām, cik jūtīgi viņš uztvēra katru drukātu vārdu, kas likās aizskaram viņa dziļi izjusto cieņu. Visi laikraksti un žurnāli viņu slavināja vienā balsī, izglītotie ceļotāji pēc šā vīra apciemošanas atgriezās mājup apgaismoti un sajūsmināti, un viņa jaunās atziņas kļuva populārās zinātnē un dzīvē. Desavas firsts^97 arī bija iemantojis tādu pašu cieņu. Viņš bija jauns, saprātīgs un cēlsirdīgs cilvēks un kā savos ceļojumos, tā arī citās reizēs vienmēr un visur bija gaidīts viesis. Vinkelmanis bija ārkārtīgi sajūsmināts par viņu un visur, kur vien šo firstu pieminēja, apveltīja viņu ar visskaistākajiem epitetiem. To laiku vienīga parka ierīkošana, interese par arhitektūru, ko ar savu darbošanos veicināja fon Erdmansdorfs^98, — viss liecināja par labu šim firstam, kurš, būdams izcils paraugs citiem, solīja saviem kalpotājiem un pavalstniekiem īstu zelta laikmetu. Nu mēs, jaunieši, uzzinājām priecīgo vēsti, ka Vinkelmanis brauks šurp no Itālijas, apciemos savu draugu firstu, pa ceļam iegriezīsies pie Ezera un tātad nonāks ari mūsu redzeslokā. Mēs nemaz nepretendējām uz sarunu ar viņu, taču cerējām, ka dabūsim viņu redzēt, un, tā kā šādā vecumā labprāt izmanto jebkuru iemeslu, lai sarīkotu izbraukumu zaļumos, tad mēs jau drīz vien norunājām cits jašus, cits braukšus doties uz Desavu, kur skaistā, mākslas darbiem izdaiļotā apkaimē, gudra valdnieka pārvaldītā un ārēji uzpostā zemē bijām nodomājuši te vienā, te atkal kādā citā vietā pavērot, vai neizdosies pašiem savām acīm redzēt pastaigājamies šos vīrus, kas bija daudz pārāki par mums. Ezers bija lielā sajūsmā, tikai iedomājoties vien par to, bet tad mūs pēkšņi kā zibens no skaidrām debesīm pārsteidza ziņa par Vinkelmaņa nāvi". Es vēl atceros to vietu, kur pirmo reizi par to uzzināju: tas notika Pleisen-burgas pils pagalmā, netālu no mazajām durvīm, pa kurām parasti gājām iekšā, kad devāmies augšup uz Ezera dzīvokli. Man pretī nāca kāds no maniem biedriem un sacīja, ka Ezers patlaban neesot runājams; viņš arī pateica iemeslu, kāpēc Ezers nepieņem. Sis satriecošais notikums izraisīja satriecošu reakciju: visur skanēja raudas un vaimanas, un Vinkelmaņa pāragrā nāve īpaši pievērsa uzmanību viņa mūža devumam. Ja viņš būtu turpinājis savu darbu līdz sirmam vecumam, tad varbūt viņa ietekme nebūtu bijusi tik liela kā šai gadījumā, taču viņam, tāpat ka vairākiem izciliem cilvēkiem, liktenis bija lēmis beigt savu mūžu neparastā un drausmīgā nāvē.

Bezgala sērodams par Vinkelmaņa bojāeju, es nemaz neiedomājos, ka man drīz vien nāksies baidīties pašam par savu dzīvību, jo pašreizējie dzīves apstākli nebija sevišķi labvēlīgi ietekmējuši manu veselību. Man jau mājās bija piemitusi zināma noslieksme uz hipohondriju, un jaunais dzīves veids, kur vairāk nācās sēdēt un kur varēja maz izkustēties, to drīzāk pastiprināja nekā pavājināja. Biju nobažījies par sāpēm krūtīs, kuras es laiku pa laikam sajutu kopš Auerštetē notikušā negadījuma uz ceļa un kuras bija vēl pastiprinājušās pēc tam, kad nokritu no zirga. Nepiemērotas diētas dēļ man bija radušies gremošanas traucējumi; stiprais Merzeburgas alus notrulināja smadzenes, kafija, kas manī modināja pavisam dīvainu, skumīgu noskaņojumu, sevišķi tad, ja es to pēc maltītes dzēru kopā ar pienu, paralizēja zarnu darbību, un tagad tās, kā likās, pilnīgi bija izbeigušas savas funkcijas; man tas sagādāja lielas raizes, taču nekādi nevarēju saņemties un uzsākt prātīgāku dzīves veidu. Mans raksturs, jaunības neizsīkstošā spēka mudināts, svārstījās starp divām galējībām — pārgalvīgu jautrību un melanholiskām skumjām. Turklāt toreiz modē bija nākušas aukstās peldes, kurās katrā ziņā tika ieteiktas ikvienam. Vajadzēja gulēt cieta guļvietā tikai viegli apsegtam, jo tas aizkavējot izdalīties parastajiem izgarojumiem. Sīm un vēl arī cilām muļķībām, kas bija cēlušās no pārprastas Ruso mācības.

vajadzēja mūs tuvināt dabai, kā tika apgalvots, un pasargāt mūs no tikumiskas izvirtības. Tā kā minētie pasākumi bez izņēmuma tika attiecināti uz visiem cilvēkiem un turklāt vēl realizēti nepareizā secība, tad uz daudziem tie iedarbojās ārkārtīgi kaitīgi un es savu veselo organismu sagandēju tiktāl, ka ta atsevišķajam sistēmām nācās sadumpoties un sākt streikot, lai glābtu visu kopumā.

Kādu nakti es pamodos, jo man pa muti stipri sāka plūst asinis^100, taču man vel pietika spēka un saprašanas, lai uzmodinātu savu kaimiņu blakus istaba. Tika atsaukts doktors Reihels, kurš bija ļoti laipns un izpalīdzīgs, un ta nu es vairākas dienas atrados uz dzīvības un nāves robežas, bet prieku par uzlabošanos, kas pēc tam sekoja, sagandēja tas, ka asiņošanas laika kakla kreisajā pusē bija uzradies satūkums, kuram varēja pievērst uzmanību tikai tad, kad briesmas jau bija garam. Atveseļošanās vienmēr ir patīkama un iepriecinoša, pat tādā gadījumā, ja tā notiek lēnām un ar grūtībām, taču man palīdzēja pati daba, un likās, it kā es tagad būtu kļuvis gluži citāds cilvēks — biju iemantojis tik lielu gara možumu, kādu sen nebiju pazinis, un es priecājos, ka mana iekšējā pasaule atbrīvojusies. kaut gan arēji man vēl draudēja ilgas ciešanas.

Šajā laikā mani it īpaši uzmundrināja atklājums, ka es gluži nepelnīti biju iemantojis daudzu lielisku cilvēku simpātijās. Es saku «nepelnīti», tāpēc ka starp viņiem nebija neviena tāda, kuram es nebūtu bojājis garastāvokli ar neciešamiem untumiem, neviena, kuru es vairākkārt nebūtu aizvainojis ar slimīgu ietiepību vai arī no kura es nebūtu kādu laiku spītīgi vairījies, gan pats labi apzinādamies, ka man nav taisnība. Tas viss tagad bija aizmirsts, viņi pret mani izturējās ārkārtīgi mīļi un visādi centās mani izklaidēt un uzjautrināt gan tai laikā, kamēr vēl gulēju savā istabā, gan ari vēlāk, kad jau varēju to atstāt. Mēs kopā devāmies izbraukumos, viņi mieloja mani savās lauku mājās, un šķita, ka es ātri vien atkopjos.

Starp šiem draugiem man gan laikam vispirmām kārtām nāktos minēt toreizējo pilsētas domnieku un vēlāko Leipcigas birģermeistaru doktoru Hermani. Viņš arī piederēja pie tiem galda biedriem; ar kuriem mani bija iepazīstinājis Slosers, un ar viņu man visilgāk saglabajas labas attiecības. Viņš bija pieskaitāms pie maniem viscentīgākajiem studiju biedriem. Hermanis ļoti kārtīgi apmeklēja lekcijas, un viņa uzcītība nekad neatslāba. Es redzēju, kā viņš soli pa solim, bez jebkādām novirzēm tika līdz doktora grādam un pēc tam kāpa vēl augstak un kļuva par asesoru, turklāt viņam nekad nekas nelikās grūti izdarāms un viņš nekad nekur ne mazākā mērā nepārsteidzās un ari nenokavējas. Mani saistīja viņa maigais raksturs un interesēja gudrās sarunas ar viņu; patiešām šķita, ka es par šā jaunekļa uzcītību priecājos galvenokārt tāpēc, ka vismaz daļu no viņa nopelniem drīkstēju it kā ieskaitīt arī pats savā kontā, jo es taču tos atzinu un augsti novērtēju, kaut gan pats itin nemaz nevarēju lepoties ar šādiem panākumiem.

Tikpat kārtīgs ka studijās Hermanis bija arī savu talantu izkopšanā un izpriecās. Viņš ļoti labi spēlēja klavieres, zīmējumos iejūtīgi atveidoja dabu un mudināja arī mani darīt to pašu; tad nu es, gluži tapai ka viņš, uz pelēka papīra ar melnu un baltu kritu atainoju vienu otru kārklu krūmāju Pleises krastos un dažu labu jauku un klusu līcīti, taču vienlaikus nemitīgi nodevos skumjām un ilgam. Kad dažkārt kļuva manāma man piemītošā komiķa dzirksts, viņš uz to prata atbildēt ar jautriem jokiem, iin es vēl atceros, ka mēs kopa pavadijam ne vienu vien patīkamu stundu, kad viņš mani ar komisku svinīgumu bija ielūdzis uz vakariņām divatā un mēs vaska sveču gaismā cēli notiesājām ta saukto «domes zaķi», kas esot ieradies Hermaņa virtuvē par atlīdzību viņa darbam domē, turklāt mēs padarijam ēdienu pikantāku un vīnu stiprāku, stāstīdami dažādus jokus Bēriša gaumē. Es vēl tagad ar vissirsnīgāko pateicību atceros, ka šis krietnais cilvēks, kas joprojām darbojas savā cienījamajā amatā, man tik draudzīgi palīdzēja nelaimē, kuru gan varēja jau nojaust, bet nevarēja paredzēt, ka tā izvērtīsies tik liela; jutos aizkustināts, ka viņš man veltīja katru brīvo stundu un mēģināja padarīt gaišākus drūmos brīžus, atsaukdams atmiņā senākos jautros notikumus, un tagad priecājos, ka pec tik iiga laika man radusies iespēja publiski izteikt viņam savu pateicību.

Bez šī labā drauga man sevišķi daudz uzmanības vcl-tīja ari Grēnigs no Brēmenes. Ar viņu biju iepazinies tikai nesen un viņa labvēlību tā īsti pamanīju tikai tad, kad man jau bija uzbrukusi liksta; cik liela vērtība ir šāda labvēlība, to es tagad it skaidri apzinājos jo vairāk tāpēc, ka neviens labprāt nemeklē tuvāku saskari ar slimu cilvēku. Viņš netaupīja pūļu, lai mani izklaidētu, novirzītu no domām par jauno stāvokli, un pārliecināja, ka es drīz vien izveseļošos un varēšu nodoties rosīgam darbam. Vēlāk dzīvē man bieži gadījās dzirdēt, ka šis lieliskais cilvēks bijis savai dzimtajai pilsētai noderīgs un palīdzīgs tad, kad vajadzējis veikt sevišķi svarīgus uzdevumus, un tas man allaž sagādāja lielu prieku.

Ari mans draugs Horns nemitīgi veltīja man savu mīlestību un uzmanību. Visi Breitkopfu mājas ļaudis, Stoku ģimene un vēl daudzi citi izturējās pret mani kā pret tuvu radinieku, un tā ar tik daudzu laipnu cilvēku atbalstu tika krietni remdētas manas bēdas par uzbrukušo postu.

Sīkāk man tomēr šeit jāpastāsta par kādu cilvēku, ar kuru es iepazinos tikai tai laikā; sarunas ar viņu bija tik pamācošas un mani tā aizrāva, ka es patiešām aizmirsu savu bēdīgo stāvokli. Tas bija Langers^101, kurš vēlāk strādāja par bibliotekāru Volfenbitclā. Pats būdams visai izglītots cilvēks ar plašām zināšanām, viņš priecājās par manām zināšanu alkām, kuras manas slimīgās uzbudinā-mības dēļ tagad bija kļuvušas drudžainas. Viņš lūkoja mani nomierināt, sniegdams labi saprotamus plašākus apskatus, un, kaut gan mēs satikāmies tikai īsu laiku, esmu viņam daudz pateicības parādā, jo viņš prata maniem centieniem piešķirt vajadzīgo virzienu un deva man norādījumus par to, kam tieši tagad derētu pievērsties. Es šim izcilajam cilvēkam biju pateicīgs vēl jo vairāk tāpēc, ka satikties ar mani viņam bija bīstami, jo, kad viņš pēc Bēriša bija kļuvis par jaunā grāfa Lindenava mājskolotāju, tēvs pieņemtajam audzinātājam bija stingri noteicis, ka nedrīkst ar mani saieties. Aiz ziņkāres vēlēdamies iepazīties ar tik bīstamu subjektu, viņš vairākas reizes iekārtoja mūsu tikšanos kādā neitrālā vietā. Es drīz vien iemantoju viņa simpātijas, un viņš, būdams izmanīgāks par Bērišu, nāca pie manis vēlu vakaros; mēs kopā devāmies pastaigās, pavadījām laiku interesantas sarunās, un es pēc tam aizvadīju viņu līdz iemīļotas durvīm, jo arī šis nopietnais zinātņu vīrs, kas likās ārkārtīgi stingrs, nebija varējis izsargāties no pievilcīgas sievietes tīkliem.

Vācu literatūra un lidz ar to arī paša iesāktais darbs poēzijas laukā jau kopš kāda laika manī vairs neradīja interesi, un, kā jau tas šāda autodidaktiskā riņķveida kustībā mēdz būt, es atkal pievērsos saviem iemīļotajiem senajiem rakstniekiem, kuri vēl arvien pacēlās pie manu garīgo vēlmju horizonta kā tāli, zili kalni — gan skaidri saskatāmi pēc savām aprisēm un lieluma, bet to atsevišķas daļas un iekšējās attiecības man nebija pazīstamas. Es mainījos grāmatām ar Langeru, turklāt vienlaikus tēlodams gan Glauku, gan Diomēdu^102: veseliem groziem piegādāju viņam vācu dzejnieku un kritiķu grāmatas, bet pretī saņēmu labu skaitu grieķu autoru darbu, kuriem vajadzēja veldzēt manu dvēseli pat tad, ja atveseļošanās norisinātos ārkārtīgi lēni.

Jaunu draugu savstarpējā uzticība mēdz attīstīties pakāpeniski. Vispirms vienprātību rada kopīgas nodarbības un aizraušanās, tad sākas sarunas par vecajām un pašreizējām mīlestībām, it īpaši par mīlestības piedzīvojumiem, bet, kad draudzības jūtas sasniedz pilnību, draugi viens otram atklāj vēl kaut ko dziļāku — savu reliģisko pārliecību un tādas dvēseles noskaņas, kuras saistītas ar neiznīcīgām parādībām un kuras gan nostiprina draudzības pamatus, gan arī vainago tās augstāko pakāpi.

Kristietiskā reliģija svārstījās starp savu vēsturiskās attīstības nosacīto pozitīvo mācību un tīru deismu, kas balstījās uz tikumību un kam savukārt vajadzēja kļūt par pamatu morālei. Cilvēku raksturu un domāšanas veidu dažādība šeit izpaudās bezgalīgā gradācijā, it īpaši vēl tāpēc, ka liela nozīme bija galvenajai atšķirībai, kas atklājās, noskaidrojot, cik liela nozīme šādos uzskatos var un drīkst būt prātam un cik liela sajūtām. Paši rosīgākie viri ar visgaišākajām galvām šaja gadījumā rīkojās līdzīgi tauriņiem, kuri, nemaz nevērodami, ka vēl atrodas kāpura stadijā, aizmet projām kūniņu, kurā sasnieguši savu organisko pilnību. Citus, kuros bija vairāk uzticības un vienkāršības, varēja salīdzināt ar puķēm, kas, izaugušas un izplaukušas viskrāšņākajos ziedos, tomēr neatdalās no savas saknes un barotāja kata, bet tieši šajā ģimenes kopībā nobriedina gaidīto augli. Langers piederēja pie šīs pēdējās cilvēku grupas, jo, būdams zinātnieks un lielisks grāmatu pazinējs, viņš tomēr bībelei ierādīja pašu pirmo vietu visu no iepriekšējām paaudzēm mantoto rakstu vidū un atzina to par vienīgo dokumentu, uz kura mums jābalstās, veidojot savu tikumisko un garīgo ciltskoku. Viņš bija viens no tiem, kuru uztverē nekādi nav iespējama tieša saskare ar lielo dievu, kas aptver Visumu, tāpēc viņam bija vajadzīgi starpnieki, kuru iemiesojumus viņš saskatīja visapkārt gan zemes, gan debesu sfērā. Jaunais cilvēks, kuru mokoša slimība bija norobežojusi no pasaulīgiem priekiem un kurš tāpēc ar savu možo garu stipri tiecās pievērsties debesu lietām, ļoti labprāt uzklausīja Langera uzskatu izklāstu, kas bija interesants un konsekvents. Tā ka bībele man bija ļoti tuva, tad tagad vajadzēja vairs tikai ticības, lai to, ko jau izsenis biju cienījis kā cilvēka gara radītu, tagad atzītu par dievišķīgu, un tas man nācās jo vieglāk tāpēc, ka es jau pašu pirmo reizi ķeros pie šīs grāmatas kā pie dievišķīga sacerējuma. Vārgajam un jūtelīgajam- sirdzējam evaņģēlijs bija tieši kā radīts, un, kaut gan ticīgais Langers reizē bija ari ļoti saprātīgs vīrs un stingri noteica, lai es neļauju pārak lielu vaļu jūtām un nenododos jūsmīgai ekstāzei, es tomēr bez iejūtas un entuziasma īsti labi nepratu iedziļināties Jaunajā derībā. Tamlīdzīgās sarunās mēs pavadījam krietni daudz laika, un, tā kā es tagad biju uzticams un labi sagatavots prozelits, tad Langers man tik ļoti pieķērās. ka labprāt upurēja dažu labu savai mīļotajai meitenei paredzētu stundu un riskēja ar to, ka var tikt apsūdzēts savam patronam un krist nežēlastībā tāpat kā Bērišs. (Zs biju bezgala pateicīgs par viņa draudzību, un, ja tas, ko viņš darīja manā labā, jebkurā laikā pelnītu augstu novērtējumu, tad mana pašreizējā stāvoklī šāda attieksme man darīja lielu godu.

Parasti tieši tad, kad mūsu dvēseļu garīgā saskaņa ir vistīrākā, tajā varmācīgi un neatvairāmi ielaužas apkārtējās pasaules rupjie, griezīgie toņi, un kontrasts, kas klusībā ir pastāvējis visu laiku, kļūst jo vairāk manāms tāpēc, ka tas parādās pēkšņi, un tā nu ari man nebija lemts aiziet no mana mīļā Langera peripatētiskās skolas^103, pirms biju piedzīvojis notikumu, kas vismaz Leipcigas apstākļos likās visai neparasts, — proti, dumpi, ko studenti sarīkoja šādu iemeslu pēc. Jaunie ļaudis bija saķildojušies ar pilsēta nometinātajiem kareivjiem, turklāt tika laistas darbā dūres. Vairāki studenti sarunāja atriebties par to, ka viņi tikuši apvainoti. Kareivji sīvi pretojās, un varen neapmierinātie akadēmiski izglītotie pilsoņi neguvu pārsvaru. Tad ļaudis sāka baumot, ka ievērojamas personas esot uzvarētājus slavējušas un apbalvojušas par drosmīgo pretošanos, un tas pamatīgi uzkurināja jauno ļaužu aizvainotās goda jūtas un atriebību. Atklāti tika stāstīts, ka nākamajā vakarā paredzama logu dauzīšana, un daži draugi, kuri ieradās pie manis ar ziņu, ka tas patiešām notiks, aizveda mani turp, jo jauniešus un ļaužu barus jau vienmēr pievelk ar briesmām saistīti notikumi un nekārtībās. Patiešam sākās visai dīvaina izrāde. Citādi tukšas ielas vienā pusē bija sapulcējušies ļaudis, kuri pavisam mierīgi, bez kāda trokšņa un drūzmēšanās gaidīja, kas notiks. Pa brīvo ielas vidu šķietami gluži lēnīgi pa vienam pastaigājās savs ducis jaunu cilvēku, taču, nonākuši iepretī zinamajam namam, viņi garāmejot meta logos akmeņus, un tā viņi, šurp un turp staigādami, darīja vairākkārt, kamēr vel bija atlikusi kāda rūts, kas tinkšķot varēja saplīst. Tikpat mierīgi kā šis notikums galu gala pagāja arī viss pārējais, un nekādu tālāku seku nebija.

Šadas skaļas studentu varoņdarbu atbalss pavadīts, es 1768. gada septembrī aizbraucu no Leipcigas kāda nolīgta važoņa ērtajā pajūgā un dažu pazīstamu, uzticamu personu sabiedrībā. Auerštetes apkaimē iedomājos par turp-ceļā notikušo negadījumu, taču nevarēju paredzēt, ka pec daudziem gadiem man tur uzglūnēs vēl lielākas briesmas'04, un tāpat ari Gotā, kur mes lūdzām atļauju apskatīt pili, man, stāvot lielajā, ar ģipša veidojumiem rotā tajā zālē, ne prātā nevarēja ienākt, ka šai pašā vieta man reiz tiks paradīta tik liela labvēlība un laipnība^105.

Jo vairāk es tuvojos savai dzimtajai pilsētai, jo biežāk atcerējos, kāda noskaņojuma, ar kādam izredzēm un cerībām biju devies projām no mājām, un mani ļoti nomaca apziņa, ka tagad atgriežos atpakaļ gluži ka cietis kuģi avārijā. Tā kā es tomēr visai daudz sev pārmest nevarēju, tad pratu puslīdz nomierināties, taču atkalredzēšanās vis nenotika bez zināma saviļņojuma. Man piemītošais dedzīgums, ko slimība bija vēl vairāk sakāpinājusi un saasinājusi, bija par iemeslu dramatiskajai scēnai, ko šai brīdi izraisīju. Es laikam izskatījos sliktāk, nekā pats apzinājos, jo labi sen nebiju sevi tā kārtīgi aplūkojis spoguli, — un kurš gan pie sava izskata nepierod! Vārdu sakot, mājinieki klusēdami nosprieda, ka laika gaitā pamazām uzzinās, kā man klājies, un ka pirmām kārtām jāļauj man atpūsties ka fiziski, tā garīgi.

Māsa jau no pirmās dienas vienmēr uzturējās manā tuvumā, un, kaut gan viņa jau agrāk par visu bija rakstījusi savās vēstulēs, tagad es varēju sīkāk un pamatīgāk uzzināt par ģimenes attiecībām un tās pašreizējo situāciju. Pēc manas aizbraukšanas māsai vienai pašai nācās paciest tēva didaktiskās tirādes, un pilnīgi noslēgtajā mājā, kuru miera laika apstākļos neviens vairs netraucēja un no kuras bija aizvākušies pat īrnieki, viņai bija atņemta jebkura iespēja atrast sev kādu sabiedrību un kaut cik izklaidēties. Viņai vajadzēja pārmaiņus mācīties franču, itāliešu un angļu valodu, turklāt tēvs viņu spieda lielu dienas daļu pavadīt, vingrinoties klavieru spēlē. Arī rakstīšanu nedrīkstēja atstāt novārtā, un es jau agrāk biju manījis, ka tēvs devis māsai norādījumus par korespondenci ar mani un licis viņai ar savu roku uzrakstīt man domātās pamācības. Mana māsa bija un palika neizprotama būtne, visdīvainākais stingrības un maiguma, stūrgalvības un piekāpības sajaukums; šīs īpašības reizumis izpaudās kopuma, bet reizumis atkal gribas vai jūtu uzplūdumu ietekmē spilgtāk kļuva manāmas atsevišķi. Man likās šausminoši tas, cik dzedri viņa izturējās pret tēvu, kam nevarēja piedot, ka tas šajos trijos gados bija vai nu liedzis, vai arī sagandējis viņai daudzus nevainīgus priekus, tāpēc ari tagad viņa negribēja vairs atzīt nevienu no viņa labajām un krietnajām īpašībām. Viņa izpildīja visu, ko tēvs pavēlēja vai norādīja, taču bez vismazākās patikas. Strādāja viņa kā parasti, bet ne par matu vairak vai mazak par to, kas bija tieši nepieciešams. Aiz mīlestības vai laipnības viņa ne pirksta nepakustināja, un šis tad ari bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc māte sūdzējās par māsu, kad mēs reiz sarunājāmies divatā. Taču māsa bija tikpat izslāpusi pēc mīlestības kā jebkura cilvēciska būtne, tāpēc viņa visu savu maigumu tagad veltīja vienīgi man. Laiks viņai pagāja, rūpējoties par manis kopšanu un prātojot, kā varētu mani izklaidēt; draudzenēm, kuras viņai pakļāvās, kaut gan māsa pēc tā nemaz netiecās, arī nacas lauzīt galvas par to, kā izdarit man kādu pakalpojumu un mani iepriecināt. Māsa vienmēr atrada līdzekļus, kā mani uzjautrināt, un parādīja, ka viņai piemīt pat īsta humora dzirksts, ko es agrak nebiju pamanījis un kas viņai ļoti labi piestāvēja. Drīz mēs izdomājām šifrētu valodu, kādā sarunāties citu cilvēku klātbūtnē tā, lai viņi mūs nesaprastu, un māsa bieži vien visai pārdroši lietoja šo valodu vecāku klātbūtnē.

Mians tēvs tolaik dzīvoja gluži omulīgi. Viņš jutās labi, lielu daļu dienas pavadīja, nodarbodamies ar māsas izglītošanu, turpināja darbu pie sava ceļojumu apraksta un lautas uzskaņošanai veltīja vairāk laika nekā spēlēšanai. Cik labi vien spēdams, viņš centās neizrādīt sarūgtinājumu par to, ka tagad mājās ir nevis možs un rosīgs dēls,

kuram nu vajadzētu iegūt zinātnisko grādu un virzīties uz priekšu pa tēva norādīto dzīves ce|u, bet gan vārgulis, kam, šķita, dvēsele bija slimāka nekā miesa. Viņš neslēpa vēlēšanos, kaut mana veseļošanās noritētu iespējami ātrāk, bet sevišķi viņa klātbūtnē vajadzēja atturēties no hi-pohondriska noskaņojuma izrādīšanas, jo tad viņš spēja kļūt nikns un skarbs.

Manai mātei, kas pēc dabas bija mundra un jautra, šādos apstākļos dienas ritēja ļoti vienmuļi. Lai aprūpētu nelielo saimniecību, nevajadzēja daudz laika. Labsirdīgās, iekšēji arvien rosīgās sievietes dvēsele tiecās atrast kādu interesantu nodarbošanos, un vistuvākā sfēra, kur to meklēt, bija reliģija, kam māte jo miļak pievērsās tāpēc, ka . arī viņas labākās draudzenes bija izglītotas un patiesi j dievbijīgas sievietes. Visizcilākā no viņām bija fon Kle-■itenbergas jaunkundze^106. Sī ir tā pati daina, kuras sarunas un vēstules noderēja par materiālu, lai sarakstītu

■ «Skaistas dvēseles atzīšanos», kas iekļauta «Vilhelmā it Meistarā». Viņa bija trausla vidēja auguma sieviete, un

■ viņas sirsnīgo, dabisko izturēšanos vēl tīkamāku vērta ' augstākajā sabiedrībā un galmā apgūtās manieres. Viņas Iglilie tērpi atgādināja hernhūtiešu apģērbu. Viņa nekad ■nozaudēja možu garastāvokli un dvēseles mieru. Savu slimību viņa atzina par nepieciešamu īslaicīgās šāszemes

Icl/ives piedevu, ciešanas panesa godam un tai laikā, kad •viņu nemocīja sāpes, bija jautra un runīga. Viņas vismi-|.1 kais, varbūt pat vienīgais sarunas temats bija tikumiskā •pieredze, ko var uzkrāt cilvēks, kurš nododas pašnovēro-Kanai; tam vēl pievienojās reliģiskā pārliecība, ko viņa ■oli interesanti, pat ģeniāli iedalīja dabiskajā un pārdabis-naja pārliecībā. Diezin vai ir nepieciešams vēl kaut ko piebilst, lai tamlīdzīgu aprakstu cienītajiem atsauktu atmina šo plašo, viņas dvēselē izauklēto stāstījumu. Tā kā ■Viņa jau kopš jaunības bija izvēlējusies ļoti savdabīgu dzīves ceļu, bija dzimusi un uzaugusi augstākas kārtas ļaužu vidū un viņas gars bija možs un neparasts, tad viņa ne visai labi satika ar pārējām sievietēm, kuras bija izvē-ļ lējušās to pašu ceļu, lai sasniegtu garīgo labklājību. Gris-bnlia kundze, kas bija pati ievērojamākā no visām, likās pārāk stingra, sausa un mācīta; viņa zināja, domāja, saprata vairāk par citām, kuras apmierinājās tikai ar savu jutu attīstīšanu, un tāpēc bija citām par apgrūtinājumu, jo ne jau katra varēja vai gribēja ceļā uz svētlaimi

apkrauties ar tik smagu nastu. Toties vairums šo dāmu radīja mazliet pelēcīgu iespaidu, jo viņas visas lietoja vienādu terminoloģiju, ko varētu salīdzināt ar vēlīnā sentimentālisma terminoloģiju. Kletcnbergas jaunkundze gāja vidusceļu starp šīm abām galējībām, un, likās, viņa ar zināmu pašapmierinātību saskatīja savu līdzinieku grāfa Cincendorfa^107 personā, kura uzskati un darbība liecināja, ka viņš ir augstdzimis cilvēks un pieder pie smalkākas sabiedrības. Manī viņa atrada to, ko bija meklējusi, — jaunu, aizrautīgu būtni, kas arī tiecās pēc nepazītas laimes un, kaut gan nevarēja atzīt sevi par sevišķi grēcīgu radījumu, tomēr atradās diezgan bēdīgā stāvoklī un cieta gan fiziskas, gan arī dvēseles sāpes. Viņu iepriecināja kā dotumi, ar kuriem mani bija apveltījusi daba, ta arī daudz kas no tā, ko biju apguvis pats. Kaut gan viņa atzina, ka man ir daudz priekšrocību, tomēr šis apstāklis nekādā ziņā nekļuva pazemojošs viņai pašai, jo, pirmkārt, viņa nemaz nedomāja sacensties ar vīrieša cilvēku un, otrkārt, viņa bija pārliecināta, ka reliģiskās izglī-tibas ziņā mani tālu pārspējusi. Manu nemieru, nepacietību, manus centienus, meklējumus, pētījumus, prātojumus un svārstības viņa izskaidroja pēc sava prāta un neslēpa savas domas, bet gan bez aplinkiem apgalvoja, ka cēlonis tam visam esot mana nesamierinātība ar dievu lo kungu. Es gan jau kopš bērnības biju dzīvojis pārliecība, ka esmu tīri labās attiecībās ar savu dievu; ieguvis zināmu pieredzi, es pat iztēlojos, ka viņš man ir šo to parādā, biju pietiekami pārdrošs un iedomājos, ka man viņam šis tas japiedod. Šī iedomība bija izaugusi no manas bezgala labās gribas, kurai, kā likās, viņš gan būtu varējis vairāk palīdzēt. Nav grūti iedomāties, cik bieži man ar savu draudzeni par to izcēlās strīdi, kuri arvien tika ļoti laipni izbeigti un dažkārt ari, gluži tāpat kā manas sarunas ar veco rektoru, radīja viņā pārliecību, ka esmu aušīgs puika, pret kuru daudzējādā ziņa jāizturas iecietīgi.

Mani ļoti nomocīja augonis uz kakla; ārsts un ķirurgs vispirms gribēja to likvidēt, bet pec tam, ka paši izsacījās, nolēma ļaut tam nogatavoties, taču beigu beigās viņi atrada par labāku to pārgriezt, un la inan iIgāku laiku nacas vairāk ciest neērtības nekā sāpes, kaut gan jāteic, ka ārstēšanas perioda beigas nemitīgā dziedināšana ar elles akmeni un citām kodīgam vielām noveda mani tikla!, ka es ar vislielāko nepatiku gaidīju katru nākamo dienu. Ārsts un ķirurgs ari piederēja pie dievbijīgajiem vientuļniekiem, kaut gan abi bija ārkārtīgi dažāda rakstura cilvēki. Ķirurgs bija slaids, labi noaudzis vīrietis ar vieglu un ievingrinātu roku, bet diemžēl slims ar dibini; savu krustu viņš nesa ar īstu kristīga cilvēka pacietību un raudzijās, lai darbs viņa slimības deļ nekad neciestu. Ārsts bija neizprotama rakstura cilvēks ar viltīgu ■ katienu, laipni runātnlgs un, starp citu, juceklīgs, taču dievbijīgo pilsoņu sabiedrībā bija iemantojis īpašu uzticību. Būdams darbīgs un uzmanīgs, viņš slimajiem iedvesa mierinājumu, taču iegūt arvien vairāk pacientu viņam galvenokārt palīdzēja tas, ka viņš paklusām piedāvāja slimniekiem noslēpumainas paša pagatavotas zāles, par kurām neviens nedrīkstēja neko tālāk stāstīt, jo pie mums ārstiem bija stingri aizliegts nodarboties ar zāļu izgatavošanu. Kaut kādus pulverus, kuri itin kā veicināja gremošanu, viņš tik stingri slepenībā neturēja, bet par vērtīgu sāli, ko drīkstēja lietot tikai sevišķi nopietnos gadījumos, ielaidās sarunās vienīgi ar ticīgajiem, taču neviens nebija šo preparātu nedz redzējis, nedz arī pārbaudījis tā iedarbību. Lai modinātu un stiprinātu ticību šāda universāla līdzekļa iespējamībai, ārsts kaut cik atsaucīgiem pacientiem ieteica lasīšanai dažas mistiskas grāmatas par ķimiju un alķīmiju un lika saprast ka pēc šis lektīras izstudēšanas katram pašam būšot iespējams tikt pie minētā dārgumā; tas esot ļoti svarīgi tāpēc, ka izgatavošanas recepti nevarot citiem uzticēt kā fizisku, lā it īpaši morālu iemeslu dēļ; lai šo svarīgo darbu izprastu, paveiktu nu izmantotu tā rezultātu, vajagot pazīt dabas noslēpumus visa kopsakarībā, jo iegūstamās zāles taču esot nevis kādam atsevišķam gadījumam paredzēts, bet gan universāls līdzeklis un to acīmredzot varot pagatavot dažādās formās un veidos. Mana draudzene bija paklausījusi šiern vilinošajiem vārdiem. Miesas izdziedināšana bija cieši saistīta ar dvēseles izdziedināšanu, un vai gan varēja parādīt citiem lielāku labdarību un žēlsirdību, nekā iegūstot lidzekli, kas spēj tik daudziem remdēt ciešanas un neskaitāmos gadījumos novērst briesmas? Viņa klusībā jau bija nodevusies Vellinga 108 gramatas «Opus magocabbalisti-cum»[11] lasīšanai, lāču autors šajā darbā pats tūdaļ atkal padarīja tumšāku un pat izdzēsa gaismu, kuru bija rādījis, tāpēc viņa mekiēja draugu, kas palīdzētu izprast šo gaismas un tumsas maiņu. Bija vajadzīgs pavisam neliels stimuls, lai arī es tiktu inficēts ar šo slimību. Iegādājos minēto darbu, kura ciltskoks, kā jau visiem tamlīdzīgiem rakstiem, tieša līnijā sniedzās līdz pat jaunplatonisma skolai^109. Es šajā grāmatā galvenām kārtām centos precīzi ievērot mīklainos norādījumus, kur autors vienā vietā atsaucas uz kādu citu un tādējādi apsola atklāt to, ko slēpis, un atzīmēju malā, kurās lappusēs atrodamas šādas savstarpēji paskaidrojošas vietas. Taču arī tad vēl gra-mata palika diezgan miglaina un neskaidra; beigu beigās tomēr apguvu attiecīgo terminoloģiju un, lietodams to pēc sava prāta, iedomājos, ka spēju par uzrakstīto vismaz kaut ko pasacīt, ja ari nevaru to izprast. Vellinga darbā ar lielu cieņu bija minēti autori, kuri jau senāk darbojušies šai nozarē, un tas mūs pamudināja meklēt norādītos pirmavotus. Tagad mēs ķeramies pie Teofrasta Para-celza 110 un Bazīlija Valentīna 111 darbiem, tāpat lasījām arī Helmonta"2, Starkeja^113 un citu apcerējumus un mēģinājām izprast un ari ievērot viņu mācības un norādījumus, kas lielākā vai mazākā mērā balstījās uz dabu un iztēli. Man sevišķi patika «Aurea Caiena Homēri» lu, kur daba attēlota jaukā savstarpējā saistibā, kaut arī tas darīts nedaudz fantastiskā veida; un ta mes gan katrs atsevišķi, gan arī kopā veltījām daudz laika šo dīvainību pētīšanai un |oti interesanti pavadījām garos ziemas vakarus, kad man vēl vajadzēja palikt istabā; ieskaitot arī manu māti, mums visiem trim šie noslēpumi darīja vairāk prieka, nekā būtu spējusi darīt to atklāšana.

Pa to laiku man tika gatavots vēl kāds visai smags pārbaudījums; tas bija saistīts ar to, ka gremošanas traucējumi un, varētu pat teikt, dažkārt pavisam paralizētā gremošanas orgānu darbība radīja nopietnas bažas par manu dzīvību, turklāt nekādas zāles arī vairs nelīdzēja. Sājā bēdīgajā situācijā mana nelaimīgā māte nemitīgi nedeva miera apjukušajam ārstam, pieprasīdama, lai taču viņš liekot lietā savas universālās zāles; pec ilgas pretošanās viņš vēlā nakts stundā aizsteidzās uz mājām un atnesa glāzītē kristālisku, sausu sāli, kuru tad izšķīdināja ūdenī un deva savam pacientam iedzert; to nobaudījis, es sajutu asu, sārmainu garšu. Tikko sāls bija iedzerta, es jau jutu zināmu atvieglojumu, un, sākot no šā brīža, iestājās p.'iversions uz pakāpenisku atlabšanu. Nevaru pat izteikt, cik |oti tas stiprināja ticību mūsu arstam un ar kādu centību mēs turpmāk nodevāmies saviem mēģinājumiem iegūt šo dārgumu.

Mana draudzene, kurai nebija nedz vecāku, nedz ari brāļu vai masu un kura dzīvoja lielā mājā, kas atradās skaistā vietā, jau agrāk bija iegādājusies mazu krāsniņu, kolbu un vidēja lieluma retortes un, ievērojot Vellinga norādījumus un zimīgus lielā meistara un ārsta mājienus, sāka apstrādāt vispirms dzelzi, jo tajā slēpjoties visvairāk dziedinošo spēku, kurus tikai esot jāprot atbrīvot; tā ka visos mums zināmajos rakstos ļoti liela nozīme tika piešķirta gaisa salij IIS, kuru arī nācās pievienot klāt, tad bija nepieciešami sārmi, jo tiem, izdaloties gaisā, vajadzēja savienoties ar pārdabiskajām vielām un rezultātā radīt per se^12 noslēpumainu, lielisku starpsāli.

Tikko biju kaut cik atveseļojies un lidz ar pavasara iestāšanos atkal varēju uzturēties savā vecajā jumtistabā, es ari pats sāku konstruēt nelielu aparātu; tika sagatavota krāsniņa un ar smiltīm piepildīts dzelzs trauks stikla priekšmetu karsēšanai; jo drīzi iemanījos ar aizdedzinātas degauklas palīdzību pārvērst stikla kolbas lēzenās bļodas, kurās vajadzēja iztvaicēt dažādos maisījumus. Tagad nu noslēpumainā un īpašā veidā tika apstrādāti neparasti makrokosma un mikrokosma ingredienti un pirmām kārtām mēģināts vēl nedzirdētā veida iegūt starpsāli. Visvairāk tomēr mani labu laiku nodarbināja tā saucamais liquor silicum (oļu ūdens), kas rodas, ja tīrus kvarca oļus sakausē ar atbilstošu daudzumu sārmu; rezultātā tiek iegūts caurspīdīgs stikls, kas, saskaroties ar gaisu, izkūst un pārvēršas par skaistu, dzidru šķidrumu. Kas pats to reiz ir pagatavojis un savām acīm redzējis, tas vairs nesmiesies par cilvēkiem, kuri tic šķistai zemei, iespējai iedarboties uz to un ar tās palīdzību savukārt veicināt tālāku iedarbību. Sī oļu ūdens iegūšanā man bija izveidojušās īpašas iemaņas; skaistie, baltie oļi, kas atrodami Maina, noderēja par pilnvērtīgu izejmateriālu, bet visa pārējā un tāpat ari uzcītības man netrūka. Beigu beigās es tomēr paguru, jo biju spiests konstatēt, ka oļu ūdens nekādā ziņā nav tik cieši savienojies ar sāli, kā es filozofisku pārdomu rezultātā biju iztēlojies, — tas pārāk viegli atkal atdalījās, un skaistais minerālu šķidrums, kuru es dažas reizes, pats sev par lielu brīnumu, biju ieguvis it kā no dzīvnieku produktiem pagatavota recekļa veidā, arvien tomēr nogulsnēja pulveri, kas, ka nācās atzīt, bija sevišķi smalki oļu putekļi; tiem ne mazakā mērā nepiemita produktīvas īpašibas, kas dotu pamatu cerēt, ka varēsim pieredzēt, kā šī šķīsta zeme iegūst mātes auglību.

Lai cik dīvaini arī bija šie mēģinājumi un lai cik lielā mēra tiem trūka kopsakarības, es tajos tomēr šo to iemācījos. Es ļoti rūpīgi novēroju visus kristalizācijas procesus, kādi vien iespējami, un iepazinos ar vairāku dabas produktu ārējam formām; ta kā es it labi zināju, ka pēdējā laikā ķīmiskie eksperimenti tika izdarīti pēc stingrākas metodikas, tad gribēju vispār iegul priekšstatu par šim norisēm, kaut gan es, kā jau pusadepts, ļoti maz respektēju aptiekārus un visus pārējos, kuri rīkojās ar parastās uguns palīdzību. Tai pašā laikā mani ļoti bija ieinteresējis Būrhāfes^1"5 ķīmisko pēti jumu kompendijs, un tas mani pamudināja izlasīt vairākus ša zinātnieka rakstus; tā ka es savas ieilgušas slimibas dēļ jau ta biju nonācis tuvākā saskare ar ārstniecību, tad šie raksti vēl noderēja par papildu stimulu tam, lai es ķertos ari pie šā izcilā vīra «Aforismu» studēšanas, kurus gribēju stingri iegaumēt un paturēt atmiņā.

Ikdienišķākā un toreizējā manas personības veidošanas stadija daudz noderigāka nodarbība bija to vēstuļu izskatīšana, kuras es biju rakstījis no Leipcigas uz mājām. Nekā citādi mēs nevaram iegūt labaku priekšstatu par sevi, kā vēlreiz iepazīstoties ar to, ko esam darījuši pirms vairākiem gadiem, — tas mums dod iespēju izraudzīties pašiem sevi par vērošanas objektu. Es tomēr taja laikā biju vēl pārāk jauns un vēstulēs attēlotais laikposms bija vēl pārāk tuvs. Jaunība vispār ir diezgan grūti atbrīvoties no sava veida pašapmierinātības un uzpūtības, un tas izpaužas galvenokārt tādējādi, ka cilvēks noniecina sevi tādu, kāds pats vēl nesen bijis; Uī kā pamazām kļūst arvien skaidrāk redzams, ka tas, ko paši sevī un arī cilos esam atzinuši par labu un lielisku, patiesībā tāds nemaz nav, tad mums šķiet, ka vislabāk izkļūsim no šis nepatīkamās situācijas, ja paši aizmetīsim projām to, kas tik un ta vairs nav labojams. Tā notika ari ar mani. Leipcigā pamazām biju iemācījies nievīgi vērtēt savus bērnišķīgos mēģinājumus rakstniecībā, un tagad man tikpat zemu vēr-

lejams likās mans studiju periods un es nesapratu, ka tam bija liela nozīme manā dzīvē tāpēc, ka tas man palīdzēja pacelties augstākā vērošanas un izpratnes pakāpē. Tēvs liija rūpīgi savācis un sabrošējis vēstulēs, kuras tiku rakstījis gan viņam, gan māsai, — viņš tās bija pat uzmanīgi izkoriģējis tin izlabojis gan pareizrakstības, gan ari valodas kļūdas.

Aplūkojot vēstules, man vispirms dūrās acīs to izskats, un es taisni izbijos, redzēdams, cik ārkārtīgi nevērīgā rokrakstā esmu rakstījis no 1765. gada oktobra līdz pat nākama gada janvāra otrajai pusei. Bet tad pēkšņi marta vidū parādījās itin vienmērīgs, rūpīgs rokraksts, kāda es agrāk mēdzu rakstīt konkursiem paredzētus darbus. Manu izbrīnu nomainīja pateicības jūtas pret labo Gellertu, kurš, kā es tagad atcerējos, novērtējot iesniegtos sacerējumus, sirsnīgā tonī arvien algadināja mums, ka svēts pienākums ir cītīgi izkopt savu rokrakstu, izkopt pat vēl vairāk nekā savu stilu. To viņš atkārtoja vienmēr, kad viņam rokās nonāca kāds nevērīgs skribelejums, turklāt viņš vairākkārt izteicās, ka ļoti labprāt par savu nodarbību galveno mērķi izraudzītos skaista rokraksta izveidošanu saviem skolniekiem, jo tas svarīgi ari tāpēc, ka labs rokraksts esot priekšnoteikums laba stila izkopšanai — to viņš esot pietiekami bieži novērojis.

Vēl manu uzmanību saistīja tas, ka iestarpinājumi franču un angļu valoda manas vestu tēs bija uzrakstīti viegli un brīvi, kaut gan ne gluži bez kļudam. Šajās valodas es turpināju vingrināties ari savā korespondencē ar Georgu Šloseru, kurš joprojām uzturējās Treptovā; es ar viņu regulāri apmainījos vēstulēm un līdz ar to tiku informēts par dažādiem pasaules notikumiem (jo viņam ne vienmēr klājās gluži tā, ka viņš bija cerejis), turklāt viņa nopietnais, cildenais domāšanas veids manī rādijā arvien lielāku uzticību.

Izskatot savas vēstules, nevarēju nepamanīt arī to, ka lāga tēvs, kuram bija vislabākie nodomi, tomēr bija man nodarījis lielu ļaunumu un pievērsis mani tam savādajam dzīves veidam, kādu es pēdējā laika biju pasācis. Proti, viņš vairākkārt bija centies atrunāt mani no kāršu spēles-, turpretī galma padomnieka Bemes kundze, kamēr vēl bija dzīva, prata mani noskaņot pēc sava prāta un apgalvoja. ka tēvs mani brīdinājis tikai no pārmērībām. Ta kā es redzeju, kādas priekšrocības sabiedrība iegūst cilvēks, kas prot spēlēt kārtis, tad labprāt viņai paklausīju. Kāršu spēlē man gan bija izpratne, bet trūka aizrautības — visas spēles es iemācījos ātri un viegli, taču nespēju cauru vakaru sakoncentrēt uzmanību tikai uz tām. Ja ari es it labi iesāku, tad beigās tomēr arvien kļūdījos, zaudēju pats un iegāzu arī citus, tāpēc vakariņās vienmēr gāju saīdzis vai ari devos pavisam prom. Pēc Bēmes kundzes nāves — savas ilgās slimības laikā viņa vairs nebija centusies iesaistīt mani kāršu spēlē — mana tēva pamācības guva virsroku, es atvainojos un atsacījos piedalīties kāršu partijās, bet nu pārējie vairs nezināja, kā lai mani izklaidē, tāpēc kļuvu par apgrūtinājumu vairāk jau pats sev nekā ciliem, turpmāk vairs nepieņēmu ielūgumus, tie kļuva arvien retāki un ar laiku pavisam izbeidzās. Karšu spēle, kas ir ieteicama it īpaši praktiski noskaņotiem jauniem ļaudīm, kuri grib gūl panākumus sabiedrībā, mani nekad nav spējusi aizraut, jo es varēju spēlēt, cik ilgi gribēju, bet mana prasme tālāk neattīstījās. Ja kāds man būtu devis vispārīgu priekšstatu par parasto spēles gaitu un pievērsis manu uzmanību tam, ka noteiktas zīmes un lielākā vai mazākā mērā arī gadījums nosaka apstākļus, kas dod cilvēkam iespēju attīstīt savu spriešanas spēju un kļūt izveicīgākam, ja man būtu bijis ļauts vienlaicīgi iedziļināties vairākās partijās, lad es droši vien būtu vairāk par to interesējies. Tomēr jau taja periodā, par kuru es šeit runāju, minētie apsvērumi radīja manī pārliecību, ka nevajag izvairīties no sabiedrībā iecienītām spēlēm, bet gan jācenšas iegūt tām nepieciešamo izveicību. Laiks ir bezgalīgs, un katra diena ir trauks, kura var ieliet ļoti daudz, ja vien grib to īsti piepildīt.

Tā nu es savā vientulībā nodevos daudzējādām nodarbībām, un turklāt tagad bija iespēja atkal no jauna atdzimt interesei par tām dažādajām sfērām, kurām laika gaitā aizrautīgi biju pievērsies. Es, piemēram, atkal atsāku zīmēt un, tā kā vēlējos vienmēr atveidot dabu vai, pareizāk sakot, īstenību, tad zīmēju savu istabu ar visām mēbelēm un arī cilvēkus, kas tajā uzturējās; kad tas mani vairs nesaistīja, es attēloju dažādus pilsētas notikumus, par kuriem man tikko bija stāstīts un kuri bija izraisījuši interesi. Nevarēja teikt, ka tas viss būtu atveidots bez raksturīgam iezīmēm un bez zināmas gaumes, taču figūrām trūka proporciju un īsta iekšējā satvara un arī pats zīmējums bija pārāk neskaidrs un tumšs. Tēvs, kuram mani darbi joprojām sagādāja prieku, vēlējas, lai tie būtu ar noteiktākām līnijām, tāpat arī visam vajadzēja būt pabeigtam un rūpīgi nostrādātām. Tāpēc viņš lika tos uzlīmēt uz stingrāka pamata un malas apvilkt ar līnijām, bet gleznotājam Morgenšternam, viņa mājas māksliniekam, — tam pašam, kurš vēlāk kļuva pazīstams un pat slavens ar saviem baznīcu zīmējumiem, — vajadzēja iezīmēt istabu un citu telpu perspektīvās līnijas, taču tās gan visai krasi atšķīrās no izplūdušajām figūrām. Tēvs cerēja tā pieradināt mani pie lielākas precizitātes, un viņam par prieku es uzzīmēju dažas klusas dabas, jo tās varēju veidot skaidrākiem un noteiktākiem vilcieniem, tāpēc ka acu priekšā par paraugu atradās attēlojamie priekšmeti. Beidzot man ienāca prātā atkal nodarboties ar asēšanu. Biju izveidojis kompozicionāli diezgan interesantu ainavu un jutos ļoti laimīgs, kad sameklēju savas vecās, no Štoka dabūtās receptes un strādādams atcerējos toreizējo jauko laiku. Es drīz vien iekodināju plati un izdarīju izmēģinājuma novilkumus. Nelaimīgā kārta kompozīcijā nebija padomāts par gaismu un ēnām, un es nu noņēmos, tās abas iestrādādams, taču man nebija īsti skaidrs, kā tas darāms, un tā es netiku nekādā galā. Pēdējā laikā biju juties gluži labi, bet tais dienās man uzbruka tāda kaite, kāda mani vēl nekad nebija mocījusi. Rīkle bija kļuvusi gluži jēla un tā saucamā ūka ārkārtīgi stipri iekaisusi — es tikai ar lielām sāpēm varēju kaut ko norit, un ārsti nezināja, ko iesākt. Viņi nomocīja mani ar kakla skalošanu un ieziešanu un tomēr nespēja atbrīvot no šīs nelaimes. Beidzot pār mani nāca apskaidrība, ka asējot neesmu bijis pietiekami uzmanīgs un pats esmu sev sagādājis šīs ciešanas, turklāt, vairākkārt aizrautīgi apstrādājot plati, nelaime kļuva vēl lielāka. Ārstiem šis cēlonis likās pilnīgi ticams, un viņi par to galīgi pārliecinājās, kad atmetu asēšanu un kodināšanu; es to darīju jo vairāk tāpēc, ka mēģinājums nekādā ziņā nebija labi izdevies un man bija vairāk iemesla to slēpt nekā rādīt citiem, taču es ar to viegli samierinājos, jo mana apgrūtinošā slimība driz vien pārgāja. Tomēr nevarēju tikt vaļā no domam, ka nodarbošanās ar asēšanu Leipcigā gan laikam būs pavairojusi visas tas kaites, kuras man sagādāja tik daudz ciešanu. Tas, protams, ir garlaicīgi un dažkārt pat bēdīgi, ja cilvēks pievērš pārāk daudz uzmanības pats sev un domā tikai par to, kas viņam var kaitēt un kas nākt par labu, taču nav šaubu, ka cilvēka dabai, no vienas puses, piemīt dīvaina idiosinkrāzija un, no otras puses, sastopami tik bezgala dažadi dzīves veidi un tik daudzējādas izpriecas, ka jābrīnās, kā cilvēku ciits jau sen nav iznīkusi. Šķiet, ka cilvēka dabai piemīt īpašs sīkstums un daudzveidība, jo visu, kas tai uzbrūk vai ko tā uzņem sevī, tā pārvar vai arī, ja nespēj asimilēt, vismaz padara indiferentu. Protams, stipru ekscesu gadījumos ta, lai gan spivi pretojas, tomēr ir spiesta padoties kaitīgajiem elementiem, par ko liecina daudzās endēmiskas slimības un degvīna lietošanas sekas. Ja mes bez bailēm varētu vērot, kas mūsu sarežģītajā pilsoniskajā un saviesīgajā dzīvē iedarbojas uz mums labvēlīgi un kas kaitīgi, un ja, ievērojot ļaunās sekas, spētu atteikies no tā, kas mums sagādā tīkamu baudu, tad mēs viegli prastu novērst dažu labu nelaimi, kura mūs bieži vien nomoka vairāk nekā slimība pat tad, ja organisms citādi ir vesels. Diemžēl ar dietē-tiku notiek tāpat kā ar morāli: kamēr mēs neesam no kādās kļūdas atbrīvojušies, nespējam to ieraudzīt un tāpēc ari neko neiegūstam, jo nākamā kļūda riav līdzīga iepriekšējai un tatad nevar tikt noteikta pec tadam pašam pazīmēm .

Pārlasot vēstules, kuras no Leipcigas biju rakstījis māsai, es, starp citu, nevarēju arī nepamanīt, ka jau pašā studiju sākumā biju iedomājies sevi par ļoti gudru un mācītu; tiklīdz biju kaut ko no mācību vielas apguvis, es tūlīt iztēlojos sevi gandrīz vai par profesoru un kļuvu didaktisks. Krietni uzjautrinājos, redzēdams, kā tūdaļ biju centies iemācīt masai to, ko Gellerts mums lekcijās bija stāstījis vai ieteicis, bet nebiju sapratis, ka ne jau viss, ko jauneklis var atrast sev noderīgu gan dzīvē, gan grāmatas, piederas arī sievietei, un mes abi smējāmies par šo muļķīgo atdarināšanu. Arī Leipciga sacerētie dzejoļi man tagad vairs nebija pa prātam — tie man likās auksti, sausi un pārāk virspusīgi cilvēka jūtu dzīves un garīgās pasaules noskaņu atklāsmei. Tas mani pamudināja atkal sarīkot saviem darbiem plaša mēroga autodafé, kad otru reizi atstāju tēva mājas un devos uz citu universitāti. Ugunī tika iemestas vairākas iesāktas lugas — dažas no tām bija aizrakstītas līdz trešajam vai ceturtajam cēlienam. bet dažām bija pabeigta tikai ekspozīcija — un tapat arī daudzi dzejoļi, vēstules un citi papīri; saudzēts netika gandrīz nekas, izņemot Bēriša pārrakstīto manuskriptu nu lugas «Mīlētāja untumi» un «Līdzvainīgie»; šo pēdējo lugu es vēl joprojām ar lielu mīlestību laboju un, kad tā jau bija gatava, vēlreiz pārstrādāju ekspozīciju, lai padarītu to dinamiskāku un saprotamāku. Lesings pirmajos divos «Minnas» cēlienos bija devis nesasniedzamu paraugu, kā izstrādājama drāmas ekspozīcija, un man nekas nedarīja lielāku prieku ka iedziļināšanās viņa izpratnē un viņa nolūkos.

Esmu jau pietiekami plaši stāstījis par to, kas mani tais dienās saviļņoja, satrauca un nodarbināja, taču man vēlreiz jāatgriežas pie pārdabiskajām lietam, kuras mani bija ta ieinteresējušas, ka es nolēmu reizi par visām reizēm, cik vien vispār iespējams, radīt par tām sev noteiktu priekšstatu.

Dziļu iespaidu uz mani atstāja kāda svarīga grāmata, kas nonāca manās rokas, — tā bija Arnolda 117 «Baznīcas un ķecerības vēsture». Sis vīrs nav tikai pārdomām nodevies vēsturnieks, viņš reizē ir ari dievbijīgs un iejūtīgs cilvēks. Viņa uzskati pilnīgi saskanēja ar manējiem, un visvairāk mani sajūsmināja tas, ka viņa darbs palīdzēja man iegūt pozitīvu priekšstatu par dažiem ķeceriem, kuri līdz tam tika iztēloti par trakiem vai bezdievjiem. Mūsos visos slēpjas pretrunu gars un tieksme uz paradoksiem. Es citigi studēju dažādos uzskatus, un, ta kā pietiekami bieži biju dzirdējis runājām, ka ikvienam cilvēkam galu galā tomēr esot pašam sava reliģija, tad man likās itin dabiski, ka arī es varu radīt pats savu reliģiju, un to es darīju ar lielu patiku. Manas reliģijas pamala bija jaun-platonisms, tam vēl pievienojās sava daļa hermētisma filozofijas^118, misticisma un kabalistikas, un tā es sev uzcēlu pasauli, kas izskatījās diezgan savāda.

Centos iztēloties dievību, kura jau kopš mūžseniem laikiem pati sevi parrada. taču radīšana nav iedomājama bez daudzveidības, tāpēc tai neizbēgami tūlīt vajadzēja parādīties kā otrai būtnei, kuru mēs pazīstam ar vārdu «dēls»; šim abam dievībām nu bija jāturpina radīšanas akts, un tās sev atkal parādījās trešajā veida, kas bija tikpat pastāvīgs, dzīvīgs un mūžīgs kā viss kopums. Ar to lad nu ari dievības cikls bija noslēdzies, un dieviem pašiem vairs nebūtu bijis iespējams vēlreiz radīt sev pilnīgi līdzīgu būtni. Tā kā pārradīšanas dziņa tomēr joprojām pastāvēja, tad viņi radīja ceturto, kurš gan jau slēpa sevī pretrunu, jo tam, tapat ka pirmajiem trim, vajadzēja būt absolūtam, tai pašā laikā ietvertam pirmējos un līdz ar to ierobežotam. Tas bija Lucifers, kurš no šā brīža ieguva visu radīšanas spēku un no kura tālāk vajadzēja celties visai pārējai esībai. Viņš tūdaļ atklāja savu bezgalīgo darbīgumu, radīdams visus eņģeļus tāpat pēc savas līdzības, absolūtus, bet ietvertus viņā pašā un viņa dēļ ierobežotus. Slavas spožuma apņemts, viņš aizmirsa savu izcelšanos no augstākām būtnēm un iedomājās, ka pašā atrodas atdzimšanas spēks, un no šīs pirmās nepateicības izcēlās viss, kas mums šķiet nesaskanam ar dieva prātu un nolūkiem. Jo vairāk Lucifers koncentrējās pats sevī, jo ļaunāk vajadzēja klāties viņam un tiem gariem, kuriem viņš bija sagandējis saldo prieku, ko dod pacelšanās līdz saviem pirmsākumiem. Un notika tas, kas mums tiek pavēstīts kā eņģeļu atkrišana. Daļa eņģeļu pulcējās ap Luciferu, bet daļa atkal pievērsās savam pirmsākumam. Koncentrējoties visai radībai, kas bija cēlusies no Lucifera un kam vajadzēja viņam sekot, radās tas, ko mēs skatām matērijas veidā, ko mēs iedomājamies smagu, cietu un tumšu; tā kā matērija, kaut arī netieši un ar vairāku pakāpju starpniecību, tomēr ir radusies no dievišķīgas būtnes, tad tā ir tikpat absolūti varena un mūžīga kā tās tēvs un sentēvi. Tā kā nu visa nelaime, ja mēs to varam ta saukt, bija cēlusies tikai no Lucifera vienpusības, tad šai radībai trūka tieši labākās puses, proti: tai piemita viss, ko var iegūt koncentrācijas ceļā, bet trūka tā, ko var iegūt vienīgi ar ekspansijas palīdzību; un tā nu visa šī radība, arvien vairāk koncentrējoties, būtu varējusi pati sevi iznīcināt, aiziet bojā kopā ar savu tēvu Luciferu un zaudēt visas pretenzijas uz tādu pašu mūžīgu pastāvēšanu kā dievs. Elohimi kādu laiku vēroja šo situāciju, un viņiem vajadzēja izvēlēties — nogaidīt vairākus eonus, līdz darbības lauks atkal kļūs tīrs un būs radusies telpa, kur radīt no jauna, vai arī iejaukties patlaban notiekošajā un novērst nelaimi, piešķirot pašreizējai radībai savu rnūžīgumu. Viņi izvēlējās pēdējo variantu un tikai ar savu milzīgo gribasspēku vien acumirklī pilnīgi novērsa trūkumu, kas piemita Lucifera pasakumam. Viņi piešķīra bezgalīgajai esībai spēju izplesties un tuvināties saviem pirmsākumiem; tādējādi dzīvības pulss atkal bija atjaunots un arī pats Lucifers nevarēja izbēgt no ta iedarbības. Šis ir laikmets, kad radās tas, ko mēs saucam par gaismu, un kad iesākās tas, ko mēs mēdzam apzīmēt ar vārdu «radība». Lai cik daudzveidīga tā pakāpeniski kļuva elohimu joprojām iedarbīgā dzīvinoša spēka ietekmē, vēl arvien tomēr trūka tādas būtnes, kura spētu atjaunot sākotnējo saikni ar dievu, un tāpēc tika radīts cilvēks, kuram visādā ziņā vajadzēja līdzināties dievam vai pat būt identiskam ar to, bet kurš tieši tādēļ nokļuva tādā pašā stāvoklī kā Lucifers, proti — bija absolūts un tai pašā laikā ari ierobežots; tā kā šai pretrunai viņā vajadzēja izpausties visās eksistences kategorijās un viņam bija jābūt apveltītam ar pilnīgu apziņu un stingru gribu, tad varēja paredzēt, ka viņš būs reizē vispilnīgākais un arī visnepilnīgākais, vislaimīgākais un visnelaimīgākais radījums. Nepagāja necik ilgs laiks, un arī viņš jau izturējās gluži tāpat kā Lucifers. Norobežošanās no sava labdara ir visīstākā nepateicība, un tā šai otrreizējai atkrišanai arī bija tikpat nopietnas sekas, kaut gan visa radīšana nav un nekad nav bijusi nekas cits kā nemitīga atkrišana un atgriešanās pie saviem pirmsākumiem.

Viegli saprotams, ka atpestīšanu šeit nav nolēmuši mūžība, bet ta tiek uzlūkota par mūžīgu nepieciešamību, un top atzīts, ka tai visā tapšanas un esības laikā nemitīgi jāatjaunojas. Šādā izpratnē šķiet itin dabiski, ka pati dievība pieņem cilvēka izskatu, ko tā sev jau sagatavojusi kā ārēju apvalku, un uz īsu laiku dalās ar cilvēku viņa liktenī, lai ar šo pielīdzināšanos vairotu prieku un mazinātu sāpes. Visu reliģiju un filozofiju vēsture mums māca, ka šo lielo, cilvēkiem nepieciešamo patiesību da-žādas nācijas dažādos laikos ir daudzējādos veidos nodevušas tālāk nākamajām paaudzēm gan dīvainos nostāstos, gan attēlos — katra atbilstoši savai izpratnes ierobežotībai; tas ir pilnīgi pietiekami, ja tikai tiek atzīts, ka mēs atrodamies tādā stāvokli, kas mūs gan it ka pazemo un nomāc, tomēr dod ari iespēju un pat uzliek mums par pienākumu tiekties augšup un izpildīt dieva prātu tā, ka mēs, kas, no vienas puses, esam spiesti veidot sevi par patstāvīgam būtnēm, no otras puses, tomēr neaizmirstam ik pēc noteiktiem laikposmiem atteikties no savas patības.

Devītā grāmata

«Laika gaitā mūsu sirds bieži vien nosliecas uz dažādu tikumu izkopšanu, it īpaši attiecībā uz saviesīgo dzīvi un izsmalcinātām manierēm, un tajā mostas un uzplaukst maigas jutās. Sevišķi spilgti izpaužas daudzas tadas dzi-ņas, kuras jaunajam lasītājam |aus ielūkoties visapslēptākajos cilvēka sirds kaktiņos un viņa kaislībās un tā dos iespēju iegūt zināšanas, kuras ir daudz vairāk vērtas nekā latiņu un grieķu valodas prašana un kuras tik lieliski mācēja likt lietā Ovīdijs. Bet ne jau šā iemesla pēc jauniešiem ieteic lasīt vecos dzejniekus un tatad ari Ovīdiju. Žēlīgais radītājs mums ir dāvājis krietni daudz dvēseles spēku, un jau tūlīt pirmajos mūža gados nepieciešams gādāt par to, lai tiem tiktu dota vajadzīga kultūra, kaut gan tos nevar izkopt nedz ar loģikas vai metafizikas, nedz ari ar latīņu vai grieķu valodas mācīšanu; mums piemīt iztēles spēja, taču mēs nedrīkstam ļaut, lai tā apmierinās ar pirmo pagadījušos materiālu, — mums tai jāizraugās piemērotākās un skaistākas ainas un japieradina un jāvingrina gars, lai tas visur un arī pašā dabā pazītu un iemīļotu daiļo tā noteiktajās, īstenajās, kā ari smalkākajās formās. Mums gan zinātnē, gan ari ikdienas dzīvē ir nepieciešams liels daudzums jēdzienu un vispārīgu zināšanu, ko nespēj dot neviena rokasgrāmata. Mūsu sajūtas, tieksmes un kaislības ir jāattīsta pozitīvā virzienā un jāattīra.»

Sī nozīmīgā vieta, kuru atradām «Universālajā vācu bibliotēka»119, nebija vienīgā, kur bija paustas šādas domas. No daudzām pusēm tika sludināti līdzīgi principi un tādi paši uzskati. Mūs, rosīgos jauniešus, tie ļoti dziļi ietekmēja, un šī ietekme kļuva vēl jo spēcīgāka tāpēc, ka to pastiprināja Vilanda piemērs — viņa otrajā, spožajā daiļrades perioda sarakstītie darbi taču skaidri liecināja, ka viņa personība veidojusies uz šādu atziņu pamata. Un ko mēs vēl vairak varējām gribēt? Filozofija ar savām neskaidrajām prasībām bija novākta pie malas, senās valodas, kuru apgūšana saistīta ar tik daudzām grūtībām, bija atvirzītas tālākā plānā; mācību grāmatas, par kuru aprobežotību mums bija pačukstējis ausi jau Hamlets, iemantoja arvien lielāku neuzticību; mūs mudināja vērot reālo dzivi, kurai mēs tik labprāt ļāvāmies, un iepazīt kaislības, ko savās krūtīs pa daļai sajutām un pa daļai nomanījām un kas agrak tika nopeltas, toties tagad likās mums svarīgas un cēlas, jo tām taču vajadzēja kļūt par rausu studiju galveno priekšmetu un to pazīšana bija izslavēta par lieliskāko līdzekli mūsu garīgo spēku attīstīšanai. Turklāt vel šāds domāšanas veids visai saskanēja ,ii manis paša pārliecību, vēl vairāk — ar manu darbošanos un manām iecerem dzejas laukā. Tāpēc es, pēc tam kad biju pieredzējis, kā izjuka tik daudzi labi nodomi un izgaisa tik daudzas pamatotas cerības, bez pretošanās pakļāvos tēvam, kura lēmums bija sūtīt mani uz Stras-burgu, kur bija gaidama priecīga un jautra dzīve un kur man turklāt vēl vajadzēja turpināt studijas un beigās iegūt zinātnisko grādu.

Pavasari jutu, ka atkal ir atgriezusies veselība un vēl jo vairāk jauneklīgā drosme, un es tiecos vēlreiz tikt projām no tēva mājām, kaut gan tagad gluži citādu iemeslu dē| nekā pirmo reizi, proti: šis jaukās istabas, šis telpas, kur biju tik daudz pārcietis, man bija kļuvušas netīkamas, un arī ar tēvu es nevarēju nodibināt labas attiecības — nespēju viņam pilnīgi piedot to, ka viņš manas slimības atkārtošanas posmos un lēnās atveseļošanās laikā bija paradījis vairāk nepacietības, nekā tas būtu pieļaujams, un ka viņš vis necentās iecietīgi mani mierināt, bet gan bieži gaužam nežēlīgi izteicās, ka viss esot atkarīgs no labas gribas, kaut gan neviena cilvēka speķos nebija te kaut ko grozīt. Taču arī es viņu daudzējādā ziņā aizskāru un aizvainoju.

Jauni ļaudis atgriežas mājup no augstskolām, apguvuši zināmus vispārīgus jēdzienus, un tas ir pareizi un labi, taču viņi domā, ka Ir pārlieku gudri, 1111 tadeļ pec šis mērauklas vērtē visus objektus, ar kuriem sastopas, un tie tad

parasti šādā salīdzinājumā daudz ko zaudē. Tā, piemēram, es biju ieguvis vispārīgu priekšstatu par arhitektūru, par telpu iekārtošanu un izrotāšanu un tagad sarunās neuzmanīgi izsacīju savus ieskatus par mūsu pašu māju. Tēvs bija rūpīgi pārdomājis visu mājas iekārtojumu un pārbūves laikā stingri raudzījies, lai tas liktu realizēts, un tur ari nekas nebija iebilstams, jo šis miteklis taču bija paredzēts tikai viņam un viņa ģimenei, turklāt Frankfurtē ļoti daudzas mājas bija celtas tādā paša stila. Kāpnes brīvi veda augšup cauri lielām priekštelpām, kuras itin labi varētu izbūvēt par istabām, un vasarā mēs ari vienmēr mēdzām tur uzturēties. Tomēr šī patīkamā un priecīgā, vienai ģimenei piemērotā dzīve, šī iespēja sazināties cauri visiem stāviem sagādāja lielākas neērtības, tiklīdz māju apdzīvoja dažādi ļaudis; to mēs jau pārak stipri bijām izjutuši uz savas ādas, kad mūsu mājā bija nometināts franču karaļleitnants. Toreizējā bīstamā sadursme nebūtu notikusi un manam tēvam nenāktos piedzīvot tik daudz nepatikšanu, ja mūsu kāpnes pēc Leipci-gas māju parauga būtu atbidītas vairāk sāņus un ja katrā stāvā būtu ierīkotas atsevišķas durvis. Reiz es ņēmos ļoti slavēt šo celtniecības veidu un centos parādīt tā priekšrocības; stāstīju tēvam, kā varētu pārvietot arī mūsu kāpnes, taču viņš kļuva neiedomājami nikns, turklāt viņš sadusmojās vēl vairāk tāpēc, ka es vēl nesen biju nopaļājis dažus ar griezumiem pārmērīgi izrotātus spoguļu ietvarus un izsacījies, ka daļa mūsu ķīniešu tapešu nekur neder. Izcēlās scēna, kura gan atkal pierima un tika izlīdzināta, bet kura tomēr paātrināja manu braucienu uz skaisto Elzasu, un tā nu es jaunajā, ērtajā diližansā bez aizkavēšanās ceļā drīz vien nonācu galā.

Es biju apmeties viesnīcā «Pie svētā gara» un tūdaļ steidzos apmierināt savu karstāko vēlēšanos — redzēt tuvumā katedrāli^120, kuru citi braucēji man jau kopš laba laika bija parādījuši un kura krietnu ceļa gabalu bija atradusies mušu redzes lokā. Kad nu šī milzīgā celtne pavērās manam skatienam aiz šauras ieliņas un pēc kāda brīža, nonācis uz mazā laukuma, es stāvēju tai gluži tuvu, tā uz mani atstāja visai savdabīgu iespaidu, kuru es uzreiz nepratu izskaidrot un kurš manī saglabājās īsti neapjausta priekšstata veidā, kamēr es steidzīgi kāpu augšā tornī, lai nenokavētu jauko bridi, kad saule vēl stāvēja augstu un es varēju aplūkot šo plašo, bagato zemi spožas gaismas apspīdētu.

Un tā nu es no torņa platformas redzēju skaisto apvidu, kur man kādu laiku bija ļauts dzīvot un darboties: lepno pilsētu, plašos laukus, kur rindām auga vareni, resni koki, šo īpaši bagāto augu valsti, kura sakuplojusi visapkārt Reinai un skaidri iezīmē tās krastus, salas un saliņas. Ar zaļajiem augiem ne mazāk dāsni rotāts līdzenums, kas plešas no dienvidu puses un kam cauri plūst Illa; uz rietumiem, tuvāk kalniem, atrodas dažas zemienes, kuras tāpat priecē acis ar mežiņiem un pļavām, bet ziemeļu pusē, kur pauguru vairāk, irdz neskaitāmi mazi strauti, kas veicina apkārtējo auglību. .la nu jūs vēl savām gara acīm iztēlosities, ka starp šīm auglīgajām, plašajam pļavām, starp šim jauki izkaisītajam birztalām visa augļkopībai piemērotā zeme ir kārtīgi apstrādāta, ka tur viss zaļo un briest un labakajās un auglīgākajās vietās ir uzcelti ciemi un fermas, ja jūs vēl iedomāsities, ka visu šo milzīgo un nepārredzamo platību, kas ir radīta cilvēku laba gluži ka jauna paradīze, gan tuvumā, gan tālumā ieskauj pa daļai apstrādāti, pa daļai mežiem apauguši kalni, tad sapratīsit, ar kādu sajūsmu es slavēju savu likteni, kaš man uz kādu laiku bija piešķīris tik lielisku apmešanās vielu.

Šādam pirmreizīgam ieskatam svešā zemē, kur mums kādu laika sprīdi būs jāuzturas, vēl piemīt tāda patīkama īpatnība, ka gaidu pilnās nojausmās mēs to redzam savu acu priekšā kā neaprakstītu lapu. Tanī vēl nav iezīmētas nedz ciešanas, nedz ari prieki, kas mūs tur sagaida, — šis saulainais, raibais, rosmes pilnais līdzenums vēl plešas mēms pie mūsu kājām, tur skatienu saista paši par sevi svarīgākie objekti un vēl nedz simpātiju, nedz kaislību ietekmē viena vai otra vieta nav guvusi īpašu ievērību, taču nojausma par to, kam jānāk, jau dara nemierīgu jauno sirdi un neremdētas alkas jau klusībā tīko pēc tā, kam jānotiek, kas var notikt un kas jebkurā gadījumā — vienalga, vai mūs gaida prieks vai bēdas, — nemanāmi iegūs tā apvidus raksturu, kurā mēs atrodamies.

Nokāpis lejā, es vēl bridi kavējos, aplūkodams diženo celtni, taču nedz pirmajā reizē, nedz arī vēlāk nespēju īsti izprast, kāpēc šis brīnumdarbs man rādās līdzīgs briesmonim, no kura vajadzētu izbīties, ja tai pašā laikā ēkas proporcionālā konstrukcija nebūtu labi uztverama un tās smalkā apdare neliktos pat pievilcīga. Es tomēr nenodevos tālākām pārdomām par šo pretrunu, bet mierīgi ļāvos iespaidam, kādu uz mani atstāja šis apbrīnojamais arhitektūras piemineklis.

Es noīrēju mazu, bet jauku dzīvoklīti izdevīgā vietā: Fišmarkta dienvidu pusē; Fišmarkts bija skaista, gara iela, kur vienmēr bija dzīva kustība, ko dīkos brīžos ar interesi varēja vērot. Tad es nodevu pēc piederības savas ieteikuma vēstules, un manu labvēļu vidu atradās kāds tirgotājs, kurš ar visu savu ģimeni bija man labi pazīstamo dievbijīgo uzskatu piekritējs, kaut gan viņš tai pašā laika nebija nošķīries no baznīcas un piedalījās oficiālajās baznīcas ceremonijās. Turklāt viņš bija sapratīgs cilvēks un kā darbā, tā sadzīvē nekad nestaigāja galvu nokāris. Mani galda biedri, kurus man rekomendēja un kuriem ieteica mani, bija ļoti patīkami un interesanti cilvēki. So pansiju jau sen ar panākumiem kārtīgi vadīja divas vecmeitas, un tur pastāvīgi gāja ēst apmēram desmit cilvēku — gan vecāki, gan jaunāki ļaudis. No jaunākajiem man vislabāk palicis atmiņā kāds vīrietis, kuru sauca par Mcijeru un kurš bija dzimis Lindavā. Pēc auguma un sejas varēja teikt, ka viņš ir sevišķi skaists cilvēks, taču visai viņa būtībai piemita kaut kas nesaturīgs. Tāpat viņa lieliskās dabas dotības sabojāja neiedomājama vieglprātība un viņa jauko raksturu — neapvaldīta izlaidība. Viņam bija drīzāk apaļa nekā ovāla seja un atklāts, priecīgs skatiens; maņu orgāni — acis, deguns, mute un ausis — bija visai izteiksmīgi, daba tos bija veidojusi drošiem vilcieniem, taču ne pārmērīgi lielus. Mute izskatījās sevišķi mīlīga tāpēc, ka apakšlūpa stāvēja mazliet pāri virsējai, un sejai piešķīra īpatnēju izteiksmi kopā saaugušās uzacis, kas skaistus vaibstus vienmēr padara tīkamus, izceļot tajos juteklības iezīmes. Viņš iekaroja visu sirdis ar savu jautrību, atklātību un labsirdību; viņam bija neiedomājami laba atmiņa: uzmanīgi klausīties lekcijās šim puisim bija nieka lieta; viņš paturēja prātā to, ko dzirdēja, turklāt viņam bija pietiekami ass prāts, lai spētu interesēties par visu, un tas viņam padevās jo vieglāk tāpēc, ka viņš studēja medicīnu. Visus iespaidus viņš saglabāja labā atmiņa; un Meijera draiskulīgā tieksme atdarināt profesorus un viņu lekciju lasīšanas manieri dažkārt kļuva tik dedzīga, ka viņš, rīta pusē noklausījies trīs dažādas lekcijas, pie pusdienu galda ņēmās pārmaiņus notēlot, ka visi tris profesori tās lasījuši, un viņš to darija paragrāfu pa paragrāfam, bet reizumis arī saīsinātā veidā; mūs šāda pajaukšus nolasīta lekcija bieži vien uzjautrināja, bet nereti ari apgrūtināja.

Pārējie galda biedri bija vairāk vai mazāk jauki, solīdi un nopietni ļaudis. Starp viņiem bija ari kāds pensionēts svētā Ludviga ordeņa kavalieris, taču vairums bija studentu — visi patiešām labi un saprātīgi jaunieši, ja vien pārāk dziļi neieskatījās savā ierasiaja vīna glāzē. Lai tas nenotiktu jo bieži, par to gādāja mūsu prezidents doktors Zalcmanis. Viņš bija jau sestaja gadu desmitā, neprecējies, pusdienoja šaja pansijā daudzus gadus un rūpējās, lai tur valdītu kārtība un tā saglabātu savu labo reputāciju. Sim kungam piederēja paliels īpašums, viņš ģērbās vienkārši un glīti un bija pieskaitāms pie tādiem cilvēkiem, kuri vienmēr dodas lauka, apāvušies kurpēs un zeķes un lūrēdami platmali padusē. Cepures uzlikšana galvā viņam šķita sevišķi svarīga nodarbība. Viņš vienmēr nē-aja lidzi lietussargu, acīmredzot paturēdams prātā, ka visskaistākajās vasaras dienās bieži vien uznāk negaiss ar lietus gāzēm.

Kopā ar šo vīru es apspriedu savu nodomu Strasburgā lurpināt tieslietu studijas un iespējami drīzāk iegūt zinātnisko grādu. Ta kā viņš bija par visu it labi informēts, lad es viņu iztaujāju par lekcijām, kuras man nāksies klausīties, un vēlējos uzzināt ari viņa domas par visu. Viņš man atbildēja, ka Strasburgā nav tā kā citās vācu augstskolās, kur cenšas gatavot augsti mācītus juristus ar plašām zināšanām. Šeit atbilstoši tuvajai saskarei ar Franciju viss esot ievirzīts praktiskā gultnē un liekot darīts pēc franču paražām, bet franči labprāt tiecoties ievērot tradīcijas. Ikvienam studentam cenšoties iemācīt noteiktus vispārīgus principus un dot zināmas priekšzināšanas, cik vien iespējams saīsinot mācību vielu un apmierinoties tikai ar pāšu nepieciešamāko. Pēc tam viņš mani iepazīstināja ar kādu cilvēku, kurš bija repetitors un iemantojis lielu uzticību, un šis vīrs prata drīz vien iegūt arī manu uzticību. Lai ievadītu mūsu sarunas, es saku ar viņu tērzēt par dažādiem tiesību zinātņu jautājumiem, un viņš ne mazums brīnījās par maniem drošajiem spriedumiem; dzīvodams Leipcigā, es patiesībā biju guvis dziļāku ieskatu juridiskajos jautājumos, nekā to līdz šim savā stāstījuma biju centies paradīt, kaut gan viss, ko biju apguvis, vairāk līdzinājās vispārīgām enciklopēdiskam parskatam nekā īstām, precīzām zināšanām. Augstskolas dzīvei piemīt milzīgas priekšrocības salīdzinājumā ar jebkuru citu izglītības iegūšanas veidu pat lad, ja mēs paši nevaram lepoties ar sevišķu uzcītību, jo tur mēs arvien atrodamies tādu cilvēku vidū, kuri ir apguvuši zinātnes vai ari tiecas tās apgūt, un tā mēs šaja atmosfērā vienmēr varam šo to iemantot, kaut arī neapzināti.

Mans repetitors, kādu laiku pacietīgi klausījies manos plašajos ekskursos, beigu beigās lika saprast, ka man pirmām kārtam jāpatur vērā vistuvākais mērķis — nolikt eksāmenus, aizstāvēt disertāciju un pēc tam varbūt uzsākt praksi. Ja mēs runājam par eksāmeniem, viņš sacīja, tad te nekādā ziņā nav jācenšas aptvert nez kādus plašumus. Neviens neprasīs, kā un kur ir radies viens vai otrs likums, kādi tam ir bijuši iekšēji vai ārēji motīvi, nepētīs arī, kā tas laika gaitā un paražu ietekmē mainījies, un vēl jo mazāk taujās, vai tas varbūt nepareizas interpretācijas vai aplamas lietošanas rezultātā nav pilnīgi sagrozīts. Šādiem pētījumiem mācīti vīri veltī visu savu mužu, bet mūs interesē tas, kas pastāv pašlaik, to mēs cieši iegaumējam, lai tas mums arvien būtu prātā, kad rodas vajadzība to izmantot mūsu klientu labā un viņu aizstāvēšanai. Tā mēs saviem jauniešiem dodam līdzi zināšanas turpmākajai dzīvei, un tālākais ir atkarīgs no viņu spējām un darbīguma. Tad viņš man iedeva savas burtnīcas, kur bija jautājumi un atbildes, pēc kurām es zināmā mērā varēju sevi noeksaminēt, jo Hopes mazais juridiskais katķisms man vēl bija precīzi saglabājies atmiņā; pārējo es, diezgan uzcītīgi mācīdamies, apguvu vēl papildus un, pats nemaz negribēdams, vieglāk par vieglu ieguvu kandidāta grādu.

Tā kā man nu bija laupīta jebkura iespēja nodoties patstāvīgam studijām (jo pozitīvās tiesības mani itin nemaz neinteresēja, bet es vēlējos, lai visu izskaidro ja ne teorētiski, tad vismaz vēsturiski), tad es atradu plašāku darbības lauku, kur izlietot savu enerģiju, un nodevos tam gluži negaidīti, jo manī pavisam nejauši ārēju iespaidu ietekmē bija pamodusies interese par kādu jaunu nozari.

Vairums manu galda biedru bija mediķi. Ka zināms, tie ir vienīgie studenti, kuri arī ārpus mācību stundām aizrautīgi spriež par savu zinātni un specialitāti. Iemesls tam meklējams pašā šās zinātnes raksturā. Objekti, kuriem tie veltī savas pulēs, ir viskonkrētākie un reizē arī viscildenākie, visvienkāršākie un vissarežģītākie. Medicīna prasa visu cilvēku, jo ta nodarbojas ar cilvēku kopumā. Viss, ko jaunais students mācās, tūdaļ liek domāt par turpmāko svarīgo praksi, kas gan ir bīstama, bet daudzējādā ziņā tomēr atmaksājas. Viņš tādēļ kaismīgi tiecas aptvert to, kas viņam apgūstams un darāms, — daļēji tāpēc, ka tas viņu interesē pats par sevi, daļēji arī tāpēc, ka tas paver iepriecinošas izredzes uz patstāvību un labklājību.

Tatad pie galda es nekā cita nedzirdēju kā tikai sarunas par medicīnu, gluži tāpat kā savā laikā galma padomnieka Ludviga pansijā. Ne par ko citu netika runāts arī pastaigās un izbraukumos, jo mani galda biedri bija lieliski puiši un tāpēc es uzturējos viņu kompānijā ari pārējā laikā, bet viņiem savukārt ik reizes piebiedrojās domubiedri no tiem pašiem mediķiem. Medicīnas fakultāte vispār bija pārāka par citām kā slavenu mācības spēku,

I.i arī studentu skaita ziņā, un es šai straumē tiku ierauts jo vieglāk tāpēc, ka visās šajās lietās sapratu tieši tik daudz, lai mana zinātkāre drīz vien tiklu pastiprināta un uzkurināta. Otrā semestra sākumā tāpēc klausījos Spīl-inaņa lekcijas ķīmijā un Lobšteina lekcijas anatomijā un apņēmos kļūt ļoti centīgs, jo mūsu pulciņā ar savām apbrīnojamām priekšzināšanām vai, pareizāk sakot, pārgudrību biju jau zināmā mērā iemantojis cieņu un uzticību.

Taču nepietika vēl ar to, ka manas studijas jau tā bija saraustītas un saskaldītas, — drīz vien tās stipri traucēja kāds ievērojams notikums valsts dzīvē, kas satrauca visu prātus un sagādāja mums krietni daudz brīvdienu. Bija paredzams, ka Austrijas erchercogiene un Francijas karaliene Marija Antuanete l21, braukdama uz Parīzi, dosies cauri Strasburgai. Cītīgi tika veikti dažādi priekšdarbi svinībām, kurām vajadzēja tautai atgādināt, ka pasaulē eksistē arī varenie, un manu uzmanību visvairāk saistīja ēka, kas majestātes saņemšanai un nodošanai tālāk viņas laulātā drauga atsūtīto delegātu rokās bija uzcelta kādā Reinas salā starp abiem tiltiem. Tā bija pazema, vidusdaļa atradās liela zāle un tai abās pusēs ma-zākas, bet tālāk, vairāk aizmugurē, citas istabas; vārdu sakot, ja šī ēka būtu pamatīgāk būvēta, tad tā itin labi varētu noderēt augstmaņiem par vasaras pili. Taču sevišķi mani bija ieinteresējušas austās tapetes, ar kurām no iekšpuses bija izklātās visas telpas, un es vairākas reizes noziedoju pa bīzelam (t. i., nelielam sudraba naudas gabalam, kas tolaik bija apgrozībā), lai durvju sargs mani ielaistu iekšā. Šeit pirmoreiz ieraudzīju veselu komplektu tepiķu, kuri bija izausti pēc Rafaela gleznām^122, un tie uz mani atstāja ļoti spēcīgu iespaidu, jo te kopumā varēju iepazīties ar mākslinieka patiesajiem un augstvērtīgajiem mākslas darbiem, kaut arī šis bija tikai to atdarinājums. Fs gāju prom un atkal atgriezos, gāju un atkal nācu atpakaļ un nevarēju vien beigt skatīties, turklāt nomocījos veltīgās pūlēs izprast to, kas mani tik ārkārtīgi valdzināja. Blakus zāles, manuprāt, priecēja acis un izskatījās sevišķi jaukas, toties galvenā zāle man šķita taisīti briesmīga. Tā bija iztapsēta ar daudz lielākiem, greznākiem un pārbagāti izrotātiem tepiķiem, kas bija austi pēc jaunāko franču mākslinieku gleznām, un vel piekrauta ar dažādiem dekoratīviem priekšmetiem.

Es droši vien būtu varējis samierināties arī ar šādu telpas izrotājuma manieri, jo savās sajūtās un spriedumos tik viegli vis neko pilnīgi nenoraidīju, taču mani radīja milzīgu sašutumu austo gleznu tematika. Tur bija attēlotas ainas no stāstā par Jasonu, Mēdeju un Kreūsu l23, tātad parādīts ārkārtīgi nelaimīgas laulības piemērs. Pa kreisi no troņa vaimanājošu līdzjūtīgo vidū bija redzama līgava, kas cīnījās ar drausmīgo nāvi, bet pa labi bija attēlots izmisušais tēvs, pie kura kājām gulēja noslepkavotie bērni, un pūķa rati, kuros pa gaisu aizbrauca fūrija. Lai šim atbaidošajām šausmu ainarn netrūktu arī bezgaumības, tad aiz troņa atzveltnes, kas bija apvilkta ar sarkanu samtu un izšūta ar zeltu, labajā pusē rēgojās gredzenā sagriezta balta aste, kura piederēja brīnumainajam vērsim, bet pašu ugunsvēmēju bestiju un Jāsonu, kas ar to cīnījās, pilnīgi aizsedza grezna drapērija.

Te nu man atmiņa nāca visi principi, kurus biju iemācījies pie Ezera. Nepārdomāti un nesaprātīgi šķita jau tas, ka Kristus un apustuļi bija novietoti kazu nama blakus zālēs, — kara|a paklāju glabātājs acīmredzot bija ņēmis vērā tikai telpu lielumu, taču to es viņam labprat piedevu., jo man pašam no ta tika krietni liels labums, bet milzīgā aplamība, kas bija pieļauta lielās zāles izrotāšanā, mani satrauca tā, ka es vairs nemaz nespēju nomierināties un dedzīgi un uzstājīgi aicināju šurp savus draugus, lai viņi kļūtu par lieciniekiem noziegumam, kas tur bija izdarīts pret gaumi un takta izjūtu.

— Nu, redziet! — es izsaucos, nepievērsdams uzmanību apkārt stāvošajiem ļaudīm. — Vai gan var atļauties jaunai karalienei, kas vēl sper tikai pirmo soli savā valstī, rādīt ainas no visbriesmīgākajam kāzām, kādas jebkad notikušas? Vai tad franeu arhitektu, dekoratoru, tapsētāju vidū nav neviena cilvēka, kas saprastu, ka gleznas kaut ko attēlo, ka tās iedarbojas uz prātu un izjūtām, ka tās skatītāju iespaido un modina nojausmas? Vai tad neiznāk taisni tā, it ka šai skaistajai un, kā ļaudis stāsta, ari dzī-votpriecīgajai dāmai līdz pat robežai būtu atsūtījuši pretī visbriesmīgāko spoku.

Neatceros, ko es tur vēl sarunāju, taču biedri centās mani nomierināt un drīzāk aizdabūt projām no šī nama, lai neiekļūtu nepatikšanās. Pec tam viņi mēģināja mani pārliecināt, ka ne jau katrs šajos attēlos ies meklēt kādu nozīmi — viņiem vismaz nekas tamlīdzīgs nebūtu ienācis ļimtā, un tādi rēgi kā man nerādīšoties nevienam no Stras-Imrgas un tās apkaimes iedzīvotājiem, kuri noteikti plūdīšot šurp, tapat arī pašai karalienei un galminiekiem.

Man vēl loti labi ir saglabājušies atmiņā šīs jaunās dainas skaistie un cildenie, priecigie un impozantie vaibsti. Sēdēdama stikla karietē, viņa bija mums visiem it labi redzama, un likās, ka viņa ar savām pavadonēm, draudzīgi jokodamas, runā par pretim plūstošo ļaužu pūli. Vakarā mēs staigājām pa ielām, lai apskatītu dažādi iluminētās ēkas, it īpaši katedrāles torņa smaili, kura laistījās vienās ugunis un kurā mēs nevarējām vien beigt lūkoties gan no tuvuma, gan arī no tālienes.

Karaliene brauca tālāk savu ceļu, lauku iedzīvotāji atgriežas mājās, un pilsētā drīz vien atkal bija tikpat mierīgi kā līdz tam. Pirms karalienes ierašanās bija dots visai saprātīgs rīkojums — lai viņai ceļā nerādās visādi izdzimteņi, kropļi un slimības izķēmoti cilvēki. Ļaudis par to smējās, un es franču valodā sacerēju nelielu dzejolīti, kura salīdzināju, kā lautai parādījās Jēzus Kristus, kurš acīmredzot staigaja pa pasauli tikai slimo un gaudeno dēļ, un kā parādījās karaliene, kas aizbaidīja šos nelaimīgos. Mani draugi par dzejoli neko sliktu neteica, bet kāds francūzis-, kas dzīvoja kopa ar mums, bez žēlastības nokritizēja kā valodu, ta pantmēru, turklāt, liekas, viņš to darīja pārāk cītīgi, taču neatceros, ka es pēc tam vēl kādu reizi būtu dzejojis franciski.

Vēl laga nebija izskanējusi saņemtā ziņa par karalienes laimīgo nokļūšanu galvaspilsētā, kad tai jau sekoja šausmu vēsts l24: svētku uguņošanas laikā policijas neuzmanības dēļ kādā ar būvmateriāliem aizsprostotā iela gājis bojā milzum daudz cilvēku līdz ar zirgiem un ratiem, un priecīgo kāzu noskaņu pilsētā pēkšņi nomainījušas sēras un bēdas. To, cik nelaime īsti bijusi liela, mēģināja slēpt gan jaunajam karaļpārim, gan ari pasaulei tādejādi, ka nogalinātos apglabāja slepeni, un tā nu daudzas ģimenes tikai pēc tā, ka viņu piederīgie vairs neatgriežas mijās, varēja pārliecināties, ka ari tie krituši par upuri drausmīgajam notikumam. Laikam gan nevajadzēs vēlreiz piebilst, cik dzīvi man tagad atkal tēlojas acu priekšā drausmīgas ainas, kuras biju redzējis lielajā zāle, jo katram ir zināms, cik spēcīgi kļūst morālas dabas iespaidi, ja tie vienlaikus ir lēli, ko var uztvert ar jutekļiem.

Sī notikuma deļ ari maniem tuvākajiem draugiem nācās stipri bai|oties un raizēties, jo es biju atļāvies izspēlēt joku. To jauniešu pulciņā, ar kuriem kopā biju studējis Leipcigā, ari pēc tam vēl saglabājās paradums stāstīt visādās blēņas un censties citam citu apmānīt. Aiz šādas nosodāmas draiskulības es kādam no saviem draugiem (tam pašam, kurš manu konditoram Hendelam veltīto dzejoli bija attiecinājis uz «Medonu» un līdz ar to sagādājis tam plašu popularitāti) nosūtīju uz Frankfurti itin kā no Versaļas rakstītu vēstuli, kurā paziņoju, ka esmu laimīgi ieradies Versa|ā un piedalījies svinībās un pārējos notikumos, tikai lūdzu nevienam par to nekā nestāstīt. Vēl jāpiebilst, ka mūsu mazā Lcipcigas kompānija kopš tā laika, kad šā puiša pastrādātais joks mums sagadaja krietni lielas nepatikšanas, bija pasākusi laiku pa laikam maldināt viņu ar dažādām māņu ziņām, un mums tas darīja jo vairāk prieka tādēļ, ka viņš bija lielākais jokdaris pasaulē un it īpaši jauki izturējās tādās reizēs, kad atklāja, ka mēs viņu tīši esam mānījuši. Drīz pēc tam, kad biju nosūtījis šo vēstuli, es devos mazā ceļojumā un uzturējos prom no mājām apmēram četrpadsmit dienas. Pa to laiku līdz Frankfurtei bija nonākusi ziņa par notikušo nelaimi; mans draugs domāja, ka esmu Parīzē, un aiz draudzības pret mani saka bažīties, vai tik ari es neesmu starp cietušajiem. Viņš apjautājās maniem vecākiem un citiem cilvēkiem, kuriem es mēdzu rakstīt, vai viņi nav saņēmuši no manis vēstules, bet nevienam tas nebija pienākušas, jo ceļojums mani aizkavēja vēstules nosūtīt. Viņš bija gaužām noraizējies un beidzot uzticēja savu noslēpumu mūsu tuvākiem draugiem, kuri nu arī sāka uztraukties. Laimīgā kārtā drūmie minējumi nenonāca manu vecāku ausīs līdz tam brīdim, kad tika saņemta mana vēstule, kura ziņoju par savu atgriešanos Strasburgā. Mani jaunie draugi priecājās, ka esmu dzīvs, tomēr joprojām bija cieši pārliecināti, ka es pa šo laiku esmu bijis Parīzē. Kad viņi atrakstīja, cik ļoii par mani bēdājušies, tad jutos tik dziļi aizkustināts, ka nozvērējos uz visiem laikiem atmest šādus jokus, taču vēlāk diemžēl dažkārt pastrādāju šo to līdzīgu. Dzīves īstenība bieži vien tiktāl zaudē savu mirdzumu, ka reizumis to ir nepieciešams atsvaidzināt ar izdomas laku.

Varenā greznības straume bija aizplūdusi līdz ar galminieku aizbraukšanu, un mani tā nebija modinājusi nekādās cilas izjūtas ka vienīgi vēlēšanos atkal skatīt lepi-ķus ar Rafaela gleznam, kuros es labprat būtu lūkojies ik dienas no rīta līdz vakaram, dievinājis tos un pat pielūdzis. Aizrautīgi nopūloties, man laimīgā kārtā izdevās pamodināt interesi par tiem vairākās svarīgās personās, la ka tepiķus galu galā novāca un iesaiņoja tik vēlu, cik vien bija iespējams. Tagad mēs atkal atgriezāmies savā klusajā un mierīgajā ikdienā, kur ietilpa mācības universi-tātē un saviesīgā dzīve un mūsu kompānijas prezidents aktuārijs Zalcmanis joprojām palika mūsu skolotājs. Mēs viņu milējām un cienījam viņa prāta un iejūtības dēj un ari tāpēc, ka viņš vienmēr prata saglabāt savu cieņu, kaut arī atļāva mums dažādi pajokoties un reizumis pat izturoties diezgan nerātni; atceros tikai nedaudzus gadijumus, kad viņš izrādīja patiesu nepatiku vai arī izmantoja savu autoritāti, lai izšķirtu sīkas ķildas un strīdus. Es tomēr viņam pieķēros vairāk nekā jebkurš cits, un ari viņam tāpat patika tērzēt ar mani, jo viņš atziņa, ka esmu plašāk izglītots nekā pārējie un neesmu arī tik vienpusīgs spriedumos. Arī pēc izskata centos līdzināties Zalcmanim, lai viņam atklātībā nebūtu jākaunas atzīt mani par savu draugu un biedru, jo viņš gan ieņēma ne visai svarigu amatu, taču izpildīja to tik priekšzīmīgi, ka tas viņam darīja vislielāko godu. Viņš bija aktuārijs aizbildņu kolēģijā un patiesībā turēja grožus savās rokās — gluži tāpat ka pastāvīgais sekretārs kādā akadēmija. Tā kā viņš daudzus gadus ārkārtīgi precīzi strādāja tikai šo darbu, lad pilsētā nebija nevienas tādas ģimenes, sākot ar pašām ievērojamākajām un beidzot ar visneievērojamākajām, kura nebūtu viņam pateicību parādā; tāpat arī gandrīz visā valsts pārvaldē diezin vai kāds vēl vairāk var izpelnīties svētību vai lāstus nekā tāds cilvēks, kurš rūpējas par bāriņiem vai ari, gluži otrādi, izšķiež vai ļauj izšķērdēt viņu mantu.

Strasburgas iedzīvotāji ir lieli pastaigu mīļotāji, un viņiem ir arī pamats tādiem būt. Vienalga, uz kuru pusi cilvēks dodas, visur viņš atradīs vai nu pašas dabas izveidotas, vai arī gan senākos, gan jaunākos laikos ierīkotas atpūtas vietas, un visas tās ir labi apmeklētas, un visur pulcējas priecīgi, jautri ļaudis. Turklāt lielos puļus, kuri devušies pastaigās, šeit bija vel daudz tīkamāk verot nekā citās vietas, jo sieviešu apģērbos valdīja liela dažādība. Jaunavas, kas piederēja pie pilsoņu vidējā slaņa, vēl nēsāja ap galvu apvītas un ar lielu adatu saspraustas

bizes, tāpat ari diezgan šauras kleitas, kur velce nekādā ziņā nebūtu piederējusies, taču vispatīkamākais bija tas, ka šādus tērpus nevalkāja tikai vienas ļaužu kārtas sievietes — vēl bija tādas turigas un smalkas ģimenes, kuras nebūtu ļāvušas savām meitām atteikties no šā apģērba. Pārējie ģērbās pēc franču modes, un viņi ik gadus ieguva sev jaunus piekritējus. Zalcmanim bija plaša pazīšanās, un visur viņu labprāt uzņēma, kas sevišķi patīkami bija viņa pavadoņiem, it īpaši vasara, jo tuvākās un tālākās apkārtnes dārzos viņus gaidīja viesmīlība, laba sabiedrība un atspirdzinājumi, turklāt viņi saņēma ne vienu vien ielūgumu šur vai tur jautri pavadīt dienu. Vienā šāda reizē man radās izdevība jo drīz iemantot simpātijas kāda ģimenē, kur es viesojos tikai otru reizi. Mēs bijām ielūgti un ieradāmies noteiktajā laikā. Sabiedrība nebija liela — kā jau parasts, daži izklaidējās ar spēlēm un daži pastaigājās. Vēlāk, kad vajadzēja sēsties pie galda, es redzēju saimnieci un viņas māsu enerģiski sarunājamies, turklāt abas likās ļoti apjukušas. Es piegāju viņām klāt un sacīju:

— Kundzes, man gan nav tiesību prasīt, lai jūs man atklājat savus noslēpumus, bet varbūt es varu dot jums labu padomu vai kaut kādi pakalpot.

Tad viņas man pastāstīja, kādā nepatīkamā situācijā nokļuvušas; proti, pie galda esot bijušas uzlūgtas divpadsmit personas, bet nupat esot no ceļojuma atgriezies kāds radinieks, kurš nu tagad būšot trīspadsmitais un ja ne pats sev, tad noteikti dažiem no viesiem kļūšot par fatalu atgādinājumu: «Memento mori!»

— Tur var viegli līdzēt, — es teicu. — Atļaujiet man aiziet un paturēt tiesības izmantot jusu viesmīlību citreiz.

Tā kā viņas bija smalkas un labi audzinātas dāmas, tad nekādā ziņā negribēja to pieļaut un aizsūtīja kalpotāju pie kaimiņiem, lai sadabū četrpadsmito viesi. Es neko neiebildu, bet, kad redzēju kalpotāju no dārza puses ienākam pa durvīm vienu pašu, klusam aizlavījos prom un apmierināts pavadīju vakaru zem Vancenavas vecajam liepām. Par šo atteikšanos man tika bagātīgi atmaksāts, un ta arī, gluži dabiski, vajadzēja būt.

Saviesīga dzīve un omulība nemaz vairs nav iedomājama bez kāršu spēles. Zalcmanis atkārtoja Bēmes kundzes labas pamācības, un es tas labprāt ievēroju, jo patie-

šam biju sapratis, ka ar šo mazo uzupurēšanos, ja to tā var nosaukt, cilvēks kompānijā pats sev spēj sagādāt vairāk prieka un justies brīvāk nekā tad. ja viņš atteiktos to darīt. Vecais, novārtā pamestais pikets atkal tika celts dienas gaismā, es iemācījos ari vistu, pēc sava skolotāja norādījuma iegādājos maku, kur glabājās tikai kāršu spēlei paredzētā nauda, kas jebkurā citā gadījumā bija neaizskarama, un tagad man radās arī iespējas kopā ar savu draugu vakarus lielākoties pavadīt labākajā sabiedrība, kur pret mani parasti izturējās labvēlīgi un piedeva dažu labu sīku kļudu, uz ko gan draugs arvien mēdza man aizrādīt, taču viņš to darīja visai smalkjūtīgi.

Lai es simboliski izjustu, cik nepieciešams arī ārējā izskatā pakļauties sabiedrībai un pielāgoties tai, biju spiests izdarīt kaut ko tādu, kas man šķita visnepatīkamākais pasaulē. Man gan bija ļoti skaisti mati, taču Stras-burgas frizieris jau tubt pateica, ka tie uz pakauša pusi ir pārāk apcirpti un ka no tiem nav iespējams izveidot tādu sakārtojumu, kādā es varētu reprezentēties, jo priekšā drīkstot atstat tikai nedaudz īsi apgrieztu un iecirtotu matu, bet visus pārējos, sākot no galvvidus, vajagot saņemt kopā un vai nu sapīt bizē, vai arī sasiet mezgla. Nekas cits neatliekot kā samierināties ar paruku līdz tam laikam, kamēr dabiskie mati ataugšot atbilstoši modes prasībām. Viņš man iegalvoja, ka neviens ir nepamanīšot šo nevainīgo acu apmānu, pret kuru sakuma ļoti nopietni iebildu, ja tikai es tīilīt sākšot nēsāt šo frizūru. Viņam izrādījās taisnība, un ļaudis turpmāk vienmēr atzina, ka man ir visbiezākie mati un ka esmu vislabāk frizēta s jauneklis. Tā ka man jau no paša agra rīta vajadzēja staigāt šādi uzpostam un pūderētam un turklāt uzmanīties, lai pārāk nesakārstu vai ari neizdaru pārāk straujas kustības, jo tā varētu atklāties, ka mana matu rota nav īsta, tad šo spaidu rezultātā es patiešām kādu laiku izturējos mierīgāk un pieklājīgāk, pieradinājos staigāt ar platmali padusē un auties kurpēs un zeķēs; turklāt steigšus nācās uzvilkt ari smalkas ādas apakšzeķes, lai pasargātos no Reinas odiem, kuri jaukos vasaras vakaros mēdz lidināties pār pļavām un dārziem. Ta ka man šādos apstākļos vajadzēja atturēties no straujām fiziskām kustībām, tad mūsu saviesīgās sarunas sāka risināties arvien dzīvāk un kaismīgāk, un tās bija interesantākās no visām, kurās es līdz tam biju piedalījies.

Ievērojot manu uztveres un domāšanas veidu, man nenācās grūti ikvienu cilvēku atzīt par to, kas viņš patiesība bija, un pat par to, kas viņš gribēja būt, un tā mans možais, jauneklīgais gars, kas gandrīz vai pirmo reizi parādījās pilnā plaukumā, ar savu atklātību palīdzēja man iegūt daudz draugu un domubiedru. Kompānijā, kas pulcējās pie mūsu galda, tagad jau droši vien bija savi divdesmit cilvēki, taču Zalcmanis joprojām rīkojās pec savas ierastās metodes, un tādēļ viss ritēja vecajās sliedēs, bet sarunas bija kļuvušas gandrīz vai vēl vairāk piemērotas visiem, jo katram vajadzēja rēķināties ar vairākiem klausītājiem. Starp jaunpienācējiem bija kāds vīrs, kas mani sevišķi ieinteresēja, — viņu sauca par Jungu, un viņš bija tas pats cilvēks, kas vēlāk vispirms kļuva pazīstams ar Štilinga vārdu^125. Kaut gan viņš mēdza ģērbties vecmodīgi un bija spēcīgs, visā viņa stāvā tomēr jautās kaut kas glezns. Parūka ar mezglā sasietajiem matiem nespēja izķēmot viņa nopietno un patīkamo seju. Viņa balss bija maiga, bet ne klusa un vārga, un tā kļuva pat skanīga un stipra, līdzko viņš iekarsa, un tas notika diezgan bieži. Kad viņu iepazina tuvāk, kļuva manāms, ka šim cilvēkam piemīt veselīgs saprāts, kas balstās uz jūtam un tāpēc pakļaujas simpātiju un kaislību ietekmei, taču tieši no šīm jūtām izauga Junga sajūsma par visu labo, palieso un taisnīgo iespējami tīrākā veidā. Sī vīra dzīves gājums bija ļoti vienkāršs un tomēr notikumu un daudzpusīgas darbošanās piesātināts. Viņa enerģijas avots bija nesatricināma ticība dievam un palīdzībai, kuru mēs saņemam tieši no ta kunga un kura acīm redzami pieradās nemitīgā gādībā un drošā glābiņā no posta un no visa ļauna. Jungs savā mūžā daudzreiz bija pieredzējis, ka tiešām tā ir, un pat pēdējā laikā, kopš viņš uzturējās Sfrasburgā, šādi nolikumi bija bieži atkārtojušies, tā ka viņš joprojām ar vislielāko paļāvību dzīvoja gan mēreni, taču bez rūpēm un ļoti nopietni nodevās savām studijām, kaut gan nekad nevarēja būt drošs par to, vai pietiks līdzekļu, lai izsistos no viena ceturkšņa līdz otram. Jaunībā viņš bija gribējis strādāt par ogļdeģi, taču kļuvis par drēbnieku, bet, kad līdztekus apguva arī augstākas zinības, tad sāka ilgoties pēc skolotāja vietas, jo prāts viņam nesas uz mācīšanu. No tā gan nekas neiznāca, un viņš atkal atsāka drēbnieka amatu, tomēr Jungām vairākkārt nacas to pamest, kad viņš saņēma piedāvājumus kļūt par mājskolotāju, jo cilvēki viņam ātri uzticējās un viņš ātri iemantoja to simpātijas. Par dziļo dvēseles izglītību, kas patiesībā ir visīstākā, viņš tomēr varēja pateikties tai ļoti izplatītajai cilvēku kategorijai, kuri paši uz savu roku meklēja savu laimi un spēja sasniegt apbrīnas cienīgu kultūras pakāpi, lasīdami svētos rakstus un dievbijīga satura grāmatas, kā ari cenzdamies pacilāt cits cita garu ar savstarpējiem pamudinājumiem un ticības apliecinājumiem. Tā kā šo ļaužu intereses, kas viņus arvien pavadīja ik solī un lika tiem pulcēties kopā, balstījās vienīgi uz tikumību, labvēlību un labdarību un ari novirzes, kuras tik ierobežotos apstākļos varēja atgadīties šo ļaužu vidū, bija visai nenozīmīgas un viņu sirdsapziņa tāpēc lielāko tiesu palika tīra un gars parasti saglabājās možs, tad radās nevis mākslīga, bet patiesi dabiska kultūra, kurai atšķirībā no citām vēl piemita tāda priekšrocība, ka tā, piemērota visiem vecumiem un visam kārtām, pēc savas būtības bija sabiedriska; tāpēc arī šie ļaudis savā starpā bija visai daiļrunīgi un spēja atrast atbilstošus un tīkamus vārdus, lai izteiktos par jebkurām, pat visintīmākajam un viskvēlākajām jūtām. Tāds pats bija arī krietnais Jungs. Nedaudzu cilvēku sabiedrībā, kas vismaz nenoliedza Junga domāšanas veidu, lai gan nebija ar viņu gluži vienis prātis, viņš mēdza but ne tikai valodīgs, bet taisni daiļrunigs; sevišķi interesanti viņš stāstīja par savu dzīvi un prata klausītājiem radīt skaidru uu spilgtu priekšstatu par visiem notikumiem. Es viņu mudināju, iai io visu uzraksta, un viņš arī apsolīja. Kad Jungs kaut ko stāstīja, tad izskatījās pēc mēnessērdzīgā, kuru nedrīkst uzbilst, lai tas nenokristu no saviem augstumiem, vai arī līdzinājās liegi plūstošai straumei, ko nedrīkst aizsprostot, lai ta nesāktu mutuļot, un tāpēc lielākā sabiedrībā viņš bieži jutās neomulīgi. Viņa ticība nepieļāva šaubas, un viņa pārliecība necieta zobošanos. Labvēlīgiem klausītājiem viņš varēja stāstīt un stāstīt bez gala, bet, tiklīdz kāds sāka runāt pretī, viņš vairs nebilda ne vārda. Šādos gadījumos es parasti gāju viņam palīgā, un viņš to atmaksāja ar patiesi sirsnīgu pieķeršanos. Tāds domāšanas veids kā Jungām man nebija svešs, jo es to jau biju pamatīgi iepa-zinīs saskarsmē ar saviem labākajiem draugiem un draudzenēm, turklāt mani ļoti valdzināja tam piemītošais dabiskums un naivitāle, tāpēc viņš manā sabiedrībā varēja justies visai labi. Viņa garīgā ievirze man patika, un es neaizskāru viņa ticību brīnumiem, kura šim cilvēkam tik labi piederējās. Arī Zalcmanis pret viņu izturējās saudzīgi — es saku «saudzīgi», jo Zalcmanim atbilstoši savam raksturam, būtībai, vecumam un stāvoklim pienācās turēties prātīgo vai drīzāk saprātīgo kristīgo pusē, kuru reliģijas pamatā bija cilvēka krietnums un vīrišķīga patstāvība un kuri tāpēc labprāt vis nepaļāvās jūtām, kas tiem viegli varētu sajaukt galvu, un nenodevās jūsmoša-nai, kura aizvestu neziņā un tumsā. Arī šis nogrupējums bija respektabls un krietni liels; visi godīgie un krietnie ļaudis sapratās, viņiem bija vienāda pārliecība un viens dzīves ceļš.

Pie šādiem ļaudīm piederēja arī Lerze^126, kurš tāpat bija mūsu galda biedrs; viņš bija jauns, ārkārtīgi godīgs un noteikts cilvēks, kas savu šauro materiālo apstākļu dēļ dzīvoja visai mēreni. Viņa dzīves un saimniekošanas veids bija visskopākais, kādu es jebkad biju starp studentiem redzējis. Lerze vienmēr bija vistīrāk apģērbies no mums visiem, kaut gan valkāja vienas un tas pašas drānas; viņš ļoti rūpējās, lai viņa garderobe būtu kārtībā, gādāja par tīrību un spodrību visapkārt un sadzīvē prasīja, lai citi sekotu viņa piemēram. Nekad negadījās, ka viņš pret kaut ko atslietos vai atbalstītos ar elkoņiem uz galda; viņš nekad neaizmirsa iezīmēt savu salveti, un kalponei ik reizes tika pamatīgs brāziens, ja krēsli nebija absolūti tīri. Tomēr viņa izturēšanās nepavisam nebija stīva. Lerze runāja vaļsirdīgi, noteikti un raiti, kaut gan pasausi, un te vēl labi piederējās viņa vieglā ironija. Sis jauneklis bija vidēja auguma, labi veidots un slaids, seja bakurētaina un neizskatīga, mazas, zilas acis raudzījās jautri un caururbjoši. Tā kā viņam jau bija diezgan iemeslu mūs dažādi pamācīt, tad iecēlām viņu arī par mūsu paukošanas skolotāju, jo viņš ļoti prasmīgi rīkojās ar rapieri, turklāt likās, ka viņam sagādāja prieku pedantiskā dīdīšana, kas šai nodarbībā ir nepieciešama. Mēs viņa vadībā patiešām guvām labus panākumus un vārējām pateikties viņam par dažu labu kopa pavadītu stundu, kad mums bija izdevība krietni izkustēties un izvingrināt locekļus.

Ievērojot visas šīs īpašības, Lerze bija ka radīts arbitra un tiesneša amatam visos mazu un lielu .strīdu gadījumos, kuri retumis atgadījās mušu pulkā un kurus Zalcmanis sava tēvišķīgajā manierē nevarēja izšķirt. Nepicvērs-dūmi uzmanību ārējām formām, kas augstskolu dzīve nodara tik daudz ļauna, mēs bijām kļuvuši par apstākļu un labas gribas saliedētu sabiedrību, ar kuru citi gan varēja nejauši nonākt saskarē, bet kura neviens cits nespēja iespiesties. Kad vajadzēja spriest tiesu par mūsu iekšē-iam nesaskaņām, Lerze arvien rīkojās augstākā mērā bezpartejiski, bet tādos gadījumos, kad ar vārdiem un paskaidrojumiem nepietika, lai izbeigtu ķildu, viņš godam prata izkārtot tā, ka gaidāmais gandarījums nevienam nekaitēja. Sai ziņā patiešām neviens nebija izveicīgāks par viņu, un viņš arī bieži mēdza teikt, ka apmierināšoties ar sekundanta lomu, kā tas aprakstīts romānos, ja jau dievs viņam nav lēmis kļūt par varoni nedz kaujas, nedz mīles-tibas laukā. Tā kā viņš arvien palika sev uzticīgs un varēja noderēt par īstu krietnuma un nosvērta rakstura paraugu. tad viņa radītais iespaids bija tik patīkams un dziļš, ka cs, rakstīdams «Gecu fon Berliliingenu», jutos aicināts uzcelt mūsu draudzībai pieminekli un tāpēc godprātīgo cilvēku, kurš tik respektējamā veidā prot pakļauties, nosaucu par Franci Lerzi.

Kamēr viņš savā pasausajā humoristiskajā manierē nemitīgi atgādināja mums, ko esam parādā paši sev un citiem, un deva padomus, ka pret cilvēkiem ir jāieņem zināma nostāja, lai varētu iespējami ilgāk ar viņiem sadzīvot, tikmēr man iekšēji un arēji nācās cīnīties ar gluži citādiem apstākļiem un pretiniekiem, jo es dzīvoju nesaskaņā pats ar sevi, ar ārpasaules objektiem un pat ar dabas spēkiem. Mans veselības stāvoklis tagad bija pietiekami uzlabojies, lai sekmētos viss, ko gribējās un ko vajadzēja uzsākt, vēl daļēji bija palikusi tikai uzbudinamība, kuras dēļ man ne vienmēr izdevās saglabāt sevī līdzsvaru. Es nevarēju ciest stipras skaņas, un slimīgi radījumi mm iedvesa pretīgumu un riebumu. Sevišķi lielas bažas man tomēr sagādāja tas, ka vienmēr, kad es raudzījos lejup no kādas augstas vietas, man reiba galva. Visus šos trūkumus es mēģināju novērst, turklāt vēl diezgan straujā tempā, jo negribēju zaudēt laiku. Vakaros, kad spēlēja vakara jundu, es gāju cieši līdzās bundziniekiem, un no bungu varenās rīboņas un dārdiem man sirds krūtīs plīsa vai pušu. Es viens pats uzkāpu katedrāles torņa augstākajā smailē un apmēram ceturtdaļstundu sēdēju tā saucamajā «kaklā» — zem kupola jeb vainaga, ka to mēdz dēvēt, līdz uzdrošinājos iziet atkal laukā, kur, stāvot uz kvadrātveida laukumiņa, kura malas ir labi ja olekti garas un kur nav ari iespējas kaut cik stingri pieturēties, varēja noraudzīties bezgala plašajā ainavā, taču pašu baznīcu un visu, uz kā un kam pāri cilvēks stāv, skatienam aizsedz torņa būve un katedrāles rotājumi. Tur ir pilnīgi tāda sajuta, it kā jūs būtu pacēlies gaisā ar mon-golfjēru ,27. Tādējādi es turpināju sevi baidīt un mocīt tik ilgi, līdz augstuma iespaids kļuva pilnīgi vienaldzīgs, un šie vingrinājumi man nāca īpaši par labu vēlāk, ceļojot pa kalniem un dodoties ģeoloģiskās studijās, ka arī uz lielām būvēm, kur es pa brīvi uzliktiem baļķiem un pa ēku dzegām gāju skrieties ar namdariem, un tapat ari Romā. kur nepieciešams pārdroši riskēt, lai varētu piekļūt tuvāk ievērojamiem mākslas darbiem. Nodarbības anatomijā ļ man bija divkārt noderīgas vēl tāpēc, ka es, apmierinādams savu zinātkāri, iemācījos paciest vispretīgākos skatus. Arī doktora Ermaņa, seniora, klīniku un viņa dēla lekcijas dzemdniecībā es apmeklēju divējādā nolūkā — lai iegūtu vispusīgas zināšanas un lai atbrīvotos no riebuma, ko rada pretīgas ainas. Es mēģināju nocietināties rie tikai pret šiem jutekliskajiem iespaidiem, bet arī pret pārāk sa- j kairinātu iztēli. Es pratu padarīt sevi vienaldzīgu ari pret baigu nojausmu pilnajām izjūtām un šausmām, kas cilvēku mēdz pārņemt tumsa, kapsētās, vientuļās vietās, nakts laikā baznīcās un kapelās, tāpat citās līdzīgās situācijās, un es panācu to, ka man bija pilnīgi vienalga, vai kādā vietā atrados dienas vai nakts laikā; kad vēlāk man radās vēlēšanās līdzīgos apstākļos atkal izjust satraucošās trīsas, kas pārņēma agrā jaunībā, es tās tik tikko spēju izraisīt, iztēlodamies visdīvainākās un šausmīgākās ainas.

Šīm pūlēm atbrīvoties no visa pārāk nopietnā un varenā, kas manī valdīja, nomāca mani kā slogs un reizumis šķita spēks, reizumis atkal vājums, it īpaši par labu nāca brīvais, saviesīgais, kustīgais dzīves veids, kas man arvien vairāk iepatikās, pie kā es pieradu un kam galu galā nodevos ar pilnu vaļu. Dzīvē nav grūti ievērot, ka cilvēks jūtas visbrīvāk un viņam šķiet, ka ir pilnīgi ticis vaļā no saviem trūkumiem, ja viņš iedomājas par citu vainām un tīkamā omulībā tās nopeļ. Ir diezgan jauki iztēloties sevi pārāku par mums līdzīgajiem cilvēkiem, nonievājot un aprunājot viņus, un tāpēc jau ari smalkā sabiedrība, vienalga, vai ta ir šaurāka vai plašāka, tik labprāt tam nododas. Taču nekas nevar būt līdzīgs tīkamajai pašapmierinātībai, kas mūs pārņem, kad mēs uzmetamies par soģiem ievērojamākām personām un priekšniekiem, firstiem un valstsvīriem, kad mēs sabiedrisku iestāžu darbību novērtējam par nemākulīgu un nemērķtiecīgu, jo ievērojam tikai iespējamos un īstenībā pastāvošos traucēkļus, bet nepievēršam uzmanību nedz ieceru plašumam, nedz laika un apstākļu ietekmei, kas ir sagaidāma jebkurā pasākumā.

Kurš atceras, kādā stāvokli atradās Francijas valsts, un precīzi un sīki zina to pēc vēlākiem rakstiem, tas viegli varēs iedomāties, kā toreiz pusfranciskajā Elzasā runāja par karali un ministriem, par galmu un favorītiem. Sīs tēmas bija jauna barība manai zinātkārei un ļoti piemērotas, lai es savā jauneklīgajā uzpūtībā varētu tēlot pār-gudrinieku; es visu precīzi ievēroju, cītīgi pierakstīju un tagad pec tā mazumiņa, kas vēl palicis pāri, redzu, ka šādam ziņām, kaut arī tās uz ātru roku sagrābstītas pēc nostāstiem un apšaubāmām vispārīgām baumām, pēcgalā tomēr arvien ir sava vērtība, jo tās var noderēt, lai nostatītu blakus un salīdzinātu vēlāk atklātos noslēpumus ar faktiem, kas jau toreiz bija izdibināti un tikuši zināmi atklātībai, kā arī laikabiedru pareizos vai nepareizos spriedumus ar vēlāko paaudžu pārliecību.

Ļaužu uzmanību saistīja un mums, ielas bruģa deldētajiem, diendienā acu priekša stāvēja pilsētas izdaiļošanas projekts, kas dīvainā kārtā no uzmetumiem un plāniem sāka pārvērsties īstenībā. Intendants Gajo bija apņēmies pārbūvēt Strasburgas līkumotās un nevienādās ieliņas un radīt taisnām līnijām veidotu, solīdu un skaistu pilsētu. Parīzes arhitekts Blondels izstrādāja projektu, pēc kura simt četrdesmit mājīpašnieku ieguva papildu platību, astoņdesmit to zaudēja un pārējie saglabāja to, kas viņiem jau bija. Siin pieņemtajam, bet vienā rāvienā nerealizējamajam plānam vajadzēja īstenoties laika gaitā, bet pārejās periodā pilsētai visai dīvainā kārtā nepiemita ne īsta forma, ne arī bezformiba. Ja, piemēram, vajadzēja iztaisnot kādu lokveidīgu ielas pusi, tad pirmais, kam bija prieks būvēties, tūlīt izvirzījās līdz norādītajai līnijai; drīz viņa piemēram varēja sekot tuvākais kaimiņš, bet varbūt arī trešais vai ceturtais namīpašnieks tai pašā rindā, un tā viņi aizmugurē palikušo māju priekšā radīja visai neglītus padziļinājumus, kas izskatījās itin kā priekš-pagalmi. Varu nelietoja ne pret vienu, taču bez piespiedu

pasākumiem vispār nebūtu bijis iespējams tikt uz priekšu, tāpēc savas pārvietošanai nolemtās mājas ielas pusē neviens nedrīkstēja kaut ko uzlabot vai restaurēt. Visa šī dīvainā, nejaušā nesaskaņotība deva mums, klaiņojošajiem dīkdieņiem, labu iemeslu zobgalībām; mēs izteicām arī Bēriša garā sadomātus ierosinājumus, kā varētu paātrināt pārbūves pabeigšanu, un tai pašā laikā šaubījāmies, vai to vispār ir iespējams pabeigt, kaut gan daža laba skaista jaunceltne būtu varējusi mūs novirzīt uz citām domam. Cik daudz ilgais realizācijas laiks nāca iecerei par labu, to es nevaru pateikt.

Vēl viens temats, par kuru labprāt mēdza tērzēt Stras-burgas protestanti, bija jezuītu padzīšana^128. Tiklīdz pilsēta nonāca franču īpašumā, tūlīt bija ieradušies ari šie svētie tēvi un lūguši ierādīt viņiem telpas. Taču drīz vien viņi stipri izpletās un sāka celt varenu kolēģiju, kas atradās tik tuvu katedrālei, ka baznīcas aizmugurējā siena aizsedza trešo da|u no kolēģijas fasādes. Sai celtnei vajadzēja veidot slēgtu četrstūri, un tās iekšpusē bija paredzēts dārzs; no trim pusēm ēka jau bija gatava. Tā bija celta no akmeņiem un izturīga ka jau visas jezuītu celtnes. Viņu organizācijas mērķis bija spaidīt vai pat pavisam izspiest protestantus, jo tā atzina par savu pienākumu pilnīgi atjaunot veco reliģiju. Tāpēc ari jezuītu padzīšana tik ļoti iepriecināja viņu pretiniekus, un tie ar labpatiku noraudzījās, kā jezuīti pārdod savus vīnus un ved prom grāmatas un kā kolēģijas eka pēc tam tiek nodota citam, varbūt mazāk darbīgam ordenim. Cik priecīgi ir cilvēki, kad tikuši vaļā no sava pretinieka vai pat tikai no uzrauga, taču ganāmpulks nemaz nepadomā par to, ka tad, ja nebūs ganu suņa, tam var uzklupt vilki.

Kā jau katrā pilsētā mēdz būt savi traģiski notikumi, par kuriem vēlākās paaudzes šausminās, tā arī Stras-burgā bieži pieminēja nelaimīgo pretoru Klinglinu 129, kurš bija sasniedzis pasaulīgās labklājības augstāko pakāpi, neierobežoti valdījis pilsētā un valstī un izbaudījis visu, ko vien var dot bagātība, augsts stāvoklis un ietekme uz citiem, bet beigās zaudējis galma labvēlību un ticis saukts pie atbildības par visu, kas viņam līdz tam tapa piedots; viņš bija iemests pat cietumā un tur vairāk nekā septiņdesmit gadu vecuma miris neizprotamā nāvē.

Šādus un vēl visādus stāstus aizrautīgi un dzīvi prata stāstīt jau minētais Ludviga ordeņa kavalieris, kas bija

mūsu galda biedrs, un tāpēc es visai labprāt piebiedrojos viņam pastaigās, kaut gan citi izturējās gluži pretēji — izvairījās no viņa uzaicinājumiem uri pameta mani ar šo viru divatā. Kad iepazinos ar kādu cilvēku, tad parasti labu laiku neko daudz nedomāju nedz par pašu pazīšanos, nedz ari par to, kā tā mani ietekme, un tā arī šoreiz tikai pamazām sāku nomanīt, ka viņa stāsti un spriedumi mani vairāk satrauca un mulsināja nekā darīja gudrāku un apgaismoja. Es nekad nespēju izprast, kas viņš īsti ir par cilvēku, kaut gan šo miklu nebūtu grūti atminēt. Viņš piederēja pie tādiem ļaudīm, kuri dzīvē neko nesasniedz un tāpēc nemitīgi noņemas ar sīkumiem. Nelaimīgā kārtā viņam piemita sevišķi stipra noslieksme, pat kaislība uz pārdomām, kaut gan domāšana viņam nepadevās, un tādejādi šādos cilvēkos parasti viegli nostiprinās noteikts priekšstats, kas var izraisīt gara slimību. Ari viņš vienmēr no jauna mēdza atgriezties pie sava parastā temata, un tāpēc ilgāku laiku viņā klausīties bija nepanesami. Viņš mēdza gauži sūkstīties par atmiņas pavājināšanos, it īpaši attiecībā uz pēdējā laika notikumiem, un, pats uz savu roku izdarījis noteiktu secinājumu, apgalvoja, ka visi labie tikumi rodoties no labas atmiņas, bet visi netikumi tāpēc, ka cilvēks visu aizmirstot. Šo atziņu viņš prata diezgan asprātīgi pamatot, jo var taču apgalvot itin visu, ja runātājs lielo vārdus ļoti nenoteikti — driz plašākā, dnz šaurākā, driz radnieciskā, driz atkal lalaka nozīmē.

Pirmās reizes bija interesanti klausīties, viņa runas māksla pat pārsteidza. Likās, it kā manā priekšā stāvētu solistu orators, kas joka pēc vai arī vingrināšanās nolūkā spēj teikt spožas runas par visdīvainākajiem tematiem. Diemžēl pirmais, spilgtais iespaids pārāk ātri apdzisa, jo katras runas beigās šis vīrs, vienalga, lai ko es sacītu, vienmēr atgriezās pie viena un tā paša. Nebija iespējams panākt, lai viņš pilnīgi pievērstu uzmanību stāstījumam par senākiem notikumiem, kaut gan tie tāpat interesēja arī viņu pašu un viņš tos pārzināja ļoti precīzi. Bieži vien kāds nesvarīgs apstāklis novirzīja viņu no pasaulvēsturis-kiem notikumiem un lika pievērsties savai nelaimīgajai, iemīļotajai tēmai.

Viena no mūsu pēcpusdienas pastaigām bija šai ziņā sevišķi neizdevusies; par to es te pastāstīšu, bet par citiem līdzīgajiem gadījumiem ne, jo tie varētu lasītāju nogurdināt vai pat garlaikot.

Ejot cauri pilsētai, mēs sastapām vecu ubadzi, kas uzmācas ar lūgumiem un gaudām un traucēja viņu stāstīt.

— Vācies prom, vecā ragana! — viņš sacīja un gāja tālāk.

Veča nokliedza viņam pakaļ pazīstamo teicienu, kaut gan mazliet pārgrozītā veidā, jo viņa laikam pamanīja, ka nelaipnais vīrs pats jau ir vecs:

— Ja jūs negribējāt kļūt vecs, tad jums jaunībā vajadzēja likt sevi pakārt!

Viņš spēji pagriezās, un es jau baidījos, ka izcelsies skandāls.

— Pakārt! — viņš kliedza. — Mani pakārt! Nē, tas nu gan nevarētu notikt, jo es biju pārāk brašs puisis, bet pakārties, pašam pakārties — to man tiešām vajadzēja darīt; man vajadzētu ietriekt sev krūtis pulvera lādiņu, lai nebūtu jāpieredz, ka neesmu vairs nekā vērts.

Sieviņa stāvēja kā pārakmeņojusies, bet viņš turpināja:

— Tu pateici tīru taisnību, raganas māt! Un, tā kā tu vēl neesi noslīcināta vai sadedzināta, tad tev par savu teicienu jāsaņem alga.

Viņš pasniedza vecajai bīzelu, ko katrs tik viegli vis ubagiem dāvināt nemēdza. Mēs pārgājām pāri pirmajam Rcinas tiltam un devāmies uz traktieri, kur bijām nodomājuši iegriezties, un es mēģināju atkal atsākt iepriekšējo sarunu, kad negaidīti uz jaukās taciņas mums priekšā parādījās skaista meitene, apstājās, pieklājīgi paklanījās un iesaucās:

— Uz kurieni tad jūs, kapteiņa kungs? — un piebilda vēl šo to, ko jau tādos gadījumos mēdz sacīt.

— Mademoiselle, — viņš mazliet samulsis atbildēja, — es nezinu ...

— Kā tā? — viņa koķeti brīnījās. — Vai tad jūs tik drīz aizmirstat savus draugus?

Izdzirdis vārdu «aizmirstat», viņš sadrūma, pakratīja galvu un atbildēja diezgan īgni:

— Patiesi, mademoiselle, es neatceros.

Tad viņa ar humoru, bet ļoti atturīgi sacīja:

— Ievērojiet, kapteiņa kungs, citu reizi es varu arī jūs nepazīt!

Viņa aizsteidzās mums garām, stingri sperdama soļus un neatskatīdamās. Te pēkšņi mans ceļabiedrs ar abam dūrēm spēcīgi iesita sev pa galvu.

— Ak es ēzelis! — viņš izsaucās. — Es, vecais ēzelis! Te nu jūs redzat, vai man ir taisnība vai nav!

Viņš atkal ar lielu aizrautību sāka plaši un gari klāstīt savus jau zināmos uzskatus, kurus šis atgadījums vēl vairāk nostiprināja. Es nedz varu, nedz arī gribu atkārtot viņa filipikas, ar kurām šis cilvēks nosodīja pats sevi. Beidzot viņš vērsās pie manis, sacīdams:

— Es piesaucu jūs par liecinieku! Vai atceraties sīktirgotāju uz stūra, kura nav nedz jauna, nedz skaista? Garām iedams, es viņu ik reizes sveicinu un dažkārt arī parunāju pāris laipnu vārdu, kaut gan ir pagājuši jau trīsdesmit gadi kopš tā laika, kad viņa bija man pieļāvīga. Bet tagad, es zvēru, nav vēl ne četres nedēļas, kopš ši meitene izturējās pret mani jaukāk, nekā pēc taisnības pienāktos, bet es viņu negribu vairs pazīt un apvainoju viņu par laipnību. Vai es vienmēr neesmu teicis, ka nepateicība ir vislielākais netikums un neviens cilvēks nekļūtu nepateicīgs, ja viņam nebūtu vāja atmiņa!

Mēs iegājām traktierī, un tikai ļaužu pūļa dēļ, kas dzīroja un līksmoja priekšējās zālēs, aprāvās apvainojumu straumes, kuras viņš izgaza pats pār sevi un sava vecuma cilvēkiem. Viņš izturējās klusu, un es jau cerēju, ka viņš ir nomierinājies, kad mēs iegājām augšstāva istabā un atradām šurp un turp staigājām kādu jaunekli, kuru kapteinis sasveicinādamies nosauca vārdā. Man bija patīkami ar viņu iepazīties, jo mans vecais paziņa par viņu arvien bija ļoti labi atsaucies un stāstījis, ka šis cilvēks, kurš stradaja kara resorā, viņam vairākkārt esot nesavtīgi palīdzējis tādas reizēs, kad bijušas grūtības ar pensijas saņemšanu. Es priecājos, kad saruna ieguva vispārīgu raksturu, un, turpinādami tērzēt, mēs izdzērām pudeli vīna. Bet tad, par nelaimi, atklajas vel kada slikta ipašība, kas, tāpat kā visiem stūrgalvīgiem cilvēkiem, piemita arī manam ordeņa kavalierim. Gluži tāpat kā viņš nespēja tikt vaļā no savas jau minētās pārliecības, tāpat par ļoti svarīgu atzina pirmo nepatīkamo iespaidu par cilvēkiem un bezgala gari un plaši klāstīja, kādas izjūtas viņu pārņēmušas šādās iepazīšanas reizēs. Todien viņam vēl nebija izgaisis sapīkums pašam par sevi, kad jau atgadījās kaut kas jauns, lai gan gluži citādas dabas. Viņš vēl nebija necik ilgi aplūkojis istabu, kad ieraudzīja uz galda divas porcijas kafijas un divas tasītes, turklāt viņš, kas pats šādās lietās bija diezgan rūdīts, laikam bija pamanījis vēl kādu pazīmi, kas liecināja, ka visu laiku jauneklis te nav pavadījis vienatnē. Tiklīdz manā ceļabiedrā pamodās aizdomas un viņš pieļāva iespēju, ka šeit viesojusies tā pati jaukā meiča, tā sapīkumam par pirmītējo atgadījumu pievienojās vēl dīvaina greizsirdība, un tas viņu galīgi izsita no sliedēm.

Pirms es spēju kaut ko noprast, jo pa to laiku biju pavisam mierīgi sarunājies ar jauno cilvēku, kapteinis visai nepatīkamā tonī, kuru es jau labi pazinu, sāka izteikt zobgalīgas piezīmes par abām tasēm un vēl šo to. Jauneklis samulsis mēģināja izvairīties ar jautrām un saprātīgām atbildēm, ka jau mēdz darīt ļaudis, kam piemīt labas manieres; vecais tomēr turpināja nesaudzīgi ņirgāties, tā ka viņa paziņam nekas cits neatlika kā paņemt platmali un spieķi un šķiroties izmest diezgan nepārprotamu izaicinājumu. Kapteinis pa to laiku gandrīz viens pats bija iztukšojis vēl vienu vīna pudeli un sāka ārdīties jo niknāk. Viņš sita ar dūri pa galdu un vairākas reizes kliedza: «Es viņu nositīšu!» Patiesībā tas nebija tik ļauni domāts, jo viņš šos vārdus arvien mēdza sacīt tādās reizēs, kad viņam kāds pretojās vai citādi kaut kas nebija pa prātam. Tikpat negaidīti stāvoklis vēl vairāk pasliktinājās atceļā, jo es rīkojos neuzmanīgi un pārmetu kapteinim nepateicību pret jauno cilvēku, kā arī atgādināju, cik ļoti viņš pats bija slavējis šā ierēdņa laipno izpalīdzību. Nē! Man nekad vairs nav gadījies pieredzēt, ka cilvēks ar tik negantu niknumu vērstos pats pret sevi, — šī kaismīgā runa bija noslēgums visiem nepatīkamajiem atgadījumiem, kas bija sākušies ar jaunās meitenes parādīšanos. Pārspīlēti sakāpinātā nožēla un grēksūdze izskatījās pēc karikatūras, un, ta kā kaislība var aizstāt ģenialitāti, tad tā paliesi bija ģeniāla. Viņš no jauna sāka iztirzāt visu, kas noticis mūsu pēcpusdienas pastaigas laikā, izmantoja to, lai daiļrunīgi pats sevi šaustītu, lika raganīgajai vecenei vēlreiz nosodoši izteikties un tiktāl sajauca pats sev prātu, ka es jau sāku baidīties, vai tikai viņš nemetīsies Reinā. Ja es būtu bijis drošs, ka ātri varēšu kapteini atkal izzvejot laukā, gluži tāpat kā Mentors savu Tēlemahu l30, tad būtu (avis viņam lēkt, lai pārvestu viņu mājās ar vēsāku galvu.

Tulit par visu notikušo pastāstīju Lerzem, un otrā rītā mēs devāmies pie jauna cilvēka, ko Lerze ar savu sauso runas stilu sasmīdināja. Mēs nolēmām noorganizēt nejaušu tikšanos, lai panāktu izlīgumu. Jautrākais bija tas, ka arī kapteinis šoreiz bija izgulējis savu niknumu un gribēja salabt ar jauno cilvēku, kuram prāts nenesās uz ķildošanos. Kādu ritu viss tika nokārtots, taču notikums netika pilnigi noklusēts, un tā man nācās noklausīties draugu zobgalīgajās piezīmēs, ka viņi pēc savas pieredzes jau iepriekš būtu varējuši pateikt, cik apgrūtinoša man dažkārt kļūs draudzība ar kapteini.

Kad es domāju par to, ko vēl šeit varētu pastāstīt, mana atmiņa met dīvainus līkločus un prātā atkal nāk varenā katedrāles ēka, kurai es tieši tajas dienas pievērsu ipašu uzmanību un kura piesaista sev cilvēka skatienu jebkur — gan pilsētā, gan ari tās apkārtnē.

Jo vairāk es aplūkoju šas celtnes fasādi, jo vairāk mani nostiprinājās un izkristalizējās pirmais iespaids, ka šeit ir apvienots cildenais ar skaisto. Lai gigantisks veidojums, kas paceļas mūsu acu priekšā kā varena masa, neizbaidītu un nesamulsinātu mūs, kad lūkojam izpētīt to detaļās, tam ir jāveido nedabiska un šķietami neiespējama kopība — jāpievieno sev patīkamais. Tā kā mēs katedrāles radīto iespaidu spējam izteikt vaidos vienīgi tad, ja šis abas nesaderīgas īpašības iedomājamies cieša saistībā, tad jau no tā kļūst redzams, cik bezgala augstu mums ir jāvērtē šis senais piemineklis; un tā nu mēs visa nopietnībā sākam savu stāstījumu ar to, kā šie tik pretrunīgie elementi varējuši mierīgi ieausties viens otra un savienoties.

Līdz torņiem vēl nemaz netikuši, mēs savu uzmanību vispirms pievēršam fasadei, kas vareni slejas mūsu acu priekšā kā slāvus pacelts iegarens četrstūris. Ja mēs tai tuvojamies krēslas stundā, mēness gaismā vai zvaigžņotā naktī, kad atsevišķās daļas kļūst vairāk vai mazāk neskaidras un beigu beigās izgaist pavisam, tad redzam tikai kolosālu sienu, kuras augstums ir atbilstošs platumam. Ja mēs to aplūkojam diena un piespiežam sevi nepievērst uzmanību detaļām, tad ieraugām ēkas priekšpusi, kura ne tikai aizsedz iekštelpas, bet aizklaj ari daļu no tā, kas atrodas tai blakus. Atveres šajā milzīgi lielajā virsmā norāda uz iekšējā izkārtojuma prasībām, un pēc tām mēs tūlīt varam tās platību iedalīt deviņos laukumos.

Vispirms mūsu uzmanību saista lielās vidusdurvis, kas atrodas pretī baznīcas jomam. Tām abās pusēs ir divas mazākas durvis, kas pieder krustejām. Virs galvenajam durvīm mūsu skatiens atduras riteņveidīgajā logā, kura uzdevums ir iespīdināt noslēpumainu gaismu baznīcā un tās velvēs. Abās pusēs iezīmējas divas lielas, vertikālas taisnstūrveida atveres, kas stipri kontrastē ar vidējo logu un norāda, ka tās jau ir smailo, augsto torņu pamatņu sastāvdaļa. Trešajā stāvā cita blakus citai rindojas trīs atveres, kas paredzētas zvanu turētājiem baļķiem un citām baznīcas konstrukcijas vajadzībām. Augšpusē visu noslēdz nevis dzega, bet horizontāla galerijas balustrāde. Minētos deviņus priekšpuses laukumus balsta, ietver un trīs lielās, perpendikulāras daļās sadala četri pīlāri, kas tiecas augšup.

Tāpat kā nav noliedzams, ka visā celtnes masā augstums un platums atrodas skaista proporcijā, tā arī ar šiem pīlāriem un ar šmaugajam iedaļam starp tiem tiek panākts vienmērīgs vieglums.

Ja mēs tomēr paliekam pie savas abstrakcijas un iedomājāmies šo milzīgo sienu bez izgreznojumiem, tikai ar stingriem pīlāriem, kas tiecas augšup, un atstājam tajā vajadzīgās atveres, taču arī tikai tik daudz, cik tas ir tieši nepieciešams, ja atzīstam, ka arī trim galvenajam daļām ir laba proporcija, tad viss kopumā izskatīsies gan nopietni un cienīgi, bet joprojām nepriecēs acis un bez rotājumiem liksies nemāksliniecisks. Mākslas darbs, kuru kopumā veido lielas, vienkāršas, harmoniskas daļas, izskatās gan cēls un cienīgs, taču īstā mākslas bauda, kas izaug no patikas, var rasties tikai tad, ja visas izstrādātās detaļas ir saskanīgas.

Sai ziņā aplūkojamā celtne mūs pilnīgi apmierina, jo mēs redzam, ka itin visi rotājumi organiski atbilst tai daļai, pie kuras tie pieder, — tie ir tai pieskaņoti un liekas it ka no tās izauguši. Šāda dažādība vienmēr ir ļoti iepriecinoša, jo tā izriet no vajadzīgā un tāpēc tūlīt rada vienotības izjūtu, bet vienigi tādā gadījumā darba izpildījums tiek novērtēts par augstāko sasniegumu mākslā.

Ar šādiem līdzekļiem vajadzēja panākt, lai stiprais mūris, nesatricināmā siena, kuras uzdevums turklāt vēl bija veidot pamatni diviem milzum augstiem torņiem, izskatītos itin kā pati uz sevis balstīta, itin kā pati par sevi eksistējoša un vienlaikus ari viegla un gracioza; kaut gan ta bija tūkstoškārt caurumota, tai tomēr vajadzēja būt nesagraujamas varenības etalonam.

Sī mīkla ir ārkārtīgi veiksmīgi atminēta. Atverēm mūri, to pārdomātajam izvietojumam, pīlāriem — visam piemīt savs īpašs raksturs, kuru nosaka detaļu īstenais mērķis; šo raksturu pakāpeniski iegūst ari pakārtotās detaļas, un tāpēc viss ir izrotāts saskanīgi, viss atrodas savā īstajā vietā, vienalga, vai tas liels vai mazs, viss ir labi uztverams, un tādējādi gigantiskajā ieaužas patīkamais. Es šeit pieminēšu tikai ar pīlāriem un smailarkām pārbagāti izrotātās durvis, kas it kā iegrimst biezajā sienā, izceļot perspektīvas līnijas, logu ar mākslīgo rozi, ko veido loga apaļā forma, un rozes spraišļu profilu, kā arī sienas perpendikulāro nodalījumu, slaidās cauruļveida kolonnas. Iedomāsimies pīlārus, kuri pakāpeniski virzās dziļumā un virs kuriem it kā baldahīni paceļas slaidas smailar-kas, kas tāpat tiecas augšup un ka uzdevums ir aizsargat svētbildes; ikviena detaļa ribojumā, ikviens kapitelis ir izveidots kā pumpurs, lapu vija vai kaut kāds cits akmenī atdarināts dabas veidojums. Lai novērtētu un atdzīvinātu manu stāstījumu, salīdziniet to ja ne tieši ar pašu katedrāli, tad ar tās kopattēlu un atsevišķu daļu atveidojumiem. Tas, ko esmu šeit teicis, dažam labam varbūt liksies pārspīlēti, jo arī man pašam vajadzēja daudz laika, lai īsteni iepazītu šās celtnes vērtību, kaut gan jūsma par to manī pamodas jau pirmajā acumirkli.

Uzaudzis starp gotiskās arhitektūras nopēlējiem, es ar nepatiku raudzījos uz pārblīvētiem, pārāk sarežģītiem rotājumiem, kas ar savu patvaļu padarīja ārkārtīgi nepievilcīgu drūmi reliģiozo baznīcas noskaņu, un šī noraidošā attieksme nostiprinājās manī arvien vairāk, jo man bija gadījies redzēt tikai bezdvēselīgus šāda veida darbus, kuriem nebija ne labu proporciju, ne arī skaidras mērķtiecības. Sī katedrāle turpretī šķita kā jauna atklāsme, jo tas, kam vajadzētu būt peļamam, nemaz tāds vairs nelikās, gluži otrādi — pats no sevis radas pavisam pretējs vērtējums.

Arvien ilgāk skatīdamies un prātodams, es ar katru brīdi atklāju lielākas vērtības. Biju ievērojis, ka starp prāvākajām celtnes daļām ir pareiza proporcija, ka bagātie rotājumi ir pārdomāti līdz pēdējam sīkumam, bet tikai tad pamanīju šo dažādo rotājumu savstarpējo saistību, pārejas no vienas galvenās daļas uz otru, itin kā vienādu, bet pēc sava izskata tomēr ārkārtīgi daudzveidīgu detaļu salikumu — no svētā līdz pat briesmonim, no lapas līdz žuburam. Jo vairak es pētīju, jo lielāks kļuva mans izbrīns; jo vairak nodarbojos ar lielumu aplēšami un zīmēšanu un tādējādi sevi nogurdināju, jo stiprāk mani saistīja šī celtne, un tā es pavadīju daudz laika, gan pētīdams to, kas jau bija mana acu priekšā, gan ari iztēlodamies domās un mēģinādams atainot uz papīra to, ka vēl trūka, kas nebija īsti pilnīgs, un pirmaja vietā te varētu minēt torņus.

Tā kā šīs ēkas pamati bija likti senā vācu zemē un tā bija tik tālu izbūvēta īstas vācu valdīšanas laikā, un turklāt vēl arī vienkāršajā piemineklī iekaltajam arhitekta vārdam piemita manas dzimtās valodas skanējums un tas bija vācu cilmes, tad es, šā mākslas darba vērtības ierosināts, uzdrošinājos nomainīt apzīmējumu «gotiskais arhitektūras stils», kam nebija laba slava 131, un tai vietā lietot «vācu arhitektūras stils», tādējādi piedēvējot to mūsu nācijas sasniegumiem; turpmāk pacentos arī klaji paust savu patriotisko noskaņojumu — vispirms mutiski, bet vēlāk nelielā apcerējumā, kas bija veltīts D. M. Ervini a Steinbach.

Kad es ar savu dzīves stāstu būšu ticis līdz tam laikam, kad tika iespiests minētais raksts, kuru Ilerders vēlāk ietilpināja arī savā izdevumā «Par vācu raksturu un mākslu», tad pastāstīšu vēl šo to par šo svarigo tematu. Taču, pirms es šoreiz beidzu par to runāt, gribu vēl izmantot izdevību, lai šai grāmatai izraudzīto moto attaisnotu to cilvēku acīs, kuros tas būtu varējis radīt šaubas. Es jau zinu gan, ka labo un cerību pilno senvācu izteicienu «Pēc kā mēs jaunībā tiecamies, tā mums vecumā ir papilnam» var apstrīdēt ar dažu labu piemēru no dzīves pieredzes un var dažādi iztulkot, taču daudz kas arī runā tam par labu, un es tagad paskaidrošu, kā to saprotu.

Mūsu vēlmes ir mūsos iemīlošo spēju priekšsajūtas, priekšvēstneši tam, ko mēs pratīsim paveikt. Tas, ko mēs varam un gribam, atainojas mūsu iztēlē itin kā ārpus mums, kaut kur nākotnē; mēs ilgojamies pēc tā, kas mums klusībā jau pieder. Tā kaislīga vēlēšanās aizsteigties priekšā laikam pārvērš patiesi iespējamo par kaut ko izsapņotu. Ja mums pēc dabas ir dota šāda noteikta ievirze, tad ar katru soli savā attīstibā mēs daļēji izpildīsim sākotnējo vēlēšanos; labvēlīgos apstākļos tas notiks taisnā ceļā, nelabvēlīgos iesim pa apkārtceļu, no kura arvien tomēr tieksimies nokļūt uz īstā ceļa. Tā ļaudis ar neatlaidību sakraj pasaulīgu mantu, dzīvo bagātībā un spožumā un ārēji tiek godāti. Citi vēl cītīgāk tiecas pēc garīgām vērtībām, iegūst skaidru priekšstatu par pasaules norisēm, sirdsmieru un drošības sajūtu par tagadni un nākotni.

Pastāv vēl arī citāda ievirze, kas ir abu iepriekšējo sajaukums un dod vislielākās cerības uz panākumiem. Ja cilvēka jaunība iegadās nozīmīgā laikā, kad jaunrade ir pārsvarā pār postīšanu un viņš jau laikus izjūt, ko šis laikmets prasa un ko sola, tad, ārēju apstākļu ietekmē uzsācis rosīgu darbību, viņš lūkos pielikt roku drīz še, drīz tur un viņā modīsies tieksme darboties daudzās sfēras. Taču cilvēka spēju ierobežotībai pievienojas vēl tik daudzi gadījuma rakstura kavēkļi, ka iesākts darbs dažkārt nevirzās uz priekšu, darāmais krīt no rokam lauka un vēlēšanās cita pēc citas apsīkst. Ja tomēr šīs tieksmes ir radušās no tīras sirds un atbilst laikmeta prasībām, tad varat mierīgi atstāt tās ceļmalā pa labi un pa kreisi un tomēr justies drošs, ka tās ne vien tiks atrastas un liktas lietā, bet parādīsies vēl daži labi radnieciski centieni, kuriem nekad nav pievērsta uzmanība un par kuriem nav domāts. Kad mēs savā mūža ritumā redzam, ka citi ir paveikuši to, kas reiz šķita mušu pašu aicinājums, kuru bijām spiesti pamest reizē ar daudz ko citu, tad rodas tīkama pārliecība, ka tikai visa cilvēce kopumā ir īstenais cilvēks un ka atsevišķam indivīdam jābūt priecīgam un laimīgam, ja viņam ir drosme justies vienotam ar kopumu.

Šīs pārdomas ir te īsti vietā, jo, kad atceros, cik ļoti man patika senās celtnes, ja aprēķinu, cik daudz laika ziedoju Strasburgas katedrālei vien, kad iegādāju par to, cik vērīgi pēcāk aplūkoju Ķelnes un Freiburgas domus un ka arvien vairāk apjautu šo ēku vērtību, tad man pašam sevi jānosoda tālab, ka vēlākos gados tām vairs nepievērsu uzmanību un attīstītākas mākslas ietekmē pilnīgi atstāju tas otrajā plānā. Kad nu es pēdējā laikā redzu, ka šiem objektiem atkal tiek pievērsta uzmanība, ka tos mīl un dedzīgi par tiem interesējas, kad redzu, ka jauni, talantīgi ļaudis kaismīgā aizrautībā nesavtīgi velta šiem seno laiku pieminekļiem spēku, laiku, uzmanību un materiālos līdzekļus, tad jūtos gandarīts, ka tas, pēc kā es senāk esmu tiecies un ko esmu vēlējies, bijis kaut kas vērtīgs. Es ar prieku skatos, ka tagad cilvēki prot novērtēt ne tikai to, ko mūsu priekšteči ir pilnīgi paveikuši, bet ka viņi pēc atstātiem nepabeigtiem uzmetumiem mēģina kaut vai uz papīra attēlot sākotnējas ieceres, tādā ceļā iepazīstinot mūs ar domu, kura taču ir ikviena pasākuma pamatu pamats, un ar sevišķu nopietnību cenšas noskaidrot un atdzīvināt pagātni, kas mums šķiet jucekliga. Pirmām kārtām gribu šeit cildināt uzņēmīgo Sulpicu Buaserē 132, kas velta visas pūles, lai lieliskās vara gravīrās attēlotu Ķelnes domu kā to grandiozo ieceru paraugu, kuras tiecās pretī debesīm gluži kā Bābeles tornis un tik lielā mērā nerēķinājās ar zemes virsū pastāvošajām iespējām, ka to realizācijai neizbēgami bija jānonāk strupceļa. Ja mēs līdz šim esam brīnījušies, kāpēc šādas celtnes ir palikušas tikai pašreizējā izskatā, tad sev par lielu pārsteigumu uzzināsim, kādas tās patiesībā bija iecerētas sākumā.

Jāvēlas tikai, lai visi, kam ir vajadzīgais spēks, iespējas un ietekme, attiecīgi veicinātu šādus pasākumus literatūras un mākslas laukā, — tad mēs apjaustu savu priekšteču lielos un grandiozos nodomus un varētu radīt sev priekšstatu par to, ko viņi patiesībā ir gribējuši. Gūtās atziņas nepaliks neauglīgas, un mēs beidzot būsim spējīgi dot šiem darbiem pareizu vērtējumu. Tas būs īsteni pārbaudīts, ja mūsu darbigais jaunais draugs neapmierināsies tikai ar Ķelnes domam veltīto monogrāfiju, bet sīki izpētīs arī viduslaiku arhitektūras vēsturi mūsu zemē. Ja vēl tiks celts gaismā viss, ko vien var uzzināt par šai mākslai atbilstošo praktisko izpildījumu, ja tā pamatvilcienos tiks apcerēta salīdzinājumā ar grieķu un romiešu, kā arī ar austrumnieku un ēģiptiešu mākslu, tad šai jomā darāmā vairs daudz pāri nepaliks. Kad šādu patriotisku centienu rezultāti būs parādījušies atklātībā, es gluži tāpat kā tagad, kad privāti saņemu ziņas par tamlīdzīgiem pasākumiem, patiesā apmierinātībā varēšu vislabākā nozīmē atkārtot minēto teicienu: «Pēc kā mēs jaunībā tiecamies, ta mums vecumā ir papilnam.»

Tādu cilvēces veikumu iepazīšanā, kas pieder gadsimtiem, tomēr var paļauties uz laiku un nogaidīt izdevīgu gadījumu, bet pastāv taču arī vēl daudz kas cits, kas nekavējoties jābauda jaunībā gluži kā nogatavojušies augļi.

Lai man ir atļauts izdarīt gluži negaidītu pavērsienu un uzsākt sarunu par dejām, jo to mūzika Strasburga, Elzasā, visiem skan ausīs ik dienas un ik stundas, gluži tāpat kā katedrāle visu skatienus pievērš sev. Jau no bērnības tēvs pats mani un masu mācīja dejot, un tik nopietns vīrs šādā nodarbībā gan laikam izskatījās visai dīvains, taču arī šai gadījumā viņš nezaudēja cieņu, deva ļoti precīzus norādījumus par pozīcijām un soļiem, un, kad mēs bijām likuši tiktāl, ka varējām dejot menuetu, tad viņš ar flautu spēlēja mums kādu viegli uztveramu melodiju trīsceturt-daļtaktī un mēs pēc tas dejojām, cik labi pratām. Arī (ranču teātrī es tapat jau kopš bērnības biju skatījies ne nu gluži baletus, bet solo dejas un Pas de deux un iegaumējis gan dažādas īpatnējas kāju kustības, gan visādus lēcienus. Kad menuets bija apnicis, es lūdzu tēvu spēlēt citas dejas, piemēram, žīgu un mirkī, kuru nošu grāmatās bija vai cik; es pats tad izdomāju soļus un citas kustības, jo dejas taktī iejutos ļoti labi un ritma izjūta man piemita kopš dzimšanas. Tas manu tēvu zināmā mērā uzjautrināja, viņš pat dažkārt sev un mums par prieku atļāva lokāt, kā iepatīkas. Pec bēdīgā notikuma ar Grietiņu un ari visu laiku, kamēr dzīvoju Leipcigā, es plāna vidū nemaz netiku; es pat vēl atceros, ka reiz kādā ballē, kad mani spieda dejot menuetu, man šķita, ka kļuvušas gluži stīvas kājas un esmu zaudējis ritma izjūtu; pēkšņi vairs neatcerējos nedz soļus, nedz dejas figūras un būtu beidzis šo deju ar kaunu un negodu, ja lielākā daļa skatītāju neapgalvotu, ka es tik neveikli izturoties aiz tīras stūrgalvības, jo gribot panakt, lai sievietēm pārietu jebkura patika mani vēlreiz uzaicināt un ievilkt savā vidū pret manu gribu. Kamēr uzturējos Frankfurtē, šādi prieki man bija pilnīgi nepieejami, bet Strasburgā drīz vien atgriezās dzīvotprieks un līdz ar to kājas atguva spēju kustēties taktī. Svētdienās un arī darbdienās negadījās iet garām nevienai izpriecu vietai, kur jautri ļaudis nebūtu sapulcējušies uz dejām vai jau nelīgotu dejas ritmā. Tāpat arī apkārtējās lauku mājas lika rīkotas balles, un sabiedrībā jau runāja par gaidāmajām lieliskajām ziemas masku ballēm. Ttir nu es nepavisam nebūtu savā īstajā vietā un pārējie no manis negūtu nekāda labuma; tad kāds draugs, kurš ļoti labi dejoja valsi, man ieteica vispirms pavingrināties vienkāršākā sabiedrībā, lai pēc tam es kļūtu noderīgs arī labākajās aprindās. Viņš mani aizveda pie ieslavēta deju skolotāja, un tas apsolīja mani labi apmācīt, ja es vispirms kaut cik atkārtošot un apgūšot pašus pamatus. Sim cilvēkam piemita sausais, izveicīgais franču raksturs, un viņš mani laipni pieņēma. Es viņam samaksāju mēnesi uz priekšu un saņēmu divpadsmit biļetes, par kuram varēju apmeklēt zināmu skaitu stundu. Skolotājs bija stingrs, noteikts, bet ne pedantisks, un, tā kā biju jau iepriekš kaut cik sagatavots, tad drīz vien varēju izdarīt viņam visu pa prātam un vēl saņēmu uzslavu.

Mācības pie šā skolotāja ļoti atviegloja viens apstāklis, proti: viņam bija divas meitas, abas glītas un jaunākas par divdesmit gadiem. Jau kopš bērnības apmācītas šai mākslā, viņas bija sasniegušas augstu klasi un, būdamas partneres, spēja pat visneveiklākajam kursantam palīdzēt drīzāk gūt panākumus. Abas jaunkundzes bija ļoti pieklājīgas, runāja tikai franciski, un es ļoti centos, lai viņu acīs neizskatītos lempīgs un smieklīgs. Man laimējas — arī viņas mani slavēja, vienmēr bija ar mieru dejot menuetu, kad tēvs spēlēja mazo vijoli, un pat uzņēmās vēl grūtāku uzdevumu — pamazām iemācīt mani griezties valša solī. Starp citu, likās, ka tēvam nav daudz skolnieku un šī ģimene dzīvo vientuļi. Tāpēc meičas pēc deju stundas dažkart mani lūdza vēl uzkavēties un patērzēt; es to arī labprāt darīju, it īpaši vēl tāpēc, ka jaunakā man labi patika un māsas vispār izturējās ļoti jauki. Dažkārt es viņām lasīju priekšā kādu romānu, citreiz atkal lasīja viņas. Vecākā, kas bija tikpat skaista un varbūt pat skaistāka nekā otra māsa, bet man tik labi nepatika, vispār izturējās pret mani mīļāk un iaipnak. Deju stundās viņa vienmēr turējās pa rokai un reizumis centās panākt, lai tās beigtos vēlāk, tāpēc man dažkārt šķita, ka mans pienākums ir piedāvāt tēvam divas biļetes, taču viņš otru neņēma. Jaunākā turpretī gan neizturējās pret mani nelaipni, bet bija visai klusa, un tēvam arvien vajadzēja viņu īpaši saukt, lai nomainītu vecāko māsu.

Sās izturēšanās iemesls man kādu vakaru kļuva skaidrs. Kad es kopā ar vecāko māsu pēc dejas gribēju ieiet dzīvojamā istabā, viņa mani nelaida un teica:

— Paliksim vēl mazliet šeit — man jums jāatklāj, ka pie māsas atrodas kāršu licēja, kurai jāizzīlē, kā patlaban klājas viņas draugam, kurš nedzīvo šajā pilsētā, bet kuru māsa ir dziļi iemīlējusi un ar kuru saista visas savas cerības. Mana sirds vēl ir brīva, — viņa turpināja, — un man būs jāpieradinās redzēt, ka tā tiek noniecinātā.

Es viņai atbildēju ar dažiem laipniem vārdiem un vēl piebildu, ka viņa jo labāk varēs uzzināt, kā viss notiks, ja ari pati griezīsies pie gudras pareģes; es savukārt ari izteicu vēlēšanos to darīt, tāpēc ka jau sen esmu gribējis pārliecināties par to, kam man līdz šim trūcis ticibas. Viņa mani norāja un apgalvoja, ka uz šā orākula pareģojumiem varot pa|auties vairāk par visu pasaulē, bet to drīkstot izjautāt tikai nopietnos gadījumos, nevis joka pēc vai blēņojoties. Es viņu tomēr pierunāju kopā ar mani ieiet tai istabā, tiklīdz viņa pārbaudīja, ka zīlēšana ir beigusies. Jaunāko māsu mēs sastapām [oti priecīgā noskaņojuma, un ari pret mani viņa izturējās sirsnīgāk nekā citkārt, jokoja un gandrīz vai bārstīja asprātības, jo, būdama tagad droša par tālumā mītoša drauga uzticību, domāja, ka nebūs nekāds grēks, ja mazliet laipnak patērzēs ar savas māsas draugu, kas, pēc viņas domām, es biju.

Vecajai tika paglaimots un apsolīta laba samaksa, ja viņa vecākajai masai un arī man pasacīs patiesību par nākotni. Izdarīdama parastās sagatavošanās procedūras un ceremonijas, viņa izlika savus zīlēšanas piederumus, lai vispirms pareģotu daiļajai jaunavai. Vērīgi ielūkojusies kārtis, viņa tomēr it kā sastomījās un lāgā negribēja sākt runāt.

■— Es jau redzu, — sacīja jaunākā, kura kaut cik zināja, kā izskaidrojams šāds maģisks izkārtojums, — jūs vilcināties un negribat manai masai teikt neko nepatīkamu — bet tā ir ļoti slikta kārts!

Vecākā masa nobālēja, taču savaldījās un teica;

— Runājiet vien! Ar galvu jau par to nebūs jāsamaksā!

Dziļi nopūtusies, vecā sāka skaidrot, ka jaunkundze

esot iemīlējusies, bet nerodot pretmīlestības, ka ceļā stāvot cita persona, un vēl šo to tādā gara. Varēja redzēt, ka lāga meitene ir samulsusi. Vecā gribēja situāciju mazliet uzlabot un deva ceribas, ka nākotnē paredzams saņemt vēstuli un naudu.

— Vēstules, — jaukā meiča attrauca, — es negaidu, un nauda man nav vajadzīga. Ja es tiešām mīlu, kā jūs sakal, tad esmu pelnījusi sirdi, kas mani mīlētu.

— Paskatīsimies, vai tālāk nav gaidāms kas labāks, — vecā noteica, sajauca kārtis un izlika otru reizi, taču aina izskatījās vēl drūmāka. Jaunā sieviete ne tikai bija kļuvusi vēl vientuļāka, bet viņai visapkārt rādījās dažādas raizes — sirdsdraugs stāvēja mazliet tālāk, bet starpfigū-ras bija pievirzījušās tuvāk. Vecā gribēja likt kārtis vēl trešo reizi, cerēdama uz labāku iznākumu, bet daiļā jaunava ilgāk vairs nespēja savaldīties un sāka elsodama raudāt, viņas maigās krūtis strauji cilājās, viņa apcirtās apkart un izskrēja no istabas. Es nezināju, ko lai daru. Maigas jūtas mani saistīja pie jaunākās māsas, bet līdzjūtība lika traukties pakaļ vecakajai — situācija patiešām bija neapskaužama.

— Mieriniet Lucindi! — jaunākā sacīja. — Ejiet pie viņas!

Es vilcinājos, jo kā gan drīkstēju viņu mierināt, vismaz kaut cik neapliecinādams viņai savas jūtas, — bet vai tad es šādā bridi varēju to darit vēsi un savaldīgi?

— Iesim kopā, — es teicu Emīlijai.

— Nezinu, vai māsa priecāsies par manu klātbūtni, — viņa atbildēja.

Mēs tomēr aizgājām, bet durvis bija slēgtas. Gan klauvējam, gan saucām un lūdzām, bet Lucinde neatbildēja.

— Atstāsim viņu mierā, — Emīlija sacīja, — viņa pati tā vēlas.

Kad es pa īstam lūkoju atcerēties šas jaunavas izturēšanos, sākot no mūsu iepazīšanās brīža, tad nācās atzīt, ka viņa vienmēr bijusi strauja un neapvaldīta, un savas simpātijas pret mani viņa galvenokārt izrādīja tā, ka manā klātbūtnē neļāva vaļu saviem untumiem. Ko gan es varēju darīt! Es vecajai bagātīgi samaksāju par ļaunumu, ko viņa bija nodarījusi, un posos projām, bet tad Emīlija teica:

— Es vēlētos, lai viņa izliek kārtis ari jums.

Vecā bija ar mieru.

— Tikai ne manā klātbūtnē! — es iesaucos un steidzos pa kāpnēm lejā.

Nākamajā dienā nevarēju sadūšoties un aiziet uz turieni. Trcšaja dienā jau pašā rīta agrumā, Emīlijas sūtīts, ieradās kāds zēns, kas jau dažu labu reizi man bija piegādājis no māsām ziņas un savukārt no manis nesis viņām ziedus un augļus, un lūdza, lai es šodien noteikti ierodoties. Es aizgāju parastajā laikā un sastapu tēvu vienu pašu — viņš vēl palaboja manus soļus un gaitu, stāju un manieres, bet vispār likās ar mani apmierināts. Uz stundas beigām ienāca jaunākā meita un nodejoja ar mani |oti graciozu menuetu; viņas kustības bija ārkārtīgi pievilcīgas, un tēvs apgalvoja, ka skaistāku un vijīgāku pāri savā dejas zālē diezin vai būšot redzējis. Kad stunda beidzās, es, kā parasti, devos uz dzīvojamo istabu, tēvs at-staja mūs divata, bet Lucindes nebija.

— Viņa ir gultā, — Emīlija sacīja, — un tas ir labi, neraizējieties par to. Viņas dvēseles sāpes visātrāk pierimst tad, kad viņa doma, ka ir fiziski slima; mirt viņa labprāt vis negribētu, tāpēc dara visu, ko mēs liekam. Mums mājās ir dažas zāles, kuras masa dzer, turklāt guļot viņa ari atpūšas, un tā satrakotie jūtu viļņi pamazām pierimst. Kad viņa ir iedomājusies, ka ir slima, tad izturas ļoti jauki un mīļi, un, tā kā viņa patiesībā jūtas itin labi un viņu moka tikai kaislība, tad iztēlojas visvisādus miršanas skatus, gluži kā romānos, un tie viņai iedveš savā ziņā tīkamas bailes, tāpat kā bērniem spoku stāsti. Vel vakar vakarā viņa man dedzīgi apgalvoja, ka šoreiz noteikti nomiršot, bet nepateicīgo viltus draugu, kurš sākumā esot licies bezgala jauks, bet tagad izturoties pret viņu tik slikti, lai atvedot šurp tikai tad, kad viņa jau būšot pavisam tuvu nāvei, — tad viņa izteikšot tam rūgtus jo rūgtus pārmetumus un tūlīt pēc tam aiziešot viņā saulē.

— Es neapzinos nekādas vainas! — es izsaucos. — Un neesmu arī atklājis viņai nekādas jūtas. Es pazīstu kādu personu, kura to ļoti labi varēs apliecināt.

Emīlija pasmaidīja un sacīja:

— Es jūs saprotu, un, ja vien mēs nerīkosimies gudri un noteikti, tad visi nokļūsim pavisam bēdīgā situācijā. Ko jūs teiktu, ja es jiis lūgtu neturpināt vairs savas deju stundas? No pagājušā mēneša jums vēl ir atlikušas četras biļetes, un tēvs jau teica, ka viņam liekoties negodīgi ari turpmāk vēl ņemt no jums naudu — to varētu darīt tikai tādā gadījumā, ja jūs gribētu pievērsties dejas mākslai nopietnāk; tik daudz, cik jaunam cilvēkam nepieciešams sabiedrībā, jūs jau esat apguvis.

— Un šo padomu nerādīties jūsu mājās man dodat jūs, Emīlija? — es iesaucos.

— Tieši es, — viņa atbildēja, — bet ne jau no savas gribas. Paklausieties! Kad jūs aizvakar aizsteidzāties prom, es lūdzu izlikt kārtis ari jums, un trīs reizes arvien skaidrāk atkārtojās viens un tas pats pareģojums. Jūsu dzīvē rādījās daudz visādu labumu un prieku, jums apkārt bija draugi un ievērojami viri, ari naudas netrūka. Sievietes turējās attālāk. Mana nabaga māsa vienmēr stāvēja vistālāk, bet kada cita virzījās arvien tuvāk, tomēr jums līdzās nekad netika, jo starp jums abiem nostājās kāds trešais cilvēks. Teikšu jums atklāti, ka par šo otro dāmu biju iedomājusies pati sevi, un pēc šīs atzīšanas jūs vislabāk sapratīsit manu labi domāto padomu. Savu sirdi un roku esmu apsolījusi kādam draugam tālumā, un lidz šim es viņu mīlēju vairāk par visu, taču varētu notikt ari ta, ka jūsu klātbūtne man kļūtu nepieciešamāka nekā šobrīd, un kā gan jūs tad justos starp divām māsām, no kuram vienu esat padarījis nelaimīgu ar savu mīlestību, bet otru ar savu vēsumu, un šis mokas taču būtu gluži nevajadzīgas, jo tas viss drīz beigtos. Ja mēs tapat jau nebūtu zinājušas, kas jūs esat un kādas ir jūsu nākotnes izredzes, tad kārtis man to tagad būtu parādījušas skaidrāk par skaidru. Dzīvojiet laimīgs! — viņa sacija un sniedza man roku.

Es vilcinājos.

— Nu, — viņa teica, vezdama mani uz durvju pusi, — lai Ši tiešām būtu pēdējā reize, kad mēs viens ar otru runājam, tad saņemiet to, kas jums citkārt būtu liegts.

Viņa aplika rokas man ap kaklu un sirsnīgi noskūpstīja. Es viņu apkampu un piespiedu sev cieši klāt.

Sājā acumirkli atsprāga vaļā sāndurvis un, ģērbusies vieglā, bet glīta naktstērpā, ieskrēja otra māsa un iesaucas:

— Tu nedrīksti no viņa atvadīties viena pati!

Emīlija palaida mani vaļa, bet Lucinde apkampa, cieši piekļāvās man pie krūtīm, piespieda savas melnas cirtas man pie vaigiem un kādu bridi palika šada pozā. Es nu patiešām atrados starp divām masām kā spīlēs — taisni tā, kā Emīlija to pirms brītiņa bija pareģojusi. Lucinde palaida mani vaļa un nopietni ielūkojās man seja. Es gribēju satvert viņas roku un pateikt kādu laipnu vārdu, bet viņa aizgriezās prom, stingriem soļiem dažas reizes pagājās pa istabu šurp un turp un tad iemetas dīvānā stūrī. Emīlija piegāja pie viņas, taču tika tūlīt atraidīta, un tad norisinājās scēna, kuru man vēl tagad ir nepatīkami atcerēties un kuru atkārtot uz skatuves spētu tikai laba, iejūtīga aktrise, kaut gan patiesībā ta nemaz nebija teatrāla un temperamentīgajai jaunajai francūzietei itin labi piestāvēja.

Lucinde apbēra māsu ar tūkstošiem pārmetumu.

— Si nav pirmā sirds, — viņa kliedza, — kas ir tiekusies pēc manis, bet ko tu esi no manis novērsusi. Ar to cilvēku, kurš tagad neatrodas šeit, taču bija tāpat, un beigu beigās jūs manā acu priekšā saderinājāties. Man to vajadzēja noskatīties, un es to pārcietu, bet es gan zinu, cik daudz asaru tas man maksājis. Ari šo tu man atvīli, bet no pirmējā vis neesi atteikusies, un tu jau prastu pie-paturēt nezin cik daudzus uzreiz. Es esmu atklāta un labsirdīga, un katram liekas, ka drīz vien viņš mani ir iepazinis jau pietiekami labi un var pamest novārtā; tu esi noslēgta un klusa, un cilvēki iedomājas, ka tevī slēpjas diezin kādi brīnumi. Tomēr tur nav nekā cita ka tikai auksta, savtīga sirds, kas nemitīgi prasa upurus, bet ko neviens tik viegli vis neiepazīs, jo ta ir dziļi paslēpusies lavas krūtīs, — es turpretī savu silto, uzticīgo sirdi rādu ka uz delnas, tāpat ka seju.

Apsēdusies blakus māsai, Emīlija klusēja, bet Lucinde runādama arvien vairāk iekarsa un sāka jau stāstīt par tādām lietām, kuras man nemaz neklājās zināt. Emīlija centās māsu nomierināt un paslepus deva man mājienu, lai eju projām. Taču greizsirdībai un aizdomām ir tūkstoš acu, un tāpēc Lucinde laikam to pamanīja. Viņa pielēca kājās un nāca man klāt, bet ne strauji. Viņa apstājās manā priekšā un likās kaut ko pārdomājam. Tad viņa sacīja:

— Zinu, ka esmu jūs zaudējusi, un es pēc jums arī vairs netīkoju. Bet tu, māsa, arī viņu nedabūsi.

To pateikusi, viņa satvēra manu galvu, iegremdēja abas rokas manos matos, piespieda manu seju pie savējās un vairākas reizes noskūpstīja mani uz mutes.

— Bet tagad, — viņa iesaucās, — bīsties manu lāstu! Lai uz laiku laikiem nelaime pēc nelaimes piemeklē to, kura pirmā pēc manis noskūpstīs šīs lūpas! Uzdrošinies tikai vēlreiz tuvoties viņam, — es zinu, ka debesis mani šoreiz uzklausa. Un jūs, mans kungs, steidzieties projām, steidzieties, cik ātri spējat!

Es noskrēju pa kāpnēm lejā, cieši apņēmies nekad vairs nespert kāju šajā namā.

Desmita grāmata

Tā kā vācu dzejnieki vairs nebija apvienoti ģildē^133, kur stāv viens par visiem un visi par vienu, tad pilsoniskajā sabiedrībā viņiem netika dotas ne mazākās priekšrocības. Viņiem nebija ne atbalsta, ne cienījama stāvokļa, ne autoritātes, varbūt vienīgi dažkart iegadījās labvēlīgi apstākļi, un tāpēc tikai gadījums noteica to, vai talants tiks celts godā vai nonāks neslavā. Nabaga mirstīgajam, kas apjauta savu gara bagātību un spējas, nācās ar pūlēm taustīties dzīvē uz priekšu, un, pašreizējā brīža prasību spiests, tas veltīgi izšķieda davanas, ar kuram mūzas viņu bija apveltījušas. Konkrētiem gadījumiem veltīti dzejoļi, kas ir pats pirmais un īstākais dzejas paveids, tika tā nonicināti, ka mūsu tauta vēl tagad nespēj izprast šo dzejoļu augsto vērtību, un, ja dzejnieks negāja pa tādu pašu ceļu kā Ginters, tad sabiedrībā viņš izrādījās visnožēlojamākā kārtā pakļauts citiem gluži kā jokdaris vai liekēdis, un tā nu viņš gan uz teātra, gan dzīves skatuves attēloja personu, pret kuru varēja izturēties pēc patikas.

Ja turpretī mūza sabiedrojās ar ievērojamiem vīriem, tad viņi ieguva īpašu mirdzumu, kura atblāzma krita arī uz pašu devēju. Praktiskajā dzīvē izveicīgi dižciltīgie, kā Hagedorns, cienījami pilsoņi, kā Brokess 134, īsteni zinātnieki, kā Hallers, piederēja pie nācijas pašiem pirmajiem, izcilākajiem un visvairāk cienītajiem cilvēkiem. Sevišķā godā tika turēti tādi vīri, kuriem bez jaukā dzejnieka talanta piemita arī spējas un uzcītība veikalu lietās. Tāpēc Ucs^135, Rabeners, Vcise izpelnījās īpaši lielu cieņu, jo viņos bija apvienotas heterogēnas un reti vienkop sastopamas īpašības.

Bet tagad vajadzēja nākt laikam, kad dzejnieka ģēnijs sāks pats sevi apzināties, radīs sev atbilstošus apstākļus un pratīs nodibināt neatkarīgu un cienījamu stāvokli. Klopštokā bija apvienots viss, kas nepieciešams, lai radītu šādu laikmetu. Viņš bija šķīsts jauneklis gan no jutekliskā, gan no tikumiskā viedokļa. Saņēmis nopietnu un pamatīgu audzināšanu, viņš jau kopš jaunām dienam apzinās, cik liela nozīme ir paša personai un visam, ko viņš dara, un, jau iepriekš prātīgi apsvēris savu mūža gājumu, ka arī apjauzdams vareno iekšējo spēku, pievēršas viscildenākajai tēmai, kāda vien iedomājama. Viņš bija apņēmies no jauna glorificēt mesijas vārdu, kas ir apzīmējums neiznīcīgām un cēlām īpašībām. Pestītājam vajadzēja kļūt par varoni, ko viņš izvadīs cauri zemes dzīves nelietībām un ciešanām un kam liks pieredzēt visaugstāko slavu debesīs. Šeit tika likts lietā viss dievišķīgais, šķīstais un cilvēcīgais, kas vien iemājoja jaunajā dvēselē. Audzināts bībeles ideju garā un uzsūcis sevī tās spēku, Klopštoks senos ciltstēvus, pareģus un priekštečus izjūt kā savus laikabiedrus, taču viņu visu aicinājums jau kopš gadsimtiem bijis radīt spožu oreolu ap vienu varoni, kura pazemošanā viņi noraugās ar izbrīnu un kura slavēšanā piedalās ar visu sirdi. Tomēr beigu beigas, kad aizvadītas drūmas un baismīgas stundas, mūžīgais tiesnesis apskaidro savu vaigu un atzīst savu dēlu, kas arī ir dievs, bet dēls atved pie tēva cilvēkus, kuri novērsušies no viņa, un pat vienu atkritēju garu. Dzīvības pilnajās debesīs tūkstošiem eņģeļu balsu gavilē ap dieva troni, un mīlestības mirdzums izlīst pār Visumu, kas vēl nesen noraudzījies uz drausmīgu upurēšanas vietu. Debesu miers, kuru Klopštoks bija izjutis, iecerēdams un rakstīdams šo dzejojumu, vēl tagad pārņem ikvienu, kas lasa pirmos desmit dziedājumus, neļaudams par savu noskaņojumu gūt virsroku prasībām, kuras izglītotam prātam gan ir grūti neizvirzīt.

Attēlojamās tēmas cildenums stiprināja dzejniekā pašam savas personības apziņu. Ka viņš pats reiz pievienosies šim debesu korim, ka dieva dēls viņu ievēros un, tieši vaigā raudzīdamies, pateiksies par viņa pūlēm, ko jau arī šeit, zemes virsū, tik labprāt ir darījusi katra jūtīga, dievbijīga sirds, nobirdinādama dažu labu dzidru asaru, — tās bija tikai nevainīgas, bērnišķīgas iedomas un cerības, kādas varēja just un lolot vienīgi šķīsta sirds. Tā Klopštoks iemantoja pilnas tiesības uzskatīt sevi par svētu cilvēku, un viņš arī ļoti uzmanījās, lai savā rīcībā arvien paliktu tīrs. Vēl lielā vecumā Klopštoku ārkārtīgi uztrauca tas, ka savu pirmo mīlu^136 bija dāvājis sievietei, kura apprecējusi citu un atstājusi viņu neziņā, vai viņu patiesi mīlējusi un vai bijusi viņa vērta. Uzskati, kas vienoja viņu un Metu, šīs sirsnīgās, rāmās mīlas jūtas, īslaicīgā, svētā laulība, atraitņa nevēlēšanās precēties otru reizi — tie visi ir tādi dzīves fakti, kurus droši varēs atcerēties nākamībā, atrodoties svēto pulkā.

Šādu godbijīgu attieksmi pašam pret sevi veicināja vēl tas, ka Klopštoks ilgāku laiku mitinājās labvēlīgi noskaņotajā Dānijā kāda ievērojama valstsvīra un ari lieliska cilvēka viesmīlīgajās mājās. Šeit, augstākajās aprindas, kas gan dzīvoja noslēgti, bet tai pašā laikā ļoti pievērsa uzmanību ārpasaulei un tās paražām, viņa izvēlētais virziens kļuva vēl noteiktāks. Nosvērta izturēšanās, mierīgais runas veids, lakonisms, kas šim cilvēkam piemita pat tad, kad viņš runaja atklāti un aizrautīgi, uz visu mūžu padarīja viņu izskata līdzīgu diplomātam vai ministram; tas, likās, bija pretrunā ar viņa maigo dabu, kaut gan abu šo īpašību izcelsme bija kopīga. Viss minētais skaidri atspoguļojas un top redzams šā rakstnieka pirmajos darbos^137, tāpēc arī tiem bija neticami liela ietekme uz lasītājiem. Turpretī neviens gan laikam nekad nav apgalvojis, ka viena no viņa izcilākajām īpašībām būtu tieksme atbalstīt citus censoņus viņu dzīves un dzejas gaitās.

Taču tieši šāda jaunu ļaužu atbalstīšana literārajā darbā, vēlēšanās izvirzīt perspektīvus cilvēkus, kuriem nav smaidījusi laime, un atvieglot viņu turpmāko ceļu apvija oreolu ap kāda vācu rakstnieka galvu, kuru attiecībā uz cieņu pašam pret sevi varētu pārējo literātu vidū ierindot otrajā vietā, bet attiecībā uz viņa aktīvo darbību un ietekmi — pirmaja vietā. Nevienam gan nepaliks noslēpums, ka ar šo cilvēku ir domāts Gleims. Viņš strādāja diezgan apšaubāmu, bet ienesīgu amatu, dzīvoja skaistā un ne visai lielā pilsētā, kur bija rosīga militārā, pilsoniska un literārā dzīve un kuras iedzīvotāji bija savākuši bagātīgu ziedojumu summu, kas daļēji gan tika izlietota šīs pašas vietas izdaiļošanai; Gleims juta sevī dzīvinošu jaunrades dziņu, kas bija spēcīga, bet pilnīgi viņu neapmierināja, tāpēc viņš pakļāvās kādai varbūt vēl stiprākai dziņai, proti — sekmēt citu cilvēku radošo darbību. Visu viņa garo mūžu abas šis darbības sfēras bija cieši savijušās viena ar otru. Bez dzejošanas un dāvināšanas Gleims nebūtu spējis dzīvot gluži tāpat kā bez elpošanas, un, ta kā viņš vairākkārt palīdzēja izkļūt no materiālām grūtībām trūcīgiem cilvēkiem, kas bija apveltīti ar dažādiem talantiem, un līdz ar to patiesi sekmēja literatūras attīstību, tad iemantoja bezgala daudz draugu, parādnieku un atbalstāmo, kas visi labprāt samierinājās ar viņa paša izplūdušo dzeju, jo šā cilvēka plašo labdarību spēja atlīdzināt tikai tā, ka izturējās iecietīgi pret viņa ražojumiem.

Augstās domas, kādas šie abi cilvēki diezgan pamatoti loloja paši par sevi, rosināja arī citus apzināties savu vērtību, un tam bija visai ietekmīgi un labi rezultāti, kas izpaudās gan atklati, gan arī klusībā. Taču šī apziņa, lai cik cienījama tā bija, tomēr atnesa savdabīgu |aunumu gan apkārtējai sabiedrībai, gan viņiem pašiem, gan ari viņu laikam. Abus šos vīrus pēc viņu garīgās darbības mēs nešaubīgi varam dēvēt par izciliem, tomēr pasaules mērogā viņi palika mazi un salīdzinājumā ar personībām, kas dzīvoja rosīgāku dzīvi, viņu sabiedriskā darbība bija nenozīmīga. Diena ir gara, un turklāt vēl tai seko nakts, bet cilvēks jau nevar nemitīgi tikai dzejot, strādāt vai dāvināt; viņiem abiem nebija iespējas aizpildīt savu laiku, ka dara augstākās sabiedrības ļaudis, aristokrāti un bagātnieki, tāpēc viņi pārāk augstu vērtēja savus īpašos, šauros apstākļus un savam ikdienas darbam piešķīra tik lielu nozīmi, kāda tā varēja likties tikai pašu šaurajā lokā; viņi pārmērīgi sajūsminājās paši par saviem jokiem, kuri gan iepriecināja pašreizējā acumirklī, bet kurus vēlāk nekādā ziņā vairs nevarēja atzīt par kaut cik nozīmīgiem. No citiem viņi saņēma slavinājumus un godinājumus, kā jau bija pelnījuši; viņi atbildēja ar to pašu gan mērenāk, tomēr vēl pārāk izšķērdīgi un tieši tāpēc, ka juta, cik liela nozīme ir viņu simpātijām, labprāt tas apliecināja vairākkārt un netaupīja šim nolūkam nedz papīru, nedz tinti. Tā radās sarakstes, par kuru bezsaturīgumu jaunākā paaudze tagad brīnās, un mēs nevaram ņemt ļaunā, ja ta nespēj saprast, kā gan izcili cilvēki aizrāvušies ar tik nožēlojamu vēstuļu apmaiņu, un skaļi izsaka atzinumu, ka šādas blēņas nu gan nebūtu vajadzējis publicēt. Mēs tomēr atstājam šos dažus sējumus plauktā blakus daudzām citām grāmatām, kad esam pārliecinājušies, ka arī visizcilākie cilvēki dzīvo tikai no tā, ko sniedz ikdiena, un tiek visai trūcīgi stimulēti, ja tie pārāk nododas paši sev un aizmirst smelties no ārpasaules bagātību pārpilnības, kas vienīgā spēj sekmēt viņu izaugsmi un reizē ari dot mērauklu tās novērtēšanai.

So rakstnieku daiļrade bija pilnā plaukumā, kad mēs, jaunieši, arī sākām savā pulkā rosīties un es pats teju, teju grasījos nodibināt ar saviem jaunākajiem draugiem un varbūt pat ar vecākiem cilvēkiem tādas attiecības, kur valda savstarpēja laipnību apmaiņa, skatīšanās caur pirkstiem, cildināšana un iztapība. Manās aprindās manus darbus vienmēr novērtēja labi. Sievietes, draugi, labvēļi

taču neizteiksies slikti par to, kas pasākts un sacerēts viņiem par prieku, bet šadas attieksmes galu galā noved pie tukšiem savstarpējas patikas apliecinājumiem, kuru skaistās frāzes drīz vien padara raksturu mīkstu, ja tas sevi laiku pa laikam nenorūda un neiegūst krietnāku satvaru.

Man tomēr laimējās tādējādi, ka es gluži negaidot iepazinos ar kādu cilvēku, un šas pazīšanās rezultātā tādas īpašības kā patmīliba, tieksme uz uzspēli, uzpūtība, lepnība un augstprātība, kas manī mājoja vai nu klusībā, vai ari izpaudās aktīvi, lika pakļautas stingrai pārbaudei, kura būtībā bija vienreizēja un neatbilda laikmeta garam, toties bija manāma jo iedarbīgāk un stiprāk.

Šis nozīmīgais nolikums, kam manā dzīvē bija visai tālejošas sekas, bija iepazīšanās un pēc tam tuvāka saskare ar Ilerderu. Viņš pavadīja ceļojumā llolšteinas-Kitinas princi, kas atradas garīgas depresijas stāvoklī, un viņi abi kopā bija atbraukuši līdz Strasburgai. Tiklīdz mūsu pulciņš uzzināja par Herdera ierašanos, tā mums radas milzīga vēlēšanās iepazīties ar viņu tuvāk, un man šī laime gluži negaidot gadījās pašam pirmajam. Es biju aizgājis uz viesnīcu «Pie svētā gara», lai apciemotu kādu ievērojamu, bet nepazīstamu atbraucēju. Kāpņu pakājē sastapu vīrieti, kas ari patlaban grasījās kāpt augšup un, pēc visa spriežot, bija garīdznieks. Viņa pūderētie mati bija saņemti apaļa likumā un sasprausti augšup, garīdzniekiem raksturīgs bija arī melnais tērps, bet vēl vairāk garais, melnais zīda mētelis, kura galus viņš bija saņēmis kopā un iebāzis kabatā. Sā cilvēka āriene — savā ziņā neparasta, bet visumā tomēr eleganta un patīkama — vairs neradīja nekādas šaubas, ka viņš ir gaidītā slavenība, un man ar savu uzrunu vajadzēja viņu tūlīt pārliecināt, ka es viņu pazīstu. Herders pajautāja, kā mani sauc, kaut gan tas viņam neko neizsacīja, tomēr, likās, viņam patika mana atklātība, jo viņš man atbildēja ļoti laipni un, kamēr devāmies augšup, uzsāka pat dzīvu sarunu.

Neatceros vairs, pie kā mēs toreiz viesojāmies, taču atvadoties es izlūdzos Ilerderam atļauju viņu apciemot, un viņš labprāt bija ar mieru. Es nekautrējos šo labvēlību izmantot vairākas reizes, un viņa personība saistīja mani arvien vairāk. Herdera kustībām trūka asuma, taču tas viņam visai piestāvēja un izskatījās pievilcīgi, kaut gan īsti galants savās manierēs viņš nebija. Viņam bija apaļa seja, augsta piere, pastrups deguns, samērā biezas lupas, bet mute tomēr labi veidota un savdabīgi glīta. Zem tumšajām uzacīm zibsnīja acis ogļu melnuma, tās bija ļoti izteiksmīgas, kaut gan viena parasti bija sasarkusi un iekaisusi. Viņš tiecās iepazīties ar mani un maniem apstākļiem, uzdodams dažādus jautājumus, un viņa pievilcība arvien vairak paņēma mani savā varā. Es pēc dabas vispār biju ļoti piekļāvīgs, un no viņa man nebija itin nekādu noslēpumu. Nepagāja tomēr necik ilgs laiks, kad jau parādījās viņa rakstura nesimpātiskie vilcieni, kas mani stipri vien samulsināja. Es viņam stāstīju, ar kādām nodarbībām biju aizrāvies un kam biju nodevies agrā jaunībā, starp citu, arī par zīmogu kolekciju, kuru biju savācis galvenokārt ar mūsu ģimenes drauga palīdzību, jo viņam bija plaša korespondence. Kolekciju biju sakārtojis pēc valsts kalendara, un tas man deva iespēju visai labi iepazīt visus valdniekus, lielākās un mazākas valstis, valdības un pat muižniecību; tā kā šīs ģerboņu zīmes biju pamatīgi iegaumējis, tad man tas bieži vien lieliski noderēja kronēšanas svinību gadījumos. Es par šo zīmogu vākšanu runāju diezgan aizrautīgi, taču Herders bija citādās domās; viņš ne tikai nopēla šādu nodarbību, bet pat nosauca to par smieklīgu un sagandēja man visu prieku.

Sis pretimrunāšanas gars, kas viņā mājoja, man vēl dažu labu reizi lika ciest, jo Herders bija nolēmis kādu laiku vēl uzturēties Strasburgā — daļēji tādēļ, ka vēlējās atbrīvoties no prinča, daļēji arī savas acu kaites dēļ. Si slimība ir viena no visapgrūtinošākajām un nepatīkamākajam un jo grūtāk paciešama tādēļ, ka no tās var tikt vaļa tikai ar ārkārtīgi sāpīgu operāciju, kuras iznākums nekad nav droši paredzams. Sī kaite izpaužas tādējādi, ka asaru maisiņš apakšpusē tiek aizsprostots, tā ka tajā esošais šķidrums nevar nedz izdalīties uz deguna pusi, nedz arī noplūst, jo blakus esošajam kaulam trūkst atveres, caur kuru sekrēcija varētu norisināties dabiskā kārtā. Tādēļ maisiņa apakšmala ir jāatgriež vaļā un kaulā jāizurbj caurums; caur asaru punktu, atvērto maisiņu un jauno kanālu, kas tagad ir savienots ar maisiņu, tiek izvilkts zirga astrs un katru dienu stumdīts šurp un turp, lai radītu komunikāciju starp abām šīm daļām, taču to visu nav iespējams realizēt un panākt, iepriekš neizdarot atbilstošajā sejas daļā griezienu no ārpuses.

Herders tagad vairs nemitinājās pie prinča, bet bija iekārtojis pats savu dzīvokli un nolēmis lūgt, lai Lob-šteins viņu operē. Te nu man nāca par labu vingrinājumi, ar kuriem biju mēģinājis mazināt savu jūtīgumu, — man at|ava būt klāt operācijas laikā, tin tādējādi es šim izcilajam cilvēkam varēju izdarīt vienu otru pakalpojumu un būt viņam palīdzīgs. Viņa izturība un pacietība bija patiešām apbrīnojama, jo nedz operācijas laikā, kad tika lietoti dažadi ķirurģiski paņēmieni, nedz arī vēlāk, kad bieži tika izdarīta sāpīga pārsiešana, viņš neizrādīja ne mazāko neapmierinātību, un likās, ka no mums visiem vismazāk cieš tieši pats slimnieks, taču pārējā laikā mums daudzreiz nācās panest viņa straujās garastāvokļa maiņas. Es saku «mēs» tāpēc, ka bez manis pie Herdera bieži bija sastopams kāds omulīgs krievs, kuru sauca par Pege-lovu. Viņš bija sens Herdera paziņa no Rīgas laikiem un, kaut gan vairs nebija nekāds jauneklis, vēlējās Lobšteina vadībā papildināt zināšanas ķirurģijā. Herders prata būt valdzinošs un asprātīgs, bet tikpat viegli spēja apmest kažoku uz otru pusi un paradīt savas nepievilcīgās īpašības. Cilvēks jau pēc dabas ir tā radīts, ka viņš citus gan saista pie sevis, gan ari atgrūž — vieniem šī īpašība piemīt lielākā, otriem mazākā mērā, dažos minētās pārmaiņas notiek straujāk, dažos lēnāk; pavisam nedaudzi patiešām spēj apslāpēt sevi šīs īpašības savdabīgās izpausmes, bet lielākajai daļai tas izdodas tikai ārēji. Runājot par Herderu, jateic, ka pretirunāšanas gara un rūgtā, dzēlīga humora pārsvars viņa raksturā bija cēlies no ļaunās kaites un ar to saistītajām ciešanām. Dzīvē tā bieži atgadās, taču cilvēki parasti nepievērš pienācīgu uzmanību tam, kā slimības iedarbojas uz individa psihi, un tāpēc daudzus diezgan netaisni nosoda — visi cilvēki tiek atzīti par veseliem, un no viņiem prasa, lai viņi arī kā tādi izturētos.

Visu ārstēšanās laiku es ik dienas apmeklēju Herderu no rīta un vakarā, reizēm paliku pie viņa arī veselām dienām un drīz vien pieradu pie viņa niknajām un nievīgajām runām, jo ik dienas jo vairāk iepazinu šā cilvēka labās un izcilās īpašības, viņa plašās zināšanas un dziļo izpratni. Labsirdīgā ķildnieka ietekme uz mani bija liela un nozīmīga. Viņš bija piecus gadus vecāks par mani, un jaunībā šāda gadu starpība ir krietni manāma; tā kā es viņu atzinu par to, kas viņš tiešām bija, un centos piena-cigi novērtēt sasniegumus, kurus viņš jau bija guvis, tad kļuva redzams viņa lielais pārākums. Par patīkamu šādu stāvokli tomēr nevarēja saukt, jo vecākie cilvēki, ar kuriem biju sagājies līdz šim, bija lūkojuši saudzīgi vadīt inanu attīstības gaitu un ar savu piekāpību mani varbūt pat samaitājuši; ar Herderu turpretī varēja izmēģināties visādi, bet sagaidīt no viņa kaut kādu pieļāvību nebija ko cerēt. Tā kā manī pastāvīgi cīnījās, no vienas puses, lielas simpātijas un cieņa pret viņu un, no otras puses, neapmierinātība, kuru viņš manī radīja, tad manī pirmo reizi mūžā radās sava veida iekšējs konflikts. Tā kā sarunas ar viņu vienmēr bija saturīgas, vienalga, vai viņš uzdeva jautājumus, atbildēja vai arī kaut ko stāstīja, tad viņš ik dienas un pat ik stundas attīstīja manī jaunus uzskatus. Leipcigā es biju pieradinājies drīzāk pie dzīves šaurībā un norobežotā lokā, un arī Frankfurtes apstākļos manas zināšanas vācu literatūrā nevarēja kļūt plašākas; jau minētās mistiski reliģiozās nodarbības ķīmijā bija mani aizvedušas diezgan neizdibināmās sfērās, un tas, kas pēdējos gados bija noticis plašajā literatūras pasaulē, man pa lielākajai daļai bija palicis nezināms. Nu pēkšņi Herders mani iepazīstināja ar visiem jaunajiem centieniem un virzieniem, kas bija ar šiem centieniem saistīti. Viņš pats jau bija kļuvis pietiekami slavens un ar saviem «Fragmentiem»138, «Kritiskajiem mežiem» un pārējiem darbiem nostājies līdzās visievērojamākajiem vīriem, kuriem jau ilgāku laiku bija pievērsti tautas skatieni. Nav nedz īsti aptverams, nedz ari aprakstarns tas, cik intensīvai jābūt šada cilvēka gara darbībai, kādi rūgšanas procesi norisinājušies viņa raksturā. Viņa iekšējas potences neapšaubāmi bijušas milzīgas, ko mēs viegli sapratīsim, ja apdomāsim, cik daudzus gadus viņš vēl joprojām strādāja un ko visu paveica.

Mēs nebijām necik ilgi šādā veidā sagājušies, kad Herders pastāstīja, ka viņš nolēmis piedalīties Berlīnē izsludinātajā konkursā par labāko rakstu, kurā iztirzāta valodu izcelšanās problēma l39. Viņa pētījums bija jau tuvu nobeigumam, un, ta kā viņš rakstīja ļoti glīti, tad drīz vien pa atsevišķām burtnīcām saņēmu no viņa gluži labi salasāmu manuskriptu. Es par šādiem jautājumiem vēl nekad nebiju domājis, jo manu prātu joprojām pārāk stipri nodarbināja tagadnes notikumi un es nespēju prātot par to, kas bijis pagātnē vai arī gaidāms nākotnē. Turklāt man šis temats šķita zināmā mērā nesvarīgs: ja jau dievs radījis cilvēku viņa tagadējā izskatā, tad viņam valoda piemitusi no paša sākuma gluži tāpat kā spēja staigāt uz divām kājām; ja cilvēks bija tūdaļ apjautis, ka var staigāt un satvert priekšmetus ar rokam, tad tikpat labi viņam vajadzēja arī attapt, ka ar rīkli iespēj dziedāt un ar mēli, aukslējām un lūpām var modificēt skaņas. Ja nu reiz cilvēku bija radījis dievs, tad tādā pašā veidā bija cēlusies arī valoda, un, ja cilvēks, aplūkots kopumā ar apkārtējo dabu, bija dabiska būtne, tad arī valoda bija dabiska parādība. Šie abi jēdzieni mana uztverē nebija šķirami gluži tāpat ka dvēsele un miesa. Zīsmilhs, kas bija parupjš reālists un reizē arī mazliet nosliecās uz fantastiku, bija nolēmis par īsto izcelsmi atzīt dievišķīgo izcelsmi, proti, ka dievs bijis pirmo cilvēku skolotājs. Herders savā apcerējumā tiecās paradīt, ka cilvēkam pašam saviem spēkiem vajadzējis tikt pie valodas un ka viņš to ir spējis. Es viņa darbu izlasīju ar lielu prieku un daudz ko no tā guvu, taču nedz zināšanās, nedz arī domāšanā vēl nebiju sasniedzis tik augstu līmeni, lai spētu izteikt par to savu spriedumu. Tāpēc pilnigi pievienojos autoram un izsacīju tikai dažas piezīmes, kas izrietēja no mana atšķirīgā domāšanas veida. Herderam tomēr nedz viena, nedz otra nostājā nebija pa prātam; viņš lādējās un paļāja mani, vienalga, vai piekritu viņam ar zināmiem nosacījumiem vai arī absolūti. Resnajam ķirurgam piemita mazāk pacietības nekā man, viņš jokodamies atteicās lasīt šo konkursam paredzēto rakstu un apgalvoja, ka viņa domāšanas veids neesot ta ievirzīts, lai viņš spētu prātot par tik abstraktam lietam. Viņš mūs mudināja labāk uzspēlēt lombru, ko mēs pa vakariem parasti darījām.

Kaut gan dziedniecības procedūras bija nepatīkamas un sāpīgas, Herders tomēr nezaudēja gara možumu, taču labvēlība no viņa puses izpaudās arvien retāk. Viņš vairs nespēja uzrakstīt vēstulīti, lai kaut ko palūgtu, nesapipa-rojis to ar zobgalībām. Tā, piemēram, viņš man reiz atsūtīja šādu zīmīti:

.la Brula vēstules rodi Tu Ciccrona vēstuļu starpā,

Tu, kam dažādu skolu gudrie no gludi aptēstiem plauktiem Sirdi ar spožumu veldzē — gan vairāk no āra kā iekšas,

Tu, kas no dieviem cēlies, no gotiem vai ari no glemēm l4°,

Gele, tad suti tās šurp.

Tas, protams, nebija glīti, ka viņš tā atļāvās jokot par manu uzvārdu, jo cilvēka vārds taču nav ka mētelis, kurš vienkārši nokarājas no pleciem un kuru varbūt iespējams arī paplūkat un paraustīt, bet tas ir kā cieši piegulošs tērps, pat kā āda, kas stingri pieaugusi klāt un ko nevar skrāpēt un plēst, neievainojot pašu cilvēku.

Pirmais pārmetums turpretī bija vairāk pamatots. Es biju paņēmis līdzi uz Strasburgu no Langera iemainītās grāmatas, ka arī vairākus skaistus sējumus no sava tēva bibliotēkas un sarindojis tos uz tīra un glīta plaukta, lolodams sevī vislabāko apņemšanos tos lietot. Bet ka gan tam varēja atlikt laika, ja es savas stundas saskaldīju un izmantoju neskaitāmām dažādām nodarbībām! Herders, kas vislielāko uzmanību pievērsa grāmatām, jo viņam tās bija vajadzīgas ik brīdi, jau pirmo reizi, viesodamies pie manis, pamanīja manu skaisto bibliotēku, taču drīz vien arī ievēroja, ka es šīs grāmatas nemaz nelietoju, tāpēc viņš, ne acu galā neciezdams jebkuru izlikšanos un izrādīšanos, mēdza mani dažā labā izdevīgā gadījumā pazobot.

Atceros vēl kādu citu zobgalīgu dzejoli, kuru viņš man kādu vakaru atsūtīja pēc tam, kad es viņam biju ilgi stāstījis par Drēzdenes gleznu galeriju. Es gan nebiju vēl līdz galam izpratis itāliešu skolas dzijāko būtību, taču man bija ļoti iepaticies Dominiko Feti l41, kas bija lielisks mākslinieks, kaut gan viņam piemita noslieksme uz humoru un tāpēc viņu nevarēja pieskaitīt pie pirmās šķiras meistariem. Toreiz prasīja, lai mākslinieki saviem darbiem izraudzītos garīgas tēmas. Feti labprāt gleznoja alegoriskus sižetus pēc Jaunās derības, turklāt darīja to visai savdabīgi, ar labu gaumi un humora izjūtu. Tādejādi viņš tos tuvināja vienkāršo ļaužu dzīvei, un viņa kompozīciju aspratigi izdomātās un reizē arī naivās detaļas, kas bija attēlotas ar prasmīgu roku, man bija spilgti iespiedušas atmiņā. Manu bērnišķīgo sajūsmu Herders izsmēja šādiem vārdiem:

Aiz jūsmības

it īpaši man patīk meistars kāds,

Kam Dominiko Feti vārds.

Viņš bībelstāstos slēptās līdzības Tik jauki smieklā vērš bez īdzibas —

Aiz tīrās jūsmības. Ak, muļķa līdzības!

Es šeit varētu citēt vēl dažu labu līdzīgu, vairāk vai mazāk jautru vai ērmīgu, nevainīgu vai arī dzē īgu joku pantu. Tie mani nesarūgtināja, bet patīkami nebija. Tā ka es tomēr ļoti augstu vērtēju visu, kas varēja nākt par labu manai izglītībai, un jau vairakkart biju atteicies no saviem agrākajiem ieskatiem un interesēm, tad visai drīz pieradu pie šim zobgalībām un, cik nu man toreizējos apstākļos bija iespējams, vienīgi centos pelnītu kritiku atšķirt no nepelnītiem apvainojumiem. Tā nepagāja neviena diena, kas nebūtu bijusi man visai pamācīga.

Dzeju es tagad iepazinu gluži no citas puses, un tā mana uztverē ieguva citādu jēgu, turklāt tādu, kas man bija ļoti pa prātam. Ebreju dzejas māksla, ko Herders ļoti asprātīgi izskaidroja saskaņā ar sava priekšgājējā Lousa mācību, tautasdziesmas, kuru avotus viņš mūs mudināja meklēt Elzasa l42, senākie dzejas pieminekļi liecināja, ka dzejas māksla vispār ir davana, kas dota visai pasaulei un visām tautām un nebūt nav tikai atsevišķu smalku un izglītotu cilvēku privāts mantojums. Es kāri tvēru visas šis zināšanas, un, jo dedzīgāks biju, tās saņemot, jo dāsnāks Herders kļuva dodot, un tā mēs abi kopa aizvadījām daudzas interesantas stundas. Es cītīgi turpināju arī savas aizsāktas dabaszinātņu studijas, un, tā ka laika arvien ir pietiekami, ja tikai prot to labi izmantot, tad man dažkārt izdevās paveikt divtik un trīstik daudz, kā bija paredzēts. Ja runājam par to, cik pilnvērtīgi tika aizvadītas šis dažas kopa nodzīvotās nedēļas, es droši varu teikt, ka viss, ko Herders pēc tam pamazam paveica, dīglī tika radīts jau toreiz un ka tas man sagādāja laimigu izdevību apkopot, vērtēt pēc augstākiem kritērijiem un paplašināt visu, par ko es līdz tam biju domājis, ko biju iemācījies un apguvis. Ja Herders mani būtu mācījis vairāk pēc metodikas prasibam, tad es uz ilgu laiku būtu ieguvis lielisku vadītāju arī turpmākajā izglītošanās ceļā, taču viņam vairāk patika pārbaudīt un dot ierosmes nekā vadīt un virzīt. Tā, piemēram, viņš mani vispirms iepazīstināja ar Hamaņa 143 rakstiem, kurus ļoti augstu vērtēja. Taču viņš man tos nebūt neizskaidroja un nepalīdzēja izprast šā neparastā gara noslieksmi un virzību, bet vienmēr tikai uzjautrinājās, kad es krietni vien pamocījos, lai piekļūtu noslēpumaino rakstu butibai. Tomēr skaidri jutu, ka Hamaņa raksti mani saista ar kaut ko tādu, kā ietekmei es ļāvos, nezinādams, no kurienes tas īsti nāk un kurp aizved.

Herdera dziedniecības kurss pārāk ieilga, Lobšteins savu ārstniecības paņēmienu izvēlē kļuva nedrošs un saka atkārtoties, tā ka nemaz nebija paredzams, kad kurss beigsies. turklāt Pegelovs man paklusām bija jau pačukstējis, ka diezin vai var cerēt uz labu iznākumu, un tas viss laupīja mūsu attiecībām gaišumu: Herders kjuva nepacietīgs un īgns, viņš vairs nespēja turpināt savu garīgo darbību kā līdz šim, un viņam nācās ierobežoties vēl jo vairāk tāpēc, ka neveiksmi operācijā ārsts sāka izskaidrot ar Herdcra pārāk lielo garīgo piepūli un viņa nepārtraukto uzturēšanos mūsu sabiedrībā, kur laiks tika pavadīts dzīvā rosmē un pat jautrībā. Vārdu sakot, pēc tik ilgām mokām un ciešanām mākslīgais asaru kanāls tomēr negribēja veidoties un paredzētā komunikācija nenotika. Lai ļaunums nekļūtu vēl lielāks, vajadzēja ļaut, lai vaļā atgrieztā vieta aizdzīst. Jau operācijas laikā, kad Herdcram nācās paciest tik lielas sāpes, mēs varējām apbrīnot viņa izturību, bet melanholiskajai, pat drūmajai rezignācijai, ar kādu viņš centās nierast pie domas, ka tagad mūždien nāksies paciest šo kaiti, piemita patiešām īsts cildenums, un ar to viņš uz visiem laikiem ieguva to cilvēku cieņu, kuri redzēja viņa nedienas un viņu mīlēja. Sī vaina, kas bojāja tik izteiksmīgo Herdera seju, viņam bija vēl jo nepatīkamāka tādēļ, ka viņš Darmštatē bija iepazinies ar lielisku sievieti^144 un iemantojis tās simpātijas. Ārstēšanos viņš acīmredzot bija uzsācis galvenokārt tieši tāpē'*. lai atceļā varētu apmeklēt savu pa pusei saderēto un, kļuvis glītāks, izturēties pret viņu brīvāk un līksmāk, kā ari savienot abu dzīves ar drošākām un stingrākām saitēm. Tagad viņš tiecās tikt projām no Strasburgas tik drīzi, cik vien iespējams, un, tā kā viņa līdzšinējā uzturēšanās šai pilsētā bija bijusi tikpat dārga, cik nepatīkama, tad es viņa labad aizņēmos zināmu naudas summu, kuru viņš solījās atdot noteiktā termiņā. Laiks pagāja, bet nauda nepienāca. Aizdevējs man par parādu gan neatgādināja, tomēr es vairākas nedēļas atrados ļoti nepatīkamā situācijā. Beidzot pienāca vēstule līdz ar naudu, un arī šoreiz Herders bija palicis sev uzticīgs, jo vēstulē nebija ne pateicības, ne arī atvainošanās vārdu, vienīgi vārsmās rakstītas zobgalības, kas citu cilvēku būtu pavisam samulsinājušas vai pat likušas viņam no Herdera novērsties; mani turpretī tās nemaz neaizskāra, jo es jau biju tik dziji un pamatīgi izpratis šā cilvēka lielo vērtību, ka aiz tās pazuda viss, kas varētu nākt viņam par ļaunu.

Nekad tomēr nevajag runāt — vismaz publiski — nedz

par savām, nedz citu cilvēku kļūdām, ja nav nolūka paveikt ar to kaut ko noderīgu, tāpēc es izteikšu vēl dažas nepieciešamas piezīmes.

Pateicība un nepateicība pieder pie tādām morāles sfērā ik uz soļa sastopamām parādībām, kas cilvēku prātus arvien dara nemierīgus. Manuprāt, pastāv atšķirība starp nepateici gumu, nepateicību un nevēlēšanos būt pateicīgam. Nepateicīgums cilvēkam ir iedzimts, dabas dots, jo tas rodas no spējas laimīgā un vieglprātīgā kārtā aizmirst gan to, kas bijis nepatīkams, gan arī to, kas darījis prieku, un vienīgi ta taču kļūst iespējama dzīves turpināšana. Lai varētu puslīdz ciešami eksistēt, cilvēkam jāsaņem no ārpasaules tik bezgala daudz palīdzības un līdzdalības, ka tādā gadījumā, ja viņš vienmēr gribētu izteikt pienācīgo pateicību Saulei un Zemei, dievam un dabai, saviem senčiem un vecākiem, draugiem un biedriem, viņam nepaliktu pāri nedz laika, nedz jutu jaunu labdarību saņemšanai un izmantošanai. Ja nu ļaujam šai vieglprātībai valdīt sevī un pār sevi, tad mūsos arvien vairāk virsroku gūst salta vienaldzība un mēs savu labdari beigu beigās uzlūkojam par svešinieku, kuram var nodarīt ari kādu ļaunumu, ja vien tas mums pašiem nāk par labu. Tikai šādu attieksmi tad arī patiešām var dēvēt par nepateicību, un tā ceļas no rupjības, kurā neizglītotam garam beigu beigās neizbēgami ir jāieslīgst. Turpretī nevēlēšanās būt pateicīgam, labdarības atmaksāšana ar īgnumu un sapīkumu ir sastopama ļoti reti un novērojama tikai pie izciliem cilvēkiem, proti, pie tādiem, kuri ir apveltīti ar lielām spējām un paši to apzinās, bet, cēlušies no zemas kārtas vai arī dzimuši nabadzībā, jau no bērnu dienām soli pa solim lauzuši sev ceļu un bijuši spiesti no daudziem pieņemt palīdzību un atbalstu, kas pašiem labdaru nesmalkjūtības dēļ dažkārt nav darījis nekāda prieka un bijis pat pretīgi; tas, ko viņi saņēmuši, taču bijusi pasaulīga manta, bet pretī viņi devuši augstākas vērtības, tā ka par līdzvērtīgu kompensāciju te nevar būt runas. Lesings, kas sava mūža labākajos gados bija ieguvis skaidru izpratni par pasaulīgam lietām, šai jautājumā reiz izteicies parupji, bet ar labu humoru HS. Herders turpretī arvien sabojāja pašus jaukākos brīžus gan sev, gan citiem, jo vēlākajos gados nespēja apslāpēt savu ērcīgumti, kas jaunībā bija viņa raksturā attīstījies pilnīgi likumsakarīgi.

Šādu prasību tikpat labi var izvirzīt arī ikviens pats pret sevi, jo dabas gaisma, kas vienmēr gādā par to, lai cilvēks izprastu savu stāvokli, laipni palīdz viņam ari sevis izglītošanā; vispār nevajag pārak bargi nosodīt trūkumus dažu cilvēku ētiskajā attīstībā un meklēt pārāk nopietnus, īpašus līdzekļus to novēršanai, jo no dažām kļūdām var atbrīvoties itin viegli, gluži kā rotaļājoties. Tā, piemēram, pateicīgumu mēs varam pamodināt sevī, uzturēt un padarīt par nepieciešamību vienkārši ar ieraduma palīdzību.

Autobiogrāfiskā darbā nākas runāt pašam par sevi. Man pēc dabas piemīt tikpat maz noslieksmes uz pateicību kā jebkuram citam cilvēkam, un, ja es kādu saņemtu labumu būtu aizmirsis un pēkšņi saietu ar savu labdari ragos, tad spējās niknuma jūtas mani itin viegli varētu pavedināt uz nepateicību.

Lai pret to cīnītos, es sevi vispirms pieradināju vienmēr atcerēties, kā esmu ticis pie tā, kas man pieder, no kā esmu to saņēmis, — vai tas man ir dāvināts, vai arī esmu to iemainījis, nopircis vai varbūt ieguvis kādā citā veidā. Rādot citiem savas kolekcijas, esmu pieradinājies vienmēr pieminēt tos cilvēkus, ar kuru starpniecību liku ieguvis atsevišķos priekšmetus, pareizi novērtēt izdevīgos gadījumus vai nejaušības, pat visnetiešākos iemeslus vai kādās personas līdzdalību, kas man sagādājusi iespēju tikt pie lietam, kuras man ir mīļas un dārgās. Tādējādi viss, kas atrodas ap mums, iegūst dzīvību, mēs to skatām garīgā, mīlestības pilnā, ģenētiskā saistībā, un, atainojoties atmiņā pagātnes notikumiem, mūsu tagadne iegūst lielāku jēgu un kļūst bagātāka; mēs savā iztēlē vairākkārt skatām tos, kuri mums kaut ko dāvinājuši, ar viņiem saistās jaukas atmiņas, tās nepateicību padara neiespējamu, un mums būtu viegli un patīkami izdevīgā brīdī atmaksāt viņiem labu ar labu. Vienlaicīgi mēs sākam nodoties pārdomām arī par tādām mantām, kas nav ar rokām taustāmas, un visai labprāt izdarām secinājumus par to, ka cēlušās mūsu lielākas vērtības.

Pirms beidzu stāstīt par savām attiecībām ar Herderu, kuras man bija tik nozīmīgas un kuru ietekme uz mani izpaudās daudzējādi, gribu piebilst vēl šo to. Itin dabiski bija, ka es kļuvu vārdos arvien skopāks, stāstot Herderam par to, kas līdz tam bija sekmējis manu garīgo attīstību, bet it īpaši par tādiem jautājumiem, kuri arī tobrīd vēl nopietni nodarbināja manu pratu. Viņš man bija sabojājis prieku par daudz ko tādu, ko es agrāk biju mīlējis, bet sevišķi bargi viņš nopēla manu sajūsmu par Ovīdija «Metamorfozēm». Es varēju aizstāvēt iemīļoto rakstnieku, ka gribēju, varēju iebilst, ka jaunam cilvēkam vislielāko prieku sagādā kavēšanās iztēlē šajās jaukajās un brīnišķīgajās vielas kopā ar dieviem un pusdieviem un iespēja but par liecinieku viņu darbiem un kaislībām; es varēju precīzi citēt iepriekš minēto Ovīdija vērtējumu, kuru devis nopietns vīrs 146, un vēl apstiprināt to pats ar savam izjūtām — tas viss bija veltīgi; Herders šā rakstnieka dzejā nespēja atrast ne drusciņas īstas patiesības un apgalvoja, ka tur neesot saskatāma ne Grieķija, ne Itālija, ne pirmatnējā, ne arī kultūras pasaule, bet tas viss drīzāk esot citu rakstnieku darbu atdarinājums manierīgā formā, kādu ir spējīgs radīt tikai kultūras pārsātināts cilvēks. Kad es beigu beigās izteicu pārliecību, ka tas, ko radijis izcils indivīds, taču arī ir daļa no dabas un ka visās tautās — gan senajās, gan arī jaunākajās — par dzejniekiem kļuvuši tikai tie, kas spējuši būt dzejnieki, tad tas nebūt netika atzīts par pieņemamu, un man tāpēc nācās paciest vēl tik daudzus uzbrukumus, ka Ovīdijs man kļuva gandrīz netīkams, jo neviena mīlestība, neviens ieradums nevar būt tik stiprs, ka tas spētu ilgstoši pastāvēt, ja to nopeļ izcili cilvēki, kuriem mes uzticamies. Sirdī tad vienmēr nogulsnējas kaut kādas mieles, un, ja mēs nevaram mīlēt bez noteikumiem, tad mīlestība jau kļūst apšaubāma.

Visrūpīgāk es no viņa slēpu savu interesi par dažām tēmām, kuras arvien nodarbināja manu pratu un pamazam tiecas izveidoties par poētiskiem tēliem. Tās bija «Gecs fon Berlihingens» un «Fausts»147. Geca dzīves stāsts mani bija dziļi saviļņojis. Sis skarbais vīrs ar labo dvēseli, kas dzīvojis mežonīgos, anarhiskos laikos un paļāvies tikai pats uz sevi, modināja manī visdziļākās simpātijas. Ievērojamā leļļu luga par Fausta tēmu skanēja un atbalsojās manī daudzās tonalitātēs. Es pats arī biju izmaldījies pa visam zinātnēm un jau agri pamanījis, ka tam trūkst dziļāka satura. Es biju izmēģinājis savus spēkus dažādās dzīves nozarēs, liet kļuvis vel neapmierinātāks un vairāk izmocīts. Tagad nu es šis uti arī vēl dažas citas tēmas glabāju savā dvēselē un vientulības brīžos jūsmoju par tam, kaut gan neko no iztēlē izauklētā neuzrakstīju. Visvairāk es tomēr sargājos Hcrdcrain izpaust kaut ko par saviem mistiskajiem un pestelīgajiem mēģinājumiem ķīmija un par visu citu, kam bija ar to sakars, kaut gan vēl joprojām paslepšus labprāt ar tiem nodarbojos, lai padarītu pilnīgākas zināšanas, kuras biju ieguvis no citiem. Cik atceros, tad no saviem daiļdarbiem es viņam parādīju «Līdzvainīgos», taču neatceros, ka būtu no Her-dera saņēmis kādus norādījumus vai uzmundrinājumus. Lai nu ka, viņš tomēr palika tas, kas viņš bija, un viss, ko viņš sacīja vai darīja, ietekmēja mani ja ne tieši pacilājoši, tad spēcīgi; pat viņa rokraksts iespaidoja mani ar maģisku spēku. Neatceros, ka es kādreiz būtu saplēsis vai kaut kur nometis kaut vienu ar viņa roku rakstītu lapiņu vai aploksni, un tomēr pec daudzajām dzīves vietas un laiku maiņām man vairs nav saglabājies neviens dokuments no toreizējām brīnišķīgajām, cerību pilnajām un laimīgajam dienām.

Herdera pievilcība iedarbojās uz citiem tāpat kā uz mani, un par to es šeit nebūtu nemaz stāstījis, taču nevaru nepieminēt, ka sevišķi stipri tas ietekmē bija nonācis Jungs, kuru mēdza saukt par Stilingu. Sā cilvēka patiesie, godīgie centieni nevarēja atstāt vienaldzīgu nevienu, kam bija sirds krūtīs, un viņa iejūtība rosināja uz atklātību ikkatru, kam bija kaut kas stāstāms. Ari Herders pret viņu izturējās iecietīgāk nekā pret mums pārējiem, jo Junga reakcija, ka likās, arvien atbilda tam, kādā veidā uz viņu iedarbojās. Junga aprobežotība izpaudās reizē ar tik sirsnīgu labas gribas apliecinājumu, viņa tieksme izvirzīties bija apvienota ar tādu maigumu un nopietnību, ka saprotošs cilvēks nekādi nespēja būt pret viņu skarbs un nevienam, kas pēc dabas bija labsirdīgs, nenāca prātā par viņu zoboties vai viņu kaut kādi muļķot. Herdera ietekmē Jungs juta tik milzīgu garīgu pacilātību, ka tā viņu spēcināja un balstīja visos pasākumos, taču likās, ka viņa pieķeršanās man tieši tāda pašā mērā mazinājās; mēs tomēr arvien palikām labi biedri, izturējāmies viens pret otru tapat kā senāk un centāmies viens otram laipni pakalpot.

Taču atstāsim tagad slimnieka istabu, kur mūs laipni uzņēma, un izbeigsim vispārīgo spriedelēšanu, kas nebūt neliecina par veselīgu garu, bet drīzāk gan par slimību, un dosimies svaigā gaisā, uz katedrāles augsto un plašo altanu, it kā vēl būtu tie laiki, kad mēs, jaunieši, bieži tur pulcējamies pavadīt vakaru un, piepildījuši pokālus,

Sveicām saules rietu. Šeit valodas apklusa un visi iedziļinājās apkārtnes aplūkošanā, bet pēc tam tika pārbaudīts redzes asums, un katrs centās saskatīt un skaidri izšķirt visattālākos priekšmetus. Palīgā tika ņemti arī labi tālskati, un draugi cits pēc cita precīzi parādīja vietas, kas viņiem bija kļuvušas vismīļākās un visdārgākās; arī man bija tada vietiņa, kas apkārtējā ainavā gan sevišķi neizcēlās, tomēr ar savu burvību saistīja mani vairāk par visām citām. Šādos gadījumos biedru stāstījumi rosināja iztēli un tika norunāts dažs labs izbraukums, kas nereti tika uzsākts tai paša brīdī, un es tagad sīkāk pastāstīšu par vienu no tiem, jo tas dažā labā ziņā izlēma manu turpmāko likteni^148.

Kopā ar diviem krietniem draugiem un galda biedriem — Engelbahu un Veilandu, kuri abi bija dzimuši Lejaselzasā, es jāšus devos uz Cabernu; laiks bija labs, un mazā, jaukā pilsētiņa, likās, mūs sagaidīja itin laipni. Bīskapa pils izraisīja apbrīnu; jaunais, plašais un lieliskais zirgu stallis liecināja par īpašnieka vispārēju labklājību. Pili mūs pārsteidza krāšņās kāpnes, un istabas un zālēs mēs devāmies visai bijīgi; kontrastu radīja vienīgi pats kardināls — mazs, sakņupis vīrelis, kuru redzējām ieturam maltīti. Skats uz dārzu tur ir lielisks, un trīs jūdzes garš kanāls, kas aizstiepjas taisna līnijā un ir vērsts tieši pret pils vidusdaļu, apliecina pils agrāko īpašnieku labo gaumi un varenību. Mēs staigajam šurpu turpu gar kanāla malu un priecājāmies par jaukajiem nosturīšiem šaja gleznainajā vietā — Vogēzu kalnu piekajē, kur beidzas skaistais Elzasas līdzenums.

Papriecājušies par šo karaļa varas garīgo priekšposteni un pavadījuši patīkamus brīžus tā teritorijā, mēs naka-majā rīta agri nonācām pie sabiedriskas būves, kas visai cienīgi paver ieeju varena karaļvalstī. Uzlecošās saules gaismā mušu acu priekšā pacēlās slavenais Cabernas kalnu ceļš — neiedomājami grūta darba rezultāts. Izlocīdamas ka čūska, pāri visbīstamākajam klinšu kraujām ved šoseja, kas ir pietiekami plata, lai pa to blakus varētu braukt trīs pajūgi, un paceļas augšup tik lēzeni, ka tas gandrīz nav manāms. Cietais un gludais ceļa segums, nedaudz paaugstinātās ietves abās pusēs, kalnu ūdeņu novadīšanai paredzētas akmens notekas — tas viss ir būvēts tik kārtīgi, prasmīgi un pamatīgi, ka patiešam priecē acis. Tā pamazam nonākam līdz Pfalcburgai, kas ir jaunāks cietoksnis. Tas atrodas uz samērā neliela pakalna, un nocietinājumi izskatās ļoti gliti — akmeņi, no kuriem tie būvēti, ir tādā pašā krasa ka melnganās klintis zem tiem, bet ar kaļķiem nobalsinatās fūgas precizi parāda būvak-meņu lielumu un sniedz spilgtu liecību par rūpīgo darbu. Pats cietoksnis, kā jau tas nākas, ir regulāras formas un celts no akmeņiem, turklāt pie tā atrodas glīta baznīca. Klaiņodami pa ielām — tas bija svētdienas rīta ap pulksten deviņiem —, mēs izdzirdām mūziku; traktieri jau dejoja uz nebēdu, un, tā kā pilsētiņas iedzīvotāji lielas dārdzības un draudošo bada briesmu dēļ neatteicās no savam izpriecām, tad mūsu jauneklīgo labo omu arī nespēja samaitāt maiznieka atteikšanās pārdot maizi ceļam un norādījums, lai mēs ejot uz viesnīcu, kur to vismaz varējām apēst turpat uz vietas.

Priecīgā noskaņojumā jājām atkal pa šoseju lejup, lai vēl otru reizi aplūkotu šo arhitektūras brīnumu un papriecātos par krāšņo skatu uz Elzasu. Drīz vien nonācām Buhsveilerā, kur mūsu draugs Veilands bija sagatavojis labu uzņemšanu. Jauniešu tīrajam jūtām mazpilsētiņas apstākļi ir sevišķi piemēroti — ģimenes saites te ir ciešākas un manāmākas un mūs mīļi aicina mājas dzīve, kuras rāmā rosme saplūst ar mierīgi veicamajiem amata pienākumiem, strādāšanu pilsētai vajadzīgos arodos vai arī laukkopībā un dārzkopība; nepieciešama ir arī saviesīga dzīve, un svešinieks šaja šauraja loka jutās ļoti patīkami, ja vien viņu kaut kādā veidā neskar iedzīvotāju nesaskaņas, kas šādās vietās mēdz izpausties redzamāk. Si pilsētiņa bija lielākais centrs Hanavas-Lihtenbcrgas grāfistē, kas piederēja Darmštates landgrāfam un atradas Francijas karaļa pārvaldīšana. Valdības un tiesu palātas atrašanās šai vietā padarīja to par firsta skaistā un iekārojamā īpašuma ievērojamu centru. Kad izgājām no pilsētiņas, lai apskatītu veco pili un dārzus, kas jauki pletās kāda paugura nogāzē, tad drīz vien aizmirsām nelīdzenās ieliņas un turienes nevienādo celtniecības stilu. Dažas košuma birztaliņas, pieradinātu un savvaļas fazanu audzētava, ka arī vēl saglabājušās citu līdzīgu pasākumu paliekas liecināja, cik pievilcīga ši mazā rezidence bijusi senāk.

Taču visus šos jaukumus pārspēja skats, kas pavērās, kad šo patiesi paradīzei līdzīgo apvidu aplūkoja uo tuvēja Basta kalna, ftis pakalns, kas bija radies tikai no dažādiem gliemežvākiem, pirmo reizi pievērsa manu uzmanību šādiem aizvēsturisko laiku lieciniekiem; es nekad vēl nebiju šādus priekšmetus redzējis vienkop tik lielā daudzumā. Taču redzētkārais skatiens drīz vien pievērsās tikai apkārtnei. Stāvot uz pēdējās priekškalnes, aiz kuras sākas klajums, ziemeļu pusē acīm atklājas auglīgs līdzenums, kurā izkaisīti mazi mežiņi un kuru norobežo drūmi kalni, kas stiepjas uz vakariem līdz pat Cabernai, kur vēl skaidri var samanīt bīskapa pili un Svētā Jāņa abatiju, kas atrodas stundas gājienā attālumā no tās. No turienes skatiens līdz pat dienvidiem slīd pāri tālē arvien vairāk izgaistošajai Vogēzu kalnu grēdai. Ja pavēršamies pret ziemeļaustrumiem, tad uz kādas klints redzam Lihtenbergas pili, bet dienvidaustrumu pusē acīm paveras bezgalplašā Elzasas zemiene, kas pamazām arvien vairāk tinas dūmakā un virzās prom no mūsu redzes lauka, un beidzot pie apvāršņa iezīmējas miglainās Svābijas kalnu kontūras.

Jau savos nedaudzajos ceļojumos pa pasauli es biju pamanījis, cik svarīgi ir ceļojot interesēties par ūdeņu tecējuma virzienu un pat pie vismazākā strautiņa pavaicat, uz kurieni tas īsti plūst. Tā varam iegūt skaidrību par jebkuru upju baseinu, kura teritorijā atrodamies, radīt sev priekšstatu par augstākām un zemākām vietām, kas ir savstarpēji saistītas, un, ņemot sev par ceļa rādītājiem šos faktus, kas palīdz paspilgtināt gan redzēto, gan arī atmiņā saglabāto, spējam droši orientēties zemju ģeoloģiskajā un politiskajā jūklī. Sadās pārdomas gremdēdamies, es svinīgi atvadījos no Elzasas, jo nākamajā rīta bijām nolēmuši doties uz Lotringu.

Vakars pagāja draudzīgās sarunās, un visi centās sevi ielīksmot un nedomāt par neiepriecinošo tagadni, bet atcerēties jauko pagātni. Šeit, tāpat kā visā šajā grāfistē, ļaudis ar mīlestību un cieņu galvenam kārtām pieminēja pēdējo Hanavas grāfu Reinhardu, kura gudrais prāts un spējas izpaudušās visā viņa rīcībā un kurš savam darbam par apliecinājumu bija atstājis dažu labu skaistu pieminekli. Šādiem cilvēkiem piemīt tāda priekšrocība, ka viņi var kļūt par divkāršiem labdariem: pirmo reizi dzīves laikā, kad viņi aplaimo savus laikabiedrus, un pēc tam arī vēlāk, jo viņi bagātina nākamo paaudžu jutās un uztur možu viņu garu.

Kad bijām pagriezušies pret ziemeļrietumiem, lai dotos iekša kalnos, pajājuši garam Licelšteinai — vecai kalnu pilij, kas alradas |oti pauguraina vielā, — un devāmies lejup uz Sāras un Mozelas novadiem, debesis sāka mākties, it kā tās gribētu likt mums vel spēcīgāk izjust skarbos rietumu apvidu apstākļus. Saras ieleja mēs vispirms iegriezāmies mazaja Bokenheima un iepretī tai ieraudzījām glīti izbūvēto Neisārverdenu, kur atradās ari medību pils; abās pusēs šai ielejai paceļas kalni, kuri izskatītos diezgan skumīgi, ja vien to pakājē līdz pat Sāralbai un vēl tālāk nepārredzamā klaidā nestieptos bezgalīga pļavu un ganību verdze, ko sauc par Honavu. Šeit uzmanību saista Lotringas hercogu kādreizējās zirgu audzētavas lielas ēkas, kur tagad ir iekārtotā lopu ferma, jo šādam nolūkam ēkas ir ļoti piemērotas. Caur Sārgemindi mēs nonācām Sārbrikā, kas ir maza rezidence un šaja klinšainajā un mežainajā zemē iezīmējas gluži kā gaišs laukums. Uz pakalniem celta maza pilsētiņa, kuru pēdējais firsts glīti uzposis, tūdaļ šķiet ļoti patīkama, jo visas mājas ir nokrāsotas pelēcīgi balta krasā un nevienādais augstums, kāda tās atrodas, kopskatam piešķir dažādību. Pilsētiņas centra skaista, izskatīgu ēku ietvertā laukumā paceļas neliela, bet apkārtnes mērogiem labi pieskaņota luterāņu baznīciņa. Pils priekšdaļa ir viena līmenī ar pilsētu, bet mugurpuse izbūvēta uz stāvās klints nogāzes. Tur ir ne tikai izcirstas terases, kas palīdz ērtāk nokļūt ieleja, bet apakšā iegarena četrstūra veidā ir ierīkots ari dārzs, viena pusē aizvirzot upes gultni un otrā pusē izlaužot klinti, bet pec tam atbrīvoto vietu piepildot ar zemi un apstādot ar augiem. Tas bija darīts tajos laikos, kad dārzu ierīkošanā prasīja padomu arhitektiem, gluži tāpat kā tagad aicina palīgā ainavu gleznotājus ar viņu ievingrināto skatienu. Viss pils iekārtojums — dārgie un skaistie priekšmeti, bagātība un elegance — liecināja, ka tās īpašnieks bijis dzīvotpriecīgs cilvēks, un mirušais firsts tāds patiešam bija bijis; jaunais pils saimnieks tobrīd tur neuzturējās. Prezidents fon Ginderode uzņēma mūs ļoti laipni un trīs dienas cienāja un aprūpēja labāk, nekā mēs varējām sagaidīt. Es izmantoju dažadas pazīšanās, kuras mēs tur nodibinājām, lai ievāktu par šo vietu daudzpusīgas ziņas. Iepriekšējā firsta jautrā dzīve deva diezgan vielas sarunām, tāpat arī dažādie pasākumi, kurus viņš bija veicis, lai izmantotu priekšrocības, kādas viņa valsti piemīt dabai. Šeit mani pamodas interese par kalnainiem apvidiem, un šeit ari pirmo reizi sajutu vēlēšanos pievērsties ekonomikas un tehnikas problēmām, ar kurām nodarbojos lielu sava mūža daļu. Mēs klausījāmies stāstījumus par bagātajām Dutveilas akmeņogļu raktuvēm, par dzelzslie-tuvēm, alauna rūpnīcām un pat par kādu degošu kalnu un jau posāmies ceļā, lai apskatītu šos brīnumus tuvumā.

Mēs devāmies caur mežainiem kalnājiem, kuri cilvēkam, kas nācis no bagātiem, auglīgiem apvidiem, liekas mežonīgi un drūmi un kuri spēj mūs saistīt tikai ar vērtībām, kas slēpjas to dzīlēs. Sākumā iepazināmies ar vienkāršu un drīz pēc tam ari ar sarežģītāku mašīnbūves rūpnīcu: ar izkapšu kaltuvi un stiepļu fabriku. Ja par pirmo bija jāpriecājas, ka tā stājusies roku darba vietā, tad otru nevārējām vien beigt apbrīnot, jo tās darbība jau ir vairāk organizēta un nav gandrīz atdalāma no prāta un apziņas. Alauna rūpnīcā mēs sīki izprašņājām par šī tik vajadzīgā materiāla ieguvi un attīrīšanu, un, kad ieraudzījām lielās kaudzēs samestu kaut kādu baltu, taukainu, irdenu, mālainu vielu un pajautājām, kam tā derīga, strādnieki smaidīdami atbildēja, ka tās esot putas, kas saceļoties augšā, kad vārot alaunu, un ka Staufa kungs tās liekot savākt, jo cerot kādreiz izmantot.

— Vai tad Staufa kungs vēl ir dzīvs? — mans pavadonis izbrīnījies izsaucās.

Viņš saņēma apstiprinošu atbildi ar paskaidrojumu, ka mēs, ceļodami tālāk pēc sava iecerētā plāna, nelielā attālumā pajāšot garām Staufa vientuļajam mājoklim.

Mūsu ceļš veda augšup gar tekni, pa ko tiek novadīts lejup alauna ūdens, un garām galvenajai horizontālajai ejai, kuru tur sauc par bedri un no kurienes nāk slavenās Dutveilas akmeņogles. Sausas tās ir tumši zilganas kā tērauds, un, tiklīdz tiek izkustinātas, to virsma atspīd visskaistākajās varavīksnes krāsās. Raktuvju šahtas tumšais bezdibenis mūs tomēr visai maz vilināja, jo iegūstamās bagatības bija dāsni izbārstītas turpat visapkārt. Tad mēs nonācām līdz vaļējām bedrēm, kurās tiek ekstrahēts apdedzinātais alauna slāneklis, bet drīz pec tam mūs pārsteidza kāds savāds atradums, par kuru gan zinājām jau iepriekš. AAēs iegājām aiza un konstatējām, ka atrodamies degoša kalna tuvumā. Uzvēdīja stipra sēra smaka; viena aizas mala izskatījās gandrīz kvēlojoša, tā bija klāta ar sarkanīgiem, balti nokaitētiem akmeņiem; no klinšu spraugām mutuļiem vēlās lauka garaiņi, un pat cauri biezajām pazolēm bija jūtams zemes karstums. Šāds nejaušs notikums — jo nav zināms, kā šī zemes josla aizdegusies, — dod lielas priekšrocības alauna ieguvē, tāpēc ka slānekļi, kas veido kalna virspusi, tur atrodami jau pilnīgi apdedzināti, tā ka tos atliek tikai ekstrahēt. Aiza bija radusies no ta, ka pamazam tika aizvākti un izlietoti kalcinētie slānekli. Mēs izrāpāmies no dziļās aizas un nokļuvām kalna virsotnē. Jauks skābaržu mežs ieskāva klajumu, kas sākās pie izejas no aizas un pletās uz abām pusēm. Vairāki koki jau bija nokaltuši, citi apvītuši nīkuļoja netālu no zaļoksnējiem, kuri vēl nejuta versmi, kas draudīgi tuvojās arī viņu saknēm.

Klajumā no dažām spraugām kāpa tvaiki, citas bija beigušas garot, un tā ši uguns jau desmit gadus kvēloja vecās, pamestās ejās un šahtās, kas izcirstas kalnā. Iespējams, ka pa plaisām tā bija iespiedusies arī neskartos ogļu slāņos; dažus simtus soļu tālāk mežā bija novērotas diezgan skaidras pazīmes, kas liecināja, ka tur atrodas bagātīgi akmeņogļu krājumi, taču strādnieki nepaspēja aizraidies necik tālu, kad pretī stipri sāka plūst tvaiks un aizdzina viņus atpakaļ. Izrakto bedri tūdaļ atkal aizbēra ciet, bet, kad mēs gājām šai vietai garām uz mūsu ķīmiķa vientuļo mītni, no turienes vēl joprojām cēlās tvaiki. Ķīmiķa māja atradās kalnu un mežu vidu, kur, dažādi izlikumodamās, pletās gleznainas ielejas un augsne visapkārt izskatījās melna kā ogles, jo ogļu slāņi daudzās vietās pacēlās līdz pat zemes virspusei. Skaistāku vietu ogļu filozofs — philosophus per ignetn, kā agrāk mēdza teikt, — savai rezidencei nebūtu varējis atrast.

Mēs nonācām pie mazas, dzīvošanai itin labi piemērotas mājiņās un sastapām Staufa kungu, kurš tūlīt pazina manu draugu un apsveicinājās ar viņu, žēlodamies par jauno valdību. No šā vīra stāstījuma mēs varējām noprast, ka alauna fabrika un vēl daži citi labi domāti pasākumi arēju un varbūt ari iekšēju apstākļu dēļ nespēj segt milzīgos izdevumus. Viņš piederēja pie tiem tā laika ķīmiķiem, kuri intuitīvi gan nojauta, cik milzīgi daudz varētu sasniegt, izmantojot dabas produktus, bet nodevās juceklīgiem prātojumiem par sīkumiem un mazāk svarīgām lietām un nebija apguvuši pietiekamas zināšanas, lai spētu organizēt tādus pasākumus, kas patiešām būtu ekonomiski un komerciāli izdevīgi. Tādejādi alauna putu lietderīga izmantošana, ko viņš bija iecerējis, bija paredzama tikai tālā nākotnē un viņš mums nevarēja parādīt neko vairāk kā tikai gabaliņu salmiaka, kas bija iegūts no degošā kalna.

Priecīgs, ka atradies cilvēks, kam var izsūdzēt savas nedienas, šis kalsnais, vecīgais vīrelis, kuram viena kājā bija kurpe, bet otrā čība un sakrunkojušās zeķes nemitīgi bruka lejup, kaut gan viņš vairākkārt veltīgi pūlējās tās savilkt uz augšu, klunkuroja kalnā, kur atradās viņa paša ierīkotā sveķu tecinātava, kas tagad, viņam par lielām bēdām, gruva kopa. Tur bija redzama vesela rinda savstarpēji savienotu krāšņu, kur akmeņogles vajadzēja atbrīvot no sēra un padarīt derīgas izlietošanai dzelzs rūpniecībā, taču tai pašā laikā ķīmiķis gribēja lietderīgi izmantot arī eļļu un sveķus un nelaist pazušanā pat sodrējus, tā ka viss šeit uzceltais bija paredzēts šo daudzo nodomu realizēšanai. Kamēr vēl bija dzīvs vecais firsts, ar visu pasākumu nodarbojās tikai aiz intereses un labam cerībām, tagad turpretī tika prasīts, lai tas dotu tiešu pe|ņu, bet no tas nebija ne vests.

Kad atvadījāmies no sava alķīmiķa un pametām viņu atkal vientulībā, bija jau diezgan vēls, tāpēc mēs steigšus devāmies uz Frīdrihstāles stikla rūpnīcu, kur garāmejot iepazināmies ar cilvēka izveicību un prasmi vienā no svarīgākajiem un brīnišķīgākajiem arodiem.

Taču mūs, jaunos puišus, gandrīz vēl vairāk par šo nozīmīgo pieredzējumu interesēja jautras dēkas un pārsteidzoši skaistā uguņošana, ko, tumsai iestājoties, varēja vērot netālu no Neikirhes. Pirms vairākām naktīm Saras krastos starp klintīm un krūmiem ap mums bija virmojuši veseli mirdzošu jāņtārpiņu mākoņi, un tagad līdzīga kārtā mūsu acu priekšā norisinājās jautra uguņošana, ko radīja skursteņi, izmezdami dzirksteļu spietus. Vēlu nakti mēs aizgājām līdz stikla kausētavām, kas atradās dziļi ielejā, un sajūsminājāmies par dīvaino pustumsu šajas dēļu alas, kuras vāji apgaismoja tikai versmojošo krāšņu šauras atveres. Beidzot mūs no turienes aizdzina ūdens krākšana un ar ūdeni darbināmo plešu šņākoņā, drausmīga, apdullinošā aurošana un svelpšana, ko radīja gaisa strūkla, ar mežonīgu spēku urbdamās izkausētajā ruda, un mēs pa ceļam iegriezāmies kalna nogāzē uzceltajā Neikirhē.

Kaut gan bija aizvadīta raiba un nemierīga diena, es vēl nespēju doties uz dusu. Atstāju savu draugu guļam salda miegā un devos meklēt medību pili, kas atradās augstak kalnā. No turienes pavērās skats tālu pāri kalniem un mežiem, kuru aprises pret blāvo, naksnīgo debesu fonu vel bija saredzamas, bet kuru nogāzes un aizas palika manam acīm nesasniedzamas. Labi saglabatā celtne stāvēja tukša un vientuļa — tur nebija ne pils pārvaldnieka, ne ari mednieku. Es sēdēju pie lielajām stikla durvīm uz pakāpieniem, kas stiepās apkārt visai terasei. Šeit, kalnos, uz mežiem apaugušās, drūmās zemes, kas pret vasaras nakts gaišo apvārsni izskatījās vēl drūmākā, zem mirdzoša, zvaigznēm nosētā debesjuma, es viens pats ilgi sēdēju ļaužu pamestajā vietā un man šķita, ka nekad vēl neesmu juties tik vientuļš. Tāpēc mani ļoti patīkami pārsteidza no tālienes atlidojušas mežragu skaņas, kas gluži ka dzīvinošs balzams pēkšņi ielija mierīgajā noskaņā. Tad manas domas atdzīvojās kādas daiļas būtnes veidols, kuru raibie ceļojuma dienu iespaidi bija atbīdījuši otrajā plana, — tas kļuva arvien skaidrāks un noteiktāks, ta ka es sajutu dziņu pamest šo vietu un steigties uz viesnīcu, lai jau agri postos ceļā.

Atceļā mēs jau mazak nodevāmies dažādu vietu aplūkošanai. Tā, piemēram, mēs tikai izskrējām cauri Cveihrike-nai, kas bija skaista un ievērojama firstu rezidence un arī būtu pelnījusi, lai veltām tai savu uzmanību. Mēs pametam skatienu uz lielo, vienkāršās formās celto pili, uz plašajam esplanādēm, kas gar malām bija kārtīgi apstādītas ar liepām un lieliski iekārtotas medību zirgu apmacišanai, uz lielajiem staļļiem, uz pilsoņu mājām, kuras firsts bija cēlis, lai tās pēc tam izlozētu. Viss minētais un tāpat arī iedzīvotāju, it īpaši sieviešu un meiteņu apģērbs un izturēšanas liecināja par citzemju ietekmi un uzskatāmi parādīja dzīšanos pakaļ Parīzes modei, no kuras Pārreinas apgabalā nespēja atteikties jau kopš seniem laikiem. Mēs apmeklējām ari plašo hercoga pagrabu, kas atradās piepilsētā un bija pilns ar lielām, labu amatnieku darinātām mucām. Tad devāmies talak, un apvidus beigu beigās kļuva tāds pats ka Sarbrika: mežonīgajos, drūmajos kalnos tur izkaisīti reti ciemati un acs pamazām atradinās kaut kur tuvumā meklēt labības laukus. Atstājuši iesāņus Hornbahu, devāmies augšup uz Biču, kas atrodas ievērojamā ūdensšķirtnes apvidū, no kurienes daļa ūdeņu aiztek uz Saru, bet daļa — uz Reinu; gar šiem pēdējiem tad ari bijām nolēmuši virzīties tālāk. Nevarējām tomēr atstāt neapskatītu Bičas pilsētiņu, kas gleznaini apvijas apkārt kalnam, un cietoksni kalna galā. Cietoksnis ir daļēji celts uz klintīm, daļēji iecirsts klintis. īpaši ievērojamas ir pazemē ierīkotas telpas: tur ir ne tikai pietiekami daudz vietas krietni liela cilvēku un lopu skaita izmitināšanai, bet ari prāva, velvēta zāle karavīru apmācībām, dzirnavas, baznīciņa un vēl daudz kas cils, kas nepieciešams dzīvei pazemē, kad virs zemes dzīve kļūst nemierīga.

Gar strautiem, kas traucās lejup, mēs aizkļuvām līdz Bērentālci. Biezie meži, ar kuriem apaugušas augstienes ielejas abās pusēs, ir neizmantoti. Sakrituši cils uz cita, tur trūd tūkstošiem koku, un no pussatrupējušām senču atliekām spraucas Jaukā neskaitāmi jaunu kociņu dzinumi. No ceļabiedru sarunām mums ausīs ieskanējās Dīt-riha vārds, kuru šajos mežainajos apvidos jau vairākkārt bijām dzirdējuši izrunājam ar godbijību. Likās — šaja cilvēkā viss ir līdzsvarots: viņa rosme un izveicība, viņa bagātība un tās izlietošana, — tā ka viņš ar pilnām tiesībām varēja priecāties par iegūto mantu, kuru vairoja, un par saviem nopelniem, ko prata nodrošināt. .Jo vairāk iepazinos ar pasauli, jo vairāk priecājos par ievērojamiem vīriem, it īpaši par tiem, kuru vārdus līdzas pazīstamam slavenībām ar cieņu un mīlestību minēja atsevišķos novados; apvaicājies vienam otram no vietējiem, es arī šeit drīz vien uzzināju, ka fon Dītrihs agrāk par citiem sācis sekmīgi izmantot kalnu bagātības — dzelzi, ogles un kokus — un ar savu darbu guvis arvien lielāku labklājību.

To vēlreiz apliecināja Nīderbronna, kurā nonācām pēc tam. So vietu Dītrihs bija atpircis no grāfa fon Leiningena un pārējiem īpašniekiem, lai šajā apkaimē uzceltu ievērojamas dzelzslietuves.

Peldu iestādē, kuru bija ierīkojuši jau romieši, mani apvēdīja senatnes gars; zemnieku mājās es pavisam dīvaina kārtā sastapu augstu vērtējamus seno laiku lieciniekus, kas starp dažādām drazām un saimniecības priekšmetiem raudzījās mani no bareljefiem un uzrakstiem, kolonnu karkasiem un kapiteļiem.

Kad mēs uzkāpām līdz netālajai Vāzenburgas pilij, es uz milzīgā klinšu bluķa, kas vienai pils pusei ir pamatu vieta, ar bijību izlasīju labi saglabājušos uzrakstu, kurā ar pateicību cildināts Merkurijs. Pati pils paceļas uz pēdēja kalna, raugoties no Bičas puses, un talak jau sākas līdzenums. Tā ir sena, pussagruvusi vācu pils, kas uzbii-vēta uz romiešu celtas ēkas paliekām. No torņa varēja pārredzēt visu Elzasu, un katedrāles labi samanāmā smaile iezīmēja vietu, kur atrodas Strasburga. Priekšpusē pletās lielais, koptais Hagenavas mežs, aiz kura pavisam skaidri bija saskatāmi šīs pilsētas torņi. Sirds mani vilktin vilka uz turieni. Mēs izjājām cauri Reihshofenai, kur fon Oit-riham patlaban cēla diezgan varenu pili, un, kad no pakalniem Nīdermodernas tuvumā ar patiku bijām noraudzījušies, kā gar Hagenavas mežu aizlokās Aloderas upīte, es atstāju savu draugu pie smieklīgi mazām akmeņogļu raktuvēm, kuras viņš katrā ziņā gribēja aplūkot, kaut gan daudz prātīgāk būtu bijis to darīt Dutveilā, un cauri Ila-genavai pa ceļiem, kurus man klusībā norādīja maigas jutās, aizjāju uz savu iemīļoto Zēzenheimu 149.

Visas mežonīgo kalnu un pēc tam atkal saulaino, auglīgo, priecīgo lauku ainavas kopumā tomēr nespēja saistīt manas sirdsdomas, kas bija pievērstas visai jaukam, pievilcīgam objektam. Arī šoreiz turpceļš man šķita patīkamāks par atceļu, tāpēc ka tas mani veda pie sievietes, kurai biju pieķēries no visas sirds un kura bija pelnījusi tikpat daudz cieņas, cik mīlestības. Pirms es savus draugus ievedu viņas lauku mājās, lai man atļauts pieminēt kādu apstākli, kas vēl vairāk iekvēlināja un pacilāja manas jūtas un vērta jo lielāku apmierinājumu, ko tās sniedza.

Es biju atpalicis savās zināšanās par jaunāko literatūru, par ko var spriest pēc mana dzīves veida Frankfurtē un pēc studijām, kurām nodevos, tāpat arī mana uzturēšanās Strasburga nespēja stāvokli uzlabot. Bet tad ieradās Herders un līdz ar savām lielajam zināšanām atveda vel dažu labu izziņas avotu, kā arī jaunākos rakstus. Kā sevišķi izcilu darbu viņš mums ieteica «Veikfīl-das vikāru»150, ar kuru mūs iepazīstināja, pats lasīdams priekšā šās grāmatas tulkojumu vācu valodā.

Viņa lasīšanas maniere bija visai īpatnēja, un tie, kas dzirdējuši Herderu sakam sprediķus, varēs apmēram iedomāties, kada tā bijusi. Viņa priekšnesuma veids arvien bija nopietns un vienkāršs, un tāpat viņš lasīja arī šo romānu; viņš ne tikai atteicās no jebkādiem dramatiskiem izteiksmes līdzekļiem un mīmikas, bet necentās arī modulēt balsi, kaut gan episka darba lasījumā tas ir ne tikai atļauts, bet tiek pat prasīts, jo neliela balss noskaņas maiņa vairāku personu sarunā palīdz norādīt, ko katra no tām saka, un tādējādi arī darbības personas tiek norobežotas no vēstītājā. Herdera priekšnesums nebija monotons, tomēr par visiem notikumiem, kas sekoja cits aiz cita, viņš lasīja vienā toni, itin ka nekas no tā neattiektos uz tagadni, bet viss norisinātos pagatnē, itin kā šo poētisko tēlu ēnas dzīvi nerositos viņa priekša, bet tikai viegli aizslīdētu garām. Viņa priekšnesumā tomēr šāds lasījuma veids kļuva ārkartigi saistošs, jo viņš visu dziļi izjuta un augstu vērtēja šāda darba daudzpusību, tāpēc arī sacerējuma literārā vērtība parādījās ļoti skaidri un kļuva vēl jo vairāk saskatāma tālab, ka uztveres procesu netraucēja stipri uzsvērtas detaļas un netika saskaldītas izjūtas, kuras varēja modināt tikai darbs kopuma.

Lauku protestantu draudzes mācītājs varbūt ir modernai idillei vispiemērotākā persona — viņš, tāpat ka Mel-hisedeks, ir priesteris un karalis vienā personā. Savas līdzīgās nodarbošanās un līdzīgo ģimenes apstākļu dēļ viņš visbiežāk ir cieši saistīts ar visšķīstāko darbu, kāds vien zemes virsū iespējams, — ar zemnieka darbu; viņš ir tēvs, savas mājas saimnieks, laucinieks un tāpēc pilntiesīgs draudzes loceklis. Viņa augštakā misija balstās uz šā tīrā, skaistā, zemei tuvā pamata; viņa uzdevums ir ievadīt cilvēkus dzīvē, rūpēties par viņu garīgo audzināšanu, dot viņiem svētibu visos svarīgākajos dzīves notikumos, pamacīt, stiprināt un mierināt, bet, ja tagadnē mierinājumu nav iespējams rast, tad iedvest un nostiprināt cerību uz labāku nākotni. Iedomājieties šādu viru ar dziļi cilvēcīgiem uzskatiem, pietiekami stipru, lai nekādos apstākļos neatkāptos no savas pārliecības, un jau tāpēc vien pārāku par pūli, no kura dvēseles tīrību un pastāvību nesagaidīt; dodiet viņam vēl mācītāja amatam nepieciešamas zināšanas, ļaujiet viņam vaļu rosigai, vienmērīgai darbībai, kas var kļūt pat kaismīga, jo viņš centīsies izmantot ikvienu mirkli, lai darītu labu, — un jūs būsit viņam devuši visu, kas pienākas. Tūlīt tomēr pievienojiet vēl ari nepieciešamo aprobežotību, lai viņš spētu ne tikai palikt šaurā lokā, bet vajadzības gadījumā ieslēgties vēl šaurākā; apveltījiet viņu ar labsirdību, miermīlību, noteiktību un vēl dažādām teicamām īpašībām, kādas piemīt stingra rakstura cilvēkam, pie tā visa vēl pievienojiet laipnu pretimnākšanu un miermīlīgu iecietību pret savam un citu kļūdām — un tad mūsu krietna Veikfīldas tnaci-taja tēls būs izveidots diezgan pilnīgi.

Šā rakstura nolēlojums mūža ritumā — gan priekos, gan bēdas, dabisku notikumu sasaistījums ar neparastiem un dīvainiem atgadījumiem, kas nemitīgi kapiņa lasītaja interesi, — tas viss padara šo romānu par vienu no labākajiem, kādi jebkad sarakstīti; turklāt šim darbam piemīt tāda priekšrocība, ka tas ir īsteni tikumisks un patiesi kristīga gara caurstrāvots; tur attēlots, kā tiek atalgota cilvēka labā griba un viņa uzticība taisnībai, tur apliecināta paļaušanās uz dievu un parādīts, ka labais beigās tomēr uzvar ļauno, un nekur nav ne vēsts no svētulības vai pedantisma. No ta rakstnieku ir pasargājis augsti attīstītais prāts, kas tik labi atspoguļojas grāmatai viscaur raksturīgajā ironiskajā stilā,kura dēļ mums šis darbs liekas gan gudrs, gan saistošs. Rakstnieks doktors Gold-smits neapšaubāmi ir dziļi ieskatijies morāles pasaulē, tas vērtībās un trūkumos, turklāt viņam jābut tikai pateicīgam par to, ka viņš ir anglis, un jāprot pienācīgi novērtēt priekšrocības, ko dod viņa valsts un tauta. Ģimene, kuru viņš notēlo, atrodas uz vienas no zemākajām pilsoniskās labklājības pakāpēm, un tomēr tā nonāk saskarē ar visaugstāk stāvošajiem; tās šaurais loks, kas vēlāk sašaurinās vēl vairak, dabiskajā pilsoniskās sabiedrības notikumu gaitā aizsniedzas līdz pat lielajai pasaulei. Šī mazā laiviņa šūpojas plašajos, nemierīgajos angļu dzīves viļņos, un kā labajās, tā arī nebaltajās dienās tā var sagaidīt, ka milzīgie flotes kuģi, kas braukā tai apkārt, vai 11u iedragās to, vai arī sniegs palīdzību. Pieņemu, ka mani lasītāji šo darbu pazīst un atceras; tie, kuri pirmo reizi dzird to pieminam, ka ari tie, kam radīsies vēlēšanās romānu vēlreiz izlasīt, būs man pateicīgi. Pirmajiem zināšanai es tikai garāmejot piebildīšu, ka ša lauku garīdznieka namamate pieder pie tām darbīgajām, krietnajām sievietēm, kuras gadā, lai nedz pašai, nedz tuviniekiem nekā netrūktu, bet kuras ir arī uz sevi un savējiem mazliet iedomīgas. Ģimenē ir divas meitas: Olīvija — skaista un ārišķīgāka jaunava un Sofija — valdzinoša un vairāk iekšējai pasaulei pievērsusies; tāpat pieminēšu arī čaklo, mazliet paskarbo dēlu Mozu, kurš it visur cenšas līdzināties tēvam.

Ja Herdera lasījumā arī varēja atrast kādu nepilnību, tad par tādu jāatzīst viņa nepacietība — viņš nenogaidīja, līdz klausītājs būs uztvēris un apzinājis kādu noteiktu vēstījuma daļu, kas dotu iespēju darbu pareizi izjust un atbilstoši ievirzīt savu domāšanu, bet tūdaļ gribēja redzēt iedarbību; kad ta parādījās, tad viņš tomēr vēl nebija apmierināts. Viņš nopēla pārmērīgo saviļņojumu, kas mani pārņēma arvien vairak. Es visu izjutu vienkārši kā cilvēks, turklāt kā jauns cilvēks, kam viss dzīvi un patiesi tēlojas acu priekšā. Viņš, kas pievērsa uzmanību tikai saturam un formai, gan labi redzēja, ka mani aizrāvis sižets, un to nu viņš nekādi nevarēja atzīt par pieļaujamu. Pegclova spriedumi, kuri nebija nekādi smalkie, tika novērtēti vēl sliktāk, bet sevišķi viņš dusmojās par to, ka mums trūkst asas uztveres, ka mēs jau iepriekš neprotam saskatīt kontrastus, kurus autors bija bieži lietojis, ka mēs ar aizkustinājumu un sajūsmu sekojam notikumiem, bet nepamanām mākslinieciskos paņēmienus, kas vairākkārt atkārtojās. Tāpat Herders mums nepavisam nepiedeva ari to, ka mēs jau pašā sākuma, kur Berčels savā stāstījumā pāriet no trešās personas pirmajā un gandrīz vai sevi nodod, tūlīt nesaprotam vai vismaz nenojaušam, ka viņš pats ir lords, par kuru viņš runā; kad mēs beigās bērnišķigi priecājāmies par nabadzīgā, nožēlojamā ceļinieka pārvēršanos bagāta, varenā kungā, Herders norādīja uz to pašu vietu, kur mēs saskaņā ar autora nodomu nekā nebijām nomanījuši, un nolasīja bargu sprediķi par mūsu muļķību. No teiktā ir skaidrs, ka viņš šo romānu vērtējis tikai kā mākslās darbu un prasījis no mums to pašu, kaut gan mēs vēl atradāmies tāda attīstības stadijā, kad ir pilnīgi pieļaujams mākslas darbus uztvert kā dzīvus īstenības notikumu aprakstus.

Herdera skarbo vārdu ietekmē es nebūt nesamulsu, jo jauniem ļaudīm jau piemīt tāda laime vai nelaime, ka pašiem sevī jaizvērtē tas, kas uz viņiem kaut kādi iedarbojies, un no tā ceļas gan daudz labuma, gan daudz sliktuma. Minēta darba ietekme uz mani bija tik dziļa, ka es pats to nepratu īsti novērtēt; tomēr jutu, ka mana uztvere pilnīgi saskan ar ironisko notēlojumu, kas paceļas pāri dzīves īstenības objektiem, kā arī laimei un nelaimei, labajam un ļaunajam, nāvei un dzīvībai un tādējādi ietiecas patiesi poētiskā pasaulē. Es gan tikai vēlāk spēju to īsti apjaust, taču tai brīdī man nācās krietni vien par visu palauzīt galvu, tomēr nekādi nebiju gaidījis, ka itin drīz no šis izdomātās pasaules nokļūšu gluži līdzīgos apstākļos.

Mans galda biedrs Vcilands, dzimis elzasietis, bija kluss, centīgs jauneklis un mēdza izklaidēšanās pēc laiku pa laikam apmeklēt draugus un radus tuvākajā apkārtnē, un ari es savu mazo ekskursiju laikā iepazinos ar dažādām vietām un ģimenēm vai nu ar viņa paša tiešu līdzdalību, vai arī pēc viņa ieteikuma. Sis jauneklis man bieži bija stāstījis par kādu lauku mācītāju, kuram Drūzenhei-mas tuvumā — sešu stundu gājiena attālumā no Stras-burgas — piederot laba mācītāja muiža, kur viņš dzīvojot kopā ar savu visai prātīgo sievu un divām piemīlīgām meitām. Veilands vienmēr it sevišķi cildināja šajā mājā valdošo viesmīlību un omulību. Tik daudz nemaz nevajadzēja, lai ieinteresētu jaunu bruņinieku, kurš jau bija radis katru dienu un stundu, ko vien varēja izbrīvēt, pavadīt zirga mugurā svaiga gaisā. Tātad mēs nolēmām doties uz šo vietu, turklāt manam draugam vajadzēja apsolīt, ka viņš iepazīstinot neteiks par mani ne labu, ne sliktu un vispār izturēsies pret mani vienaldzīgi, kā arī atļaus man ierasties tur ne slikti, tomēr samērā nabadzīgi un nevērīgi ģērbtam. Viņš bija ar mieru un jau gatavojās piedzīvot dažu labu joku.

Ievērojamiem cilvēkiem dažkārt mēdz ienākt prātā piedodama draiska iedoma — apslēpt savas ārējās priekšrocības, lai jo spilgtāk ļautu izpausties iekšējai cilvēciskajai būtībai, tādēļ ari valdnieku ceļošanai inkognito un ar to saistītajām dēkām vienmēr piemīt kaut kas ārkārtīgi pievilcīgs: ļaudīs paradās pārģērbti dievi, kuri var divkārt augstāk nekā parastie ļaudis novērtēt visu labo, kas viņiem tiek darīts, bet nepatīkamo laist pār galvu vai censties no tā vispār izvairīties. Jupiters jutās labi, ieradies inkognito pie Filemona un Baukidas, un tāpat arī Hein-rihs Ceturtais pēc medībām nepazīts jauki pavadījis laiku savu zemnieku vidū; tas ir itin dabiski un ļaudīm patīk, turpretī, ja neievērojams jauns cilvēks, kura vārds nav pazīstams, iedomājas uzjautrināties, ceļodams inkognito, tad viens otrs to var novērtēt par nepiedodamu augstprātību. Tā kā šeit tomēr nav runa par to, ciktāl kāds uzskats vai rīcība ir slavējami vai peļami, bet gan par to, cik stiprā mēra tie izpaužas un realizējas, tad mēs šoreiz mūsu sarunas laba piedosim jauneklim viņa iedomību, it īpaši vēl tāpēc, man šeit jāpiebilst, ka jau no bērnu dienam patiku uz pārģērbšanos manī modināja pat nopietnais tēvs.

Arī šoreiz es biju izvēlējies dažus no saviem vecākajiem apģērba gabaliem, bet dažus aizņēmies no citiem un tik dīvaini sasukājis matus, ka izskatījos ja nu ne gluži ķēmigs, tad diezgan jocīgs, tāpēc mans draugs pa ceļam nevarēja valdīt smieklus, it īpaši vēl tad, kad ņēmos preci/.i attēlot, ka izturas ta saucamie «latīņu jātnieki»151, zirgā sēdēdami. Skaistā šoseja, brīnišķīgais laiks un Rci-nas tuvums radīja mūsos visjaukāko noskaņu. Drūzen-heimā mēs uz brīdi apstājāmies: viņš — lai glītāk sapostos, es — lai drošāk iejustos savā lomā, no kuras baidījos nejauši izkrist. Apkārtne tur ir tāda pati kā klajajā, līdzenajā Elzasā. Mēs jājām pa jauku taciņu caur pļavām, drīz vien nonācām Zēzenheimā, tur atstājām savus zirgus kroga stadulā un mierīgā solī devāmies uz mācītāja māju.

— Neskaties, — Veilands sacīja, rādīdams man šo ēku no tālienes, — ka māja no ārpuses šķiet līdzīga vecai, noplukušai zemnieku mājai, — iekšpusē ta toties izskatās krietni jaunāka.

Mēs iegājām pagalmā, un tur man viss patika ļoti labi: šai videi piemita tieši tas, ko mēdz dēvēt par glezniecis-kumu un kas mani tik ļoti bija apbūris nīderlandiešu mākslas darbos. Ļoti spilgti te bija redzams, kā laikazobs sagrauž cilvēku roku darbu. Māja, šķūnis un stallis gruva kopa un patlaban atradās tādā stāvoklī, kad saimnieks mēdz šaubīties, vai vecās ēkas vēl pielāpīt vai arī celt jaunas, un tā pirmais darbs tiek arvien atlikts, bet pie otra arī neķeras klāt.

Gan ciemata, gan arī mājas pagalmā valdīja klusums, un cilvēkus nekur neredzēja. Tēvu — maza auguma, atturīgu, bet tomēr laipnu vīreli — mēs sastapām vienu pašu, jo ģimene bija uz lauka. Viņš ar mums apsveicinājās un jautāja, vai nevēlamies nobaudīt kaut ko atspirdzinošu, bet mēs atteicāmies. Mans draugs aizsteidzās uzmeklēt sievietes, un es ar saimnieku paliku divatā.

— Jūs varbūt brīnāties, — viņš sacīja, — ka man ir tik slikts mājoklis, kaut gan dzīvoju bagātā ciematā un strādāju ienesīgu darbu, bet tas viss izskaidrojams, — viņš turpināja, — ar noteiktības trūkumu. Gan draudze, gan arī augstākās instances jau sen man ir apsolījušas celt jaunu māju; tika jau uzzīmēti, pārbaudīti un mainīti vairāki plāni — neviens no tiem nav īsti noraidīts, bet neviens nav ari realizēts. Tā tas velkas jau tik daudzus gadus, ka es sāku zaudēt pacietību.

Man likās, ka pienāktos iedvest viņam cerības un viņu uzmundrināt, tāpēc es teicu, lai viņš rīkojas enerģiskāk. Viņš turpināja ar uzticību attēlot personas, no kurām šādi jautājumi ir atkarīgi, un, kaut gan mācītājs nebija nekāds izcilais raksturotājs, es tomēr itin labi spēju apjaust, kāpēc viss šis pasākums nevirzās uz priekšu. Sirn vīram piemita pavisam īpaša uzticēšanās cilvēkiem; viņš ar mani runāja tā, it ka pazītu mani jau desmit gadus, turklāt viņa skatienā nevarēja nomanīt nekā tāda, kas liecinātu kaut vai par nelielu piesardzību pret mani. Beidzot ienāca mans draugs kopā ar namamāti. Viņa, kā likās, skatījās uz mani gluži citam acīm. Viņai bija samērīga seja, tas izteiksme saprātīga, un jaunībā šī sieviete droši vien bijusi skaista. Viņa bija gara auguma, kalsnēja, taču ne kārnākā, kā šādā vecuma pienākas būt, un no mugurpuses izskatījās vēl gluži jaunavīga un pievilcīga. Pēc tam istabā iedrāzās vecāka meita un jautāja pēc Frīdrikas, gluži tāpat kā bija jautājuši abi iepriekšējie ienācēji. Tēvs atbildēja, ka neesot viņu redzējis kopš tā brīža, kad viņas visas trīs aizgājušas. AAeita atkal izmetās laukā un devās meklēt māsu, māte atnesa mums dažus uzkožamos, un Veilands ar abiem laulātajiem draugiem turpināja sarunu par viņiem vien pazīstamiem cilvēkiem un notikumiem, kā jau tas mēdz norisināties, kad paziņas, pēc zināmā laika sastapušies, apvaicājas par tuvākiem un tālākiem draugiem un paziņām un stāstā cits citam, ko zina. Es klausījos un nopratu, kas man apmēram šajā sabiedrībā sagaidāms.

Vecākā meita atkal iesteidzās istabā un bija uztraukusies par to, ka masu nav varējusi atrast. Visi bija noraizējušies un sāka nosodīt dažādus jaunākās meitas paradumus, vienīgi tēvs pavisam mierīgi teica: «Lai viņa iet. kur grib, — gan jau atkal pārnāks!» Sai pašā acumirkli meitene patiešām ienāca pa durvīm, un man likās, ka pie šīm lauku debesīm uzaususi spožākā zvaigzne. Abas meitas bija ģērbušās pēc vācu modes, ka šeit to mēdza dēvēt, un gandrīz jau aizmirstais tautas tērps Frīdrikai sevišķi labi piestāvēja. Paīsi, balti, kupli svārciņi ar volānu, kas nesniedzās tālāk par potītēm, la ka bija redzamas glītās kājiņas, šaurs, balts ņieburs un melna tafta priekšautiņš — šāds tērps bija pa pusei zemniecisks, pa pusei pilsētu iecisks. Meiča bija slaida un viegla un staigāja tā, it ka viņas ķermenim nemaz nebūtu svara, bet maigais kakls likās gandrīz par trauslu, lai noturētu jauko galviņu ar garajam, gaišajām bizēm. Ar savām priecīgajām, zilajām acīm viņa līksmi vērās visapkārt, un mīlīgais, strupais deguntiņš slējās gaisā tik mundri, itin kā pasaulē nebūtu nekādu raižu; salmu platmale karājās viņai uz rokas, un tā nu man laimējās jau ar pašu pirmo skatienu ieraudzīt un iepazīt šo meiteni visā viņas pievilcībā un piemīlībā.

Es nu diezgan atturīgi ņēmos tēlot savu lomu, jo mazliet kaunējos izjokot tik labus cilvēkus, kurus man bija pietiekami daudz laika novērot, jo meičas visai aizrautīgi un jautri turpināja aizsākto sarunu. Vēlreiz tika pārspriests par visiem kaimiņiem un radiem, un manu gara acu priekšā parādījās tāds tēvoču un krustmāšu, brālēnu, māsīcu, atbraucēju un aizbraucēju, kūmu un viesu daudzums, ka likās, it kā es atrastos visbiezāk apdzīvotajā pasaules vietā. Visi ģimenes locekli jau bija ar mani pārmijuši dažus vārdus; māte katru reizi, ienākdama istabā un aiziedama, pameta uz mani skatienu, bet Frīdrika pirmā uzsāka ar mani sarunu, un, kad es paņēmu un šķirstīju tuvumā noliktās notis, viņa jautāja, vai es arī spēlējot. Kad atbildēju ar «jā», viņa lūdza kaut ko nospēlēt, bet tēvs neļava man to darīt; viņš sacīja, ka mājiniecēm pienākoties pirmajām iepriecināt viesi ar kādu mūzikas gabalu vai dziesmu.

Viņa diezgan labi nospēlēja dažus gabalus tai manierē, kādā laukos pierasts sniegt priekšnesumus, bet klavieres skolotājam gan sen jau būtu vajadzējis uzskaņot, ja vien viņam būtu pieticis tam laika. Tad Frīdrika uzsāka arī kādu maigi sērīgu dziesmu, bet tā viņai galīgi nepadevās. Viņa piecēlās un smaidīdama vai, pareizāk sakot, ar gaiši priecīgo izteiksmi, kas vienmēr saglabājās viņas sejā, sacīja: — Kad es slikti dziedu, tad nevaru vainot klavieres vai skolotāju; labāk iziesim ārā, tad jūs varēsit paklausīties manas elzasiešu un šveiciešu dziesmiņas, un tās jau skanēs labāk.

Vakariņu laikā mani pārņēma tāds noskaņojums, kādā atrados ne jau pirmo reizi, proti — es kļuvu domīgs un nerunīgs, kaut gan vecākās māsas možums un jaunākās piemīligums ne reizi vien saistīja manu skatienu un neļava gremdēties pārdomās. Es jutos ārkārtīgi pārsteigts, ka pēkšņi tik tieša veidā esmu nokļuvis Veikti Idu ģimenes vidē. Tēvu gan nevarēja salīdzināt ar romānā notēloto izcilo vīru, bet kur gan vispār varētu atrast tamlīdzīgu cilvēku! Toties viss cienīgums, kas romānā raksturīgs ģimenes tēvam, šeit piemita viņa laulātajai draudzenei. Uz viņu nevarēja skatīties bez cieņas un bijības. Šīs sievietes uzvedībā izpaudās laba audzināšana, viņa izturējās mierīgi, brīvi, jautri un viesmīlīgi.

Kaut arī vecākajai meitai nepiemita izdaudzinātais Olīvijas skaistums, viņa tomēr bija labi noaugusi, mundra un diezgan straujas dabas, turklāt ļoti darbīga un visur palīdzēja mātei. Frīdriku nebija grūti iedomāties Prim-rozu Sofijas vietā, jo par šo Ielu ir maz kas pateikts, vienīgi tik daudz, ka viņa ir piemīlīga, un tāda Frīdrika patiešām bija. Tāpat kā viena un tā pati nodarbošanās un ari analogi apstākļi visur, kur tie sastopami, ir priekšnoteikums līdzīgai, ja ne gluži identiskai cilvēku rīcībai, tad arī šeit tika runāts un darīts daudz kas tāds, kas bija norisinājies jau Veikfīldu ģimenē. Kad beigu beigās istabā iebrāzās un bez kadas kautrēšanās, viesus neko daudz neievērodams, pie mums apsēdās ari jaunākais dēls, kurš jau agrak bija pieminēts sarunas un kuru tēvs gaidīja ar nepacietību, tad es tik tikko noturējos, neiesaucies: «Mozu, arī tu esi šeit!»

Sarunas pie galda pavēra plašāku ieskatu šajā lauku novada un ģimenes dzīvē, jo tika stāstīts par dažādiem jautriem notikumiem, kas norisinājušies te vienā, te atkal kādā citā vietā. Frīdrika, kas sēdēja man blakus, izmantoja gadījumu, lai pastāstītu man par dažādām vietām, kuras esot vērts apmeklēt. Parasti jau viens notikums liek atcerēties kādu citu, un tā arī es tagad itin labi varēju iejaukties sarunā un pastāstīt par līdzīgiem atgadījumiem, bet, tā kā pie galda netika taupīts lajbs lauku vīns, tad man draudēja briesmas izkrist no savas lomas, tāpēc mans piesardzīgais draugs izmantoja par iemeslu skaisto mēnesnīcu un vedināja doties pastaigā, un viņa ierosinājums tūdaļ guva atsaucību. Viņš piedāvāja savu elkoni vecākajai māsai, es — jaunākajai, un mēs devāmies klaiņot tālu pa pļavām, vairāk pievērsdami uzmanību debesjumam virs mūsu galvām nekā līdzenajai zemei, kas pletās tāluma. Fndrikas tērzēšana gan nemaz nebija tik jūsmīga, kāda būtu piemērota mēnesnīcai, — pateikdama visu skaidri un gaiši, viņa pārvērta nakti par dienu, un viņas vārdos nebija nekā tāda, kas noradītu uz jūtu pamošanos vai ari uz tieksmi to izraisīt; viņa tagad tikai stastija vairāk to, kas attiecās uz mani, un attēloja savus mājas apstāk|us, apkārtni un paziņas no tada viedokļa, ciktāl es ar tiem iepazīšos; meiča izteica ari cerību, ka es nebūšot izņēmums un apciemošot viņus vēl kādu reizi, kā jau to labprāt darījis ikviens svešinieks, kas viņu mājās pabijis.

Man bija ļoti patīkami klusējot klausīties, kā Frīdrika stāsta par mazo pasaulīti, kura viņa rosījās, un par cilvēkiem, ko vērtēja sevišķi augstu. Tādējādi viņa man rādijā skaidru un reizē arī jauku priekšstatu par savu dzīvi, un tas mani ietekmēja visai savādi, jo es pēkšņi jutos dziļi apbēdināts, ka jau agrak neesmu dzīvojis līdzās viņai, un mani uzreiz pārņēma mokošas, naidīgas jūtas pret tiem, kuriem bijusi laime līdz šim uzturēties viņas tuvumā. It ka man uz to būtu tiesības, es tūlīt īpaši uzmanīgi sāku klausīties, ko viņa stāsta par vīriešiem, vienalga, vai viņi tika dēvēti par kaimiņiem, brālēniem vai kūmiem, un ar aizdomām prātoju te par vienu, te atkal par kādu citu — bet kā gan es, pilnīgi nepārzinādams apstākļus, būtu varējis kaut ko atklāt! Beigu beigās viņa kļuva arvien runīgākā, bet es arvien klusāks. Viņai tas itin labi piestāvēja, un, tā ka es dzirdēju tikai viņas balsi, bet meičas seja un tāpat visa apkārtne grima krēslā, tad jutos ta, itin kā ielūkotos viņas sirdī, un man bija jāatzīst, ka tā ir ārkārtīgi skaidra, ja Frīdrika varēja man to atklāt, tik vaļsirdīgi pļāpādama.

Kad es ar savu biedru iegāju mums sagatavotajā viesistabā, viņš pašapmierināts tūdaļ sāka omulīgi jokoties un varen lepojas ar to, ka mani tik ļoti pārsteidzis, ievezdams Primrozu ģimenei brinum līdzīgos apstākļos. Es atzinu, ka viņam tiešam taisnība, un izsacīju pateicību.

— Patiešām! — viņš izsaucās. — Viss ir taisni tā kā romānā. Sī ģimene ir ļoti līdzīga Goldsmita notēlotajai, un jaunajam kungam, kurš šeit ieradies nomaskējies, tikai atliek stāties Berčela kunga vietā; ta kā dzīves īstenībā mums ļaundari nav tik nepieciešami kā romānos, tad es šoreiz uzņemšos notēlot brāļadēla lomu, bet uzvedīšos labāk nekā viņš.

Kaut gan man šī saruna bija visai patīkama, es tomēr tūlīt to pārtraucu un pieprasīju, lai draugs pirmām kārtam no skaidras sirds pasaka, vai patiešām nav mani nodevis. Viņš svēti nozvērējās, ka nav to darījis, un man vajadzēja ticēt. Vel vairak, Veilands sacīja, šejienieši esot gan apvaicājušies par jautro galda biedru, kurš kopā ar viņu pusdienojot vienā pansija un par kuru viņiem esot stāstītās visādas ēverģēlības. Tad es uzdevu vēl citus jautājumus: vai viņa kādu jau ir mīlējusi? Vai pašlaik ir iemīlējusies? Vai nav jau saderinājusies? Viņš uz tiem visiem atbildēja noliedzoši.

— Tomēr, — es sacīju, — tada pilnīgi dabas dota jautrība man ir nesaprotama. Ja viņa būtu mīlējusi, vīlusies un atkal atguvusi sirdsmieru vai ari ja viņa būtu līgava, tad abos gadījumos tam varētu atrast izskaidrojumu.

Tā mēs pļāpājām līdz vēlai naktij, bet rītausmā es atkal jau biju spirgts un možs. Vēlēšanas redzēt Frīdriku bija neparvarama, taču ģērbjoties es izbijos par savu nolādēto ietērpu, kuru tik nosodāmā kārta biju izraudzījies. Jo vairāk apģērba gabalu apvilkos, jo pretīgāks šķitu pats sev, tapec ka es taču tieši ar šo kostīmu biju domājis radīt efektu. Matus es kaut kā vēl sakārtoju, bet, kad beigas uzspīlēju mugurā novalkātos pelēkos svārkus, kurus biju aizņēmies, un redzēju, cik smieklīgu mani padara pārāk īsās piedurknes, tad izmisu vēl jo vairāk tāpēc, ka mazaja spogulī varēju sevi tikai daļēji aplūkot, bet atsevišķās daļas izskatījās cita par citu nejēdzīgākas.

Kamēr es ģērbos, mans draugs bija pamodies un ar apmierinātību, ko nodrošina tīra sirdsapziņa, ka ari ar cerību jauki pavadīt dienu raudzījās mani, gulēdams zem stepētās zīda segas, līs viņu jau sen apskaudu skaisto drēbju dēļ, kuras karājās pārliktas pār krēslu, un, ja vien tās derētu manam augumam, tad es viņa acu priekšā būtu tās aiznesis prom, lauka apģērbies un, steigdamies uz dārzu, atstājis viņam savu pretīgo ietērpu; Veilandam būtu bijis pietiekami daudz humora izjūtas, lai apvilktu manas drānas, un tādējādi jau rīta agrumā visa šī lieta beigtos ar krietnu izsmiešanos. Taču tagad par to nebija ko domāt, un tapat nebija arī cerību, ka man varētu izpalīdzēt kāds cits. Šādā izskatā, kas gan bija tieši tāds, lai draugs mani varētu uzdot par centīgu un kārtīgu, taču nabadzīgu teoloģijas studentu, man šķita pilnīgi neiespējami atkal rādīties Frīdrikai, kura vakar vakarā tik laipni bija sarunājusies ar manu pārģērbto personu. Sapīcis es stāvēju un prātoju, cenzdamies sakopot visas izdomas spējas, taču tas bija izsīkušas. Kad nu vēl Veilands, ērti gulta izstiepies, bija uz mani kādu brīdi nolūkojies un tad pēkšņi saka skaļi smieties, sacīdams:

— Nē, tu paliesi izskaties pēc velna, — es strauji atcirtu: — Un es zinu, ko daru, — paliec sveiks un aizbildini mani saimniekiem!

— Vai tu esi traks! — viņš izsaucās, izlēca no gultas un gribēja mani aizturēt.

Bet es jau biju pa durvīm laukā, noskrēju pa kāpnēm, izbrāzos ārā no mājas un pagalma un skriešus devos uz krogu; vienā mirkli mans zirgs bija apseglots, un es trakā neomā auļoju uz Drūzenheimu, izdrāzos tai cauri un joņoju tālāk.

Kad domāju, ka esmu drošībā, sāku jāt lēnāk un tikai tad pa īstam izjutu, cik nelabprāt dodos projām no mācītājā mājas. Tomēr pakļāvos liktenim, vislielākajā mierā nodevos pārdomām par vakarējo pastaigu un klusībā loloju cerību drīz atkal tikties ar Fridriku. Tomēr šīs rāmās jūtas drīz vien atkal pārvērtās nepacietībā, un tad es nolēmu ātri aizjāt līdz pilsētai, pārģērbties un paņemt jaunu, labu zirgu; tādā gadījumā, kā savā kaisles uzplūdumā iztēlojos, es paspētu atgriezties un lūgt piedošanu vai nu pirms pusdienām, vai drīzāk gan ap launaga laiku, bet pievakarē jau nu noteikti.

Es jau gribēju iecirst zirgam piešus sānos, lai realizētu savu nodomu, bet tad man pēkšņi ienāca prātā cita un, kā likās, labāka ideja. Jau vakar es Drūzenheimas viesnīcā biju ievērojis ļoti tīri apģērbto saimnieka dēlu, kurš arī šorīt, pagalmā kaut ko strādādams, mani sveicināja. Viņš bija manā augumā un, pavirši apskatot, likās man līdzīgs. Domāts — darīts! Tikko biju pagriezis zirgu atpakaļ, tā vienā mirklī jau atrados Drūzenheimā; es savu rumaku ievedu stalli un īsi un skaidri pateicu jauneklim savu lūgumu — lai viņš man aizdod savas drānas, tāpēc ka man padomā izspēlēt Zēzenheimā jautru joku. To man nenācās divreiz teikt — viņš ar prieku izpildīja manu lūgumu un uzslavēja mani par to, ka gribu jaunkundzītes uzjautrināt, — viņas esot tik krietnas un labas, it īpaši Rīkītes jaunkundze, un arī vecāki labprāt vēloties, lai mājās visi vienmēr Initu priecīgi un apmierināti. Viņš mani uzmanīgi aplūkoja un, spriežot pēc mana apģērba, droši vien nodomāja, ka esmu nabaga puisis, tāpēc sacīja: «Ja jūs gribat iekarot simpātijas, tad šis ir pareizais ceļš!» Pa to laiku mēs ar pārģērbšanos bijām tikuši jau gandrīz galā; kaut gan patiesībā viņam nevajadzēja savas svētku drānas mainīt pret manējām, taču viņš man uzticējās, turklāt vēl viņa stallī palika mans zirgs. Es drīz vien stāvēju skaisti saposies un iesitu ar dūri sev pa krūtīm, bet mans draugs, ka likās, ar patiku aplūkoja savu līdzinieku.

— Tā lieta iet, brāļa kungs! — viņš sacīja, sniegdams man roku, un es braši situ viņam saujā. — Tikai neej par tuvu manai meitenei, viņa varētu mūs abus sajaukt.

Matus, kas tagad bija atkal pilnīgi atauguši, es sasukāju apmēram tāpat ka viņējos, un, kad biju šo puisi vairākkārt aplūkojis, tad man ienāca prātā jautra ideja ar apdedzinātu korķi uzzīmēt savas uzacis biezākas un vidū savilkt ciešāk kopā, lai tās līdzinātos viņējām; tā, gatavodamies izpildīt savu noslēpumaino nodomu, es sev gribēju piešķirt arī atbilstošu izskatu.

— Vai jums, — es vaicāju, kad viņš man sniedza savu ar lentu apsieto platmali, — nav kaut kas kārtojams mācītāja muižā? Tad mana ierašanās tur būtu itin dabiska.

— Labi! — viņš atbildēja. — Bet tad jums vēl divas stundas jāpagaida. Mūsu mājās atrodas nedēļniece, un es palūgšu, lai man iedod aizvest mācītājā kundzei rausi, bet jūs tad varēsit to nogādāt. Augstprātība te jārnet pie rnalas, un joks iznāks labs.

Es nolēmu gaidīt, taču šīs divas stundas vilkās bezgalīgi ilgi, un, kad pagāja vēl arī trešā, līdz rausis tika izvilkts no krāsns, tad jau galīgi biju zaudējis pacietību. Beidzot es cepumu saņēmu gluži siltu un jaukajā, saulainajā dienā traucos projām, nesdams šo savu akreditēšanās rakstu; mans līdzinieks vēl kādu gabaliņu mani pavadīja un solījās vakara pusē atnākt pretī un atnest manas drēbes, bet es tam dedzīgi pretojos un paturēju pats sev tiesības aizgādāt atpakaļ viņa uzvalku.

Nebiju necik tālu aizgājis ar savu dāvanu, kuru nesu ietītu tīra salvetē, kad ieraudzīju pa gabalu nākam pretī savu draugu ar abām jaunavām. Mana sirds sažņaudzās tik cieši, kā zem šīs jakas tai nemaz nepienāktos. Es apstājos, ievilku elpu un mēģināju apsvērt, ko tagad lai daru, un tikai tad pamanīju, ka šī apkārtne man bija ļoti izdevīga, jo viņi gāja gar strauta otru malu un strauts, ka ari pļavas gabals, pa kuru tas tecēja, neļāva mūsu taciņām sanakt pārāk cieši kopā. Kad viņi bija tikuši man iepretī, Frīdrika, kas jau sen bija mani ieraudzījusi, uzsauca:

•— 2orž, ko tu tur nes?

Es biju pietiekami gudrs, lai pamanītos aizsegt seju ar cepuri, kuru tai brīdī noņēmu, bet salveti ar nešļavu pacēlu augstu gaisā.

— Kristību rausis! — viņa izsaucās. — Kā klājas māsai?

— Lābi, — es atbildēju, mēģinādams runāt ne nu gluži elzasiešu izloksnē, tomēr sveša manierē.

— Aiznes to uz mājām! — teica vecākā māsa. — Un, ja māti nesatiec, tad nododi to kalponei; pagaidi tomēr mūs, mēs drīz atgriezīsimies, vai dzirdi!

Es steidzos pa savu taku talak, priecīgā prātā lolodams cerības, ka gan jau viss beigsies labi, ja sākums bijis laimīgs, un drīz vien sasniedzu mācītāja māju. Ne istabās, ne arī virtuvē nesastapu neviena cilvēka; man gan likās, ka pats saimnieks atradās savā darbistabā, bet es negribēju viņu traucēt, tāpēc apsēdos durvju priekšā uz sola, noliku rausi sev blakus un uzvilku cepuri uz acīm.

Neatceros, ka vēl kādreiz mani būtu pārņēmusi tik ti-kama sajūta. Bija tik labi atkal sēdēt uz šī sliekšņa, par kuru vēl nesen izmisuma biju meties lauka, apzināties, ka esmu meiteni jau atkal redzējis, atkal dzirdējis viņas balsi — īsu bridi pēc tam, kad savā drumaja noskaņojumā biju paredzējis ilgu šķiršanos; bija labi gaidīt, ka viņa kuru katru acumirkli var parādīties un izdarīt atklājumu, kas liktu manai sirdij straujāk pukstēt, kaut gan šajā riskantajā gadījumā tas nevarētu mani apkaunot; un tad vēl pie pašas ieejas mājā viņu gaidīja pārsteigums, kas stipri vien pārspēja visus tos jokus, par kuriem bijām smējušies vakar. Mīlestība un grūtības tomēr ir vislabākie skolotāji; šai gadījuma tie uz mani iedarbojās abi kopā un skolnieks bija izrādījies savu skolotāju cienīgs.

No šķūņa iznāca kalpone un tuvojās man.

— Nu, vai rausis ir izdevies? — viņa man jautāja. — Kā klājas māsai?

— Viss kārtība, — es sacīju un, acu nepaceldams, noradīju uz rausi.

Viņa paņēma sainīti un sāka mani strostēt:

— Kas tad tev nu atkal šodien lecies? Vai Berbīte kārtējo reizi paskatījusies uz kādu citu? Tad neizgāz tapec savu slikto omu uz mums! Ja tādā gara turpināsies, tad tā gan būs laba laulība!

Tā kā viņa runāja diezgan skaļi, tad mācītājs pienāca pie loga un vaicāja, kas te notiek. Kalpone paskaidroja; es piecēlos un pagriezos pret saimnieku, taču cepuri alslaju uzmauktu uz acīm. Kad viņš bija pateicis dažus laipnus vārdus un lūdzis mani vēl palikt, es devos uz dārzu un patlaban kā gribēju tajā ieiet, kad mani pasauca mācītāja kundze, ienākdama pa pagalma vārtiem. Tā kā saule spīdēja man tieši sejā, tad es atkal izmantoju priekšrocību, ko man deva cepure, un sveicināju viņu, pievilkdams kāju, bet viņa pieteica, lai es neaizejot, nenobaudījis cienastu, un iegāja mājā. Es staigāju pa dārzu šurp un turp; līdz šim viss bija noritējis joti sekmīgi, taču, kad iedomājos, ka drīz atgriezīsies jaunieši, man vajadzēja dziļāk ievilkt elpu. Pēkšņi pie manis pienāca māte un gribēja kaut ko jautāt, bet, ieskatījusies man sejā, kuru es vairs nevarēju aizsegt, palika ka uz mutes sista.

— Es meklēju Zoržu, — viņa pēc brītiņa sacīja, — un ko es te atrodu! Tas esat jūs, jaunais kungs? Cik veidos tad jūs spējat parādīties?

— Nopietni tikai vienā, — es atbildēju, — bet pa jokam tik daudzos, cik vien vēlaties.

— Es negribu izjaukt jūsu joku, — viņa pasmaidīja, — izejiet pa dārza otru pusi laukā pļavā un palieciet tur, līdz dzirdēsit aicinām pusdienās; tad nāciet atpakaļ, bet es jau būšu visu ievadījusi, ka nākas.

Es ta ari darīju, bet, kad biju ticis aiz ciemata dārzu žogiem un gribēju doties uz pļavām, man pa taciņu pretī nāca daži zemnieki un es apjuku. Tad pagriezos uz mežiņa pusi, kās atradās pavisam tuvu kāda paugura virsotnē, un nolēmu tur paslēpties līdz noteiktajam laikam. Kad es tanī iegāju, mani pārņēma pavisam dīvaina sajūta, jo skatiens atdūrās pret tīri nokoptu laukumu ar soliem, kas bija izvietoti tā, ka no katra pavērās skaists skats uz apkarini. Te bija redzams ciemats un baznīcas tornis, tālāk Druzenheima un aiz tas mežiem apaugušās Reinas salas, iepretī Vogēzu kalni un pašās beigās ari Strasburgas katedrāle. Šīs dažādās spilgtās gleznas atradās koku un krūmu zaru ietvarā, tā ka jaukāku un tīkamāku skatu nemaz nevarēja iedomāties. Es apsēdos uz sola un pamanīju, ka pie lielākā koka ir piesista garena plāksnīte ar uzrakstu «Frīdrikas atpūtas vieta». Man neienāca prātā, ka es varētu būt atnācis, lai traucētu viņas mierīgo atpūtu, jo dzimstošai kaislībai piemīt jaukums, ka tā neapzinās savu cēloni un arī nedomā par beigām, — tā veldzējas savā prieka un pat nenojauš, ka spētu nodarīt arī ļaunumu.

Es tikko biju paguvis apskatīt šo vietu un patlaban kā gribēju nodoties saldiem sapņiem, kad izdzirdu kādu ua-kam — tā bija pati Fridrika.

— 2orž, ko tu šeit dari? — viņa uzsauca no tālienes.

— Neesmu 2oržs, — es atsaucos, skriedams viņai preti, — bet gan kāds cits, kurš tūkstoškārt lūdz piedošanu.

Viņa raudzījās uz mani izbrīnā, bet tad tūlīt saņēmās, dziļi ievilka elpu un sacīja:

— Nejaukais cilvēk, kā jūs mani nobaidījāt!

— Pirmais masku tērps spieda mani apvilkt arī otru,— es iesaucos. — Ta pirmā maska būtu nepiedodama, ja vien es būtu zinājis, pie ka dodos, bet šo otro jūs droši vien piedosit, jo tajā es izskatos pēc cilvēka, kuru jūs tik laipni sagaidāt.

Viņas bālie vaigi bija pārklājušies ar brīnum skaistu, rožainu sārtumu.

— Nu, vismaz sliktāk kā pret 2oržu es pret jums neizturēšos. Bet apsēdīsimies! Jaatzīstas, ka es pamatīgi nobijos.

Ārkārtīgi satraukts es apsēdos viņai blakus.

— To, kas noticis līdz šorītam, mēs visu jau uzzinājām no jūsu drauga, — viņa sacīja. — Tagad stāstiet par tālāko.

Es to neliku divreiz teikt, bet tūdaļ ņēmos tik komiski attēlot pretīgumu, ko izjutu pret savu vakardienas izskatu, un savu traukšanos projām no viņas mājām, ka viņa sirsnīgi un mīļi smējās; tad pastāstīju arī pārējo — gan visai kautrīgi, tomēr pietiekami dedzīgi, lai manus vārdus varētu noturēt par mīlestības atklāšanu tādā veidā, kā to mēdza darīt senos laikos. Atkalredzēšanās prieku es beidzot izbaudīju, noskūpstīdams viņas roku, kuru viņa at-staja manējā. Vakarnakt, kad pastaigājāmies mēnesnīcā, viņa bija uzņēmusies visas rūpes par sarunas vadīšanu, bet tagad es savu parādu bagātīgi atlīdzināju. Prieks par to, ka varu viņu atkal redzēt un stāstīt visu, ko vakar noklusēju, bija tik liels, ka es savā runigumā nemaz nepamanīju, cik meitene kļuvusi domīga un klusa. Viņa vairākkārt dziļi ievilka elpu, un es neskaitāmas reizes lūdzu piedošanu par to, ka esmu viņu ta nobiedējis. Cik ilgi mēs 1ā nosēdējām, to es nezinu, tikai pēkšņi izdzirdām saucienu: «Rīkīt! Rīkīt!» Tā bija masas balss.

— Nu gan būs labi joki, — mīļā meitene sacīja, atkal pilnīgi atguvusi jautrību. — Viņa pienāks no manas pu-scs, — Fridrika vēl piebilda, noliekdamās uz priekšu, lai mani pa pusei aizsegtu, — pagriezieties projām, lai jūs uzreiz nevarētu pazīt!

Māsa ienāca laukumiņā, bet ne jau viena — viņai līdzi nāca Veilands, un abi, mūs ieraudzījuši, palika stāvam kā pārakmeņojušies.

Ja mēs pēkšņi ieraudzītu no mierā iegrimušas jnājas jumta izlaužamies liesmas vai arī sastaptos ar briesmoni, kura pretigais izskats iedvestu reizē gan sašutumu, gan bailes, tad mūs tomēr vēl nepārņemtu tik lielas šausmas, kādas izjūtam, kad gluži negaidot paši savām acīm ieraugam kaut ko tādu, kas mums morāliskā ziņā bija licies pilnīgi neiespējams.

— Ko tas nozimē? — māsa izbailēs steidzīgi iesaucās.

— Kas tad tas? Tu ar Zoržu! Roku rokā! Kā to lai saprot?

— Mīļā māsiņ, — Fridrika atbildēja visai nedroši,

— nabaga puisis kaut ko lūdza no manis, viņam arī pie tevis ir lūgums, bet tev viņam jau iepriekš jāpiedod.

— Es te neko nesaprotu un nespēju aptvert, — māsa sacīja, galvu kratīdama, un paskatījās uz Veilandu, kurš, būdams kluss pēc dabas, stāvēja pavisam mierīgi un nolūkojas šajā scēnā, neteikdams ne vārda. Fridrika pieceļas un vilka arī mani augšā.

— Nevilcinieties! — viņa sauca. — Lūdziet piedošanu un saņemiet to!

— Nūjā, — es nomurmināju un piegāju vecākajai māsai diezgan tuvu klāt. — Piedošana man ir vajadzīga.

Viņa atlēca atpakaļ, skaļi iekliedzās un nosarka kā zemene, tad atkrita zālē, smējās neatņemdamas un nemaz nevarēja rimties, bet Veilands, omulīgi smiedamies, sacīja:

— Tu esi varens puisis.

Tad viņš paņēma manu roku savējā un pakratīja. Parasti viņš ar maiguma pierādījumiem nešķiedās, bet šaja rokas spiedienā bija jaušams sirsnīgums un uzmundrinājums, kaut gan diezgan skopā devā.

Mazliet vel atpūtušies un nomierinājušies, mēs devāmies atpakaļ uz ciematu. Pa ceļam es uzzināju, kā šī brīnumaina tikšanās bija varējusi notikt. Kad pastaiga tuvojās beigām, Fridrika bija nošķīrusies no pārējiem, lai pirms pusdienām vēl brītiņu atpūstos savā iemīļotajā vietiņā, un, kad abi pārejie bija pārnākuši mājās, māte viņus bija sūtījusi, lai steidzīgi iet pakaļ Frīdrikai, jo pusdienas jau esot gatavas.

Māsa nebēdnīgi jokojās, bet, uzzinājusi, ka māte noslēpumu jau atklājusi, izsaucās:

— Tagad vēl tikai atliek tādā pašā veidā izjokot tēvu, brāli, kalpu un kalponi.

Kad bijām nonākuši līdz dārza žogam, Fridrikai ar manu draugu vajadzēja doties pa priekšu uz māju. Kalpone strādāja dārzā, un Olīvija (tā sauksim vecāko māsu ari šai ģimenē) viņai uzsauca:

— Pagaidi, man tev kaut kas sakāms!

Mani viņa atstāja stāvam pie žoga un devās pie kalpones. Es redzēju, ka abas ļoti nopietni sarunājās. Olīvija mēģināja viņai iestāstīt, ka Zoržs esot saķildojies ar Berbi un, kā liekas, tagad vēloties precēt viņu. Meičai tas nemaz nebija nepatīkami, un tad es tiku piesaukts klāt, lai apstiprinātu teikto. Glītā, vienkāršā meiča nodūra acis un palika ta stāvam, līdz es piegāju pavisam tuvu klāt. Bet tad, pēkšņi ieraudzījusi svešo seju, arī viņa skaļi iekliedzās un aizskrēja. Olīvija lika man steigties viņai pakaļ un aizturēt viņu, lai merga neieskrietu mājā un nesaceltu troksni, bet pati teicās aiziet un apskatīties, ka ir ar tēvu. Pa ceļam Olīvija sastapa kalpu, kura sirds nebija vienaldzīga pret kalponi, bet es pa to laiku biju meiču panācis un turēju viņu ciet.

— Padomā tikai, kāda laime! — Olīvija sauca. — Ar Berbi visam beigas, un Zoržs prec Līziņu.

— Es jau sen domāju, ka ta būs, — lāga puisis noteica un sapīcis palika stāvam.

Es meičai ieskaidroju, ka tagad gribam tikai izjokot tēvu. Mēs abi gajam klāt puisim, taču viņš pagriežas atpakaļ un grasījās iet projām, bet Līze piesauca viņu klāt, un ari viņš aiz pārsteiguma muti vien iepleta, kad redzēja, ka ir piemānīts. Tad visi kopā gājām uz mājām. Galds bija uzklāts, un tēvs jau atradas istaba. Olīvija, cenzdamās stāvēt man priekšā, piegaja pie sliekšņa un sacīja:

— Tēv, tev taču tas būs pa pratam, ja Zoržs šodien ēdīs pusdienas kopā ar mums? Tikai tev jāatļauj viņam paturēt cepuri galvā.

— Manis pēc, — vecais atbildēja, — bet kāpēc viņam tik dīvaini jāuzvedas? Vai viņš sevi ir savainojis?

Viņa pavilka mani uz priekšu tādu pašu, kāds es tur stāvēju, — ar platmali galvā.

— Nē! — viņa atsaucās, vezdama mani istabā. — Bet viņam tur apakšā ir izperēti putnu mazu|i, un tie varētu izlidot un sacelt jampadraci, jo ir īsti nebēdnieki.

Tēvam šis joks gluži labi patika, kaut gan viņš īsti labi nesaprata, ko tas nozīmē. Tajā pašā brīdī Olīvija noņēma man cepuri, paklanījās, pievilkdama kāju, un prasīja, lai es daru tapat. Vecais paskatījās uz mani un pazina mani, taču nezaudēja savu priestera stāju.

— Paskat tikai, kandidāta kungs! — viņš izsaucās un draudēdams pacēla pirkstu. — Jūs esat varen ātri pārsēdies cita zirga, bet es pa nakti esmu zaudējis palīgu, kas vēl vakar tik laipni apsolījās dažreiz manā vieta kāpt kancelē un norunāt svētdienas sprediķi.

Tad viņš sirsnīgi nosmējās, sasveicinājās ar mani, un mēs sēdāmies pie galda. Mozus ieradās krietni vēlāk, jo viņš ka jau izlutināts pastarītis bija paradis laist gar ausīm zvanu, kas aicināja pusdienas. Turklāt vel viņš pārējai sabiedrībai pievērsa visai maz uzmanības pat tādos gadījumos, kad runāja citiem pretī. Lai viņš jau sākumā kaut ko nenojaustu, mani nosēdināja nevis starp masām, bet gan galda galā, kur dažkart mēdza sēdēt Zoržs. Ienācis pa durvīm, pret kuram es sēdēju ar mugurpusi, viņš spēcīgi uzsita man uz pleca un teica:

— Dievs svētī maltīti, Zorž!

— Paldies, paldies, junkur! — es atsaucos. Izdzirdis svešu balsi un ieraudzījis svešu seju, viņš iztrūkās.

— Nu, ko tu teiksi? — Olivija jautāja. — Vai viņš neizskatās ļoti līdzīgs savam brālim?

— Ja, no mugurpuses, — Mozus atbildēja, jau atkal pilnīgi pārvarējis apjukumu, — tikpat līdzīgs kā visiem citiem cilvēkiem.

Vairāk viņš uz mani pat nepaskatījās, bet cītīgi ķērās pie maltītes, lai pagūtu apēst ari tos ēdienus, kurus bija palaidis garam. Pēc brīža viņš pēkšņi iedomājās piecelties un iziet ārā, lai nodotos kaut kādām nodarbībām pagalmā un dārzā. Kad bija pienācis laiks ēst saldo ēdienu, ieradās īstais Zoržs un visus vēl vairak uzjautrināja. Tā kā viņš bija ļoti greizsirdīgs, tad pārējie ņēmās viņu piezobot un apgalvoja, ka viņš tagad mani esot padarījis par savu sāncensi, taču puisis izrādījās pietiekami saprātīgs un izveicīgs un, vienā laidā tērgādams par savu līgavu, savu līdzinieku un abām mācītāja jaunkundzēm, prata visu sajaukt tādā putrā, ka beigās vairs nevarēja saprast, par kuru īsti ir runa; tad arī viņam lika mieru uri atļāva netraucēti izdzert glāzi vīna un notiesāt gabalu paša atsūti tā rauša.

Pēc pusdienām jaunieši sāka prātot, ka vajadzētu doties pastaiga, taču man savās zemnieka drānās bija neērti iet līdzi. Uzzinājušas, kāpēc tik lielā steigā esmu traucies projām, sievietes gan jau agri no rita bija atcerējušas, ka skapī karajas skaisti, sasaitējami samta svārki, kurus valkājot jaunkundžu brālēns, kad ciemojoties šeit un dodoties medībās. Visādi atjokodamies, es tomēr atteicos vilkt tos mugurā, jo jutu sevī godkārīgu pārliecību, ka nevajag ar brālēna ietērpu bojāt labo iespaidu, kādu biju radījis savā zemnieka veidolā. Tēvs bija devies diendusā, māte, kā arvien, bija aizņemta ar saimniecības darbiem. Tad draugs ierosināja, lai kaut ko pastāstu, un es tūlīt biju ar mieru. Mēs devāmies uz diezgan plašo lapeni, un tur es stāstīju paša sacerēto pasaku, kurai pēc tam devu nosaukumu — «Jaunā Meluzīne»l52. To varētu pielīdzināt «Jaunajam Parisam» apmēram tāpat kā jaunekli zēnam, un es šo pasaku būtu šeit ievietojis, ja vien nebaidītos ar kaprīzu iztēles rotāju nodarīt pāri lauku dzīves tiešamībai un vientiesībai, ko šeit redzam tik jauki izpaužamies. Vārdu sakot, man izdevās panākt efektu, kas līdzīgu sacerējumu izdomātājam un stāstītājam sagādā gandarījumu: izraisīt ziņkāri, saistīt uzmanību, radīt vēlēšanos jau priekšlaikus atrast atrisinājumu vissarežģītākajām peripetijām, likt vilties paredzējumos, jaukt prātus tādējādi, ka neparastus notikumus nomaina vēl neparastāki, modinot līdzjūtību un bailes, likt raizēties, viest sirdī aizkustinājumu un beigas nomierināt prātu, pārvēršot šķietamu nopietnību asprātīgā un jautrā jokā, kā arī gādāt par to, lai iztēlē varētu rasties jaunas ainas un lai klausītājiem pietiktu vielas tālākam pārdomām.

Ja kāds vēlāk kādreiz izlasītu šo pasaku un sāktu šaubīties, vai tai ir varējusi būt tāda ietekme, tad lai viņš atceras, ka cilvēka īstais aicinājums ir darboties tagadnē. Rakstīšana ir valodas nelietīga izmantošana un klusa lasīšana savā nodaba — nožēlojams runāšanas surogāts. Tas, cik daudz cilvēks spēj ietekmēt citus cilvēkus, ir viņa personības nopelns; jaunatne visspēcīgāk iekvēlina jaunatni, un šeit tad arī rodas visīstākā ietekme. Tieši tā iedveš dzīvību pasaulei un neļauj tai izmirt nedz morāliski, nedz fiziski. No tēva es biju mantojis pamācīgu daiļrunību, no mātes — spēju dzīvi un spilgti attēlot visu, ko var radīt un izmantot fantāzija, uzsvaidzināt sen zināmas pasakas, izdomāt un pastāstīt jaunas un pat stāstot tās sacerēt. No tēva mantotās īpašības dēļ es sabiedrībā dažkārt radīju sapīkumu, jo kuram gan patīk klausīties cita cilvēka domu un uzskatu izklāstu, it īpaši vēl jauna cilvēka spriedumus, kas vienmēr šķiet nepilnīgi, tāpēc ka viņam nav lielas pieredzes. Turpretī māte mani bija pietiekami apveltījusi ar spēju risināt sarunu sabiedrībā. Pat vistukšākā pasaka spēj stipri rosināt iztēli, un cilvēka prāts ar pateicību uztver ari visnabadzīgāko saturu.

Ar šādiem stāstiem, kurus sacerēju bez jebkādām pūlēm, es iemantoju bērnu mīlestību, uzmundrināju un sajūsmināju jauniešus un saistīju vecāku cilvēku uzmanību. Taču tāda sabiedrībā, kāda tā parasti mēdz būt, man drīz vien nācās šādu nodarbību pārtraukt, un līdz ar to daudz zaudēja mana priecīgā dzīves uztvere un rosmīgā gara darbība, tomēr šie abi iedzimtie dotumi man piemita visu mūžu, turklāt tiem vēl pievienojās iekšēja nepieciešamība izteikties tēlaini un līdzībās. Vērīgais un ar asu prātu apveltītais doktors Galls^153, kas saskaņā ar savu mācību atklāja manī šīs īpašības, apgalvoja, ka es esot dzimis, lai kļūtu par tautas tribūnu. Šis atklājums mani izbiedēja ne pa jokam, jo neradās nekas tāds, ar ko runās vērsties pie savas nācijas, un, ja doktora apgalvojums izrādītos pamatots, tad viss pārējais, ko es pasāktu, diemžēl būtu tikai nepareizi izvēlēta nodarbošanās.

TREŠĀ DAĻA

Ir gādāts par la, la! koki neieaugtu debesis.1

Vienpadsmitā grāmata

Kad es, sēdēdams Zēzenheimā dārza lapenē, pabeidzu savu pasaku, kurā ikdienišķais visai jauki mijās ar neiespējamo, tad redzēju, ka mans savdabīgais stāstījums ir pilnīgi apbūris klausītājas, kuras jau līdz tam bija izrādījušas neparasti lielu interesi par visu, ko es runāju. Meičas mani sirsnīgi lūdza uzrakstīt viņām šo pasaku, lai pašas varētu vēl dažkārt tajā ieskatīties, kā arī palasīt priekšā citiem. Es to labprāt apsoliju arī tāpēc, ka cerēju šo apstākli izmantot par iemeslu vēlreizējam apciemojumam un tādējādi nodibināt ar viņām tuvāku pazīšanos. Mūsu kompānija uz brīdi izšķīrās, un visi laikam juta, ka pēc tik jautri pavadītas dienas vakars varētu kļūt garlaicīgāks. No šādām raizēm mani atbrīvoja draugs, arī mana vietā izlūgdamies atļauju tūdaļ atvadīties, jo viņš, kā jau centīgs un kārtīgs students, gribot šo nakti pavadīt Drū-zenheima, lai rit jau laicīgi ierastos Strasburgā.

Savu naktsmītni mēs abi sasniedzām klusēdami: es — tāpēc ka manā sirdī bija ieķērusies āķa atkarpe, kas vilka atpakaļ, bet viņš — tāpēc ka viņam prātā bija kaut kas cits, ko viņš man pastāstīja, tiklīdz bijām nonākuši galā.

— Dīvaini gan, — viņš iesāka, — kā tev ienāca prāta tieši ši pasaka. Vai tu nemanīji, ka tā radīja visai savādu iespaidu?

— Patiešām, — es atbildēju, — kā gan es varēju nepamanīt, ka vecākā māsa dažviet smējās skaļāk, nekā nākas, un jaunākā galvu vien grozīja, kad jūs nozīmīgi saskatījāties un tu pats teju, teju apjuki. Nenoliedzu, ka tas mani gandrīz vai izsita no sliedēm, jo man ienāca prātā, ka varbūt neklājās šim jaukajām meitenēm stāstīt tādas blēņas, kuras viņam labāk bulu nezināt, un turklāt vēl radīt par vīriešiem tik sliktu priekšstatu, kādam par attēloto dēkaini neizbēgami jārodas.

— Ne jau tur tas suns aprakts! — mans draugs izsaucās. — Tu neuzminēji vis — un kā gan tu varētu to uzminēt? Mīļajiem bērniem šādas lietas nemaz nav tik nezināmās, kā tu iedomājies, jo plaša sabiedrība šeit dod iemeslu pārdomām par dažu labu jautājumu, taču Pār-reinā dzīvo tāds laulāts pāris, kādu tu attēloji, kaut gan darīji to pārspīlēti un pasakai atbilstošā stilā. Viņš ir tieši tāda liela auguma, rupjš un lempīgs, bet viņa tik maziņa un gracioza, ka viņš varētu savu sievu nēsāt uz plaukstas. Abu attiecības un dzīves gājums tik ļoti saskan ar tavu stāstījumu, ka meičas man pavisam nopietni jautāja, vai tu šos cilvēkus pazīstot un vai neesot tos ar nodomu izkariķējis. Es apgalvoju, ka ne, un tu darīsi labi, ja atstasi šo pasaku neuzrakstītu. Gan jau mēs pratīsim novilcināt laiku un aizbildināties.

Es ļoti izbrīnījos, jo par kaut kādu laulātu pāri šaipus Reinas vai ari Pārreina nebiju nemaz domājis, un es pat nebūtu varējis pateikt, kā man ienācis prata šis sižets. Es labprāt mēdzu klusībā sacerēt šādus jocīgus stāstus, konkrēti tos ne uz vienu neattiecinot, un man likās, ka ari citi klausīdamies tos uztvers tāpat.

Kad es pilsētā atkal atgriezos piešāvām nodarbībām,tad man tās šķita apgrūtinošākas nekā jebkad, — cilvēks, kas dzimis, lai darbotos, kaldina dažadus plānus un pārslogo sevi ar darbiem. Tas viss vedas gluži labi līdz tam brīdim, kad uzrodas vēl kāds fizisks vai morāls šķērslis, kas skaidri parada, ka cilvēka spēki neatbilst viņa pasākumiem.

Jurisprudences studijās mana centība izpaudās tik lielā mēra, cik bija nepieciešams, lai ar godu aizstāvētu disertāciju; medicīna mani valdzināja tāpēc, ka ta ļāva saskatīt dabu vispusīgi, kaut gan pilnīgi to neatklāja, turklāt pie šīs zinātnes mani saistīja gan paziņu loks, gan ieradums; zināmu daļu laika un uzmanības vajadzēja veltīt ari sabiedrībai, jo vairākas ģimenes bija dažādi centušās parādīt man savu mīlestību un cieņu. To visu es būtu varējis paveikt un tādā pašā gara turpināt, ja vien manus plecus pārāk smagi nenospiestu nasta, ko bija uzkrāvis llerders. Viņš bija pārplēsis priekškaru, kas manam acīm noslēpa vācu literatūras nabadzību, viņš bija nežēiigi satriecis dažu labu manu aizspriedumu, un ta pie dzimtenes debesim palika tikai nedaudzas nozīmīgas zvaigznes, bet visas pārējas viņš atzina tikai par mirkli uzliesmojošiem meteoriem, turklāt viņš bija tik stipri iedragājis manas ce-ribas un paredzējumus attiecībā uz mani pašu, ka es sāku šaubīties par savam spējām. Tai pašā laika viņš mani rāva sev līdzi uz brīnišķīgā, platā ceļa, pa ko pats tiecās iet, centās pievērst manu uzmanību saviem mīļākajiem rakstniekiem, kuru vidū paši pirmie bija Svifts un Ilama-nis^2, un uzpurināja mani daudz spēcīgāk nekā bija satriecis. Tagad šim interešu un noslieksmju sajaukumam vēl pievienojās pieaugoša kaislība, kas draudēja mani aprīt un tāpēc varēja gan mani novirzīt no pašreizējām tieksmēm, taču diezin vai spēja pacelt tām pāri. Turklāt mani piemeklēja fiziska kaite, kas izpaudās tādējādi, ka pēc ēšanas rīkle arvien bija kā aizžņaugta, un tio šīs sajūtas es visai viegli tiku vaļa tikai pēcāk, kad atteicos no sarkanvīna, kuru mēs pansijā ļoti labprāt dzērām. Ari šī neciešama indeve Zēzenheimā mani nemocīja, tā ka es tur jutos divkārt labi, taču, kad atsaku savu pilsētas diētu, vecā kaite, man par lielu nepatiku, atkal lika sevi just. Tas viss mani padarīja domīgu un īdzīgu, un mana āriene droši vien atbilda iekšējam noskaņojumam.

Drūmāks nekā jebkad, jo pēc maltītes minētā liksta atkal bija kļuvusi stipri jūtama, es piedalījos ārstu apgaitā klīnikā. Spirgtais možums un omulība, kāda godājamais skolotājs veda mūs no gultas uz gultu, precīzā zīmīgu simptomu noteikšana, secinājumi par slimības norisi vispār, interesantā hipokratiskā ārstēšanas metode, kas bez teorijas, tikai uz paša pieredzes pamata palīdzēja izkristalizēties atziņām, runas, kuras viņš parasti mēdza teikt savu mācību stundu beigās, — tas viss mani vilktin vilka pie šā cilvēka un jo mīļāku un saistošāku manā uztverē padarīja svešo specialitāti, kurā es ieskatījos tikai kā caur šauru spraugu. Mans pretīgums pret slimniekiem kļuva jo mazāks, jo vairāk es mācījos pārvērst faktus tādos jēdzienos, ar kuru palīdzību varētu būt iespējama cilvēka ķermeņa un gara izdziedināšana un atjaunošana. Laikam gan profesors mani — šo dīvaino jauno cilvēku — bija īpaši ievērojis un piedevis savādo anomāliju, kas mani dzina apmeklēt viņa lekcijas. Šoreiz viņš savu stāstījumu nenobeidza, kā parasti, ar secinājumu, kas attiecas uz kādu slimību, bet jautri sacīja: «Mani kungi! Drīz sāksies brīvdienas. Izlietojiet tās, lai smeltos jaunus spēkus; studijām vajadzīga ne tikai nopietnība un centība, bet tās prasa ari možumu un gara brīvību. Izvingriniet savus locekļus, ceļojot kājām vai jāšus pa mūsu skaisto zemi, — vietējiem iedzīvotājiem tad sagādās prieku tas, pie kā viņi jau pieraduši, bet iebraucējiem radīsies jauni iespaidi, kuri paliks patīkamā atmiņā.»

Patiesiba no visiem tikai mēs divi bijām tādi, uz kuriem šis aicinājums varēja attiekties, un lai dievs dod, ka tas otrais šo recepti butu saņēmis ar tādu pašu sajūsmu kā es. Man šķita, ka esmu dzirdējis balsi no debesīm, un es steigšus devos pasūtīt zirgu un glīti uzposties. Aizsūtīju kādu cilvēku ari pēc Veilanda, bet viņš nebija atrodams. Tomēr savu lēmumu nemainīju, taču gatavošanās cc|am diemžēl ieilga un es netiku prom tik agri, ka biju cerējis. Lai cik ātri jāju, mani pārsteidza nakts. Ceļā nomaldīties nevarēju, un es turpināju savu aizrautīgo pasākumu mēness gaismā. Nakts bija vējaina un biedīga, un es iecirtu zirgam piešus sānos, lai uz tikšanos ar savu meiteni nevajadzētu gaidīt līdz rīta agrumam.

Bija jau vēla stunda, kad novietoju zirgu Zēzenheimā. Kad apvaicājos, vai mācītājā māja vēl deg gaisma, krodzinieks atbildēja, ka jaunkundzes tikko kā esot aizgājušas uz mājām, — viņš esot tā kā dzirdējis, ka viņas gaidījušas vēl kādu viesi. Tas man nepatika, jo es vēlējos būt vienīgais. Es steidzos nopakaļ, lai pagūtu ierasties vismaz ne vēlāk par to laiku, kad vajadzēja nākt pirmajam ciemiņam. Abas māsas vēl sēdēja namdurvju priekšā un nelikās sevišķi izbrīnījušās, taču pārsteigts biju es, kad dzirdēju Frīdriku Olīvijai pie auss sakam: «Nu, vai es neteicu? Te jau viņš ir!» Viņas mani ieveda istabā, un es ieraudzīju, ka tur jau bija sagatavots neliels cienasts. Matē sasveicinājās ar mani kā ar vecu paziņu, bet vecākā māsa, aplūkojusi mani gaisma, sāka skaļi smieties, jo viņa neprata slēpt savas izjūtas.

Pēc šīs sakuma mazliet dīvainas uzņemšanas sarunas tūlīt risinājās brīvi un raiti, un otrā rītā es uzzināju ari to, kas man vakara tika noklusēts. Frīdrika bija paredzējusi, ka es ieradīšos, un kurš gan nejūtas apmierināts, kad viņa nojausmas piepildās, — pat tāda gadījumā, ja tās bijušas bēdīgas. Jebkura priekšnojauta, ko vēlāk apstiprina konkrēts notikums, ceļ cilvēka pašapziņu, jo tad viņam ir pamats domāt, ka viņš ar savam smalkajam izjūtam spēj samanīt otras personas noskaņu pat no tālumā vai ari ka viņam piemīt brinum asa uztvere, kas dod iespēju saskatīt katrā ziņa pastāvošas, taču vēl nezināmas sakarības. Nepalika noslēpums ari, kāpēc Olīvija smējās, — viņa atzinās, ka viņu ļoti uzjautrinājis tas, cik es šoreiz izskatījies sakopies un uzposies; Frldrika savukārt atzina par labāku šo manu pārvērtību izskaidrot nevis ar dižošanās kāri, bet gan ar vēlēšanos patikt viņai.

Jau agri no rita Fridrika aicināja mani pastaigāties, bet māte un māsa gatavojās vēl dažu viesu uzņemšanai. Soļodams līdzās savai mīļajai meitenei, es baudīju lauku agrā svētdienas rīta brīnišķīgo jaukumu, ko tik lieliski attēlojis Hēbelis^3. Viņa man stāstīja par gaidāmajiem ciemiņiem un lūdza palīdzēt izkārtot visu tā, lai varētu izklaidēties kopīgi un iecerētie pasākumi norisinātos noteiktā secībā.

— Parasti, — viņa sacīja, — katrs pavada laiku, kā māk; par jautrību un rotaļām neviens īsti nerūpējas, tā ka beigu beigās vienai daļai viesu nekas cils neatliek kā sēsties pie kāršu spēles, bet pārējiem — iztrakoties dejās.

Mēs plānojām, kas būtu darāms pirms maltītes un kas vēlāk, mācījām viens otram dažādas viesību rotaļas, un starp mums valdīja saskaņa un omulība; tad baznīcas zvans aicināja uz dievkalpojumu, kur es noklausījos viņas tēva diezgan pasauso sprediķi, taču, stāvot Frīdrikai līdzās, man tas nelikās pārak garš.

Mīļotās būtnes tuvums vienmēr palīdz īsināt laiku, taču man šī stunda pagāja vēl arī īpašās pārdomās. Es uzskaitīju Frīdrikas priekšrocības, kuras viņa nupat tik brīvi bija man parādījusi: apvaldīta jautrība, naivitāte, kam piemita sava daļa apzinātības, prātīgums un reizē arī dzīvesprieks — īpašības, kas šķiet nesavienojamas, bet viņai tomēr piemita un arī ārēji vērta viņu visai pievilcīgu. Tagad man vajadzēja nopietnāk padomāt arī pašam par sevi, taču tas kavēja ļauties nepiespiestai jautrībai.

Kopš deju skolotāja ugunīgā meita bija nobūrusi un svētījusi manas lūpas (jo katra šāda iesvētīšana nozīmē gan vienu, gan otru), es diezgan māņticīgā kārtā biju apņēmies neskūpstīt vairs nevienu meiteni, jo baidījos kādā vēl nedzirdētā veidā nodarīt tai garīgu pārestību. Tāpēc apslāpēju sevī saldkaisles alkas, kas jaunieti dzen izlūgties no valdzinošas meitenes šādu daudzsološu vai arī diezgan nenozīmīgu labvēlību. Taču pat vistikumīgākajā sabiedrībā mani sagaidīja grūti izturami pārbaudījumi. Ta saucamās mazās rotaļas, kas mēdz būt vairāk vai mazāk asprātīgas un sapulcējušos jauniešus palīdz apvienot un saliedēt vienā pulkā, pa lielākajai daļai ir saistitas ar ķilu došanu un izpirkšanu, un tur diezgan liela nozīme tiek piešķirta skūpstiem. Bet es nu reizi par visām reizēm biju nolēmis neskūpstīties, un, kā jau dažkārt mēdz notikt, kad kāds trūkums vai šķērslis spiež mūs uz rīcību, kas mums citkārt nenāktu ne prata, tā ari es apkopoju visas savas talanta un humora rezerves, lai kaut kādi izlocītos un turklāt vēl sabiedrības acīs un sabiedrības labā vairāk iegūtu nekā zaudētu. Ja ķīlas izpirkšanai tika prasīts dzejolis, tad ar šo lūgumu parasti griezās pie manis. Es vienmēr biju tam sagatavojies un pratu izmantot izdevību, lai nodeklamētu kaut ko par godu namamātei vai ari kadai no dāmām, kas bija pret mani izturējusies vis-jaukak. Ja iegadījās ta, ka mani katra ziņā spieda skūpstīties, tad es sagudroju kādu pasākumu, ar ko citi arī bija apmierināti, un, ta ka jau laikus par visu biju padomājis, tad man nekad netrūka dažādu jautru priekšlikumu, taču vislabākās idejas vienmēr rodas bez iepriekšējas sagatavošanas.

Kad mes pārnācām mājās, tad no dažādām malām sabraukušie viesi jau priecīgi skraidelēja šurpu turpu, līdz Frīdrika viņus savāca vienkop un lūdza doties pastaigā uz jauko atpūtas vietu mežiņā, kurp pati visus aizveda. Tur jau bija sagatavots bagātīgs cienasts, un nu vajadzēja līdz pusdienām atlikušo laiku pavadīt kopīgas rotaļās. Te nu es ar Frīdrikas palīdzību, kaut gan viņa par manu noslēpumu neko nezināja, ierosināju un organizēju dažadas rotaļas bez ķilu izpirkšanas un skūpstiem.

Mana izdomas spēja un veiklība te bija nepieciešama vēl jo vairak tāpēc, ka šī sabiedrība, kas man citādi bija gluži sveša, acīmredzot visai drīz bija nojautusi manas attiecības ar šo jauko meiteni un tagad nu ar dažādām viltībām visādi mēģināja uzspiest to, no ka es klusībā centos izvairīties. Ja šādās kompānijās tiek pamanīts, ka starp diviem jauniešiem modušās simpātijas, tad arvien lūko vai nu viņus samulsināt, vai arī tuvināt vienu otram, gluži tāpat ka vēlāk, kad jau kļuvusi redzama kaislība, cenšas viņus atkal izšķirt, jo saviesīgam cilvēkam taču ir pilnīgi vienalga, vai viņš nodara labumu vai ari ļaunumu,' ja tikai var uzjautrināties.

Uzmanīgi vērojot, es šai rītā biju varējis iepazīt Frīdr rikas dziļāko būtību, un tāpēc ari visa turpmākajā laikā viņa manās acīs palika nemainīga. Jau no tā, cik laipni apkārtnes zemnieki sveicināja pirmām kārtām tieši viņu, varēja noprast, ka meitene pret tiem izturas labi un tiem patīk. Mājas soli mātei arvien palīdzēja vecākā meita, bet Frīdrikai nelika darīt nekā tāda, kas prasa fizisku piepūli, •— viņu saudzēja vājo krūšu deļ, kā piederīgie mēdza izteikties.

Ir sievietes, kuras mums sevišķi labi patīk istabas apstākļos, un atkal citas, kas labāk izskatās brīvā dabā; Fndrika piedereja pie pēdējam. Visa viņas būtība un viņas stāvs sevišķi valdzināja tad, kad viņa gāja pa taciņu, kas veda kalnup, — likās, meičas piemīlīgās kustības savā daiļuma sacenšas ar ziediem nosēto zemi un viņas sejas arvien līksmā izteiksme ir ka debesu zilgmes dzidrums. Spirdzinošo gaisotni, kas viņu apņēma, meitene atnesa sev līdzi arī uz mājām, un drīz vien es ievēroju, ka viņa prot izlīdzināt domstarpības un itin viegli izdzēst sīku nepatīkamu atgadījumu radīto nelabo iespaidu.

Iemīļotais cilvēks mums sagādā vistīrāko prieku tad, kad mēs redzam, ka par viņu priecājas ari citi. Frīdrika ar savu izturēšanos sabiedrībā visus apbūra. Pastaigas gājienos viņa gluži ka labais gars lidinājās šurp un turp un prata aizdzīt garlaicību vienā vai otra pulciņā. Viņas kustību vieglumu mēs jau esam slavējuši, taču visgraciozākā viņa izskatījās skrienot. Kad stirna viegli aizskrien pār dīgstošiem sējumiem, tad šķiet, ka tā ir pilnīgi savā elementā, un gluži tāpat likās, ka Frīdrikas būtība visskaidrāk izpaužas tad, kad viņa vieglā gaita steidzas pār cžmalām un ganībām, lai atnestu kādu aizmirstu lietu, sameklētu kaut ko pazudušu, aicinātu citiem līdzi kādu iepakaļ palikušu pāri vai arī sagādātu to, kas tai brīdī bija vajadzīgs. Turklāt skrienot viņai nekad neaptrūka elpas un viņa savā rīcībā arvien bija līdzsvarota, tā ka vecāku pārāk lielas bažas par meitas vājajām plaušām varēja likties pārspīlētās.

Tēvam, ķurš mūs dažkart pavadīja pastaigās pa laukiem un pļavām, bieži vien trūka laba sarunu biedra. To redzēdams, es viņam piebiedrojos, un tad viņš arvien atsāka tērzēt par savu iemīļoto tēmu un sīki jo sīki stāstīja par ierosināto mācītājā mājas celšanu. Sevišķi viņš sūrojās par to, ka nevarot vairs dabūt atpakaļ rūpīgi uzzīmētos plānus, lai tos vēlreiz izskatītu un padomātu par vienu otru uzlabojumu. Es atbildēju, ka tos viegli var aizstāt ar jauniem, un piedāvājos izstrādāt plānu galvenajos vilcienos, jo tas taču sākumā ir visnepieciešamākais. Viņš neiebilda un teica, ka pie uzmērīšanas jānāk palīgā ari skolotājam, — tad viņš aizsteidzās skolotājam piesacīt, lai jau agri no rīta būtu sagatavots pēdu mērs un coll-mērs.

Kad tēvs bija aizgājis, Frīdrika sacīja: «Tas ir ļoti jauki, ka jūs izturaties saudzīgi pret šo mīļā tētiņa vājību un nevairāties no viņa vai ari nemēģināt novirzīt viņa domas uz citu objektu, kā mēdz darīt tie, kam šīs sarunas jau apnikušas. Man jums gan jāatzīstas, ka mēs, pārējie, nemaz nevēlamies, lai ceļ jaunu māju, — tā izmaksātu pārāk dārgi kā draudzei, tā arī mums pašiem. Jauna māja, jauna iekārta! Mūsu viesiem pie mums tad nemaz nepatiktu labāk, jo viņi nu reiz ir pieraduši pie vecās ēkas. Šeit viņus varam bagātīgi pacienāt, bet tur, plašākajās Telpās, mēs justos kā iežņaugti. Tā nu tas patiesībā ir, bet jūs tomēr turpiniet runāt tēvam pa prātam, es jums par to no visas sirds pateicos.»

Pie mums pienāca kāda sieviete un vaicāja, vai Frīdrika esot lasījusi tādus un tādus romānus. Viņa atbildēja, ka neesot, un jāteic, ka viņa vispār bija maz lasījusi, jo bija augusi, līksmi nododamās tikumiskas dzīves priekiem, un saņēmusi ari šādai audzināšanai atbilstošu izglītību. Man jau bija uz mēles «Veikfildi», taču es neuzdrošinājos viņai šo grāmatu ieteikt, jo apstākļu līdzība bija pārāk liela un nozīmīga. «Es ļoti labprāt lasu romānus,» viņa sacīja, «jo tur ir stāstīts par tik jaukiem cilvēkiem, ka labprāt gribētos būt tādai pašai kā tie.»

Mājas mērīšana notika otrā rītā. Tā virzījās uz priekšu diezgan lēni, jo man šādā nodarbībā bija tikpat maz izveicības kā skolotājam. Beidzot tika uzzīmēta kaut cik ciešama projekta skice. Laga tētiņš pastāstīja, ko viņš vēl iecerējis, un nemaz nebija neapmierināts, kad es dzīros doties prom, lai pilsētā varētu plānu ērtāk izstrādāt. Frīdrika mani izvadīja līksmu prātu, jo bija pārliecināta par manām jūtam gluži tāpat kā es par viņējām, un sešu stundu ilgais ceļš vairs nelikās nekāds lielais attālums. Bija taču tik viegli ar diližansu aizbrauki līdz Drūzenhei-mai un savstarpēji sazināties gan ar šās ekipāžas pārvadātā pasta, gan ari ar kārtēju un ārkārtēju sūtņu palīdzību, turklāt Zoržam vajadzēja uzņemties ekspeditora pienākumus.

Nonācis pilsētā, es agrajās rīta stundās — jo par ilgu gulēšanu vairs nebija ko domāt — strādāju pie projekta, kuru rasēju tik rūpīgi, cik vien iespējams. Biju aizsūtījis Fridrikai dažas gramatas un uzrakstījis arī mazu, laipnu vēstulīti. Atbildi saņēmu tūlīt un lasīdams priecājos par viņas graciozo, glīto, pievilcīgo rokrakstu. Arī vēstules saturs un stils bija dabisks, vārdi sirsnīgi un mīļi, no dvēseles dzīlēm nākuši, un ta patīkamais iespaids, kas man bija radies par šo meiču, saglabājās un arvien atjauninājās. Es jau parak daudz saku nodoties apcerei par šīs daiļās būtnes labajām īpašībām un loloju cerību, ka drīz vien viņu redzēšu atkal un pavadīšu ar viņu kopā ilgāku laiku.

Tagad vairs nebija vajadzīgi krietna profesora pamudinājumi — viņa vārdi bija mani tieši īstajā laika tik pamatīgi izārstējuši, ka nemaz vairs prāts nenesās drīzumā atgriezties pie viņa paša un slimniekiem. Mēs ar Frīdriku arvien biežāk apmainijamies vēstulēm. Viņa mani ielūdza uz kādam svinībām, kur ieradīšoties arī draugi no Pār-reinas, un es lai iekārtojoties ta, ka varētu palikt ilgāk. Es tā arī darīju: piepakoju un ar diližansu aizvedu krietnu ceļasomu un pēc nedaudzām stundām biju pie viņas. Tur sastapu lielu un jautru kompāniju, taču vispirms pasaucu sāņus tēvu, iedevu viņam projektu, par ko viņš likās varēti priecīgs, un pēc tam paskaidroju, ko esmu domājis, plānu izstrādājot, un viņš bija trakā sajūsmā, bet īpaši viņa uzslavu izpelnījās tas, ka rasējums bija ļoti tīrs; es jau kopš bērnu dienām biju vingrinājies tīri rasēt, turklāt šoreiz vēl izmantojis ļoti labu papīru un sevišķi centies. Sis prieks mūsu labajam saimniekam tomēr drīz vien tika sagandēts, jo viņš, neklausīdams manu padomu, savā jūsinībā iepazīstināja ar projektu arī viesus. Nemaz nevēlēdamies izrādīt gaidīto interesi, daži šim lieliskajam darbam nepievērsa nekādu uzmanību, bet citi, kuri izlikās kaut ko saprotam, rīkojās vēl sliktāk: viņi projektu nopēla un teica, ka tas neesot prasmīgi izstrādāts; kad vecais brīdi pavērsa skatienu prom, tad viņi ar tīrajām lapām apgājās kā ar uzmetumu un viens ar zīmuli uz gleznā papīra tik stipram Švīkām savilka labojumus, ka nevarēja būt vairs ne domas par rasējuma atjaunošanu sākotnējā glītajā izskatā.

Es nekādi nevarēju nomierināt ārkārtīgi sarūgtināto veco viru, kuram tik neglītā veidā bija sabojāts prieks, kaut gan visādi centos viņam iegalvot, ka šo darbu esmu domājis tikai ka uzmetumu, par ko mēs varētu parunāt un kas varētu noderēt par pamatu jauniem projektiem. Viņš nemaz neklausījās un gaužam sapīcis aizgaja prom, bet Fndrika man pēc tam ļoti pateicās gan par uzmanību pret tēvu, gan ari par iecietību pret viesiem, kas bija tik netaktiski izturējušies.

Es savukārt šis meitenes tuvumā nejutos ne sāpināts, ne sarūgtināts. Sanākušie viesi bija diezgan skaļi jaunieši, kurus mēģināja pārspēt kāds vecs kungs, darīdams vel lielākas ēverģēlības, nekā spēja izdomāt jaunie. Jau brokastis vīns nebija taupīts, bet pie bagātīgi klata pusdienu galda katrs centās nobaudīt no visa, un, tā kā laiks bija diezgan silts un viesi bija pamatīgi izvingrinājuši locekļus, tad visiem garšoja varen labi; beigu beigas vecais vīrs bija krietni sameties, bet jaunie ari nebija palikuši tālu iepakaļ.

Frīdrikai blakus es jutos bezgala laimīgs: biju runīgs, jautrs, asprātīgs, pārgalvīgs, tomēr mana mīlestība, cieņa un pieķeršanās viņai lika man arī turēt sevi grožos. Viņa tapat bija atklāta, līksma, nebēdnīga un runatnīga. Varēja likties, ka dzīvojam tikai sabiedrībai, taču patiesībā mēs dzīvojam tikai viens otram.

Pēc pusdienām viesi uzmeklēja ēnainākas vietiņas, tika uzsāktas kopīgas spēles, un tagad bija pienākusi kārta arī rotaļām ar ķīlu došanu. Ķīlu izpirkšanas laika notika visādi trakumi: žesti, kurus vajadzēja izdarīt, darbības, ko prasīja izpildīt, uzdevumi, kurus nācās risināt, — tas viss liecināja par pārgalvīgu jautrību, kas nezina robežu. Es pats ari šo neapvaldīto jokošanos uzkurināju ar dažu labu amizantu ierosinājumu, un Fndrikai nāca prāta taisni spīdošas idejas, ta ka viņa man likās mīļāka nekā jebkad; visas manas hipohondriskās un māņticīgās iedomas pagaisa, un, kad radās izdevība īsti sirsnīgi noskūpstīt šo meiteni, kuru tik maigi mīlēju, tad es to nekavējoties arī darīju un tāpat neatsacījos no prieka atkārtot to vairākas reizes.

Beidzot tika apmierināta arī viesu prasība pēc mūzikas — ta atskanēja, un visi steidzas dejot. Vācu tautas dejas un valši mainījās viena gabalā. Tautiskas dejas ikviens prata jau no bērnības, un arī es darīju godu savam slepenajam deju skolotajām, tāpēc Fridrika, kas dejoja tikpat dabiski un viegli, kā gāja, lēca un skrēja, bija ļoti priecīga, ka- mana persona atradusi sev izveicīgu partneri. Mes pa lielākajai daļai turējāmies kopā, bet drīz vien nācās dejošanu nomainīt ar citu nodarbību, jo ļaudis no visām pusēm centās meiču pierunāt, lai jel tā netrakojot. Šo prieku mēs kompensējām, roku rokā dodamies vientuļa pastaiga uz kluso atpūtas vietiņu, kur sirsnīgi apkampāmies un apliecinājām viens otram savas dziļās mīlas jutās.

Vecākie ļaudis, piecēlušies no kāršu galda, aizvilka mūs līdzi savā barā. Vakariņu laikā atelpai atlika tikpat maz laika: gluži tapat kā pie pusdienu galda netrūka nedz tostu uz klātesošo veselību, nedz arī citādu pamudinājumu uz iedzeršanu, un dejots tika līdz vēlai naktij.

Es biju labi ja dažas stundas nogulējis dziļā miegā, kad mani pamodināja paša sakarsētās un uzbudinātās asinis. Tieši šādos brīžos un šādā stāvokli neaizsargātam, guļošam cilvēkam mēdz uzbrukt raizes un nožēla. Iztēlē man tūlīt saka rādīties ārkārtīgi dzīvas ainas: es redzēju Lucindi, kas, cieši mani noskūpstījusi, kaislē degdama, atkapjas un, vaigiem kaistot un acīm zibot, izrunā lāstu, kas gan domāts tikai viņas māsai, bet ar ko viņa, pati to nezinādama, pakļauj nelaimei arī svešas, nevainīgas sievietes. Es redzu, ka Fridrika stāv viņai iepretī, sastingusi no drausmīgā skata, bāla un jau nojauzdama, kā uz viņu iedarbosies šis lāsts, par kuru viņa neko nezina. Es pats atrados starp viņām abām un nespēju nedz novērst šā notikuma garīgo iedarbību, nedz ari izvairīties no nelaimi vēstījoša skūpsta. Fridrikas trauslā veselība, kā likās, vēl paātrināja draudīgas nelaimes tuvošanos, un tagad man viņas mīlestība šķita paliesi nelaimīga, tāpēc vēlējos, kaut es nu jau būtu aiz trejdeviņiem kalniem.

Negribu noklusēt, ka aiz tā visa slēpās arī kaut kas tāds, kas manas sāpes vērta vēl dziļākas. Es padevos māņticībai; tur bija vainojama sava veida iedomība, jo manas lupas, vai nu tās bija svētītas, vai arī nolādētas, man kopš tā brīža likās nozīmīgākas nekā agrāk, un, atsacīdamies no daža laba nevainīga prieka, es jutos visai pašapmierināts un lepns uz savu atturību — pa daļai tādēļ, lai saglabātu sevī maģisko spēku, pa daļai arī tādēļ, lai, to atdodams, nenodarītu pāri kādai nevainīgai būtnei.

Taču tagad viss bija zaudēts, un par labu neko vairs nevarēja vērst; es atkal biju tāds pats kā jebkurš parasts cilvēks un domāju, ka esmu ievainojis savu vismīļāko būtni un nodarījis tai nelabojamu ļaunumu; līdz ar to nebiju vis ticis vaļā no lāsta, bet tas no manām lūpām bija pārgājis uz sirdi.

Visas šis iedomas lika strauji pulsēt manām asinīm, kuras bija iekvēlinājusi mīla un kaisle, vīns un dejas, jauca pratu un mocīja mani, tā ka es pretstatā vakarējam omulīgi priecīgajam noskaņojumam jutos bezgala izmisis. Laimīgā kārtā pa loga aizvirtņu spraugu iespīdēja dienas gaisma, austošā saule aizdzina nakts rēgus, piespieda mani uzrausties kājās, un pec brītiņa es jau atrados laukā svaigā gaisā, kas drīz vien atspirdzināja, kaut arī pilnīgi nenomierināja.

Māņticībā, tapat ka visādu citādu veidu apmātība, ļoti drīz zaudē savu varu par cilvēku, ja tā nevis glaimo mūsu uzpūtībai, bet gan nostājas tai ceļā un draud šai maigajai būtnei sagādāt pamatīgu triecienu, — tad mums kļūst pavisam skaidrs, ka varam no šīs īpašības tikt vaļā, ja tikai gribam, un mēs no tas atsakāmies jo vieglāk tāpēc, ka viss, ko nevēlamies tai ziedot, nak mums pašiem par labu. Frīdrikas tuvums, apziņa, ka viņa mani mīl, priecīgā apkārtne — viss man pārmeta, ka es pašās laimīgākajās dienās esmu varējis nodoties tik ļauniem murgiem, un tagad man šķita, ka esmu tos aizdzinis uz visiem laikiem. Manī strāvoja prieks par to, ka mīļotā meitene kļūst arvien tuvāka un arvien vairāk uzticas man, un es jutos no tiesas laimīgs, kad viņa man šoreiz uz šķiršanos atklāti sniedza skūpstu tāpat ka citiem draugiem un radiem.

Pilsēta mani gaidīja dažādas darīšanas un izklaidēšanās, kuras bieži vien pametu, lai nodotos regulārai sarakstei ar savu mīļoto. Ari vēstulēs Frīdrika allaž palika viena un ta pati: vienalga, vai viņa stāstīja kādus jaunumus, pieminēja jau zināmus notikumus vai ari tikai viegli kaut kam pieskārās un garāmejot izsacīja savas pārdomas, — vienmēr radās tāds iespaids, ka ari šeit, vēstulēs, viņa iet, nāk, skraida un lēkā tikpat viegli un droši kā īstenībā. Arī es ļoti labprat viņai rakstīju, jo, iedomājoties par viņas jaukajām īpašībām, es arī tālumā izjutu pret šo meiteni arvien stiprāku mīlestību, tāpēc mūsu rakstiskās sarunas nebija mazāk saistošas par personiskām, un ar laiku man tās kļuva pat tīkamākas un dārgākās.

Manas māņticīgās bailes bija pilnīgi izzudušas. Tās bija izaugušas no agrāko gadu iespaidiem, bet šai novadā valdošais laika gars, jaunības degsme, satiksme ar aukstasinīgiem un prātīgiem vīriem — visi šie apstākļi neļāva tam pastāvēt, un plašā apkārtnē tik viegli vis neatrastos cilvēks, kam mana atzīšanās šādas dīvainās iedomās neliktos gaužām smieklīga. Ļaunākais tomēr bija tas, ka šī apmātība izgaisdama man deva iespēju diezgan skaidri izprast stāvokli, kādā arvien atrodas jaunekļi, kuru agrā aizraušanās nevar būt ilgstoša. Tatad man bija visai maz līdzēts ar to, ka atbrīvojos no saviem maldiem, — saprāts un skaidra spriešanas spēja man nodarīja vēl lielāku ļaunumu. Jo vairāk es apzinājos šis lieliskās meitenes vērtību, jo spēcīgāka kļuva mana kaislība, taču arvien tuvāk nāca bridis, kad man varbūt uz visiem laikiem bija lemts zaudēt tik daudz mīlestības un maiguma.

Mēs kādu laiku bijām klusu un patīkami nodzīvojuši kopa, kad mans draugs Veilands izstrādāja šādu viltību: viņš paņēma līdzi uz Zēzenheimu «Veikfīldas vikāru» un, kad atskanēja ierosinājums, lai palasu kaut ko priekšā, pēkšņi pasniedza man šo grāmatu, itin kā tai nebūtu īpašas nozīmes. Es pratu neizrādīt apjukumu un lasīju tik vienkārši un brīvi, cik vien spēju. Ari manu klausītāju sejas tūlīt atplauka, un likās, ka viņiem šāds piespiedu salīdzinājums nemaz nav nepatīkams. Iepriekšējā reizē viņiem tika rādīti komiski Raimonda un Meluzīnes līdzinieki, bet šoreiz viņi ieraudzīja paši sevi tāda spogulī, kas nebūt neizķēmoja viņu sejas. Klaji tas netika atzīts, taču neviens arī nenoliedza, ka bijām iegājuši tādu ļaužu vidē, kuri pēc savas garīgās struktūras un izjūtām bija tuvi klātesošajiem.

Visi apdāvināti cilvēki, iegūstot plašāku izglītību, jūt, ka viņiem pasaulē būs jātēlo dubulta loma — īstenā un ideālā, un šajā izjūtā ir meklējams cildeno darbu pamats. Kas dots mūsu īstenajai lomai, to mēs drīz vien uzzinām pārāk labi, bet attiecibā uz otru lomu mēs reti kad tiekam pie skaidrības. Vienalga, vai cilvēks savu augstāko sūtību meklē zemes virsū vai debesīs, tagadnē vai arī nākotnē, viņš vienmēr tiek pakļauts nemitigam iekšējām svārstībām un mūžam traucējošai ārpasaules iedarbībai, līdz viņš reizi par visām reizēm nolemj paziņot, ka pareizs ir tas, kas atbilst viņa būtībai.

Pie visvairāk attaisnojamiem mēģinājumiem pielāgot sev kaut ko nozimigāku un mēroties ar kaut ko izcilāku gan laikam pieder jauneklīgā tieksme salīdzināt sevi ar romānu varoņiem, tā ir visai nevainīga tieksme, un, lai cik nikni ari iebilstu pret šo parādību, tā nemaz nav kaitīga. Tā mums sagādā izklaidēšanos tādos brīžos, kad būtu vai nu jānobeidzas aiz garlaicības, vai arī jāmeklē laika kavēklis savu kaislību apmierināšanā.

Cik bieži gan tiek atkārtota gaudu dziesma par romānu nodarīto ļaunumu, bet kas gan tur slikts, ja jauka meitene vai glits, jauns puisis iedomājas sevi kādas citas personas vieta, kurai klājas vai nu labāk, vai sliktāk nekā viņam pašam? Vai tad pilsoniska dzīve ir tik daudz vērta vai varbūt dienas rūpes tik pilnīgi paņem cilvēku savā varā, ka viņam jāatsakās no jebkuras prasības pēc romantikas?

Tā, piemēram, par jaunām romantiski poētiskās fikcijas atvasēm neapšaubāmi atzīstami vēsturiskie un poētiskie cilvēku vardi, kas vācu baznīcā iespiedušies svēto vārdu vieta un nereti rada sašutumu mācītajos, kuri bērnus kristi. Ari tieksme nosaukt savu bērnu labskanīgā vārdā, kaut ari tam nav nozīmīgas izcelsmes, ir slavējama, un šis iedomātās un īstenās pasaules apvienojums izstaro tīkamu spožu gaismu pat pār visu cilvēka mūžu. Jauku meitenīti mēs ar prieku saucam par Bertu, bet laikam gan mēs šo bērnu apvainotu, ja nosauktu viņu par Urzelblandīni. Protams, izglītotam cilvēkam, nemaz jau nerunājot par iemīlējušos jaunekli, būtu grūti dabūt šādu vārdu par lūpam. Ļaudīm, kuri spriež ar aukstu prātu un vienpusīgi, nevaram ņemt ļaunā, ja tie visu, kas liekas fantastisks, atzīst par smieklīgu un nevajadzīgu, taču domājošam cilvēkam, kurš spēj izprast citu dvēseles, jāprot šadas parādības pareizi novērtēt un cienīt.

Salīdzinājums, kuru bija piespiedis izdarīt draiskulīgais šķelmis, tomēr mīlētajiem skaistajā Reinas krastā nāca tikai par labu. Kad mēs lūkojamies spogulī, tad par sevi nedomājām, bet gan izjūtam sevi un atzīstam par labu to, ko redzam. Tapat ir arī ar mūsu morāliskajiem līdziniekiem, kuros mēs ieraugām savus tikumus un tieksmes, savus ieradumus un īpatnības gluži kā silueta zīmējumā un brālīgā sirsnība tiecamies tos satvert un apkampt.

Mūsu ieradums vienmēr būt kopa kļuva arvien stiprāks, un visiem jau likās pats par sevi saprotams, ka es piederu pie šiem ļaudīm. Mums ļāva satikties un draudzēties, un neviens tieši nejautāja, ar ko tas viss beigsies. Un kuri vecāki gan nejutīs vajadzību ļaut savām meitām vai dēliem kādu laiku pabūt šādā nenoteiktā stāvokli, līdz gadījums vēl labāk nekā sen izplānots nodoms izšķirs to, kas Ihis paliekams un dzīvei noderīgs.

Tēvs un matē domāja, ka viņi pilnīgi var paļauties kā uz Frīdrikas tikumību, tā ari uz manu goda prātu, par kuru viņus bija pārliecinājusi mana apbrīnojamā atturēšanās pat no nevainīgiem glāstiem. Mūs neviens nekontrolēja, ka jau vispār tajā apvidū tais laikos bija pieņemts, un mēs paši pēc savas vēlēšanās varējām lielākā vai mazākā sabiedrība klaiņot pa apkarini vai arī apciemot savus draugus kaimiņos. Šaipus un viņpus Reinas, Hāge-nava, Luija fortā, Filipsburgā, Ortenavā izklaidus dzīvoja ļaudis, kurus es Zēzcnheima biju sastapis vienā pulka, un ikviens mus laipni uzņēma, bija viesmīlīgs namatēvs un labprāt cienaja mūs ne tikai ar savam virtuves un pagrabu, dārzu un vīnakalnu delikatesēm, bet ari ar pla-šākā apkārtnē atrodamiem gardumiem. Galamērķis mūsu braucienos pa upi bieži vien bija Reinas salas. Tur bez žēlastības metam katlos, uz restēm vai arī verdošos laukos dzidro Reinas ūdeņu aukstos iemītniekus, un iespējams, ka mēs omulīgajās zvejnieku būdās būtu apmetušies uz ilgāku laiku, ja vien šausmīgie Reinas odi mūs pēc dažam stundām no turienes atkal neizdzītu. Kad mēs reiz ša neciešama traucēkļa dēļ atgriezāmies mājās pārak agri, gluži neizdevīga un nepiemērota laika, kaut gan izbraukums bija bijis viens no visskaistākajiem un citādi viss bija veicies brīnum labi, un ari mīlētāju maigās jūtas jaukā pasākuma iespaidā likās kļuvušas vēl kvēlākas, es krietna mācītāja klātbūtnē saku iadēties ar dievu zaimojošiem vārdiem un sacīju, ka šie odi vien liek man šaubīties, vai pasauli ir radījis labs un gudrs dievs. Vecais, dievbijīgais virs stingri sauca mani pie kārtības un paskaidroja, ka odi un citi mūdži esot radušies tikai pēc mūsu pirmvecāku grēka krišanas, bet tādā gadījuma, ja odi būtu mājojuši jau paradīzē, tie būtu tikai patīkami sīkuši, nevis koduši. Es (ulit nomierinājos, jo dusmīgu cilvēku var viegli pielabināt, ja mums palaimējas to sasmīdināt; tomēr attraucu, lai viņš labak man atļauj iedomāties, ka grēcīgā pāra padzīšanai no Ēdenes nemaz nav bijis vajadzīgs eņģelis ar liesmojošo zobenu, bet ka to ir izdarījuši Tigras un Eifratas lielie odi. Tā es savukārt sasmīdināju viņu, jo lāga vīrs saprata jokus vai vismaz nedusmojas par tiem.

Taču daudz nopietnāka un īsti pacilājoša bija bauda, ko mums šajā brinišķīgaja zemē sagādāja daba dažādās dienas stundās un dažādos gadalaikos. Vajadzēja tikai ļauties pašreizējā mirkļa burvībai, lai blakus savai mi|otajai vai arī viņas tuvumā spētu izjust tīrās debess dzidrumu, bagatas zemes mirdzumu, rēnos vakarus un siltās naktis. Mēnešiem ilgi mūs ielīksmoja skaidrie, ēteriskie rīti, kad debesis, dāsni padzirdījušas zemi ar rasu, atmirdzēja savā krāšņākajā rotā, un turklāt, lai skats nebūtu pārak vienkāršs, bieži vien virs attālajiem kalniem drīz vienā, drīz otrā pusē sablīvējas mākoņu grēdas. Tās tur stāvēja dienām un pat nedēļām ilgi, nemaz netiekdamās aizsegt dzidro debesjumu, un pat pēc pārejošajiem negaisiem, kas padzirdīja zemi un uzsvaidzināja tās zaļumu, viss tūlit atkal mirdzēja saules gaismā, pirms vēl lietus lāses bija paguvušas nožūt. Dubultā varavīksne — divas krāsainas apmales ap tumšpelēku, gandrīz melnu mākoņu joslu — šeit bija krāšņākā un spilgtākā nekā jebkur citur, taču tā ari atrak nozuda.

Sājā apkārtnē manī pēkšņi pamodās sen vairs nesajustā vēlēšanās dzejot. Es Frīdrikai sacerēju krietni daudz dziesmu, kuras pielāgoju pazīstamām melodijam. Tur biitu iznācis paprāvs sējumiņš, taču maz no tām ir saglabājušās, un starp maniem pārējiem dzejoļiem tās būs viegli atrodamas.

Tā ka nesistemātisko studiju un citu apstākļu dēļ man bieži nācās atgriezties pilsēta, tad līdz ar to mūsu jūtu uzplaukumā radās jauns pavērsiens, un tas mūs pasargāja no visa nepatīkamā, kas parasti pavada šādas neilgas mīlas attiecības un nogulsnējas kā mieles. Būdama šķirta no manis, Frīdrika domāja par mani un centās atrast jaunas iespējas, kā man pakavēt laiku, kad es atgriezīšos; būdams šķirts no viņas, es prātoju, ar kādu jaunu dāvanu vai izdomu parādīties viņai vēl nebijušā gaismā. Toreiz tikko kā bija nākušas modē apgleznotas lentes, un, tā kā man tai reizē nācās palikt projām ilgāk, nekā paredzēts, tad es tūlīt dažas apgleznoju un aizsūtīju viņai, pievienojis vēl mazu dzejolīti. Lai izpildītu arī tēvam doto solījumu — ka pagatavošu jaunu, pamatīgāk izstrādātu mājas projektu —, es pierunāju mana vieta strādāt kādu jaunekli, kas kaut ko saprata celtniecības lietas. Viņam ļoti patika šis uzdevums, un man par prieku viņš to labprat apņemas paveikt, turklāt viņu vēl vairāk sti-mutēja cerība, ka tiks labi uzņemts šādā patīkamā ģimenē. Viņš izgatavoja plānu horizontālā projekcijā, pretskatā un profilā; neaizmirsa arī pagalmu un dārzu, vēl pievienoja sīki aplēstu, taču visai mērenu tāmi, lai šādu plašu un dārgu pasākumu iztēlotu par viegli realizējamu.

Ar šiem draudzīgo centienu apliecinājumiem izpelnījāmies vissirsnīgāko uzņemšanu, un, tā ka labais tētis redzēja, ka mēs labprāt gribam viņam pakalpot, tad izteica vēl kādu vēlēšanos; proti, ka viņam gribētos, lai viņa skaistie, bet vienkrāsainie izbraucamie rati tiktu apgleznoti ar puķēm un citiem rotājumiem. Mēs tūdaļ bijām gatavi izpalīdzēt. No tuvāko pilsētiņu sīkumbodēm un aptiekam tika atgādātas krasas, otas un citi piederumi. Taču neiztikām ari bez veikfīldiešiem raksturīgajām neveiksmēm, proti: tikai tad, kad viss jau bija cītīgi un raibum raibi apgleznots, mēs pamamjam, ka esam izvēlējušies neatbilstošu pernicu, jo ta negribēja žūt ne saules gaismā, ne caurvējā, ne skaidrā, ne ari mitrā laikā. Tikmēr nacas lietot kaut kādu vecu grabažu, un mums nekas cits neatlika kā rotājumus atkal nokasīt nost, turklāt šis darbs prasīja vairāk pūļu nekā apgleznošana. Mūsu sapīkums vēl palielinājās, kad meitenes lūdza, lai mēs, no dieva puses, rīkojoties lēnām un uzmanīgi un nesabojājot pamat-krāsojumu, tomēr pēc šīs operācijas tam agrākais spīdums vairs nebija atdabūjams.

Šādi nepatīkami, mazi starpgadījumi mušu jautro dzivi tomēr traucēja tikpat maz kā doktoru Primrozu un viņa jauko ģimeni, jo gan mēs, gan arī draugi un kaimiņi ne vienu reizi vien piedzīvojām neparedzētus laimīgus notikumus: par kāzām, kristībām, jaunuzceltas mājas iesvētīšanu, mantojuma saņemšanu vai laimestiem loterijā paziņojam cits citam un līksmojāmies kopīgi. Visos priekos dalījāmies gluži kā kopīgā mantā un ar asprātību un mīlestību pratām tos vēl pavairot. Ne pirmo un ne pēdējo reizi es viesojos ladas ģimenēs un aprindās, kas tobrīd pārdzīvoja savu krāšņāko ziedu laiku, un, ja drīkstu sev paglaimot un sacīt, ka arī es esmu palīdzējis padarīt spilgtākus šādus periodus, tad man tomēr sev jāpārmet, ka šie laiki tieši tāpēc tik ātri ir aizsteigušies un tik drīz izgaisuši nebūtībā.

Taču mūsu mīlestībai vajadzēja izturēt vēl kādu īpatnēju pārbaudījumu. Es to saucu par pārbaudījumu, kaut gan tas nav īstais vārds. Šai lauku mācītāja ģimenei, ar kuru biju iedraudzējies, pilsētā dzīvoja radinieki — diez* gan ievērojami, cienījami un visai turīgi |audis. Pilsētnieku jauna paaudze bieži viesojās Zēzenheimā. Vecākās sievietes — mātes un krustmātes, kas reti izkustējās no mājām, bija daudz saklausījušās par dzīvi mācītāja mājā, par to, cik dai|as kļūst abas meitas, un pat par manu ietekmi uz tam, tāpēc vispirms gribēja ar mani iepazīties; kad biju viņas vairākkārt apciemojis un tur labi uzņemts, vecās dāmas pieprasīja, lai ierodamies visi kopā, jo viņas turklāt iedomājās, ka tagad pienākusi viņu kārta laipni uzņemt zēzenheimiešus.

Par šo ielūgumu ilgi tika spriests gan šā, gan tā. Mātei bija grūti pamest saimniecību, Olīvija juta riebumu pret pilsētu, kur viņa neiederējās, arī Frīdrikai nebija nekādas patikas braukt, un tā nu apciemojums kavējas, līdz beidzot viss atrisinājās sakara ar to, ka man reiz divu nedēļu laikā nekādi nebija iespējams aizbraukt uz Zēzenheimu; tad nu nolēmām, ka labak satikties pilsētā kaut vai piespiedu apstākļos nekā neredzēties nemaz. Tagad es savas draudzenes, kuras biju radis redzēt tikai lauku apstākļos, kuras spēju iedomāties tikai uz līganu koku zaru, urdzošu strautu, viļņojošu druvu un jūdzēm tāla, brīva horizonta fona, pirmo reizi ieraudzīju pilsētas istabās starp tapetēm klātām sienām, spoguļiem, pulksteņu statīviem un porcelānā lellēm, kas te radīja šaurību, kaut gan telpas bija plašas.

Mūsu attieksme pret to, ko mīlam, ir tik noteikta, ka apkārtnei ir maza nozīme, tomēr sirds prasa, lai vide būtu piemērota, dabiska, ierasta. Ta ka es arvien ļoti jūtīgi uztvēru visu, kas atradās man apkārt, tad nespēju tūlīt pierast pie pretstata, ko ieraudzīju. Mātes cienīgā, mierīgā un cēlā staja pilnīgi iederējās šajā vidē, viņa neatšķiras no parējām sievietēm, turpretī Olīvija bija nepacietīga un jutās kā zivs uz sauszemes. Gluži tāpat kā viņa man citkārt dārzā mēdza uzsaukt vai arī uz lauka pamāt, lai panaku sāņus, kad gribēja pateikt kaut ko sevišķu, tā arī šeit viņa mulsi un neveikli ievilka mani loga nišā. Lai gan meiča juta, ka ta nepiederas, tomēr to darīja. Olīvijai nebija man sakāms nekas svarīgs, nekas tāds, ko es jau nezinātu, proti: viņa pavēstīja, ka jutās šausmīgi nomākta un vēlētos patlaban būt pie Reinas, Pārreina vai pat Turcija. Frīdrika turpretī jaunajos apstākļos uzvedās patiešām teicami. Patiesībā arī viņa te neiederējās, taču viņai raksturīgi bija tas, ka viņa nevis mēģināja iejusties apstākļos, bet neapzināti pielāgoja apstākļus sev. Ka viņa bija radusi izturēties sabiedrībā uz laukiem, ta izturējās ari šeit. Viņa prata atdzīvināt katru mirkli. Nemaz nesaceldama nemieru, iesaistīja visus dažādās nodarbībās un tieši ar to sabiedrību nomierināja, jo cilvēkus patiesībā padara nemierīgus tikai garlaicība. Tādējādi viņa pilnīgi izpildīja savu pilsētas krustmāšu vēlēšanos, jo tas, uz saviem dīvāniem sēdēdamas, arī labprat gribēja noraudzīties lauku ļaužu rotaļās un izpriecas. Kad visi tādā gara bija pietiekami izklaidējušies, Fridrika bez jebkādas skaudības sāka aplūkot un apbrīnot pēc franču modes ģērbto pilsētas radinieču garderobes, rotaslietas un citus piederumus, kas likās sevišķi skaisti. Ari izturēšanas pret mani viņai nekādas grūtības neradīja, jo viņa pret mani bija tāda pati ka vienmēr. Vienīga privilēģija, ko viņa man piešķīra, acīmredzot bija ta, ka viņa ar savām prasībām un vēlmēm griezās vairāk pie manis nekā pie citiem, it kā atzīdama mani par savu kalpu.

Pilnīgi paļaudamās uz manu gatavību pakalpot, viņa kādā rio nākamajām dienām pavēstīja, ka dāmas vēloties, lai es viņam palasu priekša. Mācītāja meitas bija savām radiniecēm par to daudz stāstījušas, jo Zēzenheimā es lasīju, ko un kad vien mājinieki vēlējas. Es tūdaļ biju ar mieru, tikai brīdināju, ka vairakas stundas visiem būs jaizturas klusu un uzmanīgi jāklausās. Klātesošie apsolījās to darīt, un es vienā vakara bez pārtraukuma izlasīju visu «Hamletu» ar tādu degsmi un aizrautību, kada piemīt tikai jaunatnei, turklāt, cik labi vien prazdams, centos ari iedziļināties ša darba satura. Es izpelnījos lielu atzinību. Fridrika klausīdamās laiku pa laikam dziļi ievilka elpu, un viņas vaigos parādījās un atkal izzuda sārtums. Šie abi simptomi, kas liecināja par maigu un jutīgu sirdi, kaut gan ārēji meiča izturējās jautri un mierīgi, man vairs nebija nepazīstami, un ta arī bija vienīgā alga, pēc kuras es tiecos. Viņa ar prieku pieņēma pateicību par to, ka pamudinājusi mani lasīt, un ar savu ierasto šarmu pat izlikās mazliet lepna, ka varējusi ar manu palīdzību paspīdēt.

Nebija domāts, ka ciemošanās pilsētā turpināsies ilgi, taču aizbraukšana novilcinājās. Fridrika visādi centās izklaidēt sabiedrību, un es arī netaupīju pūļu, taču dažādās laika kavēkļa iespējas, kuras laukos var izdomāt atliku

likām, pilsētā drīz vien izsīka, un situācija kļuva vēl mokošāka tāpēc, ka vecākā māsa beidzot galīgi zaudēja pacietību. Šajā sabiedrībā abas māsas bija vienīgās, kas ģērbās pēc vācu modes. Frīdrika nekad sevi nebija iedomājusies citā tērpā, viņa bija pārliecinātā, ka tādā izskatā var rādīties visur, un ne ar vienu sevi nesalīdzināja, bet Olīvijai likās pilnīgi neiespējami uzturēties šajā smalkajā sabiedrībā apģērbtai kā kalponei. Laukos viņa gandrīz nemaz neievēroja citu sieviešu pilsētnieciskos tērpus un netīkoja pēc tiem, bet pilsēta vairs nevarēja ciest savu lauciniecisko apģērbu. Turklāt arī pilsētnieču iznesība citādā ziņā un simtiem dažādu sīkumu, kas bija raksturīgi šai pilnīgi neierastajai apkārtnei, dažās dienās tā satrauca temperamentīgās meičas prātu, ka man pēc Frīdrikas lūguma nācās Olīvijai visādi glaimot un iztapt, lai tikai viņu nomierinātu. Baidījos, ka var izcelties vētraina scēna. Es jau paredzēju, ka drīz pienāks brīdis, kad viņa metīsies man pie kājām un, piesaukdama visus svētos, lūgsies, lai atpestīju viņu no šī mokošā stāvokļa. Viņa bija mīļa kā saulīte, kad varēja dzīvot tā, kā radusi, taču dažādi ierobežojumi tūlīt izraisīja viņā neapmierinātību un galu galā spēja novest viņu līdz izmisumam. Tagad nu es mēģināju paātrināt to, ko vēlējās matē un Olivija un kam nepretojās ari Frīdrika. Nevarēju atturēties, nepaslavējis Fridriku pretstata viņas māsai; es stāstīju, cik ļoti mani iepriecina tas, ka viņa nemaz nav pārmainījusies un arī šaja vidē jūtas brīva kā putns zara galā. Meiča ļoti mīļi atbildēja, ka mēs taču abi esam kopā un, ja es esot pie viņas, tad viņa nevēloties biīt nekur citur.

Beidzot viņas aizbrauca, un man ka akmens novēlās no sirds, jo manas izjūtas visu laiku bija svārstījušās starp Frīdrikas un Olivijas noskaņojumu: es gan nebiju tik ārkārtīgi uzbudināts kā vecākā māsa, taču nekādā ziņā arī nejutos tik omulīgi kā jaunākā.

Tā kā es patiesībā biju braucis uz Strasburgu, lai iegūtu zinātnisko grādu, tad par manu nekārtīgo dzīves veidu liecināja arī tas, ka es pret šo galveno uzdevumu i/.turē- ( jos ka pret kaut ko nesvarīgu. No raizēm par eksāmenu atbrīvojos visai viegli, taču tagad bija pienācis laiks domāt arī par publisku disertācijas aizstāvēšanu, jo, aizbraukdams no Frankfurtes, tiku apsolījis tēvam un arī pats cieši apņēmies disertāciju uzrakstīt. Cilvēki, kuri šo to un, varētu pat teikt, daudz spēj paveikt, maldīgi iedomājas, ka spēj visu, taču jauniešiem šādai pārliecībai noteikti jābūt, lai no viņiem kaut kas iznāktu. Es biju sev radījis diezgan skaidru priekšstatu par tiesību zinātnēm un to kopējo struktūru, turklāt atsevišķas nozares mani pat puslīdz interesēja, tāpēc, ņemot par paraugu krietno Leizeru^4, cerēju ar sava necilā cilvēciskā saprāta palīdzību samērā ciešami tikt galā. Jurisprudencē notika lielas pārmaiņas: tika atzīts, ka tiesa jāspriež vairāk pēc taisnības, visas ieradumu tiesības diendienā tika apdraudētas, bet sevišķi lielas pārmaiņas bija gaidāmas kriminālistikā. Es gan jutu, ka man pašam vēl nepavisam nav pa spēkam realizēt to, ko tiesību zinātnēs biju apņēmies paveikt; īstu zināšanu man patiesibā nemaz nebija, un jurisprudence arī nebija mana sirdslieta. Tāpat trūka arī arēja stimula, gluži otrādi — es taču aizrautīgi apmeklēju pavisam citu fakultāti. Vispār — ja man vajadzēja par kaut ko būt ieinteresētam, tad es arī gribēju no tā ko gūt; es jutu nepieciešamību saskatīt tajā kaut ko tādu, kas likās produktīvs un deva cerības uz labiem rezultātiem. Es jau biju atzīmējis dažus jautājumus un sācis pat vākt materiālus; tagad vēlreiz izskatīju savas piezīmes, pārdomāju, ko gribu teikt, un uzmetu shēmu, pēc kuras izkārtojami atsevišķie elementi; tā es kādu laiku strādāju, taču biju pietiekami gudrs, lai drīz vien saprastu, ka tāda garā uz priekšu netikšu un ka īpaša jautājuma izpētei vajadzīga arī īpaša un ilgstoša uzcītība, vēl vairāk — ka nav pat iespējams sekmīgi iztirzāt kādu speciālu jautājumu, ja autors attiecīgajā nozarē nav meistars vai vismaz zellis ar lielu pieredzi.

Draugi, kuriem pastāstīju par savu likstu, tikai pasmējās un teica, ka par tēzēm varot tikpat labi un pat vēl labāk diskutēt nekā par gatavu traktātu un Strasburgā šāds paņēmiens neesot nekas neparasts. Es labprāt būtu izmantojis šādu iespēju, taču tēvs, kam par to aizrakstīju, prasīja, lai sagatavoju kārtīgu darbu, ar kuru, pēc viņa domām, es ļoti labi varētu tikt galā, ja tikai gribētu un ja atlicinātu pienācīgi laiku. Tagad biju spiests izvēlēties kādu vispārīgu tēmu, kurā pietiekami labi orientējos. Baznīcas vēsture man bija gandrīz vēl labāk pazīstama nekā pasaules vēsture, un mani jau no laika gala ļoti interesēja divpusējais konflikts, kura baznīca — šis oficiāli atzītais dieva pielūgšanas institūts — atrodas arī šobrīd un atradīsies vienmēr. No vienas puses, lai ir mūžīgs strīds ar

valsti, pār kuru tā tiecas būt pārāka, un, no otras puses, ar atsevišķiem cilvēkiem, jo tā visus grib piepulcināt sev. Valsts savukārt negrib atzīt baznīcas virskundzību, un atsevišķas personas protestē pret baznīcas tiesībām lietot spaidus. Valsts visu pakļauj sabiedriskiem, kopīgiem mērķiem, bet atsevišķais indivīds — savai mājai, savai sirdij, savām ērtībām. Es jau kopš bērnības biju liecinieks tādiem gadījumiem, kad garīdzniecība ķīvējās gan ar augstākas varas pārstāvjiem, gan ar draudzes locekļiem. Tāpēc es savā jaunekļa prātā biju nospriedis, ka valstij, kas taču ir likumdevēja, ir tiesības izvēlēties noteiktu kultu, bet garīdzniekiem jāsludina un jārīkojas saskaņā ar šo kultu; visiem pilsoņiem savukārt tas arēji stingri jaievēro, turklāt nav jācenšas izdibināt, ko katrs klusībā domā, jūt vai prāto. Man šķita, ka tādā veida uzreiz būs novērstas visas kolīzijas. Savai disertācijai izvēlējos šis tēmas pirmo pusi — proti, ka likumdevējam ir ne tikai tiesības, bet pat pienākums izvēlēties noteiktu kultu, no kura nedrīkst atteikties nedz garīdznieki, nedz pārējie piisoņi. Es šo tēmu izvērsu daļēji vēsturiskā un daļēji filozofiskā plāksnē un parādīju, ka visas oficiālās reliģijas ir nodibinājuši karavadoņi, karaļi un citi varasvīri un ka tapat ir arī ar kristietību. Nekur tālu nebija jāmekle arī protestantisma piemērs. Pie šā darba ķēros varen droši tāpēc, ka patiesībā rakstīju to tikai savam tēvam par apmierinājumu un vairāk par visu gaidīju un cerēju, ka cenzūra to neizlaidīs cauri. Jau kopš tā laika, kad iepazinos ar Bērišu, man bija nepanesami pretīgi redzēt savus darbus iespiestus, un mana draudzība ar Herderu vēl skaidrāk parādīja, cik esmu nenobriedis, tā ka es gandrīz pilnīgi zaudēju ticību sev.

Es šo darbu balstīju gandrīz tikai uz savām domām un ieskatiem un latiņu valodā runāju un rakstīju tekoši, tāpēc laiks, kuru izlietoju ta uzrakstīšanai, man aizritēja ļoti patīkami. Sim apcerējumam bija vismaz kaut kāds pamats, un ari izklāsts, raugoties no retorikas viedokļa, nebija slikts, tā ka darbs kopuma izskatījās diezgan gatavs. Tiklīdz biju ticis ar to gala, es to pārlasīju kopā ar labu latīņu valodas pratēju, kurš manu stilu gan visumā nespēja tūlīt uzlabot, bet ar prasmīgu roku viegli novērsa visus būtiskākos trūkumus, un beigu beigas bija jau radies kaut kas tāds, ko varēja rādīt ļaudīm. Glīti pārrakstīta kopija tūlīt tika nosūtīta manam tēvam, kurš gan ne-alz.ina par labu to, ka nav izstrādāta neviena no iepriekš izraudzītajām tēmām, taču, ka jau īsts protestants, šķita visai apmierināts, ka esmu tik drosmīgi ķeries pie ši jau-lajurna. Viņš izturējās iecietīgi pret manam īpatnībām, uzslavēja centību un gaidīja, ka ša darba publikācijai būs lieliski panākumi.

Es savas burtnīcas iesniedzu fakultātē, un tur pret mani laimīgā kārtā izturējās visai saprātīgi un solīdi. Dekāns — rosīgs un gudrs vīrs — sakuma manu darbu slavēja, bet tad pievērsās apšaubamajām vietām, kas tajā sastopamas, pamazam iztēloja tās par bīstamām un nobeidza ar to, ka nebūtu ieteicams publicēt šo darbu ka akadēmisku disertāciju. Aspirants esot paradījis fakultātei, ka viņš ir domājošs jauns cilvēks, uz kuru varot likt vislabākās cerības, un, lai neaizkavētu disertācijas aizstāvēšanu, fakultāte labprāt atļaujot organizēt disputu par tēzēm. Velak jau es varot savu apcerējumu izdot latiņu vai ari kādā cita valoda vai nu pašreizējā redakcija, vai arī vairāk izstrādātu — man ka privātam cilvēkam un protestantam to visur būšot viegli izdarīt, un tad es varēšot gut panākumus vēl plašākā mērogā un man par tiem būšot vēl īstāks prieks. Es tik tikko spēju šim labajam cilvēkam noslēpt, ka viņš, cenzdamies mani pierunāt, noveļ man ka akmeni no sirds; katrs jauns arguments, kuru viņš minēja, lai ar savu atsacīšanos darbu publicēt mani neapbēdinātu vai ari nesadusmotu, padarīja manu prātu arvien līksmāku, un beigu beigas ari viņš jutās iepriecināts, kad es gluži negaidot ne tikai neprotestēju pret viņa apsvērumiem, bet pat atzinu tos par stipri pārliecinošiem un apsolījos ieverot visus padomus un rīkoties pēc viņa norādījumiem. Pēc tam atkal sēdos pie darba kopā ar savu latīņu valodas speciālistu. Tēzes tika uzrakstītas un iespiestas, un disputs, kurā oponenti bija mani galda biedri, norisinājās visai jautra, pat vieglprātīgā garā; te nu man ļoti noderēja mani vecie vingrinājumi uzšķirt jebkuru vietu grāmatā Corpns itiris, tā ka es varēju radīt visai erudīta cilvēka iespaidu. Sis svinīgais notikums pēc vecas paražas beidzas ar krietnām dzīrēm.

Tēvs tomēr bija ļoti neapmierināts, ka mans apcerējums nav.kārtīgi publicēts ka disertācijā, jo viņš bija cerējis, ka, atgriezies Frankfurtē, es ar to izpelnīšos godu. Sī iemesla pēc viņš it īpaši vēlējas, lai tas tiktu izdots, taču es paskaidroju, ka izvēlēta tēma ir tikai ieskicēta un turpmāk tā jāizvērš plašāk. Sai nolūkā viņš manuskriptu rūpīgi noglabāja, un es vēl pēc vairākiem gadiem redzēju to starp viņa papīriem.

Mana promocija notika 1771. gada 6. augustā^5, un dienu pēc tam septiņdesmit piektajā mūža gada nomira Šepflins^6. Kaut ari mums nebija tuvākas saskarsmes, viņš tomēr stipri mani bija ietekmējis, jo izcilus laikabiedrus arvien varam pielīdzināt lielam zvaigznēm, kurām ar acīm sekojam, kamēr vien tās atrodas virs horizonta, un, ja mums ir lemts smelties no to pilnības, tad jūtamies stiprāki un gudrāki. Daba Šepflinu dāsni bija apveltījusi ar pievilcīgu ārieni: viņam bija slaids augums, laipnas acis, viņa lūpas prata teikt skaistus vārdus, un šā cilvēka klātbūtne ikvienam bija patīkama. Arī gara dāvanas tā savam mīlulim nebija žēlojusi, un laimi viņam dzīvē atnesa nevis milzīgi pūliņi un saspringts darbs, bet gan iedzimto spēju pakāpeniska attīstīšana. Viņš piederēja pie tiem laimīgajiem cilvēkiem, kuri tiecas savienot pagātni ar tagadni un prot savas vēstures zināšanas sasaistīt ar aktuālām dzīves problēmām. Viņš bija dzimis Bādenbādenē, uzaudzis Bāzelē un Strasburgā un cieši pieķēries brīnum skaistajai Reinas ielejai — šai savai plašajai dzimtenei, kas atradās tik jaukā vietā. Pievērsies vēsturiskiem un antikvāriem priekšmetiem, viņš ar savu dzīvo iztēli ātri tos iepazina un ilgi saglabāja atmiņā. Alkdams gan mācīties pats, gan mācīt citus, viņš savā dzīves ceļā un studijās vienmērīgi virzījās uz priekšu. Drīz vien viņš nepārtraukti sāka kāpt uz augšu un kjuva slavens; viņš visai viegli ieguva plašu popularitāti literātu un pilsoņu aprindās, jo ar vēstures zināšanām pilnīgi pietiek, lai ieinteresētu jebkuru sabiedrību, un vēlīga attieksme pret ļaudīm palīdz iekarot visu sirdis. Viņš ceļo pa Vāciju, Holandi, Franciju, Itāliju un nonāk saskarē ar visiem sava laika zinātniekiem; viņš tērzē ar firstiem un tikai tādās reizēs, kad viesa daiļrunības deļ maltītei vai audiencei paredzētais laiks pārāk ievelkas garumā, sāk galma ļaudīm apnikt. Toties Šepflins iemanto valstvīru uzticību, izstrādā viņiem pamatīgus deduktīvus pētījumus un tādējādi visur atrod iespējas parādīt savus talantus. Daudzās vietās Šepflinu cenšas pierunāt, lai viņš apmetas uz dzīvi tur, taču viņš paliek uzticīgs Strasburgai un franču galmam. Viņa stingrais vācu godīgums arī tur tiek augstu vērtēts, un viņu aizsarga pat pret vareno pretoru Klinglinu, kurš

Sepflinu slepeni nīst. Būdams pēc dabas sabiedrisks un runīgs, viņš paplašināja gan savas zināšanas un darījumu sfēru, gan ari paziņu loku, un mēs nebūtu varējuši saprast, kur viņš tam visam ņēmis laiku, ja nezinātu, ka viņš visu mūžu jutis nepatiku pret sievietēm un tāpēc ieguvis dažu labu dienu un stundu, ko dāmu draugs būtu aizvadījis baudas tvīksmē.

Starp citu, viņš arī kā savu darbu autors pieder vispārībai un kā orators — pūlim. Viņa programmas, viņa runas un uzrunas arvien ir veltītas kādai īpašai dienai vai ari gaidāmām svinībām, un viņa lielais darbs Alsatia illustrata^13 attiecas tieši uz dzīvi, jo viņš tajā atsauc atpakaļ pagātni, padara spilgtākus izbālējušus tēlus, iedveš dzīvību apskaldītam un apstrādātam akmenim un otrreiz demonstrē lasītāja acij un prātam izdzisušus, izdrupušus uzrakstus. Tādējādi viņš ar savu darbību aptver visu Elzasu un tās apkaimi, bet Bādenē un Pfalcā Scpflins savu ietekmi saglabā līdz pat sirmam vecumam; Man-lieimā viņš nodibina Zinātņu akadēmiju un līdz pat nāvei ir tas prezidents.

Šim izcilajam cilvēkam es nekad neesmu tuvojies, ja neskaita vienu nakti, kad mēs ar lāpām rokā gājām dziedāt viņam serenādi. Mūsu darvas gaismekli vairāk piedūmoja nekā apgaismoja vecās, no saziedotiem līdzekļiem celtās majas pagalmu, ko aizēnoja liepu lapotnes. Kad mūzika apklusa, Sepflins nonāca lejā pie mums, un šeit, studentu vidū, viņš |oti labi iederējās. Slaidais, staltais un možais sirmgalvis cienīgā pozā viegli un brīvi stāvēja mūsu priekšā un pagodināja mūs ar tēvišķīgā mīlestībā teiktu vēlīgu runu, kurā nebija ne vēsts no pie-spiestības vai pedantisma; šai brīdī mēs kļuvām pat mazliet iedomīgi, jo viņš pret mums izturējās tāpat kā pret karaļiem un firstiem, pie kuriem tik bieži bija radis griezties ar publiskām runām. Savu apmierinātību mēs paudām varen skaļi, vairākkārt atskanēja trompešu pūtieni un bungu rīboņa, un tad mīļie, cerību spārnotie akadēmiskās plebeju kārtas pārstāvji, juzdami iekšēju gandarījumu, izklīda pa mājām.

Ar Šepflina skolniekiem un kolēģiem Kohu un Oberlinu nonācu jau tuvākā saskarē. Es dedzīgi interesējos par visu, kas saglabājies no senajiem laikiem, un viņi vairākkārt atļāva man aplūkot muzeju ar daudzajiem materiāliem, kurus Sepflins bija izmantojis savam lielajam darbam par Elzasu. Ar šo darbu es tuvāk iepazinos pēc jau minēta ceļojuma, kad vairakas vietās biju atradis seno laiku pieminekļu atliekas, un tagad, apguvis zināšanas, es lielāku un mazāku ekskursiju laika varēju iztēloties, kada izskatījusies Reinas ieleja, kad ta bija romiešu īpašums, un nomodā izsapņot dažu labu sapni par sendienām.

Tikko es šai novadā biju nostājies uz kaut cik stingra pamata, Oberlins jau pievērsa manu uzmanību viduslaiku pieminekļiem, iepazīstināja mani ar drupām un paliekām, zīmogiem un dokumentiem, kas saglabājušies no tam dienam, un centās mani sajūsmināt pat par tā saucamajiem minnezengeriem un varoņepu sacerētājiem. Sim krietnajam vīram, tāpat ka Roba kungam, esmu daudz pateicības parādā, un, ja būtu noticis pēc viņu prata, tad man par savas dzīves laimi butu jāpateicas viņiem. Tas notika ta.

Sepflins, kas jau no laika gala bija grozījies valsts tiesību augstajās sfēras un labi zināja, cik lielu ietekmi galmos un kabinetos spējīgiem cilvēkiem var sagadat pētījumi šajā disciplīnā un tai radniecīgajās nozarēs, juta nepārvaramu un pat netaisnu nepatiku pret nodarbošanos ar civiltiesībām un bija šādu pārliecību iedvesis arī saviem draugiem. Abi minētie kungi, kas bija Zalcmaņa draugi, ļoti laipnā karta bija pievērsuši savu uzmanību man. Manu spēju ātri un dedzīgi uztvert ārpasaules objektus un pastāstīt par tiem tada veidā, ka lika pasvītrotas to priekšrocības un modinātā īpaša interese, viņi vērtēja augstāk nekā es pats. Viņiem nebija palicis nepamanīts arī tas, ka es, taisnību sakot, tik vien nodarbojos ar civiltiesībām, lai kaut ka izsistos cauri, turklāt viņi pazina mani pietiekami labi, lai saprastu, cik viegli esmu noskaņojams uz kādu pasākumu; es arī neslēpu, ka man visai patīk augstskolas dzīve, tāpēc viņi domāja, ka sakuma tikai garāmejot, bet vēlāk jau nopietnāk varēs pje-i vērst mani vēsturei, valsts tiesībām, oratora mākslai. Pali Strasburga jau deva diezgan priekšrocību cilvēkam ar šādu profesiju. Izredzēm uz darbu vācu kancelejā Versaļā, Sepflina radītajam piemēram, kaut gan viņa veikums man likās nesasniedzams, vajadzēja modināt manī vēlēšanos ne nu gluži atdarina! savu priekšgājēju, bet censties sekot viņa paraugam, un tādējādi varbūt uzplauktu līdzvērtīgs talants, kas būtu gan svētīgi pašam cilvēkam, kuram šis talants piemīt, gan arī noderīgi citiem, kas to varētu izmantot savā laba. Abi labvēļi un arī Zalcmanis visai augstu vērtēja manu atmiņu un spēju ātri uztvert citu valodu būtiskās īpatnības, un ar to viņi arī galvenēm kārtām motivēja savus nolūkus un ieteikumus.

Tagad nu man jāpastāsta, kāpēc no ta visa nekas neiznāca un ka gadījās, ka es no franču puses atkal pārnācu vācu pusē. Pirms pie tā pareju, atļaušos, tāpat ka iepriekš, izteikt dažus vispārīga rakstura vērojumus. Maz ir tādu biogrāfiju, kuras var parādīt tīru, mierīgu, nepārtrauktu indivīda attīstības gaitu. Mūsu dzīvi, gluži tāpat ka visu kopumu, kurā mēs ietilpstam, neizprotamā kārtā veido brīvība un nepieciešamība. Mušu velēšanās jau iepriekš pareģo to, ko mēs jebkuros apstākļos darīsim. Taču šie apstākļi paņem mūs sava vara tiem atbilstošā īpašā veidā. «Ko» nosakām mēs paši, taču «kā» reti kad ir no mums atkarīgs; «kāpēc» mēs nedrīkstam taujāt, un tādēļ mums ar pilnām tiesībām tiek norādīts uz quia [14].

Franču valoda man jau no bērnības patika; es to iepazinu nemierīgos dzīves apstākļos un ar tas palīdzību savukārt iepazinu nemierīgu dzīvi. Es to biju apguvis gluži kā otru mātes valodu — sarunās un praktiskos vingrinājumos, bez gramatikas un īpašam mācību stundām. Tad nu es gribēju iemācīties lietot to vēl brīvāk, tāpēc savām otrreizējām studijām no visām augstskolām izvēlējos tieši Strasburgas universitāti, taču tur man diemžēl nācās piedzīvot gluži pretējo cerētajam, un šis apstāklis mani drīzāk novērsa no franču valodas un franču paražām nekā tuvināja tām.

Franči, kuri vispār cenšas ievērot labas uzvedības normas, izturas iecietīgi pret svešiniekiem, kas tikko sāk runāt viņu valodā; viņi nekad nevienu neizsmies par kādu kļūdu vai arī tieši acīs nenopels. Tā kā viņi tomēr nevar ciest, ka viņu valoda tiek kropļota, tad viņiem ir paradums citādā variācijā atkārtot to, ko jūs nupat esat pateicis, lai it kā pieklājīgi apstiprinātu jūsu vārdus, taču patiesībā viņi izvēlas to izteicienu, kuru jums vajadzēja lietot, un tādējādi saprātīgiem un vērīgiem cilvēkiem cenšas parādīt, kā pareizi un pienācīgi jārunā.

Lai ari tas daudz dod un palīdz cilvēkam, kas nopietni nolēmis apgūt valodu un lēnprātīgi samierinās ar skolnieka lomu, tomēr arvien rodas kaut kāda pazemojuma sajūta, turklāt taču runā tāpēc, lai ko konkrētu pateiktu, un, ja runātājs pārāk bieži tiek pārtraukts un viņa uzmanība novirzīta, tad viņš zaudē pacietību un vairs nesaka ne vaida. Ar mani tā atgadījās biežāk nekā ar citiem, jo es vienmēr iedomājos, ka stāstu ko interesantu, un gribēju arī no citiem dzirdēt kaut ko svarīgu, nevis tikai mūžīgos aizrādījumus uz izteiksmes kļūdām, kuru man bija krietni daudz, jo mana franču valoda bija daudz raibāka nekā jebkuram citam sveštautietim. Es biju saklausījies dažādus izteicienus un vārdu uzsvarus no kalpotājiem, sulaiņiem un sargkareivjiem, jauniem un veciem aktieriem, teātri redzētiem mīlētājiem, zemniekiem un varoņiem, un šim bābeliskajam sajaukumam vel nāca klāt visai dīvains papildinājums, kas radas tāpēc, ka es tik labprāt klausījos sprediķus franču reformatoru baznīcās un apmeklēju tas ar jo lielāku prieku arī tāpēc, ka svētdienas pastaigas uz Bokenheimu šī iemesla dēļ bija ne vien atļautas, bet pat kļuva obligātas. Tas tomēr vēl nebija viss: kad jaunekļa gados arvien aizrautīgāk saku pievērsties vācu sasniegumiem sešpadsmitajā gadsimtā, es drīz vien savu interešu lokā iekļāvu ari šī lieliska laikmeta frančus. Mon-tēns, Anrio, Rablē, Maro bija mani draugi un modināja manī sajūsmu un apbrīnu. Man runājot, visi dažādie valodas elementi haotiski jaucās cits ar citu, ta ka klausītājiem šīs dīvainās izteiksmes dēļ bieži vien nebija saprotams, ko īsti gribu sacīt, tādēļ jebkuram izglītotam francūzim vajadzēja ne tikai pieklājīgi likt man nojaust, kas ir pareizi, bet taisni nopelt un pamācīt mani. Tātad šeit man atkal klājās tapat ka reiz jau Lcipcigā, tikai tagad es nevarēju aizstāvēties, sacīdams, ka manam dzimtajam apvidum ir tādas pašas tiesības uz idiomātisku izteiksmes veidu ka citām provincēm, bet šeit, svešā zemē un ļaudīs, vajadzēja pakļauties reiz pieņemtiem likumiem.

Varbūt mēs ar to ari samierinātos, ja kāds ļauns gars mums neiečukstētu ausī, ka nekādas sveštautieša pūles runāt franciski nemūžam negūs panākumus, jo ievingrinātā auss aiz francūža maskas itin labi saklausīs vācieša, itālieša vai angļa īpatnējo akcentu, — tādu cilvēku tikai pacietīs, bet nekādā ziņā neuzņems ticīgo pulkā, kuri runa vienīgo svēto valodu.

Izņēmumu bija pavisam maz. Mums minēja kādu fon Grimma kungu^7, taču pat Scpflins acīmredzot nebija sasniedzis vajadzīgo virsotni. Franči augstu novērtēja to, ka viņš jau agri sapratis, cik nepieciešams ir pilnīgi pārvaldīt franču valodu; viņiem patika, ka Šepflins arvien laipni sarunājās ar jebkuru cilvēku, bet it īpaši cenšas kavēt laiku varenajiem un dižciltīgajiem, un viņš pat tika slavēts par to, ka atbilstoši savam darbības laukam tiecies vietējo valodu pārvērst par savu dzimto valodu un iespēju robežās kļūt par franču oratoru un saviesīgās dzīves rosinātāju. Taču ko viņam līdzēja savas mātes valodas noliegšana un cenšanās iejusties svešajā valodā? Nevienam viņš nevarēja izdarīt pa prātam. Sabiedrībā valda pārliecība, ka viņš ir iedomīgs — it kā cilvēks bez pašapziņas un pašapmierinātības gribētu un varētu kļūt par saviesīga gara uzturētāju sabiedrība! Tad vēl smalkie sabiedrības un valodas pazinēji apgalvo, ka viņš vairāk pats klāstot savu gudrību un aizraujoties ar dialogiem lieka rosinot patiešām īstas sarunas. Visi bija pārliecināti, ka pirmā īpašība ir iedzimts un būtisks trūkums, kas vispār piemīt vāciešiem, bet spēja risināt sarunas sabiedrībā tika pieskaitīta pie raksturīgākajiem franču tikumiem. Arī kā publiskam oratoram viņam neklājas labāk. Ja viņš publicē labi izstrādātu runu, ar kuru griezies pie kāda karaļa vai firsta, tad tūlīt sāk rosīties jezuīti, kuri nevar Sepflinu ieredzēt tāpēc, ka viņš ir protestants, un aizrāda uz franču valodai neraksturīgiem izteicieniem.

Mēs nespējām ar to samierināties un dusmojāmies par pedantisko netaisnību, kaut gan mums, kā jau zaļoksnējiem jaunekļiem, būtu vedies vieglāk paciest to, kas vecu cilvēku nomāc pārāk smagi; mēs bijām izmisuši, un šis spilgtais piemērs mūs pārliecināja, ka visas pūles ir veltas un franči nav apmierināmi ar lietas būtību, jo viņi pārāk lielu nozīmi piešķir ārējiem apstākļiem, kuros visam jānorisinās. Tāpēc mēs nonācām pie gluži pretēja lēmuma: franču valodu pamest pilnīgi novārta un daudz dedzīgāk un nopietnāk nekā līdz šim pievērsties savai dzimtajai valodai.

Ari šai ziņā pati dzīve mums sagādāja diezgan izdevību un atbalsta. Elzasa nebija pārāk sen pievienota Francijai, lai vecajos un jaunajos iedzīvotājos vairs nebūtu saglabājusies mīlestība pret veco iekārtu, paražām, valodu un tērpiem. Ja uzvarēts cilvēks spaidu kārtā ir

zaudējis pusi no tā, kas piepildijis viņa dzīvi, tad viņam šķiet apkaunojoši labprātīgi atdot vēl arī otru pusi. Tāpēc viņš stingri turas pie visa, kas var atsaukt atmiņā aizgājušos labos laikus, un lolo cerību, ka laimīgās dienas vēl atgriezīsies. Visai daudzi Strasburgas iedzīvotāji bija nogrupējušies gan norobežotos, bet noskaņojuma ziņā savstarpēji saistītos nelielos pulciņos, kurus pastāvīgi papildināja un atjaunoja to vācu firstu daudzie pavalstnieki, kuru lielie zemes gabali tagad atradās Francijas pakļautībā; šie |audis — ka tēvi, tā dēli bieži vien vai nu

studiju nolūkā, vai arī veikalniecisku darījumu dēļ ilgāku vai isaku laiku uzturējās Straslnirgā.

Ari pie mūsu galda citādi nerunāja kā tikai vāciski. Zalcmanis franču valodā varēja izteikties daudz vieglāk un ar lielāku eleganci, taču viņš savos centienos un darbos neapšaubāmi bija īsts vācietis; Lerze būtu varējis noderēt par vācu jaunieša paraugu; Meijers no Lindavas labak buldurēja vāciski nekā apgrūtināja sevi ar runāšanu pareizā franču valodā, un, ja starp pārējiem arī bija kādi, kas juta patiku pret gailu valodu un paražām, tad tomēr tik ilgi, kamēr viņi bija kopā ar mums, viņi pakļāvās vispārējam tonim.

No valodas mēs talak pievērsāmies valsts iekārtai. Par mūsu impērijas likumdošanu gan neko labu nevarēja teikt; mēs atzinām, ka likumu nelietīga izmantošana tur sastopama ik uz soļa, taču vēl zemāk vērtējām toreizējo Francijas likumdošanu, kas bija viens vienīgs nelikumību un nekārtību juceklis, turklāt valdība savu enerģiju arvien izlietoja nevietā, tā ka vairs nebija apklusināmas balsis, kuras atklāti pareģoja, ka nākotnes izredzes ir visai drūmas un turpmāk gaidāmas kardinālas pārmaiņas.

Ja mēs pavērsām skatienu uz ziemeļiem, tad no turienes mums atspīdēja polārzvaigzne — Fridrihs, ap kuru, likās, griezās Vācija, Eiropa un pat visa pasaule. Viņa pārsvars it visur kļuva jo skaidrāk saskatāms tad, kad arī franču armija nācās ieviest prūšu dresūru un pat prūšu nūjas disciplīnu. Mēs viņam piedevām arī lielo mīlestību pret svešu valodu, jo mums sagādāja gandarījumu tns, ka viņa mīļie franču dzejnieki, filozofi un literāti joprojām viņu kaitina, vairākkārt pavēstīdami, ka viņš atzīstams tikai par uzmācīgu svešinieku un pelna, lai pret viņu kā tādu ari izturētos.

Tomēr vairāk par visu mūs no Frančiem attālināja bieži dzirdētie nepieklājīgie apgalvojumi, ka vāciešiem vispār lnīkstot gaumes, gluži tapat ka viņu karalim, kurš tiecas pēc franču kultūras. Kad dzirdējām šādas valodas, kas gluži kā refrēna tika pievienotas ikvienam spriedumam, tad lūkojām sevi nomierināt ar apziņu, ka mēs tās pilnīgi ignorējam; vēl grūtāk mums to visu bija izprast, kad uzzinājām, ka jau Menāžs^8 esot sacījis: franču rakstniekiem esot visa kā diezgan, tikai trūkstot gaumes; arī no Parīzes līdz mums tolaik atskanēja spriedumi, ka nevienam no jaunajiem autoriem neesot gaumes un pat Voltērs neesot pilnīgi brīvs no ši milzīgi lielā trūkuma. Mēs jau agrāk daudzkārt tikām aicināti pievērsties dabai, tāpēc neatzinām neko citu kā tikai jūtu patiesumu un tiešumu, kam jabut izteiktam īsi un neizskaistināti.

Mīla, brālība itn drauga sirds^9 —

Vai tās jau pašas netiecas mums pretī? —

tāds bija lozungs un kaujas sauciens, pēc kura mūsu mazā akadēmiskās jaunatnes pulciņa locekļi pazina cits citu un kurš atveldzēja mūsu garu. Balstoties uz ši principa, mēs rīkojām ari visas kopīgās dzīres, kurās, protams, arī va-cietības gara pārņemtais brālēns Mihels 10 dažu labu vakaru bija klāt kā likts.

Ja visā, ko esmu pastāstījis līdz šim, kāds gribētu saskatīt tikai ārējus gadījuma rakstura cēloņus un personiskas savdabības, tad jāpiebilst vēl, ka arī franču literatūrai pašai par sevi piemita zināmas īpašibas, kuras jaunu censoni vairāk varēja atbaidīt nekā saistīt. Tā bija veca un aristokrātiska, un ne viena, ne otra no šim īpatnībām nevarēja sajūsmināt jaunatni, kas tiecas baudīt dzīvi un tīkoja pēc brīvības.

Kopš sešpadsmitā gadsimta franču literatūras attīstības process ne reizes nebija ticis pilnīgi pārtraukts; pat iekšējie politiskie un reliģiska rakstura nemieri, kā arī ārējie kari tikai veicināja tās progresu, un visur bija dzirdami apgalvojumi, ka jau pirms simt gadiem tā sasniegusi savus īstos ziedu laikus. Labvēlīgu apstākļu ietekmē esot uzreiz nobriedusi un arī laimīgi novākta bagāta raža, ta ka astoņpadsmitā gadsimta lielākajiem talantiem nākoties pieticīgi samierināties tikai ar nokritušo vārpu uz-lasīšanu.

Pa to laiku tomēr šis tas jau bija novecojis, pašām pirmām kaitam — komēdija, tā ka to vajadzēja vienmēr no jauna uzsvaidzināt, lai tā kaut arī ne tik pilnīgi, tomēr jaunā veidā varētu pieskaņoties dzīvei un paražām. Daudzas traģēdijas bija nozudušas no skatuvēm, un Voltērs nepalaida garam radušos lielisko iespēju izdot Korneja darbus, lai tādējādi parādītu, cik daudz trūkumu piemituši viņa priekštecim^11, kura dižumu viņš, kā sabiedrībā visi mēdza runāt, neesot spējis sasniegt.

Un tagad nu šis Voltērs, sava laika brīnums, pats bija kļuvis vecs tāpat ka literatūra, kurai viņš bija iedvesis dzīvību un kura bija valdījis gandrīz veselu gadsimtu. Līdzās viņam vēl eksistēja un veģetēja daudzi literāti, kas vadīja vairak vai mazāk darbīgas un laimīgas vecumdienas un pamazām cits pēc cita nozuda. Sabiedrības ietekme uz rakstniekiem arvien vairāk pastiprinājās, jo labāko aprindu augstdzimušie un bagātie cilvēki ar izcilu stāvokli par vienu no galvenajam sarunu tēmām bija izvēlējušies literatūru, tādēļ tā kļuva visai sabiedriska un smalka. Augstmaņi un literāti izglītoja viens otra garu, taču šī izglītošana neizbēgami noveda pie garīgas sakrop-ļošanas, jo viss aristokrātiskais būtībā ir noraidošs, un noraidoša kļuva arī franču kritika: tā tiecās visu noliegt, novērtēt zemāk, nopelt. Augstākās šķiras pārstāvji izsacīja tādus pašus spriedumus par rakstniekiem, un rakstnieki, tikai mazak ievērodami pieklājību, tapat izturējās cits pret citu un pat pret saviem labvēļiem. Nespēdami publikai imponēt, viņi mēģināja to pārsteigt vai arī iegūt simpātijas ar pazemību, un tādējādi neatkarīgi no problēmām, kas iekšēji saviļņoja baznīcu un valsti, literatūrā sākās tāds rūgšanas process, ka pat Voltēram nācās izvērst ļoti aktīvu darbību un izmantot visu savu lielo ietekmi, lai spētu noturēties pretī necieņas plūdiem, kas gāzās pāri visam. Viņu jau skaļi saukāja par vecu, stūrgalvīgu bērnu, viņa nerimtīgo darbību atzina par savu laiku pārdzīvojuša veča veltīgiem pūliņiem; principus, no kuriem viņš nebija atkāpies visu mūžu un kuru popularizēšanai tika veltījis savus darba gadus, tagad vairs negribēja turēt cieņā un godā; netika vairs atzīts pat viņa dievs, kura esamību apliecinādams viņš atsacījās un raisījās vaļā no visa, kas saistīts ar ateismu, un tādējādi šis ciltstēvs un patriarhs, gluži tāpat kā viņa visjaunākais sāncensis, bija spiests meklēt izdevīgus brīžus, atrast jaunus labvēļus, izrādīties pret draugiem pārāk labs un saviem ienaidniekiem darīt parak daudz ļauna, kā arī rīko-lies divkosīgi un netaisni, izliekoties par kaismīgu taisnības aizstāvi. Vai gan viņam bija vērts nodzīvot tik darbīgu un bagātu mūžu, ja vecumdienās bija lemts nonākt vēl lielākā atkarībā nekā dzīves gaitu sakumā? Cik neciešams bija šāds stāvoklis, to Voltērs ar savu augsti attīstīto garu un stipro jūtelību nevarēja neizjust; dažkārt viņš izdarīja izlēcienus un izrāvienus, lai varētu brīvi atvilkt elpu, ļava vaļu untumiem un savā cīnītāja sparā cirta pār strīpu, par ko gan draugi, gan ienaidnieki parasti bija sapīkuši, jo katrs iedomājās, ka var skatīties viņam pāri, kaut gan neviens nespēja viņam līdzināties. Ļaudis, kas vienmēr klausās tikai vecu vīru spriedumos, visai viegli kļūst pārgudri, un nekas nav nepilnīgāks par nobriedušu domu, kuru pārtvēris nenobriedis gars.

Mēs, jaunieši, kam sirdīs mājoja vāciešiem raksturīgā dabas un patiesības mīlestība, vienmēr centāmies paturēt prātā, ka labākais ceļvedis dzīvē un mācībās ir taisnīgums pret sevi un citiem, tāpēc arvien neciešamāks mums kļuva Voltēra partejiskais netaisnīgums un tik daudzu ievērības cienīgu lietu ačgārnais izskaidrojums, un mūsu antipātijas pret viņu dienu no dienas pastiprinājās. Lai kaitētu tā saucamajiem melnsvārčiem, viņš vaiga sviedros ņēmās noniecināt reliģiju un svētos rakstus, uz kuriem tā balstīta, un ar to ne reizi vien manī modināja nepatīkamas izjūtas. Taču, kad es uzzināju, ka viņš cenšas atspēkot leģendu par grēku plūdiem, noliegdams jebkādu pārakmeņojušos gliemežnīcu eksistenci, un atzīst šo parādību tikai par dabas rotaļu, tad šis vīrs pilnīgi zaudēja manu uzticību, jo Basta kalnā es pats savam acīm biju pietiekami skaidri pārliecinājies, ka zeme, uz kuras es stāvu, ir vecas, izžuvušas jūras dibens un ka man visapkārt atrodas tās pirmiedzīvotāju ārējie apvalki. Jā, reiz par šiem kalniem bija šļākušies viļņi, un man bija pilnīgi vienalga, vai tas noticis pirms grēku plūdiem vai arī šo plūdu laikā, — pietika ar to, ka Reinas ieleja bijusi milzīgs ezers vai nepārredzams licis, un neviens nebūtu spējis man šo pārliecību izdzīt no galvas. Gluži otrādi, es pat biju nodomājis vēl tālāk papildināt savas zināšanas par zemeni un kalniem neatkarīgi no tā, kas tur beigu beigās iznāktu.

Tātad franču literatūra bija veca un aristokrātiska gan pati par sevi, gan ari pateicoties Voltēram. Lai atļauts izsacīt vēl dažas pārdomas par šo ievērojamo vīru!

Voltērs jau no jaunības tiecās pēc aktīvas un sabiedriskas dzīves, pēc politiskas darbības, pec lieliem panākumiem, centās nodibināt sakarus ar pasaules varenajiem un izmantot šos sakarus, lai pats iekļūtu tās vareno skaitā; šiem mērķiem viņš veltīja visas pūles. Daudz vis neatradīsies tādu cilvēku, kas būtu ar mieru kļūt tik atkarīgi, lai iegūtu sev neatkarību. Viņam izdevās ari pakļaut ļaužu prātus — visa nācija bija kopa ar viņu. Sā vīra pretinieki veltīgi kopa un loloja savus viduvējos talantus un savu bezgalīgo naidu — Voltēram viņi neko nevarēja padarīt. Viņš gan nespēja panākt, lai ar viņu samierinātos franču galms, toties meslus viņam maksāja sveši valdnieki. Katrīna Liela un Fridrihs Lielais, Gustavs Zviedrija, Kristiāns Dānija, Poņatovskis Polijā, Heinrihs Prūsijā, Kārlis Braun-šveigā atzina sevi par viņa vasaļiem, un pat pāvests mēģināja pielabināties viņam ar zināmu piekāpību. Jozefs Otrais gan izturējās pret Voltēru atturīgi, taču tas neko labu par šo valdnieku neliecina, jo viņam pašam un viņa pasākumiem nemaz nebūtu nācis par ļaunu, ja viņš ar savu attīstīto prātu un cildenajiem uzskatiem būtu bijis ari mazliet asredzīgaks un labāk spējis novērtēt izcilu garu.

Tas, ko es šeit pastāstu koncentrēti un zināmā kopsakarā, tolaik ieskanējās mūsu ausis kā acumirkļa aicinājums, ka mūžam nesaskanīga disonanse, kura nebija nekādās savstarpējas sakarības un nekā pamācoša. Vienmēr bija dzirdami tikai priekšteču slavinājumi. Tika prasīts kaut kas labs un jauns, taču no jaunā arvien vairījās. Tiklīdz īsts patriots sen sastingušajā teātri bija paguvis iedzīvināt nacionālas un pacilājošas tēmas, tiklīdz «Knlē pilsētas aplenkums» 12 bija paspējis gūt milzīgus panākumus, jau atskanēja balsis, ka ši luga līdz ar citiem līdzīgiem pašmaju sacerējumiem esot tukša un visādā ziņā peļama. Detuša lugās sniegtie tikumu atainojumi, par kuriem es bieži biju sajūsminājies jau zēna gados, tika atzīti par vājiem, šā godavīra varda slava bija apdzisuši; varētu minēt vēl daudzus citus rakstniekus, kuru deļ man nācies paciest pārmetumus par to, ka spriežu kā provinciālis, tiklīdz es pretēji citam personām, kas peldēja līdzi jaunākajai literāro atziņu straumei, izrādīju simpātijas pret šiem autoriem un viņu darbiem.

Tādējādi pārējo vācu vienaudžu neapmierinātība ar mums auga augumā. Saskaņa ar saviem uzskatiem un dabas dotajām īpašībām mēs mēdzām ilgi sevī saglabāt glītos iespaidus, tikai pamazām tos pārstrādāt un, ja nu reiz bija lemts no tiem atteikties, tad darīt to iespējami vēlāk. Mēs bijām pārliecināti, ka no visām lietām var gul kaut ko vērtīgu, ja vien tās uzmanīgi vēro un ilgstoši ar tām nodarbojas, un ka ar neatlaidīgu uzcītību beigu beigās jāsasniedz tāda stadija, kad līdz ar sprieduma izsacīšanu tūlīt ir iespējams arī to nopamatot. Mēs nenoliedzām, ka plašā un lieliskā franču kultūras pasaule sagādā mums dažu labu priekšrocību un ieguvumu, jo Ruso mēs no tiesas bijām iemīļojuši. Kad pārdomājām viņa dzīvi un likteni, tad tomēr nācās atzit, ka viņš kā augstāko atalgojumu par visu, ko paveicis, saņēmis vienīgi atļauju neatzītam un aizmirstam dzīvot Parīzē,

Kad dzirdējām runājam par enciklopēdīstiem vai arī kad atvērām kādu sējumu no viņu milzīgā darba, tad mūs pārņēma tāda sajūta, it kā mēs lielā fabrika staigātu starp neskaitāmām kustīgām spolēm un stellēm, un no nemitīgās klaboņas un dārdoņas, no visa ši ņirbošā un prātam neaptveramā mehānisma, no tā, ka šajā iekārtā, kur viena detaļa ir daudzējādā ziņā saistīta ar citām, nekā nesajēdzam, bet gan redzam, cik daudz visa kā vajag, lai pagatavotu gabalu vadmalas, mums būtu kļuvuši pretigi pat pašu svārki, kurus valkājam.

Didro mums bija diezgan radniecisks, jo tieši tas viss, par ko franči viņu nopēla, mums šķita isli vācisks. Tomēr arī šis vīrs stāvēja pārāk augstu un viņa redzesloks bija pārāk plašs, lai mēs spētu viņam līdzināties un nostāties viņa pusē. Toties viņa dabas bērni, kurus viņš ar savām lielajām runas dāvanam prata cildināt un padarīt cēlākus, mums ļoti labi patika, viņa drosmīgie malu mednieki un kontrabandisti mūs sajūsmināja, taču vēlāk vācu Parnāsā šādu salašņu saviesās pārāk daudz. Arī Didro, gluži tāpat kā Ruso, labāko aprindu saviesīgo dzīvi paradīja atbaidošā gaismā, un tas bija kluss ievadījums tām milzīgajām pasaules mēroga pārmaiņām, kurās viss pastāvošais likās ejam bojā.

Izklāstot šīs pārdomas, mums tomēr nākas novirzīties vel vairāk sāņus un palūkoties, ka abi minētie vīri ietekmējuši mākslu. Arī šai novadā viņi mūs aicināja un skubināja doties pie dabas.

Jebkuras mākslas vislielākais uzdevums ir ar šķietamības palīdzību radīt pilnīgākas īstenības ilūziju. Taču nepareizi ir centieni šķietamību tik ilgi pielāgot īstenībai, līdz beidzot paliek pāri tikai parasta ikdienība.

Skatuve, būdama ideāla darbības vieta, bija ieguvusi vislielākās priekšrocības, pēc perspektīvas likumiem izkārtojot kulises citu aiz citas, un tagad nu tīšuprāt gribēja no ši ieguvuma atteikties: aizsegt skatuvi no visām pusēm un izveidot īstas istabu sienas. Šādai skatuves telpai vajadzēja pieskaņot arī pašu lugu un aktieru tēlojumu — īsi sakot, visu un tādējādi radīt pavisam jaunu teātri.

Franču aktieri komēdijā bija sasnieguši mākslas patiesības virsotni. Pastāvīga dzīve Parīzē, galma ļaužu paražu un manieru vērojumi, aktieru un aktrišu mīlas sakari ar cilvēkiem, kas piederēja pie augstākās kārtas, — tas viss palīdzēja augstākajā sabiedrībā valdošās uzvedības normas un galanto iznesību pārnest arī uz skatuvi, un šai ziņā dabas draugi maz ko varēja iebilst; taču viņi domāja, ka spēruši lielu soli uz priekšu ar to, ka savām lugām izvēlējušies nopietnus un traģiskus notikumus, kādu netrūkst arī vienkāršo pilsoņu dzīvē; viņi izteicās prozā ari tad, kad vajadzēja paust cēlas jūtas, un tādējādi pamazām izskauda nedabiskos pantus līdz ar nedabisko deklamāciju un žestikulāciju.

Visai ievērības cienīgs fakts, kam gan netika pievērsta liela uzmanība, ir tas, ka tai laikā pat vecajai, stingrajai, ritmiskajai un pēc visiem mākslas likumiem veidotajai traģēdijai draudēja revolūcija, kuru varēja novērst tikai lieli talanti un tradīciju spēks.

Iegadījās tā, ka aktierim Lekēnam 13, kurš savus varoņus tēloja ar īpašu teatrālu galantumu, pacilātību un enerģiju un turējās tālu no visa dabiskā un parastā, it kā pretī nostājās cits vīrs, vārdā Ofrēns 14, kas pieteica karu visāda veida nedabiskumam un sava traģiskajā tēlojumā centās paust vistīrāko patiesīgumu. Šāds tēlojuma veids nesaderējās ar pārējo Parīzes aktieru personāla spēles stilu. Viņš palika vienpatis, bet pārējie turējās kopā, taču Ofrēns stūrgalvīgi neatkāpās no savas pārliecības un la-bāk atstāja Parīzi; caurbraucot viņš ieradās ari Stras-burgā. Tur mēs viņu redzējām tēlojam Augustu «Cinnā», Mitridata lomā un citās līdzīgās lomās, un viņa izturēšanās bija dziļi patiesa, dabiski cienīga. Viņš bija skaists liela auguma vīrietis, drīzāk slaids nekā plecīgs; nevarēja teikt, ka viņa stāvs būtu impozants, taču tam piemita kaut kas cildens un patīkams. Viņa tēlojums kija pārdomāts un mierīgs, bet ne vēss un kļuva pietiekami spēcīgs tais vietas, kur tas bija nepieciešams. Ofrēns ļoti labi pārvaldīja aktiera mākslas tehniku un piederēja pie nedaudzajiem, kuri mākslīgo pilnīgi prot pārveidot dabiskajā un dabu pilnīgi pārkausēt mākslā. Uz šādu mākslinieku panākumiem, ja tie tiek pārprasti, parasti tiek balstītas mācības par neīsto dabiskumu.

Te nu man gribētos pieminēt vēl kādu nelielu darbu, kas tomēr radīja īpašu ievērību, proti — Ruso «Pigmalionu» 15. Par to varētu daudz runāt, jo šis savdabīgais sacerējums arī svārstās starp dabu un mākslu un maldīgi tiecas izkausēt mākslu dabā. Mēs šeit redzam mākslinieku, kas ir sasniedzis pašu pilnību un tomēr nav guvis apmierinājumu, kaut gan spējis pēc mākslas likumiem attēlot savu ideju ārpus sevis un pacelt to augstākā eksistences pakāpē — nē, ari tai ir jātop novilktai lejup pie viņa paša, ikdienišķajā dzīvē. Augstāko, ko radījis gars un darbs, viņš grib sagandēt ar rupju juteklības aktu.

Viss jau minētais un vel šis tas cits, kas mūs ietekmēja un bija pareizs vai arī muļķīgs, patiess vai arī puspatiess, tikai vēl vairāk sajauca mums prātus; mēs maldījāmies pa dažādiem sānceļiem un apkārtceļiem, un tā no daudzām pusēm tika sagatavota arī vācu literārā revolūcija, kuru mēs pieredzējām un kurā paši gan apzināti, gan neapzināti, gan labprāt, gan arī nelabprāt nemitīgi darbojamies līdzi.

Mums nebija nekādas tieksmes, nedz arī vēlēšanās apgaismot un attīstīt savu prātu ar filozofiju; mēs domājām, ka par reliģijas tēmām jau paši esam likuši skaidrībā, tāpēc franču filozofu dedzīgie strīdiņi ar garīdzniecību mums bija diezgan vienaldzīgi. Aizliegtās un sadedzināšanai nolemtās grāmatas, kuru dēļ toreiz sacēlās liels troksnis, mūs nesaviļņoja. Minēšu no visām tikai «Systeme de la tiature»'r\ ko ziņkārības pēc sākām šķirstīt. Mēs nesapratām, kāpēc šāda grāmata var būt bīstama. Tā mums likās tik pelēka, sadomāta un nedzīva, ka mēs tikai ar piespiešanos turējām to savās rokās un mums kļuva neomulīgi, it kā redzot spoku. Autors cer ar savu grāmatu sevišķi ieinteresēt lasītāju, priekšvārdā deklarēdams, ka viņš, būdams jau vārgs sirmgalvis un stāvēdams ar vienu kāju kapā, tomēr gribot saviem laikabiedriem un ari naka-majām paaudzēm pavēstīt patiesību.

Mēs viņu izsmējām, jo bijām jau ievērojuši, ka veci ļaudis neatzīst par vērtīgu neko, kas pasaulē patiešām ir jauks un labs. «Vecam baznīcām ir tumši logi. Kā garšo ķirši un ogas, to jautājiet bērniem un zvirbuļiem!» — tādi bija mūsu iemīļotie saukļi, un tāpēc šī grāmata, kas bija sirmgalvja visīstenākā dzīves kvintesence, mums šķita negaumīga un pat banāla. Viss pastāvošais esot nepieciešams, un tāpēc dievs nemaz neeksistējot. Bet vai tad arī dievs nevarētu pastāvēt nepieciešamības pēc, mēs jautājām. Protams, atzinām, ka laikam gan nav iespējams ignorēt dienas un nakts, kā arī gadalaiku maiņas, klimatisko apstākļu ietekmes un fizisku un animalu stāvokļu nepieciešamās likumības, taču sajutām sevī kaut ko tādu, kas mums likās pilnīga patvaļa, un reizē arī kaut ko tādu, kas mēģināja šo patvaļu līdzsvarot.

Mēs nevarējām atmest cerību, ka kļūsim arvien gudrāki un arvien neatkarīgāki no ārējiem apstākļiem un pat paši no sevis. Vārds «brīvība» skan tik jauki, ka bez tā nevarētu izlikt pat tad, ja tas izsacītu maldus.

Neviens no mums nebija šo grāmatu izlasījis līdz galam, jo mēs jutāmies vīlušies cerībās, ar kādām to atvērām. Bija teikts, ka te būs runa par dabas sistēmu, un mēs gaidījām, ka patiesi uzzināsim kaut ko par dabu, šo mūsu elku dievieti. Fizika un ķīmija, apraksti par debesīm un Zemi, dabas vēsture un anatomija un vēl daudz kas cits nu jau vairākus gadus līdz pašai pēdējai dienai mudināja mūs pievērst uzmanību krāšņajai, lielajai pasaulei, un mēs labprāt būtu lasījuši gan sikākas ziņas, gan ari vispārīgus spriedumus par Sauli un zvaigznēm, par planētam un mēnešiem, par kalniem, lejām, upēm un jūrām, kā arī par visu, kas tur iemājo. Mēs nešaubījāmies, ka te nāksies sastapties ar šo to lādu, kas vienkāršajam cilvēkam varētu likties kaitīgs, garīdzniecībai bīstams un valstij nepieļaujams, un cerējām, ka šī gramatiņa ne jau velti būs izturējusi ugunskristības. Taču šajā skumīgajā ateistiskajā pustumsā, kura Zeme līdz ar visiem tas veidojumiem un debess ar visiem saviem zvaigznājiem pilnīgi pazuda, mūs pārņēma bezgalīga tukšuma sajuta. Uzzinājām, ka matērija pastāvot kopš mūžības un mūžīgi atrodoties kustībā un, kustēdamas gan pa labi, gan pa kreisi, gan uz visām pusēm, ta esot radījusi bezgalīgās eksistences formas. Ar to visu mēs būtu vel samierinājušies, ja autors no savas kustīgās matērijas patiesi mūsu acu priekšā būtu radījis pasauli. Taču viņš par dabu laikam gan zināja tikpat maz ka mēs, jo, tiklīdz bija formulējis dažus vispārīgus jēdzienus, tā tūlīt tos pameta un tiecās pārvērst materiālā, smagnējā, gan kustīgā, bet bezvir-zicna un bezformas daba to, kas stāv augstāk par dabu vai arī paradas pašā dabā kā augstaka tas kategorija; lurklat autors iedomājās, ka viņš šādā veida ir visai daudz sasniedzis.

Ja ši gramata mums tomēr kaut kā kaitēja, tad tādējādi, ka mēs līdz sirds dziļumiem bijām un arī palikām naidīgi noskaņoti pret filozofiju, it īpaši pret metafiziku, toties jo dedzīgāk un kaismīgāk tiecāmies pēc dzīvās izziņas, pieredzes, darbības un poēzijas.

Tā nu mēs, dzīvodami uz Francijas robežas, pēkšņi bijām atbrīvojušies no visa franciskā. Franču dzīves veids mums šķita parak noteikts un smalks, viņu dzeja auksta, viņu kritika iznīcinoša, viņu filozofija neizprotama un nepietiekami izstrādāta, tāpēc mēs drīzāk būtu bijuši ar mieru vismaz izmēģinājuma pēc pakļauties dabas pirmatnībai, ja vien jau kopš ilgāka laika kāda cita faktora ietekmē nebūtu tikuši sagatavoti cildenākai, brīvākai un tikpat patiesai, cik dzejiskai pasaules uztverei un garīgai baudai, kam no sakuma ļāvāmies paslepšus un ne pārāk aizrautīgi, bet vēlāk arvien atklātāk un dedzīgāk.

Diezin vai man vel vajadzēs paskaidrot, ka ar to es domāju Šekspīru, bet, ja nu esmu to pateicis, tad plašāk šeit vairs nekas nav stāstāms. Vācieši Šekspīru ir atzinuši vairāk nekā citas nācijas un varbūt pat vairāk nekā viņa paša tauta. Mēs pret viņu esam bijuši tik ārkārtīgi taisnīgi, godprātīgi un saudzīgi, kādi nekad neesam atļāvušies būt cits pret citu; izcili cilvēki ir centušies parādīt viņa gara dāvanas labvēlīgā gaisma, un es arvien labprāt esmu parakstījies zem visa, kas bijis teikts viņam par godu, viņam par labu un pat viņa attaisnošanai. Par šī izcila gara ietekmi uz mani ir runāts jau agrāk, un tas, ko esmu mēģinājis rakstīt par viņa darbiem, ir guvis atzinību; tāpēc pagaidām pietiks ar šo vispārīgo paziņojumu, taču vēlāk, ja radīsies izdevīgs gadījums, labprāt pastāstīšu draugiem, kuri mani vēlētos uzklausīt, vēl šo to, kas maii par viņa lielajiem nopelniem sakāms un ko man ļoti kārojās šeit uzrakstīt.

Patlaban sīkāk pastāstīšu par to, kā es šo rakstnieku iepazinu. Tas notika diezgan agri, jau Leipcigā, kad lasīju

Doda grāmatu «Beauties of Shakespeare» 17. Lai saka ko sacīdami par krājumiem, kuros autoru darbi sniegti saskaldītā veidā, — tiem tomēr ir arī sava pozitīva nozīme. Ne jau vienmēr mēs esam tik koncentrēti un mūsu prāts tik ass, lai uztvertu kopumā visu darbu ar tajā esošajām vērtībām. Vai mēs grāmatās nemēdzam atzīmēt tas vietas, kas attiecas tieši uz mums? 11 īpaši jaunus ļaudis, kuriem trūkst pamatīgas izglītības, sajūsmina atsevišķas izcilas vietas, un par to mēs varam tikai priecāties; tā nu arī es kā vienu no skaistākajiem periodiem savā dzīvē atceros to laiku, kas saistās ar šās grāmatas lasīšanu. Brīnišķīga Šekspīra stila savdabība, ģeniālie domu graudi, trāpīgie raksturojumi, humoristiskie vilcieni — tas viss gan kopumā, gan atsevišķi iedarbojās uz mani ārkārtīgi spēcīgi.

Tad parādījās Vīlanda tulkojums. Mēs to vai rīsus aprijām, stāstījām par to draugiem un paziņām un ieteicām lasīšanai. Mums, vāciešiem, bija tada priekšrocība, ka vairāki ievērojami cittautu autori jau ar pirmo reizi tika pārtulkoti mūsu valodā viegli un gludi. Šekspīra darbi, kurus prozā vispirms pārtulkoja Vīlands un pēc tam Ešen-burgs, varēja ātri izplatīties un gūt lielus panākumus kā visiem saprotama un ikvienam lasītājam piemērota lcktīra. Es augstu vērtēju ritmu un atskaņas, jo tie dzeju īsteni padara par dzeju, taču tas, kas tiešām dziļi un pamatīgi ietekmē lasītāju, kas viņu patiesi izglīto un veicina viņa attīstību, paliek pāri no dzejdarba tad, kad tas tiek pārtulkots prozā. Tad pilnībā saglabājas tīrais saturs, kuru apžilbinoša ārējā forma itin kā izceļ tad, ja patiesībā tā trūkst, bet aizsedz tādā gadījumā, ja tas daiļdarbā ir ietverts. Tāpēc jauniešu sākotnējai izglītošanai es tulkojumus prozā atzīstu par ieteicamākiem nekā tulkojumus dzejā, jo ir taču novērojams, ka jaunieši, kas visu spēj pārvērst par joku, sajūsminās par vārdu labskanību un zilbju ritmiku un, draiskulīgi parodējot vārsmas, spēj sabojāt vislieliskākā darba dziļo saturu. Tāpēc iesaku apsvērt, vai vispirms nevajadzētu ķerties pie Homēra tulkošanas proza, taču tulkojumam gan būtu jāatbilst tai attīstības pakapei, kādā patlaban atrodas vācu literatūra. Par šo ierosinājumu un tāpat arī par iepriekš teikto lai padoma mūsu cienījamie pedagogi, kuru plaša pieredze šeit vislabāk var noderēt. Lai padarītu savu ierosinājumu vērtīgāku, gribu vēl tikai atgādināt par Lutera veikto bibelcs tulkojumu: tas, ka grāmatu, kas sarakstīta visda-žadakajos stilos un kam piemīt gan dzejiska, gan vēsturiska, gan pavēloša, gan pamācoša intonācija, šis izcilais virs atveidoja mūsu mātes valodā ka no viena lējuma darinātu darbu, daudz vairak veicināja reliģijas nostiprināšanos, nekā to būtu spējis mēģinājums saglabāt visas oriģināla atsevišķās īpatnības. Veltīgi ir bijuši vēlākie centieni parādīt mums savā poētiskajā formā Ijaba grāmatu, psalmus un citus dziedājumus. Ļaužu masu ietekmēšanai vienkāršs tulkojums arvien ir un paliek vislabākais. Kritiskie tulkojumi, kas tiecas sacensties ar oriģinālu, patiesībā noder tikai mācītiem vīriem par pārrunu objektu.

Tatad uz mūsu Strasburgas sabiedrību Šekspīra darbi gan tulkojumā, gan oriģināla, gan pa dalām, gan kopumā, gan fragmentos, gan izvilkumos iedarbojās tā, ka mēs gluži tāpat kā ļaudis, kas savu dzīvi velta bībeles studijām, savukārt arvien vairāk un vairāk iedziļinājāmies šā rakstnieka daiļradē, savās sarunās atdarinājām viņa laika tikumus un netikumus, ar kuriem viņš mūs iepazīstināja, varen sajūsminājāmies par viņa kalambūriem un sacentāmies ar viņu, gan tos tulkodami, gan arī paši izgudrodami draiskulīgas asprātības. Šeit mums ne mazums palīdzēja tas, ka es visam nodevos ar vēl lielāku entuziasmu nekā citi. Līksmais apliecinājums, ka pār mani lidinās kāds augstāks gars, iejūsmināja arī manus draugus, un viņi sāka domāt tāpat kā es. Mēs nenoliedzām, ka pastav iespēja vēl tuvāk iepazīt Šekspīra nopelnus, dziļāk tos apzināt un ar lielāku izpratni par tiem spriest, taču to mēs atlikām uz vēlāku laiku — tobrīd vēlējāmies tikai priecāties par viņu, iejūtīgi atdarināt un, tā kā šis rakstnieks mums bija sagādājis tik lielu baudu, tad bijām noskaņoti tikai cienīt un godāt viņu, nevis pētīt un kritizēt.

Ja kāds vēlas precīzi uzzināt, kas toreiz šajā temperamentīgajā sabiedrībā tika domāts, runāts un pārspriests, lad lai izlasa Herdera rakstu par Šekspīru, kas iespiests izdevumā «Par vācu raksturu un mākslu», kā ari Lenca 18 «Piezīmes par teātri», kurām pievienots lugas «Veltas pūles mīla» tulkojums. Ilerders ielūkojas Šekspīra dziļākajā būtībā un lieliski to attēlo; Lenčs pret teātra tradīcijām izturas dumpīgāk un grib, lai visur un visās lietās rīkotos pec Šekspīra parauga. Tā kā man nu ir radies iemesls pieminēt šo gan talantīgo, gan īpatno cilvēku, tad šeit arī būs īsti vietā kaut ko par viņu pastāstīt. Es ar viņu iepazinos tikai Strasburga pavadītā perioda beigu posmā. Mēs redzējāmies reti, jo viņš neuzturējās tajā pašā sabiedrībā, kur es, taču mēs meklējām izdevību satikties un labprāt stāstījām viens otram par sevi, jo mums, kā jau viena laikmeta jauniešiem, bija līdzīgi uzskati. Lenčs bija maza auguma, bet pievilcīgs; viņam bija jauka galviņa, kuras smalkajai formai pilnīgi atbilda glītie, mazliet pasausie vaibsti, zilas acis, gaiši mati — vārdu sakot, viens no tādiem pašiem puišiem, kādus man laiku pa laikam gadījies sastapt ziemeļu apvidu jaunākās paaudzes vidū; soļus viņš spēra līgani un tai pašā laikā uzmanīgi, viņa valoda bija patīkama, taču ne visai gludi plūstoša, un viņa izturēšanās, kas svārstījās starp attungumu un kautrību, visai labi piestāvēja jaunam cilvēkam. Viņš ļoti labi lasīja priekšā nelielus dzejolīšus, it īpaši paša sacerētus, un veikli rakstīja. Viņa domāšanas veidu es varētu raksturot vienīgi ar angļu vardu whimsical, kas, ka redzams pēc vārdnīcas, vienā jēdzienā ietver dažādas dīvainības. Varbūt tieši tāpēc neviens labāk par viņu nespēja izjust un atdarinat Šekspīra ģēnija pārmērības un ērmības. Par to liecina jau minētais tulkojums. Lenčs pret oriģinālu izturas ļoti brīvi, ne inazaka mērā netiecas pēc skopa un adekvāta tulkojuma, taču viņš prot sev tik labi pielāgot sava priekšteča bruņas vai, pareizāk sakot, jokdara tērpu, ar tādu humoru atdarināt tā žestus, ka viņam bija nodrošināti panākumi to lasītāju vidū, kuriem tas patīk.

Sevišķi mūs sajūsmināja klaunu muļķības, un mēs teicām un slavējām Lencu par to, ka viņam bija izdevies uzrakstīt šādu epitāfiju briedim, ko nošāvusi princese:

Un daiļā princese šauj tūlīt Jaunam briedim pašās krūtīs;

Tas tūdaļ dziļā miegā krīt —

Mums cepetis kā sūtīts.

Rej dzinējsuns! — I.iec klāt vēl «I»,

No brieža iznāks briedēts,

Bet, ja tas Romas lielais «L»,

Būs briežu piecdesmit.

Man briežu iznāks vesels simts,

Ja rakstīšu es: BRIliDEI.I.S.

Tieksme uz absurdiem, kas jaunībā parādās brīvi un neierobežoti, bet vēlāk arvien vairak liek noslēpta, kaut gan pilnīgi neizzūd, tolaik mūsu vidū zēla un plauka, un mēs par godu savam lielajam meistaram centāmies sacerēt ;m komiskus oriģinālpantus. Mēs jutāmies varen lcļ>ui, ja varējām sabiedrībai nolasīt priekšā kaut ko tādu, kas izpelnījas kaut cik atzinības, kā, piemēram, šādu epigrammu par jāšanas skolotāju, kurš sasities, kāpdams mugurā ueiejātam zirgam:

Kāds jātnieks šajā mājā mīt Un meistars turpat līdzās.

Ja kopā abus sastatīs,

Tad jatniekmeistnrs iznāks.

Ja jāšanā viņš meistars būs,

Tad godam lai tā saucas,

Bet viņš zem kājām zirgam kļūst —

Ardievu, dzīve jaukā!

Mēs Joti nopietni strīdējāmies par to, vai šādi panti ir Šekspīra klaunu cienīgi, vai tie radušies no īstenā un lirā klauniādes avota vai varbūt tur pavisam nepiedienīgā iiii nepieļaujamā karta piejaukts klāt arī saprāts un jēga. Sī dīvainā spriedelēšana kļuva par plaši izplatītu parādību, un tajā iesaistījās arvien vairāk ļaužu, jo Lesings, kuram visi ļoti uzticējas, savā «Dramaturģijā» jau patiesībā bija devis pirmo signālu tās uzsākšanail9.

Man bija izdevība kopā ar šo jautri noskaņoto un nemierīgo sabiedrību vairākkārt doties izbraukumos uz Augšelzasu, taču tieši ši iemesla pēc es nekā kaut cik pamācoša no turienes līdz atvest nevarēju. Daudzie mazie dzejolīši, kuri dzima mūsu galvās katra izdevīgā gadījumā un kuri būtu varējuši labi atdzīvināt jautru ceļojuma aprakstu, tagad ir pazuduši. Molshcirnas abatijas krustejā mēs apbrīnojām krāsainās vitrāžās, auglīgajā apvidū starp Kolmāru un Sletštati skandējām jautras himnas Cererai, turklāt plaši tika pārspriesta un slavināta lieliskā dažādu augļu izēšanās un visai priecīga noskaņojumā apcerēts svarīgais un strīdīgais jautājums par io, vai šos augļus pienāktos pārdot brīvi vai ari ierobežotā daudzumā. Enzisheimā mēs aplūkojām baznīcā uzkārto milzīgo meteorītu^20 un atbilstoši ta laika paradumam visu apšaubīt zobojamies par ļaužu lētticību, nemaz neapjauzdami, ka šādi gaisā radušies priekšmeti, ja tie ari nekritīs zemē uz mūsu pašu laukiem, tomēr vismaz glabāsies mūsu kabinetos.

Es vēl šobrīd ar patiku atceros svētceļojumu uz Svētās Otiiijas kalnu, kurp devāmies kopā ar simtiem un varbūt pat tūkstošiem ticīgo. Šeit, kur vēl bija saglabājušās nocietinātās romiešu pils galvenās mūra sienas, drupās un akmeņu spraugās reiz esot mitinājusies skaista grāfa meita, gribēdama veltīt savu dzīvi dievam. Netālu no baznīcas, kura svētceļotāji pacilā garu lūgšanās, apmeklētājiem tiek rādīta viņas aka un stāstītas dažādas jaukas leģendas. Priekšstats, kāds man radās par šo jaunavu, tāpat arī viņas vārds dziļi iespiedās manā sirdī. Es tos ilgi glabāju piemiņā, līdz beidzot devu viņas vārdu savai vēlāk dzimušajai, bet tāpēc ne mazak mīļotajai meitai, pret kuru ļoti labvēlīgi izturējās visi tīras un šķīstas sirds cilvēki.

Ari no šīs virsotnes paveras brīnišķīgs skats uz Elzasu, kas vienmēr ir tāda pati un vienmēr jauna; gluži tāpat kā amfiteātrī var pārredzēt visu publiku un visskaidrāk saskatīt savus kaimiņus, lai kur vien apsēstos, tā ari šeit ir pārskatāmi tuvākie un tālākie krūmāji, klintis, pakalni, meži, lauki, pļavas un ciemati. Mums pat rādija, ka pie apvaršņa atrodoties Bāzele; vai mēs to patiesi saskatījām, to es nevaru apgalvot, taču zilgmē tītie tālie Šveices kalni ari šeit ietekmēja mūsu prātus, aicinādami mūs pie sevis; mēs tomēr nevarējām savu vēlēšanos piepildīt un tāpēc izjutām sāpīgu nožēlu.

Es meklēju izklaidēšanos un izpriecas un nodevos tām labprāt, pat nesātīgi, darīdams to vēl jo vairāk tāpēc, ka man tajā laika sāka radīt bažas kaislīgā mīla pret Frīd-riku. Šādas jauneklīgas, bez apdoma lolotas jūtas var salīdzināt ar naktī palaistu ugunīgu bumbu, kas paceļas augšup liega, mirdzoša līnijā, aizsniedz pat zvaigznes un vienu mirkli, šķiet, paliek to vidū, bet tad sāk savu gaitu atpakaļ — iet itin ka pa to pašu ceļu, tikai lejup; galu galā, pabeigusi savu lidojumu, tā atnes nelaimi un postu. Frīdrika palika tāda pati, ka bijusi, — likās, viņa nedz domāja, nedz gribēja domāt, ka šīs attiecības var drīzi jo drīzi beigties. Turpretī Olivija, kura arī labprat negribēja atteikties no manas sabiedrības, bet nezaudēja tik daudz kā masa, bija tālredzīgākā vai ari atklatāka. Viņa dažkārt runāja ar mani par mūsu iespējamo šķiršanos un mēģināja rast mierinājumu sev un savai māsai. Meiča, kas atstaj vīrieti, nebūt nenoliegdama savas jūtas pret viņu, ne tuvu neatrodas tik neapskaužamā stāvoklī ka jauneklis, kas tāpat apliecinājis meitenei savu mīlestību. Viņš vienmēr rada nepatīkamu priekšstatu par sevi, jo no viņa kā lopoša vīrieša jau tiek gaidīts, lai viņš prastu novērtēt situāciju, un pārāk liela vieglprātība nebūt neliecina viņam par labu. Ja atsaka meitene, tad iemesli vienmēr šķiet svarīgi, turpretī, ja atsaka puisis, tad tie nekad netiek atzili par pārliecinošiem.

Bet kā gan glaimīga kaislība var |aut mums paredzēt, ciktāl ta mūs novedīs? Mēs nespējam no tās tikt vaļā pat tad vēl, kad jau ar skaidru prātu no tās atsakāmies; kaut arī citādā veidā, mēs tomēr rodam prieku tīkamajā ieras-libā. Ta notika ari ar mani. Lai gan Frīdrikas klātbūtne mani biedēja, man tomēr nebija patīkamākas nodarbošanās kā domāt par viņu, kad nebijām kopa, un sarunāties ar viņu. Es viņu apciemoju retāk, toties jo biežāk apmainījāmies vēstulēm. Viņa prata jautri pastāstīt par to, kā viņai klājas, un piemīlīgi atklāt savas jūtas, un es ar maigumu un kaisli domāju par visu labo, ko viņa man darījusi. Viņas prombūtne deva man brīvību, un tieši mūsu sarunas no tālienes veicināja manu jūtu atraisīšanos. Šādos brīžos es nespēju ar skaidru skatienu raudzīties nākotnē — tas vien, ka laiks skrēja tik ātri un neatliekamu darīšanu bija daudz, traucēja mani koncentrēties. Līdz šim es biju spējis tikt galā ar visdažādākajiem uzdevumiem, tāpēc ka arvien aktīvi piedalījos visā, kas tai laikā vai lai acumirklī notika, taču uz beigām viss sagriezās vienā virpulī, kā jau parasti mēdz būt, kad jāšķiras no kādās vietas.

Pēdējās dienās man laiku aizņēma vēl kāds starpgadījums. Es atrados diezgan prāvā sabiedrībā kādā ārpilsētās māja, no kurienes ļoti labi varēja saskatīt katedrāles fasādi un torni, kas pacēlās virs tās.

— Zel gan, — kāds teica, — ka šī celtne nav pabeigta un uzcelts tikai šis tornis.

Es uz to atbildēju: — Man arī ir žēl, ka šis pats tornis nav pilnīgi uzcelts, jo tā četras volūtas nobeidzas pārāk strupi; tur vajadzēja būt vēl četrām vieglām torņa smailēm un piektajai, augstākajai, atrasties vidū, kur tagad paceļas neizskatīgais krusts.

Kad es, kā parasti, visai dedzīgi biju izteicis šo apgalvojumu, mani uzrunāja kāds mazs, kustīgs vīrelis un vaicāju:

— Kas jums to teica?

— Pats tornis, — es attraucu. — Es to tik ilgi un uzmanīgi vēroju un izradīju par to tik lielu interesi, ka beigu beigās tas nolēma atklāt man šo acīm redzamo noslēpumu.

— Un tornis jums nav teicis nepatiesību, —viņš piebilda, — es to zinu vislabāk, jo esmu arhitektūras pieminekļu pārzinis. Mūsu arhīvā vel glabājas oriģinālplāni; tie apliecina to pašu, un es jums varu tos parādīt.

Ta kā man tuvākajā laika vajadzēja aizceļot, tad es lūdzu, lai viņš man šo laipnību parada cik vien iespējams drīz. Viņš man deva apskatīt ārkārtīgi vērtīgos ruļļus, es caur eļļā samērcētu papīru ātri nozīmēju tornī trūkstošās smailes un izsacīju nožēlu, ka man par šo dārgumu agrāk nekas nav bijis zināms. Bet ar mani jau vienmēr notika tā, ka es tikai vērodams un apcerēdams ar grūtībām nonācu pie atziņas, kas man varbūt nebūtu likusies tik interesanta un nozīmīga, ja par to kāds būtu pastāstījis.

Visā šajā steigā un sajukumā es tomēr nevarēju aizbraukt, vēlreiz neredzējis Frīdriku. Tās bija smagas dienas un man vairs nav saglabājušās atmiņā. Kad es, jau zirgā sēdēdams, vēlreiz sniedzu viņai roku, meičai bija asaras acīs, bet man ļoti nelāgi ap sirdi. Tad es pa taciņu jāju atpakaļ uz Drūzenheimu un ceļa redzēju ārkārtīgi dīvainu parādību. Es vairāk ar gara acīm nekā ar savām īstajām acīm skatīju, ka jāju pats sev pretī pa to pašu ceļu, taču apģērbs man bija tāds, kādu nekad savā mūžā netiku valkājis: tas bija zilganpelēks, nedaudz izšūts ar zeltu. Kad atjēdzos no šī sapņa, maldu tēls jau bija izgaisis. Taču dīvaini, ka pec astoņiem gadiem es tieši tādā uzvalka, kāds man bija rādījies šai vīzijā, devos pa to pašu ceļu uz Zēzenheimu, lai vēlreiz apciemotu Frīdriku, turklāt šādas drānās nebiju vis izvēlējies ar nodomu, bet apvilcies gadījuma pēc. Lai nu būtu kā būdams, šis dīvainais maņu tēls mani šķiršanas brīdī tomēr kaut cik nomierināja. Sāpes par to, ka uz laiku laikiem jaatstāj brīnišķīgā Elzasa līdz ar visu, ko esmu tur guvis, norima, un es, beidzot atbrīvojies no mokošās šķiršanās smeldzes, kaut cik nomierinājos un jau līksmākā oma devos ceļā.

Ieradies Manheimā, es ar nepacietību steidzos apskatīt Anlikvitāšu zāli^21, kura bija ļoti izslavēta. Jau tad, kad dzīvoju Leipcigā un mēs dažkart apspriedām Vinkelmaņa un Lesingn rakstus, es daudz biju dzirdējis par šiem nozīmīgajiem mākslas darbiem, taču maz biju tos redzējis, jo akadēmija bez Lāokoonla, tēva, un fauna ar kastaņetēm citu kopiju nebija, turklāt tas, ko Ezers mums šad tad par

ĪSO

Aim statujām pastāstīja, bija diezgan neizprotams. Bet !..i gan iesācējiem lai rada priekšstatu par mākslas virsotnēm?

Direktors Feršatelts^22 mūs saņēma laipni. Uz zāli mani aizveda viens no viņa palīgiem, kas atslēdza durvis un pec tain atstāja mani vienatnē ar savām izjūtām un pārdomām. Brīnumainu iespaidu varā es nu stāvēju šaja plašajā, četrstūrainajā telpa, kas sava milzīgā augstuma dcļ izskatījās gandrīz kubveidiga un no augšas bija labi apgaismota, jo logi atradas tieši zem dzegas; lieliskās seno laiku statujas bija ne tikai sarindotas gar sienām, bet izvietotas pa visu telpu; tas bija īsts statuju mežs, pa kuru nācās staigat līkloču, — liels, ideāli izkārtots tēlu grupējums, kas ļāva virzīties uz priekšu tikai ar piepiili. Atvelkot vai aizvelkot aizkarus, ikvienai no šim lieliskajām skulptūrām varēja radīt visizdevīgāko apgaismojumu, turklāt tās uz postamentiem bija novietotas tā, lai tās pēc vēlēšanās varētu pagrozīt vai pagriezt citādi.

Kad bridi biju ļāvies šīs milzīgās masas neatvairāmajam iespaidam, es pievērsos tiem teļiem, kuri mani īpaši saistīja, un kas gan varēs noliegt, ka šeit vairāk nekā jebkurš cits mūsu simpātijas iekaro Belvederas Apolons ar savu gandrīz vai kolosālo lielumu, slaido stāvu, brīvo pozu un uzvarošo skatienu. Tad es pievērsos Lāokoontam, kuru šeit pirmoreiz redzēju kopa ar viņa dēliem. Cik vien labi iespējams, centos atcerēties visu, kas par šo tēlu grupu bija runāts un strīdiņos pārspriests, un mēģināju formulēt pats savu viedokli; taču drīz vien nosliecos vai nu uz vienu, vai otru pusi. Es ilgi vēroju mirstošo cīnītāju, taču vissvētlaimīgākos mirkļus man sagādaja skulpturālā grupa ar Kasloru un Polluksu^23 — šis ļoti vērtīgas, kaut ari problemātiskās antīkās tēlniecības atliekas. Toreiz vel nezināju, ka pec sajūsmas pilnas vērošanas nav iespējams tūdaļ dot atskaiti par redzēto. Es par varu centos nodoties apcerei un, lai gan man visai grūti nācās tikt pie kaut kādās skaidrības, tomēr jutu, ka ikviena no šim atsevišķajam skulptūrām, kas te bija savāktas milzīgā kopumā, ir labi uztverama, dabiska un pati par sevi nozīmīga.

Visvairāk uzmanības tomēr pievērsu Lāokoontam un uz slaveno jautājumu, kāpēc viņš nekliedz, pats sev sniedzu noteiktu atbildi, ka viņš nemaz nevar pakliegt. Visu triju figūru darbību un kustības izpratu, ievērojot šas grupas pamatkoncepciju. Galvenā tēla nedabiski saspriegtā un tai pašā laikā meistarīgi parādītā poza bija izskaidrojama ar diviem iemesliem: no vienas puses, viņš tiecās satvert čūskas, no otras puses,, sajutis pēkšņu kodienu, rāvās atpakaļ. Lai mazinātu sāpes, ķermeņa apakšdaļu vajadzēja ievilkt, un tas kliegšanu padarīja neiespējamu. Tupat es nolēmu arī, ka jaunākais dēls nav sakosts, un vēl dažādi mēģināju izskaidrot šīs skulpturālās grupas mākslinieciskās vērtības. Savas atziņas es izklāstīju vēstulē Ezeram, taču viņš manai interpretācijai sevišķu uzmanību nepievērsa, tikai, atzinīgi novērtēdams manu labo gribu, izteica vispārīgus uzmundrinājuma vārdus. Es tomēr, par laimi, neaizmirsu savu domu un glabāju to sevī vairākus gadus, līdz beidzot tā apvienojās ar visu manu pieredzi un pārliecību, par ko vēlāk pastāstīju «Propileju» izdevumā.

Citigi aplūkojis tik daudzus izcilus plastiskus mākslas darbus, es centos nobaudīt ari antīkās arhitektūras jaukumus. Atradu kādu Rotondas^24 kapiteļa kopiju, un nevaru noliegt, ka, ieraugot tā milzīgās un lieliski izstrādātas akanta lapas, mana ticība ziemeļu arhitektūrai sāka šķobīties.

Jaunības gados notikusī plašā mākslas darbu apskate, kas man palika spilgtā atmiņa visu mūžu, tomēr tuvākajā laikā lielu labumu nedeva. Cik labprat es toreiz ar šā notikuma attēlojumu būtu sācis grāmatu, nevis, kā tagad, beidzis to, taču, tiklīdz aiz manis bija aizvērušās brīnišķīgās zāles durvis, es vēlējos atkal atgūt pats sevi un redzētos tēlus centos izgaisināt no savas iztēles, itin kā tie mani apgrūtinātu, un tikai pa tālu apkārtceļu man vēlāk bija lemts atgriezties šai vietā. Tomēr šādi iespaidi, kurus uzņemam sevī, pilnīgi atdevušies vērojuma baudai un bez sadrumstalojošas vērtējošas attieksmes, ir bezgala auglīgi. Jaunatne ir spējīga izjust šādu milzīgu laimi, kad tā necenšas kritizēt, pētīt un norobežoties, bet pilnīgi pakļaujas izcilā un laba iedarbībai.

Divpadsmitā grāmata

Ceļotājs nu beidzot bija atgriezies mājās veselāks un jautrāks nekā pirmo reizi, tomēr visā viņa būtnē bija manāms kaut kails pārāk liels sasprindzinājums, kas gluži vis neliecināja par pilnīgi veselu dvēseli. Jau pašā sā-kūmā es savu māti nostādīju tādā situācijā, ka viņai nāras meklēt kādu vidusceļu starp tēva nemainīgo kārtības mīlestību un manu kāpināto ekscentriskumu un nemitīgi izšķirt strīdus. Maincā man tik ļoti bija iepaticies kāds zēns, kas spēlēja arfu, ka es viņu lūdzu atbraukt uz Frankfurti, jo tur drīz vajadzēja sākties gadatirgum, un apsolīju dot viņam dzīvokli un palīdzēt izsisties uz augšu. Sājā notikumā vēlreiz izpaudās kāda mana īpatnība, par ko man dzīvē bijis dārgi jāsamaksā, proti — man ļoti patīk redzēt, kā apkārt pulcējas un man pieķeras krietni jaunāki ļaudis, bet beigu beigās man tiek uzkrauta atbildība par viņu likteņiem. Nepatīkamā mācība, ko man gadījās gūt vairākas reizes pēc kārtas, tomēr nespēja mani atturēt no šis iedzimtās dziņas, kas vēl tagad, kad jau esmu pilnīgi pārliecinājies par tās nelietderīgumu, laiku pa laikam draud aizmiglot acis. Mana māte, kas situāciju pārredzēja skaidrāk, itin labi nojauta, cik dīvaini tēvam liksies tas, ka no tik cienījamas mājas kāds tirgus spēlmanis dosies uz viesnīcām un krogiem, lai nopelnītu sev maizi, tāpēc viņa raudzīja sameklēt viņam pajumti un uzturu kaimiņos; es ieteicu zēnu saviem draugiem, un tā šim bērnam nemaz neklājās slikti. Pēc vairākiem gadiem es viņu sastapu vēlreiz — viņš bija izaudzis lielāks un kļuvis smagnējāks, taču māksla neko tālu uz priekšu nebija ticis. Mana dūšīgā māmuļa, visai apmierināta ar to, ka pirmo reizi viņai tik labi bija izdevies nolīdzināt nu notušēt asumus, gan nedomāja, ka tuvākajā laikā viņai šī maka hus visai nepieciešama. Tēvs mierīgi nodevās savām izsenis iemīļotajām nodarbībām un jutās apmierināts kā jau cilvēks, kas realizē savus plānus par spīti visiem šķēršļiem un nokavētajam laikam, Es tagad biju ieguvis zinātnisko grādu, līdz ar to bija sperts pirmais solis pa pilsoniskās labklājības kāpnēm. Mana disertācija tēvam patika, viņš bija nolēmis vairāk taja iedziļināties un veikt dažus priekšdarbus, lai vēlāk to varētu izdot. Dzīvodams Elzasā, es biju sarakstījis daudzus mazus dzejolīšus, apcerējumus, ceļojumu aprakstus un vēl visādus uz ātru roku sacerētus sīkumus. Tēvs nu nodevās to klasificēšanai un kārtošanai, prasīja, lai es pabeidzu iesāktos darbus, un optimistiskā noskaņojumā gaidīja, kad man pāries līdz šim vēl nepārvarēta nevēlēšanās kaut ko no ta visa redzēt ari iespiestu. Māsa bija sapulcinājusi ap sevi saprātīgas un jaukas sievietes. Nebūdama valdonīga, viņa tomēr valdīja pār visiem, jo ar saprātu spēja daudz kam pacelties pāri un ar labo gribu nolīdzināt visādus negludumus, turklāt viņa vairāk bija piemērota draudzenes nekā sāncenses lomai. No senajiem draugiem un paziņām Horns man bija palicis uzticīgs draugs un jautrs sarunu biedrs; es iedraudzējos ari ar Rīzi^25, kurš nekad nemitējās vingrināt un pārbaudīt manu prāta asumu tādējādi, ka vienmēr turējās opozīcija un dogmatiskajam entuziasmam, kas mani visai viegli mēdza pārņemt, pretstatīja savas šaubas un noliegumus. Pamazām mūsu pulciņam pievienojās arī citi, kurus pieminēšu vēlāk, taču no visiem, kuri manu toreizējo uzturēšanos dzimtajā pilsēta padarīja patīkamu un vērtīgu, pašā pirmajā vieta gan ierindojami brāļi Sloseri. Vecākais no viņiem, Mieronims, labs un smalks tieslietu zinātājs, kā zvērinātais advokāts bija iemantojis visu iedzīvotāju uzticību. Viņš vislabāk mēdza uzturēties savās istabās pie grāmatām un dokumentiem; tur valdīja ārkārtīgi stingra kārtība, un es tur viņu arvien sastapu tikai jautrā un vēlīgā noskaņojumā. Ari plašākā sabiedrībā viņš bija tīkams un labs sarunu biedrs, jo milzum daudz bija lasījis un bagātinājis savu garīgo pasauli ar visu skaistāko, ko atstājušas iepriekšējās paaudzes. Kad radās izdevība, viņš neatteicās uzjautrināt sabiedrību ar asprātīgiem latīņu valodā sacerētiem dzejoļiem, un man vēl tagad ir saglabājušies dažādi komiski distihi, kurus viņš bija parakstījis zem dažiem manis zīmētiem portretiem, kas bija veidoti pēc īpatnējām, plaši pazīstamām Frankfurtes karikatūrām. Es ar viņu bieži pārrunāju, kā man ievadīt savu dzīves un darba ceļu, un, ja vien simtiem interešu, kaislību un aizraušanos nebūtu mani no šī ceļa novirzījušas, tad viņš man būtu kļuvis par drošāko vadītāju.

Vecuma ziņā man tuvāks bija viņa brālis Georgs, kas atkal bija atgriezies no Treptovas, kur strādāja pie Vir-tembergas hercoga Eižena. Viņš bija dziļāk iepazinis pasauli un apguvis praktiskas iemaņas, taču neatpalika arī savās zināšanās vācu un ārzemju literatūrā. Tāpat kā agrāk viņš labprāt rakstīja dažādās valodas, taču mani vairs uz to neierosināja, jo es biju pilnīgi pievērsies vācu valodai un pārējās valodas centos apgūt vienīgi tik daudz, lai varētu oriģinālā lasīt izcilāko rakstnieku darbus. Slosers vēl arvien bija tikpat godprātīgs ka agrak, un iepazīšanās ar pasauli gan laikam bija pamudinājusi viņu vēl stingrāk tin nelokāmāk palikt pie saviem taisnīgajiem uzskatiem.

Ar šo abu draugu starpniecību es ari drīz vien iepazinos ar Merku^26, kuram Herders vēstulē no Strasburgas bija devis par mani labvēlīgu atsauksmi. Šis savdabīgais cilvēks, kurš stipri ietekmējis manu dzīves gājumu, bija dzimis Darmšlatē. Par viņa sākotnējo izglītību neko daudz nevaru pateikt. Pabeidzis studijas, viņš devās līdzi kādam jauneklim par ceļabiedru uz Sveici, tur laiku padzīvoja un atgriezās mājup jau apprecējies. Kad es ar Merku iepazinos, viņš strādāja Darmštatē karaspēka daļā par kasieri. Jau no dzimšanas apveltīts ar gaišu prātu un garu, viņš bija ieguvis ļoti labas zināšanas, it īpaši jau-nakajā literatūrā, un iepazinis ari visu laikmetu pasaules vēsturi un dažādu tautu vēsturi. Viņam piemita spēja pateikt trāpīgus un asus spriedumus. Merku augstu vērtēja ka krietnu, spriedumos noteiktu darbinieku un labu rēķinātāju. Viņš viegli iejutās jebkurā sabiedrībā un bija ļoti patīkams sarunu biedrs tādiem cilvēkiem, kurus nespēja atbaidīt ar savu aso ironiju. Mērks bija liela auguma, kalsns, viņa sejā īpaši izcēlās garais, smailais deguns, bet gaiši zilo vai varbūt ari peleko acu skatienā, kas vērīgi slīdēja šurp un turp, jautas kaut kas no tīģera. Lafatera «Fizionomika»27 mums saglabājies viņa attēls profila. Šim cilvēkam bija izveidojies apbrīnojami nelīdzsvarots raksturs: pēc dabas viņš bija krietns, cildens un uzticams, taču, saniknojies uz visu pasauli, ļāva savai kaprīzei tiktai valdīt par sevi, ka juta nepārvaramu vēlēšanos izrādīties par viltnieku un pat par blēdi. Viņš bija saprotošs, mierīgs un labs, taču jau pēc acumirkļa spēja atgādināt gliemezi, kas pēkšņi izbāzis ragus, — tad viņam varēja ienākt prātā izstrādāt kaut ko tādu, kas otru cilvēku sāpina, ievaino vai citādi nodara tam kādu ļaunumu. Taču ļaudis labprat mēdz rotaļāties ar bīstamām lietam, ja apziņas, ka paši ir drošiba, un tā arī es jutu jo lielāku vēlēšanos iepazīties ar šo cilvēku tuvāk un priecāties par viņa labajām īpašībām, jo man bija skaidra nojausma, ka tas, kas viņa raksturā slikts, pret mani nevērsīsies. No vienas puses, viņš ar savu nemierpilno garu un tieksmi izturēties pret ļaudīm dzēlīgi un viltīgi bojāja attiecības sadzīve, bet, no otras puses, gluži citāds nemiers, kuru viņš ari rūpīgi sevī loloja, gandēja paša iekšējo labsajūtu. Tas izpaudās tādējādi, ka viņš juta diletantisku tieksmi nodarboties ar rakstniecību un šim darbam nodevās vēl jo vairāk tāpēc, ka viegli un labi spēja izteikties gan prozā, gari dzejā, kālab visai pamatoti varēja pretendet uz redzamu vietu sava laika ievērojamāko vīru vidū. Man pašam vēl ir saglabājušas ar neparastu drosmi, nekaunību un Svifta stilam raksturīgu žultainumu rakstītas vēstules dzejā, kurās spilgti izpaužas oriģināli uzskati par cilvēkiem un lietām, bet kurās reizē ir arī tāds iznicinošs dzē-līgums, ka es pat šobrīd tas vēl nevaru publicēt un man tas vai nu jāiznīcina, vai ari jāsaglabā nākamajām paaudzēm ka pārliecinošs dokuments par slepeno šķelšanos, kas valdījusi mūsu literatūrā. Mērks pats nebija apmierināts ar visos viņa darbos pausto noliegšanas un postīšanas dziņu; viņš bieži mēdza teikt, ka apskaužot mani nevainīgā tēlošanas prieka dēļ, kas rodoties aiz patikas pret izvēlēto objektu un tā atveidojumu.

Viņa literārais diletantisms, starp citu, būtu atnesis vairāk labuma nekā ļaunuma, ja vien viņš nebūtu jutis nepārvaramu vēlēšanos darboties ari tehnikā un tirdzniecībā. Pēkšņi viņš sāka nolādēt visus savus talantus un nevaidamā niknumā sodījās par nespēju pietiekami ģeniāli apmierināt prasības, kadas izvirzāmas radošam darbam; rezultātā viņš atmeta ar roku gan tēlotājai mākslai, gan dzejas makslai un pievērsās rūpnieciskiem un tirdznieciskiem pasākumiem, kam vajadzēja ienest naudu un reizē sagādat ari prieku.

Jāpiebilst, ka Darmštatē dzīvoja pulciņš visai izglītotu vīru. Slepenpadornnieks un landgrafa ministrs fon Hese, profesors Petersens, rektors Venks un citi bija vietējie, un viņiem pārmaiņus piebiedrojas gan daži domubiedri no kaimiņu pilsētām, gan arī daudzi tādi, kas tur ieradās caurbraucot. Slepenpadomnieka fon Heses sieva un viņas māsa Flakslandes^28 jaunkundze bija sievietes ar sevišķiem nopelniem un reti sastopamām dotībām, turklāt pēdējo — Herdera līgavu divkārt interesantu padarīja gan viņas labās īpašības, gan ari tas, ka viņa mīlēja tik izcilu cilvēku.

Nav iespējams izstāstīt, cik dzīvinoši mani ietekmēja un rosināja šis paziņu loks. Viņi labprāt klausījās, kad lasīju priekša jau pabeigtos vai ari iesāktos darbus, mudināja strādāt, kad es atklāti un sīki jo sīki stāstīju par savām iecerēm, un bāra mani, kad pievērsos kaut kam citam un agrāk iesāktos darbus pametu novārtā. «Pausts» bija jau krietni pavirzījies uz priekšu, «Gccs fon Berli-liingens» manā iztēlē pamazām ieguva noteiktus apveidus, es nodarbojos ar piecpadsmitā un sešpadsmitā gadsimta pētīšanu, turklāt Strasburgas katedrāle uz mani bija atstājusi tik dziju iespaidu, ka tā visai labi noderēja par fonu šāda rakstura dzcjdarbiem.

Es uzrakstīju savas pārdomas un minējumus par katedrāles celtniecības stilu. Pirmkārt, gribēju uzsvērt to, ka tas saucams par vācu, nevis gotu stilu un ka tas atzīstams nevis par ārzemju, bet par mūsu pašu sasniegumu; otrkārt, šis stils nav pielīdzināms grieķu un romiešu arhitektūras stilam, jo te pamatā ir gluži cits princips. Viņi, dzīvodami zem labvēlīgākām debesīm, lika savu ēku jumtiem balstīties uz kolonnām, tā ka pati no sevis radās neviengabalaina siena. Mums turpretī arvien jānodrošinās pret sliktiem laika apstākļiem un visur jāapjož savas celtnes ar mūriem, tāpēc mums jācienī tā cilvēka ģēnijs, kurš atradis līdzekli, ka masīvām sienām piešķirt dažādību, šķietami radot tajās atveres un apdarinot plašo virsmu tā, lai skatienam būtu patīkami pie tās kavēties. To pašu var teikt par torņiem, kas nav būvēti kupolvei-digi, lai no iekšpuses radītu debesu ilūziju, bet ar ārējo veidolu tiecas pret debesīm un plašai apkārtnei vēsta par svētumu, kas glabājas pie šo torņu pamatnēm. Vareno celtņu iekšējai apdarei es uzdrošinājos pieskarties tikai no poētiska un dievbijīga vērotāja viedokļa.

Ja es savus uzskatus, kuru vērtibu negribu noliegt, būtu centies formulēt skaidri un noteikti, turklāt labi uztveramā veida, tad mans apcerējums «Par vācu arhitektūru, l). M. Ervini u Steinbacii» butu guvis lielāku ievērību jau toreiz, kad es to publicēju, un tas jau agrak būtu pievērsis sev manas dzimtenes mākslas draugu uzmanību, taču, maldīgi sekodams Hamaņa un Herdera piemēram, es savas pavisam vienkāršās domas un vērojumus ietinu dīvainu vardu un frāžu plīvuros un tādējādi gan pats sev, gan citiem aizsedzu gaismu, kas man bija ataususi. Manu rakstu tomēr novērtēja atzinīgi, un tas vēlreiz tika iespiests Herdera grāmatā «Par vācu raksturu un mākslu».

Tolaik es daļēji tapat vien aiz patikas, daļēji poētiskos un vēl citos nolūkos labprāt nodarbojos ar savas dzimtenes senatnes pētīšanu, cenzdamies iztēlē to atdzīvināt, taču laiku pa laikam mani no tā novirzīja bībeles studijas

un reliģiski motīvi, jo Lutera dzīve un izcilā, spožā darbība sešpadsmitajā gadsimtā mani vienmēr no jauna mudināja pievērsties svētajiem rakstiem un iedziļināties reliģiskas jutās un uzskatos. Manai nelielajai iedomībai glaimoja tas, ka es atzinu bibcli par dažādu autoru darbu, kas radies pamazam laika gaita un dažādos periodos ticis pārstrādāts, jo tolaik šāds uzskats nebūt vēl nebija valdošais un jo mazāk rada atzinību tais aprindās, kurās apgrozījos. Attiecībā uz galvenās domas atklāsmi man šķita pareizs Lutera izteiksmes veids, taču detaļu izpētīšanai ņēmu palīgā ari Smida burtisko tulkojumu un centos cik labi vien iespējams likt lietā ari pats savas niecīgās senebreju valodas zināšanas. Ka bībelē ir atrodamas pretrunas, to gan tagad neviens vairs neapstrīdēs. Tās mēģināja izlīdzināt tādējādi, ka par pamatu ņēma skaidrāko vietu un centās tai pielāgot pretrunīgo, mazāk skaidro. Es turpretī gribēju pārbaudīt un izdibināt, kura vieta vislabāk izsaka izvēlētās tēmas jēgu; pie tās tad arī paliku un pārējās atmetu kā aplam klāt pierakstītas.

Mani uzskati toreiz pašos pamatos jau bija izveidojušies, kaut gan es nebūtu varējis pateikt, vai tos man kāds iedvesis vai tiem ierosmi devis ārējs notikums, vai ari tos radījušas manis paša pārdomas. Šie uzskati bija tādi: visā, ko mums atstājušas iepriekšējās paaudzes, it īpaši rakstiskā veida, pats svarīgākais ir pamats, iekšējā būtiba un jēga, kā ari darba ievirze; šeit rodamas pirmatnējās, dievišķīgās, iedarbīgās, neaizskaramās un neiznīcīgās vēr-tibas, un nedz laiks, nedz arēja iedarbība vai ārējie apstākļi nevar šai iekšējai, pirmatnīgajai būtībai neko padarīt, vismaz ne vairāk par to, kā fiziska slimība spēj iespaidot daiļu dvēseli. Līdz ar to valoda, dialekts, formas īpatnības, stils un, beidzot, rakstība atzīstami par ikviena garīga darba ārējo apvalku, un tas, kaut gan diezgan tuvu radniecisks iekšējam satvaram, tomēr var tikt pasliktināts un sabojāts, jo neviens mantojums taču netiek nodots talak tik tīrs, kāds tas ir pec savas būtības; turklāt, ja tas arī tiktu pārmantots tīra veidā, tad tālākajā laika gaita ne vienmēr butu pilnīgi saprotams vai nu to līdzekļu nepilnības dēļ, ar kuriem tas liek nodots tālāk, vai arī laiku, vietas un it īpaši cilvēku spēju un domāšanas veida atšķirību dēļ, un tāpēc ari mantoto garīgo Vērtību izskaidrotāji nekad nevar būt absolūti vienādos ieskatos.

Si iemesla pēc mums sevišķi dārgu rakstniecības pieminekļu iekšējā satvara un dziļākās būtības pētīšana katram jadara pēc sava prāta un pirmām kārtām jāapsver, vai tas saskan ar mūsu pašu iekšējo pasauli un cik daudz dzīvinoša spēka mēs no tā varam smelties; turpretī viss ārējais, kas uz mums neiedarbojas vai ari rada mūsos šaubas, pakļaujams kritikai, un pat tad, ja šī kritika iespētu saskaldīt un sadrumstalot veselo darbu, tā nekad nevarētu laupīt mums pašu dziļāko butibu un ne uz mirkli nesatricinātu mušu stipro, reizi par visām reizēm iegūto paļāvību.

Si uz ticības un vērojumiem balstītā pārliecība, kura cilvēkam noderīga un dod spēku visos svarīgākajos gadījumos, ir likta pamatā manam dzīves gājumam kā tikumiskā, tā literāra ziņā, un ta atzīstama par labi ieguldītu kapitālu, kas dod bagātīgu pieaugumu, kaut ari dažkārt apstākļi mūs var pamudināt uz šā kapitāla nelietderīgu izmantošanu. Tikai šāda pārliecība man palīdzēja bībeli īsti izprast. Es šo grāmatu biju vairākas reizes pavirši pārlapojis, ka jau tas protestantu ticības mācības .stundās notiek, un fragmentāri iepazinies ar atsevišķām vietām, gan lasīdams no sākuma, gan arī no beigām. Vecas derības pirmatnējais dabiskums un Jaunās derības maigā naivitate man jau agrak atsevišķās vietas itin labi palika; ka saliedēts veselums hibele man, patiesību sakot, nekad īsti nav gribējusi atklāties, tomēr dažādo grāmatu dažadie raksturi vēlāk vairs nemulsināja — es biju iemācījies pareizi izprast šo grāmatu nozīmi tada secība, kādā tas rindojās cita aiz citas, un vispār biju bībelei atdevis pārāk daudz sava dvēseles spēka, ta ka turpmāk nekad vairs nespēju pilnīgi bez tas iztikt. Tieši šis dvēseliskās puses nopelns ir tas, ka mani nemaldināja nekādas zobgalības, jo es tūlīt saskatīju, cik tas ir negodīgas. Es ne tikai sajutu pretīgumu pret tam, bet tās mani spēja padarīt vai traku, un es vēl tagad ļoti labi atceros, ka savās bērnišķīgi fanātiskajās dusmās par Voltera Zaulu būtu varējis autoru pat nožņaugt^29, ja vien viņš man pagadījies pa rokai. Turpretī jebkurš godīgs pētniecisks darbs modināja manī visdziļāko cieņu, es ar prieku lasijn aprakstus par dažādām austrumzemju vietām un tērpiem, jo tie arvien skaidrākā gaismā parādīja visu, ko nebiju sapratis, un es turpināju asināt pratu, nododamies šā tik vērtīga mantojuma studijām.

Esmu jau rakstījis par to, kā es vēl agrākos jaunības gados centos iejusties pirmajā Mozus gramatā attēlotās pirmatnējās pasaules apstākļos. Tā ka tagad biju nodomājis šo nodarbību kārtīgi un pakāpeniski turpināt, tad pēc ilga pārtraukuma ķēros pie otrās grāmatas. Bet cik milzīga atšķirība tur atklājās! No manas dzīves tagad bija izgaisusi bērnišķīgā, ar fantāziju pārbagātā uztvere, un man šķita, ka līdzīgā kārtā arī otrā gramata ir atdalīta no pirmās ar nepārejamu bezdibeni. Par to, ka pagājušie laiki ir pilnīgi aizmirsti, liecina jau šie nedaudzie nozīmīgie vārdi: «Pēc cēlās jauns ķēniņš par Ēģiptes zemi, kas Jāzepu nepazina.» Taču arī tauta, kas bija nesaskaitāma kā zvaigznes debesis, gandrīz jau bija aizmirsusi savu ciltstēvu, kuram Jehova zem zvaigžņotajām debesim bija devis tieši šo solījumu, kas nu tagad bija piepildījies. Ar neizsakāmām pūlēm un nepietiekamiem palīglīdzekļiem es izurbos cauri visam piecām grāmatām un nonācu pie diezgan pārsteidzošiem secinājumiem. Manuprāt, tiku izpētījis, ka uz bauslības galdiņiem nav vis bijuši rakstīti mūsu desmit baušļi un ka Izraēļa bērni gājuši caur tuksnesi nevis četrdesmit gadus, bet tikai īsu laiku, un tapat man šķita, ka par Mozus raksturu tagad varu sniegt pavisam jaunas ziņas.

Ari Jaunā derība nebija pasargāta no maniem pētījumiem — to es tapat nesaudzīgi analizēju, taču aiz mīlestības un simpātijām tomēr atzinu, ka ir taisnība svētīgajiem vārdiem: «Lai evaņģēlisti runa cits citam pretī, ja tikai pats evaņģēlijs nav pretrunīgs.» Man šķita, ka arī šajā novadā esmu izdarījis visādus atklājumus. Tur pieminēto spēju runāt daudzās valodas, kas tik spoži un redzami izpaudās Vasarsvētku diena, es skaidroju diezgan grūti saprotamā veidā, tāpēc nevarēju iegūt daudz domubiedru.

Es mēģināju pievienoties vienai no luterānisma pamattēzēm, kuru Brā|u draudze bija vēl vairāk saasinājusi, proti, ka cilvēkā pārsvara iemājo grēcīgas tieksmes, taču man tas ne visai izdevās. Šās mācības terminoloģiju es tomēr biju apguvis diezgan labi un izlietoju to vēstulē, kuru iedomājos publicēt, uzdodams par autoru kādu lauku mācītāju, kas raksta savam jaunajam amata brālim. Ša sacerējuma galvenā tēma galu galā nebija nekas cits kā tai laikā plaši izplatītais sauklis, kas sludināja iecietību un ko bija visai iecienījušas gudrākas galvas un gaišākie prāti.

Lai izmēģinātu, kādu atsaucību gūšu lasītāju vidū, es savus apcerējumus, kurus laiku pa laikam sarakstīju, nākamajā gadā devu iespiest pats uz sava rēķina un vai nu i/davaju tos, vai arī atdevu Eihenberga grāmatu veikalam iespējami plašākai izplatīšanai, taču man pašam no ta netika ne graša peļņas. Reizi pa reizei par šiem rakstiem paradījas labvēlīgi vai arī nelabvēlīgi spriedumi kādā recenzijā, taču drīz vien tie no ļaužu atmiņas pagaisa. Mans tēvs tos rūpīgi glabaja savā arhīvā, citādi man vairs nebūtu palicis neviens eksemplārs. Šos rakstus un vēl šādus tādus citus līdz šim nepublicētus darbus, kurus atradu vēlāk, es ievietošu savu kopoto rakstu jau-naja izdevumā.

Tā ka patiesībā Hamaņa daiļrade mani pamudināja sacerēt šos rakstus tāda pravietiskā stila un ari tos izdot, tad man šķiet, ka šeit būs īsti vietā pieminēt šo cienījamo viru, kam bijusi tik liela ietekme uz citiem un kas mums toreiz bija tikpat neizdibināms noslēpums, kāds viņš saviem tautas brāļiem palicis vienmēr. Viņa «Sokrātā memuāri» rādijā ievērību, un tos it īpaši iecienīja tādi cilvēki, kuri nespēja samierināties ar tai laikā valdošo žilbinošo racionālisma garu. Bija jaušams, ka šai grāmatai ir dziļi domājošs, nopietns autors, kas ne vien labi pazīst acīm saredzamo pasauli un literatūru, bet saskata arī vēl kaut ko noslēpumainu un neizpētījamu, par ko savā darba izteicās visai īpatnējā veidā. Tie vīri, kas bija noteicēji tolaik populārajā literatūrā, gan laikam atzina Hamani par grūti izprotamu jūsmotāju, taču trauksmainā jaunatne labprāt tiecās viņam pretī ar sirdi un dvēseli. Savu uzmanību viņam pievērsa pat «klusie brāļi»30, kurus tā dēvēja pa pusei jokojoties, pa pusei nopietni, — šīs dievbijīgās dvēseles, kas nepieslējās nevienai kopībai, bet pašas veidoja savu neredzamo baznīcu, un arī manai Kle-tenbergas jaunkundzei un viņas draugam Mozeram šis ziemeļu mags šķita visai patīkama parādība. Viņa darbu lasīšanai ļaudis vēl jo vairak nodevās pēc tam, kad bija kļuvis zināms, ka autors dzīvojis visai spaidīgos apstākļos un tomēr spējis saglabāt savu skaisto un cildeno domāšanas veidu. Ievērojot prezidenta fon Mozera lielo ietekmi, būtu bijis diezgan viegli šādam pieticīgam cilvēkam sagādāt ciešamus un ērtus dzīves apstākļus. To arī ieteica darīt, un bija jau panākta saprašanās un tuvināšanas tiktāl, ka Hamanis devās tālajā ceļā no Kcnigsbergas uz Darmštati. Taču nejauši iegadījās, ka prezidents tobrīd neatradās pilsēta, un šis dīvainais cilvēks tūlit nezin kādēļ devās atpakaļ, tomēr abu laipnā sarakste turpinājās. Manā īpašuma vēl ir divas vēstules, kuras kenigs-bergietis rakstījis savam labvēlim, un tas liecina par viņa apbrīnojamo gara cēlumu un sirsnigumu.

Laba saprašanās tomēr ilgi neturpinājās. Mūsu dievbijīgie ļaudis bija iedomājušies, ka šā vīra dievbijība izpaužas tādā veidā kā viņu pašu; iztēlodamies viņu par ziemeļzemes magu, tie bija izturējušies pret Mamani goddevīgi un cerēja, ka ari turpmāk viņa uzvedība būs cieņas pilna. Tomēr viņš jau ar savu darbu «Mākoņi. Epilogs Sokrātā memuāriem» bija iedragājis ļaužu paļāvību^31, un, kad nu piedevām vel nāca klaja gramata «Filologa krusta kari», kuras titullapā bija redzams ragainā Pana āža profils un vienā no pirmajām lappusēm turklāt dižojās varen jocīgs kokā griezts gailis, kas rādija takti jaunajiem gailēniem, kuri loka bija sastājušies ap to un no kuru mutēm plūda dziesmas notis (tādējādi tika izsmieti daži baznīcas mūzikas paveidi, kas autoram nebija pa prātam), tad mūsu cēlprātīgo un smalkjūtīgo lasītāju vidū radās neapmierinātība, ko lika manīt ari autoram; Hamanis savukārt, nebūdams par to sajūsmināts, atturējās no ciešākas tuvināšanās. Herders tomēr nemitīgi rūpējās, lai šis autors paliktu mūsu uzmanības lokā, — vēstulēs savai līgavai un mums viņš tūlīt pavēstīja par visu, ko vien šis ievēroja- , mais gars radījis. Netika aizmirstas arī viņa ārkārtīgi ! īpatnējās recenzijas un rakstiņi, kas bija ievietoti Kenigs-j bergas avīzē. Man ir gandrīz pilns Hamaņa kopoto rakstu 1 komplekts un manuskriptā ļoti interesanta recenzija par Herdera konkursa darbu, kurā aplūkota valodu izcelšanas^32; šajā atsauksmē Herdera pētnieciskais mēģinājums skatīts ļoti savdabīgā aspektā un visai spilgti izgaismots.

Es nezaudēju cerību, ka varēšu vai nu pats nodrošināt, ] vai vismaz sekmēt Hamaņa kopoto rakstu izdošanu^33, un tad, kad šie svarīgie dokumenti atkal nonāks lasītāju rokās, laikam gan būs īstais laiks sīkāk parunāt arī par pašu autoru, viņa raksturu un būtību, taču pagaidām šo to pastāstīšu jau šeit, jo jūtu vajadzību to darīt jo vairak I tādēļ, ka vēl ir dzīvi vairāki izcili cilvēki, kas ari bijuši ! Hamaņa cienītāji, un man ļoti patiktu saņemt no viņiem vai nu kādus atzinības vārdus, vai ari aizrādījumus. Ila-in.ii.ia izteikto atzinu pamatā ir šāds princips: «Tam, ko cilvēks apņēmies paveikt vai nu ar darbiem, vai vārdiem, vai kaut kā citādi, ir jabūt radītam, apkopojot un liekot lietā visus savus spēkus; tas, kas izolēts, nav nekam derīgs.» Lielisks princips, bet cik grūti to īstenot! Dzīvē un mākslā tas gan varētu noderēt, taču jebkurā darbā ar vārdu, kas neietilpst tieši poēzijas jomā, rodas lielas grūtības, jo vārdam, lai tas kaut ko izteiktu un nozīmētu, ir jānorobežojas un jāizoiējas. Tai brīdī, kad cilvēks runā, viņam jabūt vienpusīgam, jo bez nošķiršanas nav iespējams neko nedz pavēstīt, nedz mācīt. Tā kā Hamanis ļoti konsekventi pretojās šai nodalīšanai, jo centās, lai viņa runa būtu tikpat saliedēta kā uztvere, iztēle un domāšana, un to pašu prasīja ari no citiem, tad viņš nonāca pretrunā pats ar savu stilu un ar visu, ko spēja radīt un pateikt citi cilvēki. Lai paveiktu neiespējamo, viņš ņem palīga visus elementus: visdziļākie, slēptākie vērojumi, kur klusībā sastopas daba un cilvēka gars, liesmojoši prāta zibeņi, kas izšaujas, šiem spēkiem sastopoties, nozīmīgas ainas, kuras skatāmas šajās sfērās, spilgti izteicieni no svētajiem rakstiem un laicīgajiem prozaiķu darbiem un vēl visādas humoristiskas piedevas — tas viss kopumā veido viņa rakstu stila un viņa izteikumu brīnumaino vienību. Ja mēs nespējam kopa ar viņu nolaisties dziļumos un pacelties viņam lidzi augstumos, izprast tēlus, kurus viņš skata savām gara acīm, kā ari milzīgajā literatūras klāstā sameklēt kādu tikai aptuveni norādītu vietu un izprast tas jēgu, tad, jo vairāk Hamaņa darbus studējam, jo neskaidrāks un tumšāks viss ap mums top, turklāt ar gadiem šī tumsa kļūs vēl dziļāka, tāpēc ka viņa piezīmes un mājieni galvenokārt attiecas uz noteiktām sava laika dzīves un literatūras īpatnībām. Man piederošajā krājumā atrodas vairakas iespiestas viņa rakstu loksnes, kuru malās viņš pats ar savu roku atzīmējis literāro darbu vietas, uz kurām attiecas norādījumi. Ja mēs tās sameklējam, tad savukārt ieraugām tas divējādā, divnozī-mīgā gaismā, kas mums var gan šķist visai pievilcīga, tikai tādā gadījumā mums pilnīgi jāatsakās no izpratnes parastā nozīmē. Šādi raksti arī tādēļ ir pelnījuši, lai tos dēvētu par pravietiskiem, ka tos nav iespējams aplūkot pašus par sevi, bet ir jāgaida izdevība, kad būs saklausāms to orākuls. Ik reizes, kad tos lasām, mums šķiet, ka esam atraduši kaut ko jaunu, jo katrā atsevišķā vietā ietvertā jēga parādās daudzējādās nozīmēs un modina I mūsos dažadas jūtas.

Es pats Hamani nekad neesmu redzējis, un starp mums ļ nav bijusi arī tieša vēstuļu apmaiņa. Man šķiet, ka sadzīvē un attiecības ar draugiem viņš bijis ārkārtīgi noteikts un patiess un visai pareizi izpratis gan cilvēku savstarpējās attieksmes, gan arī citu attieksmi pret viņu pašu. Visas Hamaņa rakstītās vēstules, kuras esmu lasī-jis, bijušas sacerētas lieliskā stila un daudz labā saprotamas nekā viņa raksti, jo tajās skaidrāk parādījusies gan viņa attieksme pret savu laiku un toreizējiem apstākļiem, gan arī viņa nostāja personiskajās attiecībās. Pēc šīm vēstulēm es tomēr nopratu tik daudz, ka Hamanis visai naivā veidā izjutis savu garīgo pārākumu un arvien atzinis, ka ir gudrāks un vicdīgaks lieka cilvēki, ar kuriem viņš sarakstījies, tapec izturējies pret tiem drīzāk ironiski nekā sirsnīgi. Varbūt tas izpaudies tikai atsevišķās vēstulēs, tomēr man šķita, ka šādi gadījumi ir vairākumā, ' un tas arī bija iemesls, kāpēc man nekad nerādās vēlēšanās viņam tuvināties.

Turpretī man ar llerderu joprojām turpinājās ļoti dzīva I literāra sadarbība, tikai žēl, ka tā nekad nevarēja norisi- ļ nāties mierīgi un bez sarūgtinājumiem. Herders nespēja I atteikties no ķircināšanas un lamāšanās, un Merku nenā- J cas daudz kaitināt, līdz viņš visai veiksmīgi panāca, ka ļ es pats zaudēju pacietību. Tā kā Herders no visiem rakst- I niekiem un cilvēkiem visvairāk cienīja Sviftu, tad mēs sava pulkā dēvējam viņu par «dekānu», un tas savukārt noderēja par iemeslu dažādiem pārpratumiem un aizvainojumiem.

Mēs tomēr ļoti priecājāmies, kad uzzinājām, ka Herde-ram piedāvāta vieta Bikeburgā; tas viņam divkārt darīja godu, jo viņa jaunais patrons bija izslavēts par sapra- ļ Ugu un drosmīgu, kaut arī diezgan savdabīgu cilvēku. Tomass Abts^34 šajā amatā bija kļuvis pazīstams un sla- ļ vens, pēc viņa nāves tēvija apraudāja viņu un priecājās par pieminekli, kuru labvēlis bija viņam uzcēlis. Tagad nu Herdcram vajadzēja piepildīt visas tas cerības, kuras bija modinājis viņa cienījamais, bet pārāk agri nomirušais priekšgājējs.

Laikmets, kad tas notika, piešķīra šādam darba piedāvājumam divkāršu spozmi un vērtību, jo tolaik jau vairāki vācu firsti sekoja grafa fon der Lipes piemēram un

pieņēma savā dienestā ne tikai mācītus un praktiski izdarīgus, bet arī garīgi apdāvinātus un daudzsološus cilvēkus. Stāstīja, ka Bādencs markgrāfs Kārlis aicinājis pie sevis Klopštoku nevis tiešai dienesta pienākumu pildīšanai, bet tāpēc, lai rakstnieks ar savu klātbūtni piešķirtu augstākajai sabiedrībai īpašu šarmu un veicinātu tās izglītošanu. Līdz ar to pieauga ari šī izcila valdnieka autoritāte, — jateic, ka viņš savu uzmanību vienmēr veltīja visam, kas noderīgs un skaists, — un tāpat daudz lielākā kļuva arī cieņa pret Klopštoku. Sirdij dārgs un vērtīgs šķita viss, kas bija viņa gara radīts; mēs rūpīgi pārrakstījām ša autora odas^35 un elēģijas, tiklīdz kāds varēja tās sadabūt. Tāpēc bijām ārkārtīgi priecīgi, kad izcilā Hese-nes—Darmštates landgrāfiene Karoline noorganizēja vesela krājuma izdošanu un mūsu rokās nonāca viens no nedaudzajiem eksemplāriem, kas deva iespeju papildināt mūsu pašu pārrakstītos apkopojumus. Si iemesla pēc pirmie izdevumi mums ilgu laiku bija vismīļākie, un mēs vēl bieži veldzējām savu garu un priecējām sevi ar dzejoļiem, kurus pats autors vēlāk no krājumiem izmeta. Patiešām ir tiesa, ka dzīvinošais spēks, kas strāvo no daiļas dvēseles, brīvi iedarbojas uz lasītāju visvairāk tad, kad kritikai nav izdevies to ierindot kādā noteiktā mākslas nozarē.

Klopštoks ar savu raksturu un izturēšanos bija pratis nodrošināt autoritāti un cieņu gan pats sev, gan arī citiem talantīgiem cilvēkiem, bet nu viņiem, iespējams, vajadzēja pateikties rakstniekam ari par materiālo apstākļu nodrošināšanu un uzlabošanu. Lai to saprastu, jāzina, ka agrakajos laikos grāmatu tirdzniecība vairāk nodarbojās ar nozīmīgu zinātnisku darbu izplatīšanu, kurus izdeva fakultātes; tie bija pastāvīga prece, un par tiem maksāja mērenu honorāru. Turpretī dzejdarim izdošanu uzskatīja par kaut ko svētu, un honorāra ņemšana vai paaugstināšana tika pielīdzināta gandrīz vai simonijai. Starp autoriem un izdevēju pastāvēja visai dīvainas attiecības. Abi bija gan patroni, gan klienti — atkarībā no tā, no kāda viedokļa šo jautājumu aplūkoja. Rakstnieki, kuri publikas acīs parasti bija ne vien talantīgi, bet arī visai tikumīgi cilvēki un tāpēc izpelnījušies dziļu cieņu, piederēja itin kā pie kādas dvēseliskas šķiras un jutās pietiekami atalgoti jau ar to vien, ka viņiem bija lemta laime strādāt; izdevēji turpretī labprāt samierinājās ar otro vietu un guva krietnu peļņu, taču bagātā grāmatu tirgotāja labklājība savukārt pacēla viņu pāri nabadzīgajam dzejniekam, un tā radas visjaukākais līdzsvars. Nereti notika savstarpēja augstsirdības un pateicības parādīšana; tā, piemēram, Breitkopfs un Gotšeds visu mūžu palika mājas draugi, bet skopulība un nelieti gums, it īpaši no izdevēju puses attiecībā uz atkārtotiem izdevumiem, tolaik vēl nebija modē.

Vācu rakstnieku vidū tomēr bija radusies vispārēja kustība. Viņi salīdzināja savu diezgan viduvējo vai pat gluži nabadzīgo materiālo stāvokli ar ievērojamāko grāmatu tirgotāju bagātību un saka domāt par to, cik slaveni tādi viri ka Gellerts un Rabeners un cik šauros materiālos apstākļos jādzīvo visu iemīļotam vācu rakstniekam, ja vien kāds cits ienākumu avots neatvieglina viņa dzīvi. Arī viduvējie un sīkākie literāti dedzīgi vēlējās uzlabot savus apstākļus un kļūt neatkarīgi no izdevējiem.

Tad nu Klopštoks naca klajā ar piedāvājumu, lai viņa grāmatu «Zinātnieku republika»36 izdod ka parakstāmo literatūru. Kaut ari «Mesiades» pēdējie dziedājumi pa daļai sava satura, pa daļai ari materiāla apstrādes dēļ nespēja vairs radīt tādu iespaidu ka agrāk sarakstītie, kas paši bija šķīsti un tīri un turklāt tika izdoti šķista un tīrā laika, tomēr joprojām saglabājās cieņa pret dzejnieku, kurš ar savām publicētajām odam bija iekarojis daudzu cilvēku sirdis, garu un prātus. Prātīgi domājoši cilvēki, to skaitā arī vairāki ļoti ietekmīgi viri, piedāvāja iepriekšēju iemaksu, kas bija noteikta viena tuidora apmērā, jo viņi atzina, ka šai gadījuma galvenais ir nevis samaksa par grāmatu, bet gan atlīdzinājums autoram par nopelniem tēvijas labā. Tad nu ikviens centās sekot viņu piemēram un savas krājkasītes atvēra pat jaunekļi un meičas, kas daudz nekā maksāt nevarēja; vīrieši un sievietes, kas piederēja pie sabiedrības augstākās un vidējās kārtas, ari veltīja ziedojumus cēlajam mērķim, un kopa droši vien sa-naca savi tūkstoš pasūtītāju. Visi gaidīja ar sasprindzinātu uzmanību, un uzticība bija tik liela, cik liela vien iespējama.

Tomēr šim darbam, kad nu tas nāca klajā, bija lemts gūt visdīvainākos panākumus pasaulē — tam gan bija diezgan liela vērtība, taču nekādā ziņā tas neiekaroja visu lasītāju simpātijas. Klopštoka domas par dzeju un literatūru tajā bija izklāstītas savdabīga formā: it kā no senas vācu druidu 37 republikas iedzīvotāju viedokļa viņa atziņas par to, kas ir īsts un kas neīsts, bija izsacītas lakoniskos aforismos, tomēr šis tas visai pamācošs bija upurēts For-m,■ is īpatnībām. Rakstnieku un literātu pulkā šai grama-l.ii gan bija, gan joprojām ir milzīga vērtiba, taču ta varēja kļūt ietekmīga un noderīga vienīgi šajās aprindās. Kuri paši jau bija raduši domāt, tie sekoja šim domātā-jam, kuri prata meklēt un novērtēt to, kas ir īsts, tie varēja kaut ko mācīties no šī erudīta un krietnā cilvēka, taču parastie literatūras cienītāji un lasītāji nespēja visu izprast, viņiem šī grāmata palika aizzīmogota ar deviņiem ziemeļiem; tomēr tā bija nonākusi rokās visiem, un ikviens taču cerēja iegūt literāru darbu, kas arī viņam būtu pilnīgi noderīgs, bet nu iznāca tā, ka vairums lasītāju saņēma tādu lektiru, kura itin nemaz nebija viņu gaumē. Visi jutās pārsteigti, tomēr cieņa pret autoru bija tik liela, ka nekāda rūkšana, pat ne purpināšana neizcēlās. Simpātiskā jaunā paaudze pacieta zaudējumu un par tik dārgu cenu iegūtās grāmatas jokodamās dāvināja tālāk. Es pats no labām draudzenēm saņēmu vairākus eksemplārus, taču tagad neviens no tiem vairs nav saglabājies.

Sim pasākumam, kas autoram bija izdevīgs, bet pircējiem neizdevīgs, bija tadas nepatīkamas sekas, ka tik drīz vairs nebija ko domāt par iepriekšēju parakstīšanos un samaksas saņemšanu; tomēr vēlēšanās to darīt bija jau tik plaši pārņēmusi ļaužu prātus, ka nebūt nelikās neiespējami šo mēģinājumu vēlreiz atkārtot. Desavas izdevniecības veikals piedāvājās noorganizēt šādu pasākumu plaša apjomā. Paredzamo peļņu zinātniekiem un izdevējiem vajadzēja taisnīgi sadalīt savā starpā. Jau sen tik sāpīgi izjustā vajadzība pēc šādas sadarbības atkal modināja lielu savstarpēju uzticēšanos, taču tai nebija lemts ilgi pastāvēt, un pēc īslaicīgām kopīgām pūlēm dalībnieki diemžēl šķīrās, turklāt abām pusēm nācās ciest zaudējumus.

Literatūras draugu vidū ziņa par šo meģinājumu-tomēr bija izplatījusies visai ātri; mūzu almanahi pulcināja ap sevi visus jaunos dzejniekus, bet žurnāli dzejniekus satuvināja ar pārējiem rakstniekiem. Es izjutu bezgaligu radīšanas dziņu, taču pret to, ko biju jau sarakstījis, izturējos vienaldzīgi; vienīgi tad, kad es draugu pulkā jautrā noskaņojumā par to atgādināju sev pašam un citiem, atkal pamodās mana mīlestība pret saviem darbiem. Turklāt daudzi cilvēki patiesi interesējās par maniem gan lielāka, gan mazāka apjoma sacerējumiem, tāpēc ka es ikvienu, kas tikai kaut cik juta tieksmi un spējas nodoties radošam darbam, dedzīgi mudināju strādāt un patstāvīgi radīt kaut ko savai individualitātei atbilstošu, un citi savukārt aicināja mani sacerēt jaunus dzejoļus un prozas darbus. Sī dažbrīd jau pārmērīgā savstarpējā urdišana un skubināšana deva možu ierosmi katram savā ipatnējā veidā, un no šī radīšanas virpuļa, no tieksmes dzīvot un ļaut dzīvot citiem, no šīs ņemšanas un došanas, kam ar lielu degsmi, bez jebkādas vadzvaigznes teorijas novadā, nerēķinādamies ne ar ko, nodevās tik daudzi jaunieši atbilstoši savam iedzimtajam raksturam, izauga tas slavenais, gan daudzinātais, gan peltais literatūras periods, kad varen drosmīgi un ar tik lielu pašpārliecību, kāda iespējama vienīgi šādā laikmetā, lauza sev ceļu vesels pulks jaunu, ģeniālu cilvēku, kuri sagadāja daudz prieka un darīja 'daudz laba, ja savus spēkus izlietoja mērķtiecīgi, bet sarūgtināja ne mazumu ļaužu un nodarīja ari daudz ļauna, ja izlietoja tos nelietderīgi, un ši sējuma galvenā tēma tad ari ir dažādas darbības un pretdarbības, kuru cēlonis meklējams minētajā parādībā.

Bet kā gan lai jauni ļaudis sāk par kaut ko dziļi interesēties, kā lai viņi modina interesi savu vienaudžu vidū, ja viņus neiedvesmo mīlestība un nenodarbina sirdslietas, vienalga, kādas tās ari būtu? Man klusībā nācās apraudāt zaudētu mīlestību, un tas mani padarīja maigu, piekāpīgu un sabiedrībai tīkamāku nekā tais jaukajās dienās, kad nekas neatgādināja par maniem trūkumiem vai kļūdām un es neapvaldīti traucos uz priekšu.

Frīdrikas atbilde uz rnanu atvadu vēstuli plosīja man sirdi. Te bija tas pats rokraksts, tās pašas domas un tas pašas jūtas, kas tiecas man pretī un atplauka līdzās. Es tikai tagad sapratu, cik smags viņai bijis zaudējums, taču neredzēju nekādu iespēju to nedz atlīdzināt, nedz kaut vai mazināt. Es Fridriku ļoti dzīvi redzēju acu priekšā, pastāvīgi jutu, ka man viņas pietrūkst, un visļaunākais bija tas, ka pats sev nevarēju piedot savu nelaimi. Gric-tiņu man bija atņēmuši citi, Anete mani atstāja, un tagad nu es pats pirmo reizi jutos vainīgs; dziļi jo dziļi biju ievainojis viscēlāko sirdi, un nu man šis sūrais nožēlas laiks, turklāt bez ierastās spirdzinošās mīlestības, bija ārkārtīgi mokošs, pat nepanesams. Taču cilvēks grib dzīvot, un tāpēc es ļoti iejutos citu pārdzīvojumos, mēģināju atrisināt sarežģījumus citu dzīvē un savest kopā tos, kuri f’.'ilavojās šķirties, lai tiem neklātos tāpat kā man. Sī Iemesla pēc mani mēdza saukt par uzticības personu un ari par ceļinieku, jo es bieži mēdzu klaiņot pa apkārtni. Mana sirdsmiera atgūšanai, kas bija iespējams vienīgi zem klajas debess, staigājot pa ielejām un pakalniem, pa laukiem un pļavām, ļoti nāca par labu Frankfurtes ģeogrāfiskais stāvoklis, jo tā atradās starp Darmštati un 1 lomburgu — divām jaukām vietām, starp kuram pastāvēja labas attiecības, tāpēc ka abi galmi bija saradojušies. Es pieradinājos pavadīt laiku dažados ceļojumos un gluži kā ziņnesis mērot šurpu turpu attālumu no kalniem līdz līdzenumam. Bieži es vai nu viens pats, vai kādā kompānijā izsoļoju cauri dzimtajai pilsētai, itin kā man gar to nebūtu nekādas daļas, paēdu vienā vai otrā no l ārgases lielajām viesnīcām un, piecēlies no gaida, gāju savu ceļu talak. Vairāk nekā jebkad es tiecos pēc plašās pasaules un brīvās dabas. Ceļā dziedāju dīvainas himnas un ditirambus; no šīm dziesmām vēl viena ir saglabājusies — tā saucas «Ceļinieka dziesma vētrā». So diezgan bezjēdzīgo savirknējumu es toreiz dziedāju varen sparīgi, jo pa ceļam bija uznācis briesmīgs negaiss un man vajadzēja soļot tam pretī.

Mana sirds bija neskarta un neaizņemta; es apzināti vairījos no jebkādām tuvākām attiecībām ar sievietēm, un tieši tāpēc, ka nekā nedz ievēroju, nedz zināju, man ari palika apslēpts, ka mani klusībā aplido mīlošs gars. Kāda maiga, jauka sieviete slepenībā loloja pret mani liegas jutās, kuras es nepamanīju un tieši tāpēc viņas labvēlīgajā sabiedrībā izturējos jo līksmāk un mīļāk. Tikai pēc vairākiem gadiem, ja, pat tikai pēc viņas nāves es uzzināju par šo slepeno, dievišķīgo mīlu, turklāt tādā veidā, ka tas mani satrieca; taču es nebiju vainīgs un tāpēc varēju no skaidras sirds un ar patiesu nožēlu sērot par šo nevainīgo būtni; tas bija aizkustinoši vēl jo vairāk tālab, ka šis atklājums iegadījās tieši tādā laikā, kad man nebija nekādas kaislīgas aizraušanas un es laimīgā kārtā varēju dzīvot pats sev un nodoties savām garīgajām tieksmēm.

Taču tai laikā, kad sāpīgi izjutu Frīdrikas bēdas un baiļojos par viņu, es pēc veca paraduma atkal pievērsos dzeļas mākslai un meklēju tur mierinājumu. Turpināju tradicionālo poētisko grēksūdzi, lai, pats sevi šaustīdams un padarīto nožēlodams, kļūtu cienīgs savā dvēselē saņemt grēku atlaidi. Abas Marijas, kas attēlotas lugās «Gecs fon Berlihingens» un «Klavigo», kā ari abi negatīvie tēli — viņu mljākie acīmredzot būs radušies pēc šādām nožēlas pilnām pārdomām.

Jaunība cilvēks ātri sadziedē ievainojumus un pārvar slimības, tāpēc ka veselajam organismam ir iespējams uzņemties aizbildniecību pār slimajām vietām un dot tām laiku atkal atveseļoties, un gluži tāpat man laimīgā kārtā ļoti nāca par labu fiziskās nodarbības, kuram nodevos katrā izdevīgā gadījumā, — tās viesa svaigus spēkus, un es atkal sajutu vēlēšanos pēc jauniem dzīves priekiem un baudām. Melanholisko, nogurdinošo, turklāt ilgstošo un bezmērķīgo pastaigu un klaiņojumu vieta es arvien vairāk iecienīju jāšanu, jo tādējādi varēja nokļūt pie mērķa ātrāk, ērtāk un priecīgākā noskaņojumā. Jaunākie puiši savukārt aizrāvās ar paukošanu, bet pilnīgi cita pasaule mums pavērās lidz ar ziemas iestāšanos, kad es pēkšņi nolēmu pievērsties slidošanai, ar ko vēl nekad nebiju mēģinājis nodarboties; ar vingrināšanos, izpratni un neatlaidību īsā laika tiku tiktai, cik nepieciešams, lai slidotavas līksmajā ļaužu pūlī justos labi, bet netiecos sevišķi izcelties.

Par savu jauno, priekpilno nodarbību mēs ari varējām pateikties KJopštokam, jo viņa sajūsmu par šo tik jauko izkustēšanās iespēju apliecināja ne tikai citu cilvēku stāstījumi, bet to neapšaubāmi parādīja arī viņa odas. Vēl tagad skaidri atceros, kā es kādā skaidra ziemas rītā, kad bija stiprs sals, izlēcu no gultas, skaļi uzmudinādams sevi ar šādiem viņa vārdiem:

Līksmi juzdams strāvojam sevī spēkus,

Es leja uz piekrasti gāju un līdzināju Ezera kristāla virsmu.38

Cik liegi austošās dienas gaisma

Ezeram pāri plūst! Sarmas kristālus gluži kā

zvaigznes

Nakts tara klājusi pāri!39

Es vairs nevilcinājos un nesvārstījos, bet tūlīt pieņēmu noteiktu lēmumu un devos tieši uz to vietu, kur jau tik krietni pavecs iesācējs diezgan pieklājīgi izdarījis savus pirmos vingrinājumus. Un patiesi! Bija gan ko vērts, ka Klopšloks mums ieteica tieši šādā veidā likt lietā savus spēkus, jo tas cilvēku atkal tuvina spirgtajiem bērnības gadiem, mudina jauniešus pilnīgi izjust savu locekļu lun-kanumu un attalina vārgo vecumu. Sim priekam mēs tad tm ari nodevāmies nesalīgi. Nepietika ar to, ka bijām pavadījuši uz ledus lielisku, saulainu dienu, — mēs slidojām līdz pat vēlai naktij. Citādā veida fiziska nopūlēšanās cilvēku nogurdina, bet šāda nodarbība iepludina locek|os arvien jaunus spēkus. No mākoņiem izlīdušais pilnmēness, I as apspīdēja naksnīgās un plašās, tagad par ledus lau-I iem pārtapušās pļavas, vēsais nakts gaiss, kas mums skrējienā strāvoja pretī, dobjā dunoņa, kura atskanēja, kad ūdens kritās un ledus plaisādams slīdēja tam līdzi lejup, mūsu pašu kustību dīvainā atbalss — tas viss mums spilgti atsauca atmiņā ainas no Osiāna dzejas. Drīz viens, drīz atkal kāds cits no maniem draugiem pa pusei dziedošā balsī skandēja Klopštoka odas, bet vēlāk, kad puskrēslā sanācām kopā, par neliekuļotu slavu cilvēkam, kas mūs bija mudinājis uz šiem priekiem, atskanēja šādas viņa vārsmas:

Vai nemirstību nav pelnījis tas,

Kas veselību un prieku mums devis,

Kādu ne zirgs, traukdams auļos straujos,

Ne bumbas spēle mums nevar dot? 40

Šādu pateicību patiesi ir pelnījis tas, kas parastu, ikdienišķu nodarbību ar garīgu ierosmi prot padarīt cēlāku un visai cienījamā veida ieteikt citiem.

Gluži tāpat kā apdāvināti bērni, kuru garīgās spējas jau agri ir apbrīnojami strauji attīstījušās, labprāt nodarbojas ar visvienkāršākajām bērnu spēlēm, ja tikai viņi to drikst darīt, tā arī mēs pārāk viegli aizmirsām, ka esam radīti nopietnākām lietam; taču tieši ši vienmērīgā kustība, kam bieži vien nodevos vientulībā, šī tīkamā slīdēšana, kad izzūd apkārtnes noteiktās kontūras, atkal atmodināja manī dažu labu iekšēju nepieciešamību, kas kādu laiku bija iesnaudusies, un tieši šādām stundām es varu pateikties par to, ka manas senās ieceres nobriedušas ātrāk.

Vācu vēstures tumšākie gadsimti bija rosinājuši manu zinātkāri un iztēli jau no laika gala. Manai sirdij ārkārtīgi tuva un dārga bija doma attēlot dramatiskā darbā Gecu fon Berlihingenu viņa laika apstākļos. Es cītīgi lasīju ievērojamāko autoru darbus par šo tēmu, bet sevišķu uzmanību veltīju Data^41 grāmatai «De pace publicēt» es to biju centīgi izstudējis un dzīvi iztēlojies ta

* Par mieru valsti (lai.).

laika dzīves savdabīgās detaļas. Sie tikumiskiem un poētiskiem mērķiem veltītie centieni man varēja noderēt arī citādā ziņā, jo man tagad vajadzēja doties uz Veclāru, un vēstures zināšanās es tad nu biju pietiekami sagatavots; kambartiesa 42 taču arī bija nodibināta pēc miera iestāšanas valstī, un šī notikuma vēsture noderēja par vadoni, kas palīdzētu orientēties juceklīgajos vācu vēstures notikumos vispār. Tiesu un armiju struktūra taču dod visprecīzāko priekšstatu ari par valsts struktūru. Pat finansēm, kuru ietekmi atzīst par tik svarīgu, ir daudz mazāka nozīme, jo tādā gadījumā, ja visam kopumā kaut kā trūkst, vajag tikai katram atsevišķajam atņemt to, ko tas ar pūlēm sataupījis un saglabājis, un tādējādi valsts vienmēr būs pietiekami bagāta.

Nekas sevišķi nozīmīgs mani Veclārā negaidīja, taču varbūt varēšu par to izraisīt dziļāku interesi, ja lasītājs neatteiksies pakavēties pie īsa kambartiesas vēstures apskata, kas viņam radīs priekšstatu par to, cik neizdevīgā brīdi es tur ierados.

Šās pasaules varenie par tādiem ir saucami galvenokārt tāpēc, ka viņiem ir iespēja kara laikā pulcināt ap sevi drosmīgākos un apņēmīgākos, bet miera laikā gudrākos un taisnīgākos ļaudis. Arī pie vācu ķeizara galma greznības piederēja šāda tiesa, kura viņu vienmēr pavadīja braucienos pa valsti. Taču nedz ķeizara rūpes, nedz arī švābu tiesības, kas bija spēkā Vācijas dienvidu daļā, un tāpat arī sakšu tiesības, kuras attiecās uz ziemeļu apvidiem, nepavisam arī ne tiesību saglabāšanai ieceltie tiesneši, kā ari līdztiesīgo kārtu spriedumi, šķīrējtiesneši, kuru darbība tika atzīta ar īpašu nolīgumu, tapat garīdznieku panāktie labprātīgie izlīgumi — nekas nespēja pieklusināt bruņniecisko karošanas garu, kas Vācijā bija pamodies, attīstījies un kļuvis par paradumu iekšēju ķildu, sveša karaspēka iebrukumu, bet it īpaši krusta karu un pašu tiesas institūtu paražu dēļ. Ķeizaram, kā ari augstākās kārtās ļaudīm ārkārtīgi nepatika ķīviņi, ar ko zemāko kārtu piederīgie nomocīja paši sevi un, ja viņi savstarpēji apvienojās, tad arī ievērojamākos vīrus. Valsts aizsardzības spēki bija paralizēti un iekšējā kārtība traucēta, turklāt lielu valsts daļu smagi nomāca slepenā tiesa, par kuras šausmu darbiem ikviens varēs sev radīt priekšstatu, ja atcerēsies, ka tā izvērtās par slepenpoliciju un beigu beigās nonāca pat privātpersonu rīcībā.

I.;ii šīs nejēdzības kaut cik ierobežotu, tika veikli daudzi viltīgi pasākumi, lidz beidzot tautas dažādo kārtu pār-■ tāvji neatlaidīgi pieprasīja, lai atļauj ar iedzīvotāju pašu līdzekļiem nodibināt tiesu. Kaut arī šis ierosinājums bija visai labi domāts, tas tomēr vairāk bija vērsts uz kārtu liesību paplašināšanu un ķeizara varas ierobežošanu.

I rīdriha Trešā valdīšanas laika šis jautājums vēl tika novilcināts, bet viņa dēls Maksimiliāns, ārējās ietekmes mudināts, piekāpās. Viņš iecēla virstiesnesi, bet iedzīvotāju kārtās sūtīja savus piesēdētājus. Bija paredzēts, ka to bus pavisam divdesmit četri, taču sakumā apmierinājās ar divpadsmit.

Kambartiesas pats galvenais un paliekošais trūkums bija saistīts ar kļūdu, kuru ļaudis parasti mēdz savos pasākumos pieļaut, proti: lielajam mērķim tika atvēlēti nepietiekami līdzekļi. Asesoru skaits bija pārāk mazs, un kā gan šie nedaudzie cilvēki būtu spējuši tikt galā ar grū-lajiem un lielajiem uzdevumiem! Bet kas gan varēja prasīt plašāka institūta nodibināšanu? Ķeizars nebija ieinteresēts atbalstīt tādu iestādījumu, kas, šķiet, vairāk darbojās pret viņu nekā viņa labā; viņam bija daudz lielāks pamats papildināt pašam savas tiesas iekārtu un savu galma padomi'13. Ja mēs turpretī aplūkojam kārtu ieinteresētību, tad tās gādāja tikai par to, lai tiktu pārtraukta asinsizliešana, bet pašas brūces sadzicdešana tām tik tuvu pie sirds nebija, turklāt šis pasākums bija saistīts ar jauniem izdevumiem. Acīmredzot cilvēki pietiekami labi neizprata, ka līdz ar ši institūta nodibināšanu pavairojas katra firsta kalpotāju skaits, kas gan, protams, bija paredzēts noteiktam mērķim, — bet kurš tad nu labprāt izdos naudu vajadzīgam pasākumam! Ikviens būtu apmierināts, ja viss nepieciešamais viņam nokristu no debesīm.

Sākumā piesēdētājiem vajadzēja dzīvot no tiesu nodevām, pēc tam viņu atalgošanai nelielus līdzekļus piešķīra iedzīvotāju kārtas, taču abi varianti bija diezgan nožēlojami. Tomēr atradās atsaucīgi, krietni un strādīgi vīri, kas vēlējās palīdzēt šajā lielajā uri ārkārtīgi nepieciešamajā pasākumā, un tā tiesa sāka savu darbu. Vai ļaudis saprata, ka šeit ir runa tikai par ļaunuma mazināšanu, nevis par izdziedināšanu no tā, vai arī viņi, kā jau līdzīgos gadījumos mēdz būt, aplaimoja sevi ar cerību, ka ar maziem līdzekļiem spēs daudz paveikt, to šeit nav iespējams izspriest; vārdu sakot, tiesa vairāk noderēja par līdzekli nemiera cēlāju sodīšanai, taču pašos pamatos novērst netaisnību tā nespēja. Bet, tiklīdz tā sanāca kopā, spēks tai radās pats no sevis, tā apzinājās sava uzdevuma svarīgumu un lielo politisko nozīmību. Ar pārsteidzošu rosību tā cenšas iekarot lielāku autoritāti; varen žigli tiek iztiesātas visas lietas, kuras var un vajag ātri izbeigt, kuras vai nu var izšķirt acumirklī, vai kuras citādā ziņa ir viegli izspriežamas, un tādējādi visā impērijā šīs tiesas darbība tiek atzīta par iespaidīgu un augstu vērtējamu. Turpretī smagākas lietas, īstas tiesas prāvas, ieilga, un tā ari nebija nekādā nelaime. Valstij ir svarīgi tikai tas, lai īpašums būtu pavisam drošs; jautājums par to, vai uz īpašumu ir tiesības, tai sagādā mazāk raižu. Tāpēc ari impērijai necēlās nekāds jaunums no tā, ka novēloto procesu milzīgais skaits vēl arvien pamazām auga augumā. Pret tādiem cilvēkiem, kuri rīkojās vardarbīgi, bija jau nodrošinājušies un ar tiem ātri tika galā, turpretī pārējie, kas tiesas cejā cīnījās par savu īpašumu, dzīvoja, baudīja priekus vai ari cieta trūkumu — kā nu katrs varēja; viņi mira, nonīka nabadziba vai arī izlīga — tas viss tomēr bija tikai atsevišķu ģimeņu laime vai nelaime, bet valstī pamazām kļuva arvien mierīgāk. Cēlonis tam bija kambartiesai dotas likumīgās dūres tiesības nepaklausīgo savaldīšanai, bet, ja viņiem varētu uzkraut baznīcas lāstu, tad rezultāts būtu bijis vēl iedarbīgāks.

Toreizējos apstākļos, kad asesoru skaits te palielinājās, te atkal samazinājās, kad dažs labs process tika pārtraukts un pašu tiesu pārcēla no vienas vietas uz otru, palikušie dokumenti un tiesas akti krājās neiedomājamos daudzumos. Kad izcēlās karš, daju arhīva no Speieras aizveda uz Ašafenburgti, daļu — uz Vormsu, bet trešā daļa nonāca rokās frančiem, kuri nu domāja, ka ir ieguvuši valsts arhīvu; vēlāk gan viņi labprāt būtu gribējuši no šī papīru lēveņa atbrīvoties, ja tikai kāds atbrauktu tam pakaļ.

Vestfāles miera sarunu laikā sapulcējušies lietpratīgie vīri gan redzēja, cik nepieciešama ir spēcīga svira, lai izkustinātu no vietas šo Sizifa akmeni. Tika nolemts pieņemt piecdesmit asesorus, taču šis skaitlis nekad netika sasniegts — atkal apmierinājās ar pusi, jo izdevumi šķita pārāk lieli; ja tomēr ieinteresētās personas būtu izpratušas, kādu labumu dod šis pasākums, tad to visu būtu varējuši gluži labi paveikt. Lai samaksātu algu divdesmit ļiMiiom piesēdētājiem, vajadzēja apmēram simttūkstoš guldeņu, bet Vācija taču viegli būtu spējusi sagādāt divtik daudz. Tika izteikts priekšlikums kambartiesas locekļu m par viņu darbu atlīdzināt ar konfiscētajiem baznīcas īpašumiem, taču to nevarēja pieņemt, jo kā tad abas reliģijas vienotos par šādu upuri? Katoļi nevēlējās zaudēt vel vairāk, bet protestanti gribēja iegūto izlietot iekšējiem mērķiem. Impērijas sadalījums divēju reliģiju pārvaldītus teritorijās daudzējādā ziņā slikti ietekmēja ari šo sainim gaitu. Kārtu interese par savu tiesu tagad arvien vairāk mazinājās, un varenākie pārstāvji mēģināja atbrīvoties no šis apvienības, aizvien biežāk tika meklētas brīvgrāmatas, kas atbrīvoja no atbildības augstākās tiesas instances priekša; lielie vīri kavējas ar maksājumiem, un mazākie, kuri domāja, ka viņi ar ierakstu matrikula jau tik un tā ir apkrāpti, vilcinājās, cik ilgi vien spēja.

Var iedomāties, cik ārkārtīgi grūti bija sadabūt vajadzīgo naudu algām. Sī apslakļa dēļ kambartiesai radās atkal jauna noņemšanas un jauns laika zaudējums. Agrāk par to bija rūpējušās ta saucamās gadskārtējas vizitāci-jas: paši firsti vai arī viņu padomnieki uz vairākām nedēļām vai mēnešiem devās uz turieni, kur atradās tiesa, pārbaudīja kases, aprēķināja atlikumu un rūpējās par trūkstošo summu piedzīšanu. Turklāt, tiklīdz tiesību lietās vai tiesas procesos radās kādi traucēkļi vai grasījās ieviesties nelietīga likumu izmantošana, viņi bija pilnvaroti šos (rukumus novērst. Viņu pienākums bija atklāt un likvidēt nebūšanas paša tiesas institūta darbībā, bet izmeklēt atsevišķu tiesas locekļu izdarītos pārkāpumus un uzlikt sodu par tiem viņiem tika uzdots tikai vēlāk. Tā kā ļaudis, kas tiesājas, tomēr vēlas kaut vai uz brīdi paildzināt savas pēdējas cerības un tāpēc meklē arvien augstākas instances, pie kuram griezties, tad vizitatori reizē kļuva arī par apelācijas tiesu, kurā prasītāji noteiktos, skaidros gadījumos cerēja panākt savu tiesību atjaunošanu, bet visos pārējos gadījumos lietas atlikšanu un strīda bezgalīgu vilkšanu garumā, ko veicināja arī iespēja iesniegt apelāciju reihstāgā un abu reliģiju centieni iegūt pārsvaru vienai pār otru vai vismaz saglabāt līdzsvaru.

Ja tomēr padomājam, kāda šī tiesa būtu kļuvusi bez tamlīdzīgiem šķēršļiem, bez traucējošiem un paralizējošiem nosacījumiem, tad varam pietiekami labi iztēloties, cik tas būtu bijis ievērojams un svarīgs institūts. Ja pašā

sākumā darbinieki būtu pieņemti jau vajadzīgā skaitā, ja tie būtu nodrošināti ar pietiekamu atalgojumu, tad, ievērojot vāciešiem piemītošo centību un spējīgumu, šāds iestādījums gūtu milzīgu ietekmi sabiedrībā. Šie vīri patiešām būtu pelnījuši goda nosaukumu — «amfiktioni»41, ar kuru viņus apveltīja tikai sarunās; viņi būtu kļuvuši par vidutāju varu, kuru cienītu gan augstākā vara, gan ari zemākas tiesas instances.

Izņemot īsu laiciņu Kārļa Piektā valdīšanas laikā un pirms trīsdesmitgadu kara, šī tiesa tomēr ne tuvu nevarēja lepoties ar tik lielu ietekmi un ar mokām turpināja savu eksistenci. Ļaudis bieži pat nespēja saprast, kur vispār rodas vīri, kas ir ar mieru strādāt šo nepateicīgo un nožēlojamo darbu. Ja cilvēkam tomēr padodas tas, ko viņš diendienā dara, tad viņš šo nodarbību arī iemīļo, kaut ari neredz noteiktus rezultātus. Vāciešiem it īpaši piemīt šāds sīksts pastāvigums, un ta trīs gadsimtus pēc kārtas šim darbam nodevas viscienījamākie vīri. Portretu galerija, kas raksturotu šos cilvēkus, vēl tagad varētu izraisīt interesi un iedvest drosmi.

Tieši šādos anarhiskos laikos krietni vīri mēdz rīkoties visnoteiktāk, un, kas grib darīt labu, tas sev arī atradīs īsto vietu. Tā, piemēram, to laiku, kad par tiesas priekšsēdētaju bija Firstenbergs^45, ļaudis vel arvien ir saglabājuši labā piemiņā, bet pēc šī lieliska cilvēka nāves sākas periods, kad notika daudzi apkaunojoši amata stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumi.

Visu šo vēlāko un agrāko trūkumu pats pirmais un vienīgais cēlonis tomēr bija mazais darbinieku skaits. Bija noteikts, ka piesēdētājiem ziņojumi jāsniedz noteiktā secība, stingri ievērojot savu kārtu. Tādējādi katrs taču varēja zināt, kad pienāks viņa rinda un kura no viņam uzticētajām prāvām tiks izskatīta; viņš tad nodevās savam darbam saskaņā ar šiem noteikumiem un pienācīgi sagatavojās. Bet nu, par nelaimi, kaudžu kaudzēm krājās atlikušās neizskatītās lietas, tāpēc nācās pieņemt lēmumu, ka svarīgākās prāvas iztiesājamas ārpus kārtas. Ja radies liels nozīmīgu lietu pieplūdums, tad tomēr ir grūti izšķirt, kuras ir vissvarīgākās, un tādā gadījuma izvēli jau var noteikt labvēlīga attieksme pret atsevišķām personām; tam visam vēl pievienojās kāds cits vērā ņemams apstāklis. Referents nomocīja gan pats sevi, gan tiesu ar grūtu, sarežģītu lietu, bet beigu beigas spriedums 47 G

m-vienam vairs nebija vajadzīgs. Prāvnieki bija vai nu i/līguši, vai paši visu noskaidrojuši, vai arī miruši vai mainījuši savu viedokli. Tāpēc tika nolemts izskatīt tikai t i lietas, par kurām bija saņemti atgādinājumi. Tiesa gribēja pārliecināties par abu pušu nostājas pastāvīgumu, un te nu radās iespējas izdarīt vislielākos pārkāpumus, jo, kas lūdz, lai viņa lietu virza uz priekšu, tam taču ir jngriežas pie kāda ar lūgumu — bet pie kā lai vislabāk grieztos, ja ne pie ta cilvēka, pie kura lieta patlaban atrodas? Kaut gan pēc noteikumiem nedrīkstēja izpaust, kam katra lieta iedalīta, tas tomēr izrādījās neiespējami, jo kā gail var kaut ko saglabat slepenībā, ja tik daudzi zemākie ierēdņi ir līdzzinātāji? Ja kāds lūdz paātrināt savas lietas iztiesāšanu, tad taču viņš drīkst lūgt ari parādīt viņam īpašu labvēlību, jo tieši tas, ka cilvēks rūpējas, lai lieta virzītos uz priekšu, taču parada, ka viņš ir pārliecināts par tās taisnīgumu. Tieša ce|a jau nu šādu laipnību var-imt nelūgs, bet gan darīs to ar padoto ierēdņu palīdzību — tie jadabu savā pusē, un tad ceļš ir brīvs visādām intrigām un kukuļošanai.

Ķeizars Jozefs gan pēc paša ierosmes, gan arī atdarinādams Fridrihu savu uzmanību pirmām kārtām pievērsa armijas apbruņošanai un justīcijai. Viņš vērīgi sekoja kambartiesas darbībai, un viņam nepalika nezināmas jau sen ierastās netaisnības, kā arī vēlāk ieviestās nelikumības. Tātad arī šeit vajadzēja visus uzjundīt, sapurināt un rīkoties enerģiski. Nejautādams, vai viņam, ķeizaram, ir izdevīgi to darīt, iepriekš nezinādams, vai gūs labus panākumus, viņš ieteica vizitāciju un pasteidzināja tās sakumu. Simt sešdesmit sešu gadu laikā nebija notikusi neviena kārtīga vizitācija, bija sakrājies milzīgs aktu blāķis, kas ik gadus vel auga augumā, jo septiņpadsmit ase-sori nespēja tikt gala pat ar savu kārtējo darbu. Divdesmit tūkstoši prāvu gaidīja savu kārtu, gadā varēja iztiesāt sešdesmit, bet pa to laiku divtik daudz vēl pienāca klāt. Arī vizitatorus gaidīja ne mazums kasācijas sūdzību — apmēram piecdesmit tūkstoši. Turklāt tiesas darbu kavēja dažadi sava dienesta stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumi, bet visvairāk bažu radīja aiz visa tā slēptie dažu asesoru personiskie noziegumi.

Kad man vajadzēja doties uz Veclāru darbā, vizitatori jau vairākus gadus strādāja vaiga sviedros, vainīgie ierēdņi bija atcelti un izmeklēšana jau tālu pavirzījusies uz priekšu; tā kā vācu valsts tiesību pazinēji un speciālisti negribēja palaist garām izdevību parādit savu izpratni un līdz ar to veicināt kopējo labumu, tad tika publicēti vairāki šiki izstrādāti un labvēlīgi raksti, no kuriem ikviens, kam tikai bija kādas priekšzināšanas, varēja gūt labu informāciju. Ja šai sakarība sāka domāt par valsts iekārtu un pievērsās rakstiem, kuros jautājums tika apcerēts, tad uzmanību saistīja tas, ka briesmīgais stāvoklis, kādā atradās šis viscaur slimais organisms, kas tikai brīnumaina kārtā vien vairs vilka dzīvību, visvairāk bija pa prātam tieši zinātniekiem. Par iemeslu tam bija atzinības vērtais vācu čaklums, kas vairāk tiecās krāt un analizēt atsevišķus sīkumus nekā novērtēt rezultātus; tas nu šeit bija sev atradis neizsmeļamu avotu arvien jauniem pētījumiem, un, vai nu valsti pretstatīja ķeizaram, vai ari zemākās kārtas augstākajam, vai katoļus protestantiem, — vienmēr atbilstoši dažadajām interesēm neizbēgami radās arī dažādi ieskati, un tas deva iemeslu arvien jaunam cīņām un strīdiem.

Tā kā es biju iespējami skaidri iztēlojies šos senākos un arī jaunākos apstākļus, tad nekādā ziņa nevarēju gaidīt, ka uzturēšanās Veclārā man sagādās daudz prieka. Mani nebūt nevilināja jau paredzamais fakts, ka šajā mazajā un slikti uzceltajā pilsētiņā, kas gan atradas skaistā vietā, es ieraudzīšu divējas pasaules: veco, tradicionālo, kas šeit iemājoja kopš laika gala, un jauno, svešo, kurai bija uzdots veco stingri pārbaudīt, — tātad tos, kas sprieda tiesu, un tos, par kuriem sprieda tiesu; ka dažu labu iedzīvotāju tur tagad sastapšu dzīvojam vienās bailēs un raizēs, vai tikai arī viņu neiepīs izmeklēšanā; ka redzēšu ievērojamus, ilgu laiku godātus un cienītus cilvēkus, kurus tagad apvainoja kaunpilnās ļaundarībās un kuriem piesprieda pazemojošu sodu, — tas viss radīja gaužam bēdīgu ainu un nespēja modināt vēlēšanos pamatīgāk iedziļināties pasākuma, kas pats par sevi jau bija sarežģīts un tagad dažādu nebūšanu dēļ šķita vēl sarežģītāks.

Kad es pēc nelielas vilcināšanās tomēr devos uz turieni, vairāk juzdams vēlēšanos mainīt savus dzīves apstākļus nekā tiekdamies pēc zināšanām, man likās diezgan droši paredzams, ka bez vācu civiltiesībām un valsts tiesībām nekas cits, kam būtu kāds sakars ar zinātni, mani tur negaida un ka es tur neko neuzzināšu arī par jaunākajām ļim .‘idibām dzejā. Cik pārsteigts es tāpēc jutos, kad šauta pu nevis saīgušu sabiedrību, bet itin kā trešo reizi nokļuvu studentu dzīves apstākļos. Viesnīcā pie liela, kopēja galda ieraudzīju gandrīz visus zemākos sūtniecības darbiniekus — jaunus, jautrus ļaudis; viņi mani laipni uzņēma, un jau pinnaja dienā man nepalika noslēpums, ka savas kopējās pusdienas viņi padara interesantākas ar romantiskas fikcijas palīdzību, proti, visai asprātīgi un jautri iztēlodamies, ka šeit pie galda sapulcējušies bruņinieki. Pašā pirmajā vietā sēdēja ordeņa mestrs, viņam blakus kanclers, talak ievērojamākie valsts ierēdņi, aiz viņiem vecuma kartība sekoja bruņinieki, bet svešiniekiem, kuri ari piedalījās maltītē, vajadzēja apmierināties ar tālākajām vietām, turklāt viņi bieži vien nesaprata, par ko risinās saruna, jo bez specifiskajiem bruņinieku izteicieniem šī sabiedrība savā valoda lietoja arī aplinku mājienus. Katram bija dots savs bruņinieka vārds un ari kada iesauka. Mani viņi dēvēja par Gecu fon Berlihin-genu, Uzticamo. Pirmo pavārdu biju izpelnījies ar savu interesi par vācu krietno senci, bet otro — ar patiesajam simpātijām pret lieliskajiem cilvēkiem, ar kuriem šeit iepazinos, un ar pieķeršanos viņiem. Grāfam fon Kīlman-segem^46 es tai laika, kamēr uzturējos Veclārā, paliku daudz pateicības parāda. Viņš bija nopietnākais no visiem, turklāt ārkārtīgi godīgs un uzticams. Fon Guē^47, visai spēcīgs un plecīgs hanoverietis, bija klusa un noslēgta rakstura, grūti izprotams un attēlojams cilvēks. Viņš bija ari apveltīts ar dažādiem talantiem. Par šo puisi stāstīja, ka viņš neesot dzimis likumīga laulībā; turklāt viņam patika zināmā noslēpumainība, un viņš savas īstas vēlmes un īstos nodomus mēdza slēpt aiz dažādām dīvainībām; viņš tad nu arī kļuva par īpatnējās bruņinieku apvienības isto dvēseli, nemaz netiekdamies pec mestra goda. Gluži otrādi — tieši tai laikā līdzšinējais bruņinieku pulka galva aizbrauca un Guē viņa vietā lika ievēlēt citu personu, bet pats izplatīja savu ietekmi ar jauna mestra starpniecību. Viņš prata ari dažu labu nejaušību iztēlot par visai svarīgu notikumu, ap kuru jārada teiksmaina noskaņa. Visās šajas izdarībās tomēr nevarēja nomanīt nopietnu mērķi — viņš tikai pulējas aizdzīt garlaicību, ko pats ar saviem kolēģiem neizbēgami izjuta ieilgušajā darbā, un aizpildīt tukšumu, kaut ari tikai ar šķietamības tīmekļiem. Starp citu, visām fantastiskajām izdarībām viņš ārēji nodevās ar lielu nopietnību, tā ka nevienam nevarēja likties smieklīgi, ja dzirnavas dažkārt tika iztēlotas par pili, bet dzirnavnieks — par pilskungu, ja «Četrus Haimona bērnus»'18 pasludināja par kanonisku grāmatu un bruņinieku ceremonijās ar godbijību lasīja fragmentus no tās. Iecelšana bruņinieku kārta notika pēc tradicionāla, no vairākiem bruņinieku ordeņiem aizgūta simboliska rituāla. Par ieganstu joku plēšanai turklāt noderēja tas, ka uz visiem zināmam un acīm redzamam lietām raudzījās kā uz noslēpumu — viss tika darīts atklāti, bet par to nedrīkstēja runāt. Bruņinieku saraksts tika iespiests tikpat rūpīgi ka reihstāga kalendārs, un, ja kādā ģimenē iedrošinājās par to zoboties un nosaukt visas šīs izdarības par absurdām un smieklīgām, tad par sodu ap šiem ļaudīm tik ilgi vērpa intrigas, līdz nopietnu laulātu vīru vai kādu tuvu viņa radinieku piedabūja iestaties bruņinieku karta, un tad visi no sirds varēja smieties par šā cilvēka radinieku sapīkumu.

Ar šīm bruņinieku izdarībām bija saistīta arī savdabīga ordeņa pastāvēšana; tam vajadzēja būt reizē filozofiskam un mistiskam, bet īsta nosaukuma tam nebija. Pirmā pakāpe tajā saucās par pāreju, otra — par pārejas pareju, trešā — par pārejas pāreju pārejā, bet ceturtā — par pārejās pāreju pārejas pāreja. Jaunuzņemto ordeņa brāļu pienākums bija izskaidrot šīs pakāpju sistēmas dziļāko jēgu, un tas notika ar īpašas iespiestas gramatas pali-dzību, kurā dīvainie apzīmējumi bija izskaidroti vai, pareizāk sakot, plašak izvērsti vēl dīvaināka veidā. Tamlīdzīgas nodarbības mums bija vispatīkamākais laika kavēklis. Likās, tās ietver sevī gan Bēriša muļķošanos, gan Lenca ačgārnības, taču es vēlreiz atkārtoju, ka aiz šīs arējās čaulas nebija ne miņas no kaut kādas mērķtiecības.

Kaut gan es no paša sakuma ļoti labprāt iesaistījos šajas ēverģēlības un biju pirmais, kas gatavoja mūsu ceremonijām perikopus^49 no «Četriem Haimona bērniem», turklāt dodams padomus, ka tie svētku un svinību gadījumos lasāmi priekša, kaut gan es pats tos visai izteiksmīgi pratu recitēt, man tas tomēr vairs nebija nekas jauns, jo es jau agrāk līdz pagurumam biju noņēmies ar līdzīgām izdarībām; tāpēc es jau sāku skumt pēc sava Frankfurtes un Darmštates draugu pulka un biju ārkārtīgi iepriecināts, kad iepazinos ar Goteru^50, kurš man pieķērās ar patiesu mīlestību un pret kuru es izturējos ar sirsnīgu labvēlību.

Viņš bija maigas, atklātas un jautras dabas cilvēks ar izkoptu un noteiktā gultnē ievirzītu talantu; viņš centās apgūt franču eleganci un bija visai iecienījis to angļu literatūras daļu, kas nodarbojās ar tikumības problēmu un smalku sadzīves tēmu analīzi. Mēs kopā pavadījām daudzas patīkamas stundas, izklāstīdami viens otram savas zināšanas, nodomus un vēlmes. Pēc Gotera ierosmes es sarakstīju dažu nelielu darbu, jo, pastāvīgi uzturēdams sakarus ar Getingenes literātiem, viņš lūdza, lai arī es dodu kādus dzejoļus Boies^51 almanaham.

Ar viņa starpniecību ari es nācu saskarsmē ar jaunajiem un talantīgajiem ļaudīm, kuri cieši turējās kopā un vēlāk izvērsa tik plašu un daudzpusīgu darbību. Abi grāfi Stolbergi^52, Birgers^53, Fošs^54, lleltijs^55 un citi savā ticībā un gara radniecībā pulcējās ap KJopštoku, kura ietekme bija izplatījusies visai tālu. Saja vācu dzejnieku pulkā, kas arvien vēl pieauga skaita ziņā, reizē ar dažādajiem sasniegumiem poēzijas laukā radās arī īpašs noskaņojums, kuram es neapņemos dot noteiktu apzīmējumu. To varētu saukt par prasību pēc neatkarības, kas vienmēr rodas miera laika apstākļos un tieši tur, kur cilvēki patiesībā nemaz nav tik atkarīgi. Kara laikā cilvēki pakļaujas rupjai varai kā nu spēdami, viņi gan jūtas nomākti fiziski un ekonomiski, bet ne morāliski; šādi spaidi nevienu neapkauno, un, ja cilvēks kalpo savam laikam, tad ta nav nekāda apkaunojoša kalpošana; visi pamazām pierod pie ta, ka nākas ciest gan no ienaidniekiem, gan draugiem, un ļaudis klusībā lolo savas vēlēšanās, bet necīnās par uzskatiem. Miera laikā turpretī arvien vairāk laužas uz aru cilvēku tieksme pēc brīvības, un, jo lielāka brīvība valda, jo brīvāki viņi vēlas kļūt. Mēs neciešam nekādu varu pār sevi, negribam justies iegrožoti, un neviens cits arī nedrīkst tikt iegrožots, un šas pārsmalcinātās, varētu teikt, pat slimīgās izjūtas mostas cēlās dvēselēs kā tieksme pēc taisnīguma. Šāds gars un noskaņojums toreiz valdīja visur, un tieši tāpēc, ka apspiesti bija tikai nedaudzi, citi liecās arī viņus atbrīvot no jebkura jūga; tā radās zināmi morāla rakstura strīdi, atsevišķu personu iejaukšanās valdības darīšanas, kam sākumā bija visai cildeni mērķi, bet kas galu gala noveda pie ārkārtīgi bēdīga iznākuma.

Aizstāvēdams Kalasu ģimeni^56, Voltērs bija izraisījis milzīgu ievērību un izpelnījies lielu cieņu. Vācijas apstākļiem gandrīz vēl satraucošāka un svarīgāka bija Lafatera cīņa pret landfogtu^57. Estētiskās jūtas, kurām vēl pievienojās jauneklīga drosme, tiecas pēc progresa, un, ja vel nesen ļaudis studēja, lai tiktu amatos, tad tagad viņi sāka iztēlot sevi par amatpersonu uzraugiem, un visai tuvu jau bija pienācis laiks, kad dramaturgi un romānu autori savos darbos attēlotos ļaundarus vislabprātāk meklēja ministru un augstu amatpersonu vidu. Uz ši pamata radas pa pusei iedomāta, pa pusei reala darbības un pretdarbības pasaule, un tajā mums vēlāk nacas pieredzēt visļaunprātīgākās denunciācijas un rīdīšanas, kuras bezgalīgā niknumā atļavās žurnālu un avīžu rakstu autori, iztēlodamies sevi par taisnības aizstāvjiem; iegalvodami lasītājiem, ka viņi ir īstie tiesas spriedēji, šie skribenti izvērsa savu darbību vēl aktīvak un laupīja citiem pretošanās iespēju. Tas bija muļķīgi, jo publikas rokas nav izpildvaras un saskaldītajā Vācijā sabiedriskā doma nevienam nevarēja nedz nākt par labu, nedz arī kaitēt.

Mūsu — jauno ļaužu vidū gan neko tādu peļamu nevarēja nomanīt, tomēr ari mūsu prātus bija pārņēmuši tamlīdzīgi no poēzijas, ētikas un cēliem centieniem radušies priekšstati, kas gan bija nekaitīgi, tomēr arī neauglīgi.

Ar savu drāmu «Hermaņa kauja»58, kas bija veltīta Jozefam Otrajam, Klopštoks bija devis brīnišķīgu ierosmi. Vācieši, kas atbrīvojās no romiešu jūga, tur bija altēloti lieliski un vareni, un līdz ar to šis darbs bija visai piemērots nācijās pašapziņas modināšanai. Ta ka miera laikā patriotisms patiesībā izpaužas tā, ka ikviens slauka pats savu durvju priekšu, dara savu darbu un ari mācās savu mācāmo, lai mājās viss būtu kārtībā, tad Klopštoka atmodinātās patriotiskās jūtas neatrada piemērota objekta, kam pievērsties. Fridrihs bija aizstāvējis vācu tautas vienas daļas godu cīņā pret sabiedrotajiem un izglābis to, un ikkatram nācijas pārstāvim bija ļauts dalīties viņa gūtajā uzvara, godinot un slavinot šo lielo valdnieku, — bet kā gan lai liek lieta atmodinātās kaujinieciskas spīta jūtas? Kādā virziena tas vēršamas, kas ar tām sasniedzams? Sis stimuls un ši dziņa liela skaita radīja vēlāk tik bieži noniecinātās un pat par smieklīgām iztēlotās bardu dziesmas^59, kuras sākumā izmantoja tikai kā formas elementu. Ārēju ienaidnieku, pret kuriem cīnīties, nebija, tāpēc tika izdomāti tirāni un firstiem un viņu kalpotajiem nu vajadzēja kļūt par šo tirānu prototipiem — sākumā vispārējos vilcienos, bet pamazām arvien sīkākās detaļās; poēzija varen enerģiski atbalstīja iepriekš jau kritizēto iejaukšanos justīcijas kompetencēs, un, kad mēs lasam ta laika dzeju, tad ievērojam visai zīmīgu īpatnību: tā ir sarakstīta ar tendenci — gāzt augstāko varu, vienalga, vai tā ir inonarhistiska vai aristokrātiska.

Par sevi varu sacīt, ka es dzejas mākslu turpināju izmantot savu izjūtu un noskaņu paušanai. Sai laikā lapa vairāki mazi dzejoļi, arī «Ceļinieks», un tie tika ievietoti Getingcnes «Mūzu almanahā». No minētajām tā laika dziņām, kas kaut cik bija aizrāvušas ari mani, es savukārt drīz vien centos atbrīvoties, rakstīdams «Gecu fon Berlihingenu»; tur es attēloju, ka juku laikos krietns, lojāls cilvēks gan nolemj pats aizstāt likumu un izpildvaru, bet nonāk izmisumā, kad valdniekam, kuru viņš atzīst un cieni, šāda rīcība šķiet apšaubāma un pat nodevīga.

Ar Klopštoka odām vācu dzejas mākslā pati ziemeļnieku mitoloģija ienāca mazākā mērā, bet galvenokārt viņu dievu nomenklatūra, un, kaut ari es parasti labprāt lietoju visu, ko man sniedza, šoreiz tomēr nespēju sevi pārvarēt un to pieņemt šādu iemeslu pec.. Edas teiksmu dziesmas es jau sen biju iepazinis no priekšvārda Mallē «Dānijas vēsturei» un tūlīt tas apguvis; ja sabiedrībā mani lūdza kaut ko pastāstīt, tad jo labprāt es stāstīju tieši šis teikas. Herders man iedeva Rezenija1:0 izdevumu un iepazīstināja mani ar šim varoņteiksmām vel tuvāk. Taču, lai cik augstu es vērtēju visus šos sacerējumus, tomēr nekā no tiem nespēju ietvert savā dzejas sfērā; lai kā šīs dziesmas rosināja manu iztēli, tās tomēr nekādi nepakļāvās jutekliskai vērošanai, turpretī grieķu mitoloģijas varoņi, kurus izcilākie pasaules mākslinieki bija pārvērtuši redzamos, viegli uztveramos tēlos, joprojām drūzmējās mūsu acu priekša. Dievu tēlus vispār daudz neizmantoju, jo mana uztverē tie vēl mājoja kaut kur ārpus dabas, kuru es biju iemācījies attēlot. Kas gan būtu varējis mani pamudināt Jupitera vieta likt Vodanu un Marsa vietā Toru, kā ari precīzi iezīmēto dienvidniecisko figūru vietā iietot savā dzejā miglainus rēgus vai tikai tukši skanošus vārdus? No vienas puses, šie varoņi bija radnieciskāki Osiāna varoņiem, kas formas ziņā tāpat bija diezgan izplūduši, tikai robustāki un grandiozāki, bet, no otras puses, tie man šķita tuvināmies jautrajam pasakām, jo humors, kas vijas cauri visai ziemeļnieku mitoloģijai, man ļoti patika un es to visai augstu vērtēju. Manuprāt, tā bija vienīgā mitoloģija, kas smieklīgo meklē pati sevis dīvainajai dievu dinastijai te pretstatīti dēkaiņi milži, burvji un briesmoņi, kas to vien tikai dara ka maldina augstas personas viņu valdīšanas laikā, izjoko tās un beigu beigās vēl piedraud, ka tam gaidāms apkaunojošs un nenovēršams gals.

Līdzīgu, kaut gan ne gluži tik lielu interesi manī modināja indiešu teiksmas, kuras es vispirms iepazinu no Dapera^61 ceļojumu aprakstiem un ar lielu prieku pievienoju savam pasaku krājumam. Man ļoti labi padevās «Rarna altāra»62 atstāstīšana, un, kaut gan šajā pasakā ir daudz dažādu personu, manu klausītāju mīlulis tomēr arvien bija pērtiķis Ilannemanis. Tomēr arī šie bezfor-migie un formas ziņā pārspīlētie briesmoņi nespēja apmierināt prasības, kādas izvirzīja poēzijai, jo tie bija pārāk tāli no īstenības, pēc kuras nemitīgi tiecās mana dvēsele.

Pret visiem šiem mākslai svešajiem rēgiem manu daiļuma izjūtu sargāja brīnumains spēks. Literatūrā arvien laimīgs ir tāds laikmets, kad no pagātnes dzīlēm tiek atkausēti un atkal aktuāli kļūst izcili daiļdarbi, jo tad tie arvien iedarbojas ar pilnīgi jaunu spēku. Arī Homēra gaisma mums atausa atkal no jauna, un tas notika atbilstoši laikmeta garam, kas šādai atdzimšanai bija ārkārtīgi labvēlīgs, jo pastāvīgie aicinājumi pievērsties dabai galu galā panāca to, ka arī seno rakstnieku darbus iemācījās aplūkot no šī viedokļa. Cik daudz vairāki ceļotāji paveica svēto rakstu izskaidrošanā, tikpat daudz citi savukārt sniedza Homēra izpratnei. Šo darbu ievadīja Gī^63, bet Vūds^64 piešķīra tam plašāku vērienu. Kāda Gctingenes literāta recenzija par oriģināla izdevumu (toreiz tie bija reti sastopami) iepazīstināja mūs ar autora nodomiem un paskaidroja, ciktāl tie ir īstenoti. Tagad mēs šajos dzejojumos vairs nesaskatījām samākslotus un pārspīlētus stāstus par varoņdarbiem, bet gan seno laiku dzīves īstenības atspoguļojumu un centāmies to iespējami labi iepazīt. Tai pašā laikā mēs nespējām pilnīgi aptvert, kāpēc tiek apgalvots, ka Homēra tēlu labākai izpratnei nepieciešams iepazīties ar mežoņu tautām un to paražām, par ko stāstīts mūsdienu ceļojumu aprakstos, jo nebija taču noliedzams, ka gan eiropieši, gan arī aziāti, kas attēloti Homēra eposos, jau sasnieguši augstu kultūras līmeni, varbūt pat augstāku par to, kāds varēja būt Trojas kara laikā. Taču šis uzskats saskanēja ar tobrīd valdošo tiek-

smi tuvināties dabai, un tāpēc arī mēs tam pievienojamies.

Bez visām šim nodarbībām, kas bija saistītas ar cilvēka izpēti šā vārda cildenākajā nozīmē, bet pirrnam kārtām ar manu iemīļoto dzejas mākslu, man turklāt ik dienas no jauna nācās pārliecināties, ka dzīvoju Veclārā. Ik mīļu brīdi te risinājās sarunas par vizitācijas komisijas darbu un dažādajiem šķēršļiem, kuru kļuva arvien vairak, kā arī par jaunu trūkumu atklāšanu. Šeit nu atkal reiz bija sapulcējusies Svētā Romas impērija — un nevis ārēju svinību dēļ, bet gan darba dēļ, kas prasīja ārkārtīgu iedziļināšanos visos sīkumos. Tomēr šis notikums man atsauca atmiņā kronēšanas dienu, kad ēdamzāle bija pustukša, jo ielūgtie viesi palika ārpusē, tāpēc ka viņi bija pārak smalki. Šeit viņi gan bija ieradušies, taču mums bija lemts ieraudzīt vēl ļaunākus simptomus. Nemitīgi dūrās acis visa kopuma nesaliedētiba, ia atsevišķo daļu pretrunas, un nevienam vairs nebija noslēpums, ka firsti savā starpa paklusām runājuši: esot jāpaskatās, vai šajā izdevīgajā gadījumā nevarēšot no valsts galvas izspiest kaut ko arī sev.

Katrs godīgs cilvēks sapratis, ka dažādās anekdotes par nolaidīgumu, termiņu nokavēšanu, netaisnībām un kukuļņemšanam atstāja gaužām sliktu iespaidu uz jauno cilvēku, kurš gribēja tikai labu un noskaņoja sevi šādā garā. Kur gan tādos apstākļos lai rodas bijība pret likumu un tiesnešiem? Ja arī pilnīgi paļautos uz vizitacijas rezultātiem, ja varētu ticēt, ka tā savu augsto misiju godam izpildīs, ari tāda gadījumā dzīvespriecīgam jauneklim, kas velējās tikt dzīvē uz priekšu, šeit nekāda laime nebija rodama. Visas ša procesa formalitātes bija paredzētas tikai novilcināšanai; ja cilvēks gribēja kaut cik darboties un ari kaut ko nozīmēt, tad vienmēr nācās kalpot tam, kam nebija taisnības, tātad parasti apsūdzētajam, un turklāt vel vajadzēja būt visai veiklam, lai gluži kā paukošana prastu dot cirtienus un izvairīties no tiem.

Tā ka man šādos apstākļos nebija iespējams koncentrēties un tāpēc nekādi estētiski darbi nepadevās, tad es reizi pa reizei nodevos estētiskām spekulācijām, jo visāda teoretizēšana jau vienmēr norāda uz radošo spēku trūkumu vai apsīkumu. Ka agrāk kopā ar Mcrku, tā tagad reizumis kopā ar Goteru mēģināju izdibināt principu, pēc kura strādājams radošs darbs. Taču ne man, ne ari viņiem

neizdevās to atrast. Mērks bija skeptiķis un eklektiķis, Go-ters ņēma par paraugu tādus piemērus, kuri viņam visvairāk bija pa prātam. Populārā kļuva Zulcera^65 teorija, taču tā vairak noderēja amatieriem nekā māksliniekiem. Pēc šīs teorijas atzinumiem, pirmām kārtām nepieciešama morāla iedarbība, un šeit tūlīt rodas nesaskaņa starp mākslās radītājiem un patērētājiem, jo labs mākslas darbs spēj morāli iedarboties un ari iedarbosies, taču, ja mēs prasīsim, lai mākslinieks izvirza sev noteiktus morālus mērķus, tad līdz ar to sabojāsim viņa darbu.

Seno grieķu un romiešu izteikumus par šiem svarīgajiem jautājumiem es biju cītīgi studējis jau vairākus gadus, kaut gan darīju to nevis noteiktā secībā, bet lēcienveidīgi. Aristotelis, Cicerons, Kvintiliāns, Longīns — neviens nepalika neievērots, taču tas man neko nepalīdzēja, jo viņi visi par priekšnoteikumu izvirzīja pieredzi, bet man tās trūka. Viņi mani ieveda pasaulē, kas bija bezgala bagāta ar mākslas darbiem, parādīja, cik lieli nopelni bijuši izciliem dzejniekiem un oratoriem, kuru vairums mums pazīstami vairs tikai vārda pēc, un pārāk cieši pārliecināja mani, ka vispirms mūsu rīcībā jabūt lielam faktu un objektu daudzumam un tikai tad varam nodoties pārdomām par tiem, ka vispirms pašam ir kaut kas jāpaveic, pat jā-kļūdas, lai spētu iepazīt gan savas, gan arī citu spējas. Manām zināšanām par tik daudziem seno laiku sasniegumiem joprojām trūka dzīvīguma, tas bija skolnieciskas un no grāmatām salasītas, turpretī varēja redzēt, ka šos ievērojamos vīrus, it īpaši visslavenākos oratorus, mācījusi un veidojusi tieši pati dzīve un ka par viņu mākslas īpatnībām nav iespējams runāt, reizē ari neiepazīstot viņu pašu personības īpatnības. Kā likās, uz dzejniekiem tas attiecās mazāk, tomēr visur un arvien dabas un mākslas saskarsme notika tikai dzīvē, un tā visas manas pārdomas un centieni beidzās ar vecu veco apņemšanos izpētīt gan iekšējo, gan ārējo dabu, ar mīlestību to attēlot un tomēr ļaut, lai tā pati ir valdniece un noteicēja.

Lai apmierinātu savu daiļrades dziņu, kas nedeva miera ne dienu, ne nakti, manā rīcībā bija divas lielas, pat neaptverami plašas tēmas, kuru bagātības būtu vajadzējis prast novērtēt kaut tikai daļēji, un tad jau varētu rasties nozīmīgi darbi. Te ir runa par senāku laikposmu, kad dzīvojis Gecs fon Berlihingens, un par jaunaku periodu, kura skumīgais devums attēlots «Verterā».

Par to, kā vēsturiskie apstākļi mani sagatavoja pirmajam darbam, esmu jau rakstījis; tagad gribu pastāstīt par ētiskajiem motīviem, kas mani rosināja pievērsties

otrajam.

Minēta apņemšanās ļaut manai iekšējai dabai attīstīties atbilstoši pašas specifikai un ārējai dabai iedarboties uz mani saskaņā ar tas īpašībām noveda mani līdz tai brīnumainajai jutoņai, kura tika iecerēts un uzrakstīts «Vcr-ters». Es centos iekšēji atbrīvoties no jebkura sveša elementa, ar mīlestību skatīties uz visām ārpasaules norisēm un ļaut, lai savā īpašā veidā uz mani iedarbojas jebkura būtne, sākot ar cilvēku līdz ikvienai iespējamai radībai, kuras iedarbību es kaut kādi spēju uztvert. Tādējādi radās brīnumainā radniecība ar atsevišķajiem dabas objektiem un parādībām un dziļi izjusta sasaukšanās un saskaņa ar dabu kopumā, tā ka mani dziļi skāra jebkura pārvērtība, vienalga, vai tā būtu vietas vai apkārtnes, dienas vai gadalaiku maiņa vai arī cits kāds notikums. Dzejnieka skatienu papildināja gleznotājā ievingrinātā acs, jaukā apkārtnes ainava, kuru atdzīvināja laipni aicinošā upe, stiprināja manas vientulības alkas un mudināja mani nodoties klusām, plaši izvērstam pārdomām.

Taču, kopš vairs neapmeklēju savu paziņu ģimeni Zē-zenheimā un biju pametis arī draugu pulku Frankfurtē un Darmštatē, manās krūtīs bija radies tukšums, kuru nespēju aizpildīt, tāpēc atrados tādā stāvokli, kad mīlestības jūtas, tiklīdz tas kaut cik tiek slēptas, var mīis pēkšņi sagrābt savā varā un izjaukt visus labos nodomus.

Tagad, kad iesāktais apcerējums ir aizrakstīts līdz šai vietai, autoram darba procesa pirmoreiz kļūst viegli ap sirdi, jo tikai pašreiz šī grāmata top tāda, kādai lai patiesība jābūt. Ta nav bijusi iecerēta ka patstāvīgs darbs, bet tās uzdevums drīzāk ir aizpildīt robus autora biogrāf fijā, plašāk papildināt dažas fragmentāras ziņas un saglabāt piemiņu par dažu labu pārdrošu nodomu, kas vēlāk apsīcis vai izkūpējis vējā. Turpretim par to, kas jau padarīts, vairs nav atkārtoti jārunā, un dzejnieks tādā gadījuma arī gluži veltīgi tagad censtos vērsties pie saviem apdzisušajiem dvēseles spēkiem un nepamatoti prasītu, lai tie padara reālu jauko atmosfēru, kas viņam uzturēšanos l.imas ielejā vērta tik patīkamu. Laimīgā kārtā viņa ģēnijs jau agrāk bija gādājis un rūpējies par to, lai jaunības spēku briedumā tiktu fiksēti, attēloti un atbilstošā

brīdi pietiekami drosmīgi sabiedrībai atklāti notikumi, kas nesen bija norisinājušies. Laikam gan nav vajadzības tuvāk paskaidrot, ka ar to ir domāta grāmatiņa «Verters», taču par tajā attēlotajām personām, kā arī paustajiem uzskatiem vēl laiku pa laikam nāksies šo to pavēstīt.

Starp jaunajiem vīriešiem, kuri bija nozīmēti pagaidu darbā sūtniecībā, lai sagatavotos turpmākajam darbam savā specialitātē, bija kāds jauneklis, kuru mēs mēdzām dēvēt vienkārši par līgavainics. Viņam bija raksturīga mierīga, nosvērta izturēšanās, uzskatu skaidrība un noteiktība kā rīcībā, tā runā. Ar savu mundro rosību un nerimtīgo uzcītību viņš tik |oti iepatikās priekšniecībai, ka tā solījās drīz iekārtot viņu pastāvīgā darbā. Uzskatīdams, ka tagad viņam ir tiesības to darīt, jauneklis saderinājās ar sievieti, kas pilnīgi atbilda viņa raksturam un vēlmēm. Pēc savas mātes nāves šī meitene bija uzņēmusies ģimenes galvas pienākumus, enerģiski rūpējusies par daudzajiem jaunākajiem brāļiem un māsām un viena pati atbalstījusi tēvu viņa bēdpilnajā atraitņa dzīvē, tā ka nākamais vīrs varēja cerēt uz tādu pašu gādību par sevi un saviem pēcnācējiem un uz pilnīgu ģimenes laimi. Ikviens vīrietis, kaut tas arī nemaz savtīgi netiecās pēc tādiem mērķiem, atzina, ka pēc šādas jaunavas katrs varētu tīkot. Viņa piederēja pie tām sievietēm, kuras neizraisa spēcīgas kaislības, bet ir radītas, lai modinātu vispārēju patilšu. Glezns, labi veidots augums, saprātīga un veselīga dzīves uztvere, kā arī možs darbi gums un no aizspriedumiem brīva attieksme pret saviem ikdienā veicamajiem pienākumiem — tas viss viņai piemita pilnīgi. Arī man vienmēr kļuva labi ap sirdi, vērojot šādas īpašības, un es labprāt draudzējos ar viņai tuvajiem cilvēkiem; ja arī man ne vienmēr radās izdevība būt viņiem noderīgam, tad tomēr es kopa ar šiem ļaudīm daudz labāk nekā ar citiem nodevos nevainīgajām izpriecām, kuru jauniešiem nekad netrūkst un kuras var noorganizēt bez lielam pūlēm un izdevumiem. Tā kā ir labi zināms, ka sievietes greznojas tāpēc, lai palepotos cita citai, un savā starpa nemitīgi sacenšas, tad man vislabāk patika tās, kuras vienkāršā sirds šķīstībā kautri apliecina savam draugam vai līgavainim, ka tas notiek tikai viņa dēļ un ka tas var turpināties visu mūžu bez lielām pūlēm un izdevumiem.

Šādi cilvēki pārak daudz nenodarbojas paši ar sevi, viņiem atliek laiks vērot arī ārpasauli, un viņiem piemīt

pietiekami daudz nosvērtības, lai sekotu tās paraugam un piemērotos tai; viņu gudrība un saprats attīstās bez sevišķas piepūles, un izglītības iegūšanai viņiem nav nepieciešams izlasīt daudz grāmatu. Tāda bija līgava. Līgavainis, kas bija caur un cauri godīgs cilvēks un uzticējās citiem, drīz vien iepazīstināja ar savu izredzēto ikkatru, kuru viņš cienīja, un, tā kā pats dienas lielāko daļu cītīgi nodevās darbam, tad labprāt bija ar mieru, ka viņa saderinātā pēc pabeigta mājas soļa izklaidējās un kopā ar draugiem un draudzenēm devās pastaigās un izbraukumos. Lote — jo tā viņa arī turpmāk tiks saukta — bija nepretencioza divējādā nozīmē: vispirms jau pēc savas dabas, kas prasīja būt labvēlīgai pret visiem, nevis paust īpašas simpātijas, un, otrkārt, viņa taču bija solījusies cilvēkam, kas bija viņas vērts un vēlējās uz mūžu saistīt savu likteni ar viņējo. Ap šo jaunavu dvesmoja līksme. Arvien ir patīkami redzēt, ka vecāki nemitīgi gādā par saviem bērniem, bet vēl jaukāku iespaidu rada tas, ja māsas un brāļi rūpējas cits par citu. Pirmajā gadījumā pārsvarā ir dabiska dziņa un pilsoniskas paražas, bet otrajā — labprātīga izvēle un brīva griba.

Jaunais atbraucējs, būdams brīvs no jebkurām saitēm, bezrūpīgi pavadīja laiku šas cita saderētās meitenes sabiedrībā, kura, neredzēdama iemesla viesa laipnos pakalpojumus iztulkot ka tikojumus pēc viņas rokas, tāpēc vēl jo vairāk par tiem priecājas; taču uzticība un laipnība, ar kādu jaunais pāris pret viesi izturējās, drīz vien valdzināja un apbūra viņu tik stipri, ka viņš pats sevi vairs nepazina. Pavadīdams laiku dīkdienībā un sapņos, jo neviena cilvēka sabiedrība viņu neapmierināja, jaunais dzejnieks tagad to, kā viņam trūka, atrada sava draudzenē, kura likās dzīvojam tikai acumirklim, kaut gan patiesībā rūpju viņai pietika veselam gadam. Lote labprāt ņēma viņu līdzi par pavadoni, un drīz vien viņš vairs nevarēja iztikt bez meitenes tuvuma, jo tā bija it ka starpniece starp viņu un apkārtējo ikdienas dzīvi, un tā abi plašajā saimniecībā drīz vien kļuva nešķirami draugi gan tīrumā un pļavā, gan dārza un setā. Ja darba apstākļi līgavainim atļāva, tad arī viņš abiem piebiedrojās; visi trīs bija kopa saraduši, nemaz īsti pēc tā netiekdamies, un nezināja vairs, kā tas nolicis, ka nespēj cits bez cita dzīvot. Tādā gara viņi aizvadīja visu brīnišķīgo vasaru, tā bija īsta vācu idille, kur prozu iemiesoja auglīgā zeme, bet

poēziju — tīrās jūtas. Rasainos rītos viņi veldzējās, pastaigādamies gar nobriedušās labības laukiem, viņu sirdis ielīksmoja cīruļu dziesmas un paipalu klaigas; tad naca tveices pilnas stundas un briesmīgi negaisi, bet viņi jo ciešāk piekļāvās cits pie cita, un dažu labu ģimenes ķildu drīz vien izlīdzināja negaistoša mīla. Tā parastas dienas sekoja cita citai, bet viņiem tas šķita svētku dienas, kurti dēļ visu kalendāru vajadzētu iespiest sarkanā krāsa. Mani sapratīs tie, kuri atceras, ko pareģojis jaunās Eloīzas laimīgais un reizē nelaimīgais draugs: «Un, pie savas iemīļotās kājām sēdēdams, viņš mīstīs kaņepes, un viņš vēlēsies mistit kaņepes — šodien, rīt un aizparīt, un pat visu savu mūžu.»67

Tagad es mazliet, tikai tik daudz, cik ir nepieciešams, varu pastāstīt par kādu jaunu cilvēku, kura vārds vēlāk tika skandināts pārāk bieži. Tas bija Jeruzalems^68, brīv-domīga un ar smalku prātu apveltīta teologa dēls. Viņš bija vidēja auguma jauneklis ar tīkamu, labi noaugušu stāvu un strādāja kādā sūtniecība; viņa seja bija drīzāk apaļa nekā garena, vaibsti maigi un rāmi, un te varētu minēt vēl vairākas iezīmes, kas raksturīgas glītam, gaišmatainam puisim, turklāt viņam bija zilas acis, kam vairāk piederējās apzīmējums «patīkamas» nekā «izteiksmīgas». Viņa drēbes bija šūdinātas ierastajā lejasvācu gaumē, kas tiecas atdarināt angļus: zili svārki, dzeltena veste un bikses, un zābaki ar brūniem stulmiem. Sās grāmatas autors viņu nekad nav apciemojis un nav ari uzņēmis pie sevis, bet dažkārt gan saticis pie saviem draugiem. Jaunais cilvēks mēdza runāt apvaldīti un bija pret visiem labvēlīgi noskaņots. Viņš nodarbojās ar dažādām mākslām; sevišķi viņam patika tādi zīmējumi un skices, kur bija attēlota vientuļu apvidu rāmā noskaņa. Ja gadījās izdevība, viņš mēdza stāstīt par Gcsnera ofortiem^69 un mudināja interesentus pamatīgāk tos studēt. Bruņinieku tēlošanā un maskarādēs viņš piedalījās visai maz, drīzāk gan nepiedalījās nemaz, bet dzīvoja, iegrimis sevī un savas domās. Stāstīja, ka viņš kaislīgi mīlot sava drauga sievu. Sabiedrībā viņi abi nekad kopā nerādījās. Vispār ļaudis par Jeruzalemi! maz ko zināja, vienīgi tikai to, ka viņš nodarbojas ar angļu literatūru. Tā kā viņš bija turīga vīra dēls, tad viņam nenācās nedz bikli ziedoties tikai dienesta pienākumiem, nedz ari neatlaidīgi tiekties pēc ta, lai viņu iespējami drīzāk ieceltu pastāvīgā amatā.

Gesnera oforti vēl pavairoja jūsmu un interesi par lauku dzīves tēmām, un kāda neliela poēma, kuru mēs savā mazaja pulciņā aizrautīgi lasījām, kopš šā briža novērsa mūsu uzmanību no visa parēja. Goldsmita «Deser-ted Village» [15] ārkārtīgi patika ikvienam, kam bija tāda pati izglītības pakape un uzskati ka mums. Viss, ko mēs tik labprāt skatījām paši savām acīm, mīlējām un cienījam, ko dedzīgi meklējām tuvākajā apkārtnē un kur savā jaunības možumā tiecāmies piedalīties, šai darbā bija attēlots nevis ka kaut kas dzīvs un iedarbīgs, bet gan ka jau pagājusi, izgaisusi tiešamība. Svētki un svinamās dienas laukos, baznīcu iesvētīšanas un gadatirgi, arī vecāko iedzīvotāju svinīga sapulce zem ciemata liepas, bet drīz vien pēc tās jauno raitās dejas, kuras piedalījās arī izglītotākie ļaudis, — cik jaukas bija šis izpriecas, kurām īsto toni prata piešķirt krietnais lauku mācītājs, pieklusinādams tos, kas tiecās cirst pāri strīpai, un novērsdams visu, kas varēja noderet par ieganstu ķildām vai izraisīt citus konfliktus! Arī šeit mēs atkal sastapāmies ar savu cienījamo Veikfīldas mācītāju viņa jau labi pazīstamajā sabiedrībā, taču tagad viņš vairs nebija cilvēks ar miesu un dvēseli, bet gan ēna, kuru šurp atsaukusi elēģiskā rakstnieka dzejas žēlā balss. Laimīgi dzimusi bija jau pati doma — aizkustinoša, smeldzes pilna noskaņā attēlot nevainīgo pagatni. Un cik ļoti izdevusies angļu rakstniekam ir šī jauka iecere, lai ari no kāda viedokļa raudzītos. Līs sava jūsmā par šo tik pievilcīgo poēmu dalījos ar Goteru, kuram mūsu abu pasāktais tulkojums bija izdevies labāk nekā man, jo es oriģināla smalkās nozīmju nianses centos atveidot mūsu valodā parak bijīgi un tādēļ atsevišķas vielas gan biju panācis vajadzīgo atbilstību, bet kopumā ne.

Ja nu reiz, kā mēdz sacīt, vislielākā laime slēpjas ilgas un ja patiesas ilgas drīkst tiekties tikai pec neaizsniedzamā, tad gan laikam bija sagadījušies kopa visi vajadzīgie apstākļi, lai jauneklis, kuru mēs pagaidām pavadām viņa maldu ceļos, kļūtu par laimīgāko no visiem mirstīgajiem. Mīlestība uz saderētu līgavu, cenšanās iegūt mūsu tautai un piepulcināt mūsu kultūrai citas tautas literāros meistardarbus, mēģinājumi attēlot dabu ne tikai ar. vārdu, bet arī ar grifeli un otu, kaut nepārvaldot vajadzīgo tehniku, — ar katru atsevišķu no visiem šiem

momentiem jau būtu gana, lai sirds taptu tik pilna, ka krūtis kļūst par šauru. Tomēr saldajās ciešanās slīgstošajam jauneklim nebija lemts ilgi atrasties šādā noskaņā, viņam tika gatavoti jauni apstākļi, lai izraisītu jaunus nemierus, un tas notika šādi.

Gīsena dzīvoja tieslietu profesors Hepfners. Mērks un Slosers viņu dziļi cienīja un izteicās, ka viņš savā specialitātē esot visai lietpratīgs un turklāt domājošs un krietns cilvēks. Es jau sen biju vēlējies ar viņu iepazīties, un tagad, kad abi mani draugi bija nolēmuši viņu apciemot, lai parunātos par dažādiem literatūras jautājumiem, tika nolemts, ka man jāizmanto šī izdevība un arī jādodas uz Gīsenu. Ta kā mēs tomēr, kā jau mēdz notikt labos un mierīgos laikos, kad jaunieši kļūst pārgalvīgi, neko labprāt nedarījām tiešā ceļa, bet gluži kā bērni ari nopietnos un nepieciešamos pasākumos tiecāmies atļauties kādu joku, tad norunājām, ka es tur ieradīšos kā svešinieks un tādējādi man būs iespējams vēlreiz parādīties ļaudīs pārģērbtam, kas man tik ļoti patika. Kada spirgtā rītā pirms saules lēkta es izgāju no Veclāras un pa krāšņo ieleju devos augšup gar Lanas upi; šādi ceļojumi mani vienmēr bezgala aplaimoja. Tad es fantazēju, kombinēju, izstrādāju ieceres un, apkārtējā klusuma apņemts, vienatnē jutos pacilāts un priecīgs; es pārdomāju un sistematizēju visu, ko mūžīgi pretrunīgā pasaule man neprasmīgi un juku jukām bija uzspiedusi. Nonācis pie ceļamērķa, es uzmeklēju Hepfnera dzīvokli un pieklauvēju pie viņa kabineta durvīm. Kad viņš uzsauca: «Iekšā!» — es nostājos viņa priekšā kautrīgi kā students, kas no augstskolas devies uz mājām un pa ceļam gribējis iepazīties ar cienījamiem vīriem. Es jau biju sagatavojies uz to, ka viņš vēlēsies uzzināt sīkākas ziņas par mani; tad nu pastāstīju ticamu pasaciņu prozā, un man šķita, ka viņš ar to bija apmierināts; kad es vēlāk paskaidroju, ka esmu jurists, tad ari nepaliku kaunā, jo man nebija sveši viņa nopelni šai novadā un es ari zināju, ka viņš nodarbojas tieši ar dabiskajām tiesībām. Saruna tomēr dažbrīd pārtrūka, un likās, it kā Hepfners gaidītu, ka es viņam tagad pasniegšu ierakstam savu piemiņas albumu vai arī posīšos prom. Es tomēr kavējos, jo gaidīju Sloseru, kura punktualitāte man bija zināma. Viņš patiešām arī ieradās, sasveicinājās ar savu draugu, kurš viņu laipni uzņēma, un, iesāņus pametis skatienu uz mani, daudz vairs nelikās par mani zinis.

Tomēr Ilepfncrs iesaistīja sarunā arī mani, un radās iespaids, ka viņš ir visai humāns un vēlīgs cilvēks. Beidzot es atvadījos un steidzos uz viesnīcu, kur pārmiju dažus vārdus ar Merku un norunāju visu par turpmāko.

Mani draugi bija nolēmuši uzaicināt pusdienās Hep-fneru un ari Kristiānu Heinrihu Smīdu, kam vācu literārajā dzīvē bija sava, kaut ari tikai otršķirīga nozīme. Viņa dēļ patiesībā viss šis pasākums tika organizēts, jo mēs bijām nolēmuši viņu izjokot un tādējādi sodīt par to, ko šis vīrs vienu otru reizi bija nogrēkojies. Kad viesi bija sapulcējušies ēdamzālē, es liku, lai sulainis pajautā, vai kungi neatļautu arī man piedalīties maltītē. Sloscrs, kuram visai labi piestāvēja nopietna poza, iebilda, jo viņi nevēloties, ka draudzīgo sarunu traucētu kāds trešais. Kad sulainis tomēr centās viņu pierunāt un ari Hepfners aizbilda par mani labu vārdu, sacīdams, ka esmu tīri patīkams cilvēks, mani ari uzaicināja, un es maltītes sakumā izturējos visai klusu un kautrīgi. Slosers un Mērks nebūt nelikās traucēties un par dažiem jautājumiem izsacījās tik atklāti, it kā pie galda nebūtu neviena sveša cilvēka. Tika spriests par svarīgākajiem notikumiem literārajā dzīvē, kā arī par ievērojamākajiem literātiem. Tad nu es kļuvu mazliet drošāks un nelikos manām, ka Sloscrs reizumis izmet pa nopietnai, bet Mērks pa zobgalīgai piezīmei, kas bija mērķētas man; es savas bultas vērsu prot Smidu, un tas nu precīzi un sāpīgi trāpīja viņa vajās vietas, kas man bija labi zināmas.

Es lēnām malkoju savu Neselas deserta vīnu, bet kungi lika sev pasniegt labāku un piedāvāja to arī man. Kad daudzi aktuāli dienas notikumi bija apspriesti, saruna vairāk pievērsās vispārīgam tēmām un tika apcerēts jautājums, par ko runās vienmēr, kamēr dzīvos rakstnieki, proti: vai literatūra patlaban atrodas uzplaukuma vai norieta periodā, vai tajā manāms progress vai regress. Par šo jautājumu, kurā it īpaši vecie un jaunie, topošie un savu laiku pārdzīvojušie reti kad ir vienis pratis, tika dzīvi debatēts, kaut gan neviens nemaz nedomāja panākt pilnīgu saprašanos. Beigu beigas es ņemu vārdu un teicu: «Man šķiet, ka literatūrā, gluži tāpat kā dabā, pastāv gadalaiki, kas mainās, rada zināmus fenomenus un atkārtojas noteiktā secībā. Tāpēc es nedomāju, ka vienu vai otru literatūras periodu kopuma varētu slavēt vai nopelt; sevišķi man nepatīk, ja atsevišķus talantus, kurus radījis

viņu laiks, pārāk izceļ un slavina, bet citus turpretī noniecina un apspiež. Lakstīgalas dziesmu dzird pavasarī, bet tai pašā laikā sāk skanēt ari dzeguzes zvanīšana. Tauriņus, kas ir tik tīkami acij, un odus, kurus mēs tik ļoti neciešam, atmodina tas pats saules siltums; ja ļaudis to ņemtu vērā, tad ik pēc desmit gadiem nenāktos klausīties vienas un tās pašas žēlabas un ļaudis tik bieži veltīgi nepūlētos izravēt vienu vai otru viņiem nepatīkamu parādību.» Pārējie skatījās uz mani ar izbrīnu, nesaprazdami, kur gan esmu ņēmis tādu gudrību un iecietību. Es turpretī mierīgā garā turpināju literārās parādības salīdzināt ar dzīvās dabas radībām un pats nezinu, kā nonācu pat līdz moluskiem un kādus brīnumus par tiem sastāstīju. Es teicu, ka tie ir radījumi, kam nenoliedzami ir kaut kas līdzīgs ķermenim un kam piemīt pat zināma forma, taču tiem nav kaulu, tāpēc ar šiem dzīvniekiem nekas prātīgs nav iesākams un tie nemaz nav labāki par dzīvām gļotām, taču jūrā jābūt ari šādiem iemītniekiem. Tā kā es ar saviem salīdzinājumiem aizrāvos pār nieru, cenzdamies tos attiecināt uz klātesošo Smīdu un līdzīgiem bezrakstura literātiem, tad man lika manīt, ka pārāk plaši izvērsts salīdzinājums galu galā zaudē savu nozīmi. «Nu tad es atgriezīšos atpakaļ uz zemes,» es atteicu, «un runāšu par efejām. Kā moluskiem nav kaulu, tā šiem augiem nav stumbra, tomēr tie visur, kur vien pieslienas, grib spēlēt galveno lomu. Efejas piederas pie veciem mūriem, kur tik un tā neko vairs nevar sabojāt, bet no jaunām ēkām tās jāplēš nost; no kokiem tās izsūc dzīvības sulu, un visvairāk es nevaru ciest, kad tās stiepjas augšup gar mietu un apgalvo, ka tas esot dzīvs stumbrs, tāpēc ka tam apkārt ir efeju lapas.»

Kaut gan man vēlreiz tika pārmests, ka šādi salīdzinājumi esot pārāk neskaidri un abstrakti, es tomēr arvien enerģiskāk vērsos pret visiem radījumiem parazītiem un, kaut gan manas zināšanas par dabu toreiz tālu nesniedzās, tiku ar savu uzdevumu puslīdz ciešami galā. Noslēgumā es uzsaucu «Vivat!» visiem patstāvīgajiem cilvēkiem un <rpercal!»[16] visiem pielidējiem, pēc maltītes satvēru llepfnera roku, spēcīgi to kratīju un pasludināju viņu par lieliskāko cilvēku pasaulē, bet beigās vēl īsti sirsnīgi apkampu viņu un ari pārējos. Krietnais jaunais

draugs patiesi domāja, ka viņam tas viss radas sapnī, bet lad Slosers un Mērks paskaidroja, ka šī mīkla atminama, un mūsu joks, kas tagad bija kļuvis zināms, izraisīja vispārēju jautrību, kam pievienojās arī Šmīds, kurš atkal nomierinājās, kad atzinām viņa patiesos nopelnus un izrādījām interesi par lietām, ar ko viņš aizrāvās.

Sis asprātīgais ievadījums nevarēja nerosināt un neveicināt literātu pulcēšanos vienkop, ka tas ari patiesībā bija iecerēts. Mērks, kas nodevas gan estētikai, gan literatūrai, gan tirdznieciskiem darījumiem, bija pamudinājis prātīgo, mācīto, tik daudzas nozarēs erudīto Sloseru šai ^ gada izdot «Frankfurtes Zinātniskas Vēstis». Viņi par to bija ieinteresējuši Hepfneru un citus augstskolu mācību spēkus Gīsena, cienījamo Darmštates pedagogu rektoru Venku un vēl dažu labu gudru vīru. Ikvienam no viņiem bija pietiekami daudz vēstures un teorētisku zināšanu sava specialitātē, un laika gars lika šiem vīriem darboties vienā virziena. Pirmie divi laikraksta gadagājumi (pēc tam tas nonāca citās rokās) apbrīnojami pārliecinoši parada, cik līdzstrādniekiem bijušas plašas zināšanas, cik skaidrs skatiens un godīgi nodomi. Viņi visādi centās veicināt humānisma un kosmopolītisma izplatību, sargāja pret visāda veida uzbrukumiem drosmīgus un pelnītu slavu iemantojušus cilvēkus — tie tika aizstāvēti pret ienaidniekiem, it īpaši pret bijušajiem skolniekiem, kas iegūtas zināšanas tagad izmantoja, lai nodarītu ļaunu saviem skolotājiem. Visinteresantākās ir recenzijas par citiem žurnāliem, ka, piemēram, par Berlīnē izdoto «Bibliotēku» un «Vācu Merkuriju»70; tajās mēs pilnīgi pamatoti varam apbrīnot ari autoru kompetenci tik daudzās zinātņu nozarēs, viņu izpratni un taisnīgumu.

Viņi labi saprata, ka man trūkst visa, kas nepieciešams īstam recenzentam. Manas zināšanas vēsturē bija nesistemātiskās, jo pasaules, kā ari zinātņu un literatūras vēsturē biju interesējies tikai par atsevišķiem laikmetiem, bet pati vēsture ka zinātne mani saistīja tikai daļēji vai ari lielos vilcienos. Spēja dzīvi iztēloties un konkrēti skatīt savām acīm parādības ari bez to kopsakara atļāva man pilnīgi orientēties kādā gadsimtā vai zinātnes nozarē, neko nezinot par to, kas noticis pirms tam vai arī sekojis vēlāk. Tāpat manī bija attīstījusies kaut kada teorētiski praktiska iemaņa, kas palīdzēja radīt priekšstatu vairāk par to, kādai vienai vai otrai lietai būtu bijis jabut, nevis kāda tā

bijusi patiesībā, un to es darīju nevis filozofiskā kopsakarā, bet gan lēcienveidīgi uztverdams pareizās iezīmes. Turklāt man bija ļoti viegla uztveres spēja un es visai labprāt uzklausīju citu domas, ja vien tas nebija tieša pretruna ar manu pārliecību.

Minēto literāro apvienību stiprināja arī rosīga korespondence un biežās personiskas sarunas, jo dalībnieku dzīvesvietas atradās tuvu cita citai. Kurš bija pirmais izlasījis jaunu grāmatu, tas par to referēja, un dažkārt radās arī koreferenti; notikums tika apspriests un salīdzināts ar citām radnieciskām parādībām, un, ja galu galā nonāca līdz noteiktam lēmumam, tad kāds apņēmās būt par redaktoru. Rezultātā radas daudzas godprātīgi un raiti uzrakstītas, jaukas un prasībām atbilstošas recenzijas. Man ļoti bieži nacas but par protokolētāju, un draugi atļāva viņu darbos iestarpināt pa jociņam, kā arī patstāvīgi referēt par tadam tēmām, kuras jutos pieliekami erudīts vai kuras man bija ļoti tuvu pie sirds. Es tagad veltīgi mēģinātu savā tēlojumā un apcerē atdzīvināt to dienu īsteno garu un jēgu, ja abi minētie šā laikraksta gadagājumi man nenoderētu par visīstākajiem dokumentiem. Izvilkumi no tam vietām, kurās es pazīstu savu stilu, kaut kad vēlāk varbūt tiks publicēti atbilstošā izdevumā kopā ar citiem tamlīdzīgiem rakstiem.

Tik bieži daloties savas zināšanās, uzskatos un pārliecībā, es Ilepfneru drīz vien iepazinu tuvāk un iemīļoju. Tiklīdz palikām divatā, es ar viņu runāju par tematiem, kas skāra viņa specialitāti, jo tai vajadzēja kļūt arī par manu specialitāti, un saņēmu paskaidrojumus un pamācības, kas dabiski saistījās cita ar citu. Toreiz vēl skaidri neapzinājos, ka iemācīties kaut ko var no grāmatas un sarunām, nevis tikai no zināmā secībā izkārtotām lekcijām, ko lasa augstskolā. Grāmata atļāva kādā vietā pakavēties ilgāk un pat paskatīties atpakaļ, bet lekcijā tīri mācībās pie skolotāja šādas iespējas nebija. Dažkārt jau mācību stundas sākumā man ienāca prāta kāda doma, kas visu laiku nodarbināja, tāpēc nepievērsu uzmanību tam, kas sekoja tālāk, un pilnīgi zaudēju kopsakaru. Tāpat notika arī jurisprudences lekcijās, tāpēc man ļoti gribējās par vairākiem jautājumiem apspriesties ar Ilepfneru, kurš ļoti labprāt uzklausīja manas šaubas un pārdomas un aizpildīja dažu labu robu manās zināšanās; šī iemesla pēc man radās vēlēšanās padzīvot kādu laiku Gisena un

pamācīties no viņa, tai pašā laikā tomēr neaizmirstot arī savas Veclāras simpātijas. Šai vēlmei stājās ceļā alu mani draugi — sākumā neapzināti, bet vēlāk apzināti, jo viņi gribēja ne tikai paši tikt no turienes projām, bet bija ieinteresēti arī mani aizdabūt prom no ta apvidus.

Slosers atzinās, ka viņa attiecības ar manu māsu, kas sākumā bijušas tikai draudzīgas, vēlāk kļuvušas tuvākas un viņš meklējot iespēju drīz stāties darbā, lai savienotu savu likteni ar viņējo. Sī vēsts mani zināmā mērā samulsināja, kaut gan es jau sen to būtu varējis noprast no māsas vēstulēm; taču mēs viegli mēdzam pārslīdēt pāri visam, kas varētu iedragāt mūsu labās domas pašiem par sevi, un es tikai tagad pamanīju, ka patiešām esmu greizsirdīgs māsas dēļ; tās bija jutās, kuras nespēju noslēpt vēl jo vairāk tāpēc, ka kopš manas atgriešanās no Strasbur-gas mūsu attiecības bija kļuvušas vēl daudz sirsnīgākas. Cik daudz laika gan mēs nepavadījām, stāstīdami viens otram par savām sirdslietām, mīlestības ķīviņiem un citādām ķildām, kuras bija atgadījušās aizvadītajā laika sprīdī! Un vai es iztēlē nebiju sev uzbūris jaunu pasauli, kurā man vajadzēja ievest arī māsu? Biju nolēmis viņu pamazām iepazīstināt gan pats ar saviem nelielajiem darbiem, gan arī ar bezgala plašo pasaules dzejas klāstu. Tā, piemēram, es uz ātru roku pārtulkoju tādus Homēra dzejas fragmentus, kuriem pašām pirmām kārtām vajadzēja māsu ieinteresēt. Burtisko Klarka^71 tulkojumu es lasīju vāciski, cik labi vien spēdams, turklat#arasti manā lasījumā radās metriski teicieni un galotnes, bez tam vēl dzīvā iztēle, ar kādu es uztvēru Homēra eposu ainas, kā arī spars, ar kādu es runāju, novērsa visus šķēršļus, kurus radīja tulkojuma nedabiskā izteiksme, un manam iejūtīgajam priekšnesumam māsa ar izjūtu sekoja. Šādās nodarbībās mēs pavadījām vairākas stundas dienā, bet, kad sapulcējās viņas draugu kompānija, tad visi vienā balsi sauca pēc vilka Fcnrisa un pērtiķa Hannemaņa, un cik bieži man nenācās sīki jo sīki atkārtot slaveno stāstu par to, kā Toru un viņa pavadoņus izmuļķojuši teiksmainie milži. Par visiem šiem dzejas darbiem man saglabājies tik patīkams priekšstats arī tāpēc, ka tie vēl joprojām pieder pie visvērtīgākā, ko spējusi radīt mana fantāzija. Es māsai biju stāstījis arī par savām attiecībām ar darm-štaliešiem, un mūsu draudzības saites vēl ciešākas padarīja pat mani klejojumi un braucieni, jo es par visu, kas

manā dzīvē notika, rakstīju viņai vēstulēs, tūlīt paziņoju par katru jaunradušos dzejolīti, kaut arī tajā vairāk nekas nebūtu ka tikai izsaukuma zīme, ka arī parādīju viņai visas vēstules, kuras saņēmu, un visas atbildes, ko nosūtīju. Kopš manas aizbraukšanas no Frankfurtes šī rosīgā sazināšanas bija apsīkusi, par manu dzīvi Veclāra nekas daudz nebija rakstāms, un tad vēl jutās pret Loti acīmredzot bija samazinājušas manu uzmanību pret māsu; vārdu sakot, viņa jutās vientuļa, varbūt aizmirsta un tāpēc vel jo laipnak pieņēma godīga jaunā cilvēka uzmanības pierādījumus; Šlosers, kas bija nopietns un sevī noslēdzies, uzticams un cienījams cilvēks, parasti diezgan skopi izrādīja savas jūtas, taču šoreiz darīja to visai dedzīgi. Man nu tagad vajadzēja ar to samierināties un novēlēt draugam kļūt laimīgam, tomēr klusībā pats sev pašpaļāvīgi apgalvoju, ka tādā gadījumā, ja brālis būtu bijis mājās, draugam nebūtu izdevies gūt tādus panākumus.

Manam draugam un varbūtējam svainim ļoti būtu gribējies, lai es atgriežos mājās, jo ar manu starpniecību varētu biežāk satikties ar manu māsu, pēc kuras maigu jūtu pēkšņi pārņemtais jauneklis acīmredzot kaisli tiecās. Drīz pēc tam viņš devās ceļa, tāpēc lika man apsolīties, ka es pēc neilga laika viņam sekošu.

Tagad nu es cerēju, ka Mērks, kuram tobrīd bija brīvs laiks, paildzinās savu uzturēšanos Gīsenā, lai es dažas stundas dienā varētu pavadīt kopā ar simpātisko Hep-fneru, kamēr draugs nodarbosies ar materiālu gatavošanu «Frankfurtes Zinātniskajām Vēstīm», taču viņš nebija pierunājams, jo gluži tāpat kā manu svaini mīlestība, tā viņu no universitātes dzina prom naids. Pastāv taču iedzimtas antipātijas — tā, piemēram, daži cilvēki nevar ciest kaķus, citiem atkal dziļi pretīgs ir kaut kas cits, bet Mērks līdz nāvei, ienīda visus studentus, kuri tai laikā Gīsenā patiesi izturējās ļoti rupji. Man pret viņiem nebija nekādu iebildumu, un es viņus būtu varējis pat izmantot par prototipiem maskām kādā no savām karnevāla komēdijām, bet Merkam šo puišu izskats dienā un klaigāšana naktīs pagalam bojāja omu. Jaunības skaistāko laiku viņš bija pavadījis Francijas Šveicē un pēc tam uzturējies galma ļaužu, augstākās sabiedrības, komersantu un izglītotu literātu vidu; viņa sabiedrību meklēja arī vairākas militārpersonas, kurās bija pamodusies tieksme pēc gara kultūras, un tā viņš visu mužu grozījās visai izglītotu ļaužu

.'iprindās. Tāpēc arī nebija jābrīnās, ka šis nebūšanas viņu kaitināja, tomēr viņa antipātijas pret studentiem patiesi bija niknākas, nekā šādam nopietnam virām piederētos; jāteic gan arī, ka viņš, asprātīgi attēlodams akadēmiskās jaunatnes briesmīgo izskatu un uzvedību, mani bieži vien krietni izsmīdināja. Hepfnera ielūgumi un mana pierunāšana neko nelīdzēja — man drīz vien kopā ar savu draugu nācās doties uz Veclāru.

Es nevarēju vien sagaidīt, kad radīsies izdevība iepa-zīstināt Merku ar Loti un viņas tuviniekiem, tomēr viņa klātbūtne šo |aužu pulkā man par labu nenāca, jo, gluži tāpat kā Mefistofelis, lai ietu kur iedams, nekur neatnes svētību, ta arī Mērks ar savu vienaldzību pret šo mīļo meiteni man nekādu prieku nesagādāja, kaut gan arī nepiedabūja mani tiktāl, ka es savas jūtās sāktu svārstī-ties. Es to jau būtu varējis paredzēt, ja laikus atcerētos, ka viņam ne sevišķi patika šādas slaidas, graciozas sievietes, kas savā apkārtnē prot radit možumu un jautrību, vairāk ne uz ko nepretendēdamas. Mērks visai drīz lika manīt, ka dod priekšroku kādai Lotes draudzenei, kurai bija Junonas augums, un, tā kā viņam pašam nepietika laika, lai nodibinātu ar šo meiču tuvākas attiecības, tad viņš mani pamatīgi izbāra par to, ka neesmu papūlējies iekarot šo lieliskā auguma īpašnieci, kas turklāt vēl bija brīva, ne ar vienu nesaistīta. Viņš sacīja, ka es nekad neredzot, kur var gūt kādu labumu, un viņam ar dziļāko nožēlu nākoties noraudzīties, ka veltīga laika tērēšana man acīmredzot sagādājot vislielāko prieku.

Ja ir bīstami stāstīt draugam par savas iemīļotas labajām īpašībām, tāpēc ka tad arī viņam tā varētu likties valdzinoša un iekārojama, tad ne mazākas ir arī pretēja rakstura briesmas — ka viņš ar savu nepatiku var mūs nevēlami ietekmēt. Šoreiz gan tā nenotika, jo Lotes mīļais tēls bija pārāk dziļi iespiedies manā sirdī, lai to varētu tik viegli izdzēst, tomēr Mcrka klātbūtne un pierunāšana panāca to, ka es ātrāk izšķīros par aizbraukšanu. Viņš man ārkārtīgi vilinoši attēloja ceļojumu pa Reinu, kura bija nolēmis doties kopā ar sievu un dēlu, un pamodināja manī kvēlu vēlēšanos beidzot pašam savām acīm skatīt visu to, par ko tik bieži ar skaudību biju klausījies stāstām citus. Kad viņš bija aizbraucis, es no Šarlotes šķiros gan ar tīrāku sirdsapziņu nekā no Frīdrikas, taču ne jau bez sāpēm. Arī šīs attiecības, kuras vēl ciešākas padarīja

ieradums un iecietība, iededza manī lielāku kaislību nekā pienāktos, turpretī Lote un viņas līgavainis izturējās pret mani tik dabiski un jautri, ka labāku un laipnāku attieksmi nemaz nevarēja iedomāties, un šī apstākļa radītā drošības sajūta lika man aizmirst visas briesmas. Tai pašā laikā man nebija iespējams slēpt pašam no sevis to, ka šai dēkai paredzamas drīzas beigas, jo jaunā cilvēka iecelšana amatā, kas bija sagaidāma tuvākajā nākotnē, nozīmēja arī viņa laulības ar šo jauko meiteni; tā kā cilvēks, ja vien viņam piemīt kaut cik noteiktības, arī pats sāk tiekties pēc tā, kas ir nepieciešams, tad arī es nolēmu aizbraukt labprātīgi, pirms vēl apstākļi nav kļuvuši pilnīgi neciešami un padzinuši mani ar varu.

Trīspadsmitā grāmata

Ar Merku bija norunāts, ka mēs vasarā satiksimies Kob-lenca pie fon Laroša kundzes^72. Savas mantas es biju aizsūtījis uz Frankfurti un, izmantojot labu izdevību, aiztransportējis pa Lanas upi arī piederumus, kas varēja noderēt ceļā, bet pats kājām devos lejup gar šo skaisto un gleznaini līkumoto upi, kuras krasti bija ārkārtīgi mainīgi; es biju pieņēmis brīvprātīgu lēmumu, bet mana sirds bija sasaistīta, un es atrados tādā noskaņojumā, kad gaužam par labu nāk klusās un dzīvās dabas tuvums. Manas acis, kas ar ievingrinātu skatienu atklāja ainavas glcznic-cisko un pat pārāk glezniecisko skaistumu, veldzējās, aplūkodamas tuvāko un tālāko apkārtni, krūmiem apaugušās klintis, saules apspīdētās koku galotnes, miklās ielejas, staltās pilis un zilgās kalnu grēdas, kas aicinoši aizstiepās tālumā.

Es gāju gar upes labo krastu, bet pati Lana, saulstaros mirdzēdama, plūda dziļāk ielejā, un to daļēji aizsedza kupli saaugušie kārklu krūmi. Mani atkal pamodās sena vēlēšanās — kaut es spētu šo skaistumu pienācīgi attēlot. Tobrīd es nejauši turēju kreisajā rokā skaistu kabatas nazi, un tai pašā acumirklī no manas dvēseles dziļumiem it kā atskanēja pavēle, lai tūdaļ metu nazi upē. Ja es redzēšu to iekrītam ūdenī, tad mana vēlēšanās piepildīsies, bet, ja upei pārlikušie kārklu krūmi neļaus saskatīt, ka nazis nogrimst, tad no šis vēlēšanās jāatsakās un jā-met visas pūles pie malas. Tiklīdz manī šī iedoma pamo-

dās, iā jau tika izpildīta. Nemaz neprātodams par to, ka nazis var ļoti noderēt, jo tam bija pievienoti dažādi instrumenti, es ar kreiso roku, kurā biju to turējis, sparīgi metu to uz upes pusi. Taču šoreiz ari man nācās pieredzēt maldinošo orākula divnozīmību, par kuru ļaudis senos laikos gauži sūdzējušies. Zemākie kārklu zari gan neļāva saskatīt, kā nazis nogrimst upē, taču no trieciena ūdens uzšļācās augšup gluži kā spēcīga strūklaka, un tas bija ļoti skaidri saredzams. Šo parādību iztulkoju sev nelabvēlīgi, tāpēc manī radās šaubas, kuru ietekmē vēlāk zīmēšanas nodarbībām nodevos arvien retāk un paviršāk un tādējādi pats vien biju vainīgs, ka orākula pareģojums piepildījās. Vismaz uz bridi mans prieks par apkārtējo pasauli bija sabojāts, es nodevos savām iedomām un izjūtām un nepievērsu uzmanību skaistajām pilīm un gleznainajām vietām — Veilburgai, Limburgai, Dīcai un Nasavai, kas cita aiz citas palika aizmugurē, turklāt lielāko ceļa daļu nogāju viens un tikai reizumis uz īsu laiciņu pievienojos kādam ceļiniekam.

Pēc šī patīkamā vairāku dienu ceļojuma nonācu Emsā, tur vairākas reizes izpeldējos siltajos avotos un pēc tam braucu ar laivu pa upi lejup. Te nu man atklājās vecā Reina: es sajūsminājos par skaisto vietu, kādā bija uzcelta Oberlānšteina, bet vislieliskākā un majestātiskākā man šķita Erenbreitšteinas pils, kas slējās augšup varena, stipra un stingri nocietināta. Ļoti pievilcīgu kontrastu radīja tās pakājē uzceltā glītā pilsētiņa, kuru sauca par Tālu, un tur es viegli atradu slepenpadomnieka fon Laroša dzīvokli. Tā kā Mērks par manu ierašanos jau bija paziņojis, tad šī cildenā ģimene mani uzņēma ļoti laipni un drīz vien izturējās pret mani kā pret pašu cilvēku. Ar māti man kopēju valodu palīdzēja atrast literārie un sentimentālie centieni, ar tēvu — skaidrā pasaules izpratne un ar meitām — mana jaunība.

Viņu māja atradās pašā ielejās galā, mazliet augstāk 4par upes krastu līmeni, un no turienes pavērās plašs skals uz lejup plūstošo straumi. Istabas bija lielas, ar augstiem griestiem, sienas no vienas vietas nosegtas ar gleznām gluži kā gleznu galerijā. Ikviens logs, vienalga, kurā mājas pusē tas atradās, itin ka veidoja ietvaru dabiskai gleznai, kas glāsmainajā saules gaismā izskatījās ļoti dzīva; man šķita, ka nekad neesmu redzējis tik spirgtus rītus un tik brīnišķīgus vakarus.

Ilgi es šeit nebiju vienīgais viesis. Uz sanākšanu, kas šai mājā tika rīkota daļēji mākslas jautājumu pārspriešanai, daļēji aiz sentimentāliem motīviem, bija uzaicināts arī Leiksenrings^73, kurš ierādās no Discldorfas. Sis cilvēks, kam bija labas zināšanas jaunākajā literatūrā, savos dažadajos ceļojumos un it īpaši Šveicē pavadītajā laika bija nodibinājis daudzas pazīšanās un iemantojis daudzu cilvēku labvēlību, jo viņš bija patīkams un pieglaimīgs. Viņš vadāja sev līdzi vairākas kastītes, kurās glabajas viņa sirsnīgā sarakste ar draugiem; jateic, ka tolaik vispār starp ļaudīm valdīja tik liela atklātība, ka nebija iespējams sarunāties ar kādu atsevišķu cilvēku vai ari kādam rakstīt, uzskatot, ka šie vārdi reizē nav domāti an citiem. Ikviens tiecas izspiegot pats savu sirdi un ari citu sirdis, un, tā ka valdība pret šādiem ziņojumiem izturējās vienaldzīgi, Takša pasts^74 vienmēr darbojās ātri, zīmogs garantēja drošību un pasta izdevumi bija mēreni, tad šis morālās un literārās sazināšanās veids drīz vien izplatījās arvien vairāk.

Šāda korespondence — it īpaši ar ievērojamām personām — tika rūpīgi glabāta un draugu pulkā fragmentāri lasīta priekšā; tādējādi bija iespējams diezgan labi iepazīties ar dažādajiem uzskatiem un parādībām morāles sfēra, turpretī sarunas par politiku ļaudis maz interesēja.

Leiksenringa kastītēs glabājas dažs labs šāda veida dārgums. Ļoti augstu tika vērtētas kādas Jūlijas Ron-deli^75 vēstules, kura bija tapusi slavena ar savu saprātu un nopelniem un ari tādēļ, ka viņa bija Ruso draudzene. Ikvienu, kas tikai bija atradies kaut kādā saskarē ar šo ārkārtīgi izcilo vīru, daļēji apspīdēja viņa slavas oreols, un viņa vārds tuvu un tālu pulcināja ap sevi klusu dievinātāju pulku.

Es šos lasījumus klausījos labprāt, jo tā iekļuvu nepazīstamā pasaulē un iepazinu dažu nesenu notikumu būtību. Protams, ne jau viss uzrakstītais bija dziļi saturīgs, un fon Laroša kungs^70 — sabiedrības cilvēks ar jautru raksturu un komersants, kurš, kaut gan pats piederēja pie katoļu baznīcas, savos rakstos jau bija zobojies par mūkiem un mācītājiem, — domāja, ka arī šeit pastāv sava veida brālība, kur dažs labs mazvērtīgs cilvēks var palielīties ar to. ka pazīst ievērojamas personas, turklāt beigu beigās labumu no tā gūst pirmie, nevis otrie. Kad atvēra

vi- slii|u kastītes, šis godājamais cilvēks parasti atstāja sanākušo kompāniju. Ja arī viņš dažkārt klausījās lasām I. !iln vēstuli, tad no viņa varēja sagaidīt vienu otru šķelmīgu piezīmi. Reiz slepenpadomnieks, starp citu, teica; šo korespondenci lasot, viņš vēl vairāk pārliecinoties par to, ko jau agrak esot domājis, proti, ka sievietes varētu zīmoglaku nemaz nelietot, bet aizspraust savas vēstules til-.ai ar kniepadatām un ari tad viņas būtu drošas, ka tās nonāks galā neatvērtas. Tāpat viņš mēdza jokot par visu, I as atradās ārpus viņa dzīves un darbības sfēras, un šai ziņā pieskaņojās sava kunga un skolotāja grāfa Stadiona — Maineas kūrfirstes ministra domāšanas veidam, jo šis vīrs nemaz nebija centies zēna pasaulīgo noskaņojumu un auksto prātu līdzsvarot ar bijību pret kaut ko neskaidri nojaušamu.

Gluži otrādi, grāis bija ārkārtīgi praktisks cilvēks, un par to šeit īsti iederas pastāstīt kādu anekdoti. Kad Larošs bija k|uvis bārenis un grāfs to iemīļojis un pieņēmis audzināšanā, viņš tūlīt prasīja, iai zēns veic sekretāra pienākumus. Viņš uzdeva Larošam atbildēt uz vēstulēm un sastādīt telegrammu tekstus, ka ari tos pārrakstīt, bieži vien šifrēt, zīmogot un rakstīt adreses. Tā tas turpinājās vairākus gadus. Kad zēns jau bija kļuvis par jaunekli un patiešām veica darbu, ko līdz šim tikai bija iedomājies darām, grafs viņu pieveda pie liela rakstamgnlda, kurā neatplēstas glabājās visas vēstules un nosūtāmās pakas, kas pirmajā laikā bija noderējušas tikai par vingrināšanās objektu.

Grāfs lika savam audzēknim izdarīt ari citāda veida vingrinājumus, un tie gan laikam tik plašu atzinību neradis. Proti, Karošam vajadzēja iemācīties precīzi atdarināt sava kunga un skolotāja rokrakstu, lai atbrīvotu viņu no mokošā pienākuma pašam rakstīt vēstules. Turklāt šo talantu nācās likt lietā ne tikai darījumu vēstulēs, bet jaunajam cilvēkam gadījās uzņemties sava skolotāja vietā ari mīlestības vēstneša lomu. Grāis bija kaislīgi iemīlējies kādā gudrā dāmā, kas ieņēma augstu stāvokli sabiedrībā. Kamēr viņš līdz vēlai naktij kavējās pie šis dāmas, tikmēr sekretārs sēdēja mājas un sacerēja viskvēlākās mīlestības vēstules; Stadions no tām izvēlējās vienu un vēl tai pašā naktī nosūtīja savai iemīļotajai, kura tad varēja pārliecināties par sava kaislā pielūdzēja nedziestošo mīlas uguni. Agrā pieredze acīmredzot jauneklim nebija

radījusi sevišķi labu priekšstatu par mīlestības atklāšanu rakstveidā.

Sis cilvēks, kas kalpoja diviem garīgajiem kūrfirstiem, bija iededzies nesamierināmā naidā pret garīdzniekiem; varbūt tas bija noticis, vērojot rupjo, pliekano, garu notrulinošo dzīves veidu, kas bija raksturīgs mūkiem vairākas vietās Vācijā un kavēja jebkura veida izglītības attīstību, pat grāva gara kultūru. Viņa «Vēstules par mūkiem» izraisīja lielu ievērību, tās ar milzīgu sajūsmu lasīja visi protestanti un arī daudzi katoļi.

Kaut arī fon Laroša kungs vērsās pret visu, ko varētu saukt par jūtelību, un konsekventi izturējās bez jebkādas sentimentalitātes, viņš tomēr neslēpa tēvišķīgo, maigo mīlestību pret vecāko meitu, kura ari patiesi pelnīja, lai viņu mīlētu: jaunava bija drīzāk maza nekā liela auguma, glīti noaugusi, ļoti piemīlīga, ar ogļumelnām acīm un tik tīru un ziedošu sejas krāsu, ka skaistāku par to nemaz nevarēja iedomāties. Viņa arī mīlēja savu tēvu un tiecās pieslieties viņa uzskatiem. Viņam, kā jau rosīgam komersantam, lielāko daļu laika aizņēma darbs, un, tā kā viesus, kas šeit mēdza iegriezties, vairāk interesēja viņa sieva nekā slcpcnpadomnieks pats, tad šī sabiedrība viņam sagādāja maz prieka. Pie galda viņš bija jautrs, runīgs un centās panākt, lai vismaz viņa mājas mailītēs iztiktu bez sentimentalitātes piedevām.

Kas pazīst fon Laroša kundzes uzskatus un domāšanas veidu — un to viņas ilgajā mūžā ikviens vācietis ar cieņu ir iepazinis pēc viņas daudzajiem rakstiem —, tas droši vien varētu iedomāties, ka te būtu pamats ģimenes nesaskaņām. Nekā tamlīdzīga tomēr nebija. Viņa bija brīnišķīga sieviete, un man nav zināma neviena cita, kas spētu viņai līdzināties. Viņa bija slaida un trausla, drīzāk gara nekā maza auguma dāma un vēl lielā vecumā prata saglabāt eleganci stājā un uzvedībā, turklāt dižciltīgas dāmas manieres visai tīkami apvienojās ar cienījamas pilsonisko aprindu pārstāves manierēm. Viņas ģērbšanās veids palika nemainīgs vairākus gadus no vietas. Glītā cepurīte ar atlocītām sānmalām ļoti labi piestāvēja nelielajai galvai un smalkajiem sejas vaibstiem, un brūnās vai pelēkās drānas vērta viņas izskatu mierīgu un cieņas pilnu. Laroša kundze bija laba runātāja un ar iejūtu vienmēr prata piešķirt īpašu svarīgumu tam, ko teica. Pret visiem viņa izturējās vienādi. Minētās īpašības tomēr neizteica šīs

sievietes dziļāko būtību, kuru ir grūti raksturot. Līkas, viņa piedalās visā, kas notiek apkārt, bet patiesībā nekas viņu īsti neietekmēja. Viņa bija laipna pret ikvienu un varēja visu paciest, neieslīgstot ciešanās; vīra jokus, draugu sirsnību, bērnu piemīlīgās izdarības — visu viņa uztvēra un uz visu atsaucas vienādi, un tāpēc Laroša kundze arvien palika viņa pati: pasaules labums vai ļaunums, izcilās vai ari nenozīmīgās parādības literatūrā nespēja viņu ietekmēt. Šādas rakstura īpašības viņai palīdz saglabāt patstāvīgumu līdz pat sirmam vecumam, kaut gan šis sievietes liktenis dažbrīd bijis visai bēdīgs, pat nožēlojams. Lai es savos izteikumos nekļūtu nepatiess, man tomēr jāpiebilst, ka abi Laroša kundzes dēli, kas toreiz bija izcili skaisti bērni, prata no savas mātes izvilināt dažu labu tādu vārdu, kādus viņa ikdienas sarunās nelietoja.

Ta es kādu laiku dzīvoju šajos jaunajos, ārkārtīgi tīkamajos apstākļos, līdz ierādās Mērks ar savu ģimeni. Te nu tūlīt nodibinājās jauna dvēseļu radniecība: abas sievietes vairāk tuvinājās viena otrai, bet Merkam kā jau pasaules un komerclietu pazinējam, turklāt daudz ceļojušam cilvēkam ar plašām zināšanām radās kopīgas intereses ar Laroša kungu. Zēns piebiedrojās zēniem, bet meitas palika manā ziņā, un vecākā ar savu pievilcību mani drīz vien pavisam savaldzināja. Ir ļoti patīkama sajūta, kad sāk mosties jauna kaislība, pirms vēl vecā nav pavisam apdzisuši. Tā, piemēram, saulrieta stundā mēs taču visai labprat vērojam, kā pretējā pusē uzaust mēness, un priecājamies par abu debess spīdekļu dubulto gaismu.

Gan mājā, gan arī ārpus tās sienām neapklusa raitas sarunas. Mēs klaiņojām pa apkārtni, uzkāpām līdz Ēren-breitšteinai šajā upes pusē un līdz Kartauzei viņā pusē. Pilsēta, tilts pār Mozetu, prāmis, ar kuru cēlāmies pāri Reinai, — viss mums sagādāja prieku. Jaunā pils vēl nebija uzcelta, bet mūs aizveda līdz tai vietai, kur tai vajadzēja pacelties, un parādīja iespējamos projekta variantus.

Kaut gan visiem bija priecīgs noskaņojums, iekšēji tomēr jau modās nesaticības gars, kas parasti sēj savu ļauno sēklu gan izglītotu, gan arī neizglītotu ļaužu sabiedrībā. Mērks, kas reizē bija gan saltas dabas, gan arī nemierīga rakstura cilvēks, necik ilgi vēl nebija klausījies minēto vēstuļu lasījumus, kad jau skaļi izsacīja dažu labu indīgu piezīmi gan par vēstuļu saturu, gan arī j>ar

pašiem rakstītājiem un viņu attiecībām, bet man viņš klusībā stāstija brīnumu lietas par to, kas aiz visa tā slēpjoties. Tur gan nebija runas nedz par politiskiem noslēpumiem, nedz arī par kaut ko tādu, kam varētu būt ar tiem sakars, — viņš vienīgi pievērsa manu uzmanību cilvēkiem, kam nav īpašu talantu, bet kas visai izveicīgi prot radīt sev zināmu prestižu un, izmantojot pazīšanos ar daudziem, mēģina arī sevi iztēlot par ievērojamām personām; jāteic, ka kopš tā laika ari es vairāk sāku ievērot tādus cilvēkus. Tā kā šādi (audis parasti mēdz mainīt savu uzturēšanās vietu un cejodami iegriežas gan te, gan tur, tad viņiem par labu nāk tas, ka viņi vienmēr atnes sev līdzi kaut ko jaunu, un tāpēc viņus nevajadzētu nedz apskaust, nedz nosodīt — tas taču arvien tā ir bijis, un šis apstāklis ikvienam ceļotājam bieži vien radījis priekšrocības, bet ikvienam mājās sēdētājam nācis par sliktu.

Lai nu būtu kā būdams, bet kopš tā laika mēs saasinājām uzmanību un naidīgi raudzījāmies uz cilvēkiem, kas paši uz savu roku braukāja šurp un turp, izmeta enkuru katrā pilsētā un mēģināja iegūt ietekmi vismaz dažās ģimenēs. Kādu šās cunftes brāli ar maigu un mīkstu raksturu esmu attēlojis savā darbā «Pāters Brejs»77, bet citu, jau enerģiskāku un rupjāku, — karnevāla komēdijā ar nosaukumu «Salirs jeb Dievišķīgais mežainis», kas vēl tiks publicēta; kaut arī mana attieksme pret šiem tēliem nav iecietīga, ta tomēr ir jauka humora caurstrāvota.

Tomēr mūsu mazās kompānijas savdabīgie elementi sadzīvoja vēl tīri ciešami, jo mūs apvaldīja daļēji pašu pieklājība un ierastais uzvedības stils, daļēji arī namamātes īpatnēja izturēšanās; tā kā viņu visai maz ietekmēja apkārtējie notikumi un viņas prāts vienmēr bija kādu ideālu priekšstatu pārņemts, kurus viņa prata paust laipni un vēlīgi, tad viņa spēja sabiedrībā novērst visus asumus un nolīdzināt negludumus.

Mērks vēl īstajā laika bija pamanījies dot signālu, ka jāpošas ceļā, un tā nu mēs visi šķīrāmies vislabākajā saskaņā. Es kopā ar Merku un viņa piederīgajiem braucu augšup pa Reinu jahtā, kas devās atpakaļ uz Maincu, un, kaut gan tā virzījās uz priekšu gaužām lēni, mēs tomēr vēl lūdzām jahtas vadītāju, lai viņš pārāk nesteidzas. Tā nu mierīgā garā baudījām bezgala daudzveidīgo ainavu skaistumu, un brīnišķīgajos laika apstākļos tās šķita kļūstam jo stundas jo krāšņākas, turklāt likās, ka atsevišķie

objekti vienmēr maina gan savu lielumu, gan pievilcīgo izskatu; minēdams šeit tādus vietvārdus ka Reinfelza un Sengoāra, Baharaha, Bingena, Elfelda un Bībriha, es tikai vēl vēlētos, lai ari ikviens no maniem lasītājiem spētu atsaukt šos apvidus atmiņā.

Mēs cītīgi zīmējām, un tas mums palīdzēja vismaz cie-v'.k iegaumēt brīnum skaisto upes krastu daudzveidību, turklāt ilgstoša uzturēšanās kopa un draudzīgās sarunas par dažādiem jautājumiem padarīja mūsu attiecības sir-uīgakas, ta ka Merka ietekme uz mani ļoti pastiprinājās n es kļuvu viņam par labu biedru, kas nepieciešams patīkamai laika pavadīšanai. Mans skatiens, kuru bija asinājuši dabas vērojumi, pēc tam atkal pievērsās mākslas priekšmetiem, un te nu man lieliskas studiju iespējas sagādāja frankfurtiešu skaistas gleznu un vara gravīru kolekcijas; šai ziņā esmu par viņu laipnību daudz pateicības parādā Etlinga un Erenreiha kungiem, hei it īpaši krietnajam Notnāgelam. Dabas vērošana mākslā man kļuva par kaislību, kas kulminācijas brīžos citiem — pat aizrautīgiem mākslas cienītājiem varbūt likās kaut kas līdzīgs ārprātam; un vai gan šādu interesi varētu citādā veida apmierināt vēl labak, nekā ilgstoši vērojot nīder-landiešu izcilos darbus? Lai es ar šo mākslu iepazītos darba procesa, Notriagels man ieradīja kabinetu, kur atradu visu, kas bija nepieciešams gleznošanai ar eļļas krāsām; tur es uzgleznoju dažas vienkāršās klusās dabas, atveidodams reālus priekšmetus, turklāt kāds manis gleznots naža spals, kas bija darināts no bruņurupuča bruņām un rotāts ar sudraba inkrustacijām, reiz tā pārsteidza kolotaju, kurš mani pirms stundas tikko kā bija apciemojis, ka viņš apgalvoja: pa šo laiku pie manis noteikti esot bijis kāds no viņa vadībā strādājošajiem māksliniekiem.

Ja es, gleznojot šādus priekšmetus, joprojām pacietīgi būtu vingrinājies gaismēnu un virsmas īpatnību atveidošanā, tad varētu izkopt praktiskās iemaņas un lauzt ceļu uz pilnību, taču es pieļāvu to pašu kļīidu, ko visi dile-tanti: sāku ar visgrūtāko un gribēju paveikt neiespējamo, tāpēc drīz vien ķēros pie lielākiem darbiem, ar kuriem ga-īgi iepiņķējos un netiku ne no vietas gan tādēļ, ka tie nepavisam neatbilda manām tehniskajam spējām, gan ari tādēļ, ka man ne vienmēr pietika uzmanības asuma un rāma čakluma, ar kuriem arī iesācējs jau var šo to paveikt.

Tai pašā laikā es vēlreiz tiku pacelts augstākās sfērās, uri tas notika tāpēc, ka man radās izdevība iegādāties dažus skaistus antīku galvu atlējumus ģipsī. Itālieši, kas brauca uz gadatirgiem, dažreiz atveda līdzi šādus labus eksemplārus un, noņēmuši no tiem formu, labprāt tos pārdeva. Šādā ceļā es izveidoju mazu muzeju, pamazām vien savākdams kopā Laokoonta, viņa dēlu un Niobes meitu galvas; turklāt no kāda mākslas drauga atstātā mantojuma izraudzījos un nopirku senatnes ievērojamāko darbu kopijas samazinātā izmērā un tādējādi mēģināju cik vien iespējams atdzīvināt sevī spēcīgo iespaidu, kādu biju guvis Manheimas muzeja.

Tā kā es tagad centos izkopt, bagātināt un saglabāt visus savus talantus, intereses un dažādas noslieksmes, cik nu man to bija dots, tad krietnu dienas daļu, kā vēlējās mans tēvs, veltīju advokatūrai, jo tīri nejauši man bija radusies ļoti laba izdevība ar to nodarboties. Pēc vecātēva nāves mans tēvocis Tekstors bija kļuvis par pilsētas domes locekli un uzticēja man mazāk svarīgās lietas, ar kurām spēju tikt galā, un ar to pašu nodarbojās ari brāļi Sloseri. Es iepazinos ar tiesas materiāliem, un arī mans tēvs tos lasīja ar lielu patiku, jo dēls viņam tagad bija sagādājis tādu nodarbību, kadas viņam ilgi bija trūcis. Mēs abi apspriedāmies, un pēc tam es visai viegli izdarīju vajadzīgos izrakstus. Mūsu rīcībā bija lielisks pārrakstītājs, par kuru varējām būt droši, ka visas kancelejiskās formalitātes tiks precīzi ievērotas; man ši nodarbošanās bija patīkams laika kavēklis arī tāpēc, ka la tuvināja tēvam, kurš šai jautājumā bija ar mani pilnīgi apmierināts un izturējās iecietīgi arī pret visu pārējo, kam es nodevos; turklāt viņš ar ilgošanos gaidīja, ka drīz plukšu ari rakstnieka slavas laurus.

Tā ka ikvienā laikposmā visas parādības ir savstarpēji cieši saistītas, kaut gan valdošie uzskati un noskaņojumi ārkārtīgi daudzveidīgi sazarojas, tad jurisprudencē arvien vairāk sāka ieverot tos principus, kuri bija noteicošie reliģijā un morālē. Vispirms advokātu kā jaunāko tiesas darbinieku un pēc tam ari tiesnešu — viņu vecāko kolēģu vidu izplatījās humānisms un visi, tiekdamies cits citu pārspēt, centās ari tiesiskajās attiecībās izturēties cik iespējams cilvēcīgi. Cietumu apstākļi tika uzlaboti, noziegumi attaisnoti, sodi mīkstināti, vieglāk bija iegūt leģitimācijas, šķirt laulību, un viens no mūsu labākajiem advo-

kātiem kļuva ārkārtīgi slavens ar to, ka viņš kādam bendes dēlam sagādāja iespēju iekļūt ārstu kolēģijā^78. Ģildes un korporācijas veltīgi pretojās — dambji tika sagrauti cits pēc cita. Reliģiju savstarpējā iecietība^79 vairs netika vienīgi deklarēta, bet patiešām īstenota, un pilsoniskajai likumdošanai vēl lielāks bieds kļuva iecietība pret ebrejiem, ko ļaudis tagad sāka sludināt ar visu šim labsirdīgajam laikmetam piemītošo gudrību, prāta asumu un spēku. Pievēršoties šiem jaunajiem tiesu prakses objektiem, kas atradās ārpus likuma un paražām un pretendēja tikai uz taisnīgu novērtējumu un iejūtību, bija nepieciešams ari dabiskāks un izteiksmīgāks tiesvedības stils. Te nu mums, jaunajiem, pavērās līksmi aicinošs darbalauks, pa kuru mēs priecīgi kūleņojām, un es vēl ļoti labi atceros, ka reiz sakarā ar tamlīdzīgu gadījumu man kāds impērijas galina padomes aģents atsūtīja jauku uzslavas vēstuli. Franču aizstāvēšanās runas noderēja mums par paraugu un sniedza ierosmi.

Iedami pa šādu ceļu, mes varējām kļūt labi runātāji, bet ne tik labi juristi, un solīdais Georgs Šlosers reiz diezgan nosodoši vērsa uz to manu uzmanību. Es viņam stāstīju, ka saviem aizstāvamajiem tiku nolasījis priekšā ārkārtīgi temperamentīgi sacerētu pretprasību, ar kuru viņi bija varen apmierināti. Uz to viņš man atbildēja: «Tu šai gadījumā esi rīkojies drīzāk kā rakstnieks, nevis kā advokāts, jo nekad nevajag jautāt, kā šāds prasības raksts var patikt klientiem, bet jājautā, kā tas patiks tiesnesim.»

Lai kā cilvēks noslogots ar svarīgiem un steidzamiem darbiem, kuriem veltī visu savu dienu, vakarā viņš tomēr var atrast tik daudz laika, lai aizietu uz teātri, un tā arī es, izjuzdams laba teātra trūkumu, nemitīgi nodevos domam par vācu skatuves mākslu un centos izdibināt, kādu aktīvu darbību spētu šai nozarē izvērst. Kādā stāvoklī atradās vācu teātris pagājušā gadsimta otrajā pusē, tas jau visiem ir pietiekami labi zināms, un ikviens, kas vēlētos par to vēl kaut ko uzzināt, visur atradis pietiekami daudz jau gatava materiāla. Es tāpēc izteikšu šeit tikai dažas vispārīgas piezīmes.

Drošākā ķīla panākumiem teātrī bija aktiera personība nekā uzvedamo lugu mākslinieciskā vērtība. It īpaši tas attiecināms uz daļēji vai pilnīgi improvizētām lugām, kur viss atkarīgs no komiķu humora izjūtas un talanta. Šādu lugu sižetam jābūt ņemtam no vienkāršo ļaužu

dzīves un jāatbilst tās publikas paražām, kurai luga tiek rādīta. Skatītāju lielā atzinība, kuru šādi uzvedumi vienmēr izpelnās, ir izskaidrojama tieši ar atbilstību dzīves īstenībai. Tamlīdzīgas izrādes vienmēr bijušas iecienītas Dienvidvācijā, kur tās saglabājušās līdz pat šai dienai, tikai laiku pa laikam sakarā ar personāža maiņu komiskās maskas nedaudz izmaina savu raksturu. Atbilstoši nācijas nopietnajam raksturam vācu teātris drīz vien tomēr pievērsās morāles problēmām, un šo procesu vēl paātrināja arēji apstākļi. Proti — stingri ticīgajiem kristiešiem radās jautājums, vai teātris pieskaitāms pie grēcīgām izpriecām, no kurām katra ziņā jāvairās, vai ari pie neitrālām parādībām, kas uz labajiem cilvēkiem iedarbojas pozitīvi un tikai sliktajiem var nākt par ļaunu. īstenie fanātiķi noliedza otru iespēju un stingri prasīja, lai neviens garīdznieks nemūžam neapmeklētu teātri. 5o viedokli nebija iespējams apstrīdēt citādi, kā tikai uzsverot, ka teātris ir ne vien nekaitīgs, bet pat derīgs. Lai būtu derīgs, tam vajadzēja kļūt tikumīgam, un šai nolūkā teātris Ziemeļ-vācijā tika pārveidots tādā ziņā, ka saskaņā ar diezgan apšaubāmas gaumes prasībām no skatuves padzina jokdari; kaut arī gudri cilvēki centās to aizstāvēt, šai personai tomēr nācās pazust, jo tā jau daļēji bija atmetusi vācu āksta rupjību un tiekusies līdzināties itāliešu un franču pievilcīgajam un graciozajam arlekīnam. Aizvien mazāk uz skatuves parādījās pat tādas personas kā Ska-pēns un Krispēns; pēdējo reizi es redzēju Krispēnu, kad to jau lielā vecumā tēloja Kohs^80.

Jau Ričardsona romāni pievērsa pilsoniskās pasaules uzmanību tam, ka morāles prasības kļuvušas iecietīgākas. Romānā «Klarisa» tika drausmīgā veidā parādītas briesmīgās un neizbēgamās sekas, kas sagaida ikvienu sievieti, kura spērusi kļūmīgu soli. Lesinga «Mis Sara Sam-psone» bija sarakstīta par šo pašu tēmu. Pēc tam «Londonas tirgotājs»81 parādīja pavesta jaunekļa šausmīgo likteni. Franču drāma tiecās pēc šā paša mērķa, tikai mērenāk un beigu daļā prata iegūt skatītāja simpātijas. Didro «Ģimenes tēvs», tāpat arī lugas «Godīgais noziedznieks», «Etiķa tirgotājs», «Filozofs bez paša ziņas», «Eiženija»82 un citas glaimoja cienījamo pilsoņu pašapziņai un viņu ģimeniskurnam, kas ieguva arvien lielāku svaru sabiedrība. Pie mums «Pateicīgais dēls», «Dezertieris aiz mīlestības uz bērniem» un tamlīdzīgi darbi bija sarakstīti tādā

pašā garā. «Ministrs», «Klementīne» un pārējās Geblcra lugas, ka ari Geiruningena «Vācu ģimenes tēvs»83 — tās visas pievilcīgā gaismā parādīja vidējās un zemākās kurlas ļaužu vērtību un sajūsmināja plašo publiku. Ekhofs^81 ar savu cildeno personību, kas visam aktieru gājumam iemantoja vajadzīgo cieņu, kādas tam iepriekš trūka, pacēla šo lugu galvenās personas neredzētos augstumos, jo viņam, ka jau goda vīram, nevainojami padevās godīgu cilvēku tēlojums.

Kamēr vācu teātris pamazām arvien vairāk ieslīga moralizēšanā un jūsmiguma, savu darbību gan kā rakstnieks, gan ari kā aktieris izvērsa Srēders^85; Hamburgas un Anglijas sadarbibas stimulēts, viņš apstrādāja angļu komēdijas. So komēdiju materiālu viņš varēja izmantot tikai vispārējos vilcienos, jo oriģināli pa lielākajai daļai bija bezformīgi; pat tāda gadījuma, ja sākuma luga bija raita un labi izplānota, uz beigām ta tomēr izplūda. Autori, šķiet, bija domājuši tikai par to, lai varētu komēdijā ietilpināt iespējami vairāk brīnumainu skatu, taču cilvēks, kas pieradis pie saturīgiem mākslas darbiem, šīs parmēribas beigu beigās vēro diezgan neapmierināts. Turklāt vēl visai lugai cauri vijas tik neciešami derdzīga nelikumība un mežonīga ālība, ka Initu grūti attīrīt sižetu un raksturus no visām bezjēdzībām. Ta bija rupja un turklāt bīstama barība, kas varētu būt bijusi ļumdama un sagremojama vienīgi lielai un pussamaitatai tautas masai kādā noteikta vēstures periodā. Srēders šai novada ir darījis vairāk, nekā ļaudis par to zina; viņš šīs lugas pārveidojis, pielāgojis vāciešu izpratnei un mīkstinājis rupjo izteiksmi. Tomēr tajās joprojām saglabājas rūgts kodols, jo komika ir balstīta uz ladam situācijām, kurās pret cilvēkiem izturas slikti, vienalga, vai viņi to ir pelnījuši vai nav. Sēdās izrādēs, kas ari plaši izplatījās, bija jūtams slēpts pretspars pārāk smalkajai tikumībai, un abu šo dramaturģijas veidu pretdarbība laimīga kārtā neļāva ieviesties vien- ^ muļībai, kas citādi būtu neizbēgama.

Vācietis, kas pēc dabas ir labs un augstsirdīgs, negrib, lai kādam tiktu darīts pāri. Tā kā tomēr neviens cilvēks, lai cik labi viņš ari domātu, nevar būt drošs, ka viņam nēpiedēvēš kaut ko tādu, kas nemaz nesaskan ar viņa tieksmēm, un komēdija turklāt vispār ir balstīta uz pieņēmumu, ka ikviens mēdz priecāties par otra nelaimi, tāpēc ta ari, cenzdamās izdabāt, tiecas savos skatītājos šādu

prieku izraisīt, tad gluži dabiskā cejā nonāca līdz attieksmei, kāda agrāk būtu šķitusi neiespējama: tā izpaudās tādējādi, ka augstākās kārtas ļaudis tika pazemoti un vairāk vai mazāk aizskarti. Gan prozā, gan dzejā rakstītā satīra līdz tam bija sargājusies aizskart galmu un dižciltīgos. Pret viņiem Rabeners izturējās bez jebkādām zobgalībām un satīriski attēloja vienīgi zemākas kārtās ļaudis. Caharija daudzkārt pievērsās lauku muižniekiem un komiski atainoja viņu dažādās aizraušanās un dīvainības, taču darīja to bez nicinājuma. Lielu atzinību guva Timmela^86 «Vilhelmīne» — neliela, aspratiga ludziņa, kas bija gan saistoša, gan drosmīga, un varbūt šie panākumi ari izskaidrojami ar to, ka autors, kas pats piederēja pie dižciltīgajiem un galminiekiem, nebija saudzējis savas šķiras ļaudis. Izšķirošo soli tomēr spēra Lesings komēdijā «Emīlija Galoti», kur ar dzēlīgu ironiju bija parādītas augstākās sabiedrības kaislības un intrigas. Sīs lugas pilnīgi atbilda ta laika satrauktajam noskaņojumam, un arī rakstnieki ar mazāk izcilu prātu un talantu iedomājās, ka var atļauties to pašu un pat vēl vairāk; ta, piemēram, Grosmanis^87 sešas apetīti neierosinošās «Bļodās» cēla ļaunpriecīgajai publikai galda visus savas nabagu virtuves kārumus. Par apmierinājumu un sajūsmu visiem viesiem, šaja nožēlojamajā maltītē muižkunga loma bija ieradīta galma padomniekam Reinhardam, visnotaļ godīgam cilvēkam. Kopš tā laika autori ļaundarus savām lugām vienmēr izvēlējās no augstāko kārtu vidus^88, turklāt par šāda pagodinājuma cienīgu tika atzīts tikai kambarjun-kurs vai vismaz kādas augstu stāvošas personas slepenais sekretārs. Visbriesmīgāko neliešu atainojumam ņēma talkā adrešu grāmatu, pēc kuras izraudzījās ievērojamākos galminiekus vai cilvēkus, kas ieņem augstus amatus, turklāt šajā izmeklētajā sabiedrībā pirmās pakāpes ļaundaru lomas tika ierādītas vēl arī juristiem.

Es jau nupat sāku baidīties, ka esmu izgājis ārpus ta laika ietvariem, par kuru šeit Initu jārunā, tāpēc pievērsīšos atkal pats sev un pastāstīšu par iekšējo dziņu, kas man brīvajos brīžos lika kavēties pie agrāk iecerētajiem teātra plāniem.

Ilgstoši interesēdamies par Šekspīra daiļradi, es savu garīgo apvārsni biju paplašinājis tiktāl, ka šaurā skatuves telpa un izrādei paredzētais īsais laiks man nekādā ziņā nelikās pietiekams, lai pienācīgi izvērstu kādu svarīgu

lemti. Goda vira Geca fon Berlihingena dzīvesstāsts, kuru viņš pats bija uzrakstījis, lika man izvēlēties vēsturisku i klāstā veidu, un es savā iztēlē tik ļoti aizrāvos, ka ari mana darba dramatiskā forma pārkāpa visas teātrim nospraustās robežas un arvien vairāk tuvojās īsteniem dzīves notikumiem. Domādams par savu lugu, es to sīki pārspriedu ar māsu, kura ar sirdi un dvēseli dzīvoja līdzi manām iecerēm, taču es šis sarunas atsāku parak bieži, bet pie darba nemaz neķēros, tāpēc viņa galu galā kļuva nepacietīga un mīļi lūdza mani, lai taču es nenododoties tukšam runām, bet beidzot uzrakstot uz papīra visu, kas man tik skaidri tēlojoties acu priekša. Šādi pamudināts, es kādu rītu ķeros pie rakstīšanas bez jebkāda iepriekšēja uzmetuma vai plāna. Es uzrakstīju pirmās ainas un vakarā nolasīju tas priekšā Kornēlijai. Viņa izteicās ļoti atzinīgi, tomēr darīja to zināmā mērā nosacīti, jo šaubījās, vai šāda veidā varēšot turpināt; vēl vairāk, viņa pat atklāti parādīja savu neticību manai izturībai. Tas mani iekvēlināja jo vairāk, un es rakstīju kā nākamajā, tā ari pēcnākamaja dienā; ik dienas, noklausoties uzrakstīto, māsas cerības auga augumā, un ari es pats visu izjutu arvien dzīvāk, jo biju jau pilnīgi apguvis lugas materiālu; ta nu es nepārtraukti nodevos savam iesāktajam darbam, neskatīdamies atpakaļ un nenovirzīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, un apmēram pec sešām nedēļām varēju ar prieku aplūkot savu manuskriptu jau sabrošēta veidā. Es par to pavēstīju Merkam, un viņš par manu veikumu izteicās iejūtīgi un labvēlīgi; šo drāmu nosūtīju ari Herde-ram, bet viņa atsauksmes bija nedraudzīgas un asas, turklāt viņš izdevīgos brīžos neaizmirsa sacerēt arī pa nievīgam dzejolim, kuros apveltīja mani ar visādiem zobgalīgiem apzīmējumiem. Es neļāvu novirzīt sevi no iesāktā ceļa, tikai vēl vērīgāk ielūkojos savā darbā: pirmais metiens bija izdarīts, un tagad tikai vajadzēja raudzīties, ka izdevīgāk izvietot uz galdiņa spēles kauliņus. Es labi sapratu, ka ari šeit man neviens padomu nevarēs dot, un, kad pēc kāda laika jau spēju pats savu darbu lasīt kā cila autora sacerējumu, tad ieraudzīju, ka, cenzdamies atteikties no darbības laika un vietas vienības principa, biju kaitējis daiļdarba vienībai dziļākā izpratnē, kurai tādā gadījumā jāizpaužas vēl skaidrāk. Strādādams bez uzmetuma un plāna un ļaudamies tikai iztēles spēkam un iekšējam mudinājumam, es sākumā biju puslīdz stingri

ievērojis tēmas galveno līniju, tāpēc pirmie cēlieni bija padevušies apmēram tādi, kādiem tiem vajadzēja būt, bet tālāk, it ipaši beigu daļā, es neapzināti biju nonācis dīvainas kaislības varā. Attēlodams Adelheidas pievilcību, es pats iemīlējos savā varonē, tāpēc tīri nemanot vairāk pievērsos viņai un interese par viņas likteni guva pārsvaru; la kā uz beigām Gecam luga tik un ta trūkst atbilstoša darbības lauka un viņš taja atgriežas tikai tad, kad neveiksmīgi piedalās zemnieku kara, tad bija itin dabiski, ka valdzinoša sieviete spēja novērst no viņa autora uzmanību un autors, raisīdamies vaļa no mākslas likumību saitēm, nolēma izmēģināt laimi cita sfērā. So trūkumu vai, pareizāk sakot, šīs nepieļaujamās pārmērības es pamanīju visai drīz, jo manas dzejas būtība vienmēr tiecās uz vienību. Tagad es mazāk nodevos Geca dzīves gājuma un vācu senatnes atribūtu aprakstīšanai, bet centos paturēt prata, ka man jārada patstāvīgs mākslās darbs, kurā jāietver iespējami vairāk vēsturiska un nacionāla satura, bet noslieksme uz teiksmainibu jāizskauž un jāiegrožo kaisles izplūdumi; tā rīkodamies, es daudz ko upurēju, jo cilvēciskajam simpātijām te vajadzēja pakļauties māksliniekā pārliecībai. Tā, piemēram, man ļoti patika tas, ka es kādā baismīgā nakts skata, kur darbojās čigāni, pēkšņi liku parādīties Adelheidai un ar savu apburošo klātbūtni darīt brīnumus. Rūpīgāk pārdomājis, tomēr nolēmu svītrot šo skatu, ka arī saīsināt ceturtajā un piektajā cēlienā plaši izvērsto mīlestības scēnu starp Franci un viņa cienīgo kundzi; šis motīvs drīkstēja ieskanēties tikai galvenajos vilcienos.

Neko nemainot pirmajā manuskriptā, kas man joprojām ir saglabājies oriģinālā, es ņēmos visu pārrakstīt par jaunu un arī to darīju tik sparīgi, ka pēc dažam nedēļām bija gatava pilnīgi pārveidota luga. Es tik ātri strādāju tāpēc, ka šo otro — pārstrādāto variantu nemaz negribēju likt iespiest; arī to es uzlūkoju tikai par vingrināšanās materiālu, kuru kādreiz nākotnē varētu izlietot par pamatu jaunam darbam, kas būtu radīts ar lielāku uzcītību un būtu dziļāk pārdomāts.

Kad es Mcrkam saku stāstīt, kā esmu iecerējis pie šā darba ķerties, viņš par mani pazobojās un jautāja, ko šī mūžīgā strādāšana un pārstrādāšana nozīmējot. Ar to darbs gan kļūstot citādāks, bet reti kad labaks; vajagot paskatīties, kādu iespaidu radīšot esošais variants, un

li ii tad pārrakstīt to jaunā redakcijā. «Ja gribi, lai autiņi li sausi, tad jau laikus izkar tos uz žoga,» — viņš izteica ar sakāmvārdu; tikai nenoteikti cilvēki mēdzot šaubī-!i ■ un vilcināties. Es atbildēju, ka justos ļoti neērti, ja piedāvātu grāmattirgotājam darbu, kurā esmu ieguldījis tik daudz no savas sirds, un varbūt pat saņemtu atteikumu, jo kā gan lai viņš spētu novērtēt rakstnieku, kas ir jauns, nepazīstams un turklāt pārdrošs? Pēc tam kad pamazām bija izgaisušas manas bailes no preses, es labprāt būtu vēlējies redzēt iespiestu ari savu komēdiju «Līdzvainīgie», kura man šķita gluži laba, taču neatradu lai izdevēju.

Te pēkšņi sarosījās mana drauga tehniskais un veikalnieciskais gars. Ar «Frankfurtes Avīžu» starpniecību viņš bija stājies sakaros ar zinātniekiem uri grāmattirgotājiem, tāpēc ieteica šo oriģinālo un ievērības cienīgo darbu izdot pašiem uz sava rēķina, jo tas mums ienestu labu peļņu; vispār Mērks un vēl daudzi citi bieži vien mēdza aplēst grāmattirgotāju ienākumus, un no dažiem darbiem tie patiesi izrādījās krietni prāvi, sevišķi ja neņēma vērā to, cik lielus zaudējumus savukārt radīja citi raksti un vēl visādi tirdzniecības izdevumi. Tātad tika nolemts, ka es sagādāšu papīru, bet viņš parūpēsies par iespiešanu; mēs igli ķeramies pie darba, un man tiri labi patika laiku pa laikam aplūkot sava kaismīgā dramatiskā dzejojuma pirmos tīros novilkumus — šādā veidā mana drāma patiesi izskatījās rūpīgāk izstrādātā, nekā es biju domājis. Mēs savu darbu pabeidzām, un grāmata daudzos saiņos tika izsūtīta uz dažādām vietām. Nepagāja necik ilgs laiks, kad visur kļuva manāma dzīva rosība; drama bija izraisījusi vispārēju ievērību. Tā kā mūsu līdzekļi bija diezgan •robežoti un mēs nespējām visus eksemplārus pietiekami . Iri izplatīt, tad pēkšņi parādījās papildu izdevums; turklāt vēl par mūsu izsūtītajām grāmatām atlīdzība tik drīz nebija gaidāma un nepavisam ne tīrā naudā, tāpēc es tai laika, kad man no visām pusēm veltīja daudz uzmanības un izsacīja daudz atzinības, biju ārkārtīgi noraizējies, kā lai samaksāju par papīru, kurš man bija palīdzējis parādīt pasaulei savu talantu, — biju taču finansiāli atkarīgs no tēva, tāpēc saprotams, ka mana kase nevarēja būt naudas pārpilnā. Mērks, kam šādās lietas bija vairāk izmanības, turpretī dzīvoja visjaukākajās cerībās, ka drīz vien viss nokārtosies; es gan no tā neko nepieredzēju.

Jau anonīmi izdodams savus nelielos rakstus, es uz sava rēķina biju iepazinis gan publiku, gan recenzentus un puslīdz labi biju sagatavojies kā uz uzslavu, tā nopēlumiem, it īpaši vēl ari tāpēc, ka jau vairākus gadus interesējos un vēroju, kā izturējās pret rakstniekiem, kuri sevišķi saistīja manu uzmanību.

Te nu es pat ar savu pašpārliecinātības trūkumu varēju skaidri redzēt, ka daudz kas tiek sarunāts nepamatoti, vienpusīgi un patvaļīgi. Man nācās piedzīvot to pašu, un, ja es jau nebūtu nostājies uz puslīdz droša pamata, tad izglītoto ļaužu pretrunīgie apgalvojumi mani spētu krietni vien samulsināt^89. Tā, piemēram, «Vācu Merkurijā» bija iespiesta plaša, labvēlīga recenzija, kuru bija uzrakstījis kāds aprobežots gars. Viņa kritiku es nevarēju atzīt par pareizu un vēl mazāk varēju pieņemt ieteikumus, ko bulu vajadzējis un kā būtu vajadzējis darīt citādi. Tāpēc jutos iepriecināts, ka tūlīt pēc tam parādījās Vīlanda asprātīgā atsauksme, kurā viņš principa apstrīdēja pirmā recenzenta domas un aizstāvēja mani. Tomēr pirmā recenzija bija un palika iespiesta un skaidri liecināja par mācīto un izglītoto vīru trulo domāšanas veidu — kam gan tādā gadījumā varēja ticēt plašā lasītāju saime!

Es ļoti priecājos, ka man bija iespējams par literatūras jautājumiem apspriesties ar Merku un ar viņa palīdzību tos noskaidrot, taču šim priekam bija īss mūžs, jo gudrā Hesenes-Darmštates grāfiene, dodamās ceļojumā uz Pēterburgu, uzņēma viņu savā svītā. Merka sūtītās garās vēstules pavēra man plašāku ieskatu pasaulē, un viss izlasītais man kļuva vēl tuvāks tāpēc, ka to bija rakstījusi labi pazīstamā drauga roka. Tomēr es uz ilgāku laiku kļuvu ļoti vientuļš, un tieši šajā nozīmīgajā mūža posmā man stipri pietrūka viņa rosinošās iejūtības, kas man bija tik nepieciešama.

Nolēmis kļūt par karavīru un doties karā, cilvēks drosmīgi apņemas nebaidīties no briesmām un grūtībām, ir gatavs gūt ievainojumus, paciest sāpes un pat mirt, taču viņš nespēj iztēloties īpašos apstākļus, kuros šīs vispār iespējamās nelaimes var pārsteigt viņu ārkārtīgi nepatīkamā veidā, un tāpat klājas jebkuram, kas uzdrošinās doties plašajā pasaulē, bet it īpaši rakstniekiem, un tā notika arī ar mani. Ta kā publikas lielāko daļu vairāk saista darba saturs nekā mākslinieciskais izklāsts, tad jauno ļaužu interese par manām lugām arī bija vērsta

galvenokārt uz sižetu. Viņiem mans darbs šķita kā karogs, kas aicina brīvi paust visas neapvaldītās un rupjās tieksmes, kuras iemājo jauniešos, turklāt sevišķi ar to aizrāvās tieši gudrākās galvas, kurās jau iepriekš bija plaiksnījušās tamlīdzīgas idejas. Man vēl ir saglabājusies vēstule, kuru rakstījis brīnišķīgais un dažā laba ziņā nepārspējamais Birgers^90, tikai nezinu, kam tā sūtīta; šī vēstule var noderēt par apliecinājumu tam, cik liela tolaik bija manas grāmatas ietekme un kā tā satrauca ļaužu prātus. No otras puses, nopietni vīri man pārmeta, ka es esot labvēlīgi attēlojis dūres tiesības, viņi pat piedēvēja man velēšanos atkal atsaukt atpakaļ tos nemierīgos laikus. Vēl citi domāja, ka esmu ārkārtīgi mācīts vīrs, un prasīja, lai izdodu krietnā Geca oriģinālstāstu ar komentāriem; to nu es nekāda ziņā nejutos spējīgs paveikt, tomēr tai pašā laikā man glaimoja, ka jaunā izdevuma titullapa tiktu iespiests ari mans vārds. Ta kā es biju pratis saplūkt puķes, kam par augsni noderējis izcila cilvēka dzīves gājums, tad mani atzina par rūpīgu dārznieku mākslas dārzā. Gadījās arī tādi, kuri tomēr apšaubīja manu gudrību un kompetenci šai jautājumā. Gluži negaidot pie manis vizītē ieradās kāds ievērojams komersants. Es jutos ļoti pagodināts — it īpaši vēl tāpēc, ka viņš iesāka sarunu, uzslavēdams manu «Gecu fon Berlihingenu» un manu iedziļināšanos vācu vēsturē; vēlāk tomēr biju pārsteigts, kad sapratu, ka viņš atnācis tikai tāpēc, lai pateiktu, ka Gecs fon Bcrlihingens nav bijis Franča fon Zikingena svainis un ka es ar šādu poētisku saradošanu esmu ļoti nogrēkojies pret vēsturi. Es mēģināju sevi attaisnot, aizrādot, ka pats Gecs sauc Franci par savu svaini, taču saņēmu atbildi, ka tas esot tikai tāds izteiciens, kas apliecinot tuvas un draudzīgas attiecības, —• mūsu dienās taču pastniekus ari dēvējot par «švageriem», kaut gan nekāda radniecība ar viņiem nesaista. Es par šo pamācību pateicos, cik laipni vien spēdams, un tikai nožēloju, ka ši kļūda vairs nav novēršama. Ari viņš to nožēloja un laipni aicināja mani nodoties tālākām vācu vēsturēs un likumdošanas studijām; viņš man ari piedāvāja, lai es šim nolūkam izmantojot viņa bibliotēku, un turpmāk ta man patiešām labi noderēja.

Visjautrākais šāda veida notikums tomēr bija kada grāmattirgotāja apciemojums; viņš omulīga vaļsirdībā piedavaja, lai es uzrakstot vēl kādu duci tamlīdzīgu darbu,

tin apsolīja par iiem labti honorāru. Var iedomāties, ka mēs par to ļoti uzjautrinājāmies, bet patiesībā ierosinājums nemaz nebija tik absurds, jo es klusībā jau biju prātojis. ka, ņemot par pamatu šo pavērsienu vācu vēsturē, būtu iespējams izraudzīties gan jaunākus, gan ari senākus svarīgus notikumus un apstrādāt tos tādā pašā gara. Tas bija teicams nodoms, kas ātri traucošajā laika gaita ir izjucis tāpat kā dažs labs cits.

Rakstnieku līdz tam tomēr nodarbināja domas ne tikai par šo lugu; kamēr tā tika iecerēta, rakstīta, pārrakstīta, iespiesta un izplatīta, viņa gara acu priekšā rosījās vēl daudzi citi tēli un aicinājumi. Priekšrocību ieguva tie, kurus piederējās izstrādāt kā dramatiskus darbus: par tiem tika domāts biežāk, un tie drīzāk tuvojās nobeigumam, tomēr tai pašā laikā notika arī pāreja uz citu tēlojuma veidu, kuru nemēdz pieskaitīt pie dramatiskajiem darbiem, bet kurš tomēr tiem ir ļoti radniecīgs. Sī pāreja norisinājās galvenokārt kādas rakstnieka īpatnības dēļ, kura pat sarunu pašam ar sevi pārvērta par dialogu.

Pieradis laiku vismīļāk pavadīt sabiedrībā, viņš arī vientuļus pārdomu brīžus pārvērta par saviesīgu sarunu, un tas notika tā. Atrazdamies vienatnē, viņš mēdza garā ataicināt pie sevis kādu pazīstamu personu. Lūdza to apsēsties, staigāja tai garām šurp un turp, apstājās tās priekša un kopīgi sprieda par tēmu, kas viņam tobrīd bija ienākusi prātā. Paziņa dažkārt atbildēja vai ar sejas izteiksmi ļāva nomanīt, ka ir vienis pratis vai arī iebilst, — atkarībā no tā, kā nu katrs mēdza izturēties. Tad runātājs vai nu turpināja tālāk izklāstīt to, kas viesim likās patīkams, vai arī iebilda pret to, ko viņš noraidīja, un dziļāk to pamatoja; reizumis viņš arī laipni piekāpās un atsacījās no saviem apgalvojumiem. Visdīvainākais bija tas, ka viņš nekad neizvēlējās kādu no saviem tuvākajiem paziņām, bet gan tādus cilvēkus, kurus redzēja tikai izretis, un pat vairākus tādus, kas dzīvoja tālu plašajā pasaulē un ar ko bija atradies saskarsmē tikai īsu laiku; pa lielākajai daļai tie bija cilvēki, kuri pēc sava rakstura vairāk tiecās uzņemt sevī nekā atdot citiem un tāpēc vienmēr bija gatavi ar skaidru pratu mierīgi sekot visam, kas attiecās uz viņu redzeslokā ietilpstošajiem jautājumiem; reizumis viņš uz šiem dialektiskajiem vingrinājumiem ataicināja uzreiz vairākus pretrunīgus garus. Uz tiem ieradās abu dzimumu personas, kas pārstāvēja visus vecumus un

vi as kārtas; tās izturējās galanti un piemīlīgi, jo saruna minajās tikai par tādiem tematiem, kas tam bija labi saprotami un sirdij tuvi. Ja šīs personas uzzinātu, cik bieži tiek aicinātas uz šim iedomātajām sarunām, tad tas Initu ārkārtīgi izbrīnījušās, jo daža laba uz īstu šāda veida sanākšanu diezin vai būtu ieradusies.

Ikvienam būs pietiekami skaidrs, ka šādas garā risinā-I is sarunas ir ļoti tuvas vēstuļu apmaiņai, tikai sarakstē mēs uz savu ilgstošo uzticību saņemam redzamas atbilde;, bet domās risinātajās sarunās uzticība arvien tiek radīta no jauna, tā ir mūžam mainīga un paliek neatbildēta. Kad autoram vajadzēja attēlot dzīves apnikumu, ar ko cilvēki mēdz sirgt ari bez īpaša iemesla, viņš sāka savu noskaņojumu paust vēstulēs, jo slikta oma arvien rodas no vientulības; kurš tai paļaujas, tas bēg no jebkādām pretrunām, bet kas gan ir vēl lielākā pretrunā ar neomu lieka jebkura jautra sabiedrība? Citu cilvēku dzīvesprieks īdam īgņām šķiet nepatīkams pārmetums, un tādējādi tas, kas spētu viņu atraisīt, liek viņam vēl vairāk ierauties sevī. Ja viņš tomēr vēlas paust savu noskaņojumu vārdos, lad darīs to vēstulēs, jo rakstiskai jūtu atklāsmei, vienalga, vai tā būtu līksma vai arī sapīkuma pilna, neviens tieši nepretojas; ja atbildē būs minēti pretargumenti, tad tas ientuļajam cilvēkam tikai dos iespēju vēl neprātīgāk ļauties savām iedomām un liks viņam vēl vairāk nocietināties, šādā garā sarakstītās Vertera vēstules gan laikam tieši tāpēc spēj tik daudzveidīgi valdzināt, ka to dažādais saturs vispirms radās šādos ideālos dialogos ar vairākām personām, bet vēlāk grāmatas kompozīcija tika izveidota la, ka vēstules ir adresētas tikai vienam draugam un līdzini ejam. Nezin vai būtu vajadzīgs vēl kaut ko stāstīt par sā tik daudzkārt jau pārspriestā nelielā darbiņa māksliniecisko izveidojumu, turpretī par saturu varu vēl šo to piebilst.

Jau minētajam riebumam pret dzīvi ir gan fiziski, gan morāli cēloņi; pirmos mēs atstāsim ārstu, bet otros morāles pētnieku ziņā un, tā ka šis jautājums jau ir bieži vien apspriests, tad pievērsīsimies tikai pašam galvenajam ap-tāklim, kur ši parādība izpaužas visskaidrāk. Viss patīkamais dzīvē ir balstīts uz ārpasaules norišu regulāru atkārtošanos. Dienas un nakts, kā arī gadalaiku maiņa, augu ziedēšana un augļu nešana un tapat viss cits, ar ko mēs atsevišķos laikposmos sastopamies tāpēc, lai tas mums

sagādātu baudu, ir mūsu šāszemes dzīves patiesais dzinulis. Jo plašak mēs atveram savu sirdi šai baudai, jo laimīgāki jīitamies; ja lurpreti visas šis dažādās parādības gā-žas mums pāri kā lavīna un mēs tās atsaucīgi neuztveram, ja mēs esam nejūtīgi pret laipniem aicinājumiem, tad mūs piemeklē vislielākais posts un vissmagākā slimība, proti: dzīve mums sāk likties pretīga nasta. Stāsta, ka reiz kāds anglis esot pakāries tikai tāpēc, lai diendienā nevajadzētu ģērbties nost un atkal apģērbties. Kāds man pazīstams krietns dārznieks, kura uzraudzībā atradās liels parks, reiz saīdzis izsaucās: «Kāpēc man mūžīgi jāskatās, kā lietus mākoņi virzās tikai no vakariem uz rītiem!» Par vienu no mūsu ievērojamākajiem vīriem mēdz stāstīt, ka viņš ar sapīkumu esot vērojis, kā pavasarī viss sazaļo, un izteicis vēlēšanos, ka pārmaiņas pēc taču augi reiz varētu raisīt arī sarkanas lapas. Tie īstenībā ir dzīves apnikuma simptomi, un nereti tas beidzas ar pašnāvību, turklāt domājošu un noslēgtu cilvēku vidū šādi gadījumi agrāk bija biežāki, nekā vienam otram var likties.

Visbiežāk tomēr šādu apnikumu izraisa mīlestības atgriešanas. Pilnīgi pareizi mēdz sacīt, ka pirmā mīla ir vienīgā, jo otrā mīlestībā un pat tās dēļ jau zūd mīlestības augstākā jēga. Ir satriekts mūžīguma un bezgalīguma jēdziens, kas to īstenībā ceļ un cildina, un mīlestība izrādās pārejoša tapat kā viss cits, kas dzīvē atkārtojas. Jutekliskais tiek norobežots no tikumiskā, tāpēc sarežģītajā civilizētajā pasaulē tiek saskaldītas jūtas, ko izraisa mīla un iekāre, un noved līdz pārspīlējumiem, kas nekā laba nevar dot.

Jauneklis ja ne pats pēc savas, tad pēc cilu pieredzes drīz vien pārliecinās, ka morāli laikposmi var mainīties gluži tāpat kā gadalaiki. Izcilu cilvēku žēlastība, stipro labvēlība, darbīgo atbalsts, pūļa simpātijas, atsevišķu personu mīlestība — viss ir saistīts gan ar uzplūdiem, gan atplūdiem, un mēs šo kustību nespējam apturēt gluži tāpat kā Saules, Mēness un zvaigžņu gaitu; un tomēr šī maiņa nav pielīdzināma vienkāršām dabas parādībām: kad mēs ko zaudējam, tad tas notiek mūsu pašu vai arī kāda cita vainas dēļ, kā ari gadījuma pēc vai aiz likteņa nelabvēlības, taču laime arvien ir mainīga un mēs par to nekad nevaram būt droši.

Jūtīgus jauniešus tomēr visvairāk baida mūsu kļūdu nenovēršama atkārtošanās, jo rries pārāk vēlu iemācāmies

>,;i|ir.'ist, ka līdz ar savu tikumu izkopšanu mēs vairojam tm savus trūkumus. Tikumi balstas uz trūkumiem gluži ka (dumbrs uz saknes, un otrie klusībā sazarojas un sakuplo tikpat stipri kā pirmie dienas gaismā. Tā ka mēs savus likumus parasti attīstām paši pēc savas gribas un apzi-uali, bet mūsu trūkumi mūs pārsteidz gluži negaidīti, tad no pirmajiem mēs reti kad pieredzam kaut cik prieka, bet pēdējie mums pastāvīgi sagādā bēdas un mocības. Te pastāv vislielākās grūtības, kas pašizziņu padara gandrīz neiespējamu. Ja nu mēs tagad savā prātā iedomājamies jaunas, karstas asinis, iztēles spēju, kuru viegli var nomākt atsevišķas parādības, un turklāt vēl dienas notikumu nevienmērīgo gaitu, tad mums nemaz neliksies tik nedabiska nepacietīgā vēlēšanās atbrīvoties no šādiem spaidiem.

Šādi drūmi prātojumi, kas var turpināties līdz bezgalībai, ja vien cilvēks tiem nododas, nebūtu varējuši tik stipri ietekmēt vācu jauniešu prātus, ja kāds ārējs apstāklis nebūtu viņus rosinājis un stimulējis pievērsties šai bēdīgajai nodarbībai. Tas notika angļu literatūras — it īpaši dzejas ietekmē, jo labākajiem darbiem šai novadā arvien piemīt dziļa grūtsirdība, kas pielīp ikvienam, kurš nododas to lasīšanai. Garīgi apdāvinātie briti jau no bērnības dzīvo izcila vidē, kas veicina viņu spēju daudzpusīgu attīstību, taču agrāk vai vēlāk viņi saprot, ka ir jāsakoncentrē visas prata spējas, lai samierinātos ar savu apkārtni. Cik daudzi viņu dzejnieki jaunību ir aizvadījuši vaļībās un skurbumā un jau agri iedomājušies, ka viņiem ir tiesības sūdzēties par pasaulīgās dzīves bezvērtību! Cik daudzi no viņiem ir izmēģinājuši spēkus pasaules politikas laukā un iekarojuši izcilu vai arī mazāk izcilu stāvokli vai nu parlamentā, vai galmā, vai ministrijās, vai sūtniecībās, kā arī piedalījušies iekšējos nemieros, valsts apvērsumos un valdību maiņās un ar to bieži vien ja ne sev, tad saviem draugiem un labvēļiem sagādājuši gan bēdīgus, gan priecīgus pārsteigumus. Cik daudzi bijuši izsālīti trimdā, izraidīti, turēti cietumos, zaudējuši savus īpašumus!

Taču arī tādēļ, lai varētu būt kaut vai par vērotāju šādos lielos notikumos, cilvēkam jākļūst nopietnam, bet pie ka gan cila nopietnība tālāk novedīs kā vien pie apceres par visu pasaulīgo lietu iznīcību un nevērlību? Nopietni ir arī vācieši, tāpēc angļu dzeja bija ļoti piemērota viņu

uztverei un, tā kā tā bija sasniegusi augstāku meistarības pakāpi, tad sevišķi viņiem imponēja. Šajā dzeja izpaužas augsti attīstīts, lietišķs, plašā pieredzē rūdīts saprāts, dziļas un maigas jūtas, spēcīga griba un dedzīga aktivitāte — vislieliskākās īpašības, ar kadam var lepoties gudri, izglītoti cilvēki, taču tas visas kopumā vēl nevienu nespēj padarīt par dzejnieku. īstenā poēzija izpaužas tādējādi, ka tā gan ar iekšēju jūsmu, gan ar ārēju pievilcību gluži kā laicīgs evaņģēlijs spēj mūs atbrīvot no zemes nastām, kas nospiež mūsu plecus. Gluži ka gaisa balons tā mūs paceļ augstākās sfēras kopā ar balastu, ko mēs nesam sev līdzi, un ļauj mums noraudzīties uz sarežģīto zemes ceļu labirintiem no putna lidojuma. Kā visjautrākajiem, tā arī visnopietnākajiem literārajiem darbiem ir viens un tas pats mērķis: ar labi padevušos asprātīgu tēlojumu apvaldīt gan prieku, gan sāpes. Ja nu mēs tagad no šāda viedokļa aplūkojam angļu dzejas lielāko daļu, kam parasti ir morāli didaktisks raksturs, tad redzam, ka visumā tajā izpaužas vienīgi drūms dzīves apnikums. Ne tikai Janga^91 «Nakts domas», kur ši tēma ir galvenā, bet ari parēja vērojošā dzeja drīz vien aizklīst šajā skumīgajā novadā, kur prātam ir izvirzīts tāds uzdevums, kādu tam nav pa spēkam veikt, jo tam nepalīdz pat reliģija, lai kādu tas spētu to izdomāt. Varētu savākt veselus sējumus dzejoļu, kas noderētu par komentāru šīm drausmīgajam rindām: 92

Then old Age and Experience, hand in hand,

Lead hint to death, and make him understand,

After a search so painful and so long,

That all his life he has been in the wrong.

Angļu dzejniekus padarīja par pilnīgiem mizantropiem un nepatīkamo pretīguma sajūtu pret itin visu viņu darbos radīja vēl arī tas apstāklis, ka Anglijas sabiedrība bija sašķelta un ļaudīm nācās ne jau visu mūžu, tomēr tā labako daļu veltīt kādai politiskai partijai. Ta ka šāds rakstnieks nedrīkst slavināt un sevišķi izcelt savējos, kuriem viņš ir pakļāvies, un mērķi, par kuru viņš cīnās, jo tas modinātu tikai naidu un antipātijas, tad viņš attīsta savu talantu, runādams par saviem pretiniekiem tik slikti un nievīgi, cik vien iespējams, un savus satīriskos icroe'lls padarīdams visaugstākajā mērā asus un indīgus. Ja pretinieki to dara abpusēji, tad pasaule, kas atrodas starp

viņit'in, tiek izpostīta tin viss noslaucīts no zemes virsas, ta ka plašajā, saprātīgajā un darbīgajā tautas kopumā, ārkārtīgi maigi izsakoties, viņi nespēj ieraudzīt nekā cita ka tikai muļķību un ārprātu. Pat mīlestības dzejoļiem viņi izvēlas bēdīgus tematus. Te nomirst atstata meiča, tur atkal noslīkst uzticīgs mīlētājs vai arī viņu aprij haizivs, pirms vēl viņš peldus paspēj aizsteigties līdz savai iemīļotajai; ja tāds dzejnieks ka Grejs^93 iegriežas lauku kapsēta un atkal sak dziedāt šis jau pazīstamas melodijas, tad viņš var būt drošs, ka ap viņu sapulcēsies krietns pulciņš melanholijas cienītāju. Miltons savā «Allegro» vispirms ir spiests ar niknām vārsmām aizdzīt nelabo omu, tikai tad viņš var iegūt kaut cik prieka, un pat Goldsmits, kas visnotaļ ir jautras dabas cilvēks, ieslīgst elēģiskā noskaņojumā, kad viņš mums sava poēmā «Deserted Vil-lage» tik jauki un tai pašā laikā tik skumīgi attēlo zaudēto paradīzi, kuru viņa Traveller^17 meklē pa visu pasauli.

Es nešaubos, ka atrastos arī možākā rakstura darbi un līksmes pilni dzejoļi, kurus varētu pretstatīt manis minētajiem piemēriem, tomēr šādu darbu lielākā un ari labākā daļa neapšaubāmi attiecas uz senāku periodu, bet jaunākie, kurus varētu tiem pieskaitīt, tapat vairāk sliecas uz satīru, tie ir dzēligi un pauž ārkārtīgi nicinošu attieksmi pret sievietēm.

Tātad šie iepriekš jau vispārīgos vilcienos raksturotie melanholiskie dzejoļi, kas ir dziļi kaitīgi cilvēka dabai, mums bija vismīļākie, un mēs tos vērtējām augstāk par visiem citiem, turklāt katrs tajos meklēja noskaņu, kas visvairāk atbilda viņa raksturam: cits vieglas elēģiskas skumjas, bet cits atkal melnu izmisumu, kas atsakās no visa. Dīvainā kārtā mušu tēvs un skolotājs Šekspīrs, kas prot izraisīt tik dzirkstošu jautrību, vēl pastiprināja mūsos šo drūmo noskaņojumu. Hamlets un viņa monologi gluži kā rēgi nedeva miera jauno ļaužu prātiem. Katrs zināja no galvas ievērojamākās vietas un labprāt tās deklamēja, un ikviens iedomājās, ka viņam ir tiesības būt tikpat melanholiskam kā dāņu princim, kaut gan nevienam nebija rādījies tēva gars, neviena tēvs nebija bijis karalis, ko būtu vajadzējis atriebt.

Tai visai šai grūtsirdībai netrūktu arī īsteni atbilstošas vides, tad Osians mūs aizvilināja lidz Tūles^94 vistālāka-

jam nostūrim; mēs klīdām pa pelēku, bezgalīgu klajotni, kur no zemes rēgojas laukā apsūnojuši kapakmeņi, mums apkārt līgojās baismīga vēja locīta zāle, bet debesis virs galvas bija aizsegtas bieziem mākoņu vāliem. Mēness gaismā šī Kaledonijas nakts^95 beidzot pārtapa par dienu: mums visapkārt lidinājās kritušu varoņu un izdzisušu meiteņu gari, un beidzot mēs pat iedomājāmies, ka patiesi redzam Lodās rēgu^96 viņa briesmīgajā izskatā.

Nonācis šādas stihijas vara, šādā apkārtnē iekļauts, aizraudamies ar šādu literatūru un to studēdams, neapmierinātu kaislību mocīts, nesaņemdams nekāda ārēja stimula nozīmīgākai darbībai, nesaredzēdams nākotnē neko citu kā tikai iespēju kaut kādi noturēties garlaicīgajā, garīgi tukšajā pilsoniskajā dzīvē, cilvēks savā drūmajā augstprātībā pierada pie domas, ka viņš pats pēc savas vēlēšanās var aiziet no dzīves, ja tā viņam vairs nav pa prātam, un tas viņam palīdzēja ar pūlēm paciest ikdienas likstas un garlaicību. Sis noskaņojums bija kļuvis vispārējs, un tieši tādēļ «Vertera» ietekme bija tik liela, ka tas visur atrada dzirdīgas ausis un tajā atklāti un labi uztveramā veidā bija atspoguļota jauniešu slimīgas apmātības iekšējā būtība. Cik labi pazīstama angļiem bija ši nelaime, to pierada šādas nedaudzas zīmīgas rindas^97, kas uzrakstītas pirms «Vertera» publicēšanas:

To griefs congenial prone,

More wounds than nature gave he knew.

While misery's form his fancy drew

In dark ideal hues and horrors not its own.

Pašnāvība ir tāda cilvēka dabas īpatnību izpausme, ka par to ir jādomā ikvienam un, lai arī cik daudz par to jau Initu spriests un prātots, katrā laikposmā tomēr pie ši jautājuma ir jāatgriežas arvien no jauna. Monteskjē saviem varoņiem un izciliem cilvēkiem piešķir tiesības doties nāvē^98 pašiem pēc saviem ieskatiem, sacīdams, ka ikvienam esot jāļauj savas traģēdijas piekto cēlienu pabeigt tur, kur viņam patīkot. Šeit tomēr nav runa par tādām personām, kas aizvadījušas darbīgu un nozīmīgu mūžu, ziedojušas savas dzīves dienas darbam lielas valsts labā vai ari cīņai par brīvību; šādiem cilvēkiem laikam gan neviens ari neņems ļaunā, ja viņi savām iedvesmotājām idejām tieksies sekot arī viņpasaulē, tiklīdz tās būs nozudušas no zemes virsas. Mēs šeit domājam cilvēkus, kuriem,

mierīgi pavadot laiku, dzīve ir kļuvusi nepanesama aiz bezdarbības un pārspīlētām prasībām pašiem pret sevi. l a kā arī es esmu atradies šādā stāvoklī un vislabāk zinu, ķildas mokas pārcietu un cik daudz pūļu man prasīja atbrīvošanās no tām, tad negribu slēpt, ka nodevos visai nopietnām apcerēm par to, kādu pašnāvības veidu izvēlēties.

Tas ir tik pretdabiski, ka cilvēks tiecas atbrīvoties pats no sevis, ne tikai savainodams, bet pat iznīcinādams sevi, ka viņš bieži vien ņem palīgā mehāniskus līdzekļus, lai paveiktu savu nodomu. Kad Ajakss" metas uz sava zobena, tad pēdējo pakalpojumu viņam izdara paša ķermeņa svars. Kad karavīrs prasa no sava ieroču nesēja 10°, lai tas neļauj viņam krist ienaidnieka rokās, tad arī viņš nodrošinājumam izmanto ārēju spēku, tikai šai gadījumā tas ir morāls, nevis fizisks spēks. Sievietes savu izmisumu mēģina remdēt vēsajos ūdeņos, un tāds visai mehānisks līdzeklis kā šaujamais prasa vismazākās pūles un garantē visdrīzāko nodoma īstenojumu. Pakāršanos cilvēki labprāt neizvēlas, tāpēc ka šādu nāvi nemēdz dēvēt par cildenu. Anglijā šis pašnāvības veids sastopams biežāk, jo tur ļaudis jau no bērna kājas pieraduši redzēt, ka daudzus soda pakarot, turklāt šis soda veids tur nebūt nav apkaunojošs. Indējoties vai pārgriežot vēnas, no dzīves var šķirties lēnām, bet kāda karaliene, kas savu mūžu bija aizvadījusi greznībā un izpriecās, izvēlējās sev visrafinētāko, ātrāko un sevis īsti cienīgu pašnāvības veidu, kas turklāt arī sagādāja vismazāk sāpju: viņa ļāva sevi sakost odzei. Tie visi tomēr ir ārēji palīglīdzekļi, ienaidnieki, ar kuriem cilvēks noslēdz savienību pats pret sevi.

Pārdomādams visus šos pašnāvības veidus un vēl tālāk meklēdams piemērus vēsturē, es starp tiem, kuri paši bija padarījuši sev galu, neatradu neviena cita, kas ar šādu rīcību vēl būtu apliecinājis tādu gara brīvību un diženumu kā ķeizars Oto^101. Cietis neveiksmi kaujas laukā, bet nemaz vēl nebūdams galīgi sakauts, viņš savas valsts labā, kura zināmā mēra jau atradas viņa varā, kā arī lai saudzētu daudzu tūkstošu pavalstnieku dzīvības, nolemj šķirties no šīs pasaules. Kopā ar draugiem viņš naktī sarīko jautras dzīres, bet otra rītā viņu atrod ar asu dunci krūtīs, kuru viņš tur ietriecis pats ar savu roku. Vienīgi šāda rīcība man šķita atdarināšanas cienīga, un e.s pārliecināju sevi, ka cilvēkam, kurš nespēj rīkoties tā kā Oto,

nav tiesību brīvprātīgi doties uz viņpasauli. Sī pārliecība gan mani nepasargāja nedz no apņemšanās doties nāvē, nedz arī no uzmācīgas pašnāvības idejas, kura tajos brīnišķīgajos miera laikos bija ieperinājusies dīkdienīgo jauniešu smadzenēs. Manā diezgan plašajā ieroču kolekcijā atradās arī vērtīgs, asi uztrīts duncis. To es katru vakaru noliku pie savas gultas un, pirms vēl nebiju nopūtis sveci, mēģināju, vai man izdosies iedzīt aso smaili savās krūtīs paris collu dziļumā. Tā kā tas tomēr nekad neizdevās, tad beigu beigās sāku pats par sevi smieties, atmetu visus hipohondriskos untumus un nolēmu palikt dzīvs. Lai atgūtu možu noskaņojumu, man vajadzēja sarakstīt kādu poētisku darbu, kurā būtu izteiktas visas izjūtas, domas un nojausmas, kādas man bija radušās sakarā ar šo svarīgo jautājumu. Sai nolūkā es sakopoju ieceres, kuras jau pāris gadu bija nodarbinājušas manu prātu^102, centos spilgti atsaukt atmiņā gadījumus, kuri mani bija visvairāk nomākuši un satraukuši, tomēr to visu nekādi neizdevās konkretizēt, jo man trūka atbilstoša notikuma, fabulas, kurā iemiesot atsevišķos elementus.

Pēkšņi es izdzirdēju vesti par Jeruzalema nāvi un tūlīt pēc vispārējām baumām saņēmu arī sīkas un precīzas ziņas par šo notikumu; tai pašā brīdī man arī kļuva skaidrs «Vertera» plāns: detaļas saplūda no visām pusēm un kļuva par stingru masu gluži tāpat kā traukā ieliets ūdens, kas, teju, teju atrodoties sasaluma stadijā, no vismazākā satricinājuma pārvēršas par cietu ledu. Paturēt šo savdabīgo ieguvumu, radīt savā iztēlē darbu ar tik nozīmīgu un daudzveidīgu saturu un izstrādāt visas tā daļas — šis uzdevums man nāca tieši īstā laikā arī tāpēc, ka es jau atkal biju nokļuvis visai mokošā situācijā, kas deva vēl mazāk cerību nekā iepriekšējās un nesolīja neko citu kā tikai nepatikšanas un sarūgtinājumus.

Ja mēs tiekam iesaistīti jaunās attiecībās, kurās īsti neorientējamies, tad tas ir tīrais posts; mēs tad bieži vien paši pret savu gribu esam spiesti izrādīt neīstu līdzjūtību, mūs nomoka šāda stāvokļa nepilnība, tomēr mēs nespējam nedz atrast līdzekli, kā to padarīt pieņemamāku, nedz arī tikt no tā vaļā.

Laroša kundze savu vecāko meitu bija aizprecinājusi uz Frankfurti; viņa bieži brauca turp ciemos, tomēr nespēja īsti pierast pie apstākļiem, ko pati bija izvēlējusies. Viņa necentās iejusties iespējami labi vai arī izdarīt kā*

das pārmaiņas, bet nodevās pastāvīgām žēlabām, tā ka riti patiešām varēja domāt, ka viņas meita ir nelaimīga, kaut gan nebūt nebija redzams, kur šī nelaime slēpjas, jo jaunajai kundzei nekā netrūka un vīrs viņai nekā neliedza. Mani turklāt šai mājā labi uzņēma, un es tur nācu saskarē ar visu ģimenes paziņu pulku, kurā ietilpa cilvēki, kas vai nu bija veicinājuši šīs laulības, vai arī novēlēja jaunajam pārim laimīgi sadzīvot. Svētās Leonharda baznīcas dekāns Dumeics man uzticējās, un mēs pat sadraudzējamies. Viņš bija pirmais katoļu garīdznieks, ar kuru es nonācu ciešākā saskarē un kurš, būdams cilvēks ar visai gaišu prātu, lieliski prata man daudz ko pastāstīt par visvecākās baznīcas ticību, paražām, ārējām un iekšējām attiecībām. Es vēl labi atceros kādu skaisti noaugušu, kaut gan ne vairs jaunu dāmu, kuru sauca par Servjēru. Tur ari iepazinos ar Alezinu-Sveiceru ģimeni, ka ari ar citām ģimenēm, un manas draudzīgās attiecības ar to dēliem turpinājās vēl ilgi; tā nu es svešu cilvēku pulkā pēkšņi jutos kā savējo vidū un tiku iesaistīts viņu nodarbībās, izpriecās un pat dievlūgšanās. Manas agrākās attiecības ar jauno kundzi, pret kuru es izturējos kā pret savu māsu, tadas pašas bija arī pēc laulībām; mēs abi bijām vienā vecumā, un visa šajā sabiedrībā es biju vienīgais, kas viņai vēl atgādināja it kā tālu atbalsi no tās garīgās sfēras, pie kuras viņa bija pieradusi kopš bērnības. Starp mums joprojām valdīja bērnišķīga uzticība, un, kaut gan mūsu attiecības nebija kaislības caurstrāvotas, tās tomēr kļuva diezgan mokošas, jo viņa arī neprata iejusties sava jaunajā vidē; no gaišās Erenbreitštei-nas ielejas, kur bija pavadījusi bezbēdīgu jaunību, viņa bija atvesta šurp šajā drūmajā tirgotājā mājā, kur gan netrūka materiālu labumu, bet kur viņai tūlīt arī vajadzēja uzņemties pamātes pienākumus pret vairākiem bērniem. Šajās daudzējādajās jaunas ģimenes attiecībās šķitu iesaistīts ar varu, nespēdams tajās nedz īsti iejusties, nedz arī kaut ko palīdzēt. Kad visi dzīvoja mierā un saticībā, tad viss likās pats par sevi saprotams, bet, tiklīdz gadījās kāds nepatīkams starpgadījums, tā katra ķildnieku puse griezās pēc palīdzības pie manis, taču es ar savu dzīvo līdzdalību gan laikam nodarīju vairāk ļaunuma nekā labuma. Nepagaja necik ilgs laiks, un man šāds stāvoklis kļuva nepanesams, likās, ka viss īgnums par dzīvi, kas cēlās no šādām pusīstenām attiecībām, nomāca mani

divkārt un trīskārt smagi, un man vajadzēja ar varu sevi piespiest atbrīvoties ari no tām.

Jeruzalema nāve, kuras cēlonis bija viņa nelaimīgā mīlestība pret drauga sievu, uzpurināja mani it ka no miega, un, tā ka es nevērtēju tikai no vērotāja pozīcijām to, kas bija noticis ar viņu un mani, bet mani dziļi satrauca līdzīgie apstākļi, kādos atrados patlaban, tad darbā, pie kura tagad ķēros, es iepludināju visu savas dvēseles kvēli, kas nepazīst atšķirības starp poētisko un īsteno. Es pilnīgi izolējos no ārpasaules, pat draugiem aizliedzu mani apciemot un ari no savas iekšējās pasaules izslēdzu visu, kas neattiecās tieši uz darbu. Turpretī sakopoju visu, kam vien bija kāds sakars ar manu ieceri, domas vēlreiz pārstaigāju savu neseno dzīvi, kuras saturs vēl nebija ietverts nevienā dzejdarim. Šādos apstākļos, pēc tik ilgas un slepenas gatavošanās es «Verteru» uzrakstīju četrās nedēļās, pie kam iepriekš nebiju nedz uzmetis visa darba shēmu, nedz ari izstrādājis kādu atsevišķu daļu.

Manā priekšā tagad atradas tikko kā pabeigtais manuskripta melnraksts, kurā bija izdarītas nedaudzas korektūras un izmaiņas. Tas tūlīt tika ari sabrošēts, jo iesējums rakstiskam darbam kalpo tāpat kā ietvars gleznai: tūlīt kļūst labāk redzams, vai tas ir jau gatavs veikums. Tā kā es šo grāmatiņu rakstīju pusneapzināti, gluži kā mēnessērdzīgais, tad, no jauna to pārlasot, lai kaut ko vēl mainītu vai labotu, tā manī paša radīja izbrīnu. Cerībā, ka pēc kāda laika, kad es to jau varēšu aplūkot it kā no zināma attāluma, man vēl ienāks prātā šis tas tāds, kas darbu uzlabos, es to devu lasīt saviem jaunākajiem draugiem, un panāktais efekts bija vēl jo spēcīgāks tāpēc, ka pretēji savam paradumam iepriekš nevienam nebiju neko stāstījis, nedz ļāvis nojaust savu ieceri. Ari šai gadījumā pats materiāls īsteni bija tas, kas radīja interesi, un tā nu iznāca, ka manu draugu noskaņojums bija tieši pretējs manējam, jo man šis darbs vairāk nekā jebkurš cits palīdzēja atbrīvoties no vētrainās stihijas, kas mani varmācīgi bija mētājusi šurpu turpu kā paša, ta ari citu vainas deļ, gan gadījuma pēc, gan arī sakarā ar izvēlēto dzīves veidu, gan iepriekšēja nodoma, gan pārsteidzības, gan stūrgalvības, gan piekāpības rezultātā. Es gluži ka pēc pamatīgas grēksūdzes atkal jutos priecīgs un brīvs un biju it ka saņēmis tiesības sākt jaunu dzīvi. Vecum vecais pašmāju dziedniecības līdzeklis šoreiz bija lieliski

noderējis. Cik ļoti es, pārvērzdams īstenību poēzijā, biju atvieglojis savu sirdi un ieguvis jaunu skaidrību, tikpat liela inērā mani draugi sajauca sev prātus, domādami, ka poēziju vajag pārvērst īstenībā, proti — atdarināt romāna nolikumus un arī pašiem šauties nost; noskaņojums, kas sākumā valdīja tikai starp nedaudziem, vēlāk ārkārtīgi izplatījās, un tapec šī grāmatiņa, kas man pašam tik ļoti bija nākusi par svētību, tika atzīta par sevišķi kaitīgu.

Viss ļaunums un nelaime, ko mans romāns esot nodarījis, nejauša gadījuma pēc gandrīz vai tika jau iepriekš novērsts, kad drīz pec tā rašanās tam draudēja iznīcināšana, un tas notika tā. Mērks nesen ka bija atgriezies no Pēterburgas. Ta kā viņš vienmēr bija aizņemts, tad man radās maz izdevības ar viņu parunāt un par savu «Ver-teru», kas man tik ļoti bija pieaudzis pie sirds, es viņam varēju pastāstīt tikai vispārīgos vilcienos. Reiz viņš mani apciemoja, un, tā kā viesis nelikās sevišķi noskaņots uz runāšanu, tad es viņu palūdzu paklausīties. Viņš apsēdas uz kanapeja, un es sāku lasīt priekšā savu sacerējumu vēstuli pēc vēstules. Kad es kādu brīdi biju tādā garā turpinājis, bet viņš vēl nekādas atzinības zīmes neizrādīja, sāku lasīt vēl patētiskāk; tad nu iedomājieties, kā man bija ap dūšu un cik satriekts es jutos, kad viņš kādās pauzes laikā pēkšņi noteica: «Nūja, ir jau tīri jauki,» — un, ne vārda vairs nebildis, aizgāja. Es vairs nevaldīju pār sevi; mani darbi man sagādāja gan prieku, bet pirmajā laikā es nespēju tos objektīvi novērtēt, tāpēc tagad biju pilnīgi pārliecināts, ka sižeta, intonācijas un stila ziņā, kas bija diezgan apšaubāmi izvēlēti, esmu krietni cirtis pār strīpu un sarakstījis kaut ko pilnīgi nepieļaujamu. Ja tuvumā būtu kurējies kamīns, tad es manuskriptu tūlīt būtu tur iemetis. Taču es saņēmos un aizvadīju vairākas mokošas dienas, līdz Mērks man beigu beigas atzinās, ka viņš tobrīd esot atradies visbriesmīgākajā stāvoklī, kādā vien cilvēks var nokļūt. Tāpēc viņš neko neesot nedz redzējis, nedz dzirdējis un nemaz nezinot, par ko manā manuskriptā ir runa. Pa to laiku Merka dzīve radušies sarežģījumi bija likvidēti, cik nu tos vispār varēja likvidēt; jateic, ka viņš savos labākajos gados bija tik pārpilns enerģijas, ka spēja tikt gala ar neiedomājamam grūtībām, un arī humors viņam atkal piemita, tikai tas bija kļuvis vel žultaināks nekā iepriekš. Viņš rupji izlamāja mani par to, ka biju nodomājis «Verteru»

pārstrādāt, un pieprasīja, lai dodu to iespiest tādu, kāds tas ir. Manuskripts tika tīri pārrakstīts, taču ilgi tas manās rokās nepalika, jo pavisam nejauši tai dienā, kad līksmi tika svinētas manas masas kāzas ar Georgu Slo-scru un māja mirdzēja svētku ugunīs, no Leipcigas pienāca Veiganda rakstīta vēstule^103, kurā viņš man lūdza kādu manuskriptu. Man šķita, ka šada sagadīšanās ir laba zīme, es «Verteru» aizsūtīju un biju ļoti apmierināts, kad saņemto honorāru pagalam neaprija paradi, kurus biju spiests ietaisīt «Geca fon Berlihingena» dēļ.

Sai grāmatiņai bija liela, pat milzīga ietekme un galvenokārt tāpēc, ka tā iznāca tieši istaja laika. Gluži tāpat kā nepieciešams tikai niecīgs gabaliņš gruzdošas posas, lai uzspridzinātu lielu minu, ta ari eksplozija, kas notika lasītāju vidū, bija tik spēcīga tāpēc, ka jaunā paaudze jau pati bija iedragājusi savus eksistences pamatus, bet šīs eksplozijas izraisītais satricinājums bija tik liels tālab, ka tagad nu ikviens klaji sāka paust pārspīlētas prasības, neapmierinātas kaislības un iedomātas ciešanas. No publikas nevar prasīt, lai ta gara radītu darbu arī uztvertu ar garu. Patiesībā lasītāju uzmanību, ka jau biju novērojis pie saviem draugiem, saistīja tikai saturs, pats materiāls, un turklāt atkal tika izvirzīta veca, aizspriedumainā prasība, kura bija radusies aiz cieņas, ko iedvesa drukāts vārds, proti — ka grāmatai jakalpo didaktiskam mērķim. Patiesi mākslinieciskam tēlojumam tomēr šāda mērķa nav. Tas neko neattaisno un neko nenosoda, bet likumsakarīgā secība attīsta cilvēka uzskatus un darbību, un šāds attēlojums tad arī noder lasītāja apgaismošanai un pamācīšanai.

Recenzijām es pievērsu maz uzmanības. Savu darbu biju paveicis, un tagad nu godājamo vērtētāju pašu ziņā palika tas, ka viņi tiks gala ar savējo. Mani draugi tomēr cītīgi vaca kritikas atsauksmes un, tā ka viņi par maniem ieskatiem bija vairāk informēti, tad krietni vien uzjautrinājās par tam. Nikolai publicētie «Jaunā Vertera prieki» 104 sagādaja mums izdevību dažadi izjokoties. Sis vispār kārtīgais cilvēks, kam bija pamatīgas zināšanas un diezgan lieli nopelni, toreiz jau bija sācis nonievāt un atmest kā nederīgu visu, kas nesaskanēja ar viņa domašanas veidu, jo to viņš, būdams garīgi visai aprobežots, atzina par vienīgi pareizo. Viņš nevarēja nociesties, nepamēģinājis tiīlit uzbrukt ari man, un ta viņa brošūra drīz vien nonāca

iiiiisu rokās. Man ļoti iepatikās ITodovecka 105 smalki izveidotā vinjete, un vispār jāteic, ka es šo mākslinieku jau agrāk ārkārtīgi cienīju. Nikolai savārstījums turpretī bija darināts it kā no nebalināta linu audekla, kuru cilvēki majas apstākļos cenšas noaust sevišķi rupju. Nesaprazdams, ka te nekas nav līdzams, ka Vertera ziedošā jaunība jau paša serdē ir itin ka tārpu izgrauzta, autors līdz 214. lappusei atstaj manu darbu mierā, bet, kad izmisušais cilvēks gatavojas doties nāvē, tad tālredzīgais psihiatrs pamanas nolikt savam pacientam pa rokai ar vistas asinīm pielādētu pistoli, tā ka iznāk pretīgs teātris, bet, par laimi, nekas ļauns nenotiek. Lote kļūst par Vertera sievu, un beigas visi ir apmierināti.

Tik daudz es vēl no visa ta atceros, jo vēlāk šo sacerējumu nekad vairs neesmu redzējis. Vinjeti es izgriezu un pievienoju savām mīļākajām vara gravīrām. Pēc tam es klusā un nevainīgā atriebībā uzrakstīju satīrisku dzejoli «Nikolai pie Vertera kapa», kuru tomēr šeit nevaru citēt. Šai sakarībā atkal pamodas mana tieksme uz dramatizēšanu. Es prozā sacerēju Lotes un Vertera dialogu, kas padevās diezgan nerātns. Tur Verters gauži sūdzas, ka šķiršanās no dzīves, ņemot palīgā vistas asinis, tik slikti beigusies. Viņš gan palicis dzīvs, taču izšāvis sev acis. Tagad nu viņš ir izmisis, ka ir kļuvis par Lotes vīru, bet nevar savu sievu saredzēt, jo viņš labāk vēlētos skatīt viņas stāvu kopumā nekā ar tausti sajust maigas detaļas. Lote, kādu mēs viņu pazīstam, arī nav sevišķi apmierināta ar aklu vīru, un nu abiem rodas izdevība pamatīgi izlamāt Nikolai par to, ka viņš neaicināts jaucies citu darīšanās. Dialogs bija laba humora caurausts, un tajā, itin ka skaidri paredzot nākotni, bija attēloti Nikolai neveiksmīgie un augstprātīgie mēģinājumi nodarboties ar jautājumiem, kas nebija viņam pa spēkam; vēlāk tie viņam pašam un citiem sagādaja tikai nepatikšanas, ta ka beigu beigas, lai gan šim vīram bija patiesi nopelni, neviens pret viņu kā literātu vairs nejuta cieņu. Šā humoristiskā dialoga orģināls nekad netika pārrakstīts un jau kopš daudziem gadiem ir pagaisis. Man šis nelielais darbiņš bija ļoti mīļš. Traģikomiskā situācija, kādā atradās abi jaunieši, ne tikai nepavajinaja, bet vēl kāpināja viņu tīrās un kvēlās mīlas jūtas. Viņu attiecībās strāvoja dziļš maigums, un arī pret savu pretinieku viņi neizturējās asi, bet tikai ar humoru. Ne gluži tik pieklājīgā stila es liku

runāt pašai grāmatiņai, kas, atdarinādama kādu vecu ziņģi, izteicās šādiem vārdiem:

Viņš mani pe| un nolamā,

Bet velti meli deldē;

Nebūt nav ūdens vaina tā.

Ja neproti tu peldēt.

Kas priesteri un viņu lāsts?

Tik liekulīgas pļāpas!

Kam nesaprotams šķiet mans stāsts,

Lai labāk lasīt mācās.

Tā kā biju sagatavojies uz visādiem uzbrukumiem «Ver-teram», tad daudzie iebildumi mani nemaz nesarūgtināja, taču es nebiju domājis, ka neciešamas mokas man sagādās līdzjūtīgas un labvēlīgas sirdis, jo neviens pat nemēģināja pateikt dažus labus vārdus par pašu grāmatiņu, kada nu ta reiz bija, bet visi tiecās uzzināt, kas attēlotajos notikumos ir patiess. Tas mani ļoti sadusmoja, un bieži vien manas atbildes bija visai nepieklājīgas. Lai sniegtu patiesu atbildi uz šādu jautājumu, man savu darbu, kurš bija prasījis tik ilgas pārdomas par to, kā daudzos atsevišķos elementus padarīt poētiski vienotus, vajadzētu atkal saskaldīt un izjaukt ta formu, bet tas taču atsevišķās sastāvdaļas ja arī gluži neiznīcinātu, tad vismaz izkaisītu un izkliedētu, da apdomā labāk, tad man tomēr nevajadzēja lasītājiem ņemt ļaunā šo ziņkārību. Jeruzalema liktenis bija radījis milzīgu sensāciju. Izglītots, simpātisks jauns cilvēks ar neaptraipītu vārdu, ievērojama garīdznieka un rakstnieka dēls, vesels un turīgs, pēkšņi bez jebkāda redzama iemesla šķīrās no šīs pasaules. Ikviens tagad vaicāja, kā tas varējis notikt; kad kļuva zināms par nelaimīgo mīlestību, tas satrauca visus jauniešus, bet, kad sāka runāt par sīkajām nepatikšanām, kuras viņam atgadījušās augstākajā sabiedrībā, tad tas sacēla kājās visu vidusšķiru, un katrs nu gribēja saņemt precīzas ziņas. Tad «Verterā» parādījās plašs māksliniecisks tēlojums, kurā ļaudis iedomājas saskatījuši šā jaunekļa dzīves un domāšanas veida atspoguļojumu. Notikuma vieta un galvenā persona atbilda īstenībai, un, tā ka izklāsts bija ļoti dabisks, tad lasītāji jutās pilnīgi informēti un apmierināti. Kad ielūkojās pamatīgāk, tad tomēr diezgan daudz kas nesaskanēja, un tagad nu tiem, kuri meklēja patiesību, bija krietni, ko noņemties, jo kritiska analīze vienmēr liek simtiem reižu šaubīties. Izdibināt visu līdz pašiem pamatiem tomēr nekādi nevarēja, jo

I.'is, ko es romānam biju pievienojis pats no savas dzīves un savām ciešanām, nebija atšifrējams, tāpēc ka es, kā jau nepazīstams jauns cilvēks, nedzīvoju gluži slepenībā, taču visai klusu.

Sava rakstnieka darba procesā es sapratu, cik izdevīgā stāvokli bija atradies mākslinieks, kuram tika dota iespēja radīt savu Veneru, apvienojot tajā vairāku skaistuļu vaibstus, tāpēc arī es atļāvos veidot savu Loti pēc vairāku jauku meiču izskata un rakstura īpašībām, kaut gan galvenajos vilcienos viņa atbilda tai, kura man bija vismīļākā. Tāpēc arī vērīgie lasītāji šai tēlā saskatīja līdzību ar dažādām sievietēm, un tām dāmām, kuras sevi varēja iedomāties par īsto, šis jautājums nemaz nebija tik vienaldzīgs. Sīs daudzās Lotes tomēr sagādāja man bezgalīgas mocības, tāpēc ka ikkatrs, kas vien uz mani paskatījās, tūlīt prasīja skaidru atbildi, kur mīt īstenā. Es, tāpat kā Nātans^106, mēģināju izlīdzēties ar trim gredzeniem, taču šāds paskaidrojums gan laikam ir piemērotāks augstākām būtnēm, jo nedz ticīgos, nedz arī lasītāju pulku las neapmierināja. Es cerēju, ka ar laiku tikšu vaļa no šādas nepatīkamas tirdīšanas, taču no tās man nebija miera visu mūžu. Es mēģināju glābties, ceļodams inkognito, taču arī šis nodoms pēkšņi tika izjaukts, un tā nu nelielās grāmatiņas autors, ja arī viņš patiešām bija izdarījis kaut ko nepareizu un kaitīgu, saņēma par to pilnīgi pietiekamu un pat pārāk bargu sodu tādējādi, ka nekur nevarēja izbēgt no ļaužu uzmācības.

Sa iemesla pēc juzdamies dziļi nomākts, viņš ārkārtīgi skaidri saskatīja, ka autorus un publiku šķir nepārejams bezdibenis, taču, par laimi, nevienam no viņiem tas nav zināms. Cik veltīgi tāpēc bija visi priekšvārdi, to viņš jau sen bija sapratis, un patiesi: jo vairāk kāds cenšas paskaidrot savus nolūkus, jo lielāks sajukums ar to rodas. Lai nu autors ievadā runā, cik grib, publika arvien tomēr turpinās izvirzīt viņam tās pašas prasības, kuras viņš jau bija mēģinājis noraidīt. Es jau agri iepazinu vēl kādu lasītājiem piemītošu līdzīgu īpatnību, kas īpaši komiski izpaudās to lasītāju izteikumos, kuri savus spriedumus liek iespiest. Viņi dzīvo maldīgā pārliecībā, ka rakstnieks, radīdams savu darbu, kļūst par viņu parādnieku un tālu atpaliek no tā, ko viņi patiesībā ir gribējuši un gaidījuši, kaut gan vēl īsi pirms mūsu darbu ierau-dzīšanas viņiem nebija ne jausmas par kaut kā tāda

eksistenci vai tikai iespējamību. Ja nu to visu atstājam pie malas, tad lielākā laime vai ari nelaime bija tā, ka ikviens vēlējās kaut ko uzzināt par šo dīvaino, jauno autoru, kurš bija izvirzījies tik negaidīti un pārdroši. Ļaudis gribēja viņu redzēt, ar viņu runāt, tālumā dzīvojošie kaut vai dzirdēt kaut ko par viņu, un tā nu viņam radās milzīgs apmeklētāju pieplūdums, kas reizēm iepriecināja, reizēm nogurdināja un turklāt nekad neļāva koncentrēties. Bet viņam taču bija diezgan daudz iesāktu darbu, to būtu pieticis vairākiem gadiem, ja vien viņš tiem varētu nodoties ar senāko mīlestību; taču viņš no klusuma, krēslainības un nakts stundu vientulības, kas veicina tīru mākslās darbu rašanos, tika izdzīts kņadas pilnajā dienas gaismā, kur cilvēks pazūd ļaužu drūzmā un kur viņu maldina gan iejūtība, gan salta novēršanās, gan slavināšana, gan pelšana, tāpēc ka šī ārpasaules iedarbība nekad nesaskan ar mūsu iekšējas kultūras attīstības etapiem un, nespēdama atnest nekādu labumu, var tikai kaitēt.

Vairāk par visiem ikdienas traucēkļiem autoram tomēr lielākus darbus izstrādāt un pabeigt neļāva kaislība, kas toreiz bija pārņēmusi literātu sabiedrību, — ikviena kaut cik nozīmīga dzīves notikuma dramatizēšana. Ko šis speciālais vārds (jo toreizēja radošo cilvēku sabiedrībā tas tāds bija) īsteni nozīmēja, to es tagad paskaidrošu tuvāk. Sanākuši kopā un pavadīdami laiku asprātīgās sarunās, mēs pieradinājāmies ietvert materiālu acumirklīgās, īsās ainiņās un tādējādi to saskaldīt, kaut gan citkārt būtu centušies savakt visu vienkop, lai izveidotu no tā plašākas kompozīcijas. Kāds atsevišķs, vienkāršs notikums, naivi izteikts vai muļķīgs vārds, kāds pārpratums, paradokss, asprātīga piezīme, kāda atsevišķa cilvēka īpatnības vai ieradumi, pat svarīga izteiksme, kas pamanīta kāda klātesošā sejā, un vēl visādi atgadījumi, kādi vien sastopami raibajā un trokšņainajā dzīvē, — viss tika attēlots dialoga, katehēzes, raitas darbības, lugas formā, dažkārt prozā, bet visbiežāk tomēr dzejā.

Šajos vingrinājumos, kuriem nodevāmies bez kādaspie-pūles un ar milzīgu aizrautību, izpaudās mūsu dramatiski poētiskais domāšanas veids. Priekšmetus, notikumus un personas mēs atstājām tādus, kādi tie bija paši par sevi vai ari visās to savstarpējās attiecībās; mēs tikai mēģinājām tos skaidri uztvert un dzīvi attēlot. Jebkuram spriedumam — labvēlīgam vai nelabvēlīgam — vajadzēja dzī-

vas formas atainoties skatītāja acu priekšā. Šāda veida literāro produkciju varētu nosaukt £ar dzīvām epigram-ii 111, kas nebija asas un dzēlīgas, bet kur bija bagātīgi saskatāmi trāpīgi attēloti raksturīgi vaibsti. «Gadatirgus»107 ir šādu epigrammu kopums vai drīzāk krājums. Visas tur sastopamās maskas attēlo patiesus mūsu tā-I.lika sabiedrības locekļus vai vismaz ar viņiem kaut kādi saistītas un viņiem diezgan labi pazīstamas personas; taču šīs mīklas patiesā jēga vairumam ļaužu palika apslēpta — visi smejas, bet tikai nedaudzi zināja, ka uzjautrinās paši par savam īpašībām. «Prologs Barla jaunākajām atklāsmēm» 108 jau pārstāv citāda rakstura darbus; paši mazākie šāda veida sacerējumi atrodami jauktu dzejoļu kopojumos, ļoti daudzi noklīduši kur kurais un pazuduši, daži no tiem, kas vel palikuši, nav vairs publicējami. Taču ari ta daļa, kas lika izdota, vēl jo vairāk uzurdīja publiku un kāpināja ziņkāri par autoru; rokrakstā izplatītās vārsmas savukārt ielīksmoja tuvāko draugu pulku, kas kļuva arvien plašāks. Doktors Bārts, kas tolaik dzīvoja Gīscnā, apciemoja mani un arēji likās pieklājīgs un labsirdīgs; viņš par «Prologu» runāja ar humoru un vēlējas nodibināt draudzīgas attiecības. Mēs, jaunie ļaudis, tomēr ari turpmāk nepalaidām garām nevienas svinības, klusībā neuzjautrinādamies par citu cilvēku savdabibām, kuras bijām ievērojuši un veiksmīgi attēlojuši.

Jaunajam autoram nebūt nesagādāja nepatiku tas, ka viņu tagad apbrīno kā meteoru literatūras laukā, tomēr viņš sirsnīgā vienkāršība labprāt gribēja parādīt savu cieņu tēvzemes uzticamākajiem vīriem, no kuriem pirmām Kārtām nakas minēt lielisko Justu Mēzerul09. Sa izcilā cilvēka nelielie patriotiska satura raksti jau pirms vairākiem gadiem bija iespiesti Osnabrikas «Inteliģences Avīzē», un mani ar tiem iepazīstināja Herders, kas nepalaida garām nevienu kaut cik nozīmīgu sava laika parādību, bet it īpaši drukātu vārdu. Māzera meita Foigta kundze nodarbojas ar šo periodikā izkaisīto rakstu kārtošanu. Mēs nevarējām vien sagaidīt, kad tie paradīsies atsevišķā izdevumā, un es nodibināju ar šo dāmu pazīšanos, lai ar savu patieso interesi apliecinātu, ka šie iedarbīgie raksti, kas paredzēti noteiktam lasītāju lokam, kā atura, ta ari formas ziņā var būt noderīgi un nest svētību itin visiem. Foigta kundze un viņas tēvs šos nebūt

vairs tik nepazīstamā svešinieka izteikumus uzklausīja visai labvēlīgi, jo tie šimbrīžam izkliedēja bažas, kas viņiem bija radušās.

Sājos nelielajos rakstos, kas sacerēti ar vienu ievirzi un tāpēc kopā veido saliedētu veselumu, īpaši ievērības cienīga un slavējama ir dziļā pilsoņu dzīves pazīšana. Mēs redzam, ka valsts iekārta sakņojas pagātnē un vēl joprojām ir dzīva. No vienas puses, stingri tiek ievērotas vecas paražas, bet, no otras puses, nav iespējams aizkavēt notikumu virzību un apstākļu pārmaiņas. Vienā vietā baidās ieviest derīgus jauninājumus, bet kādā cita atkal priecājas par visu jauno arī tad, ja tas ir nevajadzīgs un pat kaitīgs. Bez jebkādiem aizspriedumiem autors izskaidro kārtu attiecības, kā arī pilsētu, apvidu un ciemu savstarpējās saiknes. Mēs uzzinām, kadas katram ir privilēģijas un kādi to tiesiskie pamati, mums liek paskaidrots, kas veido valsts pamatkapitālu un cik lielus procentus tas ienes. Mēs iepazīstamies ar īpašumu un tā priekšrocībām, bet reizē arī ar nodokļu sistēmu un dažādajiem trūkumiem; pēc tam mums tiek izskaidroti dažādie peļņas iegūšanas veidi, un šeit atkal senākie laiki tiek salīdzināti ar jaunākajiem.

Mēs redzam, ka Osnabrika, kā jau Hanzas savienības pilsēta, senatnē ir izvērsusi rosīgu tirdzniecisku darbību. Ievērojot to laiku apstākļus, tai ir bijis ļoti izdevīgs un labs ģeogrāfiskais stāvoklis: tā var iepirki lauksaimniecības produktus un neatrodas arī pārāk tālu no jūras, tāpēc izmanto tirdzniecībai jūras ceļus. Bet tad, vēlākajos laikos, tā jau atrodas dziļi valsts vidienē un arvien vairāk tiek norobežota un izslēgta no juras tirdzniecības. Kā tas noticis, to Mēzers ilustrē visai daudzpusīgi. Viņš stāstā par konfliktiem starp Angliju un piekrastes zemēm, ostam un valsts vidieni; šeit tiek parādītas to ļaužu priekšrocības, kuri dzīvo tuvu jūrai, un izteikti nopietni ierosinājumi, kā valsts vidienes iedzīvotāji arī varētu no tam kaut ko gūt. Tālāk mēs diezgan daudz uzzinām par amatiem un arodiem, kā tos vēlāk izspiedušas fabrikas un kā amatnieku eksistences pamatus iedragājuši uzpircēji; vienas nozares pagrimuma vietā nāk citas uzplaukums, kam ir dažādi cēloņi, un tālāk mēs redzam, ka šis uzplaukums atkal kļūst par cēloni jaunam pagrimumam, un ta tas turpinās mūžīgi, šo apli ir grūti pārraut, tomēr drosmīgais valsts pilsonis to attēlo tik skaidri, ka vēl ro-

dits cerība no tā izkļūt. Autors mums ļauj pamatīgi iepa-✓ iIies ari ar visai īpatnējiem apstākļiem. Nedz viņa ierosinājumi, nedz padomi nav no gaisa grābti, tomēr bieži tie ir nerealizējami, un tāpēc ari viņš savam rakstu krājumam ir devis nosaukumu «Patriotiskas fantāzijas», kaut gan viss, par ko tur ir runa, turas īstenības un iespējamības robežas.

Tā kā visa sabiedriskā dzīve balstās uz ģimenes dzīvi, tad autors arī tai velti daudz uzmanības. Par viņa nopietno un arī humoristisko vērojumu objektiem kļūst pārmaiņas tikumos un paražas, apģērbā, ēdienā, mājas dzīvē, audzināšanā. Ja gribētu dot pilnigu pārskatu par jautājumiem, kuriem Mēzers pieskaras, tad vajadzētu sagrafēt iedaļās visu, kas notiek pilsoniskajā pasaulē un morāles sfērā. Un materiāla izklāsts patiesi ir apbrīnas vērts. Cilvēks, kas pilnīgi nodevies valsts darbam, raksta nedēļas laikrakstam, lai runātu ar tautu un ikvienam pareizi un labi uztverami izskaidrotu sapratīgas un labvēlīgas valdības rīcību un pasākumus, turklāt viņš to nedara pamācoši, bet izmanto dažadas izteiksmes formas, kuras varētu saukt par poētiskam un kuras noder ari par labas retorikas paraugu. Autors vienmēr lieliski orientējas izraudzītajā tematā un par nopietniem jautājumiem prot izteikties viegli humoristiskā stilā; viņš runā, pa pusei aizslēpies te aiz vienas, te aiz kādas citas maskas, te atkal pats savā vārdā, vienmēr visu izanalizēdams un izšķetinādams līdz galam, turklāt vienmēr ir jautrs, vairāk vai ma-zak ironisks, viscaur lietpratīgs, taisnīgs, labvēlīgi noskaņots pret citiem, dažkārt ari parupjš un straujš, un tas viss ir tik lieliski samērots, ka vienlaikus jāapbrīno autora gars, prāts, izteiksmes vieglums, ka ari viņa izveicība, gaume un raksturs. Viņa spējas izraudzīties visiem vajadzīgu un nozīmīgu tematiku, izpratnes dziļums, redzesloka plašums, veiksmīgais izklāsts, kā arī īsts un dzirkstošs humors ļauj man viņu salīdzināt vienīgi ar Fran-klinu.

Sis cilvēks mums iedvesa bezgalīgu bijību un dziļi ietekmēja jaunatni, kas arī vēlējās kaut ko krietnu paveikt un patlaban dzīrās ķerties pie īstena darba. Mēs domājam, ka izklāsta formas ziņā spētu viņam līdzināties, bet kurš gan varēja iedrošināties cerēt, ka spēs tikt gala ar tik bagātīgu saturu un tik brīvi apstrādāt visnepakļāvīgākās tēmas?

Taču mušu skaistākais un jaukākais sapnis, no kura nedrīkstam atteikties, kaut arī tas mums dzīvē sagadā daudz ciešanu, ir tieši tas, ka visu, ko cienījam un godājām, mēs vēlamies iespējami pilnīgi apgūt un tiecamies ari paši radīt kaut ko līdzīgu.

Četrpadsmitā grāmata

Vienlaikus ar kustību, kas izplatījās publikā, radās an kada cila, kura autoram bija varbūt pat nozīmīgākā, tāpēc ka tā norisinājās viņa tuvākajā vidē. Senākie draugi^110, kuri jau manuskriptā bija iepazinušies ar sacerējumiem, kas tagad izraisīja tik lielu ievērību, un tāpēc daļēji izjuta tos it ka pašu darbus, bija sajūsmināti par labajiem panākumiem, kurus viņi jau diezgan drosmīgi bija paredzējuši. Viņiem pievienojas jauni domubiedri, it īpaši tādi cilvēki, kuri ari paši sevī nomanīja radošus spēkus vai vēlējas ios modināt un attīstīt.

Pirmējo vidu sevišķi spilgti izcēlās un ipaši uzmanību saistīja Lenčs^1". Sa ievērojamā cilvēka ārieni vispārīgos vilcienos esmu jau attēlojis, tapat ari ar mīlestību pieminējis viņa humoristisko talantu; tagad gribu runāt par viņa raksturu, turklāt vairāk minot rezultātus nekā izvēršot tēlojošu stāstījumu, jo būtu neiespējami izstaigāt viņam lidzi pa visiem līkumotajiem dzīves ceļiem un likt lasitaja acu priekšā dzīvi atainoties viņa īpatnibam.

Lasītājam ir jau pazīstama tā tieksme uz pašrnocīšanu, kas tolaik bija pārņēmusi tieši izcilākos garus un naca modē tāpēc, ka nepastāvēja nedz ārēju apstākļu, nedz ari citu personu radīti spaidi. To, kas parastus cilvēkus, kuri nav raduši paši sevi novērtēt, nomoka tikai īsu laiku un ko viņi mēģina iespējami ātrāk izmest no prāta, izsmalcinātākie ļaudis turpretī izjuta ļoti asi, viņi tam pievērsa vairāk uzmanības un attēloja savus pārdzīvojumus rakstos, vēstulēs un dienasgrāmatās. Visstingrākās morāles prasības pret sevi un citiem tomēr apvienojās ar vislielāko nevērību savā rīcībā, un iedomība, kas radās tikai no paviršas sevis pazīšanas, savukārt bija cēlonis visdīvainākajiem ieradumiem un izdarībām. Šādu nemitīgu nodošanos pašnovērošanai tomēr veicināja un lai mudināja pievērsties uzplaukstošā empīriskā psiholoģija; tā nebūt nepasludināja par ļaunu un atmetamu itin visu, kas mūsos rada iekšēju nemieru, bet nevarēja arī visu atzīt par

labu, un tā tika izraisīts mūžīgs, nekad nebeidzams strīds. Sa strīda uzturēšanā un tālakvirzīšanā Lenčs pārspēja visus citus dīkdienībā un pa pusei dīkdienībā dzīvojošos jauniešus, kuri postīja paši savu iekšējo pasauli, un viņa ciešanās visumā vainojams laikmeta noskaņojums, kura pabeigtu atainojumu vajadzēja sniegt «Verteram»; spilgti izteiktas individuālas iezīmes tomēr nošķīra viņu no visiem pārējiem, kurus varēja atzīt par caur un cauri atklātiem, godīgiem ļaudīm. Lencam piemita stipra noslieksme uz intrigām, turklāt vēl uz intrigām pašu intrigu dēļ, bez jebkāda saprātīga, savtīga, sasniedzama mērķa; vēl vairāk, viņš vienmēr centās uzlikt sev kādu kļūmīgu masku, kas viņam nemitīgi noderētu par uzjautrinājumu. Tādējādi viņš visu mūžu palika neīsts viltnieks, arī viņa mīlestība un naids bija iedomu augļi, un ar saviem priekšstatiem un jūtām viņš apgājas varmācīgi, lai vienmēr varētu atrast kādu nodarbību. Lai piešķirtu savām simpātijām un antipātijām realitāti, viņš lietoja visačgārnākos līdzekļus un vienmēr pats iznīcināja savu darbu; tādā kārtā nevienam no tiem, kurus viņš mīlēja, Lenčs nav izdarījis kaut ko derīgu un nevienam no tiem, ko ienīda, nav kaitējis, un vispār radās iespaids, ka viņš grēko tikai tādēļ, lai sevi sodītu, un vērpj intrigas tādēļ, lai vecām baumām piepotētu jaunus atzarus.

Viņa talants bija cēlies no patiesiem dziļumiem, no neizsīkstošas radīšanas spējas, un šaja talanta sacentās maigums, dinamisms un asprātība, taču, lai cik krāšņš ari tas bija, tam cauri audās slimīgums, un tieši par šādiem talantiem ir visgrūtāk spriest. Lenca darbos nevarēja nesajust lielas mākslas elpu; aizkustinošs maigums iezogas pat visķēmīgākajās un pārspīlētākajās karikatūrās, kuras ir gandrīz nepiedodamas pat šādam autoram, kuram piemīt tik īsts un nepretenciozs humors un paliesi komiskas dotības. Viņa dienas aizpildīja vistīrākais Nekas, kam viņš ar savu darbīgumu prata piešķirt kaut cik nozīmības, un viņš daudzas stundas varēja dīki noklaiņot apkārt vēl jo vairāk tapec, ka laiks, kuru viņš veltīja lasīšanai, vienmēr atnesa bagātīgus augļus, jo Lencam bija ļoti laba atmiņa un viņa oriģinālajam domāšanas veidam izlasītais deva daudzveidīgu materiālu.

Viņu suti ja uz Strasburgu par pavadoni jauniem Vidzemes muižniekiem, un jāteic, ka sliktāku audzinātāju Initu gruti izvēlēties. Vecākais barons uz kādu laiku atgriezās

tēvijā un tāpēc bija spiests aizbraukt prom no savas iemīļotās, kurai bija cieši pieķēries. Lai otru brāli, kurš arī tīkoja pēc šīs sievietes, tāpat vēl citus kavalierus turētu pienācīgā attālumā un jaunavas dārgo sirdi saglabātu savam tālumā mītošajam draugam, Lenčs nolēma izlikties, ka pats ir šajā daiļavā iemīlējies, un vajadzības gadījumā bija gatavs pat iemīlēties pa īstam. Iztēlojies šo dāmu par īstu sievietes ideālu, viņš savu iedomu centās realizēt ar milzīgu neatlaidību un nelikās redzam, ka, tāpat ka citi, arī pats viņai noder tikai par pajokošanās un izklaidēšanās objektu. Jo labāk viņam! Patiesībā ari viņam tā bija tikai rotaļa, kas varēja turpināties krietni ilgi tādēļ, ka jaunkundze tapat rotaļīgi atbildēja: te valdzināja, te atgrūda, te aicinaja, te atkal nelikās ne redzam. Varam būt pārliecināti: ja Lencam būtu ataususi skaidra apziņa par notiekošo — un tas dažkārt mēdza atgadīties —, tad viņš no visas sirds būtu novēlējis sev laimes sakarā ar tādu atradumu.

Starp citu, Lenčs, tāpat kā viņa audzēkņi, pa lielākajai daļai uzturējās garnizona virsnieku sabiedrībā, un te viņam acīmredzot bija radušies savādie uzskati, kurus viņš vēlāk pauda komēdijā «Kareivji»112. Ar agri nodibināto pazīšanos militārpersonu aprindās arī izskaidrojama Lenca savdabīgā iedoma — ka viņš esot liels lietpratējs ieroču jautājumos; viņš patiesi šo nozari pamazām vien bija tik sīki izstudējis, ka pēc dažiem gadiem uzrakstīja prāvu memorandu Francijas kara ministram un gaidīja, ka tam būs milzīgi panākumi. Trūkumus šai novadā Lenčs tiešam bija puslīdz labi saskatījis, taču viņa ieteiktie glābšanas līdzekļi bija smieklīgi un nerealizējami. Viņš tomēr bija cieši pārliecināts, ka ar šo darbu radīs sev lielu ietekmi galmā, un nebūt nejutās pateicīgs draugiem, kad tic daļēji ar pārliecināšanu, daļēji ar aktīvu pretdarbību centās viņu atturēt no šī neiedomājami dīvainā sacerējuma nosūtīšanas un ieteica vēlāk to pat sadedzināt, kaut gan tas jau bija tīri pārrakstīts un kopā ar pavadvēstuli ielikts aploksnē, uz kuras, kā nākas, bija uzrakstīta adrese.

Viņš man izstāstīja un pēc tam rakstiski uzticēja visus savus krustām šķērsām izstaigātos maldu ceļus attiecībā uz minēto sievieti. Manī bieži radīja izbrīnu poēzija, ar kādu Lenčs prata apdvest visparastākos notikumus, un es viņu ļoti lūdzu izmantot šī sarežģītā piedzīvojuma kodolu, bagātināt to ar savu asprātīgo fantāziju un no visa tā

i/voidot nelielu romānu, taču uz to viņam prāts nenesās, jo Lenčs jutās labi tikai tad, kad varēja neierobežoti izplūst dētajās un nemitīgi vērpt savu stāstījuma pavedienu bez noteikta mērķa. Varbūt kādreiz radīsies iespēja pēc Sun premisām kaut cik uzskatāmi attēlot viņa mūža gājumu līdz tam laikam, kad viņš kļuva ārprātīgs, bet pagaidām es aprobežojos tikai ar to, kas tieši iederas šai mana grāmatā.

Tikko bija nācis klajā «Gccs fon Berlihingens», Lenčs man atsūtīja plašu apcerējumu, kas bija uzrakstīts uz piezīmju papira, kuru viņš parasti lietoja, turklāt nedz augšā, nedz apakša, nedz arī sānos nebija atstāta brīva ne mazākā maliņa. Šīm lapam bija dots virsraksts «Par mūsu laulību», un, ja tās vēl būtu saglabājušās, tad šobrīd šis raksts mums daudz ko varētu padarīt skaidrāku nekā toreiz man, jo tai laikā attiecība uz Lenca un viņa būtības izpratni es vēl taustījos kā pa tumsu. Šā raksta galvenais mērķis bija salīdzināt manu talantu ar viņējo; dažbrīd likās, ka viņš sevi vērtē zemāk par mani, dažbrīd atkal nostatīja sevi man līdzās, taču tas viss bija pausts ar tik humoristiskiem un izmeklētiem izteicieniem, ka uzskatus, kurus man raksta autors gribēja darīt zināmus, es (oti labprāt pieņēmu, it īpaši vēl tāpēc, ka viņa dotumus patiešam ļoti augstu vērtēju un vienmēr mudināju viņu atmest izplūdušo domāšanas veidu, koncentrēties un savu iedzimto tēlošanas spēju ietērpt atbilstošā mākslinieciska formā. Uz viņa uzticību es atbildēju ļoti laipni, un, tā kā viņš savā sacerējumā neatlaidīgi tiecās pēc sirsnīgas tuvības (uz ko jau norādīja arī savādais raksta nosaukums), tad es kopš tā brīža sāku viņam stāstīt par visu — gan par to, kas jau bija paveikts, gan arī par savam iecerēm; Lenčs savukārt citu pēc cita sūtīja man savus manuskriptus — «Audzinātāju», «Jauno Menozu», «Kareivjus», sacerējumus Pļauta stilā un jau agrak minētās angļu lugas tulkojumu, kas bija paredzēts kā pielikums «Piezīmēm par teātri».

Attiecība uz šīm piezīmēm man mazliet dīvaini likās tas, ka visai lakoniskajā priekšvārdā autors izteicās, it kā šis raksts, kas asi vērsās pret triju vienību principu teātrī, būtu lasīts priekšā literatūras draugu pulciņam un tādējādi kļuvis pazīstams jau pirms vairākiem gadiem, tātad tai laikā, kad «Gccs» vēl nebija uzrakstits. Ievērojot Lenca paziņu loku Strasburgā, kaut kāda man nezināma literāra

pulciņa pastāvēšana likās apšaubāma, taču es visu atstāju, ka bija, un gan šim, gan ari pārējiem viņa rakstiem drīz vien sarunāju izdevēju, nepavisam nenojauzdams, ka viņš mani bija izraudzījies par pašu galveno objektu, pret kuru vērst savas iedomātās naida bultas, un aiz tīras kaprīzes nolēmis uzsākt avantūristiski mani vajāt.

Atbilstoši vēstījuma secībai man šeit gribētos pieminēt vēl vienu jauku puisi, kuram gan nepiemita nekādi ārkārtēji dotumi, bet kurš arī piederēja pie mušu kompānijas. Viņu sauca par Vāgneru^113, un viņš sākumā bija Stras-burgas, bet vēlāk arī Frankfurtes pulciņa loceklis; turklāt viņš bija gudrs, talantīgs un izglītots. Bija redzams, ka viņš ir censonis, un tāpēc mēs viņu labprāt uzņēmām savā vidū. Vāgners man bija ļoti pieķēries, un, ta kā es nevienu no savām iecerēm neslēpu, tad viņam, tāpat kā citiem, pastāstīju, ka esmu nodomājis ķerties pie «Pausta», un sīkāk pakavējos tieši pie Grietiņas traģēdijas. Viņš iegaumēja sižetu un izmantoja to savā traģēdijā «Bērna slepkava». Tā bija pirmā reize, kad kāds man turpat deguna priekšā nocēla kaut ko no maniem ieplānotajiem darbiem; es gan dusmojos, taču nepieminēju to ar ļaunu. Vēlāk man vel diezgan bieži nācās piedzīvot tamlīdzīgu domu nolaupīšanu un ieceru aizgūšanu, taču man nebija tiesību par to sūdzēties, jo pats mēdzu daudz pļāpāt par saviem plāniem un nodomiem un pārāk vilcināties ar to realizēšanu.

Lai panāktu lielāku efektu, runātāji un rakstnieki labprāt mēdz izmantot kontrastus, kaut arī tie būtu tīši sameklēti un pielāgoti izraudzītajai tēmai, un tā arī šā darba autoram šobrid ir sevišķi patīkami, ka viņam tapat pa rokai gadījies visīstākais pretstats, jo nupat no Lenca ir jāpāriet pie stāstījuma par Kliņģeru 1M. Abi dzīvoja vienā laikā un jaunībā kopīgi tiecas realizēt savus centienus. Taču Lenčs gluži kā meteors tikai acumirkli pazibēja pie vācu literatūras apvāršņa un nozuda pēkšņi, neatstādams dzīvē nekādu pēdu; Klingers turpretī ka ietekmīgs rakstnieks un rosīgs sabiedrisks darbinieks ir nozīmīgs vēl līdz šim laikam. Tagad es bez jebkādiem tālākiem salīdzinājumiem, kuri jau rodas paši par sevi, stāstīšu par viņu tik, cik nepieciešams, jo šis cilvēks nav tik daudz paveicis un tik enerģiski darbojies klusībā, bet viņa sasniegumus vēl labi atceras un ar cieņu piemin gan plašākas, gan šaurākas aprindas.

Kliņģera āriene — jo ar to man vienmēr vislabāk patik sākt — bija ļoti patīkama. Daba bija viņu apveltījusi ar garu, slaidu, labi veidotu augumu un samērīgiem sejas vaibstiem; viņš arvien pievērsa uzmanību savam izskatam, glīti ģērbās, un varēja teikt, ka viņš ir skaistākais vīrietis mūsu mazajā kompānijā. Viņš neizturējās ne pārāk laipni, ne ari noraidoši un, ja vien viņa dvēselē neplosījās vētra, tad bija visai apvaldīts.

Meitenē mēs mīlam to, ko saredzam viņā patlaban, jauneklī — to, kāds viņš var kļūt nākotnē, un tā es ar Kliņģeru sadraudzējos, tiklīdz abi iepazināmies. Ļoti pievilcīga bija viņa neviltotā sirsnība, un uzticību viņš iemantoja ar savu noteikto raksturu. Dzīve Kliņģeru jau no agras jaunības bija radinājusi pie nopietnības, jo viņam kopa ar savu daiļo un enerģisko masu vajadzēja rūpēties par mati, kura bija kļuvusi atraitne un kurai bija nepieciešams šāds bērnu atbalsts, lai bēdas galīgi nenomāktu. Viss, kas viņam piemita, bija paša iemantots un radīts, tāpēc ari neviens neņēma ļauna lepno neatkarību, ko pauda šā jaunekļa izturēšanās. Spilgti izteikti dabas dotumi, kas ir kopīgi visiem apdāvinātiem cilvēkiem, ka, piemēram, viegla uztvere, lieliska atmiņa, spēja ātri apgūt valodas, viņam piemita lielā mērā, taču, kā likās, viņš to visu vērtēja zemāk nekā noteiktību un izturību, kas arī bija iedzimtas īpašības un iesakņojušas viņa rakstura dzīves apstākļu ietekmē.

Šādam jauneklim Ruso darbi varēja sevišķi patikt. «Emīls» viņam bija grāmatu gramata, un tajā paustie uzskati aizrāva viņu jo vairāk tapec, ka tie rada dzīvu atbalsi visā izglītotājā pasaulē, taču Kliņģeru tie ietekmēja dziļāk nekā pārējos. Arī viņš bija dabas bērns, un ari viņš savu augšupceļu bija sācis no zemākās pakāpes; tas, no ka citus tagad aicinaja atteikties, viņam nekad nebija piederējis, un dzīves apstākļi, no kuriem citiem vajadzēja bēgt, lai sevi glābtu, viņu nekad nebija ierobežojuši, tāpēc Kliņģeru varēja atzīt par vienu no visīstākajiem Ruso sludināta dabas evaņģēlija mācekļiem, un, ievērojot viņa nopietnos centienus, ka ari to, ka viņš bija nevainojams cilvēks un priekšzīmīgs dēls, viņš ar pilnām tiesībām drīkstēja izsaukties: «Viss ir labs tad, ja tas nācis tieši no dabas rokām!» Taču rūgtā dzīves pieredze spieda viņu nonākt arī pie šādas atziņas: «Cilvēku rokās viss klust sliktāks.» Viņam vajadzēja cīnīties nevis pašam ar sevi.

bet ar pasauli, kur valdīja ieradums, no kura važām mūs vēlējās atbrīvot Zenēvas pilsonis. Tā kā jauneklim šī cīņa bieži vien bija grūta un smaga, tad viņš vairāk noslēdzās sevī un nespeja izveidoties par jautru un dzivotpriecigu cilvēku; viņam arvien nācās visu iekarot ar brāzmainu spēku, ar varu izlauzt sev ceļu, kādēļ viņa radās sarūgtinājums, ko viņš vēlāk gan daļēji kopa un loloja, bet vairāk tomēr centās iznīdēt un pārvarēt.

Kliņģera darbos, cik tie man palikuši atmiņā, izpaužas ass prāts, godīgums, dzīva iztēle, trāpigi cilvēku daudzpusības vērojumi un abu dzimumu pārstāvju atšķirīgo īpašību raksturīgs atveidojums. Viņa meitenes un zēni ir pievilcīgi un izturas nepiespiesti, viņa jaunekļi kaislīgi, pieaugušie vīrieši nemāksloti un saprātīgi, bet negatīvie tēli nav pārāk pārspīlēti; viņam netrūkst jautrības un labas omas, asprātības un visai veiksmīgi atrastu ideju, viņam vienmēr ir pie rokas visādas alegorijas un simboli, viņš prot mūs izklaidēt un ielīksmot, taču viņa mākslās sniegtā bauda butu vēl lielāka, ja viņš reizēm gan pats sev, gan arī mums prieku par jautru un labi izdevušos joku nesabojātu ar skarbu nīgrumu. Taču tieši tas jau viņu padara par to, kas viņš īstenībā ir, un ļaudis, kuri dzīvo pasaulē un raksta, ir tik daudzveidīgi tieši tāpēc, ka teorijā ikviens svārstās starp atziņu un maldiem, bet praksē starp iedzīvināšanu un iznīcināšanu.

Klingers pieder pie tādiem ļaudīm, kuri kļuvuši par sabiedrības cilvēkiem, savā attistība arvien balstīdamies uz savu iekšējo butibu, savu sirdi un pratu. Tādu ka viņš bija daudz, un savā starpā viņi visi lietoja labi saprotamu un izteiksmīgu valodu, kas plūda no pašas dabas un tautiskuma dzīva avota, tāpēc gan sākumā, gan arī vēlāk viņi izjuta nepārvaramu pretīgumu pret jebkurām skolā mācāmās valodas formām, it īpaši tais gadījumos, kad tās, atrautas no dzīvinoša pamata, kļuva tukšas un fražainas un līdz ar to pilnīgi zaudēja pirmējo svaigumu. Gluži ta-pat kā pret jaunām domam, uzskatiem un sistēmām, šādi ļaudis vēršas ari pret jauniem notikumiem un izciliem cilvēkiem, kas nesen izvirzījušies un sludina vai ari izdara lielas parmaiņas; šādu izturēšanos, protams, nevar ņemt viņiem ļauna, jo viņi uzskata, ka pašos pamatos tiek apdraudēts tas, kam viņi ir pateicību parāda par savu eksistenci un izglītību.

Šāds noteikts un krietns raksturs kļūst vēl jo vairāk

cienījams, ja tas visu mūžu saglabā savu nelokāmību gan sabiedriskajās, gan darba attiecībās un ja stingrība visās lietās, kas dažam labam var likties parak skarba un pat varmācīga, lietota īsta laikā, palīdz visdrošāk sasniegt mērķi. Tāda rakstura cilvēks bija Klingers; būdams nelokāms (rakstura vājums vispār nekad nav piederējis pie isteno impērijas pilsoņu tikumiem) un turklāt lietpratīgs, noteikts un godīgs, viņš ieņēma arvien svarīgākus posteņus, prata tajos noturēties un turpināja savu darbību, izpelnīdamies augstāko labvēļu atzinību un laipnību, taču nekad neaizmirsa nedz savus vecos draugus, nedz arī noieto grūto ceļu. Dzīvodams tālu un būdams šķirts no draugiem dzimtenē, Klingers neatlaidīgi centās saglabāt negaistoša piemiņā bijušos laikus, un ievērību neapšaubāmi pelna arī tas, ka viņš, gjuži kā otrs Villigiss "5, nekaunējās savā ar ordeņu zīmēm rotātajā ģerbonī iemūžināt arī priekšmetus, kas atgadinaja viņa pagatni.

Pēc neilga laika es nonācu tuvākā saskarē ari ar Lafa-teru. Dažas vietas no «Garīdznieka vēstules savam kolēģim» 1,6 viņam bija šķitušas ļoti pārliecinošas, jo vairāki tur paustie uzskati pilnīgi saskanēja ar viņa pārliecību. Sī vīra nerimstošā rosība sekmēja mūsu saraksti, kas drīz vien kļuva visai dzīva. Viņš tolaik nopietni nodevās materiālu vākšanai savam lielajam darbam «Fizionomika», ar kura ievadu publika bija iepazīstināta jau agrāk. Viņš griezās pie visas pasaules ar lūgumiem sūtīt viņam zīmējumus un siluetus, bet it īpaši Kristus attēlus; kaut gan es no savas puses gandrīz neko nevarēju dot, Lafaters tomēr noteikti vēlējās, lai arī es uzzīmēju pestītāju tādu, kādu to iedomājos. Šādas neiespējamas prasības rosināja mani uz dažādiem jokiem, un, lai pasargātu sevi no viņa dīvainībām, es nepratu atrast citu līdzekli ka klaji demonstrēt pats savējās.

Ļoti daudz bija tādu cilvēku, kas neticēja fizionomikai vai vismaz domāja, ka ši mācība ir apšaubāma un mānīga, un pat tie, kas pret Lafateru izturējās atsaucīgi, juta kārdinājumu pārbaudīt vai kaut kādi izjokot viņu. Viņš Frankfurtē kādam diezgan prasmīgam māksliniekam bija pasūtījis vairāku ievērojamu personu portretus profilā. Šis mākslinieks nu joka pēc mana portreta vieta vispirms nosūtīja Barta portretu un saņēma gan diezgan jautra garā sacerētu, taču pērkonīgi bargu atbildes vēstuli, kurā Lafaters izlietoja visus savus trumpjus un apgalvojumus.

lai pierādītu, ka tas nav mans portrets, un piedevām vēl izklāstīja visu, ko šai gadījumā varēja sacīt, lai apliecinātu fizionomiskās mācības pareizību. Mans īstais portrets, kas tika nosūtīts pēc tam, viņam šķita jau vairāk pieņemams, taču arī šeit izcēlās domstarpības, kādas La-fatcram vienmēr pastāvēja kā ar gleznotājiem, tā arī ar attēlojamiem indivīdiem. Mākslinieku darinātie portreti, viņaprāt, nekad pietiekami neatbilda īstenībai un nebija precīzi, bet gleznotās personas, neraugoties uz visām savām labajām īpašībām, arvien pārāk tālu atpalika no Lafatera izstrādātā priekšstata par cilvēci un cilvēkiem, tāpēc tās raksturīgās īpatnības, kas indivīdu padara par personību, viņu zināma mērā atbaidīja.

Priekšstats par cilvēci, kāds Lafateram bija izveidojies atbilstoši viņa paša cilvēciskajai būtībai, bija tik cieši saistīts ar dzīvo Kristus tēlu, kas iemājoja viņa dvēselē, ka viņam šķita neaptverami, kā cilvēks var dzīvot un elpot, nebūdams līdzīgs Kristum. Manu attieksmi pret kris-tietisko reliģiju noteica mana daba un raksturs, un man nebija ne mazākā priekšstata par to fizisko radniecību, pēc kuras tiecās Lafaters. Tāpēc mani kaitināja enerģiskā neatlaidība, ar kādu šis gudrais un sirsnīgais cilvēks uzmācās man, Mendelsonam un vēl citiem, apgalvodams, ka vajagot vai nu lidz ar viņu kļūt par kristieti, par tādu kristieti kā viņš, vai arī pārvilkt viņu savā pusē un pārliecināt, ka pareizs ir tas, kas dod sirdsmieru. Sī prasība, kas bija tik krasā pretstata ar liberālajiem uzskatiem, kuriem es pamazām arvien vairāk pieslējos, man nelikās sevišķi patīkama. Visi neizdevušies atgriešanas mēģinājumi padara cilvēku, kurš izraudzīts par prozelītu, stūrgalvīgu un cietu, un tā notika ari ar mani, kad Lafaters beigu beigās nostādīja mani stingras dilemmas priekšā: «Vai nu kristietis, vai ateists.» Ja viņš manu kristīgo ticību negrib atstāt tādu, kāda tā bijusi lidz šim, es atbildēju, tad varu izšķirties arī par ateismu — it īpaši vēl tādēļ, ka neviens, ka redzams, isti nezina, ko tie abi patiesībā nozīmē.

Si biežā sarakstīšanās, lai cik karsti arī aizstāvējām katrs savus uzskatus, tomēr mūsu labajām attiecībām nekaitēja. Lafateram piemita neticama pacietība, neatlaidība, izturība; viņš bija pārliecināts par savas mācības pareizuniu un, tā kā bija cieši apņēmies savu pārliecību izplatīt talak pasaulē, tad to, kas nebija panākams ar

spēku, centās panākt ar nogaidīšanu un maigumu. Viņš vispār piederēja pie tiem nedaudzajiem laimīgajiem cilvēkiem, kuru profesija pilnīgi saskanēja ar viņu iekšējo aicinājumu un kuru agrāk iegūtā izglītība bija cieši saistīta ar vēlāko, tā ka viņu spējas varēja attīstīties dabiski un likumsakarīgi. Jau no dzimšanas būdams apveltīts ar jo smalku tikumības izjūtu, Lafaters nolēma pievērsties garīdznieka darbam. Viņš ieguva nepieciešamo izglītību un izcēlās ar vispusīgu apdāvinātību, tomēr nejuta vēlēšanos turpināt izglītošanos savā nozarē tiktāl, lai k|utu par zinātnieku. Kaut gan Lafaters bija dzimis krietni ag-rak par mums, arī viņu tomēr bija aizrāvusi tai laika sludinātā dziņa pēc brīvības un tuvināšanās dabai; tā ikvienam glaimīgi čukstēja ausī, ka nekādi ārēji palīglīdzekļi nav vajadzīgi — katrā cilvēka pašā jau esot pietiekami daudz materiāla un iekšēja satvara, viss atkarīgs tikai no tā, lai dabas dotumus pienācīgi attīstītu. Garīdznieka pienākums, kas ikdienišķā izpratnē prasi ja ietekmēt cilvēkus morāli, bet dziļākā izpratnē — reliģiozi, pilnīgi atbilda Lafatera domāšanas veidam. Jaunekļa kvēlākā vēlēšanās bija paust ļaudīm savus godīgos un dievbijīgos uzskatus ta, kā viņš tos izprata, un izraisīt arī viņos lidzigu noskaņojumu, un viņa vismīļākā nodarbošanās bija sevis un citu vērošana. Vērot sevi viņam palīdzēja un pat noteikti prasīja dziļais dvēseles jūtīgums, bet citus — asais skatiens, kas viegli uztvēra ārpasaules parādības. Apcerei viņš nebija radīts, un, lai mākslinieciski attēlotu īstenību vārda tiešaja nozīmē, viņam nepietika talanta, bet viņš juta stipru tieksmi visus savus spēkus veltīt darbībai, enerģiskai rīcībai, un es neesmu pazinis nevienu citu, kas būtu darbojies vēl rosīgāk par viņu. Tā kā tomēr mūsu iekšējā, morālā seja ir ietverta ārējos noteikumos, vienalga, vai mēs piederam pie ģimenes, kādas zināmas kārtas, ģildes, pilsētas vai valsts, tad viņam, lai darbotos, vajadzēja vienlaicīgi saskarties ar visiem šiem arējiem faktoriem un iedarbināt tos, bet līdz ar to vienā otrā cilvēkā pamodās sašutums, radās dažādi sarežģījumi — it īpaši vēl tāpēc, ka sabiedrība, kuras loceklis viņš bija jau no dzimšanas, apmierināta baudīja tradicionālo brīvību savas precizi noteiktās un ierobežotas dzīves ietvaros. Pat bērns, kas dzimis republikā, ir radis domāt un līdzi pieaugušajiem spriest par sabiedrisko dzīvi. Jauneklis sava mūža pirmajā uzzieda, būdams

pilntiesīgs cunftes biedrs, drīz vien iegūst tiesības vai nu balsot kaut kam par labu, vai arī to nedarīt. Ja viņš vēlas spriest taisnīgi un patstāvīgi, tad viņam pirmām kārtām ir japarliecinās par citu pilsoņu īsto vērtību, jāiepazīst viņi, jāizzina viņu uzskati un spējas un, cenšoties izpētīt citus, vienmēr jāatgriežas pašam pie sevis, lai ielūkotos savā sirdi.

Lafaters jau no agras jaunības pierada pie tamlīdzīgiem apstākļiem, un šķiet, ka tieši šāda veida darbībai viņš nodevās vairāk nekā valodu studijām un tekstu kritiskai analīzei, kas ar tām ir saistīta un ir gan to pamats, gan arī mērķis. Vēlākajos gados, kad viņa zināšanas bija kļuvušas daudz bagātākas un atziņu loks bezgala plašs, Lafaters gan nopietni, gan jokodams bieži vien izteicās, ka viņš neesot mācīts vīrs; un patiesi — taisni ar pamatīgas izglītības trūkumu ir izskaidrojams tas, ka viņš cieši turējās pie bībeles burta, vēl vairāk, pie tulkotā bībe-les teksta un saviem meklējumiem un centieniem šādā veidā atrada pietiekami daudz ierosmes un palīglīdzekļu.

Taču viņa enerģiskajam raksturam šis ierobežotais darbības lauks, kas atgādināja cunftu un ģilžu sistēmas gauso rosību, drīz vien kļuva par šauru. Jauneklim nav grūti būt taisnīgam, viņa skaidrā dvēsele necieš netaisnību, jo pati vēl nevienam nav to nodarījusi. Landfogta varmācīgo rīcību visi pilsoņi labi redzēja, bet saukt viņu tiesas priekšā nebija tik viegli. Lafaters atrod vēl vienu sabiedroto, un viņi abi, savus vārdus neminēdami, piedraud noziedzīgajam landfogtam, ka viņš liks sodīts. Drīz vien tas kļūst zināms visiem, un augstākās instances ir spiestas šo lietu izmeklēt. Vainīgais saņem sodu, taču taisnības meklētāji tiek paļāti un gandrīz vai nolamāti. Valstī, kur nodibināta nevainojama iekārta, pat par taisnību nedrīkst cīnīties neatļautā veidā.

Ceļodams pa Vāciju, Lafaters iepazīstas ar mācītiem un prātīgi domājošiem cilvēkiem, un tas vēl vairāk nostiprina viņa paša uzskatus un pārliecību, tāpēc, atgriezies mājās, viņš arvien brīvāk rīkojas pēc savas iekšējās izjūtas. Ka jau cildenam un labas dabas cilvēkam, viņam šķiet, ka cilvēce ir lieliska un, ja arī pieredze runā tam pretī, tad visi šie nenoliedzamie trūkumi, kas nevienam neļauj sasniegt pilnību, ir jānovērš, radot sev priekšstatu par dievību, kura jebkurā laikā var iemājot cilvēka dvēselē, lai pilnīgi atjaunotu tās agrāko dievišķo būtību.

Tik daudz pagaidām būtu sakāms par šā ievērojamā cilvēka darbības sakuma periodu, bet talak seko jautrs stāsts par mūsu abu tikšanos un kopā pavadīto laiku. Mūsu vēstuļu apmaiņa nebija turpinājusies necik ilgi, kad Lafaters man un ari citiem saviem paziņām pavēstīja, ka nolēmis doties ceļojumā pa Reinu un drīz ieradīšoties Frankfurtē. Sī ziņa sabiedrībā izraisīja dzīvu interesi, un visi ziņkāri gaidīja, kad paši savām acīm redzēs šo ievērojamo cilvēku; vairums cerēja, ka no viesa varēs daudz ko gūt savas dvēseles tikumiskajai un reliģiskajai pilnveidošanai; tie, kas apšaubīja Lafatera uzskatus, gribēja viņam darīt zināmus savus svarīgos iebildumus; iedomīgie bija pārliecināti, ka ar saviem argumentiem, kas bija līdzējuši nostiprināt viņu pašu pārliecību, spēs Lafa-teru samulsināt un pat piespiedīs nokaunēties, un ta viņu gaidīja vēl visādas patīkamas un nepatīkamas tikšanās, kādas jāpiedzīvo ikvienam populārām cilvēkam, kas nolēmis veltīt savus radošos spēkus šai raibajai pasaulei.

Mūsu pirmā sastapšanās noritēja sirsnīgi; mēs draudzīgi apkampāmies, un es tūlīt secināju, ka Lafaters izskatās tieši tāds, kādu biju viņu redzējis daudzos portretos. Es savu acu priekšā dzīvu un enerģijas pilnu skatīju vienreizīgu un izcilu personību, kurai līdzīgu vēl nebiju redzējis un arī neredzēšu. Viņš turpretī ar dažiem dīvainiem izsaucieniem jau pirmaja brīdi lika manit, ka iztēlojies mani citādu. Es ar savu iedzimto un paša attīstīto realitātes izjūtu atbildēju: ja jau nu dievam un dabai reiz ir paticis radīt mani tādu, kāds esmu, tad ar to mums ari jāsamierinās. Tad mēs tūlīt pievērsāmies svarīgākajiem jautājumiem, par kuriem vēstulēs vismazāk bijām varējuši vienoties, taču arī šoreiz mums nebija lemts tos pamatīgi iztirzāt, un te nu es piedzīvoju kaut ko lādu, ko vel nekad nebiju pieredzējis.

Ja mēs, pārējie, gribējām pārrunāt jautājumus, kas atliecas uz garu un sirdi, tad mēdzām norobežoties no pūļa un pat no ierastās sabiedrības, jo cilvēkiem taču ir atšķirīgs domāšanas veids un dažāda izglītības pakāpe un tāpēc ir grūti saprasties kaut vai ar nedaudziem. Lafaters turpretī bija gluži citādi noskaņots: viņam patika ietekmēt plašas aprindas, un viņš jutās labi tikai tad, kad bija iekļāvies tautas kopība, kur varēja likt lietā savu īpašo pamācīšanas un diskutēšanas talantu, kas balstījās uz viņa izcilajiem dotumiem fizionomikā. Viņam piemita

spēja pareizi noteikt cilvēka raksturu un garīgo būtību, ta ka viņš drīz vien nomanīja, kā kuram cilvēkam pašreizēja brīdī ir ap sirdi. Ja nu attiecīgā persona arī atklāti pastastija par sevi un uzdeva kādu vaļsirdīgu jautājumu, tad Lafaters, izmantodams savu milzīgi bagato garīgo un sabiedrisko pieredzi, katram par apmierinājumu varēja sniegt pienācīgu atbildi. Viņa dziļais un lēnprātīgais skatiens, maigās, bet noteiktas lūpu līnijas, pat sirsnīgais šveiciešu dialekts, kas bija nomānāms viņa literārajā vācu izrunā, kā arī vēl dažas cilas raksturīgas īpašības, iedvesa tikamu dvēseles mieru ikvienam, ar kuru viņš sarunājās; jāteic gan, ka viņa pārākumu pār citiem klātesošajiem arvien palīdzēja izlīdzināt tas, ka viņš staigaja nedaudz salicis, jo viņam bija iekritušas krūtis. Pret augstprātību un uzpūtību viņš bija iemanījies izturēties ļoti mierīgi un izgudri: radījis iespaidu, ka izvairās no atbildes, viņš pēkšņi gluži negaidot it ka dimanta vairogu pavērsa savam sarunu biedram preti kādu lielu domu, kas aprobežotajam oponentam nekad nevarēja but ienākusi prātā, un pec tam tik pievilcīgi prata notušēt šīs domas izstaroto gaismu, ka vismaz viņa klātbūtnē šādi ļaudis juta, ka ir guvuši krietnu mācību un tikuši pārliecināti. Iespējams, ka dažam labam šī sajūta saglabājās arī turpmāk, jo pašmīlīgi cilvēki mēdz būt arī labi, svarīgi ir tikai, lai cieta čaula, kas apņem auglīgo kodolu, tiktu pāršķelta ar lēnprātību. v

Turpretī vislielākās mocības viņam sagādāja tādu personu klātbūtne, kuru atbaidošā āriene neizbēgami padarīja viņus par visniknākajiem Lafatera mācības ienaidniekiem, jo tā taču piešķīra tik lielu nozīmi cilvēka izskatam. Kaislīgi nīzdami un maziski apšaubīdami šo mācību, viņi lika lietā savu parasti diezgan attīstīto prātu un pat zināmus dotumus un talantus, lai to atspēkotu, tāpēc ka bija iedomājušies, ka tā apvaino viņu personību, un tas ari ir saprotami, jo tādi no jebkādas sīkumainības brīvi cilvēki kā Sokrāts, kas apgalvoja, ka tieši fauniska-jam izskatam viņš var pateikties par savu tikumību, tik viegli vis nebija atrodami. Sadu pretinieku sīkstums un stūrgalvība Lafateru šausmināja, un viņa pretspars bija kaismīgs, gluži kā kausējamās krāsns uguns, kas, nikni šņākdama, metas virsū nepakļāvīgajai rūdai.

Šādos apstākļos nebija ko domāt par sirsnīgu sarunu starp mums pašiem — tādu sarunu, kas attiektos tikai uz

mums abiem, un jāteic, ka viņa izturēšanās, ko es vēroju, man gan daudz ko mācīja, taču es no tas maz varēju gut, jo atrados visai atšķirīgā stāvokli. Ja cilvēks darbojas morāles sfērā, tad viņa pūles nekad nav velti gas, jo tās dod daudz bagatigakus augļus, nekā tas visai pieticīgi ir teikts evaņģēlijā atrodamaja līdzībā par sējēju; turpretī tas, kurš darbojas mākslas lauka, ir zaudējis visu, ja viņa darbs netiek atzīts par māksliniecisku. Lasītājiem jau ir zināms, cik nepacietīgu mani padarija mani mīļie, ieinteresētie lasītāji un kāda iemesla pēc es nekādā ziņa nevēlējos sniegt viņiem tuvākus paskaidrojumus. Tagad es ārkārtīgi skaidri izjutu atšķirību starp savu un Lafatera darbību: viņējā kļuva ietekmīga paša klātbūtnē, bet manēja tad, kad manis nebija klāt; tie, kas bija ar viņu neapmierināti, atrazdamies tālumā, kļuva viņa draugi, kad iepazinās tuvāk, un otrādi — tie, kas pec maniem darbiem sprieda, ka esmu laipns un pretimnākošs, jutās ļoti vīlušies, saslapdami aukstu un noraidošu cilvēku.

Mērks, kas tūdaļ bija ieradies no Darmštates, tēloja Mefistofeli un galvenam kārtām ņēma uz grauda sievietes, kuras bariem vien plūda šurp; kad dažas no viņām sevišķi uzmanīgi aplūkoja pravietim iekārtotās istabas, it īpaši guļamistabu, šis šķelmis teica: dievbijīgās dvēseles gribot redzēt, kur esot paslēpts viņu gans. Tomēr ari Merkam pašam, tapat ka citiem, nācās pakļauties Lafatera valdzinošajai personībai, un mākslinieks Lipss, kas Lafateru pavadīja, uzzīmēja Merka profilu tikpat detalizēti un rūpīgi kā visu to svarīgo un nesvarīgo personu portretus, kuriem reiz vajadzēja tikt apkopotiem lielajā darbā par fizionomiku.

Man satikšanas ar Lafateru bija ārkārtīgi svarīga un pamācoša, jo viņa kaismīgās ierosmes padarīja trauksmaināku manu mierīgo, mākslinieciski vērojošo dabu; tolaik tas man gan nemaz nenāca par labu, jo mana koncentrēšanās spēja, kas jau bija kļuvusi vājāka, līdz ar to mazinājās vēl vairāk, taču mēs jau bijām tik daudz ko runājuši, ka jutu kvēlu velēšanos šis sarunas turpināt. Es nolēmu pavadīt viņu braucienā uz Einsu, lai pa ceļam savā karietē, norobežojušies no apkārtējās pasaules, mēs brīvi pārspriestu jautājumus, kas nedeva miera mūsu abu sirdīm.

Loti daudz es varēju gūt no Lafatera un KJetenbergas jaunkundzes interesantajām sarunām. Šeit viens otram

pretī stāvēja divi pārliecināti kristieši, un |oti skaidri bija redzams, kā viena un tā pati ticība mainās atkarībā no dažādu personu uzskatiem. Tajos laikos valdīja liela iecie-tļfft un visai bieži tika atkārtots, ka ikvienam cilvēkam ir pašam sava reliģija un savs dievlūgšanas veids. Kaut gan es pats to gluži tā neapgalvoju, taču šai gadījumā varēju vērot, ka vīrieši un sievietes tiecas katrs pēc sava — atšķirīga pestītāja. Kletenbcrgas jaunkundze pret savējo izturējās ka pret mīļāko, kam nepieciešams atdot sevi visu, kas vienīgais var sniegt prieku un iedvest cerības un kam bez šaubīšanās un svārstīšanās jāuztic sava dzīve un savs liktenis. Lafaters savējo turpretī izprata kā draugu, kura paraugam ļaudis seko bez skaudības un ar mīlas pilnu sirdi, kura nopelnus atzīst un slavina un tieši tāpēc tiecas viņam līdzināties vai pat kļūt tādi paši kā viņš. Cik ļoti atšķīrās šie abi novirzieni, kas vispārīgos vilcienos pauda abu dzimumu garīgās prasības! Ar šo apstākli varbūt izskaidrojams arī tas, ka maigākas dabas vīrieši arvien ir vērsušies pie dievmātes un viņai kā ideālam sievišķīga skaistuma un tikumības iemiesojumam, gluži tāpat kā SannadzāroU7, veltījuši savu dzīvi un talantu, bet tikai retumis sajūsminājušies par viņas dievišķīgo dēlu.

To, kādas bija abu šo manu draugu savstarpējās attiecības, kā viņi bija noskaņoti viens pret otru, es uzzināju ne tikai no sarunām, kurās arī pats piedalījos, bet ari pēc domām, ko viņi man uzticēja slepenībā. Es tomēr nevarēju būt pilnīgi vienis prātis nedz ar vienu, nedz otru, jo arī mans Kristus tēls bija ieguvis manam priekšstatam atbilstošas īpatnības. Tā kā viņi tomēr manējo nepavisam negribēja atzīt, tad es viņus mocīju ar dažādiem paradoksiem un ekstrēmiem uzskatiem, bet, kad viņi jau zaudēja pacietību, pateicu kādu joku un gāju prom.

Strīds starp zināšanām un ticību tolaik vēl nebija kļuvis aktuals, taču abi šie vārdi un ar tiem saistītie jēdzieni jau reizi pa reizei sarunās tika pieminēti, un īstenie visa noliedzēji apgalvoja, ka nevarot paļauties nedz uz vienu, nedz uz otru. Tāpēc man savukārt ienāca prātā izteikties par labu abiem, taču ar to es nespēju iemantot savu draugu atzinību. Ticībā, es sacīju, svarīgi ir tikai tas, ka cilvēks tic; kam viņš tic, tas ir pilnīgi vienalga. Ticība patiesībā ir dziļa drošības izjūta — tā mums iedveš drošību par tagadni un nākotni, un šī izjūta rodas no paļāvības uz kādu pārdabisku, visvarenu un neizpētītu būtni.

Viss ir atkarīgs no tā, cik nesatricināma ir šī paļāvība, Inču, kādu mēs šo būtni iedomājamies, to nosaka mūsu pārejas spējas un apstākļi un tam nav nekādas nozinies. Ticība ir svēts upurtrauks, un ikviens cilvēks cenšas to piepildīt ar savām jūtam, savu prātu un iztēli, cik labi prazdams. Ar zināšanām ir gluži otrādi — nav svarīgi, ka kaut ko zina, bet gan tas, ko zina, cik labi un cik daudz zina. Tāpēc par zināšanām var strīdēties, jo tajās var izdarīt labojumus, tās var paplašināt vai sašaurināt. Zināšanas sākas no kaut kā atsevišķa, tās ir bezgalīgas, tām nav noteiktas formas, un tās nekad nav iespējams apkopot citādi kā varbūt tikai sapņos, tātad tās ir un paliek tiešs pretstats ticībai.

Šādas puspatiesības un no tām izrietošie maldīgie secinājumi, ietērpti poētiskā formā, var likties satraucoši un interesanti, taču dzīves īstenībā tie tikai traucē domu apmaiņu un rada neskaidrības. Tāpēc es Lafateru labprāt atstāju to cilvēku sabiedrībā, kuri vēlējās pacilāt garu ar viņa palīdzību un kopā ar viņu, bet par šo savu atteikšanos jutos pietiekami atalgots ar ceļojuma iespaidiem, kurus biju guvis, dodamies ar viņu uz Ernsu. Tajās dienās pieturējās jauks vasaras laiks un Lafaters bija ļoti labā un jautrā oma. Kaut gan viņam bija noslieksme uz reliģiozitāti un tikumību, viņš pēc dabas nebūt nebija bikls un nepalika neatsaucīgs, ja radās gadījums, kas pacilāja prātus un izraisīja jautrību. Viņš dzīvi piedalījās sarunas, bija asprātīgs, atjautīgs un cienīja šīs īpašības arī citos cilvēkos, tikai visam vajadzēja turēties robežās, kādas viņam noteica paša delikātie uzskati. Ja kāds tās pārkāpa, tad viņš mēdza uzsist šādam pārgalvim uz pleca un saukt to pie kārtības, labsirdīgi sacīdams: «Nu jau pietiks!» Sis ceļojums man daudz ko mācīja un sagādāja arī izklaidēšanos, taču tas vairāk noderēja Lafatera rakstura iepazīšanai nekā mana rakstura veidošanai un tā ne-gludumu izlīdzināšanai. Emsā viņš atkal nokļuva visādas raibas sabiedrības centrā, bet es atgriezos Frankfurtē, kur mani jau gaidīja dažādas nenokārtotās darīšanas, kuru dēļ lāgā nemaz nebūtu varējis braukt proin.

Taču man nebija lemts tik drīz atkal atgūt mieru, jo ieradās Bazedovs^118 un saviļņoja un aizrāva mani citādā ziņā. Krasāku pretstatu par to, kāds bija starp šiem abiem vīriem, nespēju nemaz iedomāties. Jau Bazedova izskats bija pavisam atšķirīgs. Lafatera sejas izteiksme bija atklata,

un viņš nevairījās no vērojoša skatiena, bet Bazcdova — drūmi koncentrēta, itin kā uz iekšu vērsta. Lafa-tera acis bija skaidras un skatiens rāms, plaksti Joti plati, bet Bazedova acis dziļi iegrimušas, mazas, melnas un dzelstīgas, zem pinkainajām uzacīm tās zibsnīt zibsnīja, un pretstatā tam vēl jāpiebilst, ka Lafatera pieri ietvēra mīkstu, brūnu matu loks. Bazedova skaļā, skarbā balss, ātrie un asie izteikumi, ironiskie smiekli, zibenīgie pārlē-cieni no viena sarunas temata uz citu un vēl visādas viņam raksturīgas iezīmes bija pilnīgi pretējas tām īpašībām un manierēm, ar kādām mus bija izlutinājis Lafa-ters. Ari Bazedovu Frankfurtē daudzi vēlējas satikt, un viņa izcilas gara spējas tika ļoti apbrīnotas, taču viņš nebija īstais virs, kas varētu pacilāt un virzīt ļaužu prātus. Viņu interesēja tikai tas, kā labāk iekopt plašo lauku, kuru viņš bija izraudzījies savai darbībai, jo šis vīrs vēlējās, lai nākotnē ļaudis tur varētu dzīvot ērtāk un jo atbilstoši dabas prasībām, un uz šo mērķi viņš traucās tiešā ceļā.

Ar viņa plāniem es nevarēju aizrauties, jo skaidri neizpratu pat viņa nolūkus. Man patika tas, ka viņš prasīja, lai skola mācības noritētu moži un dabiski, tāpat uzslavas cienīgs man likās ierosinājums, lai senās valodas apgūtu tiešā saskaņā ar tagadnes dzīvi, un es labprāt atzinu pasākumus, kas bija paredzēti aktīvākas cilvēka darbības veicināšanai un progresīvāka pasaules uzskata veidošanai, taču man nepatika, ka zīmējumi viņa «Elementārdarba» izkliedēja uzmanību vēl vairak nekā attēlotie priekšmeti, jo īstenajā pasaulē taču arvien atrodas vienkopus tikai tas, ko iespējams apvienot, un tāpēc, lai gan pastāv liela dažādība un šķietams haoss, visām tās sastāvdaļām tomēr piemīt zināma harmonija. Turpretī Bazedova «Ele-mentārdarbs» pasauli pilnīgi saskalda tādā ziņā, ka parādības, kas mūsu vērojumiem pieejamā pasaulē nesader kopā, tomēr jēdzienu radniecības dēļ ir novietotas blakus, un tāpēc šim darbam trūkst arī to metodisko priekšrocību konkrētajā uzskatāmībā, kuras nenoliedzami piemīt līdzīgajiem Amosa Komenska darbiem.

Vēl daudz dīvaināka un grūtāk izprotama nekā Bazedova mācība bija viņa izturēšanas. Dodamies šajā ceļojuma, viņš bija iecerējis ar savu personību ieinteresēt publiku par savu filantropisko pasākumu un panākt, lai ļaudis atdarītu ne tik daudz sirdis, cik galvenam kārtām makus.

Viņš par saviem nodomiem prata runāt augstā stilā un pārliecinoši, un ikviens labprāt pievienojās tam, ko viņš apgalvoja. Bet nesaprotama kārtā viņš aizskāra to cil-u'lui jūtas, no kuriem gribēja saņemt pabalstu, aizvainoja viņus bez kādas vajadzības tikai tāpēc, ka nespēja noklusēt savas domas un dīvainos uzskatus par reliģijas jautājumiem. Arī šai ziņa Bazedovs bija Lafatera pretstats. Pēdējais atzina, ka bibeles saturs tieši vārds vārdā sasaucas ar mūsdienām un tā ari izmantojams, turpretī Baze-dovu kāds it ka dīdīt dīdīja ieviest visādus jauninājumus un pārveidot ticības mācību, ka ari ārējās baznīcas ceremonijas atbilstoši dīvainajām idejām, kuras viņš bija ieņēmis sava prātā. Visnežēligak un visnepiesardzīgāk viņš apgajās ar tādiem priekšstatiem, kuru pirmsākums bija meklējams nevis pašā bībelē, bet gan tās izskaidrojumos, tas ir, ar tādiem izteicieniem, filozofiskiem aforismiem vai dziļdomīgam līdzībām, ar ko baznīctēvi un koncili bija mēģinājuši izteikt neizsakāmo vai ari apstrīdēt ķeceru atziņas. Kategoriski un visai bezatbildīgā veidā viņš ikvienam mēdza apgalvot, ka ir visniknākais trīsvienības ienaidnieks, minēdams bezgalīgi daudzus argumentus, kam vajadzēja apgāzt šo vispāratzīto pieņēmumu. Arī man sarunas ar viņu par šo tematu sagādāja īstas mocības, jo vienmēr no jauna nācās klausīties par hipo-stāzi, ūsiju un prozoponu UB. Es savukārt par ieroci izraudzījos paradoksus, novedu viņa uzskatus līdz galējībām un centos viņa pārdrošos izteikumus atspēkot ar vēl pārdrošākiem. Tā bija atkal jauna veida nodarbība manam garam, un, tā ka Bazedovs bija daudz vairāk lasījis un diskusijas dueli prata savu ieroci lietot daudz veiklāk nekā es, vienkāršais dabas bērns, tad, jo svarīgākus jautājumus mēs pārrunājām, jo vairāk man nacas sasprindzināt savus spēkus.

Es nevarēju pieļaut, ka man drīz vien atkal tiklu laupīta šī lieliskā izdevība ne nu tieši apgaismot, bet vismaz vingrināt savu garu, tāpēc lūdzu tēvu un draugus, lai viņi pārņem manas svarīgākās darba lietas, un kopa ar Baze-dovu vēlreiz devos prom no Frankfurtes. Taču es izjutu milzīgu atšķirību, kad iedomājos to pievilcību, kas izstaroja no Lafatera. Būdams visādi tīrs cilvēks, viņš vērta tīru ari noskaņu ap sevi. Viņam līdzas ikviens kļuva jaunavīgi šķīsts, lai neaizskartu viņu ar kaut ko nepiedienīgu. Bazedovs turpretī bija pārāk iedziļinājies sevi, lai

varētu pievērst uzmanību savai ārienei. Ārkārtīgi nepatīkami bija jau tas, ka viņš nepārtraukti pīpēja sliktu tabaku, bet vēl grūtāk bija paciest to, ka arvien, kad pīpe bija izpīpēta, viņš ķērās pie sava nevīžīgi sagatavotā un riebīgi smirdošā posa, kas gan ātri aizdegās, bet līdz ar pirmajiem dūma vilcieniem galīgi sagandēja gaisu. Es šo posu nosaucu par Bazedova smirdošo piepi un teicu, ka ar šādu nosaukumu tas tiks iemūžināts dabaszinātnēs; viņš par to ļoti uzjautrinājās un, lai man vēl vairāk apšķebinātu dūšu, sīki izstāstīja, kā poss sagatavojams, bet pats ar lielu prieku vēroja, kā es aiz pretīguma viebos. Patiesi, tieksme citus ķircināt un ar viltu uzbrukt visnevainīgākajam cilvēkam piederēja pie šā izcili apdāvinātā gara dziļi iesīkstējušām ļaunajām īpašībām. Viņš nevienu nevarēja atstāt mierā — aizsmakušā balsī dzēlīgi zobodamies, viņš mēdza citus kaitināt un ar kādu negaidītu jautājumu samulsināt; savu mērķi sasniedzis, viņš ņirdzīgi smējās, bet, ja pretinieks ātri attapās atcirst kaut ko pretī, tad bija ļoti apmierināts.

Tāpēc es izjutu vēl jo lielākas ilgas pēc Lafatera. Arī viņš likās priecīgs, atkal sastapis mani; viņš man pastāstīja, ko pa šo laiku bija piedzīvojis, un galvenām kārtām izklāstīja savus vērojumus par pārējo atbraukušo viesu dažādajiem raksturiem, un jāteic, ka šo ļaužu vidū viņš jau bija paspējis iemantot daudz draugu un domubiedru. Arī es pats tur sastapu dažu labu senu paziņu un, atkal redzēdams cilvēkus, ar kuriem gadiem ilgi nebiju ticies, ievēroju to, kas mums jaunībā ilgi paliek nepamanīts, proti, ka vīrieši top vecāki un sievietes pārmainās. Mūsu sabiedrība kļuva jo dienas jo lielāka. Dejots tika pārpārēm, un, tā kā abās lielajās kūrmājās ļaudis atradas ciešā saskarē cits ar citu un bija labi pazīstami, tad tika plēsti arī visādi joki. Reiz es pārģērbos par ciema mācītāju un mans draugs, kas bija sabiedrībā pazīstams cilvēks, — par viņa sievu; mēs pat atdarinājām šā pāra pārspīlēto pieklājību, kas smalko sabiedrību apgrūtināja, un tas visus krietni uzjautrināja. Netrūka arī vakara, pusnakts un rīta serenāžu, tāpēc mēs, jaunākie ļaudis, miegam varējām atlicināt ļoti maz laika.

Neraugoties uz visām šīm izpriecām, es daļu nakts arvien pavadīju pie Bazedova. Viņš nemaz negribēja iet gulēt, bet nepārtraukti diktēja. Dažkart viņš iemetās gulta un iesnaudās, bet viņa Tirons 12°, spalvu rokā turēdams,

mierīgi palika sēžam, lai tūlīt rakstītu, tiklīdz aizmigušais pa pusei pamodīsies un atkal |aus brīvu va|u savam domu plūdumam. Tas viss notika cieši noslēgtā, tabakas dūmu un posa izgarojumu pilnā istabā. Tiklīdz es uz kādu brīdi pārtraucu dejošanu, tā tūlīt steidzos augšā pie Bazedova, kas katra laikā bija gatavs runāt un diskutēt par jebkuru problēmu; kad es pēc brīža atkal gāju prom, lai nodotos dejas priekiem, viņš, pirms vēl biju aizvēris durvis, atkal tik mierīgi diktēja tālāk, it kā neviens viņu nebūtu pārtraucis.

Mēs kopīgi devāmies arī izbraukumos pa tuvējo apkarini un galvenokārt ciemojāmies dižciltīgu dāmu pilīs, jo viņas vairāk nekā vīrieši tiecās pēc kaut kā garīga un reliģioza. Nasavā pie fon Šteina kundzes, loti godājamas dāmas, kuru visi dziļi cienīja, mēs sastapām prāvu sabiedrību. Bija ieradusies ari fon Laroša kundze, tāpat tur netrūka arī jaunu sieviešu un bērnu. Te nu citi Lafateru mēģināja ievest fizionomiskā kārdināšanā, kas pa lielākajai daļai izpaudās tādējādi, ka klātesošie centās panākt, lai viņš gadījuma rakstura parādības sejas vaibstos atzītu par pamatformu, taču viņš bija pietiekami acīgs un neļāva sevi maldināt. Man tāpat kā agrāk vajadzēja apliecināt, ka Vertera ciešanas atbilst patiesībai, un atklāt Lotes īsto dzīvesvietu, taču es šis prasības diezgan skarbi noraidīju un vairāk centos pulcināt ap sevi bērnus — stāstīju viņiem savdabīgas pasakas, kurās bija apcerētas it labi pazīstamas lietas, un tas man deva tādu lielu priekšrocību, ka neviens no maniem klausītājiem uzmācīgi neprašņāja, kas te īsteni atbilst patiesībai un kas ir piedzejots klāt.

Bazedovs runāja par savu vienīgo tematu, kuru atzina par tiešām aktuālu, proti, ka jaunatnei jāsaņem labāka audzināšana, un aicināja, lai dižciltīgie un bagātie šim mērķim ziedo ievērojamas summas. Taču, tiklīdz viņš ar pamatotiem argumentiem un savu kaismīgo runas veidu bija ļaužu prātus ne jau gluži pavērsis savā labā, taču vismaz modinājis tajos labu gribu, ta viņu tūlīt apsēda ļaunais, trīsvienībai naidīgais gars un viņš, pilnīgi aizmirsis, kur atrodas, sāka visdīvainākās runas, kas būtība bija dziļi reliģiozas, bet, pēc klātesošo pārliecības, gaužām zaimojošas. Lafatcrs šo nelaimi mēģināja novērst ar maigu nopietnību, es ar dažādiem jokiem centos novirzīt Bazedova uzmanību uz citu pusi, dāmas gribēja viņu

izklaidēt, aicinādamas līdzi pastaigās, tomēr sliktais iespaids nekādi vairs nebija izdzēšams. Lafatera klātbūtne šajā sabiedrībā bija modinājusi cerības, ka te izraisīsies pārrunas par kristietību, no Bazedova gaidīja spriedumus par pedagoģiskiem jautājumiem, man savukārt vajadzēja vadīt domu apmaiņu par sentimentālām tēmām — un nu uzreiz tas viss neparedzētā traucēkļa dēļ izjuka. Mājupceļā Lafaters izteica Bazedovam pārmetumus, bet es savukārt sodīju viņu jautrākā veidā. Laiks bija karsts, un tabakas dūmi droši vien bija izkaltējuši Bazedova smaganas vairāk nekā parastj; viņš ar ilgošanos gaidīja, kad varēs izdzert glāzi alus, un, kad no tālienes ieraudzīja lielceļa malā krogu, lielā nepacietībā pavēlēja vedējam tur pieturēt. Tai brīdī, kad viņš jau grasījās piegriezt karieti malā, es pavēlnieciski uzsaucu, lai brauc tālāk. Bazedovs aiz pārsteiguma tik tikko paspēja sava aizsmakušajā balsi atkārtot pretējo rīkojumu. Es steidzināju vedēju vēl uzstājīgāk, un viņš man paklausīja. Bazedovs mani nolādēja un labprāt būtu laidis darbā dūres, bet es viņam vislielākajā mierā atbildēju: «Nomierinieties, lēv! Jūs man esat lielu pateicību parādā. Laime, ka jus neredzējāt šā kroga izkārtni. Tā ir izveidota no diviem sakrustotiem trīsstūriem. Jūs jau viena trīsvienība parasti padara vai traku, bet, ja jūs būtu ieraudzījis veselas divas, tad nāktos saslēgt jūs važās.» Izdzirdis šo joku, viņš sāka smieties locīdamies, bet pa starpām vēl turpināja mani lamāt un lādēt, ta ka Lafateram, klausoties sava vecā un jaunā ceļabiedra muļķībās, krietni vien nācās pārbaudīt pacietību.

Kad jūlija vidū Lafaters gatavojās braukt projām, Bazedovs atzina, ka būtu izdevīgi viņam pievienoties, un es šajā ievērojamo vīru sabiedrībā jau ta biju iedzīvojies, ka nespēju viņus atstāt. Mūsu brauciens lejup pa Lānu bija sevišķi patīkams, tas priecēja sirdi un prātu. Noraudzīdamies kādās ievērojamās pilsdrupās, Lipsa piemiņas albumā ierakstīju dziesmu «Tur augstu uz. vecā torņa stāv», bet, kad tā izpelnījās atzinību, es pēc sava sliktā ieraduma atkal centos iespaidu sabojāt un nākamajās lapās sarakstīju visādus muļķīgus un jocīgus pantiņus. Es priecājos, atkal redzot brīnišķīgo Reinu, un ar lielu baudu vēroju, cik pārsteigti bija mani ceļabiedri, kas šo ainavu vēl nebija skatījuši. Krastā izkāpām Koblencā, un, kur vien mēs gājām, visur salasījās milzum daudz ļaužu, jo ikviens no

mums trijiem savā īpašā veidā modināja interesi un ziņ-I .iri. Mēs ar Bazedovu it ka sacentāmies nerātnībās, bet I al'aters izturējās prātīgi un gudri, tikai neprata slēpt savu svētāko pārliecību un tāpēc, runādams no tīras sirds, vidusmēra cilvēkiem radīja par sevi ārkārtīgi dīvainu priekšstatu.

Atmiņas par kādu visai savādu maltīti Koblencas viesnīcā esmu ietvēris vārsmās, kas kopā ar citām līdzīgām var tikt uzņemtas manu rakstu jaunajā izdevumā. Es sēdēju starp Lafateru un Bazedovu; pirmais no viņiem skaidroja kādam lauku mācītājam grūtāk izprotamos jautājumus par Jāņa parādīšanos, bet otrais veltīgi pūlējās pierādīt kādam stūrgalvīgam deju skolotājam, ka kristības ir novecojusi un mūsu laikiem nepiemērota paraža. Kad mēs vēlāk devāmies uz Ķelni, es kādā albuma ierakstīju:

Līdz Emmausai un tālāk vēl

Mēs traucām gandrīz lielu.

Ikkatrā pusē pravietis —

Es, zemes bērns, pa vidu.

Laimīgā kārtā ari šā zemes bērna dvēselē vibrēja stīgas, kas tiecās uz debesīm, un šīs stīgas tika aizskartas visai savdabīgā veida. Es jau Emsā priecājos, kad uzzināju, ka Ķelnē mēs satiksim bra|us Jakobil21, kuri kopā ar citiem lieliskiem un uzmanīgiem cilvēkiem bija devušies pretī maniem abiem ievērojamiem ceļabiedriem. Es savukārt cerēju saņemt no viņiem piedošanu par dažām nerātnībām, kuras biju atļāvies tāpēc, ka Herdera asā humora ietekmē saku par visu zoboties. Vēstules un dzejoļi, kuros Glcims un Georgs Jakobi viens otru atklāti apjūsmoja, deva mums izdevību pasmieties par viņiem, bet mēs nemaz nepadomājam, ka cilvēks, sāpinādams citus, kuri atrodas labā noskaņojumā, rīkojas tikpat patmīlīgi, kā pārāk izceldams sevi vai parādīdams pārāk lielu uzmanību saviem draugiem. Līdz ar to starp Augšreinu un Lejasreinu bija radušās zināmas nesaskaņas, taču tik nenozīmīgas, ka tās varēja viegli novērst, it īpaši ar sieviešu starpniecību. Jau Sofija Laroša mums radīja vislabāko priekšstatu par šiem abiem cildenajiem brāļiem; Fālmeras jaunkundze^122, kas bija pārcēlusies no Diseldorfas uz Frankfurti un palikusi dvēseliski tuva agrākajam paziņu lokam, ar savu dziļo sirds maigumu un neparasti izglītoto prātu bija vislabākais apliecinājums tam, cik augsti

vērtējama sabiedrība, kurā viņa bija uzaugusi. Lēnprātīgi paciezdama mūsu izgāzīgo, augšvāciem raksturīgo uzvedību, viņa mūs pamazām pieradināja par to kaunēties un mācīja saudzīgi izturēties pret citiem, likdama saprast, ka arī mums pašiem ir nepieciešama saudzība. Jakobi jaunākas māsas sirsnība, Friča Jakobi dzīvesbiedres neizsīkstošā jautrība arvien vairāk un vairāk tuvināja mūsu garu un prātu šim apvidum. Jakobi kundze bija kā radīta, lai mani pilnīgi savaldzinātu, — viņa bija burvīga nīder-landiete bez mazakas sentimentalitātes jūtu izpausmē, ar raitu valodu un krāšņu augumu, kas atgādināja Rubensa sievietes, bet ārēji neliecināja par juteklību. Gan ilgāku, gan īsāku laiku uzturēdamas Frankfurtē, šīs dāmas bija cieši sadraudzējušās ar manu māsu un padarījušas maigāku un līksmāku Kornēlijas nopietno, spīvo un zināmā mērā salto dabu, un tādējādi ar savu garu un sirdi Oisel-dorfa un Pempelforta 123 mums bija kļuvušas tuvas jau Frankfurtē.

Tāpēc mūsu pirmā sastapšanās Ķelnē bija atklātības un savstarpējas uzticības caurausta, jo minētās dāmas savas labas domas par mums bija pavēstījušas arī saviem kādreizējiem mājiniekiem; tagad neviens pret mani vairs neizturējās tā ka līdz šim mūsu brauciena laika, kad ļaudis mani uzlūkoja tikai par blāvu asti, kas pavadīja abas ceļojošās zvaigznes, bet nu vērsās arī tieši pie manis, lai pavēstītu kaut ko labu un, kā likās, arī cerībā dzirdēt no manis ko vērtīgu. Man jau bija apnikušas paša līdzšinējas muļķības un bezkaunības, ar kvām es patiesībā tikai centos slēpt savu īgnumu par to, ka šajā ceļojumā manai sirdij un prātam tik maz kas tika dots; tāpēc arī viss, kas bija sakrājies dvēseles dziļumos, ar varu lauzās uz āru, un tas varbūt bija iemesls, kāpēc es tik maz atceros atsevišķos notikumus. To, ko esam domājuši un redzējuši, mēs savā prāta un iztēlē atkal varam reproducēt, bet sirds nav tik paklausīga, tā neatkārto jaukas izjūtas, un vismazāk mēs spējam atdzīvināt atmiņa sajūsmas brīžus, jo tie mūs pārsteidz nesagatavotus un mēs tiem ļaujamies neapzināti. Citi cilvēki, kas mūs tādās reizēs vēro, tāpēc var gūt par mūsu pārdzīvojumiem skaidrāku un pareizāku priekšstatu nekā mēs paši.

No sarunām par reliģiju es līdz tam lēnīgi centos izvairīties un uz prātīgiem jautājumiem reti kad atbildēju ar pienācīgo nopietnību un vienkāršību, jo tie man likās

pārāk aprobežoti salīdzinājumā ar to, ko es meklēju. Ja man mēģināja uzspiest svešas izjūtas un domas, kas attiecās uz paša darbiem, bet it īpaši tādos gadījumos, kad mani nomocīja ar prasībām, kuras izrietēja no ikdienišķas izpratnes, un nešaubīgi ņēmās mani mācīt, ko man būtu vajadzējis darīt un ko ne, tad manai pacietībai bija beigas un saruna pārtrūka vai arī pievērsās nenozīmīgiem sīkumiem, tāpēc neviens šķiroties nevarēja paņemt sev līdzi sevišķi labu priekšstatu par mani. Daudz dabiskāk būtu bijis, ja es izturētos laipni un mīlīgi, taču mana dvēsele nevēlējās, lai to skolmeistariski pamācītu, tā ilgojas tīras labvēlības, kas spētu atmaidzināt, un patiesas iejūtības, kam sevi ziedot. Turklāt mani bija pārņēmusi izjūta, kuras izpausmes bija ārkārtīgi savdabīgas un radās no tā, ka pagātne un tagadne manā uztverē saplūda nedalāmā kopībā un piešķīra tagadnei kaut kādu spokainu noskaņu. Sī izjūta samanāma daudzos manos gan lielākos, gan mazākos darbos un svētīgu izpausmi vienmēr ir radusi dzejoļos, kaut gan tais acumirkļos, kad tā kļuva jaušama tieši dzīvē un attiecībā uz dzīvi, tā ikvienam varēja likties dīvaina, neizskaidrojama un varbūt pat nepatīkama.

Ķelne bija tieši tā vieta, kur senatne varēja ietekmēt mani tieši šādā neizdibināmā veidā. Doma baznīcas ruīnas (jo nepabeigts darbs ir līdzīgs sagrautam) atmodināja izjūtas, kas bija pazīstamas jau no Strasburgas laikiem. Pārdomām par arhitektūras mākslu es nevarēju nodoties, tam man šoreiz bija dots pārāk daudz un vienlaikus arī pārāk maz, turklāt neatradās ari neviens, kas man būtu varējis palīdzēt (piemēram, tā, kā tagad dara mūsu centīgie un neatlaidīgie draugi) izkļūt no labirinta un izprast, kādās attiecībās te atrodas paveiktais un nodomātais, gatavais darbs un iecere, uzceltais un plānā palikušais. Ļaužu pulkā arī es skaļi jūsmoju par plašajām baznīcas telpām un varenajiem pīlāriem, bet vienatnē arvien ar īgnumu vēroju šo visā pasaulē slaveno katedrāli, kas bija palikusi nepabeigta, vēl tālu no sava pilnīgā veidola. Arī šeit milzīga doma nebija guvusi piepildījumu! Liekas, it kā arhitektūra pastāvētu tikai tāpēc, lai pierādītu mums, ka vairāki cilvēki ilgākā laika posmā neko nespēj paveikt un ka mākslā un cita radošā darbā tikai tas var tikt gatavs, kas, tāpat ka Minerva, rodas sava atradēja galvā jau nobriedis un apbruņots.

Šajos drīzāk nomācošajos nekā pacilājošos brīžos es nenojautu, ka visai drīz mani sagaida saviļņojošs un brīnišķīgs pārdzīvojums. Paziņas mani aizveda uz Jabaha māju l24, kur es tiešamībā un ar jutekļiem uztveramā veidā skatīju to, ko biju radis iztēloties tikai domās. Likās, ka šī ģimene jau sen bija izmirusi, bet apakšējā stāvā, kam blakus atradās dārzs, nekas nebija mainīts. Ar sarkanbrūnu ķieģeļu rombiem izklāts klons, augsti, griezumiem rotāti krēsli ar izšūtiem sēdekļiem un atzveltnēm, sarežģītām inkrustācijām greznoti galdi uz masīvām kājām, metāla lustras, milzīgs kamīns ar atbilstoša lieluma kruķi un stangām — tas viss piederēja aizgājušajiem laikiem, šajā telpā nebija nekā jauna, nekā mūsdienīga, izņemot mūs pašus. Brīnumainās satraukuma jūtas vēl ārkārtīgi padziļināja un īstu sajūsmu izraisīja ģimenes portrets, kas atradās virs kamīna. Tur bija*attēlots šās mājas kādreizējais bagātais īpašnieks; viņš sēdēja blakus savai sievai bērnu pulciņa vidū, un visi šie cilvēki likās tik moži un dzīvības pilni, it kā būtu mituši šeit vēl vakar, nē, vēl šodien, un tomēr viņi visi jau bija aizsaulē. Arī šie spriganie sārtvaidži bērni bija novecojuši, un nekāda piemiņa no viņiem vairs nebūtu saglabājusies, ja nebūtu šīs lieliskās gleznas. Kā es izturējos, atrazdamies šo iespaidu varā, to nevaru pateikt. Bezgala dziļais pārdzīvojums līdz pašām dzīlēm saviļņoja manas cilvēciskās jūtas un manu dzejnieka talantu, un likās, ka viss labais, visa mīlestība, kas mājoja manā sirdī, tūlīt izlauzīsies un plūdīs pāri, un no šā acumirkļa bez jebkādām tālākām pārdomām un pārrunām manī uz visu mūžu nostiprinājās mīlestība un uzticība pret lieliskajiem cilvēkiem, kurus biju iepazinis.

Šaja radniecisko garu un dvēseļu pulkā, kur tika izsacīts viss, ko ikviens juta un pārdzīvoja, es piedāvājos nolasīt savas jaunākās un mīļākās balādes. «Tūles karalis» un «Reiz dzīvoja kāds mīļākais, kas nekauņa bij liels...» radīja labu iespaidu, un es šis balādes lasīju ar lielu iejūtu ari tāpēc, ka tās man vēl bija ļoti tuvu pie sirds un es tas visai reti biju skandējis. Parasti mani stipri traucēja tādu personu klātbūtne, kuram manas pārak maigās jūtas varbūt varētu nodarīt pāri, tāpēc es lasīdams apjuku un nevarēju tik drīz atkal atgūties. Un cik bieži man tāpēc tika pārmests, ka esmu ietiepīgs un izturos visai dīvaini un kaprīzi!

Kaut gan no daiļrades veidiem manai būtībai vistuvākā bija dzeja un tā mani ari visvairāk nodarbināja, man tomēr nebija sveša ari nodošanās pārdomām par dažādiem tematiem, tāpēc sirdij ļoti tuva likās Jakobi oriģinālā, pilnīgi viņa dabai atbilstošā attieksme pret neizzināmo. Mums neradās nekādas domstarpības — nedz par kristietību kā ar Lafateru, nedz ari par didaktiku ka ar Baze-dovu. Domam, kurās ar mani dālijās Jakobi, pirmsākums bija meklējams tieši viņa jūtās, un es biju visai īpašā veidā aizkustināts, kad viņš nešaubīgā uzticībā neslēpa no manis savas dvēseles visdziļākās prasības. Tik savdabīgs vajadzību, kaislību un ideju apvienojums arī manī spēja radīt vienīgi priekšnojausmas par to, kas kādreiz nākotnē varbūt varēja kļūt skaidrāks. Laimīgā kārtā es arī šai ziņā biju ne nu tieši izglītojis savu pratu, bet vismaz kaut ko pasācis, proti, tuvāk iepazinis kāda izcila cilvēka dzīvi un domāšanas veidu; kaut ari tas bija noticis nepilnīgi un it kā laupīšanas ceļā, tomēr es jutu, ka iegūtais uz mani stipri iedarbojies. Šis gars, kas mani tā savaldzināja un kam bija lemts tik dziļi ietekmēt visu manu domāšanas veidu, bija Spinozal25. Pēc tam kad visur biju veltīgi izmeklējies kādu līdzekli, kas palīdzētu veidot un organizēt manu savdabīgo un nepakļāvīgo raksturu, man beidzot nonāca rokās šā filozofa sarakstītā «Ētika». Cik daudz es no šī darba smēlos un cik daudz piedomāju klāt, to šobrīd nevaru skaidri pateikt, taču pietiek ar to, ka tas palīdzēja nomierināt manas kaislības un, kā likās, pavēra plašu un brīvu ieskatu jutekļu un morāles pasaulē. Taču it īpaši Spinoza mani saistīja ar savu bezgalīgo nesavtību, kas bija jūtama katrā teikumā. Brīnišķīgie vārdi: «Kas patiesi mīl dievu, tas neprasīs, lai dievs arī viņu mīlētu,» — ar visiem priekšnoteikumiem, uz kuriem tie balstās, un ar visām sekām, kas no tiem izriet, bija pilnīgi pārņēmuši manu prātu. Mans lielākais prieks, mans pamatprincips, mans ikdienas uzdevums bija nesavtība visas lietas, bet it īpaši mīlestībā un draudzībā, tāpēc diezgan izaicinoši teiktie vārdi: «Kada tev daļa gar to, ka es tevi mīlu,» — man patiesi bija nākuši no sirds. Starp citu, ari šeit nevajadzētu aizmirst, ka vissirsnīgākās un tuvākās attiecības rodas tikai uz pretstatu pamata. Visu izlīdzinošais Spinozas miers kontrastēja ar manu tieksmi visur sacelt nemieru. Viņa matemātiskā metode bija pretstats manam poētiskajam domāšanas un

19

5G3

tēlošanas veidam, un tieši noteiktai kārtībai pakļautais spriešanas paņēmiens, kas tikumības sfērā daudziem likās nepieņemams, padarīja mani par aizrautīgu šā filozofa skolnieku un nešaubīgu cienītāju. Gars un sirds, prāts un jūtas meklēja viens otru aiz īstas dvēseļu radniecības, un ta ciešām saitēm savienoja visdažādākās būtnes.

Pagaidām tomēr manī viss vēl atradās pirmajā iedarbības un pretiedarbības, rūgšanas un briešanas stadijā. Fricis Jakobi — pirmais, kuram es ļāvu ieskatīties šajā haosā, cilvēks, kura dvēseles dzīlēs tāpat norisinājās nemitīgs veidošanās process, — no sirds priecājās par manu uzticēšanos, atbildēja man ar to pašu un centās iepazīstināt mani ar savu garīgo pasauli. Arī viņš izjuta vārdos neizsakāmas garīgas slāpes, arī viņš negribēja tās veldzēt ar svešu cilvēku palīdzību, bet mēģināja pats saviem spēkiem tikt pie gara izglītības un atziņas. To, ko viņš man stāstīja par savu dvēseles stāvokli, es nespēju izprast, jo vispirms jau nebiju varējis radīt sev īstu priekšstatu pats par savējo. Taču viņš filozofiskajā domāšanā bija ticis krietni tālāk un pat Spinozas mācībā iedziļinājies vairāk par mani, tāpēc centās virzīt un padarīt skaidrākus manus neapjaustos centienus. Šāda tīra gara radniecība man bija kaut kas jauns, un tā manī modināja kaislīgu vēlēšanos pēc vēl dziļākas savstarpējas atklāsmes. Naktī, kad mēs jau bijām šķīrušies un aizgājuši katrs uz savu guļamistabu, es viņu uzmeklēju vēlreiz. Mēness gaisma trīsuļodama plūda pār plato Reinu, un mēs, pie loga stāvēdami, ar milzīgu tīksmi izbaudījām prieku par iespēju savstarpēji tik daudz dot un gūt no tās bagātības, kura atklājas brīnišķīgajos brīžos, kad sirds atveras sirdij.

Taču par šīm vārdos neizteicamajām attiecībām es patlaban vairāk neko nevaru pastāstīt; skaidrāk man atmiņā ir saglabājies brauciens uz Bensbergas medību pili, kas atradās Reinas labajā krastā, no kurienes pavērās lielisks skats. Sai pilī mani ārkārtīgi sajūsmināja Vēniksa^128 gleznotas freskas. Labi pārdomātā grupējumā tur visapkārt itin ka uz milzīgas kolonnu zāles cokola gulēja visi zvēri, kādi vien medībās gūstami, un tālāk aiz tiem bija redzama plaša ainava. Izcilais mākslinieks bija licis lietā visu savu talantu, lai atdzīvinātu šos nedzīvos radījumus, un viņu ārkārtīgi dažādā ārējā ietērpa — saru, zvēru un putnu spalvu un nagu, briežu ragu attēlojumā sasniedzis

dabai līdzvērtīgu meistarību, cenzdamies ar radīto efektu dabu pat pārspēt. Kad mākslas darbus kopumā biju pietiekami ilgi apbrīnojis, jutos aicināts padomāt ari par paņēmieniem, ar kuriem šajās gleznās panākts tāds garīgs spēks un tehniska gatavība. Liekas neizprotami, kā un ar kādiem līdzekļiem to visu spējusi paveikt cilvēka roka. Ar otu vien te nepietika — lai varētu radīt šādu dažādību, bija nepieciešami īpaši instrumenti. Vienalga, vai uz šīm freskām raudzījos no tuvuma vai no lielāka attāluma, tās vienmēr radīja izbrīnu, un cēlonis te bija tikpat apbrīnas cienīgs, cik panāktais efekts.

Tālākais brauciens lejup pa Reinu noritēja līksmi un laimīgi. Upes plašums aicina arī mūsu garu paplašināt savu apvārsni, lai varētu tālāk redzēt. Mēs nokļuvām līdz Diseldorfai un no turienes devāmies uz Pempelfortu — uz vietu, kur iespējams vispatīkamāk un jautrāk pavadīt laiku; tur plašajā mājā, aiz kuras tālu stiepjas labi kopti dārzi, salasījās Inteliģenti un labi audzināti ļaudis. Jau muižas īpašnieku ģimene bija prāva, turklāt nekad netrūka arī viesu, kuri šajā turīgajā un omulīgajā namā jutās ļoti labi. I

Diseldorfas gleznu galerijā 127 varēju veldzēt sirdi, aplūkodams daudzos nīdcrlandiešu skolas darbus, kuri man tik ļoti patika. Lieliskās gleznas, no kurām strāvot strāvoja spēks un dabas krāšņums, tur aizņēma vairakas zāles, un, kaut arī es nekādas jaunas atziņas neguvu, manas zināšanas tomēr kļuva plašākas un mana mīlestība pret šo glezniecības skolu vēl stiprāka.

Jaukais miers, omulība un noturīgās paražas, kas piederēja pie namatēva ģimenes raksturīgākajām īpašībām, viesa acīs drīz vien ieguva īpašu dzīvīgumu, jo viņš labi redzēja, ka šīs mājas ietekme izplatījusies diezgan tālu visā apkārtnē. Tuvējo pilsētu un apvidu rosme un turība attīstīja ļaudīs arī iekšējas apmierinātības izjūtu. Mēs apmeklējām Elberfeldu un priecājāmies par daudzo labi iekārtoto fabriku raito darbu. Tur mēs atkal sastapām Jungu, pēc iesaukas Stilingu, ar kuru bijām tikušies jau Koblencā un kuram visos dzīves ceļos gaja līdzi viņa lieliskie pavadoņi — ticība dievam un uzticēšanās cilvēkiem. Te mēs Jungu redzējām viņa draugu un paziņu lokā un priecājāmies par to uzticību, ar kādu pret viņu izturējās citi pilsoņi, kas, pasaulīgo mantu krādami, neaizmirsa arī debesu labumus. Sis darbīgais apvidus radīja nomierinošu

iespaidu, jo, gādādami pašiem vajadzīgo, iedzīvotāji nekad neaizmirsa kārtību un tīrību. Šādos vērojumos mēs aizvadījām laimīgas dienas.

Atkal atgriezies pie sava drauga Jakobi, es izjutu pacilātību, kādu rada patiesi ciešas garīgas saites. Mūs abus spārnoja gaiša cerība uz turpmāku sadarbību; es viņu dedzīgi mudināju izraudzīties kādu formu, kurā spēcīgi varētu attēlot visu, kas saviļņo un satrauc viņa dvēseli. Man pašam tas daudzkārt bija palīdzējis izkļūt no iekšēja haosa, un es cerēju, ka šis līdzeklis noderēs ari viņam. Viņš tūlīt drosmīgi ķērās pie ša darba un cik daudz laba, jauka, iepriecinoša paveica! Tā mēs beidzot šķīrāmies svētlaimīgajā jutoņā, ka esam vienoti uz mūžu, un nemaz nenojautām, ka mūsu centieni pavērsīsies pretējos virzienos, ka dzīve to vēlāk pārāk skaidri parādīja.

Ko pieredzēju atceļā, braukdams augšup pa Reinu, tas man tagad ir pilnīgi pagaisis no atmiņas daļēji tāpēc, ka otrreizējais skatījums domās parasti mēdz saplūst ar pirmo iespaidu, daļēji arī tāpēc, ka biju ļoti iedziļinājies sevi, cenzdamies pārdomāt un pārstrādāt visu, ko biju uzzinājis un kas mani bija ietekmējis. Tagad pastāstīšu vēl par kādu svarīgu ša brauciena rezultātu, kas labu laiku stipri nodarbināja manu prātu un aicināja pievērsties daiļradei.

Man ar saviem pārāk brīvajiem uzskatiem un dzīves un darbības veidu, kurā nebija nekādas mērķtiecības un plān-veidibas, nevarēja palikt apslēpts tas, ka Lafaters un Ba-zedovs laicīgu mērķu sasniegšanai lieto garīgus līdzekļus un pat ņem palīgā reliģiju. Es savu talantu un savas dienas kaisīju vējā un tāpēc jo drīzāk ievēroju, ka šie abi vīri, tiekdamies citus mācīt, izglītot un pārliecināt, katrs savā veidā tomēr ari loloja kādu slepenu nolūku, kura sasniegšana viņiem bija ļoti svarīga. Lafaters rīkojās delikāti un gudri, Bazedovs strauji, rupji un pat neveikli, bet abi bija tik pārliecināti par savas aizrautīgās darbības un savu pasākumu nozīmību, ka neatzīt viņus par krietniem cilvēkiem, nemīlēt un necienīt nebija iespējams. It īpafši Lafateram par godu jateic, ka viņam patiesi bija cēlāki mērķi, un, ja viņš rīkojās ar ārkārtīgi gudru aprēķinu, tad acīmredzot bija pārliecināts, ka svēts mērķis attaisno līdzekļus. Viņus abus vērojot, brīvi izsakot viņiem savus ieskatus un uzklausot viņējos, manī pamodās doma, ka izcili cilvēki labprāt vēlas sniegt arī savai apkārtnei to

illrv i' ķo, kas viņos iemājo. Bet tad viņi saduras ar rupjo p.i .mli, un, lai to iespaidotu, viņiem ir jamēģina lai lidzi-n.dies; taču šādā ceļā viņi daudz ko ziedo no savām cela-ļ.uri ipašibām un beigu beigas atsakās no tām pavisam. Dievišķīgais un mūžīgais tiek iemiesots laicīgos centieties un līdz ar tiem nolemts iznīcībai. Tagad es šo abu i ilveku dzīves gājumu aplūkoju no šāda viedokļa, un tas man šķila reizē godājams un nožēlojams, jo, pēc manām domām, bija jau paredzams, ka pienāks tāds bridis, kad viņi jutīsies spiesti augstāko ziedot zemakajam. Tā ka es lagad visus savus šada veida vērojumus centos cik vien iespējams turpināt un neapmierinājos tikai ar paša pie-iodzi, bet meklēju līdzīgus piemērus ari vēsturē, tad manu uzmanību saistīja Muhameds^128, kuru nekad nebiju varējis atzīt par krāpnieku, un man radās nodoms sarakstīt dramatisku darbu, izmantojot viņa dzīves faktus, un attēlot tajā ari tos cilvēku dzīves ceļus, kurus pats nesen tik (itigi biju vērojis īstenībā un kuri vairāk veda uz postu nekā uz laimību. īsi pirms tam es ar lielu interesi biju lasījis un studējis šī austrumzemju pravieša biogrāfiju, tāpēc, kad radas minētā iecere, biju šim darbam puslīdz sagatavots. Dramai visumā vajadzēja iekļauties regulārajā formā, uz kuru tagad atkal vairāk noslieces, kaut gan diezgan mēreni izmantoju arī teātrim izkaroto tiesību brīvi rīkoties ar darbības vietu un laiku. Luga sākas ar himnu, ko Muhameds skandē vienatnē zem zvaigžņotam nakts debesim. Vispirms viņš kā dievus godina neskaitāmos spīdekļus, tad pie debesjuma iemirdzas laipnā zvaigzne Gada (mūsu Jupiters), un nu tai ka visu zvaigžņu karalienei tiek dāvāts lielākais gods. Pec neilga laika parādās ari mēness un iekaro zvaigžņu pielūdzēja sirdi, bet, kad uzlecošā saule brīnišķīgi atveldzē un spēcina viņa garu, viņš jutās aicināts atkal skandēt slavas dziesmas. Lai cik iepriecinoša ari būtu šī spīdekļu maiņa, tā tomēr rada nemieru un dvēsele jūt ilgas pēc kaut ka vēl varenāka; tad tā paceļas augšup pie dieva — vienīgā, mūžīgā un neierobežotā, kuram visas šis telpiski ierobežotās brīnumainas būtnes var pateikties par savu eksistenci. Šīs himnas sacerēšanai es nodevos ar lielu mīlestību; tagad ta ir pazudusi, taču nebūtu grūti to atkal atjaunot, lai izmantotu par tekstu kantātei, kas ar savu izteiksmes līdzekļu dažādību varbūt varētu modināt muziķu interesi. Taču galveno personu, kā es jau toreiz biju iecerējis,

vajadzētu attēlot kā karavānas vedēju, kam līdzi iet ģimene un visa dzimta, — tas dotu iespēju mainīt dažādas balsis un iesaistīt spēcīgu kori.

Pievērsies jaunajai ticībai, Muhameds par savām izjūtām un domām pastāsta arī tuviniekiem, un viņa sieva un Ali tūlīt pievienojas viņam. Otrajā cēlienā Muhameds pats un vēl kvēlāk Ali cenšas šo ticību izplatīt visā dzimtā. Atbilstoši savam raksturam cilvēki viņiem vai nu piekrīt, vai arī pretojas. Sākas nesaskaņas, strīds vēršas plašumā, un Muhamedam jābēg. Trešajā cēlienā viņš pretiniekus pieveic, pasludina savu reliģiju visiem un izmet no Kābas elku tēlus; tā kā viss tomēr nav paveicams ar spēku, tad viņam jāņem palīgā arī viltus. Tieksme pēc laicīgām mantām aug augumā un plešas plašumā, bet dieva vārds paliek novārtā un zaudē savu spozmi. Ceturtajā cēlienā Muhameds iekāro svešas zemes un viņa mācība kļūst vairāk par ieganstu nekā par mērķi; viņš lieto visus iedomājamos līdzekļus un bieži vien izturas cietsirdīgi. Tad kāda sieviete, kuras vīru Muhameds licis sodīt ar nāvi, iedod viņam indi. Piektajā cēlienā Muhameds jūt, ka ir saindēts. Viņa lielā savaldība, atgriešanās pie savas cilvēciskās būtības, pie augstākiem ideāliem padara šo vīru apbrīnas cienīgu. Viņš attīra savu mācību, nostiprina valsti un tad mirst.

Tāds bija plāns drāmai, kas ilgi nodarbināja manu prātu, jo parasti bija tā, ka es visu domās apkopoju un tikai tad ķēros pie ieceres īstenošanas. Te vajadzēja attēlot visāda veida varu, kādu ģēnijs ar savu raksturu un garu gūst pār cilvēkiem, un tāpat arī parādīt, cik daudz viņš iemanto un zaudē. Vairāki vēlāk iestarpināmi dziedājumi tika sacerēti jau iepriekš; no tiem ir palicis tikai viens pats, kas ar virsrakstu «Muhameda dziesma» ir ievietots manu dzejoļu kopojumā. Lugā to vajadzēja dziedāt Ali par godu savam skolotājam, kad viņa veiksmes bija sasniegušas kulmināciju — īsi pirms pavērsiena, kas notiek saindēšanas dēļ. Es atceros ari, kā biju nodomājis izstrādāt atsevišķas vietas, taču stāstījums par to šeit iznāktu pārak garš.

Piecpadsmitā grāmata

Pēc daudzveidīgajām izpriecām, kas bieži vien deva ari ierosmi itin nopietnam, pat reliģiskām pārdomām, es vienmēr atgriezos pie savas cildenās draudzenes fon Kleten-bergas jaunkundzes, kuras klātbūtne vismaz uz acumirkli pieklusināja manas vētrainās tieksmes un kaislības, kas mani svaidīja te uz vienu, te atkal uz pavisam citu pusi, un kura tūlīt pēc manas masas bija nākamais cilvēks, kam es labprāt stāstīju par saviem nodomiem. Man gan vajadzēja redzēt, ka viņas veselība arvien vairāk pasliktinās, taču es mēģināju sev to slēpt, un man tas arī visai labi izdevās, jo, slimībai progresējot, viņa it īpaši centās saglabāt jautru garastāvokli. Glīti un rūpīgi uzposusies, viņa mēdza sēdēt atzveltnī pie loga, labprāt klausījās stāstījumus par maniem izbraukumiem, kā arī darbus, kurus es viņai lasīju priekšā. Lai radītu labāku priekšstatu par apvidiem, kurus biju redzējis, es viņai dažkārt mēdzu arī šo to uzzīmēt. Kādu vakaru, kad es pēc atmiņas biju mēģinājis attēlot dažādas ainas, man viņa pati un viņas apkārtne rietošās saules gaismā likās kā apskaidrota un es nevarēju atturēties no vēlēšanās, cik nu labi prazdams, atveidot viņu pašu un istabā esošos priekšmetus zīmējumā, kas izskatītos visai pievilcīgs, ja to būtu radījusi tada prasmīga meistara kā, piemēram, Kcr-slinga^129 roka. Es to aizsūtīju kādai savai draudzenei, kas dzīvoja citā pilsētā, un komentāru vietā piedevām pievienoju vēl šādu dzejoli:

Burvju spoguli tev sūtu —

Mūsu draudzene tur dus;

Dieva rokās sevi jūtot,

Viņa sāpēs rāmi klus.

Redzi, kādā svētā mierā Pēc cīņām aizved dzīves ceļš;

Raugies sevī tad un dievā,

Kas par visiem cietis ir.

Centies izjust svētās jausmas,

Kas man bija dvēselē,

Kad ar aizgūtnīgu trauksmi Steidzos ainu uzzīmēt.

Kaut gan es šajās vārsmās, ka tas atgadījās vēl vienu otru reizi, pats sevi biju attēlojis kā cilvēku no malas, svešinieku, gandrīz vai kā paganu, viņa tomēr pret to neiebilda, bet, gluži otrādi, apgalvoja, ka tāds es viņai

esot pat mīļāks nekā agrāk, kad izteicos kristietiskajā terminoloģijā, kuras lietošana man nekad īsti labi nav padevusies; ar laiku bija jau pierasts, ka tais reizēs, kad ion Kletcnbcrgas jaunkundzei lasīju priekša misionāru vēstījumus, kurus viņai vienmēr ļoti patika klausīties, es atļāvos nostāties pagānu tautu, nevis misionāru pusē un izteikt domas, ka to agrākie apstākļi bijuši labaki par tagadējiem. Mana sarunu biedre arī tad saglabāja laipnību un maigumu un, kā likās, nepavisam nebija noraizējusies par mani un manas dvēseles glābšanu.

Pamazām es arvien vairāk attālinājos no kristiānisma, un tas notika tādēļ, ka biju mēģinājis tam tuvoties ar pārāk lielu nopietnību un kaislīgu mīlestību. Kopš biju tuvāk iepazinis brāļu draudzi, manas simpātijas pret šiem ļaudīm, kuri pulcējās zem Kristus mācības uzvaras karoga, auga augumā. Ikviena pozitīva reliģija ir vissaistošākā tad, kad tā vēl attīstās, tāpēc ari ir tik patīkami iztēlē kavēties apustuļu laikos, kad viss bija svaigs un patiesi garīgs, un brāļu draudzei piemita kaut kas maģisks tai ziņā, ka tā šo pirmatnējo stāvokli it kā tiecās turpināt un iemūžināt. Sīs draudzes izcelšanās saistījās ar agrākajiem laikiem, tā nekad nebija bijusi pilnīgi izveidojusies, tās vārie dzinumi nepamanīti spraucās cauri rupjajai pasaulei, un tagad dievbijīga, izcila cilvēka aizgādībā viens vienīgs dzinums atkal laida saknes, lai pēc nemanāmajiem, šķietami nejaušajiem sākumiem pieņemtos spēkā un dzītu atvases tālu plašajā pasaulē. Vissvarīgāk turklāt bija tas, ka reliģiskā un pilsoniskā d/.ive šeit nedalāmi saplūda vienā kopībā un skolotājs reizē bija pavēlnieks, tēvs — tiesnesis; vēl vairāk, svētais draudzes vadonis, kuram garīgajās lietās pārējie neierobežoti ticēja, tika aicināts uzņemties ari laicīgu lietu vadību, un viņa lēmumi gan attiecībā uz visas draudzes pārvaldīšanu, gan ari uz ikvienu atsevišķu tās locekli pēc to pasludināšanas tika padevīgi pieņemti. Jaukais miers, kas šai kopibā valdīja vismaz arēji, likās bezgala tīkams, kaut gan, no otras puses, misionāra darbība prasīja visu cilvēka spēku atdevi. Lieliskie ļaudis, ar kuriem es iepazinos Marienbornas sinodē, uz kurieni mani aizveda sūtniecības padomnieks Morics — grāfa fon īzenburga pilnvarotais lietvedis, iemantoja manu visdziļāko cieņu, un, ja vien šie ļaudis būtu gribējuši, tad es būtu kļuvis par viņējo. Es pētīju viņu vēsturi un mācību, tas izcelšanos

iiii attīstību, jutos spējīgs par to pietiekami kvalificēti stāstīt un sarunāties par šiem jautājumiem ar draudzes lipekļiem. Taču es nevarēju nepamanīt, ka šie brāļi, gluži tupat kā fon Kletenbcrgas jaunkundze, negribēja atzīt mani par kristieti, un sākumā tas mani uztrauca, bet vēlāk kvēlo degsmi mazliet atsaldēja. Ilgu laiku tomēr nespēju izprast, ar ko es no viņiem atšķiros, kaut gan tas jau bija diezgan skaidri redzams, bet tad man tas atklā-jas drīzāk nejauši nekā pētījumu ceļā. Mani no brāļu draudzes, kā arī no citām dārgām kristiešu dvēselēm norobežoja tieši tas, par ko baznīcā jau vairāk nekā reizi vien bija radusies šķelšanās. Vieni apgalvoja, ka līdz ar grēkā krišanu cilvēka daba ir jau tiktāl sabojāta, ka tajā līdz pašām dzīlēm nav rodams itin nekas labs, tāpēc cilvēks nekad nedrikst paļauties uz saviem spēkiem, bet viņam jāgaida tikai uz dieva žēlastību un tās izpausmi. Otri gan labprāt atzina cilvēka iedzimtos trūkumus, tomēr domāja, ka viņa dabas dziļumos ir iesēta laba sēkla, kas, ar dieva žēlastību uzdiedzēta, var izaugt par kuplu garīgās svētlaimes koku. Manī bija dziļi iesakņojusies otrā pārliecība, kaut gan es pats to nemaz neapzinājos un mutiski un rakstiski pieslējos pirmajai; šīs izjūtas manī bija visai neskaidras, un es sev vēl nekad nebiju izvirzījis tamlīdzīgu dilemmu. No šī sapņa tiku atmodināts pavisam negaidot, kad savas, kā pašam likās, gluži nevainīgās domas brīvi izteicu kādā reliģiska rakstura sarunā un man par to nācās noklausīties garu, nosodošu sprediķi. Man apgalvoja, ka tas jau esot īstais pelagiānisms 130 un mūsu laikam par nelaimi šī samaitājošā mācība tagad atkal sākot izplatīties. Es par to biju ārkārtīgi izbrīnījies, pat izbijies. Atkal iedziļinājos baznīcas vēsturē, tuvāk iepazinos ar Pelagija mācību un viņa likteni un tad skaidri saskatīju, kā daudzu gadsimtu gaitā te viena, te utra no šim nesavienojamām pārliecībām ir guvusi pārsvaru, izplatījusies un kļuvusi pazīstama atkarībā no tā, vai cilvēki pēc savas dabas bijuši aktīvāki vai pasīvāki.

Aizvadītajos gados es nemitīgi biju izjutis vajadzību vingrināt savus spēkus, manī bija pamodies neapklusināms darbīgums, kas tiecas pēc morālas pilnveidošanās. Ārpasaule prasīja, lai tāda darbība norisētu regulāri un nestu labumu citiem, un šī lielā prasība man bija pašam sevī jāpārstrādā. Daba mani valdzināja daudzējādos veidos, tā man atklajas brīnišķīgā skaistumā; es biju

iepazinis tik daudzus krietnus un godīgus cilvēkus, kuri nopūlējās, pienākuma dēļ pildīdami savu pienākumu, un man Ūkās neiespējami atsacīties no viņiem un tātad arī pašam no sevis; es skaidri saredzēju bezdibeni, kas mani šķīra no minētās mācības, un man tātad vajadzēja šķirties arī no šīs sabiedrības, taču neviens nevarēja liegt interesēties par svētajiem rakstiem, kā arī par kristiānismā nodibinātāju un tā agrīnajiem piekritējiem, tāpēc es radīju pats savu kristiānismu un centos to pamatot un izveidot, cītīgi studēdams vēsturi un ievērodams to cilvēku domas, kuru izpratne bija radnieciska manējai.

Tā kā viss, ko es ar mīlestību uzņēmu sevī, tūdaļ tiecās izpausties poētiskā formā, tad labprāt pietvēros savdabīgajai iedomai pārveidot episkā darbā stāstu par mūžīgo žīdu 131, kuru jau sen biju iepazinis no tautas teiku grāmatām; izmantojot to par vadmotīvu, es varētu pēc saviem ieskatiem izvēlēties un attēlot arī svarīgākos momentus no reliģijas un baznīcas vēstures. Tālāk pastāstīšu, kā es izveidoju fabulu un kādu jēgu tajā ietvēru.

Jeruzalemē dzīvoja kāds kurpnieks, kuru pēc leģendas sauca par Ahasvēru. Šā tēla galvenos vaibstus es paņēmu no sava pazīstamā Drēzdenes kurpnieka. Es viņu bagātīgi apveltīju ar viņa amata brāļa Hansa Zaksa prātu un humoru un iedvesu viņam cildenu mīlestību pret Kristu. Tā kā viņš strādāja zem klajas debess un labprāt sarunājās ar garāmgājējiem, paķircinādams tos un pēc Sokrātā paraduma katru savā īpašā veidā rosinādams izteikt savas domas, tad kaimiņi un arī citi ļaudis no vienkāršās tautas labprāt uzkavējās pie viņa; dažkārt tur ieradās arī farizeji un saducēji, un iespējams, ka vienu otru reizi tur apstājās arī pestītājs ar saviem mācekļiem. Kurpnieks, kura prāts bija nodarbināts tikai ar pasaulīgām lietām, tomēr sajuta īpašu mīlestību pret mūsu kungu, un tā galvenokārt izpaudās tādējādi, ka šim lielajam cilvēkam, kura prātu nespēja izprast, viņš centās iemācīt savu domāšanas un rīcības veidu. Tāpēc viņš no visas sirds aicināja Kristu, lai taču tas beidzot nodoties savām apcerēm, lai nestaigājot apkārt kopā ar tādiem dīkdieņiem, neatraujot cilvēkus no darba un nevilinot tos sev līdzi tuksnesī, jo kopā sapulcinātu ļaužu prāti vienmēr esot uzbudināti un nekas labs tur nevarot iznākt.

Tas kungs savukārt mēģināja kurpniekam tēlaini izskaidrot savus cēlos uzskatus un mērķus, taču šī parupjā

vīra sirds nebija pret tiem atsaucīga. Kad Kristus guva arvien lielāku ievērību un k|uva pat par slavenu personu, amatnieks, gribēdams tikai labu, pauda savu pārliecību jo neatlaidīgāk un enerģiskāk, brīdināja, ka tas viss novedīšot līdz nemieriem un dumpim un Kristus būšot spiests pasludināt sevi par kāda nogrupējuma vadoni, bet tas taču nekādā ziņā nevarot būt viņa nolūks. Kad nu viss norisinās tā, kā mums jau zināms, kad Kristus tiek saņemts ciet un notiesāts, tad Ahasvēra satraukums kļūst vēl lielāks, jo viņa darbnīcā izmisis ienāk Jūda, kas it kā nodevis savu kungu, un vaimanādams stāsta par savu neveiksmi. Tās cēlonis bijusi Jūdas, tāpat kā citu gudrāko Kristus piekritēju ciešā pārliecība, ka Kristus pasludinās sevi par pavaldoni un valsts galvu, tāpēc Jūda gribējis ar varu panākt, lai tas kungs izbeidz savu ieilgušo vilcināšanos, un tikai šai nolūkā mudinājis priesterus ķerties pie vardarbības, kuru tie līdz šim nebija uzdrošinājušies lietot. Kristus mācekļi arī neesot bijuši neapbruņoti, un droši vien viss būtu noritējis labi, ja kungs pats nebūtu devies pretiniekiem rokās un atstājis savus apustuļus bēdu nomāktus. Ahasvēra sirdi šis Jūdas stāsts nekādā ziņā nealmaidzina, gluži otrādi, viņš nabaga eks-apustuli satriec vēl vairāk, tā ka tam nekas cits neatliek kā tūdaļ iet un pakārties.

Kad Jēzus garām kurpnieka darbnīcai tiek vests uz soda vietu, tad tieši tur norisinās pazīstamā scēna, kur cietējs saļimst zem krusta smagās nastas un tālāk to ir spiests nest Kirēnas Sīmanis. Te nu Ahasvērs iznāk pūļa priekšā un rīkojas tā, kā jau mēdz darīt cietas sirds cilvēki, kuros nemostas līdzjūtība, kad viņi redz kādu ciešam paša vainas pēc, bet kuri pat šādā nepiemērotā bridi tiecas pierādīt savu taisnību un ar pārmetumiem padara nelaimi vēl lielāku, proti — Ahasvērs iznāk priekšā un vēlreiz atkārto visus agrākos brīdinājumus, izteikdams tos tagad kā smagus apvainojumus, jo viņam šķiet, ka mīlestība pret cietēju dod tiesības to darīt. Jēzus neko neatbild, bet šai brīdī mīlošā Veronika aizklāj pestītāja seju ar lakatu, un, kad viņa to atkal noņem un paceļ, tad Ahasvērs uz tā ierauga Jēzus seju, taču tie ir nevis pašreizējā cietēja, bet gan brīnišķīgi apskaidrota cilvēka vaibsti, kas izstaro debess gaismu, šās parādības apžilbināts, kurpnieks novērš acis un dzird vārdus: «Tu klīdīsi pa zemes virsu, līdz atkal ieraudzīsi mani šajā izskatā.»

Satriektais vīrs attopas tikai pēc laba brīža un redz, ka visi ir aizsteigušies uz soda vietu un Jeruzalemes ielas ir tukšas; nemiers un ilgas dzen viņu projām, un viņš sak savus klejojumus.

Par šiem klejojumiem un par pēdējo poēmā attēloto notikumu, kaut gan ar to darbs vēl nav pilnīgi pabeigts, pastāstīšu varbūt kādu citu reizi. Sakums, atsevišķas vietas un nobeigums bija uzrakstīts, taču es nespēju pietiekami koncentrēties, man trūka laika, lai izdarītu nepieciešamos pētījumus, kas dotu iespēju izveidot poēmu tādu, kādu vēlējos, un nedaudzās uzrakstītās lapas tika noliktas pie malas uz ilgu laiku, jo man sākās jauns darba posms, kura iedīgļi noteikti meklējami jau tai laikā, kad rakstīju «Verteru» un pēc tam pieredzēju, cik liela tam bija ietekme.

Cilvēku kopīgais liktenis, no kura mums katram ir piešķirta sava daļa, vissmagāk gulstas uz to ļaužu pleciem, kuru garīgas spējas attīstās agrāk un plašāk. Kaut ari vecāki un radinieki gādā, lai mēs tiekam dzīvē uz priekšu, kaut arī mēs varam rast atbalstu pie brāļiem, māsām un draugiem, kaut arī paziņas mums kavē laiku un mīļotie cilvēki dāvā laimi, beigu beigas ikvienam tomēr ir jāpaļaujas tikai pašam uz saviem spēkiem, un liekas pat, ka dievs pret cilvēkiem ir izveidojis tādu attieksmi, ka ne vienmēr un arī ne visvajadzīgākajā brīdī var atbildēt uz viņu bijību, uzticēšanos un mīlestību. Es jau agrā jaunībā diezgan bieži pieredzēju, ka tieši tais brīžos, kad palīdzība ir visnepieciešamākā, mums it kā tiek uzsaukts: «Arst, dziedinies pats!»132 Un cik bieži man nācās ar sāpošu sirdi nopūsties: «Es to vīna spaidu esmu minis viens pats!»133 Kad nu sāku domāt, uz ka balstīt savu patstāvību, tad secināju, ka visdrošākais pamats ir mans radošais talants. Jau vairākus gadus tas mani nepameta ne mirkli; ko acis skatīja dienā, kad biju nomodā, tas naktīs bieži vien pārvērtās skaidri izprotamos sapņos, un, tiklīdz es atvēru plakstus, tā manā iztēlē bija radies kaut kas jauns, brīnumains un vesels vai arī fragments no tā, kas jau eksistēja. Parasti es rakstīšanai nodevos agrajās rīta stundās, bet arī vakaros un pat vēlu naktī, kad vīns un jautra kompānija pacilāja garu, no manis varēja prasīt, ko vien gribēja, — bija vajadzīgs tikai kaut cik konkrēts iemesls, un drīz vien jau dzejolis bija gatavs. Kad es padomāju par šo dabas doto velti un nācu pie atziņas,

Li tā pieder vienīgi man pašam un nekāds svešs spēks nevar nedz veicināt, nedz kavēt tās izmantošanu, tad izjutu vēlēšanos tieši uz tās balstīt savu dzīvi. Sī doma pārvērtās konkrēta ainā: es atcerējos seno, mitoloģisko Prometeja teļu, kurš, nošķīries no dieviem, pats savām rokām gādāja, lai pasaule būtu apdzīvota. Es itin labi jutu, ka radīt kaut ko nozīmīgu var tikai tad, ja izolējas. Mani darbi, kas bija guvuši tik lielu atzinību, bija tapuši vientulībā, bet, kopš liku nodibinājis plašākus sakarus ar sabiedrību, man gan netrūka radīšanas spara un prieka, taču pats rakstīšanas process bija apgrūtināts, jo nedz prozā, nedz dzeja patiesība vēl nebija izstrādāts pašam savs stils, tāpēc katru reizi, kad sāku jaunu darbu, man atkarībā no tēmas vienmēr no jauna nācās taustīties kā pa tumsu, meklējot īsto formu. Ta ka man tagad vajadzēja atteikties no cilvēku palīdzības uu pat noraidīt šādas palīdzības iespēju, tad es, gluži tāpat ka Prometejs, norobežojos arī no dieviem, un tas bija itin dabiski, jo atbilstoši raksturam un domāšanas veidam manī kāds zināmā virzienā vērsts noskaņojums arvien ņēma pārsvaru pār citiem un atbīdīja tos otraja plana.

Mani atdzīvojas mīts par Prometeju. Seno titāna tērpu es piegriezu pats pēc sava auguma un, neko vairs nepārdomādams, sāku rakstīt lugu, kura attēloju, no vienas puses, nesaskaņas starp Prometeju un Zevu^134 un, no otras puses, starp Prometeju un jaunajiem dieviem; tas izcēlušās tāpēc, ka Prometejs radījis cilvēkus pats uz savu roku, atdzīvinājis tos a'r Mincrvas palīdzību un tā nodibinājis trešo dinastiju. Un valdošajiem dieviem patiešām bija pamats sūdzēties, jo viņus varēja uzlūkot par būtnēm, kas nelikumīgi ieņēmušas vietu starp titāniem un cilvēkiem. Sājā savdabīgajā kompozīcijā ka monologs bija iekļauts mans dzejolis, kas vācu literatūrā ieņēmis nozīmīgu vietu, jo, tā ierosināts, Lesings uzsāka diskusiju ar Jakobi par svarīgiem domāšanas un sajušanas jautājumiem. Šī diskusija gluži ka deglis radīja eksploziju, kas aLklāja pašas slēptākās cienījamo vīru attiecības un pārvērtā tas par sarunu objektu; šādas attiecības bija pastāvējušas klusībā, šīs citādi visai apgaismotās sabiedrības locekļiem pašiem to nemaz neapzinoties. Plaisa, kas nu radās starp viņiem, bija tik dziļa, ka tās un vēl dažu nejaušību deļ zaudējam Mendelsonu — vienu no mūsu cienījamākajiem vīriem.

Kaut gan par šo tēmu, kā jau tas noticis, var izvērst filozofisku un pat reliģisku apceri, patiesībā tā tomēr pieder poēzijai. Titāni ir politeisma pretmets, gluži tāpat kā monoteisma pretmets ir velns, tomēr nedz velns, nedz ari vienīgais dievs, kuram viņš tiek pretstatīts, nav poētiskas figūras. Miltona notēlotais satans, kas parādīts visai spilgti, tomēr krietni daudz zaudē savas pakļautības dēļ, jo viņš tikai tiecas sagraut to brīnišķīgo, ko radījusi augstāka būtne, turpretī Prometejam piemīt tāda priekšrocība, ka viņš, augstākajām būtnēm par spīti, arī pats spēj radīt un veidot ko jaunu. Visai jauka un poētiska ir arī doma, ka cilvēkus radījis nevis augstākais pasaules valdnieks, bet gan starpfigura, kas tomēr ir vecākās dinastijas atvase un tātad pietiekami cienīga, lai veiktu šādu darbu; grieķu mitoloģija, kā zināms, jau vispār sniedz mums neizsmeļamas dievišķīgu un cilvēcisku simbolu bagātības.

Sī titāniski gigantiskā, varenā ideja tomēr nedeva pienācīgu materiālu tāda veida dzejai kā manējā. Man drīzāk piederējās attēlot Prometeja mierīgo, plastisko, pacietības pilno pretestību, kas gan atzina augstāko varu, tomēr tiecās tai līdzināties. Mani svētie bija arī drosmīgākie šās cilts pārstāvji, kā Tantals, īksions, Sīzifs. Uzņemti dievu vidū, viņi neprata izturēties pienācīgi padevīgi, kā pārdroši viesi viņi izpelnījās sava saimnieka un labvēļa dusmas un bija spiesti doties nožēlojamā trimdā. Es jutu viņiem līdzi, viņu likteni jau senie grieķi bija atzinuši par patiesi traģisku, un, tā kā es savas «Ifigenijas» otrajā plānā biju viņus attēlojis kā milzīgas opozīcijas dalībniekus, tad man gan laikam ir daļēji japateicas viņiem par lielajiem panākumiem, kādus šai lugai bija lemts pieredzēt.

Tai laikā es vienlīdz aizrautīgi nodevos gan dzejas mākslai, gan glezniecībai. Es zīmēju savu draugu portretus profilā uz pelēka papīra ar ballu un melnu krītu. Kad diktēju vai ari klausījos, ko man lasīja priekšā, tad mēdzu uzskicēt rakstītāja vai lasītāja raksturīgo pozu un arī apkārtējos priekšmetus; līdzība bija nenoliedzama, un šie zīmējumi tika novērtēti atzinīgi. Diletantiem vienmēr piemīt šada priekšrocība, jo viņi savu darbu atdod par velti. Sajutis, ka mana portretēšanas māka tomēr ir nepietiekama, es atkal pievērsos valodai un ritmam, kuri man klausīja labak. Cik moži, priecīgi un aši es ķēros pie darba, par to liecina daži dzejoļi, kas aizrautīgi slavina

mākslās dabu un dabas mākslu un kas savā rašanās brīdī imii man, gan arī maniem draugiem arvien iedvesa jaunu drosmi.

Kad nu es reiz minētajā savas dzīves periodā, nododamies šādai nodarbībai, sēdēju pie apslāpētas gaismas savā istabā, kuru vismaz apgaismojums vērta līdzīgu māksliniekā darbnīcai un kuras sienas, apspraudītas un apkārtas ar pusgataviem darbiem, rādijā priekšstatu par milzīgi plašu radošu darbību, pie manis ienāca stalts, slaids vīrietis; puskrēslā es viņu no sākuma noturēju par Frici Jakobi, bet vēlāk redzēju, ka esmu kļūdījies un ka las ir svešinieks. Viņa izturēšanās bija brīva un patīkama, taču tajā nevarēja nesamanīt arī kaut ko no militāras stājas. Viesis teica, ka viņa vārds esot fon Knēbelis l35, un pec ta, ko viņš man īsumā pastāstīja, es uzzināju, ka viņš, atrazdamies prūšu armija, ilgāku laiku uzturējies Berlīnē un Potsdamā un tur nācis ciešā un aktīvā saskarē ar literātiem un vispār ar vācu literatūru. Vistuvāk Knēbelis bija iedraudzējies ar Rāmleru un pārņēmis pat viņa dzejoļu lasīšanas manieri. Viņš ļoti labi pārzināja arī visu, ko bija sarakstījis Gecs^130, kura vārds vāciešu vidū tolaik vēl nebija pazīstams. Ar Knēbeļa palīdzību Potsdamā bija izdota šā dzejnieka grāmata «Meiteņu sala»; ta bija nonākusi rokās pat karalim, kurš par šo darbu bija izteicies atzinīgi.

Tikko mēs bijām īsumā pārrunājuši jautājumus, kas attiecās uz vācu literatūru vispār, es ar prieku uzzināju, ka Knēbelis patlaban kalpo Veimārā un ir norīkots par pavadoni princim Konstantīnam. Biju jau dzirdējis vienu otru labvēlīgu atsauksmi par turienes dzīvi, jo no Veimāras pie mums brauca daudzi sveši cilvēki, kuri paši bijuši aculiecinieki un zināja stāstīt, ka hercogiene Amālija par savu prinču audzinātājiem uzaicinājusi izcilākos cilvēkus, ka Jēnas universitāte ar saviem ievērojamajiem mācību spēkiem ari no savas puses sniegusi palīdzīgu roku šā skaistā mērķa sasniegšanai un ka minētā hercogiene ne tikai ņēmusi mākslu savā aizgādībā, bet ari pati nopietni un cītīgi tai nodevusies. Runāja arī, ka Vīlands tur esot izpelnījies sevišķu labvēlību, un tāpat «Vācu Merkurijs», kur tika publicēti daudzu citzemju zinātnieku darbi, ne mazums vairoja tās pilsētas slavu, kurā to izdeva. Veimārā bija nodibināts viens no labākajiem vācu teātriem, kas bija kļuvis slavens gan ar saviem aktieriem, gan ar

autoriem, kuri šim teātrim rakstīja. Likās gan, ka šie jaunie iestādījumi un jaukie pasākumi tagad bija apdraudēti un tiem laupītas tālākas attīstības iespējas drausmigā ugunsgrēka dēļ, kas bija izcēlies pili tā paša gada maijā, taču ļaužu paļāvība uz princi troņmantnieku bija ārkārtīgi liela un ikviens bija pārliecināts, ka ne tikai nodarītais posts drīz tiks izlīdzināts, bet arī jebkura cita ceriba bagātīgi piepildīta. Kad nu es, gluži ka sens paziņa, apvaicājos par visiem šiem ļaudīm un nolikumiem un izteicu vēlēšanos tuvāk iepazīties ar turienes apstākļiem, mans viesis visai laipni atbildēja, ka tas esot it viegli izdarāms, jo troņmantnieks ar savu brāli princi Konstantīnu tikko kā ieradies Frankfurtē un abi vēloties ar mani iepazīties un parunāt. Labprāt biju ar mieru viņiem pakalpot, bet mans jaunais draugs vēl piebilda, lai es nevilcinoties, jo prinči šeit neuzturēšoties ilgi. Gribēdams ātrāk saposties vizītei, es novedu Knēbeli lejā pie saviem vecākiem, kuri bija ārkārtīgi izbrīnījušies par viņa ierašanos un jaunajām ziņām un ar prieku uzsāka ar viesi sarunu. Pēc tam es kopā ar viņu steidzos pie jaunajiem prinčiem, kuri mani saņēma ļoti brīvi un laipni, un man likās, ka ari troņmantnieka audzinātājam grāfam Gercam mana ierašanās nebija nepatīkama. Kaut gan mēs tūdaļ sākām tērzēt tikai par literatūru, tomēr saruna nejauši tika ievirzīta tik veiksmīgi, ka drīz vien kļuva nozīmīga un auglīga.

Uz galda atradās tikko kā sabrošēta un vēl neatgriezta Mēzera grāmatas «Patriotiskās fantāzijas» 137 pirmā daļa. Tā kā es šo darbu pazinu ļoti labi, bet pārējie maz, tad man radās izdevība sīki par to pastāstīt, un tas noderēja par īsteni labu ierosmi sarunai ar jauno hercogu, kuram bija kvēla vēlēšanās un cieša apņēmība, atrodoties savā augstajā postenī, veikt labus darbus. Šis Mēzera apcerējums gan pēc sava satura, gan ari pēc ievirzes spēj ikvienā vācietī modināt vislielāko interesi. Parasti Vācijas impērijai mēdza pārmest, ka tā esot saskaldīta, anarhiska un nevarīga, turpretī pēc Mēzera ieskatiem tieši daudzo mazo valstu pastāvēšana radīja ārkārtīgi labvēlīgus apstākļus kultūras attīstībai un izplatībai atbilstoši vajadzībām, kuras noteica dažādo provinču ģeogrāfiskais stāvoklis un citas īpatnības; kaut arī Mēzers par savu pētījumu pamatu bija izvēlējies Osnabrikas pilsētu un bīskapiju un pievērsās vēl ari Vestfāles apvidum, viņš tomēr

ļ.i.ila parādīt šā apvidus saikni ar visu impēriju un turklāt, aplūkojot šo zemju stāvokli, saistīt pagatni ar tagadni un atvedināt tagadnes parādības no pagātnes notikumiem ta, ka ikvienam kļuva skaidrs, kuras notikušas pārmaiņas bijušas slavējamas un kuras peļamas; līdzīga kurtā varēja rīkoties ari katras valsts pārvaldītājs savā zemē, lai pamatigak iepazītu apvidus īpatnības, ka arī tā attieksmes ar kaimiņu zemēm un visu impēriju un spētu spriest gan par tagadni, gan ari par nākotni.

Šai sakara tika pārrunāts ari viens otrs jautājums par Augšsaksijas un Lejassaksijas valstu atšķirībām un par to, kā gan dabas produkti, gan ari paražas, likumi un ieradumi jau kopš visagrākajiem laikiem vienmēr ir mainījušies un atkarībā no valsts pārvaldes formas un reliģijas novirzījušies gan uz vienu, gan atkal uz citu pusi. Mēs mēģinājām precīzāk raksturot pastāvošās atšķirības, un tad kļuva redzams, kādu priekšrocību dod labs paraugs, ko var izmantot visdažādākajos gadījumos, ja vien ņemam vērā nevis atsevišķas detaļas, bet gan metodi, pēc kuras šis paraugs izstrādāts un kura tieši ar savu univer-sālumu stipri spēj sekmēt noteikta uzskata izveidošanos.

Pie galda šis sarunas turpinājās, un tas palīdzēja radīt par mani labāku priekšstatu, nekā es varbūt biju pelnījis. Es necentos novirzīt sarunu uz tiem literārajiem darbiem, kurus biju radījis pats, un nemēģināju pievērst klātesošo uzmanību tikai dramaturģijai vai romānam, bet gan liecos parādīt priekšrocības, kādas piemīt Mēzeram un līdzīgiem rakstniekiem, kuru talants izaudzis viņu praktiskā darba laukā un tiešā ceļā tur atkal atgriežas, sēdams derīgu sēklu, kurpretī tīri poētiski darbi, kas paliek morāles un juteklības sfērā, praktisku labumu var dot tikai netieši un gandrīz vai nejauši. Šajās sarunās mums gāja gluži kā «Tūkstoš un vienas nakts» pasakās: jauni svarīgi temati arvien pārtrauca jau aizsāktu tematu pārspriešanu, dažs labs jautājums tika vienīgi pieminēts, bet nebija iespējams to izrisināt līdz galam, un, tā kā jaunie prinči varēja uzturēties Frankfurtē tikai neilgu laiku, tad man vajadzēja apsolīt, ka es viņiem sekošu un pavadīšu dažas dienas Mainca; es šo ierosinājumu pieņēmu ar sajūsmu un steidzos mājup, lai pavēstītu priecīgo ziņu saviem vecākiem.

Manam tēvam tā nepavisam nepatika, jo viņš atbilstoši saviem impērijas pilsoņa uzskatiem arvien bija centies

turēties tālāk no šīs pasaules varenajiem; kaut gan viņam nereti nācās kārtot darījumus ar apkārtējo firstu un muižnieku lietvežiem, starp viņiem tomēr nenodibinājās nekādas tuvākas attiecības, un jāteic pat, ka tēvs labprāt mēdza pazoboties par valdnieku galmiem; tādos gadījumos viņam gan ari patika, ja kāds prata ko trāpīgu atcirst pretī, tikai vajadzēja runāt tā, lai tas būtu tēvam pa gaumei un liktos asprātīgi. Mēs gan neapstrīdējām viņa teicienu Procul a Jove procttl a fulmine [18], tomēr piebildām, ka nav svarīgi, no kurienes zibens nāk, bet gan kur tas iesper, un tad viņš ņēma palīgā veco parunu, ka no lieliem kungiem labāk turēties pa gabalu. Mēs atbildējām, ka vēl sliktāk ir ēst ar kašķīgiem ļaudīm no vienas bļodas. To viņš nemēģināja noliegt, taču drīz vien nāca klajā ar citu teicienu, lai beidzot aizdarītu mums mutes. Sakāmvārdus un parunas, kā zināms, radījusi tauta, kas gan ir spiesta kungiem paklausīt, taču vismaz runāt grib, kā pašai tīk; turpretī tie, kas pieder pie augstākas kārtas, atspēlējas ar darbiem; tā kā turklāt gandrīz visa sešpadsmitā gadsimta dzeja ir stipri didaktiska, tad mūsu valodā netrūkst nedz nopietnu, nedz arī jautri zobgalīgu izteicienu, kurus zemākie slāņi mērķējuši uz augstākajiem. Mēs, jaunāko laiku pārstāvji, iztēlojušies sevi par lieliem vīriem, tagad savukārt labprāt nostājāmies vareno pusē un raidijām savas bultas no augšas uz leju; es te citēšu dažus pantus, kas parāda, kā viena puse izsmej otru.

A.

Kas galmam labs. uz to ir velns ar kārs.

B.

Jau dažs labs puisis elles katlā vārās.

A.

Kāds esmu, lai tāds arī palieku;

Neviena labvēlības nelūdzu.

B.

Vai labvēlība tev par kaunu būs?

To citiem dot spēs tas. kas pats to gūs.

A.

Vai galmā dzīvot kādam prieks?

Ja niez, tad kasīties tur liegts.

B.

Tāds tik ļaudīm prātus jauc:

Kaut neniez, kasīties viņš sauc.

A.

Kas atteicies labu prātu no brīves,

Tas zaudējis pusi no savas dzīves.

«Kā būs, tā būs!» viņš domā klusi Un zaudē arī otru pusi.

B.

Kas kungiem sevi pratīs parādīt,

Tam laime smaidīs šodien vai rīt.

Kas pū|a atzinību gaidīs,

Tas visu garo gadu vējā laidīs.

A.

Ja galmā vēlies vākt bagātu ražu,

Tad graudus nāksies briedēt ar bažām; Kad kūlums tev liksies klēti jau berams, Uz drošu guvumu agri vēl cerēt.

B.

Kas graudus briedē, tas ražu ar vāc,

No seniem laikiem ir likums tāds,

Bet, krusa ja sējumu nopostīs,

Nākamā gadā jauns zelmenis dīgs.

A.

Ja negribi kunga valgā iet,

Tad mājas durvis noslēdz ciet;

Gādā par bērniem un par sievu,

Maizi ēd un dzer ar sātu Vīnu, paša darinātu.

Un dzīve būs tīkama pašam un dievam.

B.

No kunga varas vaļā raisies?

Uz kurieni tad bēgt tu taisies?

Jel atjēdzies no rūgtā malda!

Pār tevi tava sieva valda,

Un tai ir dēls tavs pavēlnieks —

Tiem abiem tevi rīkot prieks.

Nupat, kad pāršķirstīju vecus papīrus, lai sameklētu iepriekš citētos pantus, man nāca rokās vēl vairāki tamlīdzīgi uzjautrinoši vingrinājumi, kuros centāmies plašāk izvērst senas vācu tautas parunas un tām pretstatījām citus izteicienus, kuru pareizība bija dzīves pieredzē tikpat droši pārbaudīta. Šādu izteicienu izlasi kādreiz dienās varētu izmantot par epilogu leļļu lugai; tas skatītājus uzjautrinātu un liktu viņiem ari par šo to padomāt.

Visi mani iebildumi tomēr nespēja tēvu pārliecināt, un viņš no saviem ieskatiem neatkāpās. Spēcīgāko argumentu viņš parasti mēdza pataupīt uz sarunas beigām; viņš sāka gari un plaši stāstīt par to, kādu galu ņēmusi Voltēra draudzēšanās ar Fridrihu Otro: kā pārmērīgi lielā labvēlība, familiaritāte un abpusējā laipnība pēkšņi izbeigusies un pagaisusi un visi kļuvuši par aculieciniekiem tam, ka šo izcilo dzejnieku un rakstnieku pēc rezidenta Freitāga pieprasījuma un birģermeistara lon Fiharda pavēles arestējuši Frankfurtes karavīri un diezgan ilgu laiku turējuši apsardzībā Ceilas ielas viesnīcā «Pie rozes». Te varēja vēl šo to iebilst, piemēram, ka pats Voltērs arī nebija gluži bez vainas, taču mēs aiz cienibas pret tēvu katru reizi ļāvām sevi pārliecināt.

Ta kā arī šai gadījumā tēvs par argumentiem minēja šo un vēl cilus līdzīgus notikumus, tad es gandrīz nezināju, kā rīkoties; viņš mani pilnīgi atklāti brīdināja un apgalvoja, ka šis ielūgums esot izteikts tikai tādēļ, lai ievilinātu mani lamatās un atriebtos par pārdrošo uzbrukumu Vīlandam l38, kurš galmā bija tik labi ieredzēts. Kaut arī mana pārliecība bija pilnīgi pretēja un es itin labi redzēju, ka mūsu cienījamā tēva baiļu cēlonis ir viņa aizspriedumaina nostāja, kuru vēl pastiprināja hipohondriskas iedomas, es tomēr negribēju rīkoties tieši pretēji viņa pārliecībai, taču nevarēju ari izdomāt ieganstu, kas ļautu ņemt atpakaļ doto vardu, neradot priekšstatu, ka esmu nepateicīgs un neaudzināts. Par nelaimi, mūsu draudzeni fon Kletenbergas jaunkundzi, uz kuras domām mēs līdzīgos gadījumos mēdzām atsaukties, tobrīd saistīja pie gultas slimība. Viņa un māte man arvien bija lieliskas sabiedrotās, un es viņām devu iesauku Gudrība un Enerģija; kad mūsu draudzene ar savu gaišo un apskaidroto skatienu palūkojās uz zemes lietām, tad it viegli atrežģīja to, kas mums, pārējiem zemes bērniem, likās gaužām sarežģīts, un viņa parasti prata atrast īsto ceļu tāpēc, ka noraudzī-

|ir uz dzīves labirintu no augšas, bet pati tajā nemaldī-jli , kad nu viss bija izlemts, tālāk varēja paļauties nz manas mātes uzņēmību un enerģiju. Ja pirmajai palīdzēja vērīgs skatiens, tad otru balstīja ticība, un, tā ka matē arvien saglabāja savu možo noskaņojumu, tad viņai ari nekad netrūka līdzekļu, ka savu nodomu vai vēlēšanos realizēt. Nu es sūtīju viņu pie slimās draudzenes, lai uzzinām viņas domas; ta ka tas bija labvēlīgas manam uz-skatam, tad mātei pēc mana lūguma vel vajadzēja dabūt tēva piekrišanu, un beigu beigās viņš arī piekāpās, kaut ■ u darīja to bez drošas pārliecības un nelabprāt.

Tā nu es stipri aukstā ziemas dienā noteiktajā stundā ierados Maincā, un tur mani laipni sagaidīja jaunie prinči un viņu pavadoņi. Mēs kopīgi atcerējāmies Frankfurtē i īsinātās sarunas un turpinājām talak jau aizsāktas; kad pievērsāmies jaunākajai vācu literatūrai un dažu autoru pārdrošām publikācijām, itin dabiski, nācās pieminēt arī slaveno farsu «Dievi, varoņi un Vīlands», un es, sev par apmierinājumu, jau pašā sakumā nomanīju, ka klātesošie šo darbu uztvēra nepiespiesti un jautri. Man tomēr nācās pastāstīt, kā galu gala bija tapis šis farss, kas radīja tik lielu ievērību, un tad gribot negribot vajadzēja atzīties, ka mēs, kā jau īsti Augšreinas iedzīvotāji, nepazīstam robežu nedz savas simpātijās, nedz antipātijās. Šekspīru mēs dievinājām līdz pat pielūgsmei. Turpretī Viiands, kuram piemita tāda īpašība, ka viņš arvien gan sev, gan arī lasītajiem spēja laupīt interesi un sagandēt prieku par daiļdarbu, savās piezīmēs par paša tulkotajiem Šekspīra darbiem bija šo lielo rakstnieku diezgan stipri nopēlis, turklāt vēl tada veida, kas ļoti kaitināja un mūsu acīs stipri mazināja tulkotājā nopelnus. Mēs ļoti cienījām Vītandu kā dzejnieku un sapratām, cik lielu ieguldījumu viņš devis ar saviem tulkojumiem, taču ka kritiķis viņš mums šķita untumains, vienpusīgs un netaisns. Turklāt viņš vērsās arī pret mūsu elku dieviem grieķiem un līdz ar to saērcināja mūs vēl vairāk. Ir taču labi zināms, ka grieķu dieviem un varoņiem galvenēm kārtām ir raksturīgas nevis morālas, bet gan apgarotas fiziskas īpašības, tāpēc jau ari tie spēj dot māksliniekiem ierosmi tik brīnišķīgu tēlu radīšanai. Turpretī Vīlands savā drāmā «Alceste» varoņus un pusdievus bija attēlojis ar moderniem paņēmieniem; pret to nebūtu nekas iebilstams, jo ikvienam rakstniekam ir atļauts pārveidot poētiskās

tradīcijas atbilstoši saviem mērķiem un savam domāšanas veidam. Tomēr mums likās, ka minētajai operai veltītajās vēstulēs, kuras bija publicētas «Merkurijā», viņš pārāk partejiski uzsvēra šādas pieejas pareizumu, turklāt vēl bezatbildīgi nogrēkojas pret lieliskajiem senajiem grieķiem un viņu pacilāto stilu, neparko negribēdams atzīt parupjo, veselīgo dabiskumu, kas ir šo daiļdarbu pamatā. Tiklīdz mēs savā mazajā pulciņā dedzīgi bijām pārsprieduši apsūdzības, kādas izvirzījām pret Vīlandu, tā man kādā svētdienas pēcpusdienā atkal uznāca neatvairāmā tieksme visu dramatizēt, un tad nu es pie laba burgundieša pudeles vienā paņēmiena uzrakstīju šo darbu tādu, kāds tas patlaban ir. Es to uz vietas nolasīju priekšā saviem biedriem, kuri arī tur bija klāt, un viņi to uzņēma ar milzīgu sajūsmu; tad es ar steigu nosūtīju manuskriptu Lencam uz Strasburgu, un arī viņam, kā likās, tas varen patika; viņš teica, ka to tūlīt vajagot publicēt. Pēc vairākkārtējas vēstuļu apmaiņas es to atļāvu, un Lenčs Strasburgā steigšus nosūtīja manuskriptu iespiešanai. Tikai pēc ilga laika uzzināju, ka šis bija viens no pirmajiem soļiem, kurus Lenčs spēra pret mani, cenzdamies lasītāju vidū radīt par mani sliktu slavu, taču tobrīd es neko nenojautu un nemanīju.

Tā nu es saviem jaunajiem labvēļiem no tīras sirds, neko neslēpdams, pavēstīju, cik nevainīgi šis farss bija radies, un, lai viņus pilnīgi pārliecinātu, ka man nav bijis nedz personiska naida, nedz arī kāda cita ļauna nolūka, pastāstīju ari par mūsu pulciņā ieviesušos jautro paražu citam citu bez kautrēšanās paķircināt un pazobot. Tas manus sarunas biedrus patiesi uzjautrināja, un viņi gandrīz vai apbrīnoja mūsu lielās bailes no tā, ka tikai kāds no mums nesāktu atdusēties uz lauriem. Mūsu kompānija tika pielīdzināta flibustieriem 139, kuri tik ļoti bijās izlutināties, ka ikvienā klusākā brīdī, kad nevajadzēja cīnīties ar ienaidniekiem un nebija ari nekā, ko laupīt, bandas vadonis zem dzīru galda reizi pa reizei izšāva no pistoles, lai ari miera laika apstākļos neaizmirstos ievainojumi un sāpes. Kad visādi bijām pārsprieduši nelāgo atgadījumu ar Vīlandu, tika izteikts ierosinājums, lai es viņam aizrakstot draudzīgu vēstuli; šo izdevību ļoti labprāt izmantoju, jo Vīlands «Merkurijā» par manu jaunības dienu izlēcienu jau bija izteicies visai liberāli un, kā viņš literāros strīdos mēdza darīt, asprātīgi pielicis šai lietai punktu.

Nedaudzās dienas Maincā aizritēja ļoti patīkami; kamēr mani jaunie labvēļi atradās ārpus mājas vizītēs vai dzīrēs, es paliku pie viņu pavadoņiem, zīmēju portretus un ar lielu prieku nodevos slidošanai, jo aizsalušie cietokšņa grāvji sagādāja šai nodarbībai visai labvēlīgus apstākļus. Labo iespaidu pārpilns es atgriezos mājās un, tikko pa durvīm ienācis, jau gribēju sākt par visu sīki stāstīt, lai izkratītu sirdi, taču redzēju tikai mulsas sejas un drīz vien uzzināju, ka mūsu draudzene fon Kletenbergas jaunkundze nomirusi. Es biju dziļi satriekts, jo tieši tobrīd viņa man bija visvajadzīgākā. Lai mani nomierinātu, tika stāstīts, ka viņas šķīstā dzīve tagad beigusies svētā mierā un viņas ticības pilnā apskaidrotība līdz pat pēdējam brīdim palikusi neaptumšota. Bija vēl arī cits šķērslis, kas man neļāva visu brīvi izstāstīt: tēvs nevis priecājās, ka mans nelielais piedzīvojums tik labi beidzies, bet gan palika pie sava un apgalvoja, ka no veimāriešu puses tā esot tikai izlikšanās un droši vien viņiem esot kaut kas ļaunāks pret mani padomā. Tad nu es ar savām vēstīm steidzos pie jaunākajiem draugiem, kuriem centos visu izklāstīt sīki jo sīki. Taču šai gadījumā viņu rīcībai, ko diktēja draudzības jūtas un laba griba, bija ļoti nepatīkamas sekas, proti: drīz pēc tam parādījās brošūra «Prometejs un viņa recenzenti» 14°, kas arī bija sarakstīta kā dramatisks darbs. Autoriem bija ienākusi prātā draiska ideja personu vārdu vietā starp dialogiem likt mazas kokdze-luma figūriņas un ar šādām satīriskām ilustrācijām izsmiet tos kritiķus, kuri bija publicējuši atsauksmes par maniem darbiem un parādībām, kas tiem radnieciskas. Te Altonas pasta vedējs bija attēlots bez galvas, pūšam taurē, te atkal rūca lācis, tālāk gāgāja zoss; nebija aizmirsts arī Merkurijs, un vēl daudzi gan plēsīgi, gan rāmi radījumi bija ielauzušies tēlnieka darbnīcā un deva viņam visādus nederīgus padomus, bet mākslinieks cītīgi turpināja darbu, daudz viņos neklausīdamies un turklāt arī neslēpdams, kā nolēmis rīkoties. Sis negaidīti izspēlētais joks mani ļoti pārsteidza, jo, spriežot pēc stila un toņa, autoram vajadzēja būt kādam no mūsu pašu vidus, varēja pat domāt, ka tas ir mans darbs. Visnepatīkamāk man bija tas, ka Prometejs izpauda atklātībai šo to tādu, kas attiecās uz manu viesošanos Maincā un tur notikušajām sarunām, kuras neviens cits bez manis nevarēja zināt. Tas pierādīja, ka autors meklējams starp tuvākajiem draugiem, kuri

bija dzirdējuši manu garo un plašo stāstījumu par turienes notikumiem un apstākļiem. Mēs vērojām cits citu, un ikviens turēja aizdomās pārējos, taču nezināmais autors prata labi izlikties. Es viņu atklāti lamāju, jo biju ārkārtīgi sašutis par to, ka pēc tik labvēlīgas uzņemšanas un tik nozīmīgām sarunām, turklāt pēc tam, kad biju aizrakstījis Vīlandam sirsnīgu vēstuli, atkal tika dots iemesls neuzticībai pret mani un sagādātas jaunas nepatikšanas. Taču ilgi es nepaliku neziņā: staigādams šurp un turp pa savu istabu un skaļi lasīdams brošūru, es domu gaita un izteicienos skaidri saklausīju Vāgnera balsi, un tas tiešām arī bija viņš. Kad noskrēju lejā pie mātes, lai pavēstītu viņai savu atklājumu, viņa atzinās, ka to jau zinot. Autors, izbijies par slikto iznākumu, kaut gan bija ķēries pie šā darba, ka pašam šķita, ar labu un slavējamu nodomu, bija viņai atklājis savu noslēpumu un lūdzis aizbilst labu vārdu, lai es neizpildītu to, ko biju piedraudējis: par šādu uzticības laušanu turpmāk ar brošūras sacerētāju vairs nesaieties. Viņam par labu nāca tas, ka es pats biju atklājis autoru un, juzdamies apmierināts ar savu acigumu, tāpat kā jebkurš cits cilvēks līdzīga gadījumā, biju noskaņots uz izlīgšanu, un tā šis kļūmīgais solis, kas man bija devis izdevību pierādīt savas intuīcijas nemaldīgumu, tika piedots. Tomēr publiku nebija tik viegli pārliecināt, ka farsu sacerējis Vāgners un ka es te savu roku neesmu pielicis. Ļaudis neticēja, ka viņš var būt tik daudzpusīgs, jo pienācīgi nenovērtēja viņa spēju uztvert un ievērot visu, par ko mūsu asprātīgajā kompānijā tika jokots un spriests, un to labi pazīstamajā manierē attēlot, lai gan tāpēc viņš nebūt nebija izcils talants. Tā nu man šoreiz un arī turpmāk vēl visai bieži nācās ciest ne tikai paša muļķību, bet ari savu draugu vieglprātības un pārsteidzības dēļ.

Patlaban tieši sagadījušies dažādi apstākļi, kas man liek atcerēties vēl vairākus ievērojamus cilvēkus, kuri dažādos laikposmos caurbraucot bija pakavējušies Frankfurtē un vai nu mitinājušies mūsu mājā, vai ari tikuši tur viesmīlīgi pacienāti. Pirmajā vietā šeit atkal nākas minēt Klopštoku. Mēs jau bijām apmainījušies ar vairākām vēstulēm, kad viņš man pavēstīja, ka saņēmis ielūgumu doties uz Karlsrui im apmesties tur uz dzīvi; noteiktā laikā viņš būšot Frīdbergā un vēloties, lai es viņu tur sagaidītu. Ierados noradītajā stundā, taču nejauša gadījuma

ili'ļ Klopštoks ceļā aizkavējās, un cs, vairākas dienas vel-hgi nogaidījies, atgriezos mājas; drīz pēc tam viņš atbrauca pie mums, atvainojas par savu toreizējo neierašanos un izteica prieku par to, ka es tik labprāt biju devies viņam pretī. Klopštoks bija maza auguma, bet labi noaudzis, izturējās nopietni un nosvērti, taču ne stīvi, un viņa runas veids bija noteikts un patīkams. Vispār viņam piemita kaut kas no diplomātā. Sada tipa cilvēkiem ir pa kaulam grūtais uzdevums vienlaicīgi rūpēties gan par savas cieņas, gan ari par tās augstāka ranga personas cieņas uzturēšanu, kurai viņam jaatskaitas, gādāt par savu paša labumu un turklāt arī par daudz svarīgāko valdnieka un visas valsts labumu un šaja riskantajā stāvokli galvenokārt rīkoties ta, lai iemantotu laužu simpātijās. Pec Klopštoka izturēšanās radās ari priekšstats, ka mums ir darīšana ar dzi|i cienījamu cilvēku, kas pārstāv augstākas sfēras: reliģiju, tikumību un brīvību. Viņš bija aizguvis vēl kādu īpatnību, kas piemita augstākās sabiedrības cilvēkiem, proti: nelabprāt ielaidās tieši tādās sarunas, kādas ļaudis visvairāk gaidīja un vēlējas. Par dzeju un vispār par literārām tēmām viņu reti dzirdēja runājam. Ta kā viņš tagad uzzināja, ka esmu kaislīgs slidotājs un tādi paši ir ari mani draugi, tad daudz tērzēja ar mums par šo cildeno mākslu, par kuru daudz bija domājis, nododamies ari apsvērumiem, pēc ka taja Initu jātiecas un no kā jāvairas. Pirms drīkstējām uzklausīt viņa vēlīgas pamācības, mums tomēr vēl nācās ievērot aizrādījumu, ka vārds «slidas», kuru mēs lietojām, kā jau kārtīgā augšvācu valodā parasts, esot nepareizi izvēlēts. Sis apzīmējums neesot jasaišta ar slīdēšanu, itin kā te būtu runa par braukšanu ar maziņām sliecēm, bet gan ar soļošanu, jo ar šīm spārnotajām zolēm cilvēks taču, līdzīgi Homēra attēlotajiem dieviem, staigājot pa jūras virsu, kas kļuvusi cieta kā zeme. Talak tika spriests par pašām slidām: par augstajām, izliektajām viņš ne dzirdēt negribēja, bet ieteica zemās, platās, līdzeni noslīpētās frīžu slidas, kas atrai skriešanai esot vispiemērotākās. Sarežģītās figūras, kuras šas nodarbības cienītāji parasti mēdza veidot, viņš neatzina. Pēc Klopštoka ieteikuma cs iegādājos pāri šādu plakanu slidu ar gariem priekšgaliem un lietoju tas daudzus gadus, kaut gan sevišķi ērtas tās nebija. Viņš bija lietpratējs ari jāšanas māksla un labprāt stastija, kā iejājami zirgi; manuprāt, viņš sarunas no sava īstenā

darbalauka parasti tīšam novirzīja uz kādu citu mākslu, kas bija viņa blakus aizraušanās, un par to tad runāja īsti vaļsirdīgi. Par jau minētajām un vēl citām šā lielā gara īpatnībām es varētu pastāstīt vēl šo to, taču tie, kas ilgāk dzīvojuši viņa tuvumā, ir jau diezgan par to rakstījuši. Vienu no saviem novērojumiem man tomēr jāpiemin, proti, ka cilvēki, kurus daba ārkārtīgi bagātīgi apveltījusi, bet spiedusi darboties šauros vai vismaz viņiem nepiemērotos apstākļos, parasti kļūst par savādniekiem un, tā kā nezina, kur viņu spējas īsteni būtu noderīgas, tad mēģina tās likt lietā visai neparastā un dīvainā veidā.

Arī Cimmermanis ‘41 kādu laiku viesojās pie mums. Viņš bija liela auguma, ar spēcīgu ķermeņa uzbūvi, pēc dabas straujš un tiešs, taču pilnīgi prata kontrolēt savus žestus un izturēties apvaldīti, tāpēc saskarē ar citiem vienmēr radīja iespaidu, ka ir prasmīgs ārsts ar sabiedrības cilvēka manierēm; savam iekšēji neapvaldītajam raksturam viņš ļāva brīvi izpausties tikai rakstos un tuvāko paziņu vidū. Ar viņu varēja runāt par dažādiem tematiem un vienmēr daudz ko gūt, un, ja vien izturējās iecietīgi pret viņa ārkārtīgi sajūsmigo attieksmi pirmām kārtām pašam pret sevi, savu personību un saviem nopelniem, tad labāku sarunas biedru nevajadzēja. Tā kā mani nekad neaizvainoja tas, ko mēdz saukt par iedomību, un es pats arī atļāvos izturēties iedomīgi, tas ir. nekautrēdamies demonstrēju tās savas īpašības, kuras man pašam darīja prieku, tad es ar Cimmermani saprātos visai labi; mēs pārmaiņus viens otram ļāvām palepoties, viņš turklāt izrādījās visai atklāts un runīgs, un tā es īsā laikā daudz ko no viņa mācījos.

Ja nu es šo cilvēku atceros ar pateicību, labvēlīgi par viņu atsaucos un nopietni viņu novērtēju, tad man pat nav tiesību teikt, ka viņš bija iedomīgs. Mēs, vācieši, vārdu «iedomīgs» pārāk bieži lietojam nevietā, jo patiesībā tas tūlīt liek domāt par tukšu plātigumu, un šāds apzīmējums pēc taisnības piederas tikai tādam, kas nespēj slēpt prieku pats par savu niecību un apmierinātību ar savu tukšo eksistenci. Cimmermanis bija tieši pretstats: viņam bija lieli nopelni, taču iekšēji viņš nebūt nebija ar sevi mierā; turklāt vēl jāteic, ka tāds cilvēks, kas klusībā nespēj priecāties par saviem dabas dotumiem un neprot parādīt savus nopelnus to izmantošanā, bet tikai gaida un cer, lai citi viņa veikumu atzītu un pienācīgi novērtētu, atrodas

diezgan bēdīgā stāvoklī, jo ir taču labi zināms, ka ļaudis sajūsmu mēdz paust visai mēreni un uzslavas vietā labprāt noniecina, ja vien tas iespējams. Kas uzstājas publiski un šo patiesību nezina, to sagaida tikai sarūgtinājums; ja arī viņš nepārvērtē to, ko vēlas citiem sniegt, tad tomēr atzīst to par vērtīgu, un jebkura publikas attieksme, ko mums nākas pieredzēt, arvien būs nosacīta, tāpēc, lai saņemtu uzslavu un atzinību, tāpat kā visu, kas dara prieku, jābūt arī atbilstošai uztverei. Ja teikto attiecināsim uz Cimmermani, tad arī šai gadījumā nāksies atzīt: to, ko cilvēks jau nenes sev līdzi, viņš nevar ari saņemt.

Ja mēs neesam mierā ar šādu attaisnojumu, tad vēl mazāk spēsim šo ievērojamo cilvēku attaisnot kada cita trūkuma dēļ, jo tas sagandēja, pat izpostīja citu cilvēku laimi. Es te domāju viņa izturēšanos pret saviem bērniem. Cimmermaņa meita, kas ceļoja kopā ar viņu, palika mūsmājās, kamēr tēvs braukāja turpat pa tuvāko apkārtni. Viņai varēja būt apmēram sešpadsmit gadu. Meitene bija slaida un labi noaugusi, taču viņas kustībām trūka gracio-zitātes; viņas proporcionālie vaibsti liktos patīkami, ja vien tajos būtu bijis kaut cik dzīvīguma, taču viņa vienmēr bija tik nekustīga kā statuja un runāja gaužām maz, bet sava tēva klātbūtnē nebilda ne vārda. Taču, pavadījusi dažas dienas divatā ar manu mati, iepazinusi viņas iejūtīgo, jautro, laipno raksturu, meitene atklāja viņai savu sirdi, metas pie kājām un, asarās mirkdama, lūdza, lai patur pie sevis. Viņa dedzīgi apgalvoja, ka gribot uz mūžu palikt mūsmājās par kalponi, par verdzeni, lai tikai nebūtu jāatgriežas pie tēva, kura bardzība un tirānija esot neiedomājama. Viņas brālis šādas apiešanās dēļ esot kļuvis ārprātīgs, un viņa pati to tik ilgi cietusi tāpēc, ka domājusi — arī citās ģimenēs esot tāpat vai arī neesot daudz labāk, bet tagad, kad pieredzējusi tik mīļu, saulainu, nepiespiestu izturēšanos pret sevi, mājas apstākļi viņai liekoties īsta elle. Māte dziļi satraukta stāstīja man par šo kaislīgo jūtu izvirdumu, un viņas līdzjūtība bija tik liela, ka viņa lika man diezgan skaidri saprast, cik labprāt paturētu šo meiteni savās mājās, ja es būtu ar mieru viņu apprecēt. Ja viņa būtu bārene, es atbildēju, tad par to vēl varētu domāt un spriest, bet dievs lai pasargā mani no tāda sievastēva, kas ir tik briesmīgs tēvs! Mana māte vēl daudz nopūlējās šīs jaukās meitenes dēļ, bet tas viņu padarīja tikai jo nelaimīgāku. Beigu beigās tomēr tika

atrasta vēl cita iespēja — meiteni ievietoja pansionātā. Japiebilst, ka viņa nenodzīvoja ilgi.

Cimmermanim ir tiešām lieli nopelni, un es šis viņa peļamās īpašības te nemaz nepieminētu, ja sabiedrībā par iam jau nebutu runāts pēc viņa nāves, kad daudzi atcerējās nelaimīgo hipohondriju, ar kuru viņš savas dzīves pēdējās stundas nomocīja gan sevi, gan citus. Art viņa cietsirdība pret bērniem bija hipohondrijas izpausme, daļējs ārprāts, ilgstoša morāla slepkavība, kas beigu beigās vērsās pret viņu pašu, kad bērni jau bija upurēti. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka šis šķietami tik spirgtais vīrietis savas dzīves labākajos gados bija cietējs, ka nedziedināma fiziska kaite nomocīja lielisko ārstu, kurš bija palīdzējis un palīdzēja tik daudziem sirdzējiem. Ja, kaut gan arēji viņš bija ieguvis ievērību, slavu, godu, augstu stāvokli un mantu, patiesība tomēr šī vira dzīve bija gaužām bēdīga, un, kurš pēc publicētiem materiāliem pacentīsies icgfit vēl sīkāku informāciju, tas viņu nevis nosodīs, bet gan nožēlos.

Ja lasītāji gaida, lai es vēl vairāk pastāstu par šā ievērojama cilvēka ietekmi uz mani, tad man vispārīgos vilcienos vēlreiz jāraksturo toreizējie apstākļi. Laikposmu, kurā mēs dzīvojām, varētu nosaukt par prasīgu, jo gan no sevis, gan no citiem ļaudis prasīja to, ko neviens vēl nebija paveicis. Izciliem, domājošiem un dziļi jūtošiem gariem bija ataususi gaisma, ka tieša nodošanās dabas vērojumiem un uz iemantotajām atziņām balstīta rīcība ir labākais, ko cilvēks var vēlēties, turklāt tas ir iegūstams bez grūtībām. Tātad pieredze tika izvirzīta par vispārēju lozungu un katrs atdarīja acis, cik plaši vien spēja, bet tieši ārstiem bija visvairāk pamata uz to mudināt, un viņiem bija arī visvairāk izdevības ievākt ziņas par rezultātiem. No senseniem laikiem līdz viņiem vēl sniedzās kādas tālas zvaigznes gaisma, un šī zvaigzne iemiesoja sevī visu, pec kā vien bija vēlams tiekties. Raksti, kuri mums saglabājušies ar Hipokrata vārdu, noderēja par paraugu, kā cilvēkam jāvēro pasaule un jānodod savi novērojumi tālāk, pašam paliekot nomaļus. Nevienam tomēr neienāca prāta, ka mēs nespējam redzēt ta kā senie grieķi un ka mēs nekad nedzejosim, neveidosim skulptūras un nedziedināsim slimos tā kā viņi. Ja ari pieļaujam, ka no viņiem varētu mācīties, tad nedrīkstam aizmirst, ka cilvēki pa šo laiku taču uzkrājuši milzīgi lielu pieredzi un

ne vienmēr tīrā veidā, turklāt visai bieži pieredze bija veidojusies atbilstoši ļaužu uzskatiem. Tatad ari to vajadzēja /iuat, izšķirot un atsijāt, un tā atkal bija ārkārtīgi liela prasība; cilvēkam pašam ar savām acīm un savu darbību vajadzēja ari iepazīt veselo dabu, it kā ta pirmo reizi būtu kļuvusi par pētījumu un izziņas objektu, jo tikai tāds varēja būt pareizais ceļš. Ta kā tomēr neviens nespēj kļūt par macitu vīru bez milzīgu zināšanu apgūšanas un pedantisma, bet praksi mums grūti iztēloties bez empīrisma un šarlatānisma, tad radās milzīgs konflikts, jo bija nepieciešams pareizu lietošanu atšķirt no lietošanas nevietā un graudiem ļaut gūt virsroku pār sēnalām. Kad stājās pie ša uzdevuma veikšanas, kļuva redzams, ka visdrīzāk varēs kaut ko panākt, ja sauks palīgā ģēniju, kas ar savam maģiskajam dotībām spēs izlīdzināt strīdu un izpildīt prasības. Līdz ar to iejaucās saprats, visam vajadzēja but izteiktam skaidros jēdzienos un ietvertam loģiskā forma, lai iznīcinātu katru aizspriedumu un sagrautu jebkuru māņticību. Tā kā daži sevišķi izcili gari, ka, piemēram, Būrhāfe un Hallers, patiesi bija paveikuši neticamo, tad ļaudīm šķita, ka viņiem ir tiesības no šo vīru skolniekiem un pēctečiem prasīt vēl vairāk. Tika apgalvots, ka ceļš tagad esot izlauzts, kaut gan visās pasaulīgajās lietās reti kad var runāt par izlauztu ceļu, jo, kā ūdens, kuru šķeļ kuģis, aizmugurē atkal saplūst kopā, tā ari maldīgi uzskati, ko lieli gari nobīdījuši sāņus, lai atbrīvotu sev darbības lauku, pēc viņu aiziešanas gluži dabiski visai ātri atkal ieņem savu agrāko vietu.

To nu mūsu dārgais Cimmermanis reizi par visām reizēm atteicās saprast un negribēja atzīt, ka pasauli patiesībā piepilda absurdi. Viņš neiecietīgi un neprātīgā niknuma uzbruka visam, ko atzina par nepareizu. Viņam bija vienalga, vai cīkstēties ar slimnieku kopēju vai Paracelzu, ar pūšļotāju vai ar alķīmiķi, — viņš vienmēr cirta no visa spēka, bet, kad nespēja aiz piepūles vairs atvilkt elpu, tad bija ārkārtīgi izbrīnījies par to, ka šīs hidras galvas, kuras viņš jau domājās saminis, gluži veselas atkal staipījās pretī un, mutes plaši atpletušas, rādīja zobus.

Kas palasīs viņa rakstus, it īpaši viņa teicamo darbu par pieredzi, tas gus noteiktāku priekšstatu par manām sarunām ar šo lielisko cilvēku, un tas, jāteic, mani sevišķi stipri ietekmēja tāpēc, ka viņš bija divdesmit gadus vecāks par mani. Ta kā Cimmermanis bija slavens ārsts, tad

viņa pacienti bija galvenokārt augstākas kārtas ļaudis, un šais aprindās ik uz soļa varēja vērot laikmetam raksturīgo izvirtību, kas izpaudās izlutinātībā un pārmērīgās baudās; tātad arī tas, ko viņš stāstīja kā ārsts, lika steigties atpakaļ pie dabas, uz ko mani jau bija mudinājušas filozofu un manu draugu — dzejnieku runas. Mani gan pilnīgi nespēja aizraut viņa kaislīgā tieksme vienmēr visti labot. Gluži otrādi, pēc tam kad mēs šķīrāmies, es drīz atkal pievērsos tikai pats savai specifiskajai nodarbībai un centos, pārāk daudz nenopūloties, likt lietā dabas dotās spējas un iemantot sev brīvu darbības lauku, jautrā noskaņojumā izvēršot cīņu pret to, kas man nebija pa prātam, turklāt es nebūt neraizējos par to, cik tālu mana darbība sniegsies un kurp tā mani aizvedīs.

Dažkārt pie mums uzkavējās arī fon Saliss|42, kas Maršlinsā ierīkoja lielo pansionātu; viņš bija nopietns, prātīgs vīrs un laikam gan klusībā galvu vien grozīja par mūsu mazas kompānijas pārgalvīgo un trakulīgo dzīves veidu. Līdzīgs priekšstats acīmredzot bija radies arī Zul-ceram H3, kas iegriezās mūsmājās, dodamies ceļojumā uz Dienvidfranciju; vismaz kāda vieta viņa ceļojuma apraksta, kur viņš piemin mani, uz to norāda.

Sie gan patīkamie, gan ari interesantie apciemojumi mijās ar tādiem, no kuriem es labprāt būtu izvairījies. Pie jaunekļa, kas arvien visiem uzticējās, sāka griezties patiešām trūcīgi un nekaunīgi dēkaiņi, uzplīdamies ar uzbāzīgām prasībām, kuras centās padarīt ietekmīgākas vai nu ar īstenību, vai izdomātu radniecību, kā arī ar stāstiem par savu bēdīgo likteni. Viņi aizņēmās no manis naudu, ta ka es pats biju spiests savukārt atkal aizņemties, un tas manas attiecības ar turīgiem un labvēlīgiem draugiem bieži vien padarīja visai nepatīkamas. Kad es šos uzmācīgos apmeklētājus gribēju sūtīt pie visiem velniem, mans tēvs jutās gluži kā burvju māceklis, kas gan labprāt gribēja redzēt savu māju tīri izmazgātu, bet ko pārņēma šausmas, kad ūdens neapturami sāka plūst pāri kāpnēm un slieksnim. Sās pārāk plaši izvērstās saviesīgās dzīves dēļ pamazām vien tika atbīdīts tālāk, dienu no dienas atlikts un neparedzētā kārtā mainīts diezgan nepretenciozais turpmākās dzīves plāns, kuru man bija izstrādājis tēvs. Par uzkavēšanos Regensburgā un Vīnē gandrīz jau nebija vairs, ko domāt, taču pa ceļam uz Itāliju tomēr vajadzēja šajās pilsētas iegriezties, lai vismaz gūtu vis-

parīgu priekšstatu. Turpretī vairāki draugi manu ieiešanu darba dzīvē pa tik garu apkārtceļu negribēja atzīt par labu un domāja, ka vajag izmantot izdevīgo brīdi un iekārtoties uz palikšanu tepat dzimtajā pilsētā. Kaut gan pilsētas domē man nebija iespējams iekļūt tāpēc, ka tur darbojās vispirms jau mans vectēvs un vēlāk arī tēvocis, tomēr vēl bija atlicis dažs labs pilsonisks amats, uz kuru varēju pretendēt; tur tad nu vajadzēja iekārtoties un domāt par nākotni. Tā, piemēram, vairākās aģentūrās^144 darba bija diezgan, un strādāt par rezidentu bija liels gods. Es ļāvu sevi noskaņot šādā virzienā un ari pats domāju, ka esmu šādam darbam noderīgs, kaut gan nebiju pārbaudījis, vai man ir piemērots tāds dzīves un darbošanās veids, kas prasa mērķtiecīgu rīcību visvairāk tieši izklaidēšanas brīžos; šiem ieteikumiem un nodomiem tagad vēl pievienojās arī maigas jūtas, kas lika tiekties pēc mājīguma un, kā likās, vēl paātrināja lēmuma pieņemšanu.

Jau iepriekš pieminētā jauno vīriešu un sieviešu kompānija, kas varēja pateikties manai māsai ja ne tieši par savu rašanos, tad par saliedēšanu, pēc viņas apprecēšanās ■ un aizbraukšanas joprojām pastāvēja, jo visi bija saraduši būt kopā un nespēja iedomāties neko labāku kā ik nedēļas vienu vakaru pavadīt draudzīgajā pulciņā. Arī balamutīgais dīvainis, kuru mēs pazīstam jau no sestās grāmatas, pēc dažādiem likteņa pavērsieniem atkal bija atgriezies pie mums; viņa ēverģēlības bija vēl bagātākas izdomām, un viņš tāpat kā senāk tēloja likumdevēju mūsu mazajā valstiņā. Tagad viņš bija izprātojis kaut ko līdzīgu saviem agrākajiem jokiem, proti: ik pēc astoņam dienam vajadzēja lozēt, taču ne jau tādēļ, lai tēlotu mīlētāju pārus ka toreiz, bet gan lai noteiktu, kuri būs īsteni laulāti draugi. Mums jau esot pietiekami labi zināms, kā mīlētāji izturas viens pret otru, bet trūkstot skaidra priekšstata, kā sabiedrībā jāuzvedas vīram un sievai, tāpēc tagad, kad esam jau sasnieguši pienācīgu vecumu, tas jāmācoties pašām pirmām kārtām. Viņš vispārīgos vilcienos pavēstīja mums pieņemtās normas, kurās, kā zināms, paredzēts, ka laulātajiem jāizturas tā, it kā viņi nepiederētu viens otram, — viņi nedrīkstot sēdēt blakus, kā arī daudz savā starpā sarunāties, un vēl mazāk esot pieļaujama mīlināšanās, taču ieteicams ari vairīties no visa, kas varētu radīt savstarpējas aizdomas un sarūgtinājumus, un vēl vairāk:

593

20 - ^65

tie vīri, kuri pavisam nepiespiesti pratīšot savai sievai paradīt uzmanību, izpelnīšoties vislielāko uzslavu.

Visu vajadzēja izšķirt lozei, un par dažiem dīvainiem pāriem, kurus tai bija labpaticies savest kopa, tad nu tapa jokots un smiets, un ta ši kopīgā laulību komēdija iesākas varen jautra noskaņojuma un katru reizi astotajā diena tika atkal atjaunota.

Te nu visai brīnumaini sagadījās tā, ka es jau sākumā divas reizes pēc kārtās izlozēju vienu un to pašu meiču — ļoti jauku būtni, tieši tādu, kādu jaunekļi labprāt mēdz iztēloties savu nākamo sievu. Viņai bija skaists un proporcionāli veidots augums, patīkama seja, un viņas apvaldīta, mierīgā uzvedība liecināja kā par fizisku, ta ari garīgu veselību. Diendienā viņa ik brīdi izturējās pilnīgi vienādi. Ļaudis ļoti slavēja arī viņas saimniecisko rosī-gumu mājās. Meiča nebija visai runīga, tomēr viņas vārdos varēja jaust skaidru prātu un dabisku inteliģenci. Pret šādu cilvēku bija viegli izturēties draudzīgi un ar cieņu; es jau iepriekš biju pieradis to darīt, tāpēc ka viņa man vispār patika, bet tagad manas jau agrāk pamodušās simpātijas bija kļuvušas par sabiedrisku pienākumu. Kad loze mūs saveda kopa vēl trešo reizi, mūsu šķelmīgais likumdevējs svinīgi pavēstīja, ka tas esot paša dieva pirksts un mūs nekas vairs nešķiršot. Mums abiem tas bija pa prātam, un mēs sabiedrībā tik jauki izpildījām laulāto draugu pienākumus, ka tiešām varējām šai ziņa būt par paraugu. Tā ka pēc pieņemtajiem noteikumiem visiem pāriem, kuri šais saviesīgajās vakara stundās skaitījās vienoti laulības saitēm, vajadzēja vienam otru uzrunāt ar «tu», tad mēs dažu nedēļu laikā tā pieradām pie šīs intīmās uzrunas, ka, ari pārēja laikā satiekoties, arvien gribējās teikt «tu». Ieradumam ir apbrīnojams spēks, un pamazām mums šīs attiecības saka likties pilnīgi dabiskas; meitene man kļuva arvien dārgāka, un arī viņas izturēšanās pret mani, kad bijām kopā, liecināja par jauku, rāmu uzticību, tālab, ja vien izdevīgā brīdi būtu gadījies tuvumā mācītājs, mēs laikam gan, daudz nedomādami, ļautu savienot savas rokas uz mūžu.

Tā kā mūsu sanākšanās arvien vajadzēja kaut ko jaunu lasīt priekšā, tad es kādu vakaru kā pavisam svaigu jaunumu paņēmu līdz Bomarše memuārus oriģinālvalodā, kuros viņš vērsās pret Klavigo. Tie izpelnījās lielu atzinību, un netrūka ari piezīmju, kuras šai lektirai vajadzēja

izraisīt; pēc tam kad bija daudz runāts un spriests, mana mīļā partnere sacīja:

— Ja es būtu nevis tava sieva, bet gan pavēlniece, tad lūgtu pārstrādāt šos memuārus lugā — man šķiet, ka tie tai visai piemēroti.

— Lai tu redzētu, mana mīļā, — es atbildēju, — ka pavēlniece un sieva var būt apvienota ari vienā personā, tad es tev apsolu pēc vienas nedēļas par šajā burtnīcā ietverto tēmu nolasit priekšā lugu gluži tāpat, kā to šovakar darīju ar šīm aprakstītajām lappusēm.

Viņa bija izbrīnījusies par tik pārdrošu solījumu, un es nekavējos to izpildīt. Tas, ko tādos gadījumos mēdz saukt par iztēli, mani pamodas momentāni, un, kad es savu meiteni, kas tagad tika titulēta par manu sievu, pavadīju mājup, biju loti kluss; viņa jautāja, kas man noticis.

— Es jau domāju par lugu, — es atbildēju, — un mans prāts ir aizņemts ar to; gribu tev parādīt, ka ļoti labprāt daru to, ko tu vēlies.

Meitene paspieda manu roku, es viņu kaislīgi noskūpstīju, un viņa sacīja:

— Neizkrīti no iomas! Pēc ļaužu domām, precētiem cilvēkiem neklājas paradīt savu maigumu.

— Lai viņi domā, ko grib, — es attraucu, — bet mēs darīsim pēc sava prāta.

Kad es, apmetis krietnu likumu, pārrados mājās, luga bija jau krietni izplānota; lai neizklausītos, ka pārāk lielos, atzīšos, ka šajos memuāros saskatīju dramaturģisku un teātrim piemērotu materiālu jau tad, kad lasīju tos pirmo un otro reizi, taču bez minētās ierosmes arī šis mans darbs, tāpat kā tik daudzi citi, būtu palicis to skaitā, kuri tikai būtu varējuši piedzimt. Kā es šo lugu rakstīju, tas jau ir pietiekami labi zināms. Man bija apnikuši ļaundari, kas aiz atriebibas, naida vai maziskiem nolūkiem vēršas pret kādu cēlu cilvēku un pazudina to, tāpēc gribēju iemiesot Karlosā tīru pasaules uztveri un īstas draudzības jūtas un likt tām cīnīties pret kaislību, mīlestību un ārējiem spaidiem, lai reiz arī šādā veidā parādītu traģēdijas iespējamību. Izmantodams mūsu vecmeistara Šekspīra dotās tiesības^145, es ne mirkli nesvārstījos un galveno skatu, kā arī citas draniaturģiski piemērotās vietas pārtulkoju un tieši pārcēlu savā darbā. Lai izveidotu atbilstošu izskaņu, beigas aizņēmos no kādas angļu balādes un tā ar darbu tiku galā, pirms vēl bija pienākusi

kārtējā piektdiena. Ikviens, jādomā, labprāt ticēs, ka tovakar es ar savu lasījumu rādiju labu iespaidu. Mana pavēlniece un laulātā draudzene par to ļoti priecājās, un mums bija tāda sajūta, ka šis mans darbs, kas bija itin ka mūsu garīgais pēctecis, padarījis mūsu attiecības vēl ciešākas un pastāvīgākas.

Taču Mefistofelis Mērks man te pirmo reizi nodarīja lielu pārestību. Kad es viņam stāstīju par savu lugu, viņš attrauca: «Tādas blēņas tu turpmāk vairs neraksti, tas ir pa spēkam ari citiem.» Un tomēr viņam nebija taisnība. Ne jau katram darbam ir jāpārspēj reiz aizsniegtās virsotnes, ir taču labi arī tad, ja šis tas atbilst parastajam kritērijam. Ja es toreiz būtu sarakstījis desmit šādas lugas, kas man padotos itin viegli, ja tikai mani uz to pamudinātu, tad varbūt trīs vai četras no tam būtu noturējušās uz skatuves. Ikviena teatra direkcija, kas prot novērtēt savu repertuāru, pateiks, kāds no tā būtu bijis labums.

Šādi un vēl citādi asprātīgi joki padarīja mūsu savdabīgo precību spēli par sarunu objektu ne tieši visā pilsēta, bet gan daudzās ģimenēs, un mūsu daiļavu mātēm nemaz nebija nepatīkami par to dzirdēt. Arī manai mātei nebūtu bijis nekas pretī, ja nāktos svinēt kāzas; viņa jau agrāk visai labvēlīgi izteicās par jaunavu, ar kuru man tagad bija nodibinājušās tik īpatnējas attiecības, un labprāt ticēja, ka šī meitene var kļūt gan par labu vedeklu, gan sievu. Tā nemierīgā dzīve, kādai es nodevos nu jau labu laiku, viņai nemaz nepatika, un tā viņai patiešām arī sagādāja lielas pūles. Mātei vienmēr vajadzēja rūpēties par bagātīgu cienastu daudzajiem viesiem, un par dažādo literātu izmitināšanu netika atlīdzināts citādi kā vien ar godu, ko šie ļaudis parādīja viņas dēlam, dzīvodami uz viņa rēķina. Viņa arī saprata, ka tik daudz jauniešu, no kuriem neviens nebija nekāds turīgais, sapulcējušies vienkop ne tikai zinību un dzejas mākslas apgūšanai, bet arī jautrai uzdzīvei, cits citu tikai vairāk apgrūtināja un neko labu nevarēja dot, nekādā ziņā jau nu ne man, kura vieglprātīgo devīgumu un gatavību par visiem galvot viņa labi pazina.

Tāpēc viņa domāja, ka jau sen ieplānotais ceļojums uz Itāliju, par kuru tēvs tagad atkal sāka atgādināt, būtu visdrošākais līdzeklis, kā vienā rāvienā izbeigt visas šīs attiecības. Lai tomēr plašaja pasaulē es atkal nenonāktu

KAdos bīstamos sakaros, viņai šķita prātīgāk vispirms nostiprināt manas jau nodibinātās tuvības saites, jo tas man liktu tiekties pēc atgriešanās dzimtenē un līdz ar to bulu arī sperts izšķirošais solis mūsu galīgai savienošanai. Neņemos šeit skaidri pateikt, vai es mātei šo plānu tikai piedēvēju vai arī viņa patiesi to bija izstrādājusi. Varbūt jau agrāk ar savas nelaiķa draudzenes palīdzību; lai nu ka, bet viņas rīcībai, kā likās, bija labi pārdomāts nolūks. Man dažkārt nācās dzirdēt, ka mūsu ģimenes loks pēc Kornēlijas apprecēšanās esot kļuvis pārāk šaurs: man trūkstot māsas, mātei palīdzes un tēvam skolnieces, — turklāt ar šīm runām vien vēl nepietika. Mani vecāki itin kā nejauši satika minēto jaunavu kādā pastaigas gājienā, uzaicināja pasēdēt dārzā un tur krietnu brīdi ar viņu sarunājās. Pie vakariņu galda tad nu atskanēja dažs labs joks un ar zināmu labpatiku tika atzīmēts, ka tēvam meitene patikusi, jo viņai piemītot visas tās galvenās īpašības, kuras viņam kā sieviešu pazinējam liekoties nepieciešamas.

Pēc tam pirmajā stāvā šis tas tika pārkārtots, jo esot gaidāmi viesi, pārbaudīti linu auduma veļas krājumi un padomāts par šo to tādu, kas līdz šim saimniecībā bija atstāts novārtā. Reiz es pārsteidzu māti kādā bēniņu telpā aplūkojam vecos šūpuļus, kuru vidū sevišķi izcēlās milzīgi liels, ar ziloņkaula un melnkoka inkrustācijām rotāts riekstkoka šūpulis, kurā es reiz esot gulējis. Viņa nelikās sevišķi apmierināta, kad es sacīju, ka šādas šūpināšanas kastes nemaz vairs nav modē un ka tagad bērnus nēsā apkārt gluži tāpat kā citas sīkumpreces — brīvi ieliktus glītā groziņā, kas karājas pār plecu pārliktā lentē.

Vārdu sakot, tamlīdzīgas rūpes par mājas omulības atjaunošanu bija manāmas vairākkārt, un, tā kā es pret to visu izturējos gluži ciešami, tad domas par to, ka nu tiks nodibināta kārtība, kas turpināsies visu mūžu, izplatīja mūsu mājā un tās iemītnieku sirdīs tādu mieru, kāds tur ilgi nebija pieredzēts.

CETURTĀ DAĻA

Nemo contra deum nisi dens ipse.1

PRIEKŠVĀRDS

Apcerot tik daudzējādi sazarojušos dzīvesstāstu, kāds ļr šis, pie kura esam uzdrošinājušies ķerties, mums dažu notikumu labākas uztveres un pārskatāmības labad bijis nepieciešams nodalīt atsevišķi šo to tādu, kas norisinājies vienlaicīgi, un apvienot viena veselumā citas parādības, kuras izprotamas tikai zināmā secībā, kā arī visu kopumu sadalīt daļās tā, lai, ar izpratni to pārlūkojot, varētu dot savu vērtējumu un kaut ko gul ari sev.

Ar šādu piebildi mēs sākam šo sējumu tāpēc, lai tas noderētu mūsu lietotajam rakstības paņēmienam par attaisnojumu, un turklāt vēl pievienojam lūgumu, lai mūsu lasītāji ievēro, ka šeit izvērstais stāstījums nav tiešs iepriekšējās grāmatas turpinājums, bet ka mūsu nolūks bijis pamazām atkal atsakt visas iepriekš izvērstās galvenās vēstījuma līnijas un noteiktā secībā attēlot kā personas, tā arī viņu uzskatus un rīcību.

Sešpadsmitā grāmata

Ta kā parasti mēdz teikt, ka nelaime nenāk viena, tad varam vēl piebilst, ka ar laimi ir gluži tāpat, un tas pats Initu attiecināms vēl arī uz citiem apstākļiem, kas harmoniski saliedējas mums apkārt, — viss atkarigs tikai no tā, vai mums tos uzspiež liktenis vai ari cilvēkam ir pietiekami daudz spēka, lai pievirzītu sev tuvāk to, kas sader kopā.

Vismaz šoreiz es savā pieredzē pārliecinājos, ka man bija radušies visai saskanīgi priekšnoteikumi, lai radītu sev ārēju un iekšēju mieru. Pirmo es ieguvu, rāmi nogaidīdams, kā beigsies tas, kas attiecībā uz mani bija iecerēts un tika jau darīts, bet otro man varēja sagādāt no jauna atsāktās studijas.

Par Spinozu es ilgi nebiju domājis, bet tad viņa mācības apstrīdētāji atkal pamodināja manī tieksmi viņam pievērsties. Mūsu bibliotēkā es atradu kādu grāmateli^2, kuras autors nikni metās cīņā pret šo savdabīgo domātāju; lai efekts būtu vēl lielāks, viņš sava sacerējuma titullapai blakus bija ievietojis Spinozas attēlu ar šādu parakstu: Signum reprobalionis iri vultu gerens [19], — proti, ka filozofa vaibsti jau paužot novirzes un izvirtību. Aplūkojot portretu, to tiešām nevarēja noliegt, jo šis vara grebums bija ārkārtīgi slikts — tīrā karikatūra; šis gadījums vēlreiz- parādīja, ka ir tādi cilvēki, kuri vispirms izķēmo savu pretinieku un tad uzbrūk, iztēlodami to par īstu briesmoni.

Sī grāmatele mani tomēr nekādi nespēja ietekmēt, jo es vispār necietu šādus apstrīdēlājus; vienmēr atzinu par labāku uzzināt no cilvēka paša, ko viņš domā, nekā kļausities citu stāstus par to, kā viņam esot vajadzējis domāt. Ziņkārības pēc tomēr uzšķīru vārdu «Spinoza» Beila vārdnīcā — grāmatā, kas ir gan vērtīga, gan noderīga tai

ziņā, ka tur asprātīgi izklāstītas bagātīgas zināšanas, bet reizē arī smieklīga un kaitīga savas mēlnesības un pļāpības dēļ.

Raksts «Spinoza» manī modināja nepatiku un neticību. Vispirms tiek pavēstīts, ka šis filozofs esot ateists un viņa uzskati sevišķi kaitīgi, pēc tam tomēr ir atzīts, ka viņš bijis cilvēks, kas mierīgi nodevies apcerei un saviem pētījumiem, nevainojams savas valsts pilsonis, labs sarunu biedrs, mierīgs iedzīvotājs; te nu man likās pilnīgi aizmirsti evaņģēlija vārdi: pēc viņu augļiem jums tos būs pazīt! — jo kā gan cilvēka dzīve var izveidoties ļaudīm un dievam tīkama, ja tā bijusi balstīta uz kaitīgiem principiem?

Es vēl labi atcerējos, kāds miers un skaidrība mani pārņēma toreiz, kad iepazinos ar šā ievērojama cilvēka atstātajiem darbiem. Es skaidri izjutu šo rakstu ietekmi, kaut gan detaļās viss vairs nebija saglabājies atmiņā, tāpēc ar steigu tiecos vēlreiz iedziļināties darbos, no kuriem biju tik daudz guvis, un man pretī atkal dvesmoja tā pati mierpilna atmosfēra. Es nodevos šai lektīrai, un, reizē iedziļinoties arī pašam sevī, man šķita, ka nekad vēl neesmu pasauli saskatījis tik skaidri.

Tā kā par šo tematu bijis tik daudz strīdu un tie nenorimst arī vēl pēdējā laikā, tad es negribētu, ka mani saprot nepareizi, tāpēc piebildīšu šo to sīkāk par šī filozofa pasaules uzskatu, kas tik daudzus ir atbaidījis un daudziem iedvesis pat riebumu.

Mūsu fiziskā, kā arī sabiedriskā dzīve, tikumi, paražas, dzīves gudrība, filozofija, reliģija un pat daudzi nejauši notikumi — viss mūs mudina uz atsacīšanos. Daudz ko tādu, kas ir dziļi raksturīgs mūsu iekšējai būtībai, mēs nedrīkstam izpaust atklāti; tas, ko savas būtības papildināšanai nepieciešams saņemt no ārpuses, mums tiek atrauts, turpretī tiek uzspiests daudz kas tāds, kas ir svešs un mūs apgrūtina. Tiek laupīts tas, ko ar pūlēm esam ieguvuši, kas laipni tapis atvēlēts, un, pirms vēl par visu to esam tikuši skaidrībā, mēs jau esam spiesti vispirms daļēji un pēcāk pilnīgi atsacīties no savas personības. Turklāt tādus cilvēkus, kas tam stūrgalvīgi pretojas, nav pieņemts cienīt, gluži otrādi — jo biķeris rūgtāks, jo līksmāka seja jārāda, to dzerot, lai mierīgos vērotājus jel neaizvainotu ar kādu skābu grimasi.

Lai šo grūto uzdevumu būtu iespējams veikt, daba cilvēku ir bagātīgi apveltījusi ar spēku, darbīgumu un sīkstumu. Sevišķi šai ziņā vēl palīdz vieglprātība, kas cilvēkā nav iznīdējama. Tikai tad viņš spējīgs katru mīļu brīdi atsacīties no kaut kā noteikta, ja nākamajā acumirklī atkal var tiekties pēc kaut kā cita, un tā mēs neapzināti visu mūžu atkal un atkal atjaunināmies. Vienu kaislību mēs liekam citas vietā, izmēģinām visu — dažādas nodarbošanās, tieksmes, aizraušanās, jājamos zirdziņus — un beigās saucam, ka viss bijis veltīgs. Par šo nepatieso, pat dievu zaimojošo izsaucienu neviens nav sašutis, un ļaudīm pat šķiet, ka ar to ir pateikts kaut kas gudrs un neapstrīdams. Ir tikai nedaudzi cilvēki, kas jau iepriekš nojauš, ka viņus pārņems šada nepanesama sajūta, un tāpēc, lai izvairītos no rezignācijas, ko nes sev līdzi katrs atsevišķais gadījums, viņi ļaujas pilnīgai un nedalītai rezignācijai.

Viņi izpēta, kas ir patiesi mūžīgs, nepieciešams un likumīgs, un mēģina radīt tādus priekšstatus, kuri ir neiznīcīgi un kurus pārejošo parādību vērojumi ne tikai nesagrauj, bet pat apstiprina. Tā kā šeit patiesi slēpjas kaut kas pārcilvēcisks, tad tādus ļaudis parasti uzskata par necilvēkiem, par bezdievjiem un anarhistiem un viņiem tiek piedzejoti diezin kādi velna ragi un nagi.

Mana uzticēšanās Spinozam balstījās uz nomierinošo iedarbību, kādu es izjutu, lasīdams viņa darbus, un tā vēl pastiprinājās, kad manus dārgos mistiķus^3 nosodīja par piesliešanos Spinozas mācībai un kad es uzzināju, ka šāds pārmetums ir izteikts pat Leibnicam un ka Būrhāfe, kuru ari turēja aizdomās par līdzīgiem uzskatiem, bijis spiests aiziet no teoloģijas un darboties medicīnā.

Lai tomēr neviens nedomā, ka es būtu bijis ar mieru parakstīties zem Spinozas darbiem un atzīt tos burts burtā. Ls jau biju pietiekami skaidri pārliecinājies, ka neviens cilvēks otru nesaprot, ka neviens nedomā to pašu, ko otrs, pat tad, ja lieto vienus un tos pašus vārdus, ka viena un tā pati saruna vai lasāmviela dažādos cilvēkos modina dažādas domas, un «Vertera» un «Pausta» autoram gan! laikam varēs ticēt, ka viņš, kas šādus pārpratumus ir dziļi pārdzīvojis, pats neiedomāsies, ka pilnīgi spēj saprast tādu vīru, kurš bijis Dekarta skolnieks, pamatīgi studējis matemātiku un rabīnu mācību, pacēlies līdz visaugstākajām

domāšanas virsotnēm un līdz pat šai dienai, kā liekas, vēl ir visādu spekulatīvu centienu mērķis.

Turpretī to, ko esmu no viņa guvis, es labprāt skaidri parādītu, ja vien mūžīga žīda ciemošanās pie Spinozas, ko biju izraudzījies par vērtīgu komponentu savam dzejolim, būtu tikusi attēlota rakstveida. Man šī doma |oti patika, un es klusībā par to daudz prātoju, taču līdz rakstīšanai netiku; ta ši iecere, kam būtu bijusi sava vērtība, ja tā būtu ietverta viegla joka formā, ieguva tik plašu apveidu, ka zaudēja savu pievilcību un apnika man tiktāl, ka es to atmetu. Ta ka tomēr galvenie momenti, kas mani saistīja pie Spinozas, man ir saglabājušies negaistošā atmiņā un tā kā tie stipri ietekmēja manu turpmāko dzīvi, tad es tos šeit atklāšu un attēlošu tik īsi un skaidri, cik vien iespējams.

Dabas procesi norisinās saskaņā ar mūžīgiem, nepieciešamiem un tik lielā mērā dievišķīgiem likumiem, ka pati dievība tur neko nespētu grozīt. Visi cilvēki gluži neapzināti par to ir pilnīgi vienis pratis. Padomāsim tikai, kādu izbrīnu un pat izbailes mūsos rada tādas dabas parādības, kas liecina par saprātu, gara darbību vai tikai par patvaļu.

Kad mēs dzīvniekos novērojam kaut ko saprātam līdzīgu, tad nevaram vien beigt brīnīties, jo, kaut gan tie mums ir tik tuvi, tomēr šķiet, ka tos no mums šķir nepārejama aiza un ka tie iederas nepieciešamības sfērā. Tāpēc ari nevaram ņemt ļaunā, ka bezgala smalkās un tomēr arī precīzi ierobežotās norises, kas raksturīgas šo radījumu organismiem, daži zinātnieki ir atzinuši par tīri mehāniskām.

.la pievērsīsimies augu valstij, tad te atradīsim savam apgalvojumam vēl spilgtāku pierādījumu. Atcerēsimies, kada sajūta mūs pārņem, kad mimoza, kurai esam pieskārušies, pa pāriem sakļauj kopā savas plūksnotās lapiņas un beidzot vēl noliec lejup kātiņu, itin kā tajā būtu locītava. Sī sajūta, kuru šeit precīzāk apzīmēt netiecos, kļūst vēl spēcīgāka, kad aplūkojam Hedijsarum gtjrans^4, kas bez kādas redzamas ārējas iedarbības kustina savas lapiņas augšup un lejup un, kā liekas, rotaļajas gan pati ar sevi, gan arī ar mūsu priekšstatiem, iedomāsimies, ka šāda spēja piemistu banānu kokam un tas pats no sevis liektu uz leju un celtu atkal augšup savus milzīgos lapu vēdekļus, — tad ikviens, kas to pirmo reizi ieraudzītu,

šausmās atkāptos. Pārliecība par mūsu pārākumu ir mūsos tik dziji iesakņojusies, ka mēs apkārtējai pasaulei nekādā ziņā negribam atvēlēt kaut daļu no tā un, ja vien būtu iespējams, labprāt noskaustu to pat mums līdzīgām būtnēm.

Tāpat mūs sagrābj šausmas, kad redzam, cik nesaprātīgi cilvēki izturas pret vispāratzītiem morāles likumiem un cik bezjēdzigi rīkojas ar savu paša un citu labumu. Lai tiktu vaļa no baismās sajūtas, kas mūs pārņēmusi, mēs to tūdaļ pārvēršam nosodījumā un pretīgumā un cenšamies vai nu īstenībā, vai arī domās no šādiem cilvēkiem atbrīvoties.

So pretstatu, ko Spinoza ir tik spēcīgi izcēlis, es visai īpatnēja karta attiecināju pats uz sevi, un iepriekš teiktā īstenais uzdevums patiesībā ir padarīt izprotamu to, kas sekos tālāk.

Es biju pārliecināts, ka mans dzejnieka talants pilnībā uzlūkojams par dabas piederumu, un šī atziņa manī nostiprinājās vēl jo vairāk tāpēc, ka apkārtējo dabu es uztvēru kā dzejas objektu. So dzejnieka dotību izmantošanu varēja gan ierosināt un nosacīt kāds konkrēts stimuls, taču vislīksmāk un bagātīgāk dzejas avots plūda neapzināti, pat pret autora gribu.

Pa laukiem un mežiem klaiņot,

Svilpot un dziesmas daiņot —

Tas prātā man cauru dienu.

Vēlēšanās dzejot radās, pat nakti pamostoties, un bieži vien man, gluži tāpat kā vienam no maniem priekštečiem^5, gribējās pašūt sev ādas jaku un pieradināties tumsā ar taustes palīdzību pierakstīt to, kas pēkšņi lauzās uz āru. Es tik ļoti biju pieradis sacerēt vārsmu pēc vārsmas, kuras pēc tam vairs nespēju apkopot, ka dažkārt skriešus metos pie pults un pat netērēju laiku, lai kādu šķībi nomestu papīra lapu pagrieztu taisni, bet, nekustēdamies ne no vietas, vienā paņēmienā pa diagonāli uzrakstīju uz lapas visu dzejoli no sākuma līdz beigām. Tāpēc labāk lietoju zīmuli, jo ar to bija vieglāk vilkt burtus, turklāt dažu labu reizi bija gadījies, ka spalvas čirkstēšana un tintes pilienu šļakstīšanās mani šajā mēnessērdzīgajā radīšanas procesā iztraucēja, es vairs nespēju koncentrēties un tā daiļrades produkts tika iznīcināts paša tapšanas brīdī. Pret šāda veida dzejdarbiem es jutu īpašu godbijību un

izturējos pret tiem apmēram tāpat kā vista pret cālīšiem, kurus izperējusi un dzird čiepstam sev visapkārt. Es tāpat kā senāk atkal ar lielu prieku lasīju savus dzejoļus citiem priekšā, bet pārdot tos par naudu man likās briesmīgi.

Te es vēlētos pieminēt kādu gadījumu, kas gan attiecas uz vēlāku laiku. Pēc maniem darbiem radās arvien lielāks pieprasījums, un tika pat izteikta doma, ka būtu nepieciešams tos apkopot, taču iepriekš minētie ieskati kavēja mani pašu pie šī darba ķerties, un tā nu Himburgs^6 izmantoja manu vilcināšanos un es gluži negaidīti saņēmu dažus savu kopoto rakstu eksemplārus. Nelūgtais izdevējs visai nekaunīgi dižojās manā priekšā, ka esot izdarījis lasītājiem šādu pakalpojumu, un piedāvājās par atlīdzību atsūtīt man mazliet Berlīnes porcelāna, ja es to vēlētos. Sis gadījums man atsauca atmiņā to, ka Berlīnes ebrejiem bija uzlikts par pienākumu savā kāzu reizē iegādāties noteiktu daudzumu porcelāna izstrādājumu, lai karaliskajai fabrikai būtu nodrošināts noiets. Nicinājuma jūtas pret nekaunīgo iespiedēju pat apslāpēja manu sapīkumu par šāda veida laupīšanu. Es viņam neatbildēju, bet, tā kā viņš tik labprāt vēlējās rīkoties ar manu īpašumu, tad klusībā atriebos viņam ar šādām vārsmām:

Seno gadu mī|os lieciniekus —

Sakaltušas puķes, vēl visādus niekus:

Vecu plīvuru un lentas — rotas,

Kas par ķīlu mīlai kādreiz dotas, —

Kopā rauš mans kompanjons bez kauna Un dāvanai grib pasniegt man no jauna,

Lai par to gan dzejdarbus, gan slavu Pretī saņemtu kā mantojumu savu.

Un es, šādu apiešanos cietis,

Lai nu laimē starotu un smietu?

Pie velna porcelānu, cukurraušusl Pret Himburgiem būs kurlas manas ausis.

Ta kā tomēr daba, kas tīri impulsīvi man bija palīdzējusi radīt gan lielāka, gan mazaka apjoma darbus, dažkārt krietni ilgu laiku mani nerosināja un tā pagaja ilgāki periodi, kad es pat ar piespiešanos nespēju neko uzrakstīt un tāpēc bieži vien garlaikojos, tad šie krasie pretstati uzvedināja mani uz domam, vai es, no otras puses, savus cilvēciskos dotumus, savas saprāta un izpratnes spējas nevarētu pats sevis un citu labā izlietot tādējādi, ka daiļrades pārtraukuma brīžos, ka to jau biju darījis un ka tas arvien vairāk tika no manis prasīts, nodotos plašāka rnē-

roga sabiedriskai darbībai un līdz ar to liktu lielu visus savus spēkus. Sī iespēja, kas izrietēja no iepriekš minētajiem vispārīgajiem priekšstatiem, man šķita tik ļoti atbilstoša manai dziļākajai būtībai un pašreizējam stāvoklim, ka es nolēmu rīkoties tieši tā un līdz ar to izbeigt līdzšinējo svārstīšanos un vilcināšanos. Man bija ļoti patīkami iztēloties, ka tādā gadījumā varēšu par saviem konkrētajiem pakalpojumiem prasīt no ļaudīm arī noteiktu algu, bet savas jaukas dabas dāvanas man joprojām būs ļauts nesavtīgi izdāļāt kā svētu debess balvu. Šie apsvērumi pasargāja no sarūgtinājuma, kurš manī būtu varējis rasties, redzot, ka tieši pret talantu, kas taču tika ļoti meklēts un apbrīnots, Vācijā izturējās tā, it kā tas pastāvētu ārpus likuma. Tāds uzskats, ka izdotu darbu pārdrukāšana ir pieļaujama un atzīstama pat par uzjautrinošu nodarbošanos, valdīja ne tikai Berlīnē — pat cienījamais, savu cildeno pavaldoņa īpašību dēļ tik ļoti slavinātais Bādenes markgrāfs, kā arī imperators Jozefs, kas tautā bija modinājis visai lielas cerības uz sevi, atbalstīja šādus darboņus: markgrāfs — savu Maldotu, bet imperators Jozefs — savu dižciltīgo fon Tratneru, — un līdz ar to kļuva skaidrs, ka ģēnija tiesības un īpašums ir pakļauts amatnieka un fabrikanta patvaļai.

Kad mēs par to reiz sūdzējāmies kādam viesim no Bādenes, tad viņš mums pastāstīja, ka markgrāfiene, būdama darbīga dāma, esot nodibinājusi arī papīrfabriku, taču tās produkcija kļuvusi tik slikta, ka tai nekur nevarot atrast noietu. Tad nu grāmattirgotājs Makiots esot izteicis priekšlikumu, ka uz šī papīra varētu iespiest vācu dzejnieku un prozaiķu darbus un tādējādi paaugstināt šā ražojuma vērtību. Viņa ierosinājums esot uzņemts ar sajūsmu.

Kaut gan mūsuprāt tas viss bija tikai ļaunprātīgas tenkas, mēs tomēr par to krietni uzjautrinājāmies. Maklota vārds tolaik kļuva par lamu vārdu, un tas tika lietots ik reizes, kad atgadījās kaut kas slikts. Tā vieglprātīgie jaunieši, kuriem gan dažkārt nācās aizņemties naudu, kamēr zemiskie izdevēji uz viņu talanta rēķina iedzīvojās bagātībā, jutās pietiekami gandarīti, kad viņiem ienāca prātā kāds labs joks par saviem izmantotājiem.

Laimīgi bērni un jaunieši staiga pa pasauli it kā skurbumā, un tas kļūst sevišķi skaidri redzams tāpēc, ka

apkārtējās vides attieksmi pret viņiem šie labie un nevainīgie ļaudis liekas gandrīz vai nemanām un vēl jo mazak viņi vēlas to atzīt. Pasauli viņi uzlūko par vielu, ko paši veido, par bagātību krājumu, kas jaiegūst. Viņiem pieder viss, un viņiem šķiet, ka ar savu gribu var visu panākt, tāpēc viņi bieži kļūst mežonīgi nevaldāmi. Labākajiem no viņiem tomēr šī ievirze izvēršas morāla entuziasmā, kas atkarība no iespējām pats no sevis tiecas pēc kaut kā patiesi vai arī šķietami laba, bet nereti tomēr arī ļauj sevi vadīt, virzīt un pat novirzīt no pareizā ceļa.

Jauneklis, par kuru šai gramatā ir runa, ari piederēja pie tādiem cilvēkiem, un, kaut arī ļaudīm viņš šķita visai dīvains, dažiem viņš tomēr patika. Jau pirmajā tikšanas reizē uzmanību saistīja viņa lielā brīvdomība, jautrā vaļsirdība sarunās un rīkošanās bez apdoma, kā pagadās. Par šo pēdējo īpašību pastāstīšu vēl šo to tuvāk.

Ebreju apdzīvotajā ielā, kur ēkas bija sablīvētas cieši cita pie citas, izcēlās liels ugunsgrēks. Mana labvēlība pret ļaudīm un ar to saistītā tieksme aktīvi citiem palīdzēt lika man steigties turp tikpat labi apģērbtam, kā parasti mēdzu staigat. No Visu svēto ielas puses bija izlauzts brīvs ceļš, un arī es devos uz šo ieeju. Tur jau daudz cilvēku noņēmās ar ūdens piegādi: pilniem spaiņiem viņi spiedās caur drūzmu uz priekšu, bet ar tukšiem nāca atpakaļ. Es drīz vien sapratu, ka vajadzētu sastāties divās rindās un dot spaiņus no rokas rokā augšup un lejup — tad varētu divkārt palīdzēt. Paķēru divus pilnus spaiņus, paliku stāvam uz vietas un pasaucu vēl citus cilvēkus; šurp nākošajiem nesamais tika izņemts no rokam, un atpakaļ ejošie sarindojās ielas otrā pusē. Sis pasākums radīja atsaucību, mani ieteikumi un rīčība tika atbalstīti, un drīz vien no ieliņas gala līdz pat ugunsgrēka vietai bija izveidojušās divas rindas. Taču, tiklīdz rosme, ar kādu tas viss norisinājās, šajā dzīvajā, mērķtiecīgajā mehānismā bija radījusi možu, varētu pat teikt, jautru noskaņojumu, tūlīt jau sāka izpausties ari pārgalvība un prieks par cita nelaimi. Ugunsgrēka piemeklētie, savu nožēlojamo mantību uz muguras stiepdami, nonāca izbrīvētajā ieliņā, un, tā kā viņiem nu neizbēgami vajadzēja iet pa vidu starp abām rindām, tad viņi nepalika neaizskarti. Nebēdnīgi puikas un jaunieši šļakstīja viņiem virsū ūdeni, un tā šiem ļaudīm bez piedzīvotā posta vēl nacas paciest nievas un blēņdarī bas. Drīz vien, bargi apsaucot un norājot, šīs nejē-

dzības tomēr tika izbeigtas — droši vien nerātņi centās ari saudzēt manas tīrās drēbes, par kurām es pats nemaz nedomāju.

Lai apskatītu ugunsgrēka nodarīto postu, bija sanākuši arī vairāki ziņkārīgie no manu draugu vidus: viņi, ka likās, bija visai izbrīnījušies, kad pie šī darba, kur ļaudis nolaistījās slapji, apāvušos kurpēs un zīda zeķēs — jo citādi tolaik nestaigāja —, ieraudzīja ari vienu no savējiem. Nedaudzus man izdevās pieaicināt palīgā, bet citi tikai smejas un kratīja galvas. Mēs savā postenī turējāmies ilgi, jo no pārējiem daži aizgāja prom un citi pamanījās tiem pievienoties; ziņkārīgie naca bariem, un ta mana impulsīvā, labi domātā rīcība tapa visiem zināma un kļuva par sensacionālāko dienas notikumu pilsētā.

Šāda vieglprātīga rīcība, kuras pamatā bija kāds nepeļams jautras dabas untums, kas savukārt cēlās no nevainīgas pašapziņas, ko ļaudis, daudz nedomādami, mēdz nosodīt un iztēlot par iedomību, bija vērojama arī citos gadījumos un sabiedrības acīs mūsu draugu padarīja par dīvaini.

Togad bija ļoti barga ziema un Mainu viscaur klāja ledus, pa kuru varēja staigat kā pa cietzemi. LIz ledus, kā jau tas noteikti bija sagaidāms, valdīja dzīva un pārgalvīga rosme. Uz spoguļgludajiem, plašajiem ledus laukumiem, kas bija pārvērtušies milzīgās slidotavās, mudžēt mudžēja ļaudis. Es devos turp jau agrā rīta un, tā kā biju viegli apģērbies, tad vēlāk, kad ieradās mana māte, lai noraudzītos šajās izpriecās, patiešām biju sasalis ragā. Viņa sēdēja kamanas savā sarkanajā samta kažokā, ko uz krūtīm saturēja kopā stipras, zeltītas auklas ar pušķiem galos un kas izskatījās varen lepns.

— Māmiņ, dodiet man savu kažoku! — es pēkšņi iesaucos, neko vairs nedomādams. — Man briesmīgi salst!

Arī viņa daudz neprātoja, un nākamajā acumirklī kažoks jau bija man mugurā; tas man sniedzās līdz kāju ikriem un ar savu purpursarkano krāsu, sabuļādas apmalēm un zelta rotājumiem nemaz slikti nesaderējās ar brūno kažokādas cepuri, kas man bija galvā. Tā es bezrūpīgi slidoju šurp un turp, un burzma jau arī bija tik liela, ka mans savādais ietērps tajā sevišķi neizcēlās, tomēr vairāki to pamanīja un vēlāk pieskaitīja pie citām manām dīvainībām, kas izpaudās gan nopietnā rīcībā, gan arī ēverģēlībās. _

6ll

Kad nu šādi esam atmiņās pakavējušies pie manas bezrūpīgās, nepārdomātās rīcības, tad turpmāk atkal pievērsīsimies īstenajam vēstījuma pavedienam.

Kāds asprātīgs francūzis jau reiz ir teicis: kad gudra galva ir pievērsusi sev sabiedrības uzmanību ar uzslavas cienīgu darbu, tad tiek darīts viss iespējamais, lai tā nekad vairs neko tādu nespētu paveikt.

Tas patiešām tā arī ir: labi veikumi, kas liecina palasu prātu, rodas jaunības gados klusībā un nošķirtībā no pasaules; atzinība tad tiek iegūta, bet neatkarība zaudēta — sevī koncentrētais talants tiek raustīts uz visām pusēm, jo katrs domā, ka no personības var atraut kādu gabaliņu un paturēt sev.

Tieši šāda sakarā es saņēmu daudzus ielūgumus un ne jau tikai ielūgumus: bieži vien kāds draugs vai paziņa it īpaši uzmācīgi uzplijās ar piedāvājumiem ievest mani tajā vai citā sabiedrībā.

Sis šķietamais svešinieks, kas bieži bija nelaipni atraidījis ielūgumus un tapec bija iesaukts par lāci, bet citreiz tika salīdzināts ar Voltēra huroni^7 vai Kamberlenda ric-tumindiāni, dabas bērns, kam bija tik daudz talantu, izraisīja ļaužu ziņkārību, un dažā laba ģimenē ļaudis kavējās sarunās par to, kā šo personu dabūt redzēt.

Reiz vakarā kāds no draugiem ielūdza mani uz nelielu koncertu, kas notika ievērojamas tirgotāju — reformatoru ģimenes mājā^8. Bija jau vēls, taču man patika darīt visu bez iepriekšējas sagatavošanās, un tā es viņam piebiedrojos, kā jau parasti, glīti apģērbies. Mēs iegājām kādā pirmā stāva telpā, kas īstenībā bija plaša dzīvojamā istaba. Viesi tur jau bija sapulcējušies kuplā skaitā; pašā vidū atradās flīģelis, pie tā tūlīt apsēdās mājas saimnieku vienīgā meita un spēlēja itin labi un pievilcīgi. Es stāvēju flīģeļa pretējā pusē, lai varētu tuvumā aplūkot viņas augumu un izturēšanos; viņā jautās kaut kas bērnišķīgs, un kustības, kuras viņai spēlējot nācās izdarīt, bija nepiespiestas un vieglas.

Pabeigusi sonāti, viņa devās līdz klavieru viņējai malai man pretī, mēs sasveicinājāmies un vairs neko nerunājām, jo savu numuru jau bija sācis kvartets. Kad koncerts beidzās, es piegāju viņai klāt un teicu dažus laipnus vārdus — cik ļoti priecājos, ka jau pirmaja iepazīšanās dienā man bijusi iespēja iepazīt arī viņas talantu. Viņa prata

ļoti jauki atbildēt, turklāt saglabāja savu pieņemto pozu, un ēs arī saglabāju savējo. Pamanīju, ka viņa mani uzmanīgi vēro un ka esmu itin kā izlikts apskatīšanai, taču man tas bija tīri patīkami, jo ari pats biju ieguvis visai pievilcīgu aplūkošanas objektu. Mēs skatījāmies viens otrā, un es negribu noliegt, ka jutu ārkārtīgi maigu pievilkšanas spēku. Nemitīgā kustība un rosība, kas valdīja viesu vidū, mums tai vakarā tomēr neļāva vairāk tuvināties. Jāatzīst, jutos visai patīkami, kad māte šķiroties sacīja, ka viņa cerot drīz atkal mani redzēt, un meita, kā likās, visai laipni viņai piebalsoja. Ievērodams pienācīgas laika atstarpes, es savu apciemojumu vairākkārt atkārtoju, un vienmēr izraisījās dzīva, prātīga saruna, kas nebūt nenorādīja uz iespējamu kaislīgu tuvību nākotnē.

Viesmīlība, kas mūsu mājā bija kļuvusi par paradumu, dažkārt maniem mīļajiem vecākiem un man pašam sagādāja vienu otru neērtību; ta mani traucēja virzīties uz priekšu savā darbā, kas vienmēr prasīja, lai tiktu paturēts acīs augstāks ideāls, lai es to izprastu, tiektos īstenot un cik iespējams atveidot mākslas tēlos. Labsirdīgi ļaudis parasti bija dievbijīgi, bet darbīgie diezgan aprobežoti un bieži vien stūraini. Pirmie man ne ar ko palīdzēt nevarēja, bet otrie radīja neizpratni. Kādu ievērības cienīgu gadījumu es tāpēc rūpīgi pierakstīju.

1775. gada sākumā Jungs^9, kuru vēlāk sauca par Sti-lingu, atsūtīja no Lejasreinas ziņu, ka ieradīsies Frankfurtē, lai izdarītu svarīgu acu operāciju; man un vecākiem viņš bija gaidīts viesis, un mēs piedāvājām, lai viņš apmetas pie mums.

Fon Lersnera kungs I0, padzīvojis, cienījams vīrs, kura nopelnus firsta bērnu audzināšanā un skološanā, kā arī saprātīgo izturēšanos gan galmā, gan ceļojumu laikā visi augstu novērtēja, nelaimīgā kārta jau labi sen kopš bija kļuvis pilnīgi akls, taču cerība uz palīdzību viņā vēl nebija gluži izdzisusi. Pēdējos gados Jungs, drosmīgi rīkodamies un savā svētajā pārliecībā riskēdams, Lejasreinas apkaimē bija izdarījis daudzas kataraktas operācijas un iemantojis plašu popularitāti. Viņa godīgā dvēsele, uzticamais raksturs un šķīstā dievbijība visos modināja paļāvību, un dažādie tirdzniecības sakari veicināja viņa labās slavas izplatīšanos arī apvidos augšup gar Reinu. Fon Lersnera kungs un viņa piederīgie, paklausot kāda saprātīga ārsta padomam, bija nolēmuši veiksmīgo acu

ārstu ataicināt šurp, kaut gan kāds Frankfurtes tirgotājs, kuram ārstēšanas nebija līdzējusi, visai nopietni centās’no tā atrunāt. Bet kas gan bija viena neveiksme pret tik daudzām veiksmēm! Taču Jungs brauca šurp tāpēc, ka viņu šoreiz vilināja lielais atalgojums, kādu līdz šim parasti nebija saņēmis; viņš brauca, lai vairotu savu slavu, brauca labprāt un bez bažām, un mēs priecājāmies, ka tagad mums būs tik labs un jautrs galda biedrs.

Pēc vairākkārtējiem ārstnieciskiem sagatavošanas pasākumiem beidzot kataraktas operācija abās acīs bija izdarīta, un mēs ar milzīgu interesi gaidījām, kas būs tālāk; tika stāstīts, ka pacients tiilīt pēc operācijas, pirms vēl pārsēji bija aizseguši dienas gaismu, esot atguvis redzes spēju. Varēja tomēr manīt, ka Jungs nav jautrā noskaņojumā un ka viņam kaut kas nospiež sirdi, un patiesi — kad es apvaicājos tuvāk, viņš atzinās, ka esot noraizējies par operācijās iznākumu. Es pats Strasburgā vairākkārt biju vērojis šādas operācijas, un parasti likās, ka nekas nav vieglāk izdarāms, un ari Stilingam operācija simtiem reižu bija izdevusies. Kad nejutīgā radzene bez sāpēm bija pārgriezta, vajadzēja tikai viegli paspiest un duļķainā lēca pati no sevis izlēca laukā, slimnieks tūlīt varēja saskatit priekšmetus, un viņam atlika tikai ar aizsietām acīm pacietīgi pagaidīt, līdz ārstēšana būs beigusies un viņš savas dārgās acis varēs ērti lietot pats pēc savas vēlēšanās. Cik daudz nabadzīgu cilvēku, kuriem Jungs bija sagādājis šo laimi, bija savam labdarim novēlējuši, lai dievs viņu svētī un viņam atlīdzina, un nu viņu parādu vajadzēja deldēt šim bagātajam vīram.

Jungs atzinās, ka šoreiz viss nav noritējis tik viegli un gludi: lēca neesot izlēkusi ārā pati, bet bijusi pieaugusi, un tāpēc viņam vajadzējis to atdalīt un tad izņemt, un to esot nācies darīt pa daļai ar varu. Tagad viņš sev pārmeta, ka ķēries ari pie otras acs. Taču iepriekš esot bijis stingri nolemts operet abas; ka iespējams saaugums, tas viņam nemaz neesot ienācis prātā, un, kad nu tas atklājies, viņš neesot tūlīt pārtraucis operāciju, lai apdomātos. Vārdu sakot, ari otra lēca nav nākusi laukā pati, arī to vajadzējis neparedzētā kārtā atdalīt un izņemt.

Nemaz nav aprakstāms, nedz iztirzājams, cik drausmīgi šādā gadījumā jūtas tik godprātīgs, labsirdīgs, dievbijīgs cilvēks, tāpēc varbūt te vairāk iederētos vispārējs apcerējums par šādiem cilvēkiem piemītošo domāšanas veidu.

Visvienkāršākais un vēlamākais, ko cilvēks var pasākt, ir nodarboties ar savas morālās sejas veidošanu; tieksme uz to viņam ir iedzimta, un pilsoniskajā dzīvē viņu uz to virza un pat mudina saprāts un mīlestība.

Štilinga būtne bija tikumiski reliģiozu mīlestības jūtu caurstrāvota, un viņš nespēja dzīvot, nedaloties savos pārdzīvojumos ar citiem, bez iejūtības no citu cilvēku puses — viņam bija nepieciešamas savstarpējas simpātijas; starp ļaudīm, kas viņu nepazina, viņš izturējās klusu, bet tie, kuri viņu pazina, tomēr nemīlēja; viņš bija skumjš, tāpēc vislabāk pakavējās tādu labvēlīgi noskaņotu cilvēku sabiedrībā, kas norobežotā, ciešā savas profesijas pārstāvju lokā mierīgi nodevās sevis pilnveidošanai.

Tādiem ļaudīm bez grūtībām izdodas atmest iedomību, atsacīties no tieksmes pēc ārēja goda, būt uzmanīgiem sarunās un izturēties pret saviem biedriem un kaimiņiem laipni un nosvērti.

Taču šādu cilvēku rakstura pamatā bieži vien ir zināms gara neloģiskums, kas tiek modificēts atkarībā no katra individualitātes; nejauši uz to pamudināti, viņi ļoti lielu •nozīmi piešķir savam empīriskajam dzīves gājumam — visur tiek saskatīta nolemtība, kas atkarīga no pārdabiskiem spēkiem, un viņi ir pārliecināti, ka nekas nenotiek bez tiešas dieva līdzdalības.

Turklāt cilvēkiem piennl zināma tieksme palikt savā pašreizējā stāvokli un vienlaicīgi arī ļaut sevi bīdīt un vadīt; lai darbotos paši, viņi ir pārāk neuzņēmīgi. Sī neuzņēmība kļūst vēl lielāka., ja lietpratīgi izstrādāti plāni neizdodas vai arī ja nejauši kaut kas izdodas tāpēc, ka negaidot sagadījušies labvēlīgi apstākļi.

Tā kā šāds dzīves veids kavē cilvēkus izturēties vērīgi un vīrišķīgi, satraukumu rada un apceres vērts ir arī veids, kā šādā stāvoklī var nonākt.

Ļaudis, kas izjūt tamlīdzīgu savstarpēju gara radniecību, vismīļāk sarunājas par tā saucamajām iedvesmām un noskaņu maiņām, kuru psiholoģisko nozīmi mēs nenoliedzam. Tas patiesībā ir tas pats, ko mēs zinātnē un poēzijā saucam par aperçus^20: kāda liela principa atklāsme, kam vienmēr ir vajadzīga ģeniāla gara darbība; pie tās var nonākt tikai intuitīvi, nevis pārdomu vai zināšanu un tradīciju izmantošanas ceļā. Šeit to saprotam kā morāla spēka atklāsmi — tāda spēka atklāsmi, kurš balstās uz ticību un tāpēc sāk sevi apzināties, lepni un droši stāvot dzīves bangu vidū.

Šāds apercus sagādā tā atklājējam vislielāko prieku, jo tas visai oriģināla veida liek domāt par bezgalību; te nav vajadzīgs ilgāks laiks pārliecināšanai, šī atklāsme rodas uzreiz un acumirklī iegūst savu pilnīgo apveidu — no tā arī ir cēlies labsirdīgais senfranču teiciens:

En peu d’hctire

Dicu labeure. [21]

Ārējie stimuli bieži izraisa šādas pēkšņas pārmaiņas apziņā, un cilvēkam liekas, ka viņš redz zīmes un brīnumus.

Ar Stilingu mani saistīja jo sirsnīgas uzticības un mīlestības saites, turklāt es biju labvēlīgi un auglīgi ietekmējis viņa dzīves gājumu, un viņš atbilstoši savam raksturam saglabāja jūtīgajā sirdī pateicību par visu, kas tika darīts viņa laba, taču toreizējos apstākļos saiešanās ar viņu mani nedz iepriecināja, nedz arī noderēja par stimulu. Es gan labprat ļāvu, lai ikviens izskaidro un iztulko savas dzīves mīklu, kā pašam patīk, taču atzinu par pārak lielu iedomību to, ja cilvēks visu, kas viņa dēkainajā mūžā gluži saprotamā kārtā atgadījies labs, uztver kā tiešu dieva gribas izpausmi, un tāpat manam prātam nebija izprotams, kā gan vienmēr, kad mūsu rīcībai aiz vieglprātības vai augstprātības, pārsteidzības vai nolaidības bijušas ļaunas, smagas sekas, to var saukt par dieva sodu. Es tātad varēju savu labo draugu tikai uzklausīt, bet nespēju viņam neko iepriecinošu atbildēt, taču ļāvu viņam, līdzīgi daudziem citiem, rīkoties pašam pēc saviem ieskatiem un ari vēlāk, tāpat kā iepriekš, aizsargāju viņu pret ļaudīm, kas bija pārāk pasaulīgi noskaņoti un nekautrīgi tiecās ievainot viņa maigo dvēseli. Aiz saudzības es viņam ari nestāstīju, ka reiz kāds jokupēteris pavisam nopietni bija izsaucies: «Nē, patiesi, ja man ar dievu būtu tik labas attiecības kā Jungām, tad es no debesu valdnieka izlūgtos nevis naudu, bet gan gudrību un labu padomu, lai turpmāk vairs nedarītu tik daudz muļķību, kuras dārgi maksā un kuru dēļ gadiem ilgi jādzīvo vienos parādos.»

Šādiem jokiem un dzēllbām tagad patiesi nebija īstais laiks. Vairākas dienas pagāja bailēs un cerībās, turklāt bailes kļuva arvien lielākas, bet cerības samazinājās un izzuda pavisam: krietnā, pacietīgā vīra acis iekaisa, un nebija vairs nekādu šaubu, ka arstēšana nav izdevusies.

Kā nu jutās mūsu draugs, tas nav nemaz aprakstāms; viņš cīnījās pret vismelnāko un dziļāko izmisumu, kas grasījās viņu pārmākt. Kas gan viss šai gadījumā nebija zaudēts! Pirmkārt jau vissirsnīgākā pateicība no cilvēka, kam atdota acu gaisma, — vislieliskākā balva, kādu vien ārsts var saņemt, tad vēl daudzu citu sirdzēju uzticība, ka arī nauda, turklāt šīs neveiksmes dēļ visa ģimene nokļuva bezpalīdzīgā stāvoklī. Vārdu sakot, mēs bēdīgo Ijaba drāmu nospēlējām no sākuma līdz beigām, un krietnais Jungs pats uzņēmās arī draugu — Ijaba nopēlēju lomu. Viņš šo notikumu uztvēra kā sodu par līdzšinējām kļūdām; viņam šķita, ka acu dziedniecību, kas nejauši kļuvusi par viņa nodarbošanos, viņš noziedzīgā kārtā iztēlojies par dievišķīgu misiju; viņš sev pārmeta, ka nav šo ārkārtīgi svarīgo specialitāti pamatīgi izstudējis, bet nodarbojies ar ārstēšanu tikai uz labu laimi; šai brīdī Jungs atcerējās visu slikto, ko ļaudis par viņu runājuši, un jau sāka prātot, vai tikai tas patiešām arī neatbilst patiesībai. Mana drauga dvēseles sāpes kļuva vēl jo dziļākās, kad viņam nācās atzīt, ka savā mūžā ļāvies arī vieglprātībai, kas dievbijīgiem cilvēkiem ir visai bīstama, un diemžēl bijis arī iedomīgs un augstprātīgs. Šādos brīžos viņš galīgi izmisa, un, lai kā arī mēs centāmies iedvest viņam citu pārliecību, beigu beigās mums nācās samierināties tikai ar neizbēgamo atziņu, ka dieva prāts ir neizdibināms.

Sis notikums būtu vēl vairāk sagandējis manu možo, uz tālāku pilnveidošanos vērsto noskaņojumu, ja es pēc veca paraduma nenodotos nopietnai un iejūtīgai sava drauga dvēseles stāvokļa apcerei un necenstos izskaidrot to pēc sava prāta; man tikai bija žēl, ka manai labajai māmuļai par viņas rūpēm un gādību tik slikti tika atlīdzināts; aizņemta savā nemitīgajā darbīgumā, viņa to pārāk sāpīgi neizjuta. Tēva man bija žel visvairāk. Manis dēļ viņš vairs nedzīvoja tik noslēgti, bet viesmīlīgi bija atvēris savas mājas durvis, un it īpaši viņam patika, ja pie galda, kur bieži tika mieloti sveši viesi, kās ar savu klātbūtni pievilināja ari vietējos ģimenes draugus, un kur

vienmēr sēdēja arī visādi caurbraucēji, izraisījās dzīva, pat paradoksāla saruna, kurā cs izaicināju uz dažādām dialektiskām vārdu kaujām un ar to sagādāju viņam lielu prieku, tā ka viņš smaidīja vien; man piemita bezdievīgs paradums visu apstrīdēt, un es to tik neatlaidīgi darīju tāpēc, lai savu pretinieku padarītu smieklīgu, kaut ari beigu beigas viņam izrādījās taisnība. Par tādam draiskulībām pēdējās nedējas nebija ko domāt, jo pat laimīgākie un iepriecinošākie notikumi, kas bija saistīti ar papildu dziedniecības kūrēm, kuras mūsu draugam padevās labi, pēc tam kad galvenais ārstēšanas pasākums viņu bija padarījis tik nelaimīgu, nevarēja visu vērst par labu un vēl mazāk spēja izkliedēt bēdīgo noskaņojumu.

Reiz gan mūs krietni izsmīdināja kāds vecs, akls ebreju ubags no Izenburgu īpašumiem^11, kas bija atvests uz Frankfurti gaužām nožēlojamā stāvokli un gandrīz nevarēja sagādāt sev nedz pajumti, nedz pašu trūcīgāko uzturu, nedz kopšanu, bet kam viņa sīkstā austrumnieka daba tik ļoti palīdzēja, ka viņš izveseļojās pilnīgi un bez vismazākajām grūtībām, par ko bija varen priecīgs. Kad viņam jautāja, vai operācija bijusi sāpīga, viņš pārspīlēti svinīgi atbildēja: «Ja man būtu miljons acu, tad es arvien ļautu tās visas pēc kārtas operēt — par pusdāl-deri.» Projām braukdams, viņš Fārgasē izturējās tikpat ekscentriski: pateicās dievam, citēdams Vecās derības teicienus, un slavēja to kungu, kā arī brīnumdarītāju ārstu, kuru debesu tēvs bija sūtījis. Tā viņš pa garo ielu, kur dzīvoja un ar dažādiem amatiem nodarbojās milzum daudz cilvēku, lēnām soļoja uz tilta pusi. Izbrīnījušies par tik reti sastopamu dievbijīgu entuziasmu, kas kaismīgi tika pausts visas pasaules priekšā, no veikaliem uz ielas sanāca gan pārdevēji, gan pircēji, un visi tik ļoti gribēja palīdzēt vecajam vīram, ka viņam bez jebkādas lūgšanas vai prasīšanas ceļā tika dotas līdzi bagātīgas dāvanas.

So jautro notikumu tomēr mūsu vidū gandrīz vai nedrīkstēja pieminēt; kaut arī nabaga vīrs savā smilšainajā dzimtenē aiz Maiņas un savā nožēlojamā mājokli varēja justies bezgala laimīgs, tomēr tepat, šai pusē, kāds turīgs un cienījams pilsonis bija zaudējis nenovērtējamo, vēl nesen tik cerēto prieku.

Mūsu krietnais Jungs, juzdams tāpēc sirdsapziņas pārmetumus, saņēma tūkstoš guldeņus, kas viņam pienācās neatkarīgi no operācijas rezultāta un ko šie solīdie cilvēki arī augstsirdīgi samaksāja. Ar šo naudu, atgriezies mājās, viņš varēja dzēst daļu no paradiein, kas bija pieauguši sakarā ar ģimenes bēdīgo, pat visai grūto mate-i ialo stāvokli.

Un tā viņš no mums šķīrās izmisis; jau pa ceļam Jungs varēja iztēloties, ka sieva viņu sagaidīs noraizējusies un ka lādzīgie sievas vecāki satiekoties rādīs citādas sejas, jo viņi jau daudzreiz savam pārāk paļāvīgajam znotam bijuši par parādu galviniekiem un tagad gan varēja domāt, ka ir kļūdījušies savas meitas dzīvesbiedra izvēle. Viņš jau varēja paredzēt, ka daža labā mājā viņu uzņems ar izsmieklu un pa dažu labu logu uz viņu zobgalīgi noraudzīsies ļaudis, kas bija nelabvēlīgi izturējušies pat tad, kad viņam smaidīja laime, turklāt sevišķi lielas bažas sagādāja domas par to, kāda tagad būs viņa ārsta prakse, kas Junga prombūtnes dēļ jau bija panīkusi un tagad tika apdraudēta pašos pamatos.

Mēs tomēr nebijām gluži bezcerīgi noskaņoti, kad izvadījām savu draugu ceļā, jo viņa krietnais raksturs, kura balsts bija ticība pārdabisku spēku palīdzībai, nevarēja mums neiedvest klusu paļāvību.

Septiņpadsmitā grāmata

Turpinot stāstu par savām attiecībām ar Lili, nevaru neatcerēties, ka vispatīkamākos brīžus es pavadīju vai nu vēl viņas mātes sabiedrībā, vai tikai divatā ar Lili. Pēc maniem darbiem viņas sprieda, ka es pazīstu cilvēku sirdis, kā tolaik mēdza teikt, un mūsu sarunas par šo tematu bija no morāles viedokļa visādā ziņā interesantas.

Bet kā gan varēja runāt par cilvēka iekšējo pasauli, neatklājot viens otram savu dvēseli? Tāpēc arī Lili man drīz vien kāda klusā stundā pastāstīja par savu bērnību. Tā bija aizritējusi, izmantojot visādas sabiedriskā stāvokļa priekšrocības un nododoties dažādām pasaulīgām izpriecām. Viņa man stāstija par saviem brāļiem un radiniekiem, kā ari vispār par savu ģimeni un māju, tikai par māti aiz cieņas klusēja un viņas raksturu tuvāk neiz-gaismoja.

Lili pieminēja ari savas mazās vājības un bija spiesta atzīties, ka viņai, pec pašas novērojumiem, piemītot zināmas spējas saistīt pie sevis cilvēkus, taču vienlaicīgi viņa

jūtot ari vēlēšanos atbrīvoties no tiem. Visādi spriežot par šo tematu, mēs nonācām lidz riskantajam jautājumam, ka viņa savu spēju saistīt esot centusies izmēģināt arī pie manis, taču tikusi sodita, jo arī uz viņu iedarbojusies mana pievilcība.

Šī atzīšanās bija tik neviltota un bērnišķīga, ka viņa mani ar to pilnīgi savaldzināja.

No šā brīža mēs jutām, ka esam viens otram nepieciešami, un mēs ieradām bieži tikties, taču man būtu nācies dažu labu dienu un dažu labu vakaru līdz pat naktij aizvadīt bez viņas, ja es nebūtu spējis samierināties ar to, ka varu redzēties ar Lili viņas paziņu lokā. Tas man sagādāja dažādas mocības.

Manas jūtas pret viņu bija dziļi intīmas — es tiecos pēc Lili kā pēc skaistas, pievilcīgas, izglītotas meitenes; šīs jūtas bija līdzīgas manām iepriekšējām mīlestībām un tomēr bija vel cildenākas. Taču par ārējiem apstākļiem, par mūsu dažādajiem sabiedriskajiem stāvokļiem un to mijiedarbību es nebiju nemaz padomājis. Mani bija pārņēmusi neapslāpējama tieksme pēc tuvības, es nevarēju dzīvot bez viņas un viņa bez manis, bet cik daudz dienu un stundu man ar savu klātbūtni un ietekmi sabojāja ļaudis, kas piederēja pie viņas kompānijas!

Es te tuvāk nestāstīšu par izpriecas braucieniem, kas beigu beigās galīgi sagandēja prieku, par to, kā man reiz vajadzēja citus panākt kopa ar Lili brāli, kurš, varbūt pat klusībā tīksminādamies, tik vēsa mierā un lēnītēm posās ceļā, ka līdz ar to izjuka visa labi izplānotā noruna, kā arī vēl par citādam veiksmēm un neveiksmēm, nepacietību un atsacīšanos — visām šim mocībām, kuras noteikti modinātu lasītājos līdzjūtību, ja tās sīkāk attēlotu kādā romānā. Lai tomēr šo stāstījumu atdzīvinātu un tuvinātu jauniešu izjūtām, es šeit iestarpināšu dažas dziesmas, kas gan ir jau pazīstamas, bet varbūt tieši šeit kļūs jo izteiksmīgākas.

Sirds, ak, sirds, cik sveša kļūsti —12 Kā gan izskaidrot man to?

Jaunas, nepazilas jūtas Tevī pēkšņi uzbango.

Tāls jau viss, kas mī|š tev bija,

Senās brūces ātri dzija,

Rāmais miers un lepnā spits —

Viss kā vētras aizslaucīts.

Vai gan jaunavīgā daile, Augums, piemīlīgs un kairs, Acis, kurās mīla gailē,

Brīvi neatdod tev vairs?

Gribu aši projām doties, Atpakaļ vairs neskatoties, Tomēr tālu neaizsteigt — Drīz vien esmu atkal šeit.

Sājā burvju pavedienā,

Ko pārraut nespetu neviens, Mīļā meitene ik dienas Mani arvien ciešāk sien.

Un nu sava burvju varā Stingri tur tā manu garu.

Ak, cik nomācošs šāds gūsts! Mīla, ļauj man brīvam būt!

Kādč| gribi mani vilkt ar glaimiem 13 Sājā spožumā?

Vai gan nejutos patiesi laimīgs Viens nakts klusumā?

Savu istabiņu uzmeklēju,

Mierā dusēju,

Pilnais mēness manim pāri lēja Gaismu brīnišķu.

Sapņoju par laimes mirkļiem zvīļiem Tajā naktī vēlu.

Dziji pašā sirdī ieslēgts, mīlā,

Bija man tavs tēls.

Vai es pats tas esmu, kuram lieci Pie kāršu galda sēst Un ar daudziem netīkamiem viesiem Vienā pulkā sērst?

Kur agrāk daba mani projām sauca,

Tagad jūtos lieks;

Kur tu esi, mana mīļā, jaukā,

Tik tur ir daba, prieks.

Ja šīs dziesmas uzmanīgi izlasīsim vai, vēl labāk, ar iejūtu nodziedāsim, tad noteikti samanīsim šo laimes pārpilno stundu elpu.

Taču es negribētu steigšus atvadīties no plašās, spīdošās sabiedrības, vēl šo to nepiebildis; it īpaši nepieciešams būtu izskaidrot otrā dzejoļa nobeigumu.

Jaunava, kuru biju paradis redzēt vienkāršā, gandrīz vienmēr vienā un tai pašā mājas tērpā, saviesīgos vakaros

stalti nāca man pretim elegantā, pēc modes šūtā balles kleitā un tomēr palika arvien tā pati. Viņa bija tikpat piemīlīga un laipna, taču gribētos teikt, ka šādās reizēs viņas pievilcība izpaudās vēl vairāk — acīmredzot tāpēc, ka tagad viņa stāvēja ļaužu pulkā un centās raitāk izteikties, kā arī parādīt savu daudzveidību atkarībā no tā, ar ko kurā brīdī sarunājās; vārdu sakot, es nevarēju noliegt, ka šie svešie viesi man nebija patīkami, taču, no otras puses, es neparko nebūtu ļāvis laupīt sev prieku šādā kārtā iepazīt Lili saviesīgos tikumus un pārliecināties par to, ka viņa spētu būt apburoša arī plašākās un nozīmīgākās sfērās.

Sajās dārgu drānu apņemtajās krūtīs taču pukstēja tā pati sirds, kas man bija atvērusies un ļāvusi sevī ieskatīties tikpat dziļi kā savējā; šīs bija tās pašas lūpas, kas man bez vilcināšanās bija stāstījušas par apstākļiem, kādos uzaugusi un aizvadījusi bērnu dienas ši jaunava. Katrs skatiens, ko mēs apmainījām, un katrs smaids, kas to pavadīja, pauda klaji neizrādītu dvēseļu tuvību, un es pats, atrazdamies viesu bara vidū, brīnījos par to, ka starp mums tik cilvēciski un dabiski bija radusies gluži nevainīga slepena noruna.

Kad pienāca pavasaris, izbraukumiem brīvā dabā bija lemts mūsu attiecības padarīt vēl ciešākas. Ofenbaha pie Maiņas jau toreiz sāka veidoties par ievērības cienīgu pilsētu, kas nākotnē, kā bija sagaidāms, varēja izvērsties krietni plaša. Bija jau uzceltas skaistas, tiem laikiem diezgan greznas celtnes, un vislielāko no tām apdzīvoja tēvocis Bernārs u, kā viņu mēdza saukt ģimenē; tālāk pacēlās lielas fabriku ēkas, bet iepretī dzīvoja d’Orvils^15 —• pajauns, enerģisks, ar visai pievilcīgām īpatnībām apveltīts cilvēks. Dārzi, kas bija iekopti pie mājām, kā arī terases, kuras stiepās līdz pat Maiņai un ļāva brīvi aplūkot jauko apkārtni, sagādāja lielu prieku gan atbraucējiem, gan arī tiem, kas tur uzturējās ilgāku laiku. Mīlētāji nemaz nevarēja atrast labāku vietu savu jūtu izpausmei.

Es dzīvoju pie Johana Andrē^16 un, tā kā nu reiz esmu pieminējis šo vīru, kurš vēlāk kļuva diezgan pazīstams, tad atļaušos arī nelielu atkāpi, lai radītu priekšstatu par toreizējo operas mākslu.

Frankfurtes teātri tolaik vadīja Maršāns l7, un viņš ar savas personas radītā iespaida palīdzību centās darīt visu, kas vien bija viņa spēkos. Viņš bija skaists, gara auguma,

I;il)i noaudzis vīrietis labākajos gados, un viņa galvenās rakstura īpašības bija laipnība un maigums, tāpēc šī cilvēka klātbūtne teātrī visiem bija patīkama. Maršānam acīmredzot bija pietiekams balss materiāls, lai muzikālos uzvedumos spētu izpildīt partijas atbilstoši to laiku prasībām, tāpēc viņš arī centās panākt, lai tiktu izrādītas ma-zaka un lielāka apjoma franču operas.

Sevišķi labi viņam padevās tēva loma Grelrīlb operā «Skaistule un nezvērs», kur viņš ar īpaši izteiksmīgiem žestiem izcēlās ainā, kas tika tēlota aiz šķidrauta.

Sī opera, kas savā žanrā bija labi padevusies, vairāk tuvinājās pacilātam stilam un bija piemērota maigu jūtu modināšanai. Teātri turpretī savā varā jau bija pārņēmis reālisma dēmons, un galvenokārt tika uzvestas operas ar sadzīves un amatnieku dzīves tematiku. Bija jau redzētas operas par medniekiem, muciniekiem un vēl visādiem citādiem vīriem, bet Andrē izvēlējās par galveno varoni podnieku. Viņš pats bija sacerējis libretu un, komponēdams tam atbilstošo muzikālo daļu, licis lietā visu savu talantu.

Es biju apmeties pie viņa un gribu par šo pietiekami prasmīgo dzejnieku un komponistu pastāstīt vienīgi tik daudz, cik tas ir nepieciešams.

Viņš bija cilvēks ar iedzimtu rosīgu talantu un Ofen-bahā patiesībā bija iekārtojies uz dzīvi kā inženieris un fabrikants; var teikt, ka viņš bija kaut kas vidējs starp kapelmeistaru un diletantu. Cerēdams gūt panākumus kapelmeistara amatā, viņš cītīgi pūlējās pamatīgi apgūt mūziku, taču, būdams diletants, savās kompozīcijās bezgalīgi atkārtojās.

To personu skaita, kuras ar savu rosīgumu toreiz izrādījās sevišķi piemērotas sabiedrības kuplināšanai un moža gara uzturēšanai, jāmin arī mācītājs Ēvalds^19, kas kompānijā arvien bija asprātīgs un jautrs, bet klusībā nekad neaizmirsa domāt par saviem pienākumiem un savas kārtas uzdevumiem, tāpēc ari vēlāk viņš teologu vidū kļuva visai populārs un tika ļoti cienīts; mūsu toreizējā draugu pulkā viņš bija nepieciešams, ar asu uztveres un reaģēšanas spēju apveltīts cilvēks.

Lili klavieru spēle mūsu kompānijai cieši piesaistīja labo draugu Andrē; viņš gan mācīja, gan komponēja, gan muzicēja, un kā dienā, tā arī naktī bija visai maz tādu stundu, kad viņš nepiedalījās ģimenes dzīves notikumos un saviesīgajās izpriecās.

Andrē bija komponējis ari Birgera «Lenori», kas tikai nesen parādījās atklātībā un ko vācieši uzņēma ar sajūsmu; šo savu darbu viņš labprāt atskaņoja vairākas reizes.

Es bieži un dedzīgi nodevos dzejoju skandēšanai, un arī man patika deklamēt «Lenori», bet klausītāji tolaik vēl negarlaikojās, ja viens un tas pats priekšnesums tika vairākas reizes atkārtots. Ja klātesošajiem Jāva izvēlēties, kuru no mums abiem viņi vairāk gribētu klausīties, tad nereti man tika dota priekšroka.

Lai nu kā būtu, bet visas šīs nodarbības abi mīlētāji vairāk izmantoja tam, lai iespējami ilgāk varētu palikt kopā; viņiem nekad nebija gana, un, ja abi pārmaiņus paglaimoja un palūdza, tad nemaz nenācās grūti pierunāt Andrē, lai viņš savus priekšnesumus vienmēr no jauna atkārto un muzicē līdz pat pusnaktij. Šādā kārtā abi jaunieši nodrošināja sev viens otra tīkamo un nepieciešamo klātbūtni.

Ja agrā rīta stundā izgāja no mājas, tad visapkārt bija jūtams brīnum svaigs un tīrs gaiss, kaut arī tur nebija lauki. Turpat netālu pacēlās ēkas, kas tais laikos patiesi varēja darīt pilsētai godu; līdzenā platībā labi pārredzami stiepās dārzi ar lēzenām puķu dobēm un citādiem dekoratīviem stādījumiem; skatienam pavērās plaša ainava pāri upei līdz pat otram krastam, un bieži vien jau agrā stundā tur bija vērojama rosīga kuģniecība: pa upi peldēja gan plosti, gan veikli manevrējoši tirdzniecības kuģi, gan laivas, — tā bija rāmi garām slīdoša, dzīva pasaule, kas cilvēka sirdi pildīja ar mīlestību un maigām jūtām. Pat lēni plūstošās upes vientuļais tecējums un meldru čaboņa ārkārtīgi spirdzināja garu un lēja brīnumainu mieru gājēja dvēselē. Paša jaukākā gadalaika skaidrās debesis jumās pāri visam, un cik patīkami bija, kad rīta stundā tik burvīgu ainavu vidū satikās tuvi draugil

Ja tomēr kādam nopietnam lasītājam šāds dzīves veids liktos pārāk vajīgs un vieglprātīgs, tad lai viņš ievēro, ka starp šīm izpriecām, kas te apcerējuma viengabalainības dēļ ir attēlotas itin kā nepārtrauktā virknē, aizritēja arī atsacīšanās pilnas dienas un nedēļas, kad vajadzēja nodoties citiem uzdevumiem un nodarbībām un kad reizumis uzmācās pat neciešama garlaicība.

Vīrieši un sievietes centīgi veica katrs savus pienākumus. Arī es neslinkoju un darīju visu, ko no manis pra-sija tagadne un nākotne, turklāt atradu arī pietiekami daudz laika sekot sava talanta un savas kaislās dabas

neatturamajam aicinājumam.

Agrās rīta stundas veltīju dzejas mākslai, bet diena piederēja amata pienākumiem, kas tika veikti visai savdabīgā veidā. Mans tēvs — patiešām labs, izsmalcināts jurists — pats kārtoja savus darījumus, kas bija saistīti gan ar īpašuma pārvaldīšanu, gan arī ar sakaru uzturēšanu starp mūsu ģimeni un īpaši cienījamiem draugiem; kaut arī ķeizariska padomnieka tituls viņam neatļāva nodarboties ar tieslietu praksi, viņš tomēr juridiskajos jautājumos dažam labam uzticamām draugam palīdzēja un sagatavotos dokumentus vēlāk deva parakstīt kādam oficiālam advokātam, kuram katra šāda signatūra ienesa zināmu silmmu.

Šī viņa darbošanās kļuva vēl rosīgāka, kad arī es sāku praktizēt tai pašā novadā, turklāt itin labi bija nomanāms, ka tēvs manu talantu vērtē augstāk par advokāta praksi, jo viņš darīja visu, lai man paliktu pietiekami daudz laika dzejas mākslas studijām un daiļradei. Tiesu aktis viņš pētīja pamatīgi un cītīgi, gluži kā slepens referendārs, kaut ari savu koncepciju izstrādāja un darbu uz priekšu virzīja lēnām; kad mēs abi sanācām kopā, tad viņš man nolika priekšā visu jau gatavā veidā, un tālākā dokumentu noformēšana man padevās tik viegli, ka sagādāja tēvam lielu prieku; reiz viņš pat izteicās, ka apskaustu mani, ja es būtu svešs cilvēks.

Lai šo darbu vēl vairāk atvieglotu, bija pieņemts rakstvedis, kura raksturs un izturēšanās varēja dot vielu labam romānam, ja vien to visu atbilstoši attēlotu. Pēc lietderīgi izmantotiem skolas gadiem, kuru laikā viņš pilnīgi bija iemācījies latīņu valodu un apguvis arī citas vērtīgas zināšanas, šā cilvēka tālāko gaitu pārtrauca pārāk trakulīga uzdzīve studiju gados; fiziski salauzts, viņš kādu laiku aizvadīja trūkumā un tikai vēlāk, liekot lielā izcili skaisto rokrakstu un savas matemātiķa spējas, guva izdevību uzlabot apstākļus. Strādādams pie vairākiem advokātiem, viņš pamazām šiki iepazinās ar tiesu formalitātēm un sava godīguma un precizitātes dēļ iemantoja visu darba devēju labvēlību. Arī mūsmājās viņš bija apņēmies veikt dažādus pienākumus un arvien bija pie rokas, kad vajadzēja kārtot juridiskus jautājumus vai kaut ko rēķināt

Sis cilvēks tad rm ari no savas puses palīdzēja mūsu darījumos, kas kļuva arvien daudzveidīgāki un aptvēra gan tiesas procesus, gan ari dažādu uzdevumu, pasūtījumu un sūtījumu noformēšanu. Rātsnamā viņš zināja visas ejas un spraugas, abu birģermeistaru audienču telpās viņu savā ziņā labi ieredzēja, un, tā kā vienu otru jaunu pilsētas domnieku, no kuru vidus daži drīz vien tika par piesēdētājiem, viņš pazina jau kopš stāšanās amatā un kopš viņu pirmajiem vēl nedrošajiem soļiem, tad bija iemantojis zināmu uzticību, ko varēja ari dēvēt par sava veida ietekmi. To visu viņš prata izmantot savu patronu labā un, tā kā veselības stāvokļa dēļ rakstveža darbā nedrīkstēja pārpūlēties, tad vienmēr bija gatavs rūpīgi veikt jebkuru citu uzdevumu vai pasūtījumu.

Sā vīrieša izskats nebija nesimpātisks: augums slaids, sejas vaibsti samērīgi; viņa izturēšanās nebija uzbāzīga, tomēr tajā izpaudās droša pārliecība par to, kas darāms, turklāt viņš bija jautras dabas un visai izveicīgs, kad nācās novākt pie malas šķēršļus. Viņa gadi droši vien bija iesniegušies jau krietni tālu četrdesmitajos, un man vēl tagad žēl (te es varu atkārtot jau iepriekš teikto), ka neesmu viņu izmantojis par dzinējspēku kādas noveles mehānismā.

Cerībā, ka ar visu teikto esmu savus nopietnos lasītājus kaut cik apmierinājis, tagad atkal uzdrošināšos pievērsties tām lieliskajām dienām, kad draudzība un mīla parādījās visspožākajā gaismā.

Šādās kompānijās jau arvien ir pieņemts, ka dzimšanas dienu svinības tiek rūpīgi gatavotas un līksmi aizvadītas dažādās rotaļās un dejās; mācītāja Ēvalda dzimšanas dienai par godu es sacerēju dziesmu:

Kad vīns mums glāzēs zvīļo^20 Un sirdīs mīla kvēl,

So dziesmu, draugi mīļie,

I.ai dziedam vēl un vēl!

Pats dievs mus kopā vedis,

Un tāds ir vēlējums:

Lai gaišāk liesmo uguns.

Ko aizdedzis viņš mums!

Tā kā šī dziesma ir saglabājusies ļaužu atmiņā vēl šobaltdien un nepaiet gandrīz nevienas viesības, kad tā jautrā sabiedrībā pie dzīru galda netiktu atkal dziedāta, tad mēs to iesakām ari saviem pēctečiem un novēlam vi-šiem, kas to skandē un dzied, izjust tikpat lielu prieku un iekšēju apmierinājumu, kādu izjutām mēs toreiz, kad nedomājām par kaut kādu plašāku pasauli, bet paši savā mazajā pulciņā jutāmies tā, it kā tā jau būtu vesela pasaule.

Tagad nu lasītāji domās, ka Lili dzimšanas diena, kas 1775. gada 23. jūnijā^21 viņas mūžā atkārtojās septiņpadsmito reizi, ari būs svinēta kaut ka sevišķi. Viņa bija apsolījusi ierasties Ofcnbahā ap pusdienas laiku, un man jāatzīst, ka draugi laimīga kārtā bija vienis prātis par to, ka šajā svētku dienā jaatsakās no visām parastajām skaistajām frāzēm un gavilniece jāsagaida un jāizklaidē ar sirsnību, kas būtu viņas cienīga.

Aizņemts ar patīkamajiem sagatavošanās pienākumiem, es sagaidīju saules rietu, kas lika domāt par priccig) jauno dienu un svinībām, kurās būs klāt līksmā, bezgala jaukā meitene, bet te pēkšņi bez jebkādām pieklājībās formalitātēm istabā ienāca Lili brālis Georgs un, neprazdams izlikties, nesaudzīgi pavēstīja, ka mūsu rītdienas svinības izjukšot: viņš pats nezinot, kas un kā, bet māsa likusi pateikt, ka viņai esot pilnīgi neiespējami rit pusdienas laikā atbraukt uz Ofenbahu un piedalīties viņai par godu paredzētajās svinībās; viņa cerot, ka varēšot ierasties vakara pusē. Viņa ļoti labi zinot un saprotot, cik nepatīkami tas būšot man un mūsu draugiem, taču lūdzot mani tik sirsnīgi, cik vien spējot, lai es izdomāju kaut ko tādu, ar ko mīkstināt šo nelabo ziņu, kuru viņa lūdzot man nodot, un nomierināt pārējos, — viņa man būšot ārkārtīgi pateicīga.

Es mirkli klusēju, bet tad tūlīt saņēmos, un itin kā dievišķīga iedvesma man pačukstēja, kas darāms.

— Georg! — es izsaucos. — Steidzies un saki, lai viņa neraizējas tin pacenšas ierasties pievakarē; apsolu, ka tieši šis nelaimīgais gadījums palīdzēs sarīkot īstus svētkus!

Zēns ziņkārīgi jautāja, kā tas būšot iespējams. To es noteikti atsacījos izpaust, kaut ari viņš tūlīt ņēma palīgā visādus stiķus un niķus, kādus vien mūsu mīļoto meiteņu brāļi ir spējīgi izdomāt.

Tiklīdz zēns bija prom, es dīvainā pašapmierinātībā staigāju pa savu istabu šurp un turp, ar prieku juzdams, ka te nu ir radusies izdevība spīdoši parādīt, cik centīgi es viņai kalpoju; tad vairākas papīra lapas sasēju ar skaistu zīda auklu, kā mēdz darīt, kad gatavo ievērojamam gadījumam veltītu dzejoli, un steigšus uzrakstīju virsrakstu:

«Viņa neieradīsies!

Satriecoša ģimenes drāma, kas — lai dievs uzklausa mūsu nopūtas! — tiks izrādīta Ofenbahā pie Maiņas 1775. gada 23. jūnijā visikdienišķākos apstākļos. Darbība ilgst no rīta līdz pat vakaram.»

Tā kā vairs nav saglabājies nedz šīs joku ludziņas uzmetums, nedz arī noraksts, tad es bieži esmu par to taujājis citiem, bet man nekad neko nav izdevies uzzināt, tāpēc esmu spiests to sacerēt no jauna, un tas arī visumā nav nemaz tik grūti.

Darbības vieta ir d’Orvila māja un dārzs Ofenbahā; izrādi sāk mājas kalpotāji, kas tēlo katrs savu noteiktu lomu, un tādējādi kļūst redzams, kā visi gatavojas svinībām. Pa starpu jaucas bērni, gluži kā īstenībā; tad nāk mājas kungs un kundze — viņi rīkojas un dod norādījumus katrs sev raksturīgā veidā; pēc tam, kad jau valda diezgan liela steiga un kņada, ierodas nenogurdināmais kaimiņš komponists Hanss Andrē — viņš apsēžas pie klavierēm un sauc, lai visi nāk klausīties un mēģināt viņa tikko kā sacerēto apsveikuma dziesmu. Viņš saaicina kopa visus majas ļaudis, bet tie drīz vien atkal aizmanās prom pie saviem steidzamajiem darbiem — viņi pasauc cits citu, jo ir cits citam vajadzīgi, bet dārznieka parādīšanās pievērš uzmanību darza un dīķu skatiem: tur ir redzami vainagi un lentas ar bezgala jaukiem uzrakstiem — aizmirsts nav nekas.

Kad visi ir sapulcējušies dārzā pie krāšņajiem izgreznojumiem, uznāk ziņnesis, kas priecīgu pratu nogādā vēstis šurp un turp un kam šeit tāpēc piederas nospēlēt arī raksturlomu; saņēmis krietni lielas dzeramnaudas, viņš jau apmēram varēja noprast, kāda bija situācija. Viņš liek manīt, ka viņa nesamais ir sevišķi svarīgs, tādējādi cerēdams saņemt glāzi vīna un smalkmaizīti, pēc tam, mazliet paķircinājies, nodod atnesto ziņu. Mājas saimniekam nolaižas rokas, papīri nokrīt uz grīdas, viņš izsaucas: «Laidiet mani pie galda, laidiet mani pie kumodes, lai es varētu noslaucīt visu uz grīdas!»

Kad sapulcējas jautri, asprātīgi ļaudis, tad arī viņu valoda un žesti iegūst īpašu simboliku. Tādējādi rodas sava veida žargons, kas ļoti uzjautrina tos, kuri to lieto un saprot, bet svešam cilvēkam vai nu paliek nepamanīts, vai arī ir nepatīkams.

Viena no Lili pievilcīgākajām izdarībām šeit ir raksturota ar vārdiem «noslaucīt visu uz grīdas», kam jāizsaka ari atbilstošā darbība; šo izteicienu un žestu viņa lietoja tad, kad tika pasacīts kaut kas nevietā vai runāts kas piedauzīgs, it īpaši tādos gadījumos, kad sēdēja pie galda vai arī kad tuvumā atradās kāds priekšmets ar gludu virsu.

Sā paraduma sākums saistījās ar kādu bezgala jauku nerātnību, ko viņa bija izdarījusi, kad reiz kāds svešs viesis, viņai blakus pie galda sēdēdams, bija pateicis kaut ko nepieklājīgu. Nemainīdama savu mīlīgo sejas izteiksmi, viņa ar labo roku graciozi bija pārvilkusi pār galdautu un visu, ko šajā maigajā kustībā varēja aizsniegt, mierīgi noslaucījusi uz grīdas. Tur bija nazis, dakšiņa, maize, sālstrauks un vēl šis tas, kas piederēja pie viņas kaimiņa galda piederumiem; visi satrūkās, apkalpotāji steidzās palīgā, neviens nezināja, ko tas nozīmē, tikai vērīgākie saprata un priecājās, ka viņa tik pievilcīgā veidā atbildējusi uz nepieklājību un tādējādi par to sodījusi.

Sis Lili žests bija kļuvis par simbolisku noraidījumu nepieļaujamiem izlēcieniem, kas visādi krietnu, kārtīgu, cienījamu, neko ļaunu nedomājošu, bet nepietiekami dziļi izglītotu cilvēku sabiedrībā reizēm mēdz atgadīties. Mēs visi lietojām šo noraidošo kustību ar labo roku, bet patiešām noslaucīt uz grīdas kādu priekšmetu viņa pati vēlāk atļāvās tikai retumis un ar šarmu.

Kad nu dzejnieks liek namatēvam izjust tieksmi pēc šādas rīcības, kas mums visiem bija kļuvusi par ierastu žestu, tad ar to tieši tiek sasniegts pats svarīgākais moments un vislielākais efekts; tā kā saimnieks draud noslaucīt zemē visu, kas vien uz kādas mēbeles atrodas, tad visi cenšas viņu atturēt un nomierināt, un beigu beigās viņš galīgi paguris atkrīt atzveltnes krēslā.

«Kas noticis?» cits caur citu taujā. «Vai viņa saslimusi?» — «Vai kāds nomiris?» — «Lasiet, lasiet!» d’Orvils sauc, «tur zemē ir tas papīrs!» Vēstule tiek pacelta, visi lasa un iesaucas: «Viņa neieradīsies!»

Lielajās izbailēs |audis bija gaidījuši ko ļaunāku — bet viņa taču bija vesela! Nekas viņai nebija noticis! Nevienam no ģimenes nekas slikts nebija gadījies! Palika vēl cerība uz vakaru.

Andrē, kas visu laiku muzicējis, arī beidzot piesteidzas klāt un cenšas mierināt gan citus, gan pats sevi. Mācītājs Ēvalds ar sievu ari uznāk savā raksturīgā veidā — apbēdināti un reizē ari saprotoši, nepatīkami pārsteigti, ka jāatsakās no paredzētajiem priekiem, un tūlīt arī gatavi samierināties. Vēl joprojām tomēr valda kņada un satraukums, bet tad vislielākajā mierā uznāk tēvocis Ber-nārs, cerēdams uz labām brokastīm un bagātīgām pusdienām, un viņš ir vienīgais, kas prot novērtēt situāciju; prātīgi runādams, viņš nomierina ļaudis un visu ievirza pareizās sliedēs, gluži tāpat kā grieķu traģēdijās dievs ar nedaudziem vārdiem atrisina sarežģījumus visizcilāko varoņu dzīvē.

To visu es lielā steigā līdz vēlai naktij paspēju uzrakstīt un nodot kalpotājam, kuram otrā rītā tieši desmitos vajadzēja ierasties Ofenbahā un nodot šo sūtījumu.

Es pamodos gaišā rīta stundā ar stingru apņēmību arī pusdienas laikā būt jau Ofcnbalui.

Mani tur sagaidīja ar dažādiem izsaucieniem un iebildumiem, gandrīz neviens vairs nerunāja, ka svinības ir izjukušas, bet visi sodījās un dusmojās par to, ka es viņus tik labi esmu noraksturojis. Kalpotāji bija apmierināti, ka var ar kungiem kopā spēlēt teātri, tikai bērni, šie visīstenākie un nepiekukuļojamie reālisti, ietiepīgi apgalvoja, ka tā viņi nekad neesot runājuši, viss esot bijis pavisam citādi, nekā šeit aprakstīts. Es viņus nomierināju, jau iepriekš pacienādams ar šādiem tādiem gardumiem no gaidāmā deserta, un, ka arvien, biju viņiem liels draugs. Jautrā noskaņojumā ieturētas pusdienas un mērenas izpriecas mums palīdzēja saglabāt vajadzīgo noskaņojumu, lai varētu sagaidīt Lili bez liela spožuma, bet varbūt tāpēc vēl jo mīļāk. Viņa atbrauca, un viņai pretī smaidīja priecīgas, līksmas sejas, tā ka gavilniece gandrīz vai jutās pārsteigta, ka viņas neierašanās varējusi sagādāt tik daudz jautrības. Mēs viņai visu izstāstījām, nospēlējām savu uzvedumu, un viņa man pateicās tik mīļi un jauki, kā prata vienīgi viņa.

Nevajadzēja nemaz sevišķi asa skatiena, lai pamanītu, ka Lili neierašanās viņai veltītajās svinībās nebūt nebija nejauša, bet ka īstais iemesls tam bija dažādās runas par mūsu attiecībām. Tomēr tas nekādi neietekmēja nedz mūsu noskaņojumu, nedz izturēšanos.

Sai gadalaikā bieži vien sabrauca daudz viesu no pilsētas. Nereti es tikai vēlu vakara ierados jautrajā sabiedrībā un sastapu Lili, kā likās, labi izklaidējamies pārējo pulkā; tā kā es daudzreiz ierados tikai uz dažām stundām, tad labprāt vēlējos viņai būt kaut kādi noderīgs — vai nu biju jau sagādājis kādu lielāku vai mazāku iepriecinājumu, vai ari centos izpildīt kādu viņas uzdevumu, šādi pakalpojumi gan laikam mīlētāju attiecībās ir visjaukākais, tāpēc ari senie bruņinieku romāni mums par tiem stāsta diezgan neizkoptā, taču spēcīgā stilā. Ka Lili pār mani valdija, tas nebija noslēpjams, un viņa varēja ari atļauties ar to lepoties; šādās reizēs triumfē gan uzvārētājs, gan uzvarētais un abi ir vienādā mērā lepni.

Es ar saviem biežajiem, kaut ari īsajiem apciemojumiem stipri ietekmēju pārējo sabiedrību. Johanam Andrē vienmēr bija krājumā kāds mūzikas priekšnesums, un es lasīju jaunus dzejoļus — gan citu autoru, gan arī savējos, un tā pār klātesošajiem nolija vesels poēzijas un mūzikas ziedu lietus. Tas bija patiešām lielisks laiks; sabiedrību bija pārņēmusi sava veida eksaltācija, un garlaiciba tur nebija vērojama nekad. Liela nozīme te, bez šaubām, bija manām un Lili attiecībām. Patiesi, ja mīlestība un kaisle nevairās parādīt savu istcno, bezbailīgo dabu, tad tās iedveš drosmi arī biklām dvēselēm, kurām nu šķiet nesaprotami, kāpēc gan būtu jāslēpjas un jakaunas no savām tiesībām. Tāpēc tagad atklājās vairāk vai mazāk slēptas attiecības, ko vairs nekautrējās parādīt, bet citas, kuras nevēlējās tikt atklātas, paslēpšos turējās pirmējām līdzi un pastāvēja kopā ar tām.

Kaut ari dienas es nevarēju pavadīt zaļumos kopā ar Lili, jo man saradās arvien vairāk dažādu darbu un pienākumu, tomēr jautrie vakari sagādaja mums izdevību ilgāku laiku uzturēties kopā brīvā dabā. Mīlētāji droši vien ar labpatiku lasīs par kādu notikumu, ko es tagad pastāstīšu.

Atrados tādā noskaņojumā, par ko ir rakstīts: «Es guļu, bet mana sirds ir nomodā.»22 Kā gaišās, tā arī tumšās stundas bija līdzīgas cita citai; dienas gaisma nevarēja spožumā pārspēt mīlestības gaismu, un nakts mūsu jūtu starojumā pārvērtās par gaišāko dienu.

Reiz mēs staigājām pa apkārtējiem laukiem līdz vēlai naktij, un pāri mums jumās skaidra, zvaigžņota debess; pec tam kad biju aizvadījis viesus līdz pat viņu namdurvīm un beidzot atvadījies arī no Lili, es joprojām jutos tik mundrs, ka labprāt devos vēl jaunā pastaigā. Es soļoju pa lielceļu uz Frankfurti, nodevies domām un cerībām; apsēdos uz kāda soliņa, lai rēnajā nakts klusumā zem spulgajam zvaigznēm piederētu tikai pats sev un mīļotajai meitenei.

Te manu uzmanību saistīja grūti izprotama skaņa, ko saklausīju turpat tuvumā, — ta nebija ne čaukstoņa, ne šalkoņa, un, vērīgāk ieklausoties, es atklāju, ka tā nāk no zemes apakšas, kur rosās kāds mazs dzīvnieciņš. Tas varēja būt ezis, zebiekste vai ari kāds cits radījums, kas mēdz doties savās gaitās tik vēlā stundā.

Pēc tam es turpināju ceļu tālāk uz pilsētas pusi un nonācu līdz Redera kalnam, kur pakāpieni, kas veda augšup uz vīna dārziem, spīdēja balti kā kaļķis un bija labi atšķirami. Es uzkāpu augšā, apsēdos un aizmigu.

Kad pamodos, ausa jau rīts; es redzēju, ka atrodos iepretī augstajam valnim, kas bija uzbērts senākos laikos, lai aizsargātos no kalnu nogruvumiem. Manā priekšā pletās Saksenhauzena, un vieglas miglas strēle norādīja, kur tek upe; gaiss bija pavēss un spirdzinošs.

Es paliku ta sēžam, līdz saule, aizmugurē celdamās arvien augstāk, apspīdēja visu pretējo pusi. Tur atradās tā vieta, kur man no jauna vajadzēja satikties ar savu iemīļoto, un es lēnām devos atkal atpakaļ uz paradīzi, kas pletās apkārt viņai vēl guļošai.

Jo vairāk iedziļinājos savā darba sfērā, kuru aiz mīlestības pret Lili centos paplašināt un pilnīgi pārvaldīt, jo vairāk biju spiests ierobežot savus apciemojumus Ofen-bahā, un tas nevarēja neizraisīt nepatīkamu sapīkumu; tā nu kļuva manāms, ka nākotnes dēļ tagadne tiek atbīdīta otrajā plānā un tās vērtība zaudēta.

Ta kā manas nākotnes izredzes pamazām arvien vairāk uzlabojās, tad man tās sāka likties nozīmīgākas, nekā patiesībā bija, un es vēl jo vairāk domāju, ka jāsper izšķirošais solis, jo tik atklāti ļaužu priekša parādītas attiecības vairs nevarēja tāpat turpināt, neizraisot neapmierinātību. Kā jau tādos gadījumos mēdz notikt, mēs par šo jautājumu viens ar otru tieši nerunājām, bet nemaldīga sajūta, ka mūs saista savstarpējas simpātijas, pilnīga par-

liecība, ka šķiršanās būtu neiespējama, uzticēšanās, ko abi l/jutām vienādi stipri, — tas viss bija ļoti nopietni, bet es taču biju cieši apņēmies nenodibināt vairs nekādus ilgstošus sakarus un tagad tomēr atkal biju sapinies un sevi sasaistījis, turklāt bez drošas pārliecības par labu iznākumu — šī apziņa radīja manī kaut kādu trulumu, no kura mēģināju glābties, arvien vairāk nodarbodamies ar visādam man vienaldzīgām oficiālām darīšanām, no kurām gan savukārt cerēju gūt labumu un apmierinājumu turpmākajā dzīvē kopā ar savu mījoto.

Sājā dīvainajā situācijā, kāda droši vien ir mocījusi dažu labu mīlētāju, mums palīgā nāca ģimenes draudzene, kas ļoti labi izprata cilvēku attiecības un apstākļus. Viņu sauca par Delfas jaunkundzi; kopā ar vecāko māsu viņa vadīja nelielu tirdzniecības namu Heidelbergā un daudzreiz bija palikusi pateicību parādā lielajiem Frankfurtes tirdzniecības uzņēmumiem, ar kuriem notika preču apmaiņa. Viņa Lili pazina un mīlēja jau no bērnu dienām; tā bija īpatnēja sieviete ar nopietnu, vīrišķīgu izskatu un vienmērīgu, stingru, strauju gaitu. Viņai bija nācies daudzkārt pielāgoties pasaulei, un tāpēc viņa to vismaz kaut cik pazina. So sievieti nevarēja saukt par intriganti; viņa mēdza ilgi vērot cilvēku attiecības un par saviem nodomiem klusēt, taču viņai piemita spēja nolūkot izdevīgu gadījumu, un, ja bija redzams, ka attiecīgās personas šaubās un nevar īsti par kaut ko izšķirties, ja bija vajadzīga stingra apņēmība, tad viņa prata rīkoties tik enerģiski, ka droši panāca to, ko nolēmusi. Viņai nebija nekādu egoistisku mērķu, un viņa jutās jau atalgota, ja bija ko sasniegusi, paveikusi, it īpaši, ja bija kādu pāri saprecinājusi. Mūsu attiecības viņa jau sen bija izpratusi un izpētījusi, vairākkārt ciemodamās Lili mājās, tā ka beigu beigās pārliecinājās, ka pret šīm jūtām jāizturas labvēlīgi un mūsu nodomi, kas gan ir godīgi, bet netiek pietiekami apņēmīgi realizēti, jāatbalsta, lai mazais romāns iespējami drīzāk tuvotos savam noslēgumam.

Viņa bija ieguvusi Lili mātes uzticību jau kopš daudziem gadiem. Kad es Delfas jaunkundzi ievedu savā mājā, viņa prata iemantot arī manu vecāku simpātijas, jo taisni šāds ass raksturs impērijas pilsētas iedzīvotājiem nebūt nav nepatīkams, un, ja tam vēl pievienojas prāts, tad tas pat iegūst atzinību. Mūsu draudzene ļoti labi zināja, kādas ir mūsu vēlēšanās un cerības, un viņa savā

darbošanās dziņā te saskatīja sev piemērotu uzdevumu] vārdu sakot, viņa uzsaka pārrunas ar vecākiem. Nezinu, kā viņa tās uzsaka, kā parvarēja iespējamās grūtibas, bet kādu vakaru viņa ienāca pie mums un paziņoja, ka vecāki ir ar mieru. «Sadodieties rokas!» viņa izsaucās savā patētiski pavēlnieciskajā tonī. Es stāvēju Lili iepretī un sniedzu savu roku; viņa gan nevilcinādamās, tomēr lēnam ielika taja savējo. Mēs saviļņojumā dziļi ievilkām elpu un apkampāmies.

Tas bija savdabīgs augstā debesu valdnieka lēmums, ka man savā brīnumainajā dzīves gaitā jāpieredz arī tas, kā cilvēks jūtas līgavaiņa lomā.

Es gan laikam drīkstēšu teikt, ka tikumīgam cilvēkam šīs atmiņas ir patīkamākas par visām parejam. Ir iepriecinoši atkal pārdzīvot jūtas, kas tik grūti izsakāmas un gandrīz vai nav izskaidrojamas. Iepriekšējais stāvoklis ir pilnīgi pārmainījies; visasākās pretrunas nolīdzinātas, vissīvākās nesaskaņas pierimušas; prasīgā daba, mūžam brīdinošā prāta balss, valdonīgas dziņas, prātīgais likums — viss, kas citkārt mūs ir plosījis nebeidzamā savstarpējā cīņā, tagad pastāv draudzīga vienprātībā, un kopīgi svinamajā jaukajā svētku dienā viss aizliegtais tiek atjauts un par svētu pienākumu pasludināts tas, ko agrāk nosodīja.

Lasītāji droši vien izjutīs morālu gandarījumu, kad uzzinās, ka no ši brīža manās izjiitās notika zināmas pārmaiņas. Līdz šim mīļotā man bija likusies daiļa, gracioza un pievilcīga, bet tagad viņa man šķita arī vēl cienījama un ievērojama. Viņa bija kļuvusi it kā par diviem cilvēkiem: viņas piemīlība un laipnība piederēja man, to es izjutu tapat ka agrāk, bet labās rakstura īpašības, pašpārliecinātība un uzticamība vienmēr un visur — tas palika viņai pašai. Es to redzēju, saskatīju un priecājos par to kā par kapitālu, kura procentus varēšu ievākt visu mūžu.

Jau sen visai pamatoti un pareizi ir teikts: svētlaimes virsotnē ilgi nav iespējams noturēties. Gan Lili, gan arī manu vecāku piekrišana, ko Delfas jaunkundze bija izkarojusi tik īpatnējā veida, tagad klusējot un bez jebkādām tālākām formalitātēm tika atzīta par spēkā esošu. Patiesi, tiklīdz kaut kas iecerēts — un par tādu tiešām var nosaukt šo saderināšanos — notiek īstenībā un liekas, ka nu visas grūtības ir gala, iestājas krīze. Ārpasaule ir gaužām nežēlīga, un tai pilnīgas tiesības tādai būt, jo reizi par visām

reizēm jānoturas savās pozīcijās; kaislīgas mīlestības |uiļāvība uz sevi ir liela, tomēr mēs visai bieži redzam, ka l.i iet bojā, saduroties ar īstenību. Jauni precēti pāri, kas materiāli nav pietiekami nodrošināti un uzsāk dzīvi šādos apstākļos, it īpaši vēl, ja viņi jau sasnieguši zināmu vecumu, nevar cerēt uz laimīgiem medusmēnešiem — pasaule viņiem izvirza nesamērīgi augstas prasības, un jaunie ļaudis nonāk absurda un muļķīga stāvoklī, ja nespēj tas izpildīt.

Cik nepietiekami ir lidzekļi, ar kuriem nopietni biju cerējis sasniegt savu mērķi, to es agrāk nevarēju pamanīt, jo līdz zināmam momentam tie bija likušies apmierinoši, bet tagad, kad mērķis bija pievirzījies tuvāk, te viena, te otrā vieta parādījās neatbilstība.

Pašapmāns, pie kura dedzīga mīlestība tik labprāt tveras, pamazām kļuva arvien skaidrāk saskatāms un atklāja visu savu aplamību. Ar neaizplīvurotu skatienu man tagad vajadzēja aplūkot savu māju, savus apstākļus tajā un inusu ģimenes īpatnības. Es, protams, zināju, ka viss ir sagatavots vedeklas uzņemšanai, — bet kādu vedeklu šeit gaidīja?

Trešās daļas beigās mēs iepazinām nosvērtu, mīļu, saprotošu, skaistu, krietnu jaunavu, kas vienmēr palika nemainīga, bija maiguma pilna, bet nepazina kaislības, — viņa būtu piemērotais noslēgakmens jau uzmūrētai, noapaļotai velvei, bet šai gadījumā, ja padomāja mierīgi un objektīvi, nebija noliedzams, ka vajadzētu uzcelt pavisam jaunu velvi, lai jaunā saderētā varētu izpildīt tādu pašu uzdevumu.

Es gan vēl nebiju to pietiekami skaidri izpratis un Lili tāpat. Ja tomēr gara acīm skatīju sevi savās mājās un domāju tur ievest viņu, tad man likās, ka šī jaunava tur neiederas; man jau arī pašam nācās laiku pa laikam mainīt un atkal atjaunot savu garderobi, lai varētu rādīties viņas paziņu pulkā un pārāk neatšķirtos no šiem ļaudīm, kas bija ģērbti pēc pēdējās modes. To vis tik viegli nevarēja izdarīt ar šis par jaunu pārbūvētās, izskatīgās pilsoniskās mājas iekārtu, kuras novecojusī greznība padarīja to laika garam neatbilstošu.

Pat pēc saņemtās laulību atļaujas sirsnīgākas attiecības starp maniem un viņas vecākiem tomēr nenodibinājās, neradās nekāda ģimeņu tuvība. Cita reliģija, citas paražas!23 Un, ja mana jaukā līgava gribētu kaut daļēji

turpināt savu ierasto dzīves veidu, tad mūsu diezgan plašajā mājā tam neatrastos nedz iespēju, nedz atbilstošu telpu.

Ja es lidz šim par to nebiju daudz bažījies, tad tāpēc, ka mierinājumu un uzmundrinājumu saņēmu no ārpuses, kur man pavērās vilinošas izredzes tikt ienesīgā vietā. Rosīgs gars visur prot iekārtoties; spējas un talanti modina uzticību; katrs domā, ka svarīgi ir tikai tas, kādā virzienā darboties. Neatlaidīgi jaunieši iegūst labvēļus; no ģēnija tiek gaidīts viss, kaut gan viņš kaut ko ir paveicis tikai zināmā nozarē.

Vācu toreizējo garīgās un literārās dzīves lauku patiesībā varēja salīdzināt ar plēsumu. Darbīgāko ļaužu vidū atradās viedi vīri, kas jaunaramajai zemei meklēja krietnus kopējus un gudrus saimniekus. Pat cienījamā, uz stingriem pamatiem balstītā brīvmūrnieku loža^24, ar kuras ievērojamākajiem biedriem biju iepazinies, viesodamies Lili mājās, visai prasmīgi ievadīja sarunas par manu iestāšanos tajā, bet es, negribēdams zaudēt savu neatkarību, kaut gan vēlāk man tā pašam likās tīrā neprātība, atteicos no jebkādām tuvākām saistībām, jo nesapratu, ka šie cilvēki, kuri gan ir apvienojušies augstāku mērķu labad, tomēr būtu varējuši palīdzēt man realizēt savus nodomus, kas taču bija tik radnieciski viņu centieniem.

Bet tagad pievērsīsimies kādam konkrētākām jautājumam.

Tādās pilsētās kā Frankfurte pastāv dažādas sabiedriskās iestādes, kā, piemēram, pārstāvniecības un aģentūras, kuras ar rosīgu darbību var izvērst bezgala plašas. Šādā iestādē arī man piedāvāja posteni, kas pirmajā brīdī likās izdevīgs un reizē arī cienījams. Tatad ļaudis domāja, ka esmu tam piemērots, un tā arī būtu bijis, ja vien turpinātu pastāvēt mūsu kancelejas trīsvienība, par kuru jau rakstīju. Savas šaubas cilvēki paši sev mēdz noklusēt un cenšas iestāstīt to, kas ir izdevīgi, jebkuras svārstības tiek pārvarētas ar enerģisku darbību, taču līdz ar to cilvēka dzīvē ienāk kaut kas nepatiess, kaut gan kaislā mīlestība tāpēc nekļūst mazāka.

Miera laikos ļaudīm nav patīkamākas lasāmvielas par laikrakstiem, kas mums sniedz visjaunākās ziņas par pasaules notikumiem. Mierīgais pilsonis, labklājībā dzīvo-datns, ar šo lektīru attīsta savu partejisma garu,-no kura mēs savā aprobežotībā nespējam tikt vajā, un tas ari nemaz nav vajadzīgs. Katrs pašapmierināts pilsonis gluži kā derībās pēc savas gribas par kaut ko izjūt interesi, gūst nenozīmīgu uzvaru vai arī cieš zaudējumu un tāpat kā teātrī visai moži, taču tikai iedomāti dzīvo līdzi citu laimei vai nelaimei. Sī līdzdalība bieži šķiet patvaļīga, tomēr tā sakņojas tikumībā. Mēs taču gan izrādām pelnītu atzinību teicamiem nodomiem, gan arī, sajūsmināti par spīdošiem panākumiem, pieslienamies tiem, kuru nodomus mēs citkārt būtu nosodījuši. Tam visam toreizējais laiks deva mums bagātīgu materiālu.

Likās, ka Fridrihs Otrais, balstīdamies uz savu spēku, vēl joprojām nosaka Eiropas un pasaules likteni; Katrīna, šī izcilā sieviete, kas pati bija atzinusi, ka ir cienīga kāpt tronī, pavēra plašu darbalauku spējīgiem, viņas augsto protekciju iemantojušiem vīriem, lai tie vēl vairāk paplašinātu savas valdnieces varu; tā kā tas nolika uz turku rēķina, kuriem mēs tiecāmies ar uzviju atmaksāt par to, ka viņi uz mums noraugās ar nicināšanu, tad radās iespaids, it kā cilvēku upuru nemaz nebūtu, kaut gan šie nekristīgie krita tūkstošiem. Flotes degšana Česmas līcī^25 deva iemeslu līksmībai visā civilizētajā pasaulē, un nebija tāda pilsoņa, kas nesajūsminātos par triumfējošajiem uzvarētājiem, kuri Livorno reidā pat uzspridzināja kara kuģi, lai sagādātu māksliniekam iespēju patiesā atainojumā iemūžināt lielo uzvaru. Drīz vien pēc tam jauns karalis ziemeļos^26 patvaļīgi saņem rokās valdības grožus. Aristokrātiem, kurus viņš apspiež, neviens līdzi nejūt, jo aristokrātija vispār nebija izpelnījusies plašo masu labvēlību, tāpēc ka tā atbilstoši savam raksturam darbojas klusībā un, jo mazāk dod iemesla par sevi runāt, jo pašpārliecinātāka jūtas; šai gadījumā jaunais karalis pavalstnieku acīs tikai cēlās ar to, ka atbalstīja zemāko kārtu pilsoņus, lai dabūtu viņus savā pusē un neļautu augstākajai kārtai iegūt pārāk lielu varu.

Vēl dzīvāku interesi pasaulē izraisīja tas, ka vesela lauta teju, teju grasījās izkarot sev brīvību. Jau agrāk ļaudis šo pašu izrādi ar prieku bija noskatījušies mazākā apjomā — Korsika ilgu laiku bija bijusi objekts, kas saistīja vispārēju uzmanību, un Paoli^27 iemantoja visu simpātijas, kad viņš, nespēdams vairs turpināt savu patriotisko cīņu, devās cauri Vācijai uz Angliju; viņš bija skaists, slaids gaišmatis un izturējās apburoši un laipni; es viņu redzēju Betmaņa^28 mājā, kur viņš neilgi bija apmeties un ar jautru prātu pieņēma ziņkārīgos, kas par varītēm gribēja viņu redzēt. Bet tad arī pašā tālākajā pasaules daļa atkārtojās līdzīga aina; visi novēlēja amerikāņiem labu laimi, un pie politisko un militāro sasniegumu debesīm spoži iemirdzējās Franklina un Vašingtona vārdi. Cilvēku dzīves atvieglošanai jau šis tas bija izdarīts, un, kad pat jaunais, uz labiem darbiem noskaņotais Francijas karalis^29 izrādīja patiesu vēlēšanos ierobežot savu varu, lai novērstu visādas nelietības un kalpotu cēliem mērķiem, kā ari nodibināt saprātīgi izplānotu valsts pārvaldi, izbeigt patvaļīgu varas lietošanu un valdīt, stingri ievērojot kārtību un taisnīgumu, tad visu pasauli pāršalca vis-ļ jaukāko cerību vilnis un uzticības pilnā jaunatne domāja, ka tagad droši var pati sev un saviem laikabiedriem apsolīt skaistu, pat brīnišķīgu nākotni.

Par visiem šiem notikumiem es tomēr interesējos vienīgi tik daudz, cik tie saviļņoja plašas sabiedrības aprindas. Nedz es pats, nedz ari manu tuvāko paziņu loks nenodarbojās ar vērīgu sekošanu laikrakstiem un jaunākajām ziņām; mums likās svarīgi iepazīt cilvēku, bet par cilvēkiem vispār mēs daudz zinis nelikāmies.

Mierīgie apstākļi vācu tēvzemē^30, kurā nu jau vairāk nekā simt gadus bija iekļāvusies arī mana dzimtā pilsēta, par spīti dažādiem kariem un satricinājumiem, bija pilnīgi saglabājuši savu īpatnējo veidolu. Apmierinātības sajūtu zināmā mērā radīja tas, ka visdažādākās kārtu pakāpes — no visaugstākās līdz viszemākajai, no imperatora līdz pat vienkāršam ebrejam —, kā likās, cilvēkus nevis nošķīra, bet gan vienoja. Kaut arī karaļi bija pakļauti imperatoram, tomēr viņiem dotās vēlēšanu tiesības, kā arī līdz ar to iegūtās un saglabātās priekšrocības radīja pilnīgu līdzsvaru. Augstākā aristokrātija turklāt bija nostādīta vienā rindā ar karali, tāpēc, ievērojot šās kārtas lielās privilēģijas, tā varēja uzskatīt sevi par līdzīgu viņam un savā ziņā pat par pārāku, jo garīgie kūrfirsti atradās pašā priekšgalā un kā jau hierarhijas atvases neapstrīdami ieņēma cienījamāko vietu.

Ja atceramies vēl milzīgās priekšrocības, kādas šīm senajām dižciltīgo ģimenēm bez visa pārējā tika dotas bīskapijās, bruņinieku ordeņos, ministrijās, apvienībās un brālībās, tad viegli varēsim iedomāties, ka viss šo ievēro-jamo ļaužu daudzums, juzdamies savās tiesībās vienlaikus gan subordineta, gan ari pašam valdniekam līdzīga hluvoklī, vadīja dienas vislielākajā apmierinātībā, netraucēt i nododamies sabiedriskai darbībai, un bez sevišķām ļiiilem arī saviem pēcnācējiem sagatavoja un nodrošināja lādu pašu ērtu dzīvi. Šai šķirai netrūka ari garīgās kultūras, jo jau kopš simt gadiem militārā un civilā izglītība bija ieguvusi sevišķu nozīmi un tika atzīta par nepieciešamu dižciltīgo ļaužu un diplomātu aprindās, turklāt vienlaikus arī literatūra un filozofija bija iekarojušas ļaužu prātus un pacēlušas tos tik augsta pakāpē, ka tas pat ne visai atbilda pastāvošajiem apstākļiem.

Vācija gandrīz nevienam vēl nebija ienācis prātā šo milzīgi plašo privileģēto ļaužu masu apskaust vai arī centies atņemt tai lielas priekšrocības. Iedzīvotāju vidējie slāņi netraucēti nodevās tirdzniecībai un zinātnēm, un šis apstāklis, kā ari nodarbošanās ar minētajām nozarēm radniecisko tehniku palīdzēja tiem pacelties augstāk un kļūt par ievērojamu pretsvaru; pilnīgi vai arī daļēji brīvās pilsētas veicināja šādu darbošanos, un cilvēku dzīvi ta zināmā mērā padarīja mierīgu un patīkamu. Kas bija pavairojis savu bagātību un izvērsis aktīvu garīgo darbību — it īpaši jurisprudences un valsts pārvaldes sfērā, tas visur varēja kļūt par ietekmīgu personu. Ne jau velti impērijas augstākajās tiesās un arī citos institūtos dižciltīgo solam pretī tika likts zinību vīru sols; tādējādi pirmajiem piemītošais plašākais skatiens uz visām lietām it labi varēja apvienoties ar dziļāku izpratni, kas bija raksturīga otrajiem, un līdz ar to dzīvē konkurence starp abiem neizpaudās ne mazākā mēra; aristokrātija bija droša par savām neaizsniedzamajām privilēģijām, kas laika gaitā bija kļuvušas svētas, un pilsoņi uzskatīja, ka necienīgi būtu tiekties pēc tā, lai viņu vārdam priekšā tiktu pielikta partikula, kas šķietami piešķirtu tādas pašas privilēģijas. Gan tirgotājam, gan inženierim bija pietiekami daudz, ko darīt, lai kaut cik spētu sacensties ar vairāk attīstītām tautām. Ja nepievēršam uzmanību parastajām ikdienas dzīves svārstībām, tad varam gan teikt, ka tam laikam visumā bija raksturīgi tik tīri centieni, kādi nebija pieredzēti pirms tam un kādi arī vēlāk ilgi nevarēja pastāvēt ārēju un iekšēju pretrunu saasināšanās dēļ.

Attiecībā pret augstākajām kārtām mans stāvoklis tolaik bija visai izdevīgs. Kaut arī «Verterā» ar neiecietību bija runāts par nepatīkamām sadursmēm, kas radās, saskaroties divu kārtu ierastajiem dzīves apstākļiem, neviens tomēr neuztraucās un izskaidroja to ar visai grāmatai piemītošo kaismīgo izteiksmes veidu, jo ikkatrs varēja labi sajust, ka autoram nebija nolūka šo jautājumu īpaši uzsvērt.

Toties «Gecs fon Berlihingens» augstmaņu aprindās radīja ļoti labvēlīgu attieksmi pret mani; kaut arī bija pārkāpti agrākajā literatūrā pieņemtie kanoni, te tomēr, balstoties uz krietnām zināšanām, precīzi bija attēloti scn-vācu dzīves apstākļi ar neaizskaramo ķeizaru priekšgalā un dažādajām valsts pārvaldes pakāpēm; te bija parādīts ari bruņinieks, kas, valdot vispārējai bezlikumībai, vienīgais centās rīkoties ja ne gluži pēc likuma, tad tomēr pēc taisnības un tāpēc ne reizi vien nonāca ļoti grūtā situācijā. Sis komplekss bija nevis no gaisa grābts, bet ņemts no dzīves īstenības, tāpēc attēlojums vietumis bija mazliet modernizēts, taču kopumā tomēr ieturēts tādā stilā, kādā krietnais, drosmīgais Gecs bija stāstījis pats par sevi, — tātad ar noslieksmi nedaudz runāt sev par labu.

Viņa dzimta vēl zēla un plauka, un tās nostāja pret franku bruņniecību bija palikusi tāda pati kā iepriekš, kaut arī .šīs attiecības, tāpat kā daudz kas cits tajā laikā, bija zaudējušas savu dedzīgumu un iespaidīgumu.

Tagad pēkšņi Jakstas upīte un Jaksthauzenas pils^31 ieguva poētisku nozīmi un daudzi brauca tās aplūkot gluži tāpat kā Heilbronnas rātsnamu.

Sabiedrībā bija zināms, ka esmu iecerējis rakstīt ari par citiem tā paša vēstures perioda notikumiem, un daža laba ģimene, kuras ciltskoks iesniedzās vēl šai senajā laikmetā, loloja cerības, ka arī tās tēvu tēvi tiks celti dienas gaismā.

Ļaudīm vienmēr ļoti patīk, ka talantīgi atsauc atmiņā viņu tautas pagātni, — tad var priecāties par savu senču tikumiem un pasmaidīt par viņu trūkumiem, jo paši iedomājās, ka sen jau tikuši no tiem vaļā. Tāpēc šāds aizgājušo laiku attēlojums izpelnās atsaucību un atzinību, un man pašam bija izdevība vairākkārt ar prieku par to pārliecināties.

Savādi varētu likties tas, ka starp daudzajām personām, kuras centās man tuvināties, un tāpat arī liela jauniešu bara vidū, kas pulcējās ap mani, nebija neviena dižciltīgā; toties mani uzmeklēja un bieži apciemoja vairāki tādi cil-

vēki, kuru mūžs jau bija iesniedzies trešajā gadu desmita, un viņu vēlmēs un centienos vienmēr izpaudās gaiša cerība, ka te viņi nopietni papildinās zināšanas gan par savu tēvzemi, gan arī vispārcilvēciskā sfērā.

Toreiz radās un strauji uzplauka interese par laikposmu ap piecpadsmitā un sešpadsmitā gadsimta miju. Manās rokās nonāca Ulriha fon Hulena darbi^32, un es biju visai pārsteigts, ka mūsu laikos, kā likās, atkal bija vērojamas parādības, kas stipri līdzinājās toreizējam.

Tāpēc man šķiet, ka šeit būs īsti vietā citēt vēstuli, ko Ulrihs fon Hutens rakstījis Vilibaldam Pirkheimeram^33:

«Ko laime mums devusi, to tā mums parasti atkal atņem un ne tikai to vien — arī viss pārējais, kas cilvēkam nācis klāt no ārienes, ir pakļauts gadījumam. Es tagad tiecos pēc goda, kuru vēlētos iegūt bez nenovīdības, lai kādā ceļā tas arī notiktu; es jūtu tik spēcīgas alkas pēc slavas, ka gribu kļūt augsti dižciltīgs. Būtu gaužām slikti, dārgais Vilibald, ja es jau tagad iedomātos, ka esmu dižciltīgais, kaut gan piederu pie šīs kārtas un esmu dižciltīgu vecāku bērns, dižciltīgā ģimenē dzimis; man tomēr jācenšas pašam saviem spēkiem padarīt sevi dižciltīgu. Tik lielu mērķi esmu sev iecerējis! Mani nodomi sniedzas vēl tālāk: es netiecos pēc tā, lai mani ieceltu augstākā, smalkākā kārtā, bet gribu citur meklēt avotu, no kura smelties īpašu dižciltību; man nav vajadzīgs, lai mani pieskaitītu pie apmātajiem aristokrātiem, es jūtos apmierināts ar to, ko esmu saņēmis no saviem senčiem, taču vēlētos pie šim bagātībām pievienot ari savu daļiņu, lai ta paliktu maniem pēcnācējiem.

Pēc tā es savās studijās un centienos ari tiecos pretēji tādiem cilvēkiem, kas atzīst par pietiekamu to, kas viņiem jau ir; man turpretī ar to nebūt nav diezgan, un es Tev jau atzinos, uz ko ir vērsta mana godkāre. Tā nu es skaidri pasaku, ka neapskaužu ļaudis, kas cēlušies no zemākajām kārtām un aizsteigušies man garām, un es nekādā ziņā neesmu vienis pratis ar tiem savas kārtas piederīgajiem, kuri noniecina zemākas izcelsmes cilvēkus, kas ar centību ir tikuši dzīvē uz augšu. Ar pilnām tiesībām augstāk par mums var vērtēt tādus pilsoņus, kas saskatījuši un izmantojuši mūsu pašu noniecinātās slavas iegūšanas iespējas, vienalga, vai viņi būtu vadmalnieku vai ādmiņu dēli; viņi taču ir pārvarējuši vairāk grūtību, nekā bulu nācies pārvarēt mums, lai sasniegtu to pašu. Nemācītu

cilvēku, kas apskauž citus, kuri ar zināšanām ir tikuši dzīvē uz priekšu, būtu par maz nosaukt tikai par muļķi — tāds pieskaitāms pie gauži nožēlojamiem un dziļi nicināmiem, un mūsu muižniecībai it īpaši piemīt šis trūkums — greizi skatīties uz šādu censonību. Ak dievs, ka gan var apskaust cilvēkus, kuriem pieder tas, ko mēs esam pametuši novārtā? Kāpēc mēs paši neesam cītīgi studējuši likumus, kāpēc neesam iedziļinājušies skaistajā zinātnē un apguvuši daiļās mākslas? Te nu vadmalnieki, kurpnieki un ratnieki ir aizsteigušies mums garām. Kāpēc esam pametuši savas pozīcijas, kāpēc iespējas brīvi mācīties esam atdevuši kalpiem un — kāds kauns! — samierināmies ar viņu netīrību? Dižciltīgo ļaužu mantojumu, ko esam noniecinājuši, gluži likumīgi ir varējis piesavināties un izmantot ikviens veikls un centīgs cilvēks. Cik nožēlojami gan esam, ka pamētām novārtā to, kas jebkuram tio zemākajam kārtām dod iespēju pacelties mums pāri; tad izbeigsim jel viņus apskaust un pamēģināsim arī mēs tikt pie tā paša, ko mums par kaunu un negodu ir uzdrīkstējušies sasniegt citi!

Tiekšanās pec slavas vienmēr ir godājama, un ikviena cīņa par krietnu mērķi pelna uzslavu. Lai taču katrai ļaužu kārtai paliek savs gods un sava rota! Es negribu noniecināt nedz senču portretus, nedz arī krāšņi izzīmētos ciltskokus, taču, lai cik augstu tie būtu vērtējami, mēs tomēr nevaram saukt par savu to, ko paši ar nopelniem neesam par savu padarījuši; tapat arī šīs vērtības nevar pastāvēt, ja augstmaņi nekops savus īstenos tikumus. Aptaukojies un vēderu uzaudzējis namatēvs veltīgi dižosies tavā priekšā ar savu senču portretiem, ja viņš pats dīki sēdēs kā tāds bluķis un nepavisam vairs nebūs līdzīgs saviem darbīgajiem un krietnajiem priekštečiem.

Tas tad nu būtu viss, ko es Tev diezgan plaši un reizē arī no skaidras sirds vēlējos pastāstīt par savu godkāri un tās būtību.»

Arī man nereti gadījās dzirdēt, ka dižciltīgie draugi un paziņas pauž līdzīgus krietnus un stingrus uzskatus, protams, ne jau tieši tādā secībā un kopsakarā, un panākumi tad kļuva redzami godīgā darbībā. Par manu laikabiedru kredo bija kļuvusi doma, ka cilvēkam jāiegūst pašam sava dižciltība, un, ja tajās jaukajās dienās arī bija manāma kāda sāncensība, tad tā izpaudās augstāko kārtu attieksmē pret zemākajām.

Mums citiem turpretī bija dots tas, ko mēs vēlējāmies: brīva un visnotaļ atbalstīta iespēja likt lieta savus dabas dotos talantus — gan tā, lai tas atbilstu mūsu pilsoniskajiem apstākļiem.

Manai dzimtajai pilsētai šai ziņā bija pavisam īpatnējs stāvoklis, kas netika pietiekami novērtēts. Ziemeļos impērijas brīvpilsētās dzīves pamats bija plaši izvērsta tirdzniecība un dienvidos, kur apstākļi bija tirdzniecībai mazāk piemēroti, - māksla un tehnika, bet Frankfurtē pie Maiņas bija vērojams sava veida komplekss, ko veidoja tirdzniecība, kapitāls, māju un zemes īpašumi, zināšanu alkas un kolekcionēšanas tieksme.

Pie varas te atradās luterticīgie: «Gana mantinieki»333, kas savu nosaukumu bija ieguvuši no Limpurgu nama, tāpat arī Frauenšteinu nams, kas sākotnēji bijis tikai bie riba un vēlāk visos zemākās kārtās radītos satricinājumos saglabājis saprātīgu nostāju; nedz juristiem, nedz citiem turīgiem un lojāliem pilsoņiem nebija laupīta iespēj a iekļūt maģistrāta; pat tie amatnieki, kas juku laikos nebija grāvuši kārtību, varēja kļūt par domes locekļiem, kaut gan augstākus amatus viņiem nebija tiesības ieņemt. Cili institūti, kas bija nodibināti saskaņā ar konstitūciju un veidoja it ka pretsvaru domei, kā arī visādi oficiāli iestādījumi daudziem pavēra plašu darbības lauku, jo pilsētas visai izdevīgais ģeogrāfiskais stāvoklis nekādā ziņa netraucēja plaši izvērst tirdzniecību un attīstīt tehniku.

Augstākā aristokrātija rosījās gandrīz nemanāmi, un neviens to neapskauda; otrajai kartai, kas nāca pēc tās, vajadzēja rīkoties jau enerģiskāk, un šīs kārtas piederīgie, balstīdamies uz savu seno, bagato ģimeņu stingrajiem pamatiem, centās iekarot redzamu stāvokli ar zināšanām tieslietu un valsts pārvaldes jautājumos.

Tā saucamie reformatori, gluži tāpat kā citās vietās réfugiés, veidoja īpašu šķiru, un viņu rīcībā vienmēr, pat svētdienās, kad viņi krāšņās ekipāžās devās uz savu dievkalpojumu Bokenheimā^43, izpaudās triumfs pār sīkpilsoņiem, kuriem bija dotas tiesības kā labā, tā ari sliktā laikā iet uz baznīcu kājām.

Katoļi bija tikko manāmi, taču ari viņi tiecās pēc privilēģijām, kuras bija piesavinājušās abas pārējās konfesijas.

Astoņpadsmitā grāmata

Pievēršoties atkal literatūrai, gribu uzsvērt kādu apstākli, kas sevišķi stipri ietekmēja tā perioda vācu dzeju un it īpaši vērā liekams tāpēc, ka šī ietekme ir turpinājusies visā mūsu dzejas attīstības gaitā līdz pat šai dienai un nevar izzust ari nākotnē.

Vācieši jau kopš seniem laikiem bija pieraduši pie atskaņām, un tas sagādāja priekšrocību dzejot visai naivā veidā, gandrīz vai tikai saskaitot zilbes. Tālāk izglītojoties poēzijas laukā, dzejnieki vairāk vai mazāk apzināti sāka pievērst uzmanību zilbju jēgai un nozīmei un ar to izpelnījās slavu, ko viens otrs prata iegūt visai veiksmīgi. Atskaņa parādīja poētiskā teikuma beigas un īsākās rindās noderēja arī tā iedalīšanai sīkākās jēdzieniskās vienībās, un dabiski ievingrināta dzirde gādāja par izteiksmes dažādību un pievilcību. Bet tad pēkšņi atskaņas tika atmestas, nemaz nepadomājot, ka jautājums par zilbju kvantitāti vēl nebija izšķirts un vispār bija grūti izšķirams. Klopštoks pirmais iesāka dzejot pa jaunam. Cik milzīgas bija viņa pūles un cik liels veikums, tas visiem ir zināms. Ikviens juta šā pasākuma nedrošību un lāgā neuzdrīkstējās tā dzejot, taču, dabiskās tendences pamudināts, pievērsās poētiskajai prozai. Brīnum jaukās Gesnera idilles te pavēra bezgalīgas iespējas. «Hermaņa kaujas» dialogu Klopštoks sarakstīja prozā, tāpat arī «Ādama nāvi». Ar pilsoniskajām traģēdijām un drāmām teātri ieviesās sentimenta pilns, pacilāts stils, un otrādi — piec-pēdu jambs, kas pie mums izplatījās angļu ietekmē, tuvināja dzeju prozai. Tomēr pavisam atteikties no prasībām pēc ritma un atskaņām nebija iespējams. Ramlers vienmēr ļoti stingri vērtēja pats savus darbus, kaut arī viņa principi bija diezgan nenoteikti, un tikpat stingri viņš kritizēja arī citu autoru darbus. Viņš pārvērta prozu vārsmās, pārveidoja un pārlaboja citu rakstnieku sacerējumus, taču par to saņēma maz pateicības un radīja tikai vēl lielāku sajukumu. Vislabāk tomēr veicās tiem dzejniekiem, kuri lietoja tradicionālās atskaņas, zināmā mērā ievērojot zilbju kvantitāti, un, paļaudamies uz savu dabisko gaumi, rīkojās pēc nerakstītiem un nekanonizētiem likumiem, kā, piemēram, Vilands, kas ilgu laiku viduvējiem talantiem noderēja par paraugu, lai gan viņa dzeja bija neatdarināma.

Dzejas mākslā tomēr valdīja liela nenoteiktība, un pat starp labākajiem dzejniekiem nebija neviena tāda, kas kaut uz brīdi nebūtu nonācis neziņā. Ar to arī izskaidrojams bēdīgais fakts, ka šis mūsu dzejas patiesi ģeniālais periods deva maz darbu, kurus varētu nosaukt par pilnvērtīgiem; arī šai novadā toreizējais laiks bija trauksmains, prasīgs un darbīgs, taču tam trūka spējas nodoties apcerei un sagādāt sev gandarījumu.

Lai tomēr atrastu kādu poētisku augsni, kurā iesakņoties, lai atklātu stihiju, kurā varētu brīvi elpot, dzejnieki pagājās dažus gadsimtus atpakaļ, kur vispārējā haosa spilgti izdalījās vairākas nopietnas, izcilas personības, un tā notika sadraudzēšanās ar šā agrā perioda dzejas mākslu. Minnezengeri mums bija pārāk tāli: lai viņus iepazītu, vajadzētu vispirms pētīt tā laika valodu, bet tas mums nebija pa prātam, jo mēs gribējām dzīvot, nevis mācīties.

Vistuvākais mums šķita Hanss Zakss^35, šis patiešām talantīgais dzejnieks. Viņam piemita īsti liels talants, un viņš pats piederēja nevis pie bruņiniekiem vai galminiekiem kā minētie dziesminieki, bet bija vienkāršs pilsonis, par kādiem ari mēs sevi lepni dēvējām. Mums palika viņa didaktiskais reālisms, un atbilstošos gadījumos mēs nereti labprat lietojam viņa vieglo ritmu un parocīgās atskaņas. Likās, šāds dzejošanas veids visai labi atbilst jaunlaiku poēzijai, un šāda dzeja mums bija nepieciešama ik brīdi.

Ja pat ievērojami darbi, pie kuriem vajadzēja piedomāt un strādāt gadiem ilgi, varbūt pat visu mūžu, lielākā vai mazākā mērā balstījās uz visai pārdroši izraudzītiem pamatiem un radas aiz vieglprātīgiem motīviem, tad varam iedomāties, cik nenopietni dažkārt tapa citi — nenozīmīgāki sacerējumi, kā, piemēram, vēstules dzejā, parabolas un dažādā formā sarakstītas invektīvas, kuras izmantojam, lai nemitīgi karotu savā starpā un meklētu ķildas ar ļaudīm ārpus mūsu pulka.

No šādiem darbiem nepublicēts vairs ir palicis tikai mazumiņš, bet lai jau arī tas saglabājas. īsas piezīmes palīdzēs domājošiem cilvēkiem skaidrāk izprast dažu labu manas rīcības cēloni un nolūku. Cītīgāki pētnieki, kuriem šīs lapiņas reiz nonāks rokās, ar prieku ievēros, ka visu

tamlīdzīgu ekscentritāšu pamatā tomēr bijuši godīgi centieni. Skaidras sirds vēlmes te karo ar mākslotu uzpūtību, daba ar tradīcijām, talants ar formu žņaugiem, ģēnijs pats ar sevi, spēks ar mikstčaulību, neattīstitas spējas ar plalīgu viduvējību, un tā visu šo izrīcību var novērtēt par priekšposteņu sadursmēm, kas seko pēc kara pieteikšanas un vēstī par gaidāmo nikno cīniņu. Ja palūkojamies tuvāk, tad redzam, ka šī cīņa aizvadītajos piecdesmit gados nebūt vel nav izcīnīta, iā vēl arvien turpinās, tikai augstākā sfērā.

Pēc vecas vācu leļļu lugas un balagānu spēles parauga es biju iecerējis trakulīgu joku ludziņu ar nosaukumu «Hansvursta kāzas». Sižets bija šāds: Hansvursts, bagāta zemnieka dēls, kura vecāki miruši, tikko kā kļuvis pilngadīgs un grib precēt bagātu meiteni, vārdā Urzele Blan-dīne. Viņa aizbildnis Kilians Brustfleks, meitenes māte, Urzele un pārējie ir ārkārtīgi apmierināti. Beidzot tiks izpildīts viņu daudzus gadus kaldinātais plāns, viņu karstākā vēlēšanās. Sai ziņa nepastāv itin nekādi šķēršļi, un visi lugas sarežģījumi rodas tikai tāpēc, ka jauno ļaužu alkas piederēt viens otram nevar tūlīt tikt piepildītas, bet vispirms jāgatavojas kāzām un jāuzņemas neizbēgamās ar to saistītās rūpes. Prologā uz skatuves uznāk aizbildnis un lūdz visus uz kāzām; viņš norunā parasto banālo runu un nobeidz to ar šādām rindām:

Traktierī «Pie zelta uts»

Katrs laipni kāzās lūgts.

Lai izvairītos no pārmetuma, ka nav ievērota darbības vietas vienība, skatuves dibenplānā novietots spoži apgaismots traktieris ar visu izkārtni, turklāt tā, lai tas atrastos uz grozāma koka un būtu parādams no visām četrām pusēm; priekšējām kulisēm turpretī vajadzēja vairākkārt mainīties.

Pirmajā cēlienā traktieris ar zeltīto uzrakstu, kas izveidots ar saules mikroskopu, redzams no ielas puses, otrajā cēlienā parādīta dārza puse, trešajā — pret mežiņu vērstā puse, bet ceturtajā — tā puse, no kuras paveras skats uz tuvējo ezeru; tādējādi jau bija gudri paredzēts, ka dekoratoram turpmāk nebūs daudz jānopūlas, lai visu skatuvi līdz pat sufliera būdai piepildītu ar viļņu šūpām.

Ar visu to nebūt vēl nav pateikts, kas šai lugā ir visinteresantākais; skaļu jautrību un nebeidzamus smieklus izraisīja tas, ka visi personām dotie vārdi bija īsti tautiski lamuvārdi un parupjas iesaukas, kas tūlīt atklaja katra atsevišķā cilvēka raksturu un viņa attieksmes pret pārējiem.

Tā ka mēs lolojam cerību, ka šī grāmata tiks lasīta priekšā laba sabiedrībā un arī pieklājīgā ģimenes lokā, tad nemaz nedrīkstam lugas personas nosaukt visas pēc kārtas, ka parasts visās teātru afišās, un tāpat arī nevaram citēt vietas, kur visskaidrāk un tiešāk parādās iesauku atbilstība, kaut gan šis būtu visvienkāršākais veids, kā attēlot personu draiskās, nevainīgās attiecības un asprātīgiem jokiem piebārstītās sarunas. Izmēģinājuma pēc pieliekam klāt atsevišķu lapu, lai mūsu izdevēji tad paši lemj, vai to ir atļauts iespiest.

Brālēnam Slīmestam, kā jau tuvam radiniekam, bija tiesības ierasties kāzās, tur nu neko iebilst nedrīkstēja; kaut arī dzīvē viņš bija nekam nederīgs, tomēr šai pasaulē dzīvoja, un, kamēr viņš mita zemes virsū, nevarēja viņu vienkārši neievērot; tik lielā svētku dienā ari nepienāktos atgādināt, ka reizumis viņš devis iemeslu neapmierinātībai.

Ar Smaucēja kungu jau bija sarežģītāk: viņš gan ģimenei dažkārt bija izrādījies noderīgs, protams, tikai tad, ja pašam tas bija izdevīgi, bet ne vienu reizi vien bija tai arī kaitējis — vai nu sava labuma dēļ, vai tāpēc, ka viņam ta patika. Gudrākie teica, ka viņš jāielūdz, bet tie, kuri gribēja viņu no viesu saraksta izsvītrot, palika mazākumā.

Par trešo personu art grūti bija izšķirties — sabiedrībā viņš bija tikpat kārtīgs cilvēks kā citi: piekāpīgs, pakalpīgs un visādi noderīgs; piemita viņam tikai viena nelaime — viņš nevarēja mierīgi noklausīties izrunājam savu vārdu; tiklīdz viņš to izdzirda, tā viņu pārņēma briesmīgs niknums, tāds, ko Vācijas ziemeļos mēdz saukt par Berserkerwut^22: viņš draudēja pa labi un pa kreisi visus pataisīt aukstus un šādā dusmu lēkmē uzdauzīja punus citiem un dabūja tos arī pats, tāpēc viņa dēļ otrā cēliena beigās izcēlās īsts jampadracis.

Te nu es nevarēju palaist garām gadījumu, nepārmācījis ierāvēju Maklotu^36. Parādīju, kā viņš staigā apkārt pa mājām, pārdodams savu «maklotūru», un, kad redz ļaudis gatavojamies kāzām, nespēj turēties pretī dziņai arī šeit gūt sev labumu un uz citu rēķina remdināt savu izbadējušos vēderu. Viņš piesakās par viesi, un Kilians Brustfleks pārbauda Maklota tiesības piedalīties svinībās, taču ir spiests viņu noraidīt, jo visi viesi esot sabiedrībā pazīstami un atzīti cilvēki, bet par jauno pretendentu to gan nevarot sacīt. Maklots visādi mēģina pierādīt, ka viņš ir tikpat populārs kā citi. Tā kā stingrais ceremonijmeistars Kilians Brustfleks tomēr nav pierunājams, tad iepriekš vārdā nenosauktā persona, kas pēc sava trakā dusmu izvirduma otrā cēliena beigās atkal ir atguvusies, tik dedzīgi iestājas par sev visai radniecisko pārdrukātāju, ka beigu beigās viņš tiek uzņemts viesu sarakstā.

Apmēram ap šo laiku mums savu vizīti pieteica grāfi Stolbergi, kas devās ceļojumā uz Sveici un gribēja iegriezties arī mūsu mājās. Ar viņiem un vēl citiem jauniem cilvēkiem, kuru vārdi un darbošanās ir pietiekami pazīstami, es iedraudzējos savu rakstnieka gaitu pašā sākumā, kad Gctingenes «Mūzu almanahā» bija iespiesti daži mani darbi. Toreiz bija radušies diezgan dīvaini priekšstati par draudzību un mīlestību. Patiesībā pamatā tam bija kaismīgā jauniešu daba, kas prasīja būt pilnīgi atklātiem citam pret cilu un tāpēc klaji demonstrēja savu talantīgo, bet neizkopto iekšējo pasauli. Tika uzskatīts, ka šādā savstarpējā attieksmē, kas šķita kā īsta uzticēšanās, izpaužas mīlestība un sirsnīgas jūtas, taču es šai ziņā pievīlos tāpat kā citi, un man par to vēl daudzus gadus nācās dažādi ciest. Man no tiem laikiem vēl ir saglabājusies Birgera vēstule, kas parāda, ka ar tikumiski estētiskiem jautājumiem šie puiši nebija nodarbinājuši savu prātu. Ikviens jutās satraukts un domāja, ka drīkst darboties un dzejot atbilstoši šai garīgajai noskaņai.

Brāļi Stolbergi atbrauca un kopā ar viņiem arī grāfs Ilaugvics^87. Es viņus saņēmu ar atklātu sirdi un priecīgu prātu. Viņi dzīvoja viesnīcā, bet ēda lielākoties pie mums. Pirmā līksmā satikšanās likās ļoti jauka, bet drīz vien dabūjām pieredzēt arī ekscentriskas izdarības.

Pret manu māti viesiem izveidojās īpaša attieksme. Viņa ar savu godīgo, vaļsirdīgo raksturu radīja priekšstatu, it kā mēs būtu atgriezušies viduslaikos un viņa kalpotu

I>ar Aiju pie kādas lombardiešu vai bizantiešu princeses. Mali nesauca citādi kā tikai par Aijas kundzia8; viņai šis joks patika, un viņa ari pati centās paspilgtināt jauniešu fantastiskās iedomas vēl jo vairāk tāpēc, ka saskatīja savu līdzinieci ari Geca fon Berlihingcna dzīvesbiedrē.

Taču šāds noskaņojums neturpinājās ilgi; mēs bijām tikai dažas reizes kopā ieturējuši maltīti, kad jau pēc paris iztukšotām vīna pudelēm pamodās poētisks naids pret tirāniem un tika dedzīgi saukts pēc šo varmāku asinīm. Mans tēvs smaidīdams galvu vien grozīja; māte savā mūžā par tirāniem gandrīz neko nebija dzirdējusi, tomēr atcerējās, ka Gotfrīda hronikā redzējusi vara gravīras, kur šādi necilvēki attēloti: tur bijis parādīts valdnieks Kam-bizs^39, kad tas tēva klātbūtnē triumfē par to, ka ar bultu cauršāvis viņa dēla sirdi, — un to mana māte nespēja aizmirst. Lai šos un līdzīgus saucienus, kas kļuva arvien skaļāki, pārvērstu par joku, māte steidzās uz pagrabu, kur glabājās lielas mucas ar ļoti veciem vīniem. Viņas pašas uzraudzīti un aprūpēti, tur atradās pat 1706., 1719., 1726. un 1748. gada vīni, ar kuriem cienāja viesus diezgan reti, tikai sevišķi svinīgos un svarīgos gadījumos.

Likdama uz galda slīpēto pudeli ar kvēli sarkano vīnu, viņa uzsauca:

— Tas ir īstas tirānu asinis. Baudiet tās, bet visas slepkavības domas metiet no galvas laukā!

— Patiesi, tirānu asinis! — es arī izsaucos. — Nav pasaulē briesmīgāka tirāna par to, kura sirds asinis tiek celtas jums priekšā. Veldzējieties ar tām, tikai ziniet mēru! Uzmanieties, lai tās nepaverdzina jūsu prātus ar savu lielisko garšu un stiprumu! Vīnakoks ir vislielākais tirāns, un tas jāiznīdē, tāpēc ievēlēsim par savu patronu svēto Likurgu Trāķielī^40 un godināsim šo vīru: viņš ar sparu ķērās pie šā svētā darba, bet skurbinošais dēmons Bakhs viņu apmāja un samaitāja, tālab viņš pelnījis, lai svēto mocekļu sarakstā viņu ierindotu pašā pirmajā vietā.

Vīnakoks ir ļaunākais no visiem tirāniem — reizē liekulis, glaimotājs un varmāka. So asiņu pirmos malkus jūs dzerat garšodami, bet vienai lāsei neatturami seko nākamā — tās rindojas cita aiz citas kā pērļu virtene, kuru jums bail pārraut.

Ja kādam rastos aizdomas, ka es, gluži tāpat kā mēdz darīt labākie vēsturnieki, patiesas sarunas vietā te esmu citējis izdomātu runu, tad es gribētu šeit izteikt vēlēšanos,

kaut toreiz mūsu vidū būtu atradies kāds ātrrakstītājs, kas šos vārdus būtu varējis pierakstīt un mums atstat. Tad kļūtu redzams, ka motīvi bijuši tieši tādi paši, bet runas plūdums varbūt tīkamāks un dedzigāks. Sim atstāstījumam vispār trūkst dzirkstošās daiļrunības un aizrautības, kas piemīt jaunatnei, kura jūt savu spēku un spējas, bet nezina, kā tas likt lieta.

Tādā pilsētā kā Frankfurte cilvēks atrodas dīvainā stāvoklī; svešinieki, kas te sastopami ik uz soļa, liek domāt par visām pasaules malām un modina vēlēšanos ceļot. Jau agrāk, tiklīdz radās iemesls, es biju gatavs braucējs, un tagad, tieši tādā brīdī, kad man bija svarīgi izmēģināt, vai varu iztikt bez Lili, kad mokošs nemiers neļāva nodoties noteiktam darbam, mani ļoti iepriecināja Stolbergu ierosinājums — pavadīt viņus līdz Šveicei^41. Tā kā mani vēl pierunāja un atbalstīja tēvs, kuram ceļojums tai virzienā bija visai pa prātam un kurš vēl ieteica doties tālāk uz Itāliju, ja gadītos izdevība, tad es par šo ceļojumu izšķīros drīz un ātri sakravāju savas mantas. No Lili es šķīros, likdams viņai noprast savu nodomu, bet tieši neatvadīdamies, jo viņa bija tik stipri ieaugusi manā sirdī un man nemaz nebija tadas sajūtas, ka dodos no viņas projām.

Pēc nedaudzām stundām es kopā ar saviem jautrajiem ceļabiedriem nonācu Darmštatē. Turienes galmā vajadzēja uzvesties, kā pēc etiķetes pienākas, un te vadība un noteikšana tika uzticēta grāfam Haugvicam. Viņš no mums bija visjaunākais, slaids un trausls dižciltīga izskata jauneklis ar maigiem, laipniem sejas vaibstiem; viņš vienmēr bija nosvērts un uzmanīgs pret citiem, bet tik atturīgs, ka salīdzinājumā ar pārējiem likās aukstas dabas cilvēks. Sī iemesla pēc viņam nācās paciest draugu zobgalības un apsaukāšanos. Šādas ēverģēlības varēja atļauties tik ilgi, kamēr viņi iztēlojās sevi par dabas bērniem; kad vajadzēja ievērot pieklājības normas un gribot negribot izturēties, kā jau grāfam piederas, tad viņš prata visu ievadīt un izkārtot tā, lai mēs iegūtu ja ne ļoti labu, tad vismaz ciešamu reputāciju.

Es savas dienas pavadīju galvenokārt pie Merka, kas uz iesākto ceļojumu raudzījās ar mefistofeliski greizu skatienu un manus ceļabiedrus, kuri arī bija viņu apciemojuši, prata novērtēt trāpīgi un nesaudzīgi. Viņš savā īpašajā veidā mani bija caurcaurēm iepazinis; viņu sāpināja mana nelabojamā, naivā labsirdība, un viņš šausminājās

pin manu mūžīgo piekāpību un uzticību principam «dzīvot un |:mt dzīvot citiem».

— Tas, ka tu brāļojies ar šiem puišiem, — viņš izsaucās, — ir muļķīgi!

Un pēc tam asprātīgi, bet ne visai pareizi viņus noraksturoja. Merka attieksmē trūka labvēlības, tāpēc man likās, ka varu neievērot viņa domas, kaut gan būtu nepareizi teikt, ka es tās nemaz neuzklausīju, — es drīzāk atzinīgi novērtēju tās savu draugu labās īpašības, kas bija palikušas ārpus Merka uzmanības loka.

— Ilgi tu ar viņiem kopā nepaliksi! — tā viņš rezumēja savus izteikumus. Vēl atceros arī nozīmīgos vārdus, kurus viņš vēlāk atkārtoja; es tos pats pie sevis ari vairākkārt esmu atkārtojis un savā mūžā bieži pārliecinājies par lo pareizību.

— Tavi centieni, — viņš teica, — tavs stingri izraudzītais virziens liecina, ka tu tiecies īstenībai piešķirt poē-(isku veidolu; citi turpretī mēģina tā saucamo poētisko, i/.tēlē radīto, pārvērst īstenībā, un tur var iznākt tikai muļķības, nekas cits.

Ja mēs ievērojam abu šo rīcības veidu milzīgo atšķirību, paturam to prātā un darbojamies saskaņā ar gūto atziņu, tad mums kļūst skaidrākas arī neskaitāmas citas lietas.

Par nelaimi, Merka domas guva neapstrīdamu pierādījumu, pirms vēl mūsu kompānija bija aizbraukusi no Darmštates.

Pie toreizējām trakulībām, kuras izraisīja ideja, ka cilvēkam jātiecas atgriezties pie dabas, piederēja arī peldēšanās atklātos ūdeņos zem klajas debess, un mūsu draugi, tikko kā nodemonstrējuši savu labo uzvedību, nevarēja šai gadījumā atturēties arī no sliktas uzvedības. Darmštate atradās smilšainā līdzenumā, kur nebija tekošu ūdeņu, taču izrādījās, ka tuvumā ir dīķis, par kuru es padzirdu pirmo reizi. Pēc dabas stipri slāpstošie un arvien vairāk iekarstošie draugi meklēja veldzi šajā ūdenī; gaišā dienas laika redzēt kailus puisiešus — tas šai apkaimē bija ārkārtējs notikums un katrā ziņā sacēla skandālu. Mērks savu spriedumu izteica vēl asākiem vārdiem, un nenoliegšu, ka es pasteidzināju mūsu aizbraukšanu.

Neraugoties uz visām labajām un cēlajām jūtām, kas mums bija kopīgas, jau ceļā uz Manheimu sāka izpausties atšķirības mūsu uzskatos un uzvedībā. Leopolds Stolbergs aizrautīgi stāstīja, ka viņš bijis spiests pārtraukt sirsnīgas mīlestības attiecības ar kādu daiļu anglieti un tāpēc esot devies tik tālā ceļojumā. Kad inēs, vit,ui mierinādami, teicām, ka arī mums nav svešas šādas jūtas, viņš sava jaunības straujumā sāka plosīties un iesaucās, ka viņa kvēlajai mīlestībai, viņa sapēru un viņa iemīļotās daiļumam un pievilcībai nekas pasaulē nevarot līdzināties. Kā jau tas starp labiem draugiem parasts, mēs prātīgi mēģinājām viņu pārliecināt, ka šāds apgalvojums ir pārspīlēts, bet ar to panācām tikai pretējo, un beigu beigās grāfam Haugvicam un man vajadzēja pārtraukt sarunas par šo tematu. Nonākuši Manheimā, mēs kādā labā viesnīcā noīrējām skaistas istabas, un pirmajā pusdienu reizē, kad ar vīnu nebijām skopojušies un ķērāmies pie deserta, Leopolds aicināja uzdzert uz viņa daiļavas veselību, un tas arī diezgan skaļi tika izdarīts. Kad glāzes bija iztukšotas, viņš iesaucās:

— No šiem svētītajiem kausiem tagad vairs nedrīkst dzert — otrreizēja veselības uzdzeršana tos apgānītu, tāpēc iznīcināsim šos traukus!

Un viņš tūdaļ meta savu pokālu pāri galvai pret sienu. Mēs pārējie darījām tāpat, taču man bija tāda sajūta, it ka Mērks raustītu mani aiz apkakles.

Tomēr jaunībā mums vēl no bērnības nāk līdzi tāda īpašība, ka labiem biedriem neko ar ļaunu nepieminam; mūsu neviltotas draudzības jūtas gan ir iespējams nepatīkami aizskart, bet ne iedragāt.

Pēc tam kad bijām palielinājuši savu tēriņa summu uz sasisto glāžu rēķina, kuras, kā mums pavēstīja, esot Anglija ražotas, mēs ar mierīgu prātu un jautrā omā steidzāmies tālāk uz Karlsrūi, lai paļāvīgi un bezrūpīgi dotos pie jauniem paziņām. Tur mēs satikām Klopštoku^42, kas saviem skolniekiem, kuri viņu tik ļoti cienīja, tāpat kā senāk, iedvesa bijību ar tikumisko autoritāti; es tai arī labprāt pakļāvos, tāpēc vēlāk, kad mūs uzaicināja ierasties galina, mana uzvedība bija diezgan ciešama, lai gan nebiju pie šādas atmosfēras pieradis. Tur zināmā mērā tika prasīts, ka jāizturas dabiski, bet ar cieņu.

Valdošais markgrāfs, kuru pārējie vācu reģenti ļoti cienīja kā vienu no vecākajiem firstiem, bet it īpaši tāpēc, ka viņš bija izvirzījis cēlus darbošanās mērķus, labprāt runāja par politiskiem un ekonomiskiem jautājumiem. Ma rkgrafiene, kas rosīgi atbalstīja mākslu un bija ieguvusi labas zināšanas vienā otrā nozarē, arī laipni izrādīja

luleresi un vēlēšanos ar mums parunāt; mēs par to gan izlikāmies pateicīgi, tomēr mājās nevarējām noturēties ne-iiiizobojušies par viņas pasākto sliktā papīra ražošanu un labvēlību pret pārdrukātāju Maklotu.

Svarīgākais man šķita tas, ka jaunais Saksijas—Vei-iii.iras hercogs šeit satikās ar savu cildeno līgavu Hesenes un Darmštates princesi Luizi, lai oficiāli salaulātos; te bija ieradies arī prezidents fon Mozers, lai noskaidrotu dažus apstākļus, kas bija saistīti ar šo svarīgo notikumu, un visu cieši norunātu ar galveno ceremonijmeistaru grāfu (iercu. Manas sarunas ar šīm abām augstajām personām bija jo patīkamākas, un pēdējā audiencē vairākkārt tika izteikts apgalvojums, ka viņiem būšot liels prieks drīzumā redzēt mani Veimārā.

Dažas īpašas sarunas ar Klopštoku un laipnība, kādu viņš man parādīja, modināja manī atklātību un uzticēšanos; es viņam atstāstīju jaunākās «Pausta» ainas, kuras viņš, kā likās, novērtēja labi; vēlāk uzzināju, ka Klopštoks par tām visai atzinīgi izteicies citām personām, lai gan parasti neko slavēt nemēdza, un izsacījis vēlēšanos, kaut šis darbs tiktu drīz pabeigts.

Savu nepiedienīgo uzvedību, ko toreiz nereti mēdza dēvēt par ģēniju dīvainībām, mēs Karlsrūē, šajā pieklājīgajā un gandrīz vai svētajā vietā, kaut cik apvaldījām. Es no saviem biedriem šķīros, jo gribēju nogriezties pa citu ceļu un doties uz Emmendingenu, kur mans svainis strādāja par augstu tiesas ierēdni. Sis brauciens ciemos pie māsas man likās īsts pārbaudījums. Zināju, ka viņa nav laimīga, kaut gan tur nevarēja vainot ne viņu pašu, ne viņas vīru, ne arī apstākļus. Viņa bija savdabīga būtne, par kuru grūti ko pateikt, tomēr mēģināšu šeit apkopot to, ko varu pastāstīt.

Viņai bija skaists augums, bet seju par skaistu nevarēja saukt; kaut gan tajā pietiekami skaidri atspoguļojās labestība, saprāts un iejūtība, vaibstiem tomēr trūka samēri guma un pievilcības.

Turklāt diezgan neglīta izskatījās viņas augstā, stipri izliektā piere, kas bija pilnīgi atsegta pēc toreizējās muļķīgās modes prasībām, jo mati bija jāsukā atpakaļ un stingri jāsasprauž; taču māsas piere liecināja par viņai piemītošajām tikumiskajām un garīgajām īpašībām. Man šķiet, ja Kornēlija būtu varējusi augšējo sejas daļu aizsegt ar kuplām cirtām un sasprogot matus ari pie deniņiem un gar vaigiem, jo tāda mode bija ieviesusies pēdējā

laikā, tad spoguļa priekšā pati sev liktos glītāka un viņai nebūtu jāraizējas, ka citiem viņa nepatiks, tāpat kā nepa tīk pati sev. Bez tam vēl, par nelaimi, māsas āda reti kad bija tīra un gluda, un itin kā dēmoniskas sodības dēļ š liksta viņu jau kopš bērnības parasti visvairāk nomocīja tieši svētku dienās un tādās reizēs, kad bija jāiet uz koncertu, balli vai kādu citu pasākumu.

Pamazām viņa pārvarēja sapīkumu par šo nepatīkam parādību un arvien vairāk attīstīja savas lieliskās cilvēcis-, kās īpašības. I

Kornēlijai bija stingrs, grūti pakļaujams raksturs, ieju tīga dvēsele, kas arī pati alka pēc iejūtības, viņa bija visai izglītota, ar labām zināšanām un dažādiem talantiem,, māsa prata vairākas valodas, un viņai labi padevās rakstīšana, tā ka viņa būtu varējusi piederēt pie sava laika cie-' nījamākajām sievietēm, ja vien būtu apveltīta ar glītāku izskatu.

Bez visa jau teiktā jāatklāj vēl kāda savāda māsas īpašība: viņai ne mazākā mērā nepiemita juteklība. Viņa bija uzaugusi man līdzās un gribēja savu dzīvi turpināt un aizvadīt šajā brāļa un māsas labajā saskaņā. Pēc manas atgriešanās no universitātes mēs palikām nešķirami — uzticējām viens otram savas slēptākās domas, jūtas, pēkšņi radušās idejas un nejaušus iespaidus. Kad es aizbraucu uz Veclāru, vientulība viņai šķita nepanesama un mans draugs Slosers, kas labajai māšelei nebija nedz svešs, nedz netīkams, aizstāja mani. Diemžēl brāļa jūtas viņā pārauga par īsti dedzīgu mīlestību, kas šim apzinīgajam stingra rakstura jauneklim droši vien bija pirmā. Te nu māsai radās, kā mēdz teikt, ļoti piemērota, vēlama partija, un viņa, jau noteikti atraidījusi vairākus nopietnus precību piedāvājumus, kurus bija saņēmusi no neievērojamiem, viņai pretīgiem cilvēkiem, beidzot pieņēma Slo-sera bildinājumu vai, pareizāk sakot, ļāvās pierunāties to darīt.

Teikšu atklāti, ka man, reizēm domājot par māsas likteni, grūtāk bija viņu iztēloties par namamāti nekā par abati, izraudzītu ļaužu kopas priekšnieci. Viņai piemita viss, kas nepieciešams šādam augstākam postenim, bet trūka tā, ko bez nolaidām prasa pasaule. Pār sieviešu dvēselēm viņai bija neatvairāma vara, jaunas sirdis viņa saistīja pie sevis ar mīlestību un valdīja pār tām ar savām izcilajām garīgajām īpašībām. Tā kā viņa, gluži tupat kā es, vienmēr izturējās saprotoši pret visu labo, cilvēcisko, pat ar visām tā dīvainībām, ja tikai tās nebija tiešas ačgārnības, tad neikdienišķiem cilvēkiem nevajadzēja slēpi no viņas savas īpatnības vai ari to dēļ kautrēties; tāpēc saviesīgā dzīve mūsu pulkā, kā jau agrāk redzējām, vienmēr bija daudzveidīga, izturēšanās brīva un godprātīga, kaut arī reizēm tika darītas pārgalvības. Ti-I ai māsai es varēju pateikties par savu paradumu izturēties pret jaunām sievietēm vienlīdz pieklājīgi un laipni, nemēģinot tūlīt uzmanību veltīt vienai un iekarot viņu. Tagad nu vērīgais lasītājs, kas spēj starp rindām izlasīt ari neuzrakstīto, bet tikai netieši norādīto, būs guvis nojausmu par to, cik nopietnas bija manas jūtas, kad es toreiz ierados Emmendingenā.

Kad pēc īslaicīgas ciemošanās atvadījos no māsas, man bija vēl smagāk ap sirdi, jo viņa ļoti nopietni ieteica un pat pavēlēja šķirties no Lili. Viņa pati bija daudz cietusi, lapēc ka pārāk ilgi bija nācies gaidīt līdz kāzām, jo Slo-sors atbilstoši savai godīguma izpratnei nesaderinājās ar viņu, pirms nebija drošs, ka tiks pieņemts darbā Bādenes liclhercogistē, pareizāk sakot, pirms nebija stājies darbā. Taču viņa pieņemšana aizkavējās neiedomājami ilgi. Ja es šeit drīkstētu izteikt savas domas, tad, manuprāt, krietnais Sloscrs, lai cik lietpratīgs viņš arī bija darbā, sava asā taisnīguma dēļ tomēr nebija patīkams ne firstam, kam ar šo kalpotāju vienmēr nācās saskarties, ne vēl jo vairāk -- ministriem, kuri viņu nepavisam nevēlējās par savu tuvāko palīgu. Cerēto un ļoti tīkoto vietu Karlsruē viņš tā arī nedabūja. Man šīs vilcināšanās iemesli kļuva skaidri, kad Emmendingenā atbrīvojās Tiesu pārvaldes ierēdņa vieta un Sloseru tūlīt pārcēla uz turieni. Tagad viņam bija uzticēts ievērojams un ienesīgs amats, kam viņš bija pilnīgi piemērots. Šlosera raksturam un darbošanās veidam visai atbilda iespēja būt šeit neatkarīgam, rīkoties pēc savas pārliecības un par visu pašam atbildēt, vienalga, vai viņu slavētu vai peltu.

iebilst neko nevarēja, un manai māsai vajadzēja doties viņam līdzi — gan ne uz rezidenci, kā bija cerējusi, bet uz tādu vietu, kas viņai droši vien likās vientuļa un tuksnesīga, — uz māju, kura gan bija plaša, izskatīga, iekārtota ar amata stāvoklim atbilstošu greznību, bet kur trūka jebkādas sabiedrības. Dažas jaunas sievietes, ar kurām Kornēlija agrak bija draudzējusies, vēlāk brauca pie viņas,

un, tā kā Geroku ģimene bija meitām svētīt-a, tad tās cita citu nomainīja un manai māsai, kas bija no daudz kā atteikusies, vismaz palika sen pierastas sarunu biedrenes.

Kornēlija domāja, ka šie apstākļi un pašas pieredze dod viņai tiesības pavisam nopietni prasīt, lai es šķiros no Lili. Māsai likās cietsirdīgi izraut šādu jaunavu, par kuru viņai bija vislabākais priekšstats, no viņas ne gluži spožās, tomēr arvien saviesīgās un rosīgās dzīves un ievest mūsu gan jaukajā, tomēr lielākas sabiedrības uzņemšanai nepiemērotajā mājā, kur dzīvoja vēlīgais, taču nerunīgais tēvs, kam vienmēr patika didaktiski pamācīt, un allaž saimniecībā aizņemtā māte, kas pēc pabeigtiem dienas> darbiem mēdza strādāt rokdarbus un nevēlējās, ka viņuļ traucētu omulīgās sarunās ar pašas izraudzītām un savā mājā ieaicinātām jaunavām.

Viņa pārliecinoši attēloja, kāda kļūs Lili dzīve, jo es sava dedzīgajā pļāpīgumā daļēji vēstulēs, daļēji sarunās biju visu par mums sīki jo sīki izstāstījis.

Diemžēl viss Kornēlijas teiktais bija gan labi domāts, tomēr tikai mazliet plašāks variants tam, ko jau dažos vārdos bija papūlējies pačukstēt kāds mēlnesīgs draugs, kuram mēs pamazām pavisam pārstājām uzticēties.

Es viņai neko apsolit nevarēju, kaut gan man nācās atzīt, ka māsa mani pārliecinājusi. Devos projām ar tām mīklainajām izjutām sirdī, kuras vēl ilgi iekvēlina mīlestību, jo eņģelītis Amors vēl stūrgalvīgi tur aiz drēbēm ciet cerību, kad tā žigliem soļiem jau traucas projām.

Vienīgais, kas man spilgti saglabājies atmiņa no ceļa posma starp Emmendingenu un Cīrihi, ir straujais Reinas kritums pie Safhauzenas. Spēji lejup traucošā straume te manāmi iezīmē pirmo pakāpi ceļā uz kalnu zemi, kurp vēlamies doties; pēc tam mums pamazām pakāpi pa pakāpei jādodas augšup, līdz ar pūlēm ir aizsniegta virsotne.

Es vēl labi atceros arī skatu uz Cīrihes ezeru, kas pavērās no viesnīcas «Zobens» vārtiem; es saku — no viesnīcas vārtiem, jo iekšā tur neiegāju, bet steidzos pie Lafa-tera. Sagaidīšana bija līksma un sirsnīga un, jāatzīst, ārkārtīgi jauka; viņa izturēšanās nemaz nebija iedomājama citāda kā vien uzticības pārpilna, saudzīga, svētījoša un pacilājoša. Viņa dzīvesbiedre, kam bija mazliet īpatnēji, taču mierīgi, maigi un svētsvinīgi vaibsti, ļoti saderīgi ar

v isu citu, kas bija ap Lafateru, pilnīgi harmonēja ar viņa domāšanas un dzīves veidu.

Mēs tūlīt pievērsāmies viņa «Fizionomikai» un runājām gandrīz par to vien. Ja nemaldos, tad šīs savdabīgās grāmatas pirmā daļa bija vai nu pilnīgi iespiesta, vai arī vismaz tuvojas nobeigumam. So darbu var atzīt par ģeniāli empīrisku un metodiskā ziņa kolektīvu. Man pašam pret to bija visai īpatnēja attieksme. Lafaters gribēja par līdzstrādniekiem un dalībniekiem iesaistīt vai visu pasauli; jau toreiz, kad Lafaters devās braucienā pa Reinu, viņš bija licis izgatavot daudzu ievērojamu cilvēku portretus, lai ar viņu pašu personībām ieinteresētu viņus par šo darbu un pierunātu tajā piedalīties. Tāpat viņš izturējās pret māksliniekiem — aicināja visus sūtīt viņam zīmējumus iecerētajai grāmatai. Tos viņš arī saņēma, taču paredzētajam mērķim tie ne vienmēr īsti noderēja. Tapai Lafaters malu malās pasūtīja vara gravīras, taču arī tās reti kad izdevās raksturīgas. Viņš paveica milzīgu darbu, izdeva daudz naudas un visādi nopulējās, lai sagatavotu šo nozīmīgo izdevumu un parādītu fizionomikai pienācīgo godu; kad no ta visa vajadzēja iznākt grāmatai un fizio-nomiku, teorētiski pamatotu un ar piemēriem pierādītu, nu vajadzēja celt īstas zinātnes godā, tad neviens no attēliem neizteica to, ko tam vajadzēja izteikt; gravīras nācās nopelt, pieņemt tikai nosacīti, tas nevarēja slavēt, tikai atzīt par pieļaujamām, bet dažas ar pievienotajiem paskaidrojumiem tika pilnīgi iznīcinātas. Es vienmēr biju radis nostāties uz stingra pamata, tāpēc man, pirms devos tālāk, piedalīšanās šajā pasākumā bija viens no mokošākajiem uzdevumiem. Spriediet paši. Manuskripts līdz ar tekstā ievietojamo ilustrāciju novilkumiem tika man atsūtīts uz Frankfurti. Man bija tiesības svītrot visu, kas nepatika, un izdarīt tādus labojumus un papildinājumus, kādus vēlējos, taču es to darīju gaužām mēreni. Vienu vienīgu reizi, kad Lafaters bija ievietojis kaismīgu rakstu pret kāda nepatiesa nopēlēja noķengājamiem, es to izņēmu laukā un aizstāju ar jautru dzejoli par dabu^43; Lafaters par to mani raja, bet vēlāk, kad dusmas pierima, atzina šādu rīcību par iabu.

Kas izšķirstīs vai arī izlasīs visus četrus «Fizionomikas» sējumus (nožēlot to nenāksies), tas sapratīs, cik interesanta bija mušu satikšanās; ilustrācijas lielākoties jau bija uzzīmētas vai izgatavotas gravīrās, mēs tās izskatījām,

novērtējām un centāmies atrast vissaprātīgāko veidu, ka šai gadījumā pat nederīgo padarīt pamācošu un līdz ar to derīgu.

Kad es nu vēlreiz pārlūkoju Lafatcra darbu, tas mani uzjautrina; rodas sajūta, it kā es skatītu savu kādreizējo ļoti labo paziņu ēnas, kuras manī radīja sapīkumu jau toreiz un kuras mani nespētu iepriecināt arī tagad.

Ja tomēr bija iespējams tik daudzus neizdevušos attēlus kaut ka apkopot un izmantot, tad par to japateicas zīmētāja un vara grebēja Lipsa jaukajam talantam un prasmei; viņam patiesi bija dabas dots talants, lai brīvi, neiz-skaistināti attēlotu īstenību, un tieši tas šeit bija vajadzīgs. Viņš strādāja pēc fizionomista dīvainajiem norādījumiem, un tāpēc viņam vajadzēja stingri lūkoties, lai tiktu izpildītas meistara prasības; talantīgais zemnieku zēns apzinājās, cik pagodinošs ir uzdevums, ko viņam uzticējis garīdznieks no tik ievērojamas un izcilas pilsētas, un centās paveikt savu darbu, cik labi vien spēja.

Dzīvodams savrup no biedriem, es ik dienas jo vairāk no viņiem atsvešinājos, kaut gan starp mums nebija nekādu ķildu; mēs vairs nebraucām kopā zaļumos, bet dažas kopējas gaitas pilsētā mums tomēr vēl bija. Savu jauneklīgi neapvaldīto grāfu augstprātību viņi demonstrēja arī tad, kad ieradās pie Lafatcra, taču pieredzējušais fizionomists par viņiem sprieda citādi nekā pārējie. Viņš man pateica savas domas, un es vēl atceros pavisam skaidri, kā viņš, runādams par Leopoldu Stolbergu, izsaucās:

— Nezinu, ko jūs visi gribat; viņš ir dižciltīgs, lielisks, talantīgs jauneklis, bet jus man viņu attēlojat kā varoni, kā Herkulesu, taču es savā mūžā neesmu redzējis liegāku, trauslāku un, ja nu par to runājām, vieglāk ietekmējamu jaunu cilvēku. Es vēl nepavisam neesmu devis noteiktu fizionomisku raksturojumu, taču jūs un ļaužu vairums visti redzat pārāk nepareizās krāsās.

Kopš Lafatera brauciena uz Lejasreinu interese .par viņu un viņa fizionomiskajām studijām bija ārkārtīgi pieaugusi; daudzi ieradās pie viņa ar pretvizītēm, un viņš zināmā mērā jutās neērti, ka tiek uzskatīts par visizcilāko personu garīdznieku un gudru vīru vidu un par vienīgo, kas saista ārzemniekus, tāpēc, lai neizpelnītos naidu un nenovīdību, viņš visus, kas viņu apmeklēja, lūdza un

mudināja būt tik laipniem un ar savu apciemojumu parā dil godu ari citiem ievērojamiem vīriem.

Pašam pirmām kārtām tika domāts par veco Bodmeru^44, un mums vajadzēja ari viņu apmeklēt un godināt, ka jauniešiem pieklājas. Viņš dzīvoja kalnā virs pilsētas lielākās un vecākās daļas — tā atrodas labajā krastā, kur ezera ūdeņi cieši sablīvējas un rada Limmatas upi; mēs izgājām cauri pilsētai un pa takām, kas kļuva arvien stāvākas, uzkāpām augšā aiz vaļņiem, kur starp pilsētas nocietinājumiem un veco mūri pletās visai jauka priekšpilsēta; mājas tur vietām rindojās cita pie citas, vietām bija uzceltas savrup kā laukos. Tur atradās Bodmera māja, kurā viņš bija nodzīvojis savu mūžu; uz visām pusēm brīvi pavērās koša ainava, kuru mēs lielā sajūsmā aplūkojām, pirms devāmies iekšā pa namdurvīm, jo diena bija skaidra un jauka.

Pa kāpnēm mūs uzveda istabā, kas visa bija izklāta ar paneļiem, un tur mums panācās pretī vidēja auguma, mundrs sirmgalvis. Viņš mūs saņēma ar apsveicinājuma vārdiem, kādus parasti mēdz teikt gados jaunākiem viesiem, proti — mums vajagot uztvert kā vēlīguma izpausmi to, ka viņš tik ilgi vilcinājies un nav šķīries no šīs pasaules, lai varētu mūs vēl laipni uzņemt, iepazīt, papriecāties par mūsu talantiem un novēlēt laimes tālākajā dzīves ceļā.

Mēs savukārt teicām, ka viņš, dzejnieks, kas pieder pie patriarhālās pasaules, var būt laimīgs, ka aizvadījis mūžu šajā patiesi idilliskajā mājokli īstas kultūras pilsētas tuvumā, elpojis spirgto kalnu gaisu un tik ilgus gadus priecējis acis, nolūkodamies tālu pārskatāmajā ainavā.

Viņam acīmredzot bija patīkami, ka mēs lūdzām atļauju palūkoties pa viņa logu uz krāšņo apkārtni, kas spilgtajā saules gaismā šai jaukajā gadalaikā patiesi izskatījās nepārspējami skaista. Mēs redzējām krietni daudz no pilsētas lielākās daļas, kas krauji tiecās lejup, pilsētas mazāko daļu aiz Limmatas, kā ari auglīgo Zīlfeldas ieleju vakarpusē. Aizmugurē pa kreisi skatienam pavērās daļa Cīrihes ezera ar mirguļojošo virsmu un bezgala daudzveidīgs krasta ieloks, kur bija saskatāmi gan kalni, gan ielejas, gan pauguri; tālumā aiz visa šī spilgtā krāšņuma pacēlās augstākās kalnu grēdas zilganā virtene, kuras virsotņu nosaukumus minējām diezgan droši un kura modināja sirdī bezgalīgas ilgas.

Jauno cilvēku sajūsma par šo neredzēto krāšņumu, kas Bodmeram daudzo gadu gaitā bija kļuvis ikdienišķīgs, viņam, ka likās, darīja prieku; viņš kļuva, ja tā var izteikties, ironiski iejūtīgs, un mēs šķīrāmies kā labākie draugi, kad mūsu sirdis jau bija pārņēmušas ilgas pēc zilajām kalnu augstienēm.

Kaut gan gatavojos atvadīties no mūsu cienījamā patriarha, tomēr tikai tagad pamanu, ka neko vēl neesmu pateicis par viņa augumu un seju, kustībām un izturēšanās veidu.

Vispār man neliekas sevišķi pieklājīgi, ka ceļotāji, apmeklējuši kādu ievērojamu cilvēku, tūlīt pavēstī par viņa izskatu, itin kā gribētu uzrādīt pazīmes noziedznieka aprakstam. Neviens nepadomā, ka patiesībā tikai acumirkli ziņkārīgi vērojis šo personu, turklāt darījis to savā īpašā veidā, tāpēc ari apciemotais var vai nu īstenībā, vai arī tikai šķietami likties lepns vai pazemīgs, vārdos skops vai runīgs, jautrs vai saīdzis. Lai sevi attaisnotu, man šai īpašajā gadījumā gribētos teikt, ka Bodmera cienijainā persona diezin vai radītu patīkamu iespaidu, ja to attēlotu ar vārdiem. Laimīgā kārtā ir pieejams portrets, kuru Bauze gleznojis pēc Grafa un kurā šis cilvēks parādīts tieši tāds, kāds viņš nostājās arī mūsu priekšā, proti, ar viņam piemītošo vērojošo un vērtējošo skatienu.

Sevišķi lielu prieku, kas gan nenāca gluži negaidīti, bet bija karsti ilgots, man Cīrihē sagādāja tikšanās ar manu jauno draugu Pasavanu^45. Viņš bija cēlies no ievērojamas reformatoru ģimenes, kas dzīvoja manā dzimtajā pilsētā, bet bija pārcēlies uz Sveici, lai būtu tuvāk tās ticības pirmavotam, kuru dienās vēlējās sludināt. Jauneklis bija neliela auguma, bet veikls, un viņa seja un visa būtne pauda patīkamu, strauju apņēmību. Viņam bija melni mati un bārda un spriganas acis. Visumā viņš bija iejūtīgs un diezgan darbīgs cilvēks.

Mēs tikko bijām paguvuši apkampties un pārmīt pirmos sasveicināšanās vārdus, kad viņš jau izteica ierosinājumu, lai es paceļojot pa nelielajiem kantoniem, kurus viņš ar lielu sajūsmu jau esot izstaigājis un nu gribot ar jaukajiem skatiem iepriecināt un ielīksmot ari mani.

Kamēr mēs ar Lafateru pārspriedām neatliekamākos un svarīgākos jautājumus un mūsu kopīgos darījumus, kuri drīz jau tuvojās nobeigumam, mani brašie ceļabiedri jau bija izbraukājušies pa dažādiem ceļiem un iepazinušies <‘ir apkārtni tā, kā jau to bija paraduši darīt. Pasavāns i/turējas pret mani bezgala sirsnīgi un draudzīgi un domāja, ka ar to viens pats ir izpelnījies tiesības uz manu sabiedrību, tāpēc, kad pārējo nebija klāt, viņš centās mani aizvilināt uz kalniem, un tas itin labi izdevās arī tāpēc, ka cs jau pats biju cieši apņēmies šajā senilgotajā ceļojumā pavadīt laiku pavisam mierīgi un tā, kā pašam patīk. Kādā spožas saules pielietā rītā mēs iesēdāmies laiva un devāmies izbraucienā pa brīnišķīgo ezeru.

Varbūt šeit ievietotais dzejolis spēs lasītājos radīt kādu nojausmu par tiem laimīgajiem brīžiem.

Aug spēks, un jaunas asinis^46 Man raiti dzīslās plūst,

Es esmu kļuvis gluži cits Pie brīvās dabas krūts.

Pār viļņiem mūsu laiva slīd,

Un airi taktī klaudz,

Hei preM kalnu kores vīd Un aicina un sauc.

Skatiens mans, kam lejup veries?

Zelta sapni atsaukt ceri?

Ļauj tam gaist! Lai cik tas jauks,

Te arī dzīve, mīla plauks.

Viļņos zibšņi žigli Kā zvaigžņu atspulgi līgo,

Ietin bāla migla Tāli bezgalīgo.

Rītavējš jau moži Līcim aizšalko pāri,

Ūdens virstnā spožā Atspīd auglīgais ārs.

Mēs piestājām Rihtersvilā un apciemojam doktoru Iloci, kuram mūs bija rekomendējis Lafaters. Kā ārsts un dziļi saprotošs, labsirdīgs cilvēks viņš bija izpelnījies ļaužu cieņu un mīlestību gan savā tuvākajā apkaimē, gan visā apvidū, un man šķiet, ka viņa piemiņu vislabāk varēsim godināt, ja norādīsim uz to vietu Lafatcra «Fizionomikā», kur viņš raksturots:

«Daudz smalkāks ir zemāk ievietotais kāda lieliska mūsu kantonā dzīvojoša tautas brāļa ēnotais attēls profilā, taču tas ne mazāk liecina par līksmu dabu, uzticību, godīgumu, noteiktību, draudzību. Ārējās kontūras, kaut ari attēla kvalitātes dēļ droši vien daudz zaudējušas, liecina, ka šis ir patiesi liels cilvēks. Acīs atspoguļojas priecīgs,

cildens, mērķtiecīgs, taču brīvs prāts, saprotoša labestība . .. Mutes līnijās un vaibstos ap muti dabiska jautrība un vēlīga labsirdība bez jebkādas gļēvas mīkstulības. Man patīk ari stūrainais, palielais zods, kas piesaista uzmanību ar savu ēnu, — tā līnijas apliecina, ka mūsu iespaids par šā cilvēka saprātu bijis pareizs, kaut gan tas ne visai norāda uz vīrišķīgu stingrību. Jautri, priecīgi, labi noauguši, spēcīgi, patstāvīgi cilvēki bez slābenam un ari asām līnijām portretā vienmēr modina paļāvību uz viņu godīgumu.»

Izciemojušies pie ārkārtīgi viesmīlīgā namatēva un saņēmuši no viņa laipnus un derīgus norādījumus par tālākam vietām, kur ceļojumā ieteicams apstāties, mēs uzkāpām kalnos aiz Rihtersvilas. Kad bija pienācis laiks doties atkal lejup uz Sindelegi ieleju, mēs vēlreiz pavērāmies atpakaļ, lai ciešāk iespiestos atmiņā brīnišķīgais skats uz Cīrihes ezeru.

Ka man toreiz bija ap sirdi, par to lai liecina šādas dzejas rindas, kas vēl saglabājušās piezīmju burtnīciņā tādas, kā tais dienās uzrakstītas:

Ja es tevi, Lili. nemīlētu,47 Svētlaimi man (lotu skaistums šis!

Bet, ja tevi, Lili, nemīlētu,

Zustu prieks un laime— viss.

Man liekas, šis īsais pants, kas pauž kvēlas jūtas, te ir izteiksmīgāks nekā manos kopotajos rakstos, kur tas iespiests.

Grūtie ceļi, ka veda tālāk uz Svētās Marijas klosteri, nespēja mazināt mūsu drosmi. Mūs panāca svētceļnieki, kurus bijām pamanījuši jau lejā pie ezera, kad tie ar lūgšanām un dziesmām vienmērīgā solī devās uz priekšu; mēs viņus sveicinājām un palaidām garam, bet viņi aicināja mūs pievienoties un doties līdzi uz viņu svēto ceļa-mērķi, un jāteic, ka šis gājiens visai savdabīgi atdzīvināja vientulīgo kalnu ainavu. Līčloču taka, pa kuru ari mums vajadzēja kāpt augšup, ieguva dzīvību, un mēs ar priecīgāku prātu sekojām svētceļniekiem; romiešu baznīcas paražas protestantam vispār liekas svinīgas un impozantas, jo viņš atzīst tikai pašu pirmo — iekšējo faktoru, kas tās ir radījis, un cilvēciskās iezīmes, kuru dēļ tās var pāriet no paaudzes uz paaudzi, — tātad cenšas tuvināties kodolam, bet tai pašā laikā atstāj bez ievērības ārējo ietvaru,

augļa apvalku un pat pašu koku, tā zarus, lapas, mizu

un saknes.

Nu mēs vienmuļā ielejā, kur koki neauga, ieraudzījām staltu baznīcu un plašu, bagatu klosteri; ta vidusdaļā bija ierīkota kārtīgi sakopta apmetne, kur tīri pienācīgi varēja uzņemt lielu skaitu dažādu viesu.

Baznīciņa baznīcā — kādreizējā svētā mūka eremīta mītne, kas bija inkrustēta ar marmoru un, cik iespējams, pārvērsta pieklājīgā kapelā, bija kaut kas jauns, vēl neredzēts — šī miniatūrā celtnīte, kas no visām pusēm apbūvēta pīlāriem un pārsegta ar velvēm. Nopietnas pārdomas izraisīja tas, ka viena vienīga tikumības un dievbijības dzirksts šeit iedegusi nedziestošu, spožu liesmiņu, pie kuras ticīgie, pārvarēdami lielas grūtības, pulkiem vien nāk svētceļojumā, lai pie svētās uguns aizdegtu arī savu svecīti. Lai nu būtu kā būdams, tas norāda, ka cilvēce izjūt ārkārtīgi lielu vajadzību pēc gaismas un siltuma, kas būtu tāda pati kā šī pirmā guntiņa, kura kopta un lolota ar dziļākajām jūtām un drošāko pārliecību.

Mūs ieveda dārgumu glabātavā, kura bija diezgan bagātīga un iespaidīga un kurā apmeklētāju izbrīna pilnie skatieni vispirms pievērsās svēto un ordeņa dibinātāju krūšutēliem, kas bija izveidoti vai nu dabiskā lielumā, vai pat sasniedza kolosālus izmērus.

Taču jo sevišķi mūsu uzmanību saistīja kāds skapis, kuru pēc tam atvēra, lai parādītu mums. Tajā glabājās senlaicīgas dārglietas, kas bija sadāvinātas un saziedotas šim klosterim. Es nevarēju ne acu novērst no dažādajiem kroņiem, kas bija izcili smalks zeltkaļa darbs, taču viens no tiem pārspēja visus citus. Tas bija senlaiku gaumē veidots, robots kronis, kuram līdzīgi redzēti senāko laiku karalieņu galvās, bet pašaizliedzīgā darbā tik rūpīgi izstrādāts, ar tik gaumīgu zīmējumu un veiksmīgu un izdomas bagātu krāsaino dārgakmeņu izvietojumu un sa-grupējumu, ka, acis vien uzmetot, tūlīt varēja pateikt — tas ir pilnvērtīgs mākslas darbs, kaut arī izskaidrot ta radīto iespaidu atbilstoši mākslas likumībām nebija iespējams.

Šādos gadījumos, kad māksla tiek nevis izzināta, bet i/.justa, prātu un sirdi pārņem saviļņojums un mēs vēlamies iegūt šo dārgumu savā īpašumā, lai darītu ar to kādam prieku Es palūdzu, lai man atļauj izņemt kroni no skapja, un, kad es to pacēlu gaisā, uzmanīgi turēdams rokā, man prātā bija tikai viena doma — to vajadzētu uzlikt uz Lili gaišajām, mirdzošajām cirtām, pievest viņu pie spogu|a, lai redzētu, kā viņa priecājas, un sajustu laitnķ kas strāvo no viņas. Pēc tam es nereti iedomājos, ka šāds skats talantīga mākslinieka atveidojumā iegūtu dziļāku jēgu un paustu īsti siltu sirsnību. Te nu būtu vērts papūlēties, lai varētu tikt jauna karaļa lomā, kas šādā veidā iemanto līgavu un karaļvalsti.

Lai paradītu visas klostera bagātības, mūs ieveda mākslas priekšmetu, retumu un naturāliju kabinetā. Par šādu lietu vērtību man toreiz bija maz sajēgas; mani vēl nebija savaldzinājusi ģeognozija4S, kas gan ir visai atzīstama zinātne, bet mūsu gara acu priekšā sadrumstalo priekšstatu par skaisto zemes virsmu, un vēl mazāk mani savos maldu ceļos bija ievilinājusi fantastiskā ģeoloģija, tomēr garīdznieks, kurš mūs pavadīja, pievērsa manu uzmanību no zemes izraktai nelielai mežacūkas galvai, kas zilganajā slāneklī bija labi saglabājusies un ko speciālisti, kā viņš teica, augstu novērtējot; šī melnā galva tad arī visu laiku ir spilgti palikusi man atmiņā. Tā bija atrasta Rapersvilas apkaimē — apvidū, kas jau kopš senseniem laikiem bijis purvains, un tāpēc šādas mūmijas tur varējušas saglabāties nākamajām paaudzēm.

Pavisam citādā ziņā manu uzmanību saistīja Martina Sēna 40 vara gravīra, kas bija novietota zem stikla un ierāmēta, — tajā bija attēlota svētās Marijas nāve. Priekšstatu par šāda meistara mākslu mums, protams, var dot tikai pilnvērtīgs viņa darba eksemplārs, bet tad tas, kā jau viss, kas ir pilnīgs, saviļņo mūs tik dziļi, ka mēs vairs nevaram apslāpēt dedzīgu vēlēšanos iegūt tādu pašu eksemplāru, lai skatītu to vienmēr no jauna, vienalga, cik daudz laika būtu aiztecējis kopš brīža, kad redzējām to pirmo reizi. Kāpēc gan lai es neaizsteigtos notikumiem priekšā un tepat nepastāstītu, ka vēlāk nelikos mierā, līdz ieguvu lielisku šās gravīras novilkumu?

1775. gada 1G. jūnijā^50 (šis ir pirmais datums, kas man precīzi atzīmēts) mēs devāmies grūtā pārgājienā, pārvarēdami klinšainas, mežonīgas augstienes, kas bija pilnīgi neapdzīvotas un tuksnesīgas. Vakarā, bez ceturkšņa astoņos, bijām nonākuši iepretī Svices Hakeniem — divām kalnu virsotnēm, kas blakus viena otrai vareni slējās augšup. Šeit savā ceļā pirmo reizi redzējām sniegu, un robotajās klinšu smailēs tas bija saglabājies vēl kopš /iemās. Nepārredzamās aizas, kurās mums vajadzēja notapt, aizsedza vecs, drūms un biedigs egļu mežs. īsu brīdi atpūtušies, mēs veikli un nebēdnīgi traucāmies lejup pa \!avo taku, lēkdami no klints uz klinti, no viena līdzenāka laukumiņa uz otru, un pulksten desmitos nonācām Svīcē. Bijām noguruši un tai pašā laikā moži, nomocījušies un arī priecīgi satraukti; alkaini dzesējām milzīgās slāpes, un mūsu jūsmīgais noskaņojums vēl pastiprinājās. Pamēģiniet iztēloties jauno cilvēku, kas apmēram pirms diviem gadiem bija sarakstījis «Verteru», un viņa draugu, kurš bija jaunāks un ar sajūsmu tika lasījis šo savdabīgo darbu jau manuskriptā, — ka viņi abi gluži negaidīti un necerēti bija nonākuši gandrīz pirmatnējos apstākļos un tagad aizrautīgi sarunājās, pieminēdami bijušās kaislības un arvien no jauna atgriezdamies pie pašreizējām, kā viņi kaldināja nereālus plānus, tīksmīgi lidinādamies fantāzijas sfērās, — tad jūsu priekšstats apmēram atbildīs tam noskaņojumam, kuru es nespētu attēlot, ja savā dienasgrāmata nebūtu atradis šādu ierakstu: «Smiekli un līksmība ilga līdz pat pusnaktij.»

Septiņpadsmitā jūnija rītā mēs Svīces Hakenu virsotnes ieraudzījām pa savas istabas logu. Gar šim milzīgajam, neregulārajām dabiskajām piramīdām augšup cēlās mākonis aiz makoņa. Vienos pēcpusdienā atstājām Svīci un devāmies uz Rigi; pulksten divos atradāmies uz Lauer-eas ezera, kas brīnišķīgi zaigoja saules staros. Mēs baudījām milzīgo svētlaimi un nekā visapkārt neredzējām. Laivu airēja divas dūšīgas meičas — bija patīkami viņās noskatīties, un mēs ļāvām viņām to darīt. Tad piestājām pie salas, kur, kā stāsta, senāk esot dzīvojis varmācīgs kungs; lai nu ar šo kungu būtu kā būdams, bet tagad drupās ir uzcelta kāda vientuļnieka būdiņa.

Mēs uzkāpām Rigi kalnā; pusastoņos jau stāvējām sniegā pie svētās dievmātes tēla, pēc tam garām baznīci-ņai un klosterim devāmies uz viesnīcu «Pie vērša».

Svētdien, astoņpadsmitajā jūnijā, agri no rīta zīmēju baznīciņu, raugoties pa viesnīcas logu. Divpadsmitos gājām uz auksto avotu jeb «Triju māsu avotu». Ceturksni pēc diviem bijām uzkāpuši kalna virsotnē: mēs atradāmies mākoņos, un šoreiz tas bija divkārt nepatīkami — pirmkārt jau tāpēc, ka mākoņi aizsedza skatu, un, otrkārt, no tiem lejup lija migla un mūs samērcēja. Taču, kad tie vietumis sadalījās un mēs, viļņojošajā ietvarā ieskautu.

ieraudzījām skaidru, brīnišķīgu, saules apspidēfu pasauli, kas mūsu acīm pavērās mainīgās ainās, tad vairs nenožēlojām, ka ta gadījies; tas bija neredzēts un nekad vairs neatkārtojams skats, un mēs vēl ilgi palikām savā diezgan neērtajā pozīcijā, lai caur kustīgo mākoņu blāķu plaisām un spraugām ieraudzītu mazu, saules apspīdētu zemes stūrīti, šauru krasta strēmeli vai ezera līcīti.

Astoņos vakarā atkal atgriezāmies savā viesnīcā un tur mielojamies ar ceptām zivīm, olām un diezgan ciešamu vīnu.

Kad sāka krēslot un pamazām iestājās nakts, ausis uztvēra noslēpumaini saskanīgas skaņas: zvanīšanu baznīcas tornī, avota irdzoņu, mainīgo vēsmu žūžas, mežraga pūtienus tāluma, — tie bija svētīgi, nomierinoši, ieaijājoši brīži.

Deviņpadsmitajā datumā agri no rīta — pusseptiņos — vispirms devāmies augšup kalnos, bet vēlāk kāpām atkal lejup un gājām uz Ficnavu pie Vaidstetu ezera; no turienes pa ūdensceļu braucām uz Gerzavu. Pusdienas laikā apmetāmies viesnīcā pie ezera. Ap pulksten diviem atradāmies iepretī Gritli kalnam, kur zvērestu deva trīs Telli^51, pēc tam uzkāpām plakankalnē, kur krastā izlēca varonis^52 un kur leģenda par viņa dzīvi un darbiem iemūžināta glezna. Trijos bijām Flielenā, kur viņš sēdās laivā, un četros Altdorfā, kur viņš šāva ābolā.

Sekojot šim poētiskajam pavedienam, mēs diezgan labi varam izlīkumot caur labirintu, ko veido klinšu sienas, kas krauji sniedzas lejup lidz pat ūdenim un nespēj mums neko pastāstīt. Sīs nesatricināmās milzenes tur stāv tik mierīgi kā teātra kulises. Laime vai nelaime, prieks vai bēdas skar tikai personas, kuru vārdi šodien minēti afišā.

Tamlīdzīgas pārdomas šos jaunekļus toreiz gan nemaz nenodarbināja; nesenās pagātnes notikumus viņi bija izmetuši no prāta, un nākotne viņu priekšā pletās tikpat brīnumaina un neizzināma kā kalni, kuriem pretī viņi tiecās.

Divdesmitajā jūnijā nonācām Amštegā, kur mums pasniedza ļoti garšīgas ceptas zivis. 5ajā jau pietiekami mežonīgajā priekškalnē, kur Reisa brāžas no stāvu klinšu aizām un aizpludina aukstos sniega ūdeņus pāri tīro oļu sanesām, es vairs nevarēju noturēties, neizmantojis senilgoto izdevību un neizpeldējies šalcošajos vi|ņos.

Trijos mēs devāmies tālāk; mums pa priekšu rindā soļoja nastu nesēji zirgi, mēs aiz tiem pārgājām pāri platam sniega sablīvējumam un tikai vēlāk uzzinājām, ka zem tā bijis tukšums. Tur ziemas sniegs bija sagulis kalnu aizā, kurai citkārt vajadzēja iet apkart, un tādējādi izveidojis laisnāku un īsāku ceļu. Lejā cauri plūstošais ūdens pamazam bija sniegu izdobis un maigais vasaras gaiss arvien vairāk salaidinājis izveidoto velvi, tā ka tagad tā dabiski savienoja abas aizas malas gluži kā plats tilta loks. Mēs šo apbrīnojamo dabas veidojumu aplūkojām paši savām acīm, kad pagājām mazliet uz augšu un pēc tam riskējām un nokāpām lejā, kur aiza bija drusku platāka.

Kad kāpām arvien augstāk un augstāk, egļu meži palika dziļi leja un cauri tiem laiku pa laikam bija samanāma putojoša Reisa.

Pusastoņos sasniedzām Vāzenu; lai varētu spirdzināties ar sarkano, tumīgo, skābo Lombardijas vīnu, mums vispirms vajadzēja pieliet tam ūdeni un pielikt krietni daudz cukura, kas palīdzēja kompensēt to, ko daba turienes vīnogām noskaudusi. Viesnīcnieks mums rādija skaistus kristālus, taču šādas dabas studijas man toreiz bija vēl tik tālas, ka es nemaz nepūlējos sevi apgrūtināt un par Ietu naudu nopirkt šos kalnu veidojumus.

Divdesmit pirmajā datuma pusseptiņos kāpām atkal tālāk augšup; klintis kļuva arvien varenakas un baismakas un ceļš līdz Velna akmenim un lidz vietai, kur paveras ^.kals uz Velna tiltu, arvien grūtāks. Mans draugs vēlējās tur atpūsties un mudināja mani, lai es zīmējot krāšņos skatus. Kontūras man padevās gluži labi, bet nepratu neko nedz izcelt, nedz ari atbīdīt dibenplanā — šādu objektu attēlošanai mana mākslas valoda bija nepietiekama. Tad ar pūlēm devāmies tālāk; apkārtne kļuva arvien mežonīgāka, plakankalnes nomainīja kalni un ieplakas — bezdibeņi. Tā pavadonis aizveda mani līdz Urzercnas alai, kurai es izgāju cauri diezgan saīdzis, jo līdz šim bijām skatījuši lieliskas ainavas, bet tur bija tikai tumsa vien.

Laikam gan tomēr viltīgais ceļvedis bija jau iepriekš paredzējis, cik priecīgi pārsteigts jutīšos, kad iziešu no alas. Mazliet pierimusī upe te jauki aizlocījās pa lēzenu ieleju, kas gan bija kalnu ieskauta, tomēr diezgan plaša un, kā šķita, aicinat aicināja apmesties tur uz dzīvi. Aiz tīri uzkoptā Urzcrenas ciemata un baznīcas, kuri atradās mums iepretī tādā pašā augstuma kā mēs, pacēlās egļu

mežiņš, ko iedzīvotāji rūpīgi saudzēja, jo tas aizsargāja savā pakājē mītošos ļaudis no sniega lavīnām. Ielejas zaļās pļavas gar upmalu rotāja pazemi vītoli, un ceļotājā acis šeit priecēja sen neredzēta augu valsts. Miis apņēma liels miers; ejot pa lēzenajām takām, spēki atgriezās, un mans ceļabiedrs ne mazums lepojās, ka tik labi pratis sagādat man pārsteigumu.

Kalnu ganībās bija dabūjams slavenais Urzerenas siers, un jūsmīgie jaunekļi labprat nogaršoja arī tīri ciešamo vīnu, lai savu labo noskaņojumu padarītu vēl lieliskāku un piešķirtu savām iecerēm fantastisku vērienu.

Divdesmit otrajā datumā pulksten pusčetros mēs atstājām savu mītni un no līdzenās Urzerenas ielejas devāmies tālāk uz akmeņaino Livinas ieleju. No auglības te vairs nebija ne vēsts: gan kailo, gan arī sūnām apaugušo klinšu virsotnes bija klātas ar sniegu, pūta brāzmains vējš, dzīdams mākoņus garam, ar troksni gāzās lejup ūdenskritumi, un vientulīgajā augstienē, kur nebija redzami nedz šurp nākoši, nedz projām ejoši ceļotāji, mūsu ausīs skanēja vienīgi vēl nastu nesēju zirgu zvaniņu šķindoņa. Šeit nebija grūti iztēloties, ka aizās ir pūķu midzeņi. Tomēr mūsu prāts kļuva līksms un pacilāts, kad ieraudzījām brīnum skaistu ūdenskritumu, kas bija kā radīts, lai to attēlotu gleznā: tā bezgala daudzveidīgās pakāpes radīja grandiozu iespaidu, un tieši šajā gadalaikā ūdens pieplūda pārpārēm, jo kalnos kusa sniegs, bet mākoņi brīžam aizēnoja, brīžam atsedza mirgojošo ūdens virsmu, un mēs labu laiku stāvējām kā pienagloti un vērojām brīnišķīgo skatu.

Beigu beigās nonācām pie maziem miglas ezeriem, kā man tos gribētos nosaukt, jo tos tik tikko varēja atšķirt no mitruma piesātinātā gaisa. Drīz vien no biezās miglas blīvas iznira kāda ēka — tā bija ceļinieku apmetne, un mēs jutāmies ļoti apmierināti, ka varējām patverties zem šīs viesmīlīgās mājas jumta.

Deviņpadsmitā grāmata

Izdzirdusi rejam sunīti, kas skrēja mums pretī, durvju priekšā iznāca un laipni mūs sagaidīja paveca, bet moža sieviete. Viņa lūdza atvainot, ka pātera kunga neesot mājās — viņš esot aizbraucis uz Milānu, taču šovakar varot

KaidU viņu atgriežamies; tad, neko daudz vairs nerunādama, viņa sāka rūpēties, iai mums būtu ērti un nekā ne-Irūktu. Ierādīja siltu, plašu istabu, galdā uzlika maizi, sieru un diezgan labu vīnu un turklāt apsolīja krietnas vakariņas. Tad mēs atkal pārrunājām, kādi pārsteigumi mums šai dienā gadījušies, un mans draugs nevarēja vien nopriecāties, ka viss tik labi izdevies un aizvadīta diena, kurā gūtie iespaidi nav pilnīgi attēlojami nedz dzejā, nedz prozā.

Vēlā krēslas stundā beidzot pārnāca pāters; viņš bija stalts vīrs; paturēdams cienīgu stāju, viņš laipni un vēlīgi sasveicinājās ar viesiem un tad nedaudzos vārdos lūdza virēju but pret mums gādīgai un uzmanīgai. Mēs nespējām neizteikt apbrīnu par to, ka viņš vēlējies aizvadīt mūžu te augšā, pilnīgi tuksnesīgā vietā, tālu no jebkādas sabiedrības, taču pāters apgalvoja, ka sabiedrības viņam nekad netrūkstot un mēs jau arī esot atnākuši, lai iepriecinātu viņu ar savu apciemojumu. Ļoti dzīvi noritot preču apmaiņa starp Itāliju un Vāciju. Sūtījumi tiekot pārvadāti nepārtraukti, un tādēļ viņam esot saskare ar ievērojamākajiem tirdzniecības namiem. Bieži viņš dodoties lejup uz Milānu, dažkārt — uz Lucernu, taču kantori, kuru pārziņā esot pasta pārvadājumi pa šo galveno ceļu, nereti no turienes sūtot pie viņa savus jaunos darbiniekus, lai tie šeit augšā, kalnu pārejā, iepazītos ar visādiem apstākļiem un varbūtībām, kas attiecas uz pasta iestāžu darbu.

Vakars pagāja dažādās sarunās, un naktī mēs mierīgi gulējām savās paīsajās, pie sienas piestiprinātajās guļvietās, kas vairāk atgādināja plauktus nekā gultas.

Es piecēlos agri un drīz vien nonācu šaurā telpā, kas gan atradās zem klajas debess, bet no visām pusēm bija augstu virsotņu iejozta. Biju apsēdies netālu no takas, kas veda uz Itāliju, un, kā jau mēdz darīt diletanti, zīmēju to, ko nevajadzēja zīmēt un no kā nevarēja iznākt labs attēls: tuvāko kalnu virsotnes, kuru nogāzēs kusa sniegs un rindām stiepās gan baltas vagas, gan melni izciļņi. Tomēr šī neauglīgā nodarbība man palīdzēja redzēto ainavu neizdzēšami saglabāt atmiņā.

Tad pie manis braši pienāca ceļabiedrs un vaicāja:

— Ko tu saki par to, ko mums vakar Vakarā stāstīja r ūsu dievticīgais saimnieks? Vai tev tāpat kā man nav radusies vēlēšanās pamest šo pūķu virsotni un doties uz tam brīnišķīgajām vietām? Ceļojumam lejup pa šīm aizām jābūt lieliskam un vieglam, un kāds mums būs prieks, kad pie Bellinconas pavērsies plašais skals uz apkārtni! Es skaidri redzu savā acu priekšā salas lielajā ezerā, par kurām runāja pāters. Kopš Keislera ceļojumiem^53 tik daudz par to ir dzirdēts, tik daudzi attēli skatīti! ka nespēju vairs turēties pretī kārdinājumam. Vai tev nav tāpat ap sirdi? — viņš turpināja. — Tu sēdi tieši istajā vietā; es jau reiz šeit stāvēju, taču man pietrūka drosmes traukties lejup. Ej tūlīt prom un gaidi mani Airolo, es tev sekošu kopā ar pavadoni, kad būšu atvadījies no laipnā pātera un samaksājis par visu.

— Pilnīgi bez apdoma kaut ko tādu uzsākt man vis negribētos, — es atbildēju.

— Kas tur daudz, ko domāt! — viņš izsaucās. — Naudas mums ir diezgan, lai nokļūtu līdz Milānai, un gan jau tur kāds atradīsies, kas aizdos, mūsu gadatirgos esmu iepazinies ar dažu labu turienes tirgotāju.

Viņš kļuva vēl uzstājīgāks.

— Ej! — es tad saciju. — Sagatavo visu ceļam, un tad izlemsim, kurp doties.

Man šķiet, ka tādos brīžos cilvēks nejūtas spējīgs kaut ko noteiktu izlemt, bet vairāk pakļaujas iepriekš gūtajiem iespaidiem. Lombardija un Itālija, kas pletās manā priekšā, bija man pilnīgi svešas; Vācija bija pazīstama, mīļa, jauku, sen zināmu iespēju pilna, un es atzīšos, ka tas, kas tik ilgi bija turējis mani savā varā, kas bija piepildījis un vadījis manu dzīvi, ari tagad izrādījās visnepieciešamākais un es neuzdrošinājos iziet laukā no šī loka. Zelta sirsniņa, ko viņa man bija dāvājusi jaukākajos brīžos, joprojām, mīlas sasildīta, karājās man kaklā tai pašā lentītē, kuru viņa man aplika ap kaklu. Es to saņēmu rokā un noskūpstīju, un lai tad šeit būtu pievienots arī dzejolis, kas dzima tai brīdī:

Piemiņlieta, laimes dienu guvums,

Man uz krūtīm mirgo vēl arvienu.

Varbūt stiprāka (ā nekā siržu tuvums?

Vai tā paildzinās mīlas isās dienas?

Bēgu, Liti, no tevis! Bet mīlas maigās saites Sien mani manās gailas Pa svešām zemēm, tālām un tuvām.

Ak, Lili, nav nebūt man vienalga,

Ka zuda laime, ko guvām.

Tā putns, kad pārrāvis valgu.

Kas lo cieši sējis,

Uz mežu trauc, bet valga gals ļauns Iet līdzi kā cietuma kauns.

Un putnam brīvi vairs negūt par algu,

Jo kādam tas piederējis.

Es ātri piecēlos un atgaju nost no kraujās vietas, lai draugs, traukdamies šurp kopā ar pavadoni, kas nesa uz muguras mūsu mantas, nciegāztu mani bezdibeni. Es art atsveicinājos no dievbijīgā patera un, ne vārda neteicis, saku iet prom pa to pašu taku, pa kuru bijām atnākuši. Draugs man sekoja vilcinādamies un, lai gan viņš mani mīlēja un bija man ļoti pieķēries, kādu laiku soļoja gabalu iepakaļ, bet tad mēs atkal satikāmies pie jau pieminētā brinum skaistā ūdenskrituma, nolēmām turēties kopā un nospriedām, ka pieņemtais lēmums galu galā bijis pareizs un svētīgs mums abiem.

Par mūsu atceļu es pastāstīšu vienigi tik daudz, ka sniega tilts, kuram mēs kopā ar smagajiem nesamiem apkrauto pavadoni vēl pirms dažām dienām mierīgi bijām pārgājuši pāri, tagad bija pilnīgi sabrucis; ta kā nu vajadzēja iet ar likumu cauri atsegtajai aizai, tad mums bija izdevība aplūkot un apbrīnot šī kolosāla dabas veidojuma drupas.

Manam draugam tomēr vēl sāpēja sirds par nenotikušo ceļojumu uz Itāliju; viņš acīmredzot lo bija iecerējis jau agrāk un aizkustinošā viltibā domājis, ka pārsteigs mani ar savu ierosinājumu tad, kad būs laiks doties turp. Si iemesla pēc mēs atceļā vairs nebijām tik jautri, bet es, mēmi soļodams pa savu taku, cītīgi pūlējos vismaz spilgtākajās un raksturīgākajās detaļās uztvert grandiozās ainas, kas apziņā ar laiku zaudē savu milzīgo apjomu.

Braucienā kļuvām bagātāki ar dažu labu jaunu un atkal atsvaidzinātu iespaidu un domu un pa Firvaldstetu i zi ru, kas atrodas augstu kalnu vidū, nokļuvām līdz Kis-nahtei, tur izkāpām krastā un turpinājām ceļu kājām; aplūkojām Tellu bazmciņu ceļa mala un pieminējām slepus izdarīto slepkavību, ko visa pasaule bija atzinusi par patriotisku varoņdarbu. Tapat rnēs pārbraucām arī pār ('ligas ezeru, kuru tālumā bijām saskatījuši jau no Rigi kalna.

Ko Cngas atceros tikai to, ka viesnīcas istabas logu rūtīs bija iestiprinātas ne visai lielas, bet savā ziņā meistariski darinātas vitrāžas. Tad mūsu ceļš veda cauri Albisai uz Ziltali, kur apciemojām kādu jaunu, pilnīgā vientulībā dzīvojošu hanoverieti fon Lindavu^54; mēs gribējām remdēt ša cilvēka sarūgtinājumu, ko biju viņam sagādājis Cirihē, kad ne visai laipni un delikāti atteicos ņemt viņu līdzi ceļojumā. Patiesībā es viņa jauko, tomēr zināmā mērā apgrūtinošo sabiedrību biju noraidījis mīļā Pasavāna greizsirdīgās draudzības deļ.

Pirms mēs no šīm lieliskajām virsotnēm atkal dodamies lejup pie ezera un uz laipni aicinošo pilsētu, man tomēr būtu vēl šis tas sakams par maniem zīmēšanas un skicē-šanas mēģinājumiem, kuros centos kaut cik atainot apkārtni. Jau bērnībā iegūtais paradums — skatīties uz ainavu kā uz gleznu rosināja mani fiksēt tos dabas skatus, kas atgādināja gleznas, lai tādējādi saglabātu kādu konkrētu piemiņu no aizvadītajiem jaukajiem mirkļiem. Taču agrāk biju vingrinājies zīmēt tikai telpiski ierobežotus priekšmetus, tāpēc šai plašajā pasaulē drīz vien sajutu, ka mana prasme nav pietiekama.

Nepacietība un steiga spieda mani ņemt palīgā pavisam dīvainu līdzekli: kad biju nolūkojis kādu interesantu objektu un ar dažiem vilcieniem vispārīgās līnijās uzskicējis to uz papīra, tad detaļas, kuras ar zīmuli nespēju uztveri un atveidot, turpat blakus aprakstīju vārdiem un tādējādi padarīju šīs ainavas sev tik tuvas, ka jebkura vieta, ko vēlāk vēlējos attēlot dzejā vai stāstā, tūlīt manā acu priekšā atdzīvojās un deva gatavu materiālu.

Atgriezies Cīrihē, es Stolbergus tur vairs nesastapu^05 — dīvainā kārtā viņi bija saīsinājuši savu uzturēšanās laiku Cīrihē.

Vispār jāteic, ka ceļotāji, izrāvušies no mājas šaurības, iedomājas, ka nu viņi nonākuši ne tikai svešā, bet arī brīvā pasaulē, un toreiz šādam pašapmanam varēja noticēt jo vairāk tāpēc, ka policija vēl nekontrolēja pases, nebija jāinaksā muitas nodevas un nepastāvēja citi tamlīdzīgi šķēršļi, kas katru acumirkli atgādina, ka svešumā ir daudz grūtāk un sliktāk nekā mājās.

Pamēģiniet vispirms saprast šo neapjausto tieksmi pēc patiesas brīvības un tuvības dabai, tad jūs jaunajiem ļaudīm nepārmetīsit, ka tieši Šveice viņiem likās īstā vieta, kas ideāli atbilst viņu jauneklīgajai aizrautībai. Gesnera liriskie dzejoļi un brīnum jaukās gravīras taču to vien tikai daudzināja.

Šķiet, ka pašām pirmām kārtām uz tamlīdzīgu poētisku jūsmošanu vedina peldēšanās atklātos ūdeņos. Pa ceļam mums vēl likās, ka šāda nodarbība brīvā dabā ne visai atbilst mūsdienu labā toņa noteikumiem; mēs centāmies no tas atturēties. Taču Šveicē, kur paši savām acīm redzējām, kā ūdens tek, traucas, gažas, saplūst ieplakās un pamazām krājas, līdz top par ezeru, kur mēs sajutām šā ūdens valgmi, nespējām vairs turēties pretī kārdinājumam. Negribu noliegt, ka es pats ari pievienojos biedriem, un mēs visi peldējāmies skaidrajā ezerā, kā mums šķita, pietiekami tālu, lai |audis mūs neieraudzītu. Taču kaili ķermeņi ir tālu saredzami, un, ja kāds mūs arī pamanīja, tad droši vien dusmojās.

Nekā ļauna nedomādami un nesaskatīdami tur neko nosodāmu, jaunekļi staigāja gar ezermalu puskaili kā poētiski avju gani vai arī pavisam kaili ka paganu dievi, taču draugi viņus pamācīja, lai tā nedarot. Viņiem centās ieskaidrot, ka viņi taču neatrodoties civilizācijas neskartā daba, bet gan zemē, kur ļaudis atzinuši par labu un vajadzīgu saglabāt senāku, jau viduslaikos izveidojušos kārtību un paražas. Jaunie ļaudis nebūt nemēģināja to apstrīdēt — it īpaši vēl tāpēc, ka te bija runa par viduslaikiem, kas viņiem šķita tikpat cienījami kā daba. Tāpēc viņi devās prom no ļaužu skatieniem parak pieejamajiem ezeru krastiem un savos pārgājienos pa kalniem atrada tik dzidrus, šalcošus un spirdzinošus ūdeņus, ka jūlija vidus tveicē viņiem šķita neiespējami atteikties no šādas veldzes. Tā nu savos tālajos klaiņojumos viņi nonāca drūmajā ielejā aiz Albisas, kur no kalniem šalkdama gāžas Zilas upe, kas lejpus Gribēs ietek Limmatā. Tā ka viņi atradās tālu no ļaužu mājokļiem un pat no visām iemītajam takām, tad domāja, ka te var novilkt drēbes un droši mesties putojošajā straumē; tas gan nenotika bez klaigāšanas un mežonīgiem sajūsmas saucieniem, kuri izlauzās no viņu krūtīm, gan saskaroties ar auksto ūdeni, gan ari aiz labsajūtas, turklāt jaunekļi uz drūmo, mežiem apaugušo klinšu fona šādā veidā centās radīt idillisku ainu.

Vai nu tomēr viņiem bija sekojuši naidīgi noskaņoti ļaudis, vai arī viņi ar savu poētisko kņadu bija šai vientuļajā apvidū paši sev atsaukuši ienaidniekus — nav droši pasakāms. Skaidrs bija tikai tas, ka no klusā krūmāja pretējā, augstajā nogāzē uz viņiem sāka birt akmeņu krusa; vai tos meta daži vai arī vairāki cilvēki, gadījuma pēc vai ar noļuku, tas nebija pasakāms, taču viņiem šķita prātīgāk atstat vilinošo veldzes avotu un meklēt savas drānas.

Ar akmeni nevienam nebija trāpīts, nācās ciest tikai morālas dabas zaudējumus, kas izpaudās pārsteiguma un sapīkumā, taču viņi bija jautri puiši un šo starpgadījumu ilgi prata nepaturēja.

Toties Lafateram šis notikums sagādāja lielas nepatikšanas; viņam pārmeta, ka viņš šos bezkauņas laipni uzņēmis, devies kopīgos izbraukumos un visādā ziņā izturējies pret tiem labvēlīgi, kaut gan tie ar savu mežonigo, neapvaldīto, kristīga cilvēka necienīgo, pat pagānisko izturēšanos izraisījuši šai tikumīgajā, kārtīgajā zemē tādu skandālu.

Mums draudzīgais garīdznieks tomēr labi prata nomierināt satrauktus prātus un arī šoreiz piereindināja sašutumu; kad aizbrauca abi mani biedri, kuri ceļa traucās tik ātri kā meteori, un mēs atkal atgriezāmies Cīrihē, par šo notikumu neviens vairs nerunāja.

Vertera ceļojumu apraksta fragmenta^56, kas tagad atkal ir iespiests manu kopoto rakstu sešpadsmitajā sējumā, esmu mēģinājis attēlot pretrunas, kādas pastāv starp šveiciešu teicamo kārtību, ka arī- likumā paredzētajiem ierobežojumiem un šādu jauneklīgas jūsmas izraisītu tieksmi pēc brīvas dzīves pie dabas krūts. Tomēr visu, ko dzejnieks bez kāda īpaša nolūka attēlo, ļaudis vienmēr mēdz uztvert ka noteiktu pārliecību un didaktisku nopēlumu, un šī paša iemesla pēc arī šveicieši bija visai nemiera ar manu fragmentu, tāpēc es atteicos no iecerētā turpinājuma, kam vajadzēja attēlot Vertera dzīvi līdz tam laikam, kad sākas viņa ciešanas, un kas cilvēku dvēseļu pazinējiem Initu gaidīta gramata.

Atgriezies Cīrihē, es gandrīz visu savu laiku veltīju Lafateram, kura viesmīlīgajā māja uzturējos. Fizionomika ar visu savu pievilcību un nepievilcību arvien smagāk uzgūla ša krietna vīra pleciem. Cik nu apstākļi atļāva, mēs visu pamatīgi apspriedām, un es viņam apsoiiju, ka pēc atgriešanās mājas piedalīšos šai darbā tāpat kā līdz šim.

Uz to mani pamudināja jauniešiem piemītošā pilnīgā paļāvība uz savu ātro uztveres spēju un vēl vairāk rakstura plastiskuma apziņa, jo patiesība veids, ka Lafaters analizēja sejas, bija svešs manai būtībai. Iespaids, kādu cilvēks atstaja uz mani pirmajā sastapšanās reizē, zināmā mērā noteica ari manu attieksmi pret viņu, lai gan man piemītošā labvēlība pret visiem un piedevām vēl jaunatnei raksturīgā vieglprātība vienmēr guva virsroku un lika man raudzīties uz aplūkojamiem objektiem it kā caur miglas plīvuru.

Lafateram piemita liels gara spēks, viņa tuvumā nebija iespējams pretoties viņa stiprajai ietekmei, un tā nu man nekas cits neatlika kā cilvēka pieri un degunu, acis un muti aplūkot atsevišķi un lauzīt galvu par to savstarpējām attiecībām un sakarībām. Lafaters ar savu gaišredzīgo skatienu to darīja nepieciešamības pēc, lai atskaitītos pats sev par to, ko tik skaidri redzējis, turpretī, kad es kādu klātesošu cilvēku mēģināju analizēt pa sastāvdaļām un tādā veidā izdibināt viņa morālās īpašības, man vienmēr likās, ka nodarbojos ar blēdībām un izspiegošanu. Man labāk tikās vērot ļaužu runas veidu, ar ko viņi paši sevi pilnīgi atklāja. Negribu tomēr noliegt, ka Lafatera tuvumā man bija mazliet baismi: tā kā viņš ar fizionomi-kas paņēmieniem bija izpētījis mūsu rakstura īpašības, tad sarunās kļuva noteicējs pār mūsu domām, kuras viņš, asprātīgi novirzīdams sarunu te uz vienu, te otru pusi, varēja atminēt visai viegli.

Kas pietiekami spēcīgi izjūt sevī iemiesotu sintēzi, tam īstenībā ir tiesības analizēt, jo ar ārējo detaļu palīdzību viņš pārbauda un leģitimē savu iekšējo veselumu. Minēšu tikai vienu piemēru, lai parādītu, kā šai ziņā izturējās Lafaters.

Svētdienās pēc sprediķa viņam, kā jau garīdzniekam, vajadzēja katram aizejošajam baznīcēnam pastiept pretī samta upurtrauku ar īso kātu, dot tam savu svētību un saņemt ziedojumu. Tad nu viņš, piemēram, kādu svētdienu noteica pats sev, ka nedrīkst skatīties uz šiem cilvēkiem, bet jāvēro tikai viņu rokas un jāanalizē to forma. Viņa vērīgajam skatienam nepalika nepamanīts ne tikai pirkstu veidojums, bet arī to izteiksme ziedojuma iemešanas brīdī, un viņš man par to varēja daudz pastāstīt. Man šādas sarunas bija ārkārtīgi pamācošas un rosinošas, jo es taču arī gatavojos kļūt par cilvēku raksturu attēlotāju.

Ari vienā otrā savas dzīves vēlākajā periodā domās kāvējos pie šā cilvēka, kurš to personu vidū, ar kurām man bijušas sevišķi ciešas un draudzīgas attiecības, piederēja pie visizcilākajām. Tāpēc ari tālākie izteikumi par viņu ir uzrakstīti dažados laikposmos. Tā kā mūsu centieni bija gluži pretēji, tad pamazām arvien vairāk atsvešinājāmies, taču es nevēlējos, ka mans priekšstats par šo lielisko cilvēku izbālētu. Es vairākkārt tiecos atsaukt atmiņā viņa tēlu, un tā šīs pierakstu lapiņas radās neatkarīgi cita no citas; varbūt tajās šis tas atkārtojas, taču pretrunas tur, cerams, nebūs atrodamas.

Lafatcrs patiesībā bija pavisam reālistiski domājošs cilvēks un ideālo saskatīja tikai morāles sfērā; ja to paturam prātā, tad visdrīzāk tiksim skaidrībā par šā neikdienišķa un savdabīgā cilvēka būtību.

Viņa «Ielūkošanās mūžībā»57 attēlo viņpasaules dzīvi, kas īstenībā ir šāszemes dzīves turpinājums, tikai apstākļi tur vieglāki par tiem, kādos mums jāmīt šeit. Viņa «Fizio-nomika» balstās uz pārliecību, ka mūsu jutekliskais veidols pilnīgi saskan ar garīgo, dod par to skaidru priekšstatu un pat iemieso to.

Ar mākslās ideāliem viņš nespēja viegli aizrauties, jo ar aso skatienu pārāk skaidri saredzēja, ka šādi tēli nav tuvināmi fiziskajai dzīvei, tāpēc domāja, ka to īstā vieta ir teiksmu vai pat ķēmīgu rēgu pasaulē. Neremdināmā vēlēšanās padarīt ideālo par reālu sagādāja viņam sapņotāja slavu, kaut gan Lafatcrs pats bija pārliecināts, ka neviens netiecas pēc reālā vairāk kā viņš; tāpēc arī viņš nekad nespēja atklat kļūdas savā domāšanā un rīcībā.

Grūti būtu atrodams cilvēks, kas tiektos iegūt atzinību vēl dedzīgāk nekā Lafatcrs, un galvenokārt tieši tāpēc viņš bija visai piemērots skolotāja misijai; kaut arī viņš pūlējās izkopt ļaužu jūtas un tikumus, šis tomēr vēl nebūt nebija viņa centienu galamērķis.

Visvairāk viņu nodarbināja īstenībai atbilstoša Kristus tēla radīšana, un ar to arī izskaidrojama visa šī gandrīz bezprātīgā noņemšanās ar bezgala daudzajiem pasūtījumiem, kuros viņš prasīja izgatavot, nokopēt, atveidot citu pēc cita Kristus attēlus, taču neviens no tiem viņu, protams, neapmierināja.

Viņa raksti jau tagad ir grūti lasāmi, jo nav viegli saprast, ko īsti autors grib. Neviens nav tik daudz rakstījis par savu laiku un savam laikam kā viņš; viņa raksti ir īstenas dienas avīzes, kuru vistiešākais izskaidrojums meklējams sava laika vēsturē; tie ir sarakstīti noteiktā laikposmā lietotā žargonā, kas labi jāpazist, lai spētu šos rakstus taisnīgi novērtēt, citādi prātīgam lasītājam liksies, ka vietumis tas ir pavisam traks un bezgaumīgs savārstījums, un šādi pārmetumi autoram jau diezgan daudz izteikti gan viņa dzīves laikā, gan arī vēlāk.

Tā, piemēram, ar savu tieksmi uz dramatizēšanu, kas izpaudās tādējādi, ka viss tika attēlots tikai šādā formā un neviena cita forma netika atzīta, mēs viņam pavisam bijām sajaukuši galvu, un viņš uz šās ierosmes pamata darbā «Poncijs Pilāts»58 enerģiski centās pierādīt, ka pasaulē neesot dramatiskāka darba par bībeli un it īpaši Kristus ciešanu stāstu varot nosaukt par vislabāko no visām drāmām.

Šajā grāmatas nodaļā un pat visā šajā darbā Lafaters stipri atgādina pāteru Ābrahamu no Santaklāras^59, un tamlīdzīgu manieri neizbēgami piesavināsies ikviens gudrs cilvēks, kas gribēs iedarboties uz savu laiku pašreizējā momentā. Viņam ir jāpārzina tobrīd valdošās tieksmes un kaislības, valoda un terminoloģija un jāprot tās izlietot saviem mērķiem, lai tādējādi tuvinātos daudzajiem lasītājiem, kurus grib ietekmēt un saistīt.

Ta kā Lafaters uztvēra Kristu taisni tādu, kāds tas attēlots svētajos rakstos un dažu bībeles izskaidrotāju apcerējumos, tad šis priekšstats viņam vistiešākajā veidā noderēja sevis pilnveidošanai; viņš tik ilgi centās ideāli iemiesot sevī šī dievišķīgā cilvēka īpašības, ka beigu beigās patiesi saplūda ar to vienā būtnē, savienojās tik cieši, ka pilnīgi varēja iztēloties sevi par pašu Kristu.

Lafatcra ticība, kas balstījās uz ārkārtīgi burtisku bībeles izpratni, bija iedvesusi viņam ciešu pārliecību, ka arī šodien tikpat labi var darīt brīnumus kā senajos laikos, un, tā kā viņam jau agrākajos gados nopietnos un steidzamos gadījumos visai labi bija izdevies ar dedzīgām un kvēlām lūgšanām panākt labvēlīgu apstākļu pavērsienu un izglābt ļaudis no nelaimes, tad nekādi auksti prāta apsvērumi nespēja sašķobīt šo pārliecību. Lolodams domu par pilnvērtīgu cilvēci, kam Kristus atnesis atpestīšanu un mūžīgu dzīvošanu svētlaimē, bet vienlaikus arī pazīdams daudzveidīgās gara un sirds prasības, neremdējamo tieksmi pēc zināšanām, pats izjuzdams vēlēšanos saplūst ar bezgalību, uz ko mūs pat jutekliski aicina zvaigžņotā debess, Lafaters sarakstīja savu «lelūkošanos mūžība» kas gan vairumam viņa laikabiedru likās visai dīvaina.

Parakas par visiem šiem centieniem, visām vēlmēm un visiem pasākumiem tomēr bija ģeniālas fizionomiķa spējas, ar kuram daba bija viņu apveltījusi. Tapat kā pārbaudes akmens ar savu melno un gludo virsmu vislabāk spēj parādīt atsevišķu metālu atšķirības, tā arī Lafaters ar sava sirdī ieslēgto tīro priekšstatu par cilvēci un ar asajām un reizē arī smalkajām novērošanas spējām, kuras viņš, dabiskas dziņas mudināts, vispirms lika lietā tikai virspusīgi un nejauši, bet vēlāk pārdomāti, apzināti un regulāri, bija sevišķi piemērots, lai nodarbotos ar atsevišķiem cilvēkiem piemītošu īpatnību novērošanu, iepazīšanu, šķirošanu un aprakstīšanu.

Mums šķiet, ka ikvienam talantam, kas balstās uz spilgtām dabas dotībām, piemīt kaut kas maģisks, jo mēs nespējam izprast nedz pašu šo talantu, nedz ari tā ietekmi. Un patiesi — Lafatera spēja ārkārtīgi dziļi ielūkoties atsevišķos cilvēkos bija neaptverama, nevarējām vien nobrīnīties, klausīdamies viņā, kad draugu pulkā runājām par vienu vai otru paziņu, un dzīvot viņa tuvumā bija pat bail, jo viņš skaidri saskatīja tās robežas, kuras dabai iabpa-licis ieslēgt mūs, indivīdus.

Ikviens domā, ka var citiem uzticēt to, kas pieder pašam, un ta ari Lafaters savas lielas dabas dāvanas negribēja izlietot tikai viens pats, bet centās tās atrast un atmodināt arī citos cilvēkos un pat padarīt tas par pūļa īpašumu. Droši vien vēl viens otrs atceras, cik miglaini un ļaunprātīgi daudzreiz tika izskaidrota viņa neparasta mā-cība, cik bieži tā noderēja par objektu muļķīgiem jokiem un nekrietnām zobgalībām, un nevar teikt, ka pats ievērojamais šīs mācības radītājs te būtu gluži bez vainas. Viņa iekšējā pasaulē valdošā saskaņa pamatojās uz augsti attīstītu tikumību, tomēr ārēju saskaņu viņš nekādi nespēja panākt, lai cik ļoti ari pūlējās, jo viņam nebija nedz ievirzes uz filozofisku domāšanu, nedz ari māksliniecisku talantu.

Viņš nebija nedz domātājs, nedz dzejnieks un pat ne orators šī vārda tiešajā nozīmē. Nekādā ziņā viņš nespēja uzsākt kādu darbu pēc noteiktas metodes, viņš droši uztvēra atsevišķo atsevišķi un bezbailīgi rindoja šos atsevišķos elementus blakus citu citam. Lielais darbs fizionomi-kas laukā ir tam spilgts piemērs un apliecinājums. Lafa-terā pašā priekšstats par tikumisku un juteklisku cilvēku gan laikam bija saplūdis vienā veselumā, bet ārpus sevis viņš šo priekšstatu neprata radīt un lietoja to tikai attiek-srnē pret atsevišķo gluži tāpat, kā viņš atsevišķo bija uztvēris dzīvē.

Minētais darbs mums diemžēl parāda, ka ar tik asu prātu apveltīts cilvēks taustās kā pa tumsu visparastākajā dzīves pieredzē, aicina palīgā visus tolaik dzīvojošos māksliniekus un netalantīgos diletantus, izdod neticami lielu naudu par zīmējumiem un gravīrām, kur cilvēku raksturs nav uztverts, un pēc tam savā grāmatā skaidro, ka dažas ilustrācijas lielākā, bet citas atkal mazākā mērā ir neizdevušās, neraksturīgas un nederīgas. Tādējādi gan Lafa-ters attīstīja pats savas un citu cilvēku spriešanas spējas, tomēr tas arī parāda, ka viņš vairāk tiecās faktus uzkrāt nekā tos sistematizēt un izgaismot. Tieši tāpēc viņš ari nekad nespēja izstrādāt secinājumus, kaut gan es viņam to vairākkārt neatlaidīgi lūdzu. Visu, ko viņš vēlāk itin ka vispārinājumu veida stāstīja saviem draugiem, es par īstiem secinājumiem neatzinu, jo tas bija tikai atsevišķu līniju un vaibstu, pat kārpu un dzimumzīmju apkopojums, kas, viņaprāt, it kā pauda zināmas tikumiskas, bet biežāk gan netikumiskas īpašības. Dažas viņa piezīmes iedvesa taisni šausmas, un visam trūka jebkādas sistēmas, fakti bija savirknēti, ka pagadās, juku jukām, nekur nebija atrodams kāds instruktīvs norādījums vai atsaukšanās uz iepriekš apgalvoto. Viņa pārējos rakstos bija tikpat maz. literatūras metodes un mākslinieciskas izjūtas, taču tajos vienmēr bija jūtama spēcīga un kaislīga autora domāšanas un vēlmju izpausme, un lo, ko šie raksti nespēja sniegt kopumā, arvien kompensēja sirsnīgās, asprātīgi uzrakstītās detaļas.

Šķiet, ka šeit īsti būs vietā vēl dažas pārdomas, kas attiecas uz tā laika apstākļiem.

Neviens negrib atzīt cita pārākumu, kamēr vien spēj to kaut kādi noliegt. Dažādas dabas dotas spējas ir visma-zāk noliedzamas, tomēr pēc tā laika valodas tradīcijām vārdu «ģēnijs» varēja lietot, tikai runājot par dzejnieku. Bet te uzreiz likās, ka pasaule kļuvusi gluži citāda: ģenialitāte tika prasīta no ārsta, karavadoņa, valstsvīra un drīz vien no visiem cilvēkiem, kuri vēlējās izvirzīties teorijas vai prakses laukā. Pirmais šīs prasības bija izteicis Cim-mermanis. Lafateram savā «Fizionornikā» katrā ziņā vajadzēja sniegi dažādu garīgu spēju vispārēju klasifikāciju; vārds «ģēnijs» kļuva par valdošu lozungu, un, tā kā to tik bieži skandināja, tad ļaudis iedomājās, ka tas, ko šim vārdam vajadzētu nozīmēt, jau visur ir sastopams. Ikvienam bija tiesības prasīt ģenialitāti no citiem, tāpēc katrs beigu beigās sāka ticēt, ka tā piemīt arī viņam pašam. Vēl ne tuvu nebija pienācis laiks, kad varēja formulēt atziņu, ka ģēnijs ir tāds cilvēkam piemītošs spēks, kas ar savu rīcību un darbiem spēj radīt likumus un regulas. Tolaik ģēnijs sevi tiecās paradīt, tikai nepakļaujoties valdošajiem likumiem, noliedzot tradicionālās regulas, un paziņoja, ka viņš neatzīst nekādas robežas. Tāpēc ari bija viegli tēlot ģēniju, un ir pilnīgi saprotams, ka šā vārda lietošana nevietā gan vārdos, gan darbos radīja visos kārtīgos cilvēkos sašutumu un vēlēšanos protestēt pret šādu bezjēdzību.

da cilvēks traucās prom plašajā pasaulē, lāgā nezinādams, kurp un kāpēc dodas, tad to sauca par ģēnija ceļojumu, un, ja kāds izstrādāja aplamību, kam nebija noteikta mērķa un kas nedeva nekāda labuma, tad to sauca par ģeniālu joku. Gados jaunāki aizrautīgi un bieži vien patiešām apdāvināti ļaudis zaudēja katru mēra izjūtu; vecākie — saprātīgi, bet, iespējams, netalantīgi un ar asu prātu neapveltīti cilvēki tad ar lielu prieku un prasmi sabiedrības acīs padarīja smieklīgas dažādās pirmējo neveiksmes.

Un tā domubiedru traucējošā līdzdalība un ietekme bija gandrīz vai vēl lielāks kavēklis mana talanta attīstībā un izpausmē nekā to cilvēku pretdarbība, kuru uzskati bija citādi.

Vārdi, epiteti un izteicieni, kas nevietā tika lietoti augstāko gara spēju apzīmēšanai, tik stipri izplatījās plašās ļaužu masās, kur lika atkārtoti bez jebkādas izpratnes, ka vēl tagad tos reizumis var dzirdēt atskanam no neizglītotu ļaužu mutes; tie iekļuva pat vārdnīcās, un vārdu «ģēnijs» sāka skaidrot tik nepareizi, ka dažs labs jau atzina par nepieciešamu to pavisam izskaust no vācu valodas.

Un tā nu vācieši, kas vairāk nekā citas nācijas pakļaujas visa vulgārā iespaidam, būtu sev varbūt laupījuši krāšņāko valodas ziedu — vārdu, kas tikai šķietami ir svešs, bet visām tautām pieder vienādi, — ja dziļākas filozofijas ietekmē laimīgā kārtā atkal mūsos nebūtu atdzimusi spēja izprast augstākas vērtības un patiesi labo.

Iepriekšējās nodaļās bija pieminēti divi vīri viņu jaunības laikā — tie ir cilvēki, kuru vārdi nekad neizzudīs no vācu literatūras un tikumu vēstures. Tai periodā mēs viņus iepazinām galvenokārt pēc viņu kļūdām, kuru cēlonis meklējams maldīgajos darbības principos, kas bija izstrādāti kopā ar tāda paša vecuma laikabiedriem. Taču tagad būs tikai taisnīgi, ja pareizā vērtējumā un ar cieņu attēlosim viņu izskatu un īsteno būtību tāpat, kā to jau reiz viņu pašu klātbūtnē darīja vērīgais Lafaters; tā kā plašā darba «Fizionomika» smagie un dārgie sējumi tikai nedaudziem mūsu lasītājiem būs pie rokas, tad no minētā darba otrajā daļā divsimt četrdesmit ceturtajā lappusē ievietotā trīsdesmitā fragmenta, kas attiecas uz abiem šiem jaunekļiem, citēšu šādas ievērības cienīgas vietas, nemaz nešaubīdamies par šā citāta vajadzību.

«Jaunekļi, kuru portretus un siluetus mēs šeit redzam, bija paši pirmie no visiem, kas sēdējuši un stāvējuši manā priekšā, ļaudami sevi fizionomiski aprakstīt, gluži tāpat kā gleznotāja priekšā sēž tie, kuri tiek gleznoti.

Jau agrāk es pazinu viņus, šos dižciltīgos jauniešus, un tagad pirmo reizi pēc viņu izskata, kā arī ņemot palīgā vēl visādās citādas zināšanas, mēģināju izpētīt un attēlot viņu raksturu.

Te attēlots cilvēks kopumā.

VISPIRMS JAUNĀKAIS

Paraugieties uz šo ziedošo, divdesmit piecus gadus veco jaunekli! Kāds viegli līgans, peldošs, elastīgs radījums! Tas neguļ un nestāv, neatbalstās ne uz kā un ari nelido, tas līgani kustas vai peld. Viņā pārāk stipri strāvo dzīvība, lai ļautos mieram; viņš ir pārāk piekļāvīgs, lai stāvētu stingri, un arī pārāk smags un mīksts, lai lidotu.

Viņš itin kā turas gaisā, zemi neskardams! Visā viņa siluetā nav nevienas stipri izplūdušas līnijas, taču arī nevienas taisnas, saspriegtas, stipri izliektas, asi stūrainas līnijas, pierē nav nedz dziļas iedobes, nedz arī klinšvei-dīgu pauguru; ne miņas no bardzības, stīvuma, sapīkuma, rupjības, draudīgas varaskāres; viņam nav dzelžainas vīra drosmes — tā varbūt ir elastīga un viegli iesveļama, bet ne dzelžaina; nav stingri organizētas pētnieciskas dziļ-domības, tāpat arī rāmas nosvērtības un gudras apdomības;

ne vēsts no rezoniera, kas vienā rokā stingri tur svarus un otrā zobenu, bet nav arī ne vismazākā manierīguma skatienā vai spriedumos. Tam tomēr piemīt vistaisnīgākais prāts vai, pareizāk sakot, pilnīgi neaptraipīta taisnīguma izjūta! Vienmēr kvēls jūtu cilvēks, nevis prātīgs apsvērējs; viņš nav izgudrotājs un nav mirklī ieraudzītās, mirklī iepazītās, mirklī iemīļotās un mirklī uztvertās īstenības uzmanīgs pētnieks... Mūžīgi pacēlies pāri zemei! Vērotājs! ldealizētājs! Daiļuma meklētājs! Visu savu ideju iedzīvinātājs! Arvien kā apskurbis dzejnieks, kas redz to, ko grib redzēt, — ne grūtsirdīgu ilgu, ne bez-sirdīgas postīšanas dziņu pārņemts, bet pacilāts, cēls, varens! Cilvēks, kas ar savām mērenajām «slāpēm pēc saules» lidinās gaisa sfērās, tiecas pacelties pats sev pāri un atkal — nevis rāmi nolaižas, bet strauji metas lejup, ienirst «klinšaino straumju» ūdeņos un šūpojas «skanošo klinšu pērkona dārdos». Viņam nav ugunīgā ērgļa skatiena! Viņa piere un deguns neliecina par lauvas drosmi! Viņa krūtis nav spēcīgi saspringtas kā zirgam, kas zviedz cīņas alkās! Visumā viņam piemīt daudz kas no ziloņa līganajām kustībām ...

Uz priekšu izvirzītā un uzrauktā augšlūpa, kas sniedzas pretī lejup noliektajam, apaļīgajam, nevis stūrainajam degungalam, un turklāt sakniebto lūpu līnijas liecina par labu gaumi un smalku jutīgumu, sejas apakšējā daļa — par stipru juteklību, kūtrību, nevērību. Profila kontūras pauž atklātību, godīgumu, cilvēcību, bet tai pašā laikā parāda arī, ka šis cilvēks ir viegli pavedināms un ka viņam stiprā mērā piemīt labsirdīga neapdomība, kas kaitē tikai pašam un nevienam citam. Kad mute ir nekustīga, tās viduslīnija liecina par taisnprātīgu, maigu raksturu, par labu cilvēku, kas nekaldina tālejošus plānus; ja kustīga — tad pauž maigu, jūtīgu, ārkārtīgi viegli aizvainojamu, cēlsirdīgu raksturu. Plakstiņu izliekumā un acu mirdzumā nav nekā homēriska, bet viņš ir ļoti dziļš, dvēselisks, ašs Homēra izjutējs un izpratējs; nevis episku darbu, bet odu sacerētājs, ģēnijs, kas aizraujas, pārrada par jaunu, padara cildenu, veido un, pacēlies pāri zemei, itin kā ar burvestības spēku visam piešķir varoņa veidolu, visu padara dievišķīgu. Šādā veidā izliekti, pa pusei redzami plakstiņi vairāk raksturīgi ar smalkām jūtām apveltītiem dzejniekiem nekā māksliniekiem, kas strādā pēc plāna un lēnām, tie raksturīgāki mīlētājiem nekā stingra-

jicm raksturiem. Jaunekļa seja pretskata ir daudz patīkamāka un pievilcīgāka nekā viņa nenoteiktais, pārāk izstieptais profils; seja pretskata, tiklīdz tajā manāma kaut vismazākā vaibstu spēle, liecina par jūtīgu, rūpīgu, atjautīgu, nevis tēlotu, bet dabisku labsirdību un maigi pulsējošu dzīvīgumu, kas ienīst netaisnību un alkst pēc brīvības. Šī seja nespēj noslēpt pašu vismazāko no tiem daudzajiem iespaidiem, kurus tā uztver vienlaicīgi un nepārtraukti. Jebkurš priekšmets, ar kuru šis cilvēks nonāk luvākā saskarē, liek asinīm pieplūst vaigos un degunā; aunavigais kaunīgums goda jautājumos zibenīgi izplatās pa maigo un jutīgo ādu.

Sejas krāsa nav bala kā ģēnijam, kas visu spēj radīt un visu nopostīt; ta nav ari sarkani kaistoša kā tādam, kurš visu sev apkārt nicīgi sabradā; tā nav piena baltumā kā trulpratim, nav dzeltena kā cietsirdim un spītniekam; nav arī brūngana ka strādniekam, kas dara savu darbu lēnām un centīgi; tā ir sārti baltā un violetā nokrāsā, kas ir tik izteiksmīga, mainīga un jauki saskanīga kā spēks un vājums šā jaunekļa raksturā. Dvēsele, ko pauž visa seja un katrs atsevišķs vaibsts, — tā ir brīvība, elastīga aktivitāte, kas viegli traucas uz priekšu un viegli ir atsitama atpakaļ. Augstsirdība un neviltota jautrība strāvo no sejas, to pauž arī poza, kāda tiek turēta galva. Jūtu ncsa-maitatība, gaumes smalkums, gara šķistiba, dvēseles labestība un cildenums, darbīgs spēks, sava stipruma un vājumā izjūta tik spilgti izpaužas seja, ka citkārt drošā pašapziņa tāpēc atkapjas un dod vietu cēlsirdīgai vienkāršībai, bet dabiskais lepnums un jaunekļa iedomība nepiespiesti un nemāksloti tīkami pieklusina sevi visa kopuma lieliskajā saskaņotībā. Gaišie mati, garais un nesamērīgais augums, gaitas maigais vieglums un līganums, plakanas krūtis, bālā, gludā piere un vēl dažas citas īpatnības piešķir viņam zināmu sievišķību, līdz ar to apvaldot iekšējo sparu un padarot viņa sirdi mūžam nespējīgu tīši apvainot un rīkoties zemiski; tai pašā laikā kļūst skaidrs, ka šis drosmīgais un dedzīgais poēls ar savām neviltotajam alkām pēc brīvības un atbrīvošanas nav radīts noteiktai, stingri izplānotai un nelokāmai rīcībai un asiņainā kaujā nespēs kļūt nemirstīgs varonis. Tikai tagad pašās beigās es attopu, ka neko vel neesmu pateicis par to, kas visvairāk duras acīs, — par viņa cēlo, no jebkādas afek-tācijas brīvo vienkāršību! Par skaidro bērna sirdi! Par

pilnīgo nevērību pret savu dižciltību! Par neizsakāmo labsirdību, ar kādu viņš uzklausa un pacieš brīdinājumus un nopēlumus, pat pārmetumus un netaisnību.

Bet kurš gan spēs izsacīt līdz galam visu, ko viņš saskatījis un uztvēris labā cilvēkā, kam piemīt tik daudz tīras cilvēcības!

VECĀKĀ BRĀĻA ATTĒLOJUMS

Cik daudz no tā, ko jau esmu teicis par jaunāko brāli, varētu sacīt arī par vecāko! Lūk, kas būtu pats svarīgākais, ko vēl varu piebilst.

Ārējais veidols un raksturs koncentrētāks un mazāk izvērsts nekā pirmajam. Tam viss bija garāks un līdzenāks, šim viss ir īsāks, platāks, izliektāks, apaļāks; tam — viss vairāk izplūdis, šim — stingri norobežots. Tāda ir piere, tāds deguns, tādas krūtis — lielāka koncentrācija, dzīvīgums, spēks un enerģija, kam mazāk plašuma un vairāk mērķtiecības! Tā pati laipnība un labsirdība! Nav spilgti izteilštās atklātības; vairāk viltības, bet pamatā viņam piemīt vai, pareizāk sakot, darbībā izpaužas tāds pats godīgums. Tas pats nepārvaramais pretīgums pret netaisnību un ļaunumu; tā pati nesamierinātība ar visu, ko sauc par intrigām un blēdību; tas pats nepielūdzamais ienaids pret tirāniju un despotismu; tās pašas tīrās, neuzpērkamās simpātijas pret visu cildeno, labo, dižo; tās pašas alkas pēc draudzības un brīvības; tas pats jūtīgums un cēlas alkas pēc slavas; tā pali vienlīdz patiesā sirsnība pret visiem labajiem, gudrajiem, sirdsšķīstajiem, spēcīgajiem, slavenajiem vai neslavenajiem, atzītajiem vai neatzītajiem cilvēkiem — un arī tā pati vieglprātīgā neapdomība. Nē! Ne gluži tāda pati. Šai sejai ir asāki, stingrāki, pievilcīgāki vaibsti, tā spēcīgāk pauž dabas dotu, viegli attīstāmu izveicību veikalnieciskos darījumos un praktisku jautājumu apspriešanā, neatlaidīgāku drosmi, par ko var spriest it īpaši pēc izvirzītajiem, negludi noapaļotajiem acu dobumu kauliem. Šim brālim nav viegli plaukstošās, bagātās, tīrās, pacilātās dzejnieka iejūtas, nav arī radošo spēju žiglā viegluma, kas piemīt otrajam brālim. Taču ari viņā, kaut gan dziļāk dvēselē, iemājo dzīvīgums, taisn-prātiba, sirsnība. Šis nav gaisīgais, sārtajās rīta debesīs lidojošais, radošais gaismas ģēnijs. — Vairāk iekšēja spēka, bet varbūt mazāk izteiksmīguma! Vairāk varenības un bardzības, mazāk krāšņuma un noapaļotības, kaut gan arī viņa otai netrūkst nedz nokrāsu, nedz burvības. — Vairāk asprātības un neapvaldīta kaprīzuma; īsteni komisks satīrs; piere, deguns, skatiens — viss ar noslieksmi uz leju, pārkarcns; tas spilgti liecina par oriģinālu, dzīvīgu asprātību, kas rodas, nevis apkopojot ārējus iespaidus, bet gan laužas no iekšienes uz āru. Sājā raksturā vispār viss ir reljefāks, stūraināks, kaujinieciskāks, brāzmaināks. Nekur nav seklības vai slābuma, varbūt vienīgi puspievērtajās acīs, kas tāpat kā pieres un deguna līnijas pauž sald-kaisli. Citādi šai pierē, šai vispārējā vaibstu koncentrē-tibā, pat skatienā — visur redzams patiess, neuzspēlēts lielums; spēks; cilvēces centienu atbalss; pastāvība; vienkāršībā; noteiktība.»

Pēc tam kad pabiju Darmštatē un devu Merkam iespēju izbaudīt savu triumfu par to, ka viņš jau bija pareģojis manu drīzo šķiršanos no jautrās sabiedrības, atgriezos atkal Frankfurtē, kur mani sirsnīgi sagaidīja visi, ari tēvs, kas gan vārdos neizteica, bet klusēdams lika manīt savu neapmierinātību ar to, ka neesmu devies lejup uz Airolo un viņš nav saņēmis ziņu par manu ierašanos Milānā; tāpat viņu arī nepavisam neinteresēja mani stāsti par mežonīgajām klintīm, miglas ezeriem un pūķu midzeņiem. Viņš tos tieši neapstrīdēja, bet vienā otrā izdevīgā brīdī lika man saprast, ka no visa tā lielas jēgas neesot; kas nav redzējis Neapoli, tas neesot dzīvojis.

Es nevairījos un arī nevarēju izvairīties no tikšanās ar Lili; mēs centāmies viens otru saudzēt un izturēties iejūtīgi. Man bija stāstīts, ka manas prombūtnes laikā piederīgie esot viņu galīgi pārliecinājuši, lai šķiras no manis; tas esot nepieciešams un jo vieglāk izdarāms tāpēc, ka es ar aizceļošanu un pilnigi patvaļīgo prombūtni jau pietiekami skaidri esot parādījis savu nostāju. Tomēr, apmeklējot tās pašas vielas pilsētā un ārpus tās, satiekoties ar tiem pašiem ļaudīm, kas zināja visu par abu senākajām attiecībām, jaunajiem draugiem, kuri vēl vienmēr mīlēja viens otru, bet bija tik savādā veidā izšķirti, nebija iespējams izvairīties no jebkādas saskares. Tas bija nolādēts stāvoklis, kas savā ziņā atgādināja aizsaules dzīvi, kur laimīga un reizē arī nelaimīgā kārtā sastopas mirušo mīlētāju dvēseles.

Gadījās brīži, kad likās, ka alka! atgriezīsies bijušās dienas, taču tie tūlīt atkal pagaisa kā uz mirkli pavīdējuši spoku tēli.

Cilvēki, kas juta pret mani simpātijas, stāstīja: noklausījusies, kādi šķēršļi stāvot ceļā mūsu savienošanai uz mūžu, Liti teikusi, ka aiz mīlestības pret mani viņa esot ar mieru atsacīties no savas ierastās dzīves un sabiedrības un doties man lidzi uz Ameriku. Toreiz varbūt vēl vairāk nekā tagad Amerika šķita Eidorado tiem, kam pašreizējie apstākļi dzimtenē likās nepanesami.

Taču tieši tas, kam manas cerības vajadzēja spārnot, tās nomāca. Manā jaukajā vecāku mājā, kas atradās tikai dažus simtus soļu attālumā no viņējās, tomēr varēja labāk atrast pajumti nekā tālajā, svešajā aizjūras zemē; nenoliegšu, ka Lili klātbūtnē manī atkal atdzima visas kādreizējās cerības un vēlmes, taču modās arī jaunas šaubas.

Tur sava nozīme bija arī manas māsas kategoriskajām un neatlaidīgajām prasībām; ar visu viņai piemītošo izpratni un iejūtu viņa ne tikai izskaidroja, kāda ir īstena situācija, bet savās patiešām dziļi sāpinošajās vēstulēs vienmēr ar jo lielāku uzstājību atkārtoja vienu un to pašu. «Labi,» viņa rakstīja, «ja jūs nevarat no tā izbēgt, tad nesiet savu krustu; tas ir jāpacieš, bet to nedrīkst izvēlēties.» Sājā ārkārtīgi nomācošajā noskaņā aizvadījām vairākus mēnešus, visi radi bija noskaņoti pret mūsu laulībām, un tikai viņā vienā, manuprāt, iemājoja tāds spēks, kas būtu varējis to visu pārvarēt.

Apzinādamies savu stāvokli, abi iemīlējušies jaunieši izvairījās satikties divatā, taču nebija iespējams izbēgt no sastapšanās sabiedrībā. Tas man bija vissmagākais pārbaudījums, to sapratīs ikviena cēla un iejūtīga sirds, kad visu tuvāk paskaidrošu.

Visumā jāatzīst, ka līdz ar jaunu iepazīšanos, līdz ar jaunu mīlas jūtu pamošanos cilvēks labprāt it kā pārvelk plīvuru pāri savai pagātnei. Mīlestība neraizējas par to, kas bijis; uzliesmojusi spēji un apžilbinoši kā zibens, tā negrib neko zināt nedz par pagātni, nedz par nākotni. Mana tuvība ar Lili gan bija sākusies tieši tāpēc, ka viņa man stāstīja par saviem agrās jaunības gadiem: kā viņa jau no bērnu dienām citos cilvēkos, it īpaši svešiniekos, kaš apmeklējuši viņas viesmīlīgo un rosmes pilno māju, arvien modinājusi simpātijas un mīlestību un pati par to tīksminājusies, kaut gan tuvākas attiecības uz ilgāku laiku nav nodibinājušas.

Visu, ko viņi izjutuši līdz tam, patiesi iemīlējušies cilvēki uzluko tikai par priekšspēli savai pašreizējai laimei, tikai par pamatu, uz kura tagad japacejas viņu dzīves ēkai. Bijušās jutās liekas kā nakts rēgi, kas bēg no austošas dienas.

Bet kas nu tagad notika! Pienāca gadatirgus laiks, un šķietamo rēgu pulks parādījās visīstākajā tiešamībā; pamazām no malu malām sabrauca visi paziņas un klienti, kam bija veikalnieciski darījumi ar šo ievērojamo namu, un drīz vien atklājas, ka neviens nedz gribēja, nedz varēja pilnīgi atteikties no draudzīgas tuvības ar valdzinošo namatēva meitu. Jaunākie gan nebija uzmācīgi, bet izturējās ka jau labi paziņas; vidēja gadagājuma viesi — uzsvērti pieklājīgi, ka tādi, kas cenšas iepatikties, lai pēc tam nāktu ar lielākām pretenzijām. Viņu vidū bija skaisti vīrieši, kurus vēl pievilcīgākus padarīja viņu materiālā labklājība.

Toties vecākie kungi ar savām tēvoču manierēm bija pilnīgi neciešami; nevarēdami novaldīt rokas, viņi apveltīja Liti ar pretīgiem glāstiem un mācās virsū pat ar skūpstiem, un viņa ari nenovērsa savu vaigu. Viņai likās gluži dabiski, ka jābūt piemīlīgai, atsaucīgai pret tiem. Arī savās sarunās viņi pievērsās dažādām aizdomīgām atmiņām. Tika runāts par izbraukumiem uz ūdens un uz sauszemes, par dažādiem bīstamiem gadījumiem, kas tomēr jautri beigušies, par ballēm un vakara pastaigām, par smieklīgu pielūdzēju izzobošanu un par visu, kas mīlas valgos bezcerīgi sasaistītā jaunekļa sirdī varēja modināt greizsirdību un sapīkumu, kaut arī viņš to, pēc kā citi bija tīkojuši tik daudzus gadus, uz kādu laiku bija ieguvis savā īpašumā. Taču pat šajā viesu pieplūduma un lielas rosmes laikā viņa savu draugu nepameta novārtā un, pievērsdamās viņam, vienmēr ar nedaudziem vārdiem prata paust tik maigas jūtas, ka pašreizējā stāvoklī tas abiem sagadaja lielu apmierinājumu.

Un tomēr labāk beigsim runāt par šīm mocībām, kas pat atmiņās šķiet gandrīz nepanesamas, un pievērsīsimies poēzijai, kura, ņemot palīgā asprātību un sirsnību, prata stāvokli padarīt kaut cik ciešamāku.

«Lili zvērudārzs»60 attiecas apmēram uz to pašu laiku, taču šo dzejoli es te neievietošu, tāpēc ka tas nepauž toreizējo maigumu un jūtīgumu, bet ar neparastu kaismi cenšas visu pretīgo attēlot sabiezinātās krasās un ar dzēlīgi komiskām ainām atsacīšanos pārvērst izmisumā.

Šeit citētais dzejolis vairāk izsaka toreizējo bēdu pievilcību un tāpēc šai vietā ir piemērotāks.

Drīz jau nobirs rozes skaistās,61 Mi|ā plukt tās neatnāks.

Ziediet man, kam laime gaisa,

Melnas bēdas sirdi māc!

Skumīgs atceros to ritu,

Kad, par tevi domājot.

Pirmo ziedu sengaidītu Dārzā gāju aplūkot.

Visus ziedus, augļus visus Traucos tev pie kājām likt;

Cerība man neapdzisa Mūžam tavā sirdi palikt.

Drīz jau nobirs rozes skaistās,

Mīļā plūkt tās neatnāks.

Ziediet man, kam laime gaisa,

Melnas bēdas sirdi māc!

Operai «Ervīns un Elmīra» bija izmantota Goldsmita jaukā romance, kura bija iekļauta romānā «Veikfīldas vikārs» un par kuru abi bijām jūsmojuši vēl tai brīnišķīgajā laika, kad nenojautām, ka arī mūs pašus gaida līdzīgs liktenis.

Es jau iepriekšējās lappusēs ievietoju dažus tai periodā sacerētus dzejdarbus un vēlētos tikai, kaut tie visi būtu saglabājušies. Laimīgā mīlas laika nemitīgais satraukums, ko vel kapinaja pēkšņi uzbrukušas raizes, deva ierosmi dziesmu sacerēšanai, kurās neizpaudās nekas pārspīlēts, bet vienmēr bija izteiktas attiecīgā acumirkļa izjūtas.

Gan svinību gadījumiem sacerētajās dziesmās, gan vismazākajos veltījuma pantiņos — visur pulsēja dzīvība, ko viegli uztvēra un līdzi pārdzīvoja izglītota sabiedrība; sākumā šī dzeja bija priecīga, vēlāk skumīga, un beigās nebija nevienas tādas laimes virsotnes vai sāpju bezdibeņa, kam nebūtu veltīts kāds poētisks darbs.

Mana māte arvien gudri un enerģiski rūpējās, lai šo iekšējo un ārējo notikumu iespaids nepatīkami neskartu tēvu, kuram nu tagad palika arvien mazāk cerību, ka redzēs savās mājās ievestu iepriekš pieminēto viņam tīkamo vedeklu. Turpretī šī «sabiedrības dāma», kā viņš mēdza dēvēt Li!i, divatā sarunājoties ar māti, viņam nemaz nebija pa prātam.

Viņš tomēr java, lai viss iet savu gaitu, un joprojām citigi strādāja savā kancelejā. Mūsu jaunais draugs jurists, kā ari izveicīgais sekretārs tēva vadība arvien vairāk paplašināja savu darbalauku. Tā kā par tālumā esošu cilvēku, kā zināms, mēdz teikt: ko acis neredz, to sirds aizmirst, — tad viņi man novēlēja laimīgu ce|ojumu un centās jo stiprāk iesakņoties tai zemē, kur man nebija lemts uzplaukt.

Mans izvēlētais cejš, par laimi, saskanēja ar tēva pārliecību un vēlēšanos. Viņš tik augstu vērtēja manu dzejnieka talantu, tik joti priecājās par labvēlību, kādu bija izpelnījušies mani pirmie darbi, ka bieži runājās ar mani par jauniem darbiem, pie kuriem jāķeras nākotnē. Tomēr par saviesīgiem sarīkojumiem veltītajām jautrajām dziesmām un kaislīgajiem mīlas dzejoļiem es viņam nedrīkstēju ieminēties.

Pēc tam kad «Gecā fon Berlihingenā» savā īpatnējā veidā biju atspoguļojis nozīmīgu vēstures posmu, es sāku meklēt līdzīgu pagrieziena punktu citu tautu vēsturē. Manu uzmanību saistīja sacelšanās Nīderlandē. «Gecā» krietns cilvēks aiziet bojā maldīgas pārliecības dēļ — ka anarhijas laikā liela nozīme var būt stipram labas gribas cilvēkam. «Egmontā»62 stingri nodibināta kartība nespēj turēties pretī bargai, labi aprēķinātai despotijai. Tēvam es tik aizrautīgi biju stāstījis, kas te būtu darāms un ko esmu nodomājis darit, ka viņa pamodās nepārvarama vēlēšanās šo darbu, kurš manā iztēlē jau bija gatavs, redzēt uz papira — iespiestu un lasītāju apbrīnotu.

Agrākajos gados, kad vēl cerēju iegūt Lili par dzīvesbiedri, es izlietoju visu enerģiju, lai izprastu pilsoniskus darījumus un iemācītos tos kārtot, bet tagad, gluži otrādi, drausmīgo bezdibeni, kas mani no viņas šķīra, mēģināju aizpildīt ar garīgu un dvēselisku daiļradi. Es patiesi sāku rakstīt «Egmontu», turklāt nevis stingrā secībā kā pirmo drāmu — «Gecu fon Berlihingenu», bet pēc pirmā skata tūlīt ķēros pie galvenajām ainām, nemaz neraizēdamies par kopsakaru. Tādā veidā darbs ātri virzījās uz priekšu, un, itin nemaz nepārspīlējot, varu teikt, ka tēvs, labi zinādams, cik kūtri strādāju, skubināja mani dienu un nakti, jo domāja, ka tam, kas tik viegli dzimis iztēlē, jabūt ari viegli īstenojamam.

Divdesmitā grāmata

Tā nu es turpināju rakstīt «Egmontu», un tas kaut cik remdēja manas sabangotas jutās, taču ari kada braša māksliniekā klātbūtne man palīdzēja pārvarēt dažu labu grūtu bridi, un ari šoreiz, tapat ka nereti agrāk, es savai neapzinātajai tieksmei praktiski apgūt kādu iemaņu varēju pateikties par to, ka mana dvēsele guva mieru tieši tādas dienas, kad uz to nemaz nevarēja cerēt.

Georgs Melhiors Krauss^83, kas bija Frankfurtē dzimis un Parīze guvis izglītību, tikko ka bija atgriezies no neliela ceļojuma pa Ziemeļvāciju; viņš mani apciemoja, un es tūlīt jutu vēlēšanos un nepieciešamību nodibināt ar viņu tuvāku pazīšanos. Viņš bija jautras dabas cilvēks, un viņa vieglais, līksmais talants tieši Parīzē bija atradis vislabāko skolu.

Tai laikā vāciešiem šai pilsētā bija nodrošināta ļoti patīkama apmešanās vieta pie Filipa Hakerta^84, kurš bija iemantojis cieņu un dzīvoja labklājībā. īsteni vāciskā maniere, kada viņš, gleznodams pēc dabas, jauki veidoja savas ainavas ar guašu un eļļas krāsām, visai patīkami kontrastēja ar praktisko manieri, kurai bija uzticīgi franči. Ville^65, kas bija ļoti iecienīts vara grebējs, sagatavoja augsni vācu mākslas nopelnu atzīšanai; Grimms^66, jau ieguvis lielu ietekmi, ari ne mazums palīdzēja saviem tautas brāļiem. Mākslinieki kājām devās jaukas ekskursijās, lai zīmētu tieši dabā, un ta tika paveikts un sagatavots daudz kas labs.

Bušē un Vato — divi mākslinieki, kuriem jau no dzimšanas bija lemts par tādiem kļūt un kuru darbi vēl arvien tiek visai augstu novērtēti, kaut ari laika gara un noskaņu maiņās jau zaudē aktualitāti, — arī simpatizēja jaunajai parādībai^67 un pat aktīvi atbalstīja to, kaut ari tikai pa jokam un izmēģinājuma pēc. Greice, kas klusu dzīvoja savā ģimenes loka, labprat attēloja pilsoniskas sadzīves ainas un pats bija sajūsmināts par saviem darbiem, varēja lepoties ar apbrinojami vieglu roku.

Mūsu Krauss to visu ļoti viegli uztvēra un tādējādi bagātināja savu talantu; viņš izglītojās sabiedrībā un sabiedrībai un prata darināt glītus grupu portretus, kuros attēloja ģimenes locekļus draugu pulkā; ne mazāk viņam padevās ainavu zīmējumi, kas priecēja acis ar tīrām kontūrām, spēcīgu tušējumu un tīkamu kolorītu; iekšējās bū-

libas izteikšanai pietika ar panaivu patiesīgumu, un mākslas draugus īpaši valdzināja prasme, ar kādu gleznotājs iekomponēja sava darba visu, ko bija atveidojis tieši pēc

dabas.

Uzturēties Krausa sabiedrībā bija sevišķi patīkami: arvien viņš bija jautrā noskaņojumā, pakalpigs, bet ne pazemīgs, atturīgs, bet ne lepns, visur jutās kā mājās, visi viņu bija iemīļojuši — viņš bija pats darbīgākais un reizē ari pats miermīlīgākais no visiem mirstīgajiem. Apveltīts ar šādu talantu un raksturu, viņš drīz vien iekļuva augstākas aprindās, un sevišķi laipni viņu uzņēma brīvkunga fon Steina pili Nasavā pie Lanas — tur Krauss vadīja un atbalstīja brīvkunga talantīgās un ļoti pievilcīgās meitas centienus mākslas laukā un tai pašā laikā arī visādi rūpējas par sabiedrības izklaidēšanu.

Pēc šis lieliskas jaunās dāmas apprecēšanās ar grāfu fon Verternu jaunais pāris paņēma mākslinieku līdzi uz savām lielajām muižām Tiringā, un tā viņš nonāca ari Veimārā. Tur viņš kļuva pazīstams, iemantoja vārdu, un toreizējā augsti izglītotā sabiedrība vēlējās viņu tur paturēt.

Tā kā viņš vienmēr un visur centās aktīvi palīdzēt, tad, atgriezies Frankfurtē, ieteica man ne tikai nodoties kolekcionēšanai kā līdz šim, bet arī pašam vingrināties gleznošanā. Diletantam mākslinieka klātbūtne ir nepieciešama, jo māksliniekā viņš saskata sevis paša pilnveidojumu; amatiera vēlēšanās ir piepildītas artistā.

Ta kā man piemita zināmi dabas dotumi un es arī vingrinājos, tad man diezgan labi izdevās kontūras un arī tas, ko redzēju dabā, itin viegli iekomponējās gleznā, tomēr man nebija pietiekami daudz plastiska spēka un lietpratības, lai ar gaismas un ēnu palīdzību kontūrām piešķirtu ķermeņa dzīvīgumu. Mani atdarinājumi bija tikai vāja atblāzma no īstenā tēla, un manas cilvēku figūras līdzinājās Dantes Šķīstīšanas kalnā sastopamajām vieglajām, gaisīgajām būtnēm, kas pašas nemet ēnu un tāpēc baidās no dzīva ķermeņa ēnas.

Lafatera fizionomiskās tirdīšanas iespaidā — jo laikam gan es tā drīkstēšu dēvēt neatlaidīgo mudināšanu, ar kuru viņš centās panākt, lai visi cilvēki ne tikai nodotos uzmanīgai seju vērošanai, bet arī nodarbotos ar sejas formu māksliniecisku vai pilnīgi neprasmīgu atveidošanu, — es biju pasācis zīmēt draugu portretus uz pelēka papīra ar

melnu un baltu kritu. Līdzība bija nenoliedzama, bet bija nepieciešama mana drauga — māksliniekā roka, lai panāktu, ka tie reljefi izdalas uz drūmā pamata.

Šķirstot un izskatot biezās mapes, kuras mūsu mīļais Krauss bija atvedis līdzi no saviem ceļojumiem, bet it īpaši aplūkojot ainavas vai portretus, mēs jo labprāt mēdzām tērzēt par Veimāras sabiedrību un tai tuvajām aprindām. Arī es labprat kavējos šajās sarunās, jo jaunais cilvēks varēja justies glaimots par to, ka visi šie daudzie mākslas darbi noder tikai par materiālu sarunai, kurā nemitīgi tika uzsvērts un atkārtots viens un tas pats — ka tur ļoti veļoties mani redzēt. Man sūtītos sveicienus un ielūgumus Krauss prata ļoti jauki paspilgtināt, rādot attiecīgo personu portretus. Kādā eļļas krāsām gleznotā gleznā, kas bija sevišķi labi izdevusies, bija attēlots kapelmeistars Volfs^68 pie klavierēm un aizmugurē viņa sieva, kura patlaban gatavojās dziedāt; pats mākslinieks, to rādīdams, neatlaidīgi stāstīja, cik laipni šis godājamais pāris mani uzņemšot. Vairākos viņa zīmējumos bija attēloti arī Birgeles apkaimes mežu un kalnu skati. Kāds darbīgs mežzinis vairāk gan laikam savām piemīlīgajām meitām nekā pats sev par prieku tur bija starp mežonīgām klintīm ņn krūmājiem izveidojis glītas taciņas un uzcēlis tiltiņus ar margām, ta padarīdams šo meža nostūri par tīkamu pastaigas vietu, un patiesi — uz jaukajiem celiņiem bija redzamas baltas drānās ģērbtas sievietes kavalieru pavadībā. Viens no jaunajiem cilvēkiem, ka varēja pazīt, bija Bertuhs, un netika slēpts, ka viņam ir nopietni precību ņolūki attiecībā uz vecāko māsu; tāpat Krauss neņēma ļaunā, ka otrā jaunajā cilvēkā, kurā bija pamodušās mīlas jūtas pret jaunāko māsu, es saskatīju viņu pašu.

Bērtulis^69 — Vīlanda audzēknis — ar savām zināšanām un darbu bija tiktāl izvirzījies, ka jau strādāja par hercoga slepeno sekretāru un varēja lolot vislabākās ceribas pākotnē. Daudz tika runāts ari par Vīlanda taisnīgumu, jautro raksturu un labsirdību; par viņa saistošajām literārajam un poētiskajām iecerēm diezgan plaši tiku stāstījis jau iepriekš, tāpat arī norādījis uz ietekmi, kāda «Mer-kurijam» bija visā Vācija; mūsu sarunās tika pieminēti vairāki cilvēki, kas bija izvirzījušies literatūrā, valsts darbā un sabiedriskajā dzīvē, un šai sakarībā īpaši tika uzsvērti Muzēusa^70, Kirmsa^71, Berendisa un Ludeka^72 vārdi. Starp sievietēm Krausa uzmanību bija izpelnījušās

un īpaši tika slavētas Volta kundze un kāda atraitne Kocebfi^73, kam esot pievilcīga meita un sprigans zēns, un vēl dažas citas dāmas. Viss norādīja, ka literārā un mākslas dzīve Veimārā ir itin rosīga.

Ta pamazām arvien skaidrāk kļuva apjaušama atmosfēra, kādā jaunajam hercogam būs jādarbojas pēc atgriešanās mājās; šādus apstākļus bija sagatavojusi hercogiene pavaldone, turpretī svarīgu valsts lietu kārtošana, kā jau tas šādas pagaidu valdīšanas laikā mēdz būt, bija atstata nākamā valdnieka ziņā — lai viņš rīkojas atbilstoši savai pārliecībai un enerģijai. Baismās drupas, kas bija palikušas pāri pēc ugunsgrēka pili, jau tika uzlūkotas par pamatu, uz kura jāsāk jauna darbība. Dīkā stāvošās llmenavas raktuves, kurās gan, par dārgu naudu uzturot kārtībā dziļāko kārtu, tika saglabata iespēja kādreiz atkal atsākt darbus, Jenas universitāte, kas zināmā mērā bija atpalikusi no laika gara un driz vien varēja pazaudēt savus labākos mācību spēkus, kā arī daudz kas cits satrauca labākās sabiedrības prātus. Tika meklēti cilvēki, kuru aicinājums būtu veicināt daudzu labu pasākumu attīstību uzplaukstošajā Vācijā, un tā spēkpilniem un rosīgiem jauniešiem pavērās tik vilinošas izredzes, kādas vien viņi varēja vēlēties. Kaut arī likās gaužām bēdīgi, ka jaunajai firstienei nav piemērotas pils un viņa bez pienācīgās cieņas jāieved visai pieticīgā, gluži citiem mērķiem celtā mājoklī, tomēr Etersburgas un Belvederas vasaras rezidences, kas atradās skaistā vietā un bija labi iekārtotas, kā arī citas lieliskas izpriecu pilis laukos padarīja tagadni patīkamu un iedvesa cerību, ka šī piespiedu dzīve brīvā dabā var kļūt produktīva un darbīga.

Sājā biogrāfiskajā apcerējumā pietiekami detalizēti ir paradīts, kā bērns, zēns, jauneklis pa dažādiem ceļiem mēģinājis tuvoties pārdabiskajam: vispirms no visas sirds tiecies pēc dabiskas reliģijas, tad ar mīlestību pieslējies pozitīvai reliģijai; vēlāk koncentrējies sevī, lai izmēģinātu pats savus spēkus, un beidzot ar prieku pievienojies vispārējai ticībai. Kad viņš meklēdams un pētīdams klaiņoja šurp un turp starp šiem novadiem, tad sastapa tur daudz ko tādu, kas nevarēja piederēt ne pie viena no tiem, un arvien vairāk viņā nostiprinājās atziņa, ka labāk būs, ja atmetīs domas par pārdabisko un neaptveramo.

Viņš domāja, ka dabā — kā dzīvajā, tā nedzīvajā, kā dvēseliskajā, tā bezdvēseliskajā — ir atklājis kaut ko tādu, kas izpaužas tikai pretrunas un tāpēc nav ietverams nevienā jēdzienā un vēl mazāk ir izsakāms vienā vārdā. Tas nebija nekas dievišķīgs, jo šķita nesaprātīgs; nebija ari cilvēcisks, jo tam trūka prata; nebija velnišķīgs, jo tas darīja labu; nebija eņģelisks, jo taja bieži bija samanāms prieks par citu nelaimi. Tas līdzinājās gadījumam, jo nekādā noteikta secība nebija nomanāma; tas atgādināja providenci, jo norādīja uz zināmu kopsakaru. Viss, kas mūs ierobežo, tam šķita pārvarams; likās — tas patvaļīgi rīkojas ar mūsu eksistences nepieciešamiem elementiem; tas saīsināja laiku un padarīja plašāku telpu. Likās, apmierinājumu tam sagādā tikai neiespējamais, bet iespējamo tas nicīgi atgrūda no sevis.

Šo būtni, kas it kā eksistēja starp visām pārējām un tās gan norobežoja, gan savienoja, es dēvēju par dēmonisku tāpat ka seno laiku cilvēki un tādi, kuri bija saskatījuši kaut ko līdzīgu. Es mēģināju paglābties no šī briesmīgā radījuma, pa savam paradumam slēpdamies aiz kāda poētiska tēla.

Pie atsevišķajiem pasaules vēstures posmiem, kurus es studēju rūpīgāk, piederēja arī notikumi, kas padarīja tik slavenu vēlāk apvienoto Nīderlandi. Es biju cītīgi pētījis avotus un tā mēģinājis iegūt zināšanas tiešā ceļā un radīt sev dzīvu priekšstatu par visu notikušo. Situācijas man šķita ārkārtīgi dramatiskas, un, meklējot galveno tēlu, ap kuru vislabāk varētu sagrupēt pārējos, manu uzmanību it īpaši saistīja grafs Egmonts, kura cilvēciskais un bruņnieciskais lielums sevišķi sajūsmināja.

Tomēr saskaņā ar ieceri man vajadzēja viņu pārvērst raksturā, kuram piemīt tādas īpašības, kas labak piederas jauneklim nekā vīrietim gados, labāk noprecētam cilvēkam nekā ģimenes tēvam un labak neatkarīgam vīram nekā tādam, kuru ierobežo dažādi apstākļi, lai cik brīvdomīgs viņš ari būtu.

Kad nu es viņu domās biju padarījis jaunāku un atbrīvojis no visiem nosacījumiem, tad apveltīju viņu ar neizsmeļamu dzīvotprieku, ar bezgalīgu paļāvību pašam uz sevi, ar spējām valdzināt citus cilvēkus (attrattiva) un līdz ar to iemantot tautas labvēlību, firstienes slepeno mīlestību un vienkāršās meitenes atklātās jutās, gudra valstsvīra līdzdalību un pat sava vislielākā pretinieka dēla simpātijas.

Drošsirdība, kas raksturīga šim varonim, ir pamats, uz kura balstās visa viņa būtība, augsne, kura viņu baro. Viņš nepazīst baiļu un akli dodas pretī vislielākajām briesmām, kad tas tuvojas. Ienaidnieku ielenkumam mēs vēl spējam izlauzties cauri, bet diplomātiskie tīkli ir grūtāk saraujami. Dēmoniskais spēks, ko ņem palīgā abas puses, kuru konfliktā iet bojā labais un triumfē ienīstais, kā arī cerība, ka no ta radīsies kāds trešais spēks, kas atbildīs visu cilvēku vēlmēm, — tieši tas šai lugai palīdzēja izpelnīties skatītāju labvēlību, kaut arī ne pašā sākumā, bet vēlāk un tieši īstajā laika, un šī labvēlība nav zudusi vēl tagad. Un tā nu arī šeit es dažu mīļu lasītāju dēļ aizsteigšos pats sev priekšā, jo nav zināms, vai tik drīz atkal radīsies iespēja izteikties, un pastāstīšu kaut ko tādu, par ko pārliecinājos tikai daudz vēlāk.

Kaut ari minētais dēmoniskais spēks var parādīties visā, kas ir ķermenisks un arī neķermenisks, un stipri savdabīgi izpaužas dzīvniekos, tomēr galvenēm kārtām tas dīvainā veidā saistīts ar cilvēkiem un ir uzlūkojams ja ne tieši par pretspēku morāliskajai pasaules kārtībai, tad tomēr par spēku, kas ar to krustojas, tā ka pirmējo var pielīdzināt šķēriem, bet otrējo — to krustojošajiem audiem.

Parādībām, kas rodas no šīs saskares, ir neskaitāmi nosaukumi, jo visas filozofijas un reliģijas ir mēģinājušas šo mīklu atrisināt gan prozaiskā, gan poētiskā ceļā un reizi par visām reizēm pielikt šai lietai punktu, taču diemžēl tam nāksies ar šo jautājumu nodarboties arī turpmāk.

Sis dēmoniskais spēks tomēr kļūst visbriesmīgāks tad, kad tas pārpārēm iemiesots vienā cilvēkā. Es savā mūžā esmu novērojis vairākus šādus cilvēkus — dažus tuvumā, dažus no attāluma. Gan gara spēju, gan talanta ziņā viņi ne vienmēr ir izcili cilvēki un reti kad ir labsirdīgi, tomēr no viņiem strāvo kāds milzīgs spēks, viņiem ir neticami liela vara pār visiem dzīvajiem radījumiem un pat pār dabas elementiem, un kurš gan var pateikt, cik plaša šāda ietekme var kļūt? Visi tikumiskie spēki kopumā nespēj viņiem neko padarīt; gaišākā cilvēces daļa veltīgi pūlas iztēlot viņus par pieviltajiem vai arī par viltniekiem — ļaužu masas tomēr simpatizē viņiem. Gaužām reti viņiem

rodas vai, pareizāk sakot, nekad nerodas līdzvērtīgi laikabiedri, un viņiem nespēj staties pretī nekas cits kā tikai pats Visums, ar kuru viņi uzsākuši ciņu; un droši vien uz šādu novērojumu pamata būs radies savādais, bet ārkār-tigi zīmīgais teiciens: <rNemo contru deum nisi deus ipse.»

Pēc šīm dziļi filozofiskajam pārdomām es atkal pievērsīšos savai mazajai dzīvītei, kura gan arī bija lemts ienākt dīvainiem notikumiem, kas vismaz arēji šķita dēmoniski. No Sengotharda virsotnes, pagriezis Itālijai muguru, es biju atgriezies mājās, tāpēc ka nevarēju dzīvot bez Lili. Mīlestība, kas dibināta uz cerību piederēt viens otram un nodibināt ilgstošu kopdzīvi, uzreiz nenomirst; tā smeļas spēkus, vērojot mīlētāju taisnīgas vēlēšanās un godīgās cerības, kuras tie lolo.

Pilnīgi dabiski, ka šādos gadījumos meitene ātrāk samierinās ar domu par šķiršanos nekā jauneklis. Jaunajām daiļavām, kā jau Pandoras meitām, ir piešķirta apskaužama spēja iekairināt, valdzināt un atbilstoši savai dabai vairāk ar iepriekšēju nodomu nekā aiz dziļām jūtām, jā, pat noziedzīgā kārta pulcināt ap sevi pielūdzējus, un bieži vien viņas nonāk gandrīz tādās pašās briesmas kā pazīstamais burvju māceklis — ieraudzījušas kavalieru milzīgo pieplūdumu, pašas izbīstas. Un beigu beigas tomēr ir jāizdara galigā izvēle, jādod priekšroka vienam, kurš vedīs līgavu mājās.

Un cik nejaušs ir viss, kas nosaka šo izvēli, kas ietekmē cilvēku, kuram jāizvēlas! Es biju atteicies no Lili saskaņā ar savu pārliecību, bet mīla padarīja manu pārliecību apšaubāmu. Lili bija no manis atvadījusies, domādama to pašu, un tā es biju devies skaistaja ceļojumā, kam vajadzēja izklaidēt, bet tas iedarbojās uz mani pilnīgi pretēji.

Kamēr biju projām, domāju, ka esam tālu viens no otra, bet neticēju, ka mēs šķirsimies. Visas atmiņas, cerības un velēšanas bija dzīvas manā sirdi. Bet tad es atgriezos un kļuva redzams: cilvēkiem, kas brīvi un līksmi mīl viens otru, atkalredzēšanās ir paradīze, un gluži tapat tiem, kuri šķīrušies tikai aiz prata apsvērumiem, atkalredzēšanās ir neciešami mokoša šķīstīšanas uguns, īsts elles priekškambaris. Kad es atkal nonācu Lili ierastajā vidē, tad divkārt stipri izjutu visas tās nesaskaņas, kas bija traucējušas mūsu attiecības; sastapu viņu pašu, un mana sirds sažņaudzas sāpīga nojautā, ka viņa man ir zudusi.

Tāpēc nolēmu vēlreiz bēgt projām, un te nu vislabāko izdevību sagādaja tas, ka Veimāras jaunajam hercogu pārim vajadzēja doties no Karlsrūes uz Frankfurti un es tad varēju pieņemt gan agrakos, gan arī vēlākā laika ielūgumus un braukt viņiem līdzi uz Veimāru. Šie augstie valdnieki arvien bija pret mani izturējušies vēlīgi un ar uzticību, un es uz to atbildēju ar kvēlu pateicību. Mana pieķeršanās hercogam jau kopš pašas pirmās mūsu tikšanās’ reizes, mana dziļa godbijība pret princesi, kuru es, kaut arī tikai pēc izskata, pazinu jau tik ilgi, mana vēlēšanās satikt Vīlandu, kas pret mani bija izturējies tik liberāli, paradīt viņam godu un vērst par labu savas pa pusei aiz pārgalvības, pa pusei nejaušības dēļ pastrādātās nerātnības^7'' — tie bija pietiekami svarīgi iemesli, lai pat mazāk temperamentīgs jauneklis justu aicinājumu, pat nepieciešamību doties ceļa. Tagad man turklāt par katru cenu vajadzēja bēgt no Lili, vienalga, kādā virzienā — uz dienvidiem, kur mani gaidīja vēl neredzēts mākslas un dabas krāšņums, kā diendienā stāstīja tēvs, vai arī uz ziemeļiem, kurp mani aicināja daudzi izcili ļaudis.

Nu jaunais valdnieku pāris atceļā bija sasniedzis Frankfurti. Tolaik tur atradās ari Meiningenas hercogu galms, un mani ļoti laipni uzņēma kā tur, tā arī vēl pie slepen-padomnieka Dirkheima, kurš pavadīja jaunos prinčus. Lai tomēr netrūktu arī oriģinālu piedzīvojumu, kā jau tas jaunībā piederas, tad kāda pārpratuma dēļ es nonācu gluži neticama un nepatīkamā, kaut arī diezgan uzjautrinošā situācijā.

Kungi no Veimāras un Meiningenas bija apmetušies vienā viesnīcā. Mani tur ielūdza pusdienas. Visu laiku prātā stāvēja tikai Veimāras galms, tāpēc neiedomājos apvaicāties tuvāk, kur man īsti jāiet; turklāt es nebiju tik augstprātīgs, lai domātu, ka arī meiningenieši varētu izradīt par mani kaut kādu interesi. Tā nu es, pienācīgi uzposies, eju uz «Romas ķeizaru», atrodu Veimāras kungu istabas tukšas un, tā kā man pavēstī, ka viņi esot pie meiningeniešiem, tad dodos turp, un mani tur laipni uzņem. Es nodomāju, ka tas droši vien ir priekšpusdienas apciemojums vai varbūt kungi pusdienos kopā, un gaidu, kas nu notiks. Bet te pēkšņi vcimāriešu svīta dodas prom, un es tai sekoju, taču ta neiet vis uz savām telpām, bet tieši pa kāpnēm leja pie saviem pajūgiem, un es palieku viens uz ielas.

C97

Es nu vis nemēģināju izmanīgi un gudri apvaicāties, kā tas tā iznācis, un kaut ko noskaidrot, bet apņēmīgi, kā jau arvien biju paradis darīt, tūlīt devos uz mājām un atrada savus vecākus ēdam desertu. Tēvs kratīja galvu, bet māte mēģināja, cik labi prazdama, kompensēt man to, ko biju palaidis garām. Vakarā viņa man paklusām pastāstīja: pēc tam kad es esot aizgājis, tēvs teicis, ka viņš ārkārtīgi brīnoties, kā gan es, nemaz nebūdams muļķis, nesaprotot, ka šie ļaudis tikai gribot mani apcelt un apkaunot. Tas tomēr mani nesatrauca, jo es jau biju ticies ar Dirkheima kungu un viņš ar humoru un visai maigi, kā arvien mēdza runāt, bija mani norājis. Tagad es it kā atmodos no sapņa un izmantoju izdevību, lai godbijīgi pateiktos par žēlastību, kas man gluži necerēti tika parādīta, un izlūgtos piedošanu.

Pēc tam kad biju piekritis pieņemt tik laipnos ielūgumus, tika norunāts tā: galminieks, kas bija palicis Karls-rūē, lai sagaidītu, kad atsūtīs Strasburgā pasūtīto land-aueru^75, noteiktā dienā ieradīsies Frankfurtē, un man tad ir jabūt gatavam braukt viņam tūlīt lidzi uz Veimāru. Tas, cik līksmi un žēlīgi augstie kungi no manis atvadījās, kā arī galminieku laipnā izturēšanās sevišķi pastiprināja manu vēlēšanos doties šajā ceļojumā, kuram, kā likās, patlaban tik jauki tika nogludināts ceļš.

Taču nejaušību dēļ arī šis vienkāršais jautājums sarežģījās, mana nepacietība te radīja sajukumu un gandrīz vai visu izjauca; pēc tam kad biju no visiem atvadījies, paziņojis savu aizbraukšanas dienu un tūlīt steidzīgi sakravājis mantas, neaizmirsdams ari savus neiespiestos rakstus, es gaidīju veselu stundu, kad jaunajos ratos vajadzēja atbraukt minētajam draugam un aizvest mani uz citu apvidu, jaunos dzīves apstākļos. Norunātā stunda pagāja, pagāja ari diena, bet es, lai nebūtu divas reizes jāatvadās un lai māja nesanāktu pilna ar viesiem, biju licis paziņot, ka tajā rītā esmu aizceļojis, tāpēc man vajadzēja klusu dzīvot savās mājās un pat tikai savā istabā, un es atrados visai dīvainā stāvoklī.

Tā ka tomēr vientulība un norobežotība man arvien bija nākušas par labu, jo biju spiests šo laiku lietderīgi izmantot, tad es turpināju rakstīt un gandrīz jau pabeidzu «Egmontu». Es lasīju drāmu priekšā savam tēvam, kam šis darbs sevišķi iepatikās, un viņš vēlējās tikai vienu — iespējami drīzāk redzēt to gatavu un iespiestu, jo cerēja, ka tas vairos viņa dēla labo slavu. Sads mierinājums un jauns gandarījums viņam tiešām ari bija nepieciešams, jo sakara ar galminieka un ekipāžas neierašanos viņš izsacīja drūmu aizdomu pilnas piezīmes. Viņam šķita, ka visa šī noruna atkal ir tikai izdomājums, viņš neticēja, ka tāds jauns landauers vispār kaut kur ir pasūtīts, un neatbraukušais galminieks, viņaprāt, bija tikai iztēles auglis; man viņš to lika manīt tikai netieši, toties jo vairāk nomocīja pats sevi un māti, iztēlodams visu par draisku galma joku, kas sadomāts, lai pārmācītu mani par nerātnībām un lai es tagad, kad cerētā goda vietā esmu palicis sēžam ar garu degunu, justos sāpināts un apkaunots.

Es pats sakuma stingri ticēju, ka viss būs ta, kā norunāts, priecājos par iegūtajām stundām, kuras neizšķiedu nedz draugu, nedz svešu ciemiņu, nedz kadas saviesīgas izklaidēšanās dej, un čakli, kaut arī iekšēji sevi arvien pamudinādams, joprojām rakstīju «Egmontu». Šāds noskaņojums droši vien būs nācis lugai par labu, jo tajā ir tik daudz kaislību, ka pilnīgi bezkaislīgs cilvēks to nebutu varējis sarakstīt.

Tā pagāja astoņas dienas un pēc tam vēl nezin cik ilgs laiks, un pilnīgais ieslodzījums sāka mani nomākt. Jau vairākus gadus pieradušam uzturēties brīvā dabā kopa ar draugiem, ar kuriem mani saistīja neierobežota savstarpēja uzticēšanās un kopīgas intereses, ka ari pavadīt laiku mīļotās meitenes tuvumā, no kuras gan biju nolēmis šķirties, bet kura vēl arvien, kamēr bija izdevība pabūt kopā, neatvairāmi valdzināja mani, — tas viss padarīja mani tik nemierīgu, ka darbs pie iesāktās drāmas mani vairs tā nesaistīja uti poētiskais radošais spēks draudēja izsīkt pieaugošās nervozitātes iespaidā. Jau vairākus vakarus es vairs nespēju palikt mājas. Ietinies platā mētelī, klīdu pa pilsētu, staigāju gar draugu un paziņu logiem un aizza-gos arī līdz Lili logam. Viņa dzīvoja stūra mājas pirmajā stāvā, zaļie aizkari bija nolaisti, bet es varēju labi samanīt, ka sveces atrodas parastajā vietā. Drīz es izdzirdu viņu dziedam klavieru pavadījumā; tā bija dziesma «Kādēļ gribi mani vilkt ar glaimiem .. .», kuru biju viņai sacerējis pirms nepilna gada. Man droši vien tikai likās, ka viņa dzied izteiksmīgāk nekā jebkad; es skaidri varēju saprast katru vārdu un piespiedu ausi pie loga tik cieši, cik vien atļāva izliektie režģi. Kad dziesma bija galā, es pēc ēnas, kas krita uz aizkariem, redzēju, ka viņa ir piecēlusies; Lili staigāja šurp un turp, bet cs veltīgi mēģināju caur biezo aizkaru audumu saskatīt viņas jaukā stava kontūras. Tikai cieša apņemšanās doties projām, neapgrūtinot viņu ar savu klātbūtni, un patiešām atsacīties no viņas, kā ari doma par to, kādu dīvainu pārsteigumu izraisītu mana parādīšanās šai brīdī, piespieda mani aiziet no mīļotās tuvuma.

Aizritēja vēl dažas dienas, un tēva hipotēze k|uva arvien ticamāka, jo no Karlsrūes nepienāca pat vēstule, kurā būtu paskaidroti ekipāžas aizkavēšanās cēloņi. Mans radošais darbs vairs nevirzījās uz priekšu, iekšēji mani plosīja nemiers, un tā nu tēvam radās izdevīgs brīdis, lai izteiktu savu ierosinājumu. Viņš sacīja, ka manas mantas esot sasaiņotas un nu vairs neko nevarot grozīt, tāpēc viņš došot naudu ceļojumam uz Itāliju un atvēršot kredītu turienes bankā, bet man esot nekavējoties jādodas ceļā. Ta kā šoreiz bija ļoti svarīgi pieņemt pareizu lēmumu, tad es šaubījos un mocījos neziņā, bet beidzot tomēr pieņēmu tēva priekšlikumu un teicu: ja līdz tādai un tadai noteiktai dienai un stundai nebūs ne ekipāžas, ne ari kādas ziņas, tad es braucu prom — vispirms uz Heidelbergu, taču no turienes tālāk pāri Alpiem došos nevis atkal caur Sveici, bet caur Graubindenu vai Tiroli.

Brīnumainas lietas var notikt, ja nenosvērtu jaunieti, kas pats visai viegli spēj pastrādāt muļķības, uz nepareiza ceļa vēl novirza vecāka cilvēka neobjektivitāte un maldi. Taču tā jau tas jaunibā un vispār dzīvē mēdz būt, ka mēs stratēģijas nozīmi mācamies izprast tikai tad, kad karagājiens jau beidzies. Rīkojoties sapratīgi un ar apdomu, šadas nejaušības būtu viegli noskaidrojamas, taču mēs visai labprāt mēdzam noslēgt sazvērestību ar maldiem un vērsties pret to, kas ir dabisks un patiess, gluži tapat kā pirms izdalīšanas sajaucam kārtis, lai jel nejaušībai nebūtu atņemta iespēja piedalīties spēlē; tieši tā rodas apstākļi, kuros tik ērti darbojas un uz kuriem iedarbojas dēmoniskie spēki, kam patīk izspēlēt ar mums jo ļaunākus jokus tad, kad ir droša nojauta par to klātbūtni.

Pēdējā diena pirms noteiktā termiņa bija pagājusi, nākamajā rītā vajadzēja doties ceļā, bet man ārkārtīgi gribējās vēlreiz tikties ar savu draugu Pasavānu, kurš tikko ka bija atgriezies no Šveices, jo viņam patiesi būtu iemesls dusmoties, ja es pilnīgi noslēptu visu šo gadījumu un tādējādi iedragātu mūsu savstarpējo uzticēšanos. Tāpēc ar kādu nepazīstamu cilvēku aizsūtīju ziņu, lai viņš nakti

ierodas norādītajā vietā; ievīstījies mētelī, es tur ierados agrāk par viņu, pēc brīža atnāca ari viņš un, ja bija izbrīnījies jau par uzaicinājumu satikties, tad tagad vēl jo vairāk brīnījās par to, ko šeit sastapa. Viņa prieks bija tikpat liels kā pārsteigums, un par atrunāšanu vai padomu došanu nebija ko domāt; viņš man novēlēja laimīgu ceļojumu uz Itāliju, mēs šķīrāmies, un otra rītā es jau laikus atrados uz kalnu ceļa.

Tam, kāpēc devos uz Heidelbergu, bija vairāki iemesli: viens bija prātīgs, proti, biju dzirdējis, ka gaidamais draugs veimārietis no Karlsrues braukšot pie mums caur Heidelbergu; nokļuvis līdz pastam, es tāpēc tūlīt atstāju tur zīmīti un palūdzu to nodot kungam, kurš tur ieradīsies caurbraueot un kura izskats atbildīs manis dotajam aprakstam; otrs iemesls bija romantisks un attiecās uz manu agrāko tuvību ar Lili. Proti, šajā pilsētā dzīvoja Deltas jaunkundze, kurai bijām uzticējuši savas jūtas un kura bija uzņēmusies starpnieces lomu un panākusi, ka vecāki mums atļāva nodibināt nopietnāku siržu savienību, un man likās, ka tā būs bezgala liela laime, ja varēšu, pirms atstaju Vāciju, vēlreiz parunāties par tiem laimīgajiem laikiem ar cienījamu, pacietīgu un iejutigu draudzeni.

Mani uzņēma ļoti laipni un iepazīstināja ar vairākām ģimenēm, bet sevišķi labi es jutos virsmežziņa fon V.76 mājās. Vecāki bija solīdi un patīkami ļaudis, un viena no viņu meitām bija līdzīga Frīdrikai. Patlaban bija vīnogu novākšanas laiks, dienas pieturējās jaukas, un skaistajā Reinas un Nekāras ielejā mani atkal atdzima Elzasas perioda senās jūtas. Aizvadītajā laikā es gan savā, gan citu dzīvē biju pieredzējis ne vienu vien dīvainību, bet viss taču bija vēl tapšanas stadijā, manā dzīvē vēl nebija izdarīts nekas negrozāms, un viss bezgalīgais, ko biju iepazinis, mani drīzāk samulsināja nekā deva kādu atziņu. Sabiedrībā es biju tāds pats kā agrāk, varbūt vēl laipnāks un runīgāks. Šeit, zem dzidrajam debesim, jautru ļaužu vidū, es atkal atcerējos senās rotaļas, kuras jaunatnei arvien šķiet jaunas un aizraujošas. Ta kā glabāju sirdi pagājušu, bet vel neizdzisušu mīlestību, tad, pats to nemaz negribēdams, modināju pret sevi līdzjūtību, kaut arī nevienam neko nestāstīju, un tā ari šajā sabiedrībā drīz vien kļuvu pašu cilvēks, pat nepieciešams citiem un pēc pāris notēr-zetiem vakariem aizmirsu, ka biju nodomājis turpināt ceļojumu.

Delfas jaunkundze piederēja pie tādām sievietēm, kas nav tieši intrigantes, bet arvien par kaut ko rūpējas un iesaista arī citus, lai sasniegtu te vienu, te atkal kādu citu mērķi. Viņa bija pamodušās pret mani stipras draudzības jūtas, un viņai izdevās pierunāt mani uz ilgāku laiku palikt te vēl jo vairak tāpēc, ka es dzīvoju viņas mājā, kur viņa man varēja sagādāt visādus iepriecinājumus un savukārt likt ceļā visādus šķēršļus manai aizbraukšanai. Kad es grasījos runāt par Lili, viņa vis nebija tik laipna un līdzjūtīga, kā biju cerējis. Viņa pat slavēja mūsu abu lēmumu šķirties, tāpēc ka apstākļi nebija mums labvēlīgi, un apgalvoja, ka nenovēršamajam jāpadodas, neiespējamais jāizmet no prāta un jāsāk apsvērt citas iespējas dzīvē. Viņas galva vienmēr bija visādu plānu pilna, un ari šoreiz viņa negribēja mani atstat nejaušibu varā, bet jau bija padomājusi, kur man nākotnē atrast paliekamu vietu, un tāpēc es sapratu, ka viņa nebija vis bez jebkāda noļuka ielūgusi mani paciemoties Hcidelbergā.

Kūrfirsts Kārlis Teodors, kas tik daudz bija darījis mākslu un zinātnes labā, savu rezidenci vēl arvien bija paturējis Manheimā, un tieši tāpēc, ka galma ļaudis bija katoļi, bet valsts iedzīvotāji — protestanti, pēdējiem bija nepieciešams nostiprināt savas pozīcijas ar enerģiskiem cilvēkiem, uz kuriem varēja likt cerības. Tagad man ar dievpalīgu vajadzēja doties uz Itāliju un tur padziļināt savu mākslas izpratni, bet pa to laiku te šis tas tiks darīts manis labā, un, kad es atgriezīšos, tad jau būs redzams, vai fon V. jaunkundzes simpātijas, kas bija pamodušās pret mani, būs kļuvušas lielākas vai arī apdzisušas un vai man būtu vēlams nodibināt radnieciskas saites ar šo cienījamo ģimeni tin tādējādi likt pamatus laimei jaunā tēvzemē.

Es pret to visu gan neko neiebildu, taču šāda iepriekšēja plānošana bija sveša manai dabai un tāpēc nevarēju pilnīgi samierināties ar manas draudzenes tālejošajiem plāniem; es baudīju acumirkļa labvēlību, taču Lili tēls pastāvīgi bija man acu priekšā gan nomodā, gan sapņos un traucēja visā, kas būtu varējis patikt vai mani izklaidēt. Bet tad es domās sāku apsvērt tālā ceļojuma nopietnību un nolēmu, ka man laipni un pieklājīgi jāatbrīvojas no visa, kas te saista, un pēc dažām dienām jāturpina ceļš.

Delfas jaunkundze līdz vēlai naktij sīki jo sīki stāstīja,

kādi ir viņas apsvērumi un ko viņa nolēmusi manis labā darīt, un es šādus nodomus nevarēju novērtēt citādi ka ar pateicību, kaut gan te arī diezgan skaidri bija saskatami noteiktu aprindu centieni izmantot mani un galma iespējamo labvēlību pret mani, lai nostiprinātu savas pozīcijas. Mēs šķīrāmies tikai ap pulksten vieniem naktī. Es biju gulējis neilgi, taču dziļā miegā, kad mani ar savu taurēšanu pamodināja pasta kurjers, kas bija piejājis pie mājas un apstājies. Drīz pēc tam ar sveci un vēstuli rokās ieradās Deltas jaunkundze un pienaca pie manas gultas. «Te nu būs!» viņa izsaucas. «Izlasiet un pasakiet, kas tur rakstīts! Tā noteikti ir no Veimāras. Ja tas ir ielūgums, tad nepieņemiet to un atcerieties, ko runājām!» Es palūdzu, lai viņa iedod sveci un atstaj mani uz stundas ceturksni vienu. Viņa gaja prom nelabprāt. Vēstuli neatvēris, es kādu brīdi sēdēju, nekustīgi vērdamies uz priekšu. Stafete nāca no Frankfurtes, es pazinu zīmogu un rokrakstu; tatad draugs tur bija ieradies, viņš mani aicināja, taču neticība un šaubas bija mums aizsteigušās priekša. Kāpēc gan nevarēju mierīgi dzīvot mājās un gaidīt cilvēku, par kura ierašanos bija saņemta noteikta ziņa un kurš ceļā dažādu nejaušību dēļ varējis aizkavēties? Man kā zvīņas nokrita no acīm. Es atkal skaidri atcerējos visu man agrak paradīto laipnību, labvēlību un uzticību un gandrīz vai kaunējos par savu dīvaino rīcību. Bet tad atvēru vēstuli un redzēju, cik dabiski un saprotami viss noritējis. Mans paredzētais pavadonis bija dienu no dienas, stundu no stundas gaidījis uz jaunajiem ratiem, kam vajadzēja pienākt no Strasburgas, gluži tāpat kā mēs uz viņu, tad viņš caur Manheimu bija braucis darīšanās uz Frankfurti, bet tur, sev par izbīli, nebija mani atradis. Viņš steidzīgi ar stafeti bija nosūtījis man vēstuli, kurā izteica cerību, ka tagad, kad pārpratums noskaidrojies, es tūlīt atgriezīšos mājās un aiztaupīšu viņam kaunu, ko sagādātu ierašanas Veimārā bez manis.

Lai cik ļoti es ar sirdi un prātu tiecos izpildīt šo lūgumu, mans jaunais nodoms tomēr izraisīja diezgan lielas šaubas. Tēvs bija izstrādājis visai jauku ceļojuma plānu un iedevis līdzi nelielu bibliotēku, kas man palīdzētu sagatavoties un uz vietas noderētu par palīgmateriālu. Vaļas brīžos šīs grāmatas biju izmantojis par vienīgo laika kavēkli un pat sava pēdējā nelielā ceļojuma laika ekipāža ne par ko citu nebiju domājis. Lieliskie

mākslas darbi, kurus jau kopš bērnības biju iepazinis gan pēc nostāstiem, gan pēc dažādiem atveidojumiem, tēlojās man gara acu priekšā, un mana lielākā vēlēšanās bija aplūkot tos tuvumā, ja reiz noteikti biju izlēmis doties tālu prom no Lili.

Pa to laiku biju apģērbies un staigāju pa istabu šurp un turp. Ļoti nopietnā izskatā ienāca mana saimniece. «Uz kādu atbildi varu cerēt?» viņa izsaucās. «Miļā,» es sacīju, «nemēģiniet mani atrunāt, esmu nolēmis braukt atpakaļ; visus motīvus esmu jau apsvēris, un tos atkārtot nebutu nozīmes. Beigu beigās taču kāds lēmums jāpieņem, un kas gan lai to dara, ja ne cilvēks, uz kuru tas tieši attiecas?»

Es biju satraukts, viņa arī, un sākās vētraina scēna, kas beidzās ar to, ka es pavēlēju kalpotājam, lai tas iet un pasūta pajūgu. Veltigi lūdzu saimnieci, lai viņa nomierinās un pieņem, ka mana vakarējā humorpilnā atvadīšanās no sabiedrības notikusi pa īstam; lai viņa apdomā, ka te ir runa tikai par viesošanos, par īslaicīgu vizīti un ka mans ceļojums uz Itāliju tāpēc nemaz netiek atcelts un vel nemaz nav teikts, ka es te neatgriezīšos. Viņa par to ne dzirdēt negribēja un satrauca mani vēl vairāk. Ekipāžā jau stāvēja durvju priekšā, mantas bija sakravātas, pasta vedējs parādīja savu parasto nepacietību, pūzdams ragā; es steidzos prom, viņa vēl negribēja mani laist prom un diezgan prasmīgi minēja visādus argumentus, kas attiecās uz pašreizējo situāciju; beigu beigās es nepacietībā un dedzībā izsaucos ar Egmonta vārdiem:

«Bērns! Bērns! Pietiek! Kā neredzamu garu pātagoti, joņo laikam piederošie saules zirgi, vilkdami mūsu likteņa vieglos ratus, un mums neatliek nekas cits kā vien saņemt drosmi un stingri turēt grožus, lai vadītu ratus te pa labi, te pa kreisi un nejautu ritenim atsisties pret akmeni vai ratiem apgāzties. Kas gan lai zina, kurp mēs traucamies? Neviens taču pat īsti neatceras, no kurienes viņš nācis šurp.»

KOMENTĀRI

1 ... lai noder kāda mana drauga vēstule... — So vēstuli sacerējis pats Gēte pēc savu draugu un cienītāju izteiktajiem lūgumiem.

2 ... dzejdarbu divpadsmit sējumi... — Te domāti Getes Kopotie raksti 12 sējumos, ko izdevis Kota no 1806. gada līdz 1808. gadam. (1809. gadā tie tika papildināti ar 13. sējumu, kurā bija ievietots romāns «Dvēse|u radniecība».)

3 ... gan par iekšējiem stimuliem, gan ārējām ietekmēm ... — No šis vietas līdz priekšvārda beigām Gēte izklāsta savas autobiogrāfijas centrālo ideju.

PIRMĀ DAĻA

A Cilvēks, kuru nesoda, nekā neiemācās. — Epigrāfs ņemts no grieķu komediogrāfa Menandra fragmenta (IV gs. pirms tn. ē.).

Pirmā grāmata

5 Konstatācija bija man labvēlīga ... — Pēc Gētes pārliecības, cilvēka likteni nosaka dažadu faktoru mijiedarbība: iedzimtās Īpašības, kā arī sociāli un vēsturiski, klimatiski un citādi spēki. Sai sakarībā ari cilvēka dzimšanas gadam un vietai ir sava nozīme. Mēs esam atkarīgi «vairāk no zemes virsū valdošo apstākļu sagadīšanās nekā no debesu spīdekļu savstarpējā novietojuma» — Gēte rakstīja savā darbā «Krāsu mācības vēsture», taču šī atziņa viņu netraucēja gandrīz vārds vārdā cilel savu horoskopu, kas bija sastādīts pec viņa vectēva Joliana Volfganga Tekstora rīkojuma.

6 ...mans vectēvs Johans Volfgangs Tekstors... — Jolians Volfgangs Tekstors (1693—1771) kopš 1747. gada bija pilsētas domes priekšsēdētājs un vienlaikus ari tiesas priekšsēdētājs; oficiāli viņš skaitījās imperatora vietnieks.

7 ... manai jaunakajai māsiņai... — Māsa Kornēlija, dzimusi 1750. gadā.

8 Mana tēvamāte... — Kornēlija Gēte, dzimusi Valtere, pirmā vīra uzvārdā Selhorne, mirusi 1754. gadā 86 gadu vecumā.

9 Piranēze (1707 1778) — pazīstams itāliešu mākslinieks, darinā

jis gravīras, kurās attēloti Romas skati.

10 ... itāliešu valoda sacerētajam ceļojuma aprakstam... — Sis Joliana Kaspara Getes ceļojuma apraksts pirmo reizi publicēts Romā 1932. gadā. atzīmējot simto gadadienu kopš viņa dēla dzejnieka Johana Volfganga Getes nāves.

11 ... Ielīti teātra izrādi... — Par saviem iespaidiem, kas gūti bērnu teātrī, Gēte runā «Poēzijas un īstenības» otrajā grāmatā, kā arī «Vilhelma Meistara aizraušanās ar teātri» 1.—3. nodaļā (romāna «Vilhelma Meistara mācību gadi» pirmā redakcija) un «Vilhelma Meistara mācību gadu» 2. nodaļa.

12 ...visi labi zināja, ka viņš gatavojas to pilnīgi pārbūvēt... — Gētes Frankfurtes nama pārbūve notika 1755. gadā.

13 Zalliofa — XIV gs. pils Frankfurtes vecpilsētā.

14 Svēta Bērtuļa baznīca. — Tā sauc katedrāli, kurā notika Svētās Romas impērijas vācu imperatoru kronēšana.

15 Pfareizens (burtiskā tulkojumā «dzelzs režģis») — gājējiem paredzēta iela, kas ved cauri Bērtuļa kapiem, kuri atrodas pie katedrāles un ir nodaiiti no tās ar dzelzs vārtiem; šās ielas abās pusēs Gētes laikā atradās grāmatu veikaliņi.

16 Nirnbergas sēta — Frankfurtes tirgotāju apmetne, Kompos-tella — eka, kas piederēja Maincas kūrfirstam un bija viņa rezidence, kad kūrfirsts uzturējās Frankfurtē.

17 Grāvs Hanss — XVI gs. nīderlandiešu gravieris; viņa gravīra, kas darināta pec Fahera gleznas «Frankfurtes aplenkums» (1553), glabājas Getes mājā Veimārā.

18 Klibais velns — aplinku norādījums uz franču rakstnieka Lesāža (1608—1747) pazīstamo romānu «Klibais velns».

19 Rūdolfs fon Habsburgs (1218—1291) — Ilabsburgu dinastijas nodibinātājs. Grāfs Rūdolfs fon Habsburgs tika ievēlēts par Vacijas karali 1273. gadā pēc ilga bezvaldnieku laika.

20 Kārlis Ceturtais (1317—1378) — Romas impērijas imperators; 1356. gadā viņš izdeva Zelta bullīt — Svētās Romas impērijas pamatlikumu. Kakla tiesu nodibināja 1532. gadā imperators Kārlis Piektais.

21 Ginters fon Svarcburgs. — 1349. gadā Frankfurtē Kārļa Ceturtā pretinieki ievēlēja viņu par Vācijas karali un pēc tam par Romas imperatoru, taču drīz pec ievēlēšanas viņš atteicās no troņa un nomira.

22 Maksimilians Pirmais (1493—1519) — Svētās Romas impērijas vācu imperators. Pēc viņa par imperatoru tika ievēlēts Maksimiliana mazdēls Spānijas karalis Kārlis Pirmais, kas pēc tam saucās par Kārli Piekto (1500—1558). Francijas karaļa Franciska Pirmā (1454 — 1547) mēģinājums iegūt Vācijas valdnieka kroni beidzās nesekmīgi.

23 Konltlāvs — zāle, kurā kūrfirsti ievēlēja imperatoru.

24 ... par kronēšanām, kas pēdējā laikā bija drīz sekojušas cita citai. — Pec Austrijas 1 labsburgu pēdējā vīriešu kārtas valdnieka — imperatora Kārļa Sestā nāves (1741) viņa pārvaldītās Austrijas un Ungārijas teritorijas pārņēma viņa meita Marija Terēzija (1717— 1780), bet par imperatoru Francijas ietekmē tika ievēlēts Bavārijas kūrfirsts, kas sāka saukties par Kārli Septīto (1697—1745); kamēr norisēja karš par Austrijas mantojumu (1741 — 1748), viņš zaudēja Bavārijas galvaspilsētu Minheni un lielu daļu Bavārijas teritorijas, Pec viņa nāves imperatora troni ieguva Marijas Terēzijas virs Francis Pirmais (1708—1765) un viņa pēcnācēji, la saucamā Habsburgu— Lotringu dinastija. Kārļa Septītā kronēšana notika 1742. gadā, bet Franča Pirmā — 1745. gadā.

25 Ahenā noslēgtais miers. — Līdz ar šī miera noslēgšanu (1748)

izbeidzās karš par Austrijas mantojumu.

26 Spēlmaņu tiesa — ceremonija, kas Frankfurtē pastāvēja līdz 1802. gadam.

27 ... balta nūjiņa — taisnibas simbols. Pār vainīgo tika «salauzta nūjiņa», tas ir, viņš tika notiesāts, atzīts par vainīgu.

28 Pušu pirmo sakarloja tēva bibliotēku... — Johans Kaspars Gete bija aizrautīgs kolekcionārs un bibliofils; viņa bibliotēkā bija vairāk par diviem tūkstošiem sējumu. Tā tika pārdota grāmatu izsolē 1795. gadā, kad .1. V. Gētes māte pārdeva māju; pec saglabātā grāmatu saraksta bibliotēka tagad ir gandrīz pilnīgi atjaunota (datēji ar citiem eksemplāriem) un alrodas Frankfurtē Gctes maja, kur ierīkots muzejs.

29 Keislers un Nemeics — XVIII gs populāru ceļojumu aprakstu autori.

30 ...bija nodarbinājis visus Frankfurtes māksliniekus... — Pielāgodamies vietējo kolekcionāru gaumei, Frankfurtes gleznotāji savā mākslā centās sekot Nīderlandes mākslinieku tradīcijām, turpretī gleznotāji, kas piederēja pie vācu valdnieku galmiem, atdarināja frančus — Vato, Fragonāru un citus.

31 ... zemestrīce Lisabonā (1755). — Sī drausmīgā dabas katastrofa ievērojami mazināja racionālistisko optimismu, kas valdīja XVIII gs. filozofijā; uz šo notikumu tūlit reaģēja ievērojamākie gadsimta filozofi — Voltērs un Ruso, vēlāk arī Kants.

32 Viņa nopietno un ar uzcitibu izstrādāto disertāciju... — Gētes tēvs 1738. gadā aizstāvēja disertāciju «Daži atzinumi par mantojuma piešķiršanu saskaņā ar romiešu un mūsu zemes tiesībām».

33 Kellārijs — atvasināts no uzvārdā «Kellers» latinizētās formas «Cellarius». Viņš bija dzejā sarakstītās latīņu valodas gramatikas un latiņu-vācu vārdnīcas autors.

34 Kornēlijs Nepots (99.-24. gadā pirms m. ē.) — romiešu raks! nieks; viņa «Ievērojamu karavadoņu dzīves aprakstus» parasti lasīja, sākot apgūt latīņu valodu.

35 Kellārijs un Pazors. — Pazors (1570—1637) sarakstījs grieķu valodas gramatiku un norādījumus Jaunās derības lasīšanai. Kellārijs šeit minēts kā trīssējumu «Historia universalis» («Pasaules vēsture») autors.

30 Komenskis Amoss (1592—1070) — pazīstams čehu pedagogs Sarakstījis mācību grāmatu «Orbis pietīts» («Ilustrētā pasaule»).

37 Mcrians Mateuss (1593—1650) — pazīstams šveiciešu gravieris.

38 Gotfrīda «Hronika» — Ludviga Gotfrīda (1581—1633) «Vēsturiskā hronika» — sausā, neizteiksmīgā valodā sarakstīti vēstījumi par vēsturiskiem notikumiem.

39 «Acerra philologica» — «Filoloģiskais vīraka kvēpināmais trauks» — grieķu un romiešu autoru darbu izlase.

40 Fenlona «Tčlemahs» — franču rakstnieka Fransuā Fcnlona (1651 —1715) pedagoģiskais romāns. Neikirha veiktais tulkojums dzejā, kuru piemin Gēte, izdots 1739. gadā.

41 «Fclzenburgas sala» — Johana Gotfrīda Snābe|a romāns, ievērojamākais no daudzajiem vācu valodā sarakstītajiem Daniela Defo romāna «Robinsons Krūzo» atdarinājumiem.

42 «Lorda Ansona ceļojums apkārt zemeslodei». — So ceļojumu.

kas notika no 1740. gada līdz 1744. gadam, aprakstījuši Volters un Robinss.

43 «•Grāmatas tautai» — plaša literatūra, kurā ietilpa viduslaiku varoņpoēmu un bruņinieku romānu pārstrādājumi prozā, leģendas par Kristu, vēsturiskas teiksmas un jautri farsi. Pirmie, kas centās šīm grāmatām ierādīt atbilstošo vietu vācu literatūras vēsturē, bija rakstnieki romantiķi Augusts Vilhelms Slēgelis, Ludvigs Tiks un citi. Gēte liek saprast, ka šīs grāmatas viņam pazīstamas jau kopš bērnības un ka tas nebūt nav rakstnieku romantiķu nopelns.

44 Alkinojs un Lāerts — Homēra «Odisejas» personas. Alkinojs — viesmīlīgais faiaku valdnieks, kas gudri pārvaldīja savu salu, dzīvoja greznā pilī krāšņa dārza vidū; Lāerts — Odiseja tēvs; beidzis valdit, viņš, ģērbies vienkāršā tērpā, strādāja sava dārzā tālu no ļaužu burzmas. Gēte ironiski raksta, ka viņa vectēvs Tekstors, būdams ievērojamākais vīrs pilsētā, strādāja ari dārznieka darbu.

45 ... kad apciemojām vectēva otru meitu... — Mātesmāsa Johanna Marija Melbere, dzimusi Tekstore (mirusi 1823. gadā), sniedza Gētem daudzas vērtīgas ziņas par dzimto pilsētu.

46 ...otra krustmāte... — Anna Marija Stārkā, dzimusi Tekstore (mirusi 1794. gadā), sarakstījusi grāmatu «Pamācoša lasāmviela priecīgām un skumjām dienam».

47 ... rodas doma tieši tuvināties lielajam dabas dievam... — Sis mēģinājums tuvināties dievam, ar kura aprakstu beidzās pirmā grāmata, protams, ir bērnišķīgs, tomēr tajā jau ir samanāms sākums tiem neatlaidīgajiem reliģiskajiem meklējumiem, kuri vēlāk Gētem iedvesa ticību radošajiem spēkiem, kas slēpjas dabā un cilvēkā.

Otrā grāmata

48 Ļaudis... tūlit sašķēlās divās nometnēs... — Septiņgadu kara laikā (1756—1763) Prūsiju atbalstīja Anglija, bet Austriju — Francija, Zviedrija un Krievija. Krievijas izstāšanās no kara, pēc tam kad par caru kļuva Pēteris Trešais, izglāba Prūsijas karali Fridrihu Otro no neizbēgamas sakāves.

49 Grājs Dauns Leopolds (1705—1766) — austriešu armijas virspavēlnieks.

50 «Jaunais Pariss» — pasaka, ko Gete sarakstījis vecumdienās, taču dzejnieka vēlāko gadu prozas raksturīgajam izsmalcinātajam stilam cauri vīd bērna nemākslotā, naivā iztēle.

51 ...un atceroties savu tēvatēvu... — Dzejnieka tēvatēvs Fridrihs Georgs Gēte (1658—1730) bija lauku kalēja dēls, dzimis Veimā-ras hercogistē; sākumā viņš strādāja par drēbnieku Parīzē, bet 1706. gadā pārcēlās uz Frankfurti, kur bija traktiera un labākās Frankfurtes viesnīcas īpašnieks.

62 ... noslēdza sev ceju uz domi... — Saskaņā ar Frankfurtes konstitūciju dome nevarēja ievēlēt cilvēku, kam bija radnieciskas vai citādas tuvas attiecības ar kādu no domes locekļiem.

53 Johans Mihaels fon Loens (1694—1776) — rakstnieks un publicists; viņa darbus šeit piemin Gete.

54 ...prezidenta posteni Lingenā... — «Prezidents» — Prūsijas valdības iecelts zemes pārvaldnieks.

65 Kārlis Fridrihs jun Mozers (1723—1798) — jurists un rakstnieks. Savā grāmata «Kungs un kalps» viņš pirmais izteica tiem laikiem drosmīgu domu, ka ministrs ir nevis valdnieka, bet gan valsts kalps; viņa poēma prozā «Daniels lauvu bedrē» ierosināja jauno Gēti sarakstīt poēmu prozā «Jāzeps». Savam varonim Filonam («Vilhelma Meistara mācību gadi» nodaļā «Skaistas dvēseles atzīšanās») autors piešķīris Mozera fiziskās un garīgās īpašības.

56 Klopštoks Fridrihs Gotlībs (1724—1803) — ievērojamākais XVIII gs. vācu liriķis pirms Gētes, sarakstījis antīkā pantmērā sacerētas odas un episku poēmu «Mesiāde» (1748—1773).

67 Kanics, Drollingers, Kreics — galma dzejnieki klasicisti.

58 Hagedorns Fridrihs, fon (1708—1754) — anakreontiskās dzejas pārstāvis, kam bija zināma ietekme uz Gēti tai periodā, kad viņš dzīvoja Leipcigā.

59 Gellerts. — Sk. 2. d. koment. nr. 18.

60 Hallers Albrehts (1708—1777) — šveiciešu fiziologs un dzejnieks, angļu sentimentālisma garā sarakstītās poēmas «Alpi» autors.

81 Neikirha pārtulkotais «Tēlemahs* — domāts Fenlona romāns «Tēlemahs» Neikirha tulkojumā.

62 Kopēs «Atbrīvotā Jeruzaleme» — domāta Torkvato Taso ievērojamā poēma Kopēs tulkojumā.

Trešā grāmata

63 ...grāfs Tarans Fransuā de Tea (1719—1794) — trešās grāmatas galvenā persona, apgaismots aristokrāts, kas labi pazina ne tikai franču, bet ari angļu filozofiju (it īpaši Loku) un vairākus antīkos filozofus. Frankfurtē «karaļleitnanla» postenī (tas ir, komandanta — karaļa vietnieka postenī okupētajā pilsētā) viņš bija no 1759. gada līdz 1761. gadam.

64 Hercogs Osuna (1579—1624) — Spānijas vicekaralis Sicīlijā un Neapolē; 1748. gadā vācu tulkojumā iznāca anekdotes par šo valsis darbinieku.

05 ... pie grāfa tika ataicināti visi Frankfurtes gleznotāji... — Visi šie mākslinieki, izņemot Notnāgelu, raksturoti pirmajā grāmatā. Notnāgels Johans Andreass Benjamiņš (1729—1804) — gleznotājs un tapešu fabrikas īpašnieks; 1774. gadā viņš Getem mācīja glezniecību. Sīkāk par viņu stāstīts ceturtajā grāmatā.

88 Detuša, Marivo. Lašose lugas... — Te Gēte minējis populārus franču komēdiju rakstniekus, kuru darbi viņa jaunības gados bieži izrādīti vācu teātros. Pēdējais no minētajiem autoriem — Lašose ir tā saucamā «asaru komēdijas» žanra nodibinātājs.

87 Letnjērs Antuans Marēns (1723—1793) -- franču klasiskās traģēdijas pagrimuma perioda pārstāvis.

68 «Lauku burvis» (1759) — Zaņa Zaķa Rtiso opera, kas tai laikā tiešām tika izrādīta Frankfurtes franču teātri, turpretī abas tālāk minētās operetes — «Rozā un Kolā» (1764) un «Anete un Libēns» (1762) nevarēja tikt uzvestas tai laikā, kad Frankfurti bija okupējis franču karaspēks, jo tad tās vēl nebija sacerētas; šai ziņā atmiņa ir «Poēzijas un istembas» autoru vīlusi.

89 Didro luga «Ģimenes tēvs» (1758). — Sī Didro luga, kas ir spilgts «sikpilsoniskās drāmas» paraugs, kā arī «Ārlaulības dēls» (1757) un pec tam tā paša autora sarakstītās «Pārdomas par «Ārlaulības dēlu»» stipri ietekineja vācu dramaturģijas attīstību. 1805. gadā

Gēte pārtulkoja Didro noveli «Rāmo brāļadēls» un pievienoja tai savas piezīmes.

70 Paliso Saris (1730—1814) — satīriskās komēdijas «Filozofi» autors; šī komēdija bija vērsta pret enciklopēdistiem un it īpaši pret Ruso.

71 ...princis Subizs Saris (1715—1787) — Francijas maršals, kas komandēja Franču armiju un cieta sakāvi pie Rosbahas (1757).

72 ... maršals Broljo (patiesībā Broljī) — Viktors Fransuā, hercogs (1718—1804), izcils Franču karavadonis.

73 <rDārglietu šķirstiņš» — reliģiozu un morālisku rakstu krājums, kas bija izplatīts piētistu vidū; Gctes māte bieži zilēja pēc šīs grāmatas.

74 ... visu sarunas gailu... — Runu, ar kuru tulks vērsies pie grāfa Torana, Gete sarakstījis 181i. gadā; pēc kritiķu domām, tā stilistiski atbilst Getes vēlīnā daiļrades perioda prozai, taču šaubas nerada ari tas, ka gan pec satura, gan arī pec formas, kas liecina par tās francisko izcelsmi, šī saruna, kura norisējusi starp tulku un Toranu, kopš bērnības diezgan precīzi saglabājusies autora atmiņā.

75 «/Mīs Sara Sampsone» — Lesinga drāma, pirmā vācu «sikpilso-niskā traģēdija», sarakstīta 1755. gadā angļu dramaturga Lilo šāda paša žanra lugas «Londonas tirgotājs» (1731) ietekmē.

76 rSkapēna nedarbi» — Mol jēra komēdija (1671).

77 ...lugas Pirona garā ... — Pirons Aleksis (1689—1773), franču rakstnieks, sarakstījis asprātīgas, pat frivolas epigrammas un komiskas operas, kas paredzētas izrādīšanai tirgus laukumos.

78 Pomeija «Mītiskais panteons» — populārā, bagātīgi ilustrēta grāmata par antīko mitoloģiju; to latīņu valodā sarakstījis jezuīts Fransuā Arituāns Pomeijs.

79 ... Korneja apcerējumu par trim vienībām... — Par trim vienībām (vietas, laika un darbības) kā par nepārkāpjamu traģēdijas likumu pirmais sāka runāt itāliešu rakstnieks humānists Jūlijs Cēzars Skaligers (1484—1558) sava «Poētikā», balstīdamies uz Aristoteļa «Poētiku» un Senekas darbiem. So likumu pieņema arī XVII gs. franču klasicisma laikmeta teorētiķi. Lesings, kritizēdams franču klasi-cistus, sacīja, ka no «trim vienībām» jāievēro tikai «darbības vienība». Herders, «vētras un dziņu» laikmeta teorētiķis un rakstnieks, dēvēja franču traģēdiju par mākslotu un «kabinetam piemērotu» un vēl noteiktāk prestatīja tai Šekspīra dramaturģijas «brīvo kompozicijn».

80 ... kurā Kornejs un Rasins bija spiesti aizstāvēties pret kritiķu un publikas uzbrukumiem. — Korneju bargi kritizēja par atkāpšanos no «likuma par trim vienībām» traģēdijā «Sids». 1760. gadā. kad Gete pirmo reizi saskārās ar jautājumu par «trim vienībām», Lesinga un Herdera iebildumi (sk. koment. nr. 79) vēl nebija publicēti. Ar strīdiem par «Sidu» viņš bija iepazinies pēc franču valodā izdotā krājumā.

Ceturtā grāmata

81 Lebrēns Saris (1619—1690) — talantīgs franču mākslinieks; «Afekti» — viņa zīmējumu krājums, kur mākslinieks attēlojis dažādu dvēseles noskaņojumu atspoguļojumu cilvēka seja; Gete šos zīmējumus nosauc par karikatūrām to galēji sakāpinātā izteiksmīguma dej.

82 Pjaceta Džovanni Batista (1682—1754) — itāliešu mākslinieks,

Venēcijas Mākslas akadēmijas prezidents.

83 ... es izdomāju romānu... — Sis romāns nav saglabājies.

81 «Zigvarts» — Joliana Millera sentimentāls romāns par mūku dzīvi, izdots 1776. gadā.

85 ... kā gan Saule varējusi apstāties Gibeonā... — Pēc ķibeles leģendas, Jozuus, vērsdamies ar lūgšanu pie dieva, apstādinājis Sauli un Mēnesi, tādējādi palīdzēdams izraēliešiem sakaut savus pretiniekus (Jozuus gr. io. nod.. 12. p.).

88 Smids Sebastians (1617—1696) — Strasburgas zinātnieks, kas pārtulkojis bībeli latīņu valodā.

87 ... lielā angļu bibeles komentāru gramata ... — Domāti vācu komentāri 19 sējumos (1749—1770), kas sastādīti, ņemot par pamatu tai laikā izdarītos angļu pētījumus.

88 ... no turienes līdz mums nokļuvušas... ziņas par senvēs-turi... — Bībeles leģendās Gēti vairāk interesēja izraēliešu patriarhi nekā pravieši. Vēlāk sarakstītais Gētes raksts «Izraēlieši tuksnesi» ievietots viņa komentāros krājumam «Rietumu-austrumu dīvāns».

89 Elohimi — senebreju dieva apzīmējums, ko lieto tāpat kā vārdu «Jehova». Daudzskaitļa forma «Elohimi» acīmredzot liecina par to, ka senajiem ebrejiem sākumā bijusi daudzdievība. Gēte diezgan bieži lieto apzīmējumu «Elohimi», ar to droši vien gribēdams pateikt, ka dievs (kas taču ir pati daba) paradās cilvēkiem daudzās dažādās redzamās pasaules formās. Astotajā grāmatā viņš ar «Elohimiein» saprot tā saucamo «svēto trīsvienību».

80 ...otrajai, šķiet, vārdu deva pēc tās straujā plūduma. — «Tigr» aramiešu valodā nozīmē «negants, nevaldāms».

81 ... un kopā ar viņu brālis Lats... — Pēc bibeles leģendas Lats

ir nevis Ābrama brālis, bet brāļadēls (I. Mozus gr., II. nod. 26.,

27. p.).

82 Vecajā un Jaunajā derībā minētās personas Klopštoks savā

daiļradē bija pārvērtis smalki izstrādātos un jūtu bagātos rakstu

ros ... — Te Gēte doma ne tikai «Mcsiādi», bet arī Klopštoka drāmas «Ādama nāve» (1757), «Zālamans» (1764) un «Dāvids» (1772).

83 Bodmers Joharis Jakobs (1698—1783) — šveiciešu rakstnieks un Apgaismības laikmeta mākslas teorētiķis, sarakstījis poēmas prozā — «Jēkabs un Jāzeps», «Noass», «Jāzeps un Zulika» un citas.

94 Es jau sen biju vēlējies strādāt pie vēstījuma par Jāzepu... — Prozā sarakstīto «Stāstu par Jāzepu» Gēte sadedzināja, kā pastāstīts viņa vēstulē māsai Kornēlijai 1767. gada 12. oktobrī.

95 ... ņemdams par paraugu F.liasa Slēgeļa «Pastaro tiesu». — Slēgelis Jotians Eliass (1719—1748), dzejnieks, arī drāmu un kritisku rakstu autors, nekad nav rakstījis garīgas odas; iespējams, ka Gēte te domājis Joliana Krāmera «Pastaro tiesu» vai arī sajaucis Eliasu Slēgeli ar viņa brāli Ādolfu, kas rakstījis garigus dzejoļus.

90 ... kas bija veltīta Kristus nokāpšanai ellē... — «Poētiskas pārdomas par Kristus nokāpšanu ellē» ir pirmais Getes dzejolis, kas (bez autora ziņas) iespiests presē — Frankfurtes žurnālā «Die Sichtbaren» («Redzamie») 1766. gadā.

97 ... mūsu ģimenes draugam, kurš bija ieradies uz pusdienām... — Te ir runa par Getes ģimenes draugu padomnieku Snei-deru, kurš paslepšus deva jaunajam dzejniekam un viņa māsai lasīt savu Klopštoka «Mesiādes» eksemplāru.

96 Bouers Arčibalds — angļu vēsturnieks, sarakstījis «Pāvestu vēsturi» 10 sējumos, kura tulkota vācu valodā (1751—1779).

98 Institūcijas (lat. institutio — pamācība) — elementāras civiltiesību mācību grāmatas senajā Romā.

100 «Corpus iuris» — <rCorpus iuris civilis» — romiešu tiesību likumu krājums, kas tika pieņemts imperatora JustiniSna laikā (483-565).

101 ... ķērāmies pie Mazā Strūves... — Jenas universitātes tiesību zinātņu profesora Ādama Strūves (1619—1692) sarakstīta populāra mācību grāmata par romiešu un ģermāņu tiesībām.

102 Lersnera hronika —■ Ahila Augusta Lersnera sarakstīta Frankfurtes hronika II sējumos (1706—1734) — galvenais avots, ko Gēte izmantoja savas dzimtās pilsētas vēstures pētīšanai.

i°3 f-etmiihs Vincencs — beztiesisko Frankfurtes amatnieku un sīktirgotāju sacelšanās vadonis ciņa pret muižniekiem un patriciešiem (1612—1616); pēc impērijas tiesas sprieduma sodits ar nāves sodu 1616. gada.

101 Ebreju kvartāls. — Tikai 18U. gadā, kad Gēte rakstīja sava autobiogrāfiskā darba ceturto grāmatu, tika atcelts likums, ar kuru ebrejiem bija al|auts apmesties uz dzīvi tikai šaurajā geto, nošķirti no kristiešiem.

105 ... nievīgais un apkaunojošais lielais gleznojums... — Sājā sienas gleznā bija attēlots ebreju reliģiozais rituāls, kurā nogalina kristiešu zēnu. Šādos noziegumos ebrejus bieži apvainoja viduslaikos.

IWl ... kad jau radās precīzākas ziņas par miera liguma noteikumiem ... — Te ir runa par 1763. gada 15. februārī 1 Iubertusburgā noslēgto mieru starp Prūsiju un Austriju; līdz ar to tika izbeigts Septiņgadu karš.

107 Olenšlagers Jolians Daniels (1711 — 1778) — Frankfurtes pilsētas domes loceklis un birģermeistars, pēc izglītības jurists, sarakstījis zinātnisku darbu par Zelta bullu. Olenšlagers ir Gētes romānā «Vilhelma Meistara mācību gadi» notēlotā Narcisa prototips.

i°s Slēgeļa «•Kanuis» — Joliana Eliasa Slegeļa (sk. I d. koment. nr. 95) luga par dāņu kara|a Kamila dzīvi.

109 «Britaniks» - - Rasina traģēdija.

110 Reineks Fridrihs Ludvigs (1707—1775) — Polijas un Saksijas slepenpadomnieks un bagāts vinlirgotājs; Gēte viņu salīdzina ar Atēnu Tīmonu, kas pazīstams pēc Lukiana un Šekspīra darbiem (šis vārds k|uvis par sugas vārdu cilvēknīdēja apzīmēšanai), un Heauton-timorumenu (grieķu valodā — «pašmocītājs») — Terencija komēdijas varoni.

111 Galma padomnieks Hisgens Vilhelms Fridrihs (miris 1783. gadā) — Frankfurtes jurists, palīdzēja ietekmīgām personām tiesu procesos. Viņa dēls Heinrihs Sebastians (1745—1807) bija pazīstams kolekcionārs un mākslas zinātnieks, sarakstījis daudzas grāmatas par Frankfurtes māksliniekiem; šis grāmatas daudzkārt izmantoja Gēte.

112 «De vanitate scientiarum» («Par zinātņu veltīgumu») — pazīs-tamā teozofa un alķīmiķa, jurista un mediķa Netesheima Agripas (1486 1535) darba pilns nosaukums — «Par visu zinātņu un mākslu apšaubāmibu un veltīgumu».

113 ...tiem laikiem vismaz ievērības cienīgu pulksteni... — Tagad šis pulkstenis atrodas Frankfurtē Gētes mājas K - r muzeja otrajā stāvā.

114 Brāli Sloseri — llieronīms Pēteris (1735—1777), Frankfurtes advokāts, vēlāk pilsētas domes loceklis un birģermeistars; Jolians Georgs (1739—1799), advokāts un publicists, apprecēja Gētes māsu Kornēlij*!.

115 Grīsbahs Jolians Jakobs (1745—1812) — teoloģijas profesors Jenā, vēlāk piederēja pie Gētes tuvāko draugu pulka.

Piektā grāmata

116 Pilads — šajā leģendārajā vārdā Gēte bija nosaucis viņam draudzīgo zēnu otrajā grāmatā.

117 ... pasūtījums kazu dzejolim un ari bēru dzejolim. — XVII gs. birģeru aprindās bija plaši izplatīta paraža atzīmēt kāzas un citus ģimenes notikumus ar īpaši šim gadījumam veltītiem dzejojiem.

118 ... erchercogu lozēju ievēlēšot un kronēšot par Romas impērijas karali. — Kronēšana notika 1764. gadā 3. aprīlī. Sākot ar Rūdolfu llabsburgu, Svētās Romas vācu imperatori parasti tika ievēlēti no Austrijas valdnieku dinastijas. Ar Bavārijas kūrfirsta Kārja Septītā ievēlēšanu 1742. gadā šī paraža tika pārkāpta. Lai izvairītos no šādām nejaušībām, llabsburgu troņmantnieks Jozefs Otrais, imperatora Franča Pirmā un Marijas Terēzijas dēls, tika ievēlēts par Rcrnas karali, vēl tēvam dzīvam esot, lai tūlīt pēc tēva nāves varētu iegūt imperatora titulu. Kronēšanas svinību attēlojumam Gēte izmantoja oficiālo «Plašo dienasgrāmatu...» («Ausführliches Diarium...», 1764) un daudzus citus avotus.

119 Vēlēšanu konventa sapulce... — Vēlēšanu konventā bija trīs kolēģijas (kūrfirstu kolēģija, pārējo impērijas firstu kolēģija un impērijas pilsētu kolēģija); te ir runa par visu triju kolēģiju pēdējo kopīgo sēdi.

120 Lajaters — sk. 12. grāin. koment. nr. 27.

121 ... kopš vecā un jaunā Abelāra laikiem... — Vecais Abelārs (1079—1142) — viduslaiku teologs sholasts, kas bija iemilējies savā audzēknē Eloīzā. Jaunais Abelārs — Sen-Prē, Ruso romāna «Jaunā Eloīza» (1761) varonis.

122 Menehmi — pēc izskata pilnīgi vienādi dvīņi, personas romiešu rakstnieka Pļauta komēdijā «Menehmi».

123 Ne dalmatika, ne stola... — Dalmatika — pāvestu, kardinālu un bīskapu tērps, ko valkā svinīgu dievkalpojumu laika; kronēšanas dienā to valkaja ari Svētās Romas impērijas vācu valdnieki. Stola — šeit: šaura zelta brokāta lente, kas pārliktā pār plecu virs dalmatikas.

124 Tagad nav runa par aizstāvēšanos... bet gan par izmeklēšanu... — Frankfurtes arhīvos nav saglabājušies dokumenti par ievadīto tiesas izmeklēšanu; domājams, ka (ie izņemti aiz cieņas pret Gētes vectēvu — pilsētas domes priekšsēdētāju. Gētes ieteiktais jaunais cilvēks tika atlaists no darba un izsūtīts no Frankfurtes, taču viņa lieta tiesā netika izskatīta. Pretēji Gētes ģimenes locekļu un draugu apgalvojumiem arī Grietiņa, domājams, nebrauca prom no Frankfurtes labprātīgi; viņas tālākais liktenis nav zināms.

OTRA DAĻA

1 Pēc kā mēs jaunībā tiecamies... — So diezgan mīklaino epl-grāfu sacerējis pats Gete; te acīmredzot domāta dzīves pieredze, kuras jaunietim nav, bet sirmgalvim ir atliku likām.

Sestā grāmata

1 Mazais Brtikers — Johana .lakoba Brukera saīsināts lekciju kurss, kuru autors bija sastādījis, ņemot par pamalu savu daudzsējumu darbu «Filozofijas vestures kritika» (1744).

3 Epiktets — grieķu filozofs stoiķis (50—125), ar kura mācību Gēte iepazinās, jau lasot Epikteta skolnieka Ariana grāmatas.

1 Antists - šeit: virspriesteris.

5 Salons — šeit: likumdevējs (nosaukts Atēnu likumdevēja Solona (639.—559. g. pirms m. ē.) vārdā).

8 Horns Johans Ādams (1749—1806) — mācījies Leipcigā vienā laikā ar Gēti, vēlāk strādājis Frankfurtē par advokātu un draudzējies ar dzejnieku.

7 Popa «Matu sprogas nolaupīšana» — Getes tēva bibliotēkā šī pazīstamā angļu dzejnieka klasicisma pārstāvja Aleksandra Popa (1688- 1744) komiskā varoņpoēma bija atrodama gan oriģinālā, gan arī vācu valodā — Luīzes Gotšedas (rakstnieka Gotšcda sievas) tulkojuma.

6 ... «Kamanu tiesības». — Šeit ir runa par jautru paražu, kas raksturo tā laika birģeru izpriecas: brauciena beigās jauneklis, kurš vizinājis dāmu, iegūst «tiesības» noskūpstīt savu ce|a biedreni.

9 Lēvens Johans Fridrihs (1729—1771) — dzejnieks, Idamburgas teātra dramaturgs, kurš šajā teātrī strādājis kopā ar Lesingu.

10 Caharija Justs Fridrihs Vilhelms (1726—1777) — visai ražīgs Apgaismības laikmeta dzejnieks.

"... Gesnera «Izagogu» un Morhofa «Polihistnru»... — Gesners, Getingenes universitātes profesors, kura spalvai pieder latīņu valodā sarakstitais darbs «Ievads universālās zināšanās» («Primae lineae isagoges in eriduticionem universālām», 1756), īss visu zinātņu, to priekšmetu un metožu apskats. Morhofs sacerējis visu zinātņu enciklopēdisko apskatu «Polihislors».

13 Beils Pjers (1647—1706) — franču rakstnieks un zinātnieks — «Vēstures un kritikas leksikona» (VDictionnaire historique et critique», 1697) autors.

13 Grociuss Hugo (1583—1645) — pazīstams zinātnieks jurists.

14 Heine un Mihaelis — Getingenes universitātes profesori tajos gados; viņu nopelns ir tas, ka universitāte iemantoja slavu zinātnieku aprindās: Heine bija liela autoritāte klasiskajā filoloģija. Mihaelis bija teologs un izcils filologs orientalists, viens no pirmajiem, kuri kritizēja bībeli gan no vēsturiska, gan filoloģiskā viedokļa.

15 Ernesti — pazīstams Leipcigas universitātes teoloģijas un retorikas profesors, viens no tiem, kuri pirmoreiz vērtēja Jauno derību no kultūrvēsturiskā viedokļa.

IC Mors S. F. N. — lektors, kas Gētem studenta gados lasījis lekcijas grieķu un romiešu literatūras vēsturē.

17 Bēme (1717—1780) — tiesību zinātņu profesors Leipcigā. Viņš ar savu netaktisko izturēšanos izprovocēja studentu nemierus, par kuriem stāstīts astotajā grāmatā.

18 Gellerts Kristiāns Firhtegots (1715—1769) — vācu rakstnieks, mērenu apgaismības ideju paudējs, morālists. Viņš sarakstījis romānu «Zviedru grāfienes dzīve», grāmatas «Fabulas un stāsti», «Vēstules» un bijis viens no populārākajiem vācu rakstniekiem XVIII gadsimta otrajā pusē. Viņa profesora darbiba Leipcigas universitātē bijusi mazāk nozīmīga.

IS Everhards (1685—1756) un Heinekcijs (1681—1741) — pazīstami vācu tiesību zinātņu profesori; savā laikā viņi bija ievērojami stilisti.

20 ... lekcijas literatūras vēsturē, kuras Gellerts lasi ja, ņemdams par pamalu Stokhauzenu. — Pēc veca ieraduma Gellerts savām lekcijām joprojām izmantoja populāro un jau novecojušo Stokhauzena mācību grāmatu (1752).

21 Viņa abi palīgi... — Šeit: asistenti (parasti no vecākā kursa studentu vidus).

22 Fon Mazurena kungs — persona Luīzes Gotšedas komēdijā «Poētiskais lauku muižnieks», kas uzrakstīta pēc Detuša lugas «Lauku poels» motīviem.

23 Es vairs nedrilistēju runāt līdzībās, citējot populārus bibeles teicienus... — Gētem jau kopš bērnības joti patika tautas parunas un tautā lietotie bibeles izteicieni. «Vētras un dziņu» laikmetā literātu pievēršanās (Herdera un Gētes ietekmē) tautas vēsturei un tautas daijradei kļuva par vispārēju parādību.

2,1 Geilers fon Ķaizersbergs (1445—1510) — vācu sprediķotājs, kurš meistarīgi bija apguvis vienkāršo ļaužu valodu.

25 ... mežonīgie mednieki no Zāles krastiem iedomājās, ka viņi ir daudz pārāki par rāmajiem aitu ganiem, kas dzīvo pie Pleisas. — Zāles krastos atrodas Halle, Pleisas krastos — Leipciga.

28 Gotšeds Johans Kristofs (1700—1766) — pazīstams rakstnieks, dramaturgs un kritiķis, Apgaismības laikmeta vācu filozofs. Lai gan Gotšeds nav pieskaitāms pie izciliem rakstniekiem, tomēr viņam ir neapšaubāmi nopelni vācu literārās valodas izveidošanā. Lesings nesaudzīgi kritizējis Gotšedu, norādīdams, ka viņš ir pedantisks franču galma klasicisma literatūras metožu piekritējs un nopulgo Šekspīra teātri. Lesinga asā spalva panāca to, ka Gotšeda jaunāko laikabiedru (ari Gētes) attieksme pret viņu bija krasi negatīva, un tā ietekmēja ari vēlāko vācu literatūras vēsturnieku sniegtos Gotšeda daiļrades vērtējumus.

27 Veise Kristiāns Fēlikss (1724—1804) — rakstnieks, anakreon-tiskās dzejas pārstāvis, rakstījis ari dziesmu spēles un libretus komiskajām operām; viņa luga «Dzejnieki pēc modes», kurā daudzkārt nelieši pieminēti Gotšeds un viņa pretinieki, vairākus gadus bija ļoti populāra.

28 Cicerona «Orators» — Cicerona dialogs par oratora mākslas apgūšanu.

29 Hallers — sk. I d. koment. nr. 60.

30 Linnejs K. (1707—1778) un Bifons G. (1707—1788) — ievērojamākie dabaszinātnieki XVIII gs otraja pusē.

Septītā grāmata

31 ... ne tik daudz uz to, kāda ši literatūra bija pati par sevi, bet gan vairāk uz manu attieksmi pret to. — Lai gan Gēte gribēja paust tikai savu subjektīvo viedokli, viņš tomēr iepazinās ar daudziem enciklopēdiska un bibliogrāfiska rakstura zinātniskiem darbiem, no kuriem pirmām kārtām jāpiemin Jerdensa plašais leksikons (K- N. Jör-dens, Lexikon deutschen Dichtern un Prosaisten; 1806—1811).

32 Liskovs Kristiāns Ludvigs (1701—1760) — satīriķis un kritiķis; Gēte maldās, runādams par viņa agro nāvi — acīmredzot viņš tā izteicies tāpēc, ka 1739. gadā iznākušais Liskova «Satīrisko un nopietno rakstu krājums», pēc viņa domam, bijis vienīgais. 1740. gadā Liskovs sāka strādāt diplomātiskajā dienestā, un 1750. gadā viņu atbrīvoja no darba par to, ka viņš kritizēja Prūsijas politiku, taču 1806. gada iznāca vēl viens — papildināts Liskova darbu krājums, bet Gēte laikam to nav zinājis.

33 Rabeners Gollibs Vilhelms (1714—1771) — satīriķis un morālists, ienācis literatūrā kā Gotšeda skolnieks; pēc izglītības jurists, strādājis Leipcigā, vēlāk — Drēzdenē.

34 Šveiciešu nostāja bija pretēja Gotšeda ieskatiem ... — Aizstāvot iztēli un «brīnišķīgā» izjūtu, pret Gotšeda racionālismu vērsās dzejnieks un kritiķis Bodmers (sk. I d. koment. nr. 93). kā arī kritiķis un estētiķis Breitingcrs Johans Jakobs (1701—1776). Brcitingcrs savā «Dzejas kritiskajā teorijā» aicināja radīt «kristietisku eposu» (tā bija Miltona ietekme) un uzsvēra, ka par «krāšņu dzeju» var runāt tikai tad, ja tai ir «tēlaina izteiksme».

35 Lihtvers M. G. (1719—1783) — daudzu fabulu autors.

33 Ķenings Johans Ulrihs (1688—1744) — galma dzejnieks, pārspīlēti svinīgu, klasicisma stilā sacerētu dzejoju autors.

37 Ginters Johans Kristiāns (1695—1723) — silēziešu skolas dzejnieks, viens no pirmajiem, kuri vācu dzejā attēlo savus intīmos biogrāfiska rakstura pārdzīvojumus.

38 ... pieņēma slepenā sekretāra vietu pie Virtembergas hercoga Ludviga Eižena... — Seit atmiņa Gēti vij, runa ir par princi Fridrihu Eiženu, vēlāko Virtembergas hercogu, kurš toreiz dienēja Treptovā Prūsijas armijā.

39 Pops — sk. II d. koment. nr. 7. Viņa didaktiskais dzejolis «Apcerējums par cilvēku» pamatojas uz apgaismības idejām, it īpaši uz «deisma» mācību, kura gan atzīst «dieva radītāja», «neapšaubāmi nepieciešamas būtnes», «saprātīgas pasaules kārtibas nodibinātāja» eksistenci, taču tai pašā laikā raugās uz reliģiju kā uz barbarisku mītu radītāju, kas aptumšo «dabisko» saprāta reliģiju.

40 Pjcils (1732—1800) — Geles pieminētā moralizējošā romāna autors; šis romāns tika izdots piecas reizes; vēlāk Pfeils strādājis tiesā.

41 Ramlers Kārlis Vilhelms (1725—1798) — dzejnieks, liels formas meistars, taču ar ierobežotu radošo iztēli. Krājumā «I.irikas antoloģija» ietilpināti tā laika dzejnieku dzejoji viņa pārstrādājumā (autori nav norādīti); XVII gadsimtā tamlīdzīgus pārstrādājumus pieskaitīja pie oriģināliem daiļdarbiem, bet XV111 gadsimtā to jau dēvēja par svešu gara mantu piesavināšanos. Odas, kurās Ramlers slavina Fridrihu Otro, pieder pie sava veida «prūšu klasicisma»: tajās Horācija odu īpatnības savijas ar «nacionālā» prūšu patriotisma garu

42 Vilands Kristofs Martins (1733—1813) — ievērojams dzejnieks un romānu autors. Dzīvodams Veimārā, draudzējies ar Gēti un viņa aprindām.

43 Sacenzdamies ar senajiem rakstniekiem, it īpaši ar Tacitu... — Klopštoks atdarina Tacitu īsos tēlojumos, kas iekļauti viņa krājumā «Vācu zinātnieku republika» (1774).

44 Gerstenbergs Heinrihs Vilhelms, fon (1737—1823) — dramaturgs un literatūras kritiķis. Pievērsis sev uzmanību ar «Skalda poeinu» (1766), kurā atdzīvina jau aizmirstos skandināvu un senģermāņu mītus.

45 Gleirns .lohans Vilhelms Ludvigs (1719—1803) — anakreontisku dzejoļu autors; savu dzejnieka rokrakstu parādījis «Prūšu grenadiera dziesmās» (1758).

46 Gesners Solomons (1730—1788) — šveiciešu dzejnieks; viņa idilles, kas bija uzrakstītas ritmizēta prozā, ieguva lielu popularitāti ne tikai zemēs, kurās runāja vācu valodā, bet arī Francijā, kur viņu propagandēja 2. 2. Ruso.

47 Visdziļāko iespaidu uz mani atstāja «Musariona»... — «Musa-riona» (1768), šis dzejā uzrakstītais Vīlanda romāns, sludina saprātīgu dzīves baudīšanu; didaktiskais sacerējums spēj valdzināt ar savu smalko un graciozo stilu. Romāna varonis cilvēknīdējs Faniass (Fa-niass-Tīmons, kā viņu dēvē Gēte), daiļās grieķietes Musarionas ietekmēts, kļūst par «cildenā hedonisma» atzinēju.

48 Ezers — sk. II d. koment. ir. 79.

49 «Universālā vācu bibliotēka» — žurnāls, kuru 1765. gadā sāka izdot F. Nikolai; kādu laiku tas bija viens no ietekmīgākajiem Vācijas žurnāliem.

50 «Hermanis» — J. E. Slēgeļa traģēdija (sk. I d. koment. nr. 95), izdota 1743. gadā; tajā atainota epizode no seno ģermāņu un romiešu cīņu vēstures.

51 Tagad mums bija ja ne tieši savi Homēri, tad vismaz Vergiliji un Miltoni... — Par vācu Vergiliju dēvēja Klopštoku, par Miltonu — Bodmeru, par vācu Horāciju — Ramleru, par Teokritu — Gesneru ult.

82 Skolas filozofija. — Par skolas filozofiju Gete pirmām kārtām dēvēja plaši izplatīto racionālista Volfa filozofisko mācību, kā arī jebkuru citu no dzīves atrautu filozofiju.

53 Dabiskā reliģija. — Pēc daudzu XVIII gs. filozofu pārliecības, visu vēsturiski radušos reliģiju («pozitīvo reliģiju», kā izsakās Gēte) sākums meklējams «vispārējā dabiskajā reliģijā», tas ir, cilvēka prāta radītajā priekšstatā par dievu ka par «neapšaubāmi nepieciešamu būtni», kas radījusi pasauli un iedvesusi cilvēkam tieksmi pēc visa labā.

34 Bengels Johans Albrehts (1687—1752) — tā saucamais «švābu piētisma tēvs»; izskaidrojot Jauno derību, viņš īpašu uzmanību pievērsa apokalipsei un eshaloloģijai (drīzas «pastardienas» pareģošanai).

55 Krūzijs Kristiāns Augusts (1712—1775) — teoloģijas profesors Lēipcigas universitātē.

56 Jcruzalems (1709—1789) — pazīstams tā laika vācu teologs un sprediķotājs.

67 Cullikofers (1730—1788) — reformatoru baznīcas priekšnieks Leipciga.

58 Spaldings (1717—1804) — teologs un filozofs, kurš luterānisma dogmas centās apvienot ar «dabiskās reliģijas» idejām.

59 Tiso S. Л. — šveiciešu ārsts, rakstījis franču valodā populāras medicīnas grāmatas.

60 Mozers — sk. I d koment. nr. 55.

61 Piters (1725—1817) — pazīstams tiesību zinātņu profesors Getingenes universitātē.

62 Mcndetsons Mozus (1729—1780) — I.esinga draugs, filozofs apgaismības ideju paudējs.

63 Garve Kristiāns (1742—1798) — filozofs apgaismības ideju paudējs.

81 «Literārās vēstules» («Vēstules par jaunāko literatūru»; 1759— 1705) — izdevis I.esings, Mendelsons un Nikolai.

85 «Daiļo zinātņu bibliotēka». — No 1757. gada to izdeva Nikolai; no 1765. gada līdz 1800. gadam — K. Veise.

96 Kleists Ēvalds Kristiāns (1715—1759) — dzejnieks sentimen-tālists.

67 Anete (Anniņa) — Anna Katrīna Sēnkopfa (1746—1810), kurā Gēte bija iemīlējies tajā laikā, kad viņš bija Leipcigas universitātes students; viņai veltīts ar roku pārrakstītais Gētes dzejoļu krājums «Anete».

68 ...Fridriha nepatika pret visu vācisko... — 1780. gadā Fridrihs Otrais uzrakstīja traktātu «Par vācu literatūru», kurā ārkārtīgi zemu novērtēja visu vācu literatūru un arī Gētes darbus; piemēram, drāmu «Gecs fon Bcrlihingens» viņš nosauca par «sliktu angļu paraugu nožēlojamu atdarinājumu».

69 «Minna fon Barnhelma» — I.esinga komēdija, pirmo reizi uzvesta Leipcigā 1776. gadā; lajā pašā gadā komēdiju uzveda pašdarbības teātris un Gēte tēloja feldfēbeļa lomu.

70 «Hercogs Mihels» (1749) — agri mirušā jaunā aktiera

J. K- Krigera (1722—1750) viencēliena komēdija.

71 «Mīlētāja untumi» (1768). — So naivo pastorāli Gēte ievietoja visos savu darbu krājumos, kuri izdoti viņa dzīves laikā.

72 «Līdzvainīgie» (1709). — Gēte sāka rakstit šo komēdiju Leipcigā un pabeidza Frankfurtē; tāpat kā «Mīlētāja untumi», arī šī komēdija uzrakstīta aleksandriskajā vārsmā — pantmērā, ko bija |oti iemīļojuši franču klasicisti un viņu atdarinātāji Vācijā.

73 «Odensnesējs» — Kerubīni opera ar Buijī tekstu (Veises tulkojumā); vairākkārt izrādīta uz Vcimāras teātra skatuves.

Gellerta raksti. — Šeit domātas Gelterta «Lekcijas par morāli», kas izdotas pēc viņa nāves, 1770. gadā.

75 Bērišs Emsts Volfgangs (1738—1809) — mājskolotājs dižciltīgās ģimenēs, vēlāk Desavas firsta Leopolda bibliotekārs. Getes draudzība ar Berišu izbeidzās drīz vien pēc tam, kad Bērišs bija aizbraucis no Leipcigas. 1894. gadā tika atrasts nepublicētais Getes agrīno dzejoļu krājums «Anete», kuru Bērišs bija pārrakstījis.

78 Ktodijs (1738—1784) — filozofijas profesors Leipcigas universitātē kopš 1760. gada. Viņa luga «Medons jeb gudrinieka atriebība» drīz vien tika noņemta no repertuāra.

77 ...kad Kroneks un Rasts uzbruka Gotšedam... — Gan barons Kroneks .1. F. (1731—1758), komēdiju un traģēdiju, odu un didaktisku dzejoju autors, gan ari Rosfs .). K- (1717 1765), liriķis, frivolu pasto

rālu un satīrisku dzejoļu autors, — abi Gotšeda skolnieki — asi vērsās pret viņa bargo «diktatūru literatūrā» 1754. gadā, kad viņš nopēla

Kroneka un Rosta drauga Veiscs muzikālo komēdiju (sk. II d. ko-ment. nr. 27) un «vieglo žanru» vispār.

78 Grāfs Brils Hcinrihs (1700—1763) — vieglprātīgs un izšķērdīgs Saksijas ministrs, kurš nevairījās ari no kukuļņemšanas; viņš sekmēja dažādu mākslas veidu attīstību, veicināja Drēzdenes operas teātra uzplaukumu un rūpējās, lai Drēzdenes gleznu galerija tiktu papildināta ar jauniem mākslas darbiem.

Astotā grāmata

79 Ezers Ādams Fridrihs (1717—1799) — viduvējs mākslinieks, J. Vinkelmaņa draugs un viņa mākslas teoriju popularizētājs; kopš 1764. gada Leipcigas Mākslas akadēmijas direktors, 1780. gadā viesojies Veimārā.

80 Vinketmanis Johans Joahims (1717—1768) — ievērojams vācu vēsturnieks un antikās mākslas teorētiķis, «Seno laiku mākslas vēstures» (1764) autors, estētiķis. Gēte ļoti augstu vērtēja Vinkelmani pat tai laikā, kad bija aizrāvies ar vācu viduslaiku vēsturi, un it īpaši «Veimāras klasicisma periodā». 1805. gadā Gēte laida klajā grāmatu «Vinkelmanis un viņa laiks», kurā bija Gētes priekšvārds, Vinkelmaņa vēstulēs un (ris raksti par Vinkelmani; pirmo rakstu, kas bija veidots kā Vinkelmaņa garīgais portrets, sarakstījis Gete. Gēte piedalījies arī astoņos sējumos izdoto Vinkelmaņa Kopoto rakstu (Drezdenē, 1808— 1820) sakārtošanā.

81 Geizers H. G. (1742—1803) — pazīstams grafiķis, Ezera skolnieks.

82 ... priekškars... patiesi izskatījās sevišķi gliti. — Ezera gleznotais Leipcigas teātra priekškars nav saglabājies, taču tā samazināta kopija, kuru darinājis Geizers, atrodama Getes mājā Veimārā.

83 D'Aržanvils Antuāns Žozefs (1680—1765) — sarakstījis grāmatu «Ziņas par ievērojamu mākslinieku dzīvi» (Parīzē, 1745); 1757. gadā šis darbs izdots arī vācu valodā.

84 Kails A. K. F. (1692—1765) — franču arheologs un mākslas darbu kolekcionārs, septiņu sējumu enciklopēdijas «Senlietu kolekcijas» (1752—1767) autors.

85 Heincke K. (1707—1791) — toreizējais Drezdenes gleznu galerijas direktors.

86 Liperts F. D. (1702—1785) — Drēzdenes gleznu galerijā sakopoto antīkās mākslas darbu glabātājs un antīko geinmu pazinējs; Gete, kas arī kolekcionēja gemrnas, sarakstījās ar Lipertu līdz pat viņa mūža beigām.

87 Lesinga «Lāokoonts» (1766) — pazīstamais Lesinga traktāts, kura viņš izskaidroja atšķirību starp dzeju un glezniecību (vārda plakstu, kurā galvenais ir taiks, un tēlotāju mākslu, kurā galvenais ir (elpa).

88 Ābels K. F. (1725—1787) — Anglijas karaļa, kā arī Saksijas kūrfirsta galma mūziķis, kas spēlēja ganību (čella prototips); pa ceļam no Londonas uz Drezdeni parasti ciemojies valsts padomnieka Gētes mājās.

89 Ostade Adrians, van (1610—1685) — holandiešu gleznotājs, žanrists un gravieris.

90 Skalkens Gotfrīds (1643—1706) — holandiešu gleznotājs.

91 Hagedorns K- L. (1712—1780) — Drēzdenes Mākslas akadēmijas direktors kolekcionārs, pazīstamā dzejnieka Fridriha Ilagedorta brālis.

92 Svanevells Hermanis, van (1600—1655) — holandiešu ainavists.

95 Bernhards Krislofs Breitkopfs (1695—1777) — pazīstamas grāmatu izdevniecības dibinātājs; viņa dels Johans Gotlībs Imanuels (1719—1794) vadīja izdevniecību no 1776. gada; mazdēls Bernhards Teodors (1749—1820), jaunībā komponists, vēlāk Pēterburgā grāmatu iespiedējs, nodarbojies ar grāmatu tirdzniecību, komponējis «Jaunās dziesmas» (1770) ar Gētes vārdiem (nenorādot teksta autoru).

94 Stoks (1737—1773) — gravieris.

95 Ešcnburgs (1743—1820) — filologs un estēts; Vilanda un viņa tulkojumā (prozā) pirmo reizi vācu valodā izdoti Šekspīra darbi.

96 Kloca intrigas. — Klocs K- A. (1738—1771), Halles universitātes profesors, rupji un neobjektīvi kritizēja Lesinga rakstus; Lesings atbildēja uz Kloca uzbrukumiem ar savām «Antikvārajām vēstulēm» (1. sēj. — 1768., 2. sēj. — 1769.); ar Klocu vēlāk polemizēja arī Herders.

97 Desavas firsts Leopolds (1740—1817) — viens no izglītotākajiem impērijas firstiem, J. Vinkelmaņa draugs; Gēte vēlāk ar viņu vairākkārt ticies.

98 Erdmansdorfs Fridrihs Vilhelms, fon (1730—1800) — arhitekts, parku arhitektūras speciālists, projektējis Desavas firsta pili Berlicā un pirmo reizi Vācijā ierīkojis tur «angļu parku», kas noderēja par paraugu pils parkam Veimārā (lo vēlāk ierīkoja pēc Gētes izstrādāta plāna).

99 ...ziņa par Vinkelmaņa nāvi. — J. Vinkelmani nogalināja laupītājs Triestā 1768. gada 8. jūnijā.

100 ... man pa muti stipri saka plūst asinis... — Pēc mūsdienu ārstu pieņēmuma, Gēte toreiz slimojis ar plaušu tuberkulozi.

101 Langers Ernsts Teodors (1743—1820) — pēc Lesinga nāves bija galma bibliotekārs Volfenbilelā; kamēr Gete vel nebija iepazinies ar Herderu (1771), Langers stipri ietekmēja viņa reliģiskos uzskatus. Gētes vēstules Langeram, kuras atrastas un izdotas 1922. gadā, dod zināmu skaidrību par viņu savstarpējām attiecībām.

102 ...vienlaikus tēlodams gan Glauku, gan Diomedu... — Glauks un Diomeds — Homēra «Iliadas» personāži. Glauks atdeva Diomedam savus zelta ieročus, pretim saņemdams bronzas ieročus. Komentāros šī līdzība skaidrota dažādi. Visticamākais šķiet šāds skaidrojums: rēķinot pēc naudas vērtības, Gete deva kā Glauks, bet garīgās vērtības saņēma kā Diomeds.

103 ... man nebija lemts aiziet no mana rnifā Langem peripatētis-kās skolas... — Langers zobgalīgi salīdzināts ar Aristoteli: gan viens, gan otrs mēdza pamācīt savus skolniekus pastaigu laikā; Aristoteļa skolnieki nosaukumu «peripatetiķi» ieguvuši no grieķu darbības vārda «peripatein» (pastaigāties).

,0‘l ... taču nevarēju paredzēt, ka pēc daudziem gadiem man no turienes uzglūnēs vēl lielākas briesmas... — Mājiens par Napoleona uzvaru pār prūšu karaspēku pie Jenas un Auerštetes 1806 gada 14. oktobri, kad tika okupēta Vcimāra.

105 ... ka šai paša vietā man reiz liks parādīta tik liela labvēlība un laipnība... — Domāts dzejnieka dzives Veimāras periods.

106 Fon Kletenbergas jaunkundze, Zuzanna (1723—1774) — Gētes mātes radiniece un draudzene, dedzīga piētisma piekritēja. Piētisms — ietekmīga reliģiska strāva, kas bija radusies Frankfurtē, kur garigās konsistorijas priekšsēdētājs Jakobs Filips Spēners nodibināja Collegium pieiatis (dievticīgo draudzi); viņš sludināja savai draudzei, ka galvenā nozīme reliģijā ir nevis dogmām un rituāliem, bet gan dievam patīkamu jūtu un cilvēkmīlestības attīstīšanai sevī. Pret šādu dogmatisma nozīmes samazināšanu vērsās ortodoksālie luterāņu teologi: Spēners 1686. gadā bija spiests aizbraukt no Frankfurtes un turpināt S3vu darbību Drēzdenē un Berlīnē. XVIII gs. piētisms izplatījās Vācijā un citās protestantu zemēs. Zuzanna Kletenberga ieveda jauno Gēti Frankfurtes piētistu un hernhūtiešu aprindās un stimulēja viņā pamodušos interesi par alķīmiju (alķīmiķis bija arī viņas vectēva brālis, kurš 1718. gada pēc Polijas un Saksijas karaļa Fridriha Augusta Otrā pavēles sodīts ar nāvi par to, ka viņš «ar viltīgiem paņēmieniem ieguvis zeltu»).

107 Grafs Cincendorfs Nikolajs Ludvigs (1700—1760) — hernhūtiešu draudzes dibinātājs (tās nosaukums pēc viņa muižas Hernhūtcs nosaukuma); hernhūtiešu reliģiskie uzskati neko daudz neatšķīrās no piētistu uzskatiem. Hernhūtieši prasīja no saviem draudzes locekļiem, lai viņu dzīves veids būtu ļoti vienkāršs, gandrīz askētisks un, pirmām kārtām, lai ikviens censtos «līdzināties Kristum» un nodibinātu ar viņu «ciešu tuvību».

io« Vetlings Georgs, fon (1652—1727) — Bādendurlahas kalnrak-tuvju direktors; viņa apcerējums par maģiju, alķimiju un kabalistiku (*Opus magocabbatisticurn») ir viens no vēlākajiem tā saucamās «vācu panzofijas» paraugiem, izdots 1735. gadā, bijis loti populārs piētistu un hernhūtiešu aprindās.

109 Jaunplatonisma skola. — Pirmām kārtām pie tās pieder Plotins (III gs.) un viņa skolnieki; ietekmīgs vēlīnās antīkās filozofijas virziens, kura sākumi meklējami Sokrātā un Platona mācībā, kā art seno grieķu uri ēģiptiešu mītos un mistiskajos kultos. Plotins un viņa sekotāji domāja, ka Visumu veido piecas sfēras (vai pakāpes), kas sākas ar «garīgo dievišķo avotu» (pirmā sfēra), no kura rodas un turpina rasties viss esošais. Jaunplatonisma idejas stipri ietekmēja kristiānismu tā sākuma periodā un veicināja mistiskā domāšanas veida izplatību viduslaikos un Renesanses laikmetā; jaunplatonisma ietekmē atradās arī XVI gs. vācu panzofijas piekritēji.

110 Paracelzs — īstajā vārdā Teofrasts Bombasts fon Hohenheims, kuru latinizetā vārdā parasti sauca Aureolus Bombastus Paracelsus (1493—1541) — ārsts, vācu panzofijas pamatlicējs; Fausta pirmajos monologos izklāstīta viņa mācība par makrokosmu («lielo pasauli») — Visumu, kas tiek saprasts kā «apgarots organisks veselums», un mikrokosmu («mazo pasauli») — cilvēku un viņa «apgaroto organisko veselumu». Pec Paracclza ieskatiem, cilvēks ir it kā «lielās pasaules» ekstrakts un tāpēc spējīgs sazināties ar visiem kosmosa «garigajiem spēkiem».

111 Bazilijs Valentīns. — Sarakstījis vairākus darbus, kas izdoti ap 1600. gadu; kāds no viņa grāmatu izdevējiem izplatīja ziņas, ka Bazilijs Valentīns esot XV gs. mūks, kam bijušas plašas zināšanas alķīmijā. Tas viss ir tukši izdomājumi; Bazilijs Valentīns ir alegorisks vārds, tas norāda uz abiem «labumiem», ko dod «gudrības akmens»; zeltu un veselību (basilius — «ķēnišķīgs»; Valentīnus —

«stiprs»). Tamlīdzīgas mistifikācijas — tai laikā sacerētu darbu pie-dēvēšana senākiem laikiem — toreiz bija parastas.

112 Helmonts J. B. (1577—1644) — niderlandiešu ārsts un panzo-fists; savos darbos par gāzu īpašībām tuvojas zinātniskās ķīmijas atzinumiem un secinājumiem.

113 Siarkejs Georgs (miris 1665. gadā) — angļu panzoi'ists un alķīmiķis, kas parastus metālus mēģināja pārvērst zeltā.

114 «Aurea Calena Homēri» («Homēra zelta ķēde», 1723) — anonīms sacerējums, kuru, domājams, sarakstījis austriešu ārsts Antons Jozefs Kirhvēgers (miris 1746. gadā), «panzofiskās domāšanas» epi-gonis.

115 ...loti lieta nozīme lika piešķirta gaisa sālij... — «Gaisa sāls», «šķista zeme» — alķīmijā lietoti jēdzieni.

"r> Būrhāfe Hermanis (1668- 1738) — ievērojams holandiešu ārsts un ķīmiķis. Gēte interesējas par Būrhāfi un jau sāk novērsties no alķīmijas; nodarbošanos ar «panzofisko alķīmiju» viņš pavisam izbeidz 1771. gadā Strasburgā.

117 Arnolds Gotfrīds (1666—1714) — rakstnieks un teologs; viņa nozīmīgākais darbs ir «Objektīva baznīcas un ķecerības vēsture» (1699—1700). Viņš bija tuvs piētistiem. Savā grāmatā Arnolds meistariski attēlo gan ievērojamas vēsturiskas personas (piemēram, Tomasu Minceru), gan arī plašas reliģiskas kustības. Gētes jaunības dienu kosmoloģiskie priekšstati, kas izklāstīti astotās grāmatas beigās, galvenokārt balstās uz plašiem Paracelza darbu fragmentiem, kurus citējis Arnolds.

118 Hennētisma filozofija — reliģiskie un filozofiskie uzskati, kas pausti «hermētiskajās grāmatās» — mistiskos un maģiskos rakstos, kuri sarakstīti no I līdz IV gs. un piedēvēti Hermejam Trismegistam; šie raksti bija ļoti populāri viduslaikos.

Devītā grāmata

'*9 Si nozīmīgā vieta, kuru atradām «Universālajā vācu bibliotēkā».. ■ — Citāts ņemts no antīkās filoloģijas profesora Kristiāna Heines recenzijas par Lindera grāmatu, kurā iztirzātas Ovīdija «Metamorfozes».

120 ... redzēt tuvumā katedrāli... — Strasburgas katedrāle ir ievērojams XIII un XIV gs. gotiskās arhitektūras piemineklis.

121 Marija Antuanete (1755—1793) — Francijas troņmantnieka — kopš 1774. gada Francijas karaļa Luija Sešpadsmitā sieva. Viņas svinīgā iebraukšana Strasburgā notika 1770. gada 7. maijā.

122 ... veselu komplektu tepiķu, kuri bija izausti pēc Rafaela gleznām ... — Tajos attēlotas ainas no apustuļu Pētera un Pāvila dzīves; pec pāvesta Leona Desmitā pasūtījuma vairāki vienādi tepiķi tika izgatavoti Briselē; tajos atdarinātas desmit Rafaela gleznas.

123 Tur bija attēlotas ainas no slāsla par Jāsonu, Mēdēju un Kreāsu... — Pēc sengrieķu mītiem Jāsons. argonautu vadonis, gatavojies aiziet no savas sievas burves Mēdejas, kas viņam palīdzējusi iegūt zelta aunadu, un nolēmis apprecēt valdnieka Kreonta meitu Kreusu. Mēdeja nežēlīgi atriebusies .fasonam un Kreūsai. Viņa aizsūtījusi Krcusai ar indi piesātinātu kāzu tērpu, kas aizdedzies, un līdz ar to sadegusi līgava. Pēc tam atriebīgā Medeja nogalinājusi abus savus un Jasona bērnus, bet pati ugunīgos pūķa ratos aizlidojusi uz Atēnām pie valdnieka Aigeja. Gēte nosauc Mēdeju par fūriju — uti lelūli 11 dievieti.

124 ...kad tai jau sekoja šausmu vēsts. — Minētā katnslrnln nolika 1770. gada naktī starp 30. un 31. maiju.

123 ...viņu sauca par Jungu, un viņš bija tas pats cilvēl/s, Itns ik* lāk vispirms kļuva pazīstams ar Stilinga vārdu. —- Jutīgs Joluim. Heinrihs (1740—1817) — acu ārsts, vēlāk ekonomikas profesors Mar burgā, spiritisls, grāmatas «Garu mācības teorija» (1808) autors. Savā autobiogrāfijā Jungs stasla par likšanos ar llerderu, Gēti un «viņa mīluli berzi». Junga Stilinga mistiskie traktāti izpelnījās plašu ievērību Vācijā un arī ārzemēs.

125 Lcrze Francis Kristiāns (1749—1800) — teoloģijas students, vēlāk mācību spēks Kara akadēmijā Kolmārā.

127 Mongolf jērs (franču izgudrotāja 2. E. Mongolfjēra vārdā nosauktais gaisa balons) — pirmais gaisa balons (1783), kuru pacēla ar sasildītu gaisu.

128 Jezuītu padzīšana — Jezuītu ordenis, kuru 1039. gadā nodibināja kātoju zemēs cīņai pret protestantismu, 1764. gadā tika padzīts no Francijas, bet 1773. gadā pāvests Klements Četrpadsmitais to likvidēja pilnīgi; ordenis pastāvēja nelegāli līdz 1814. gadam, kad pāvests Pijs Septītais to atjaunoja.

129 Klinglins Francis Jozefs (1685—1755) — pretors, kurš bija cēlies no senas Strasburgas patriciešu dzimtas; viņu apsūdzēja varas robežu pārkāpšanā, kā arī kukuļņemšanā un 1752. gadā ieslodzīja cietumā, kur viņš nomira nezināmu iemeslu dēj.

130 ... kā Menlors savu Tēlemahu... — Šeit atgādināta epizode no Feniona romāna «Tēlemahs» (sk. I d. koment. nr. 40); nezināma autora gravīra, kas, reproducēta divos vācu valodā izdotos tulkojumos, attēloja Mentoru tajā brīdī, kad viņš lec jūrā, lai glābtu slīkstošo Telemahu.

131 ... uzdrošinājos nomainīt apzīmējumu <rgotiskais arhitektūras stils», kam nebija laba slava... — Patiesībā gotiskā arhitektūra (XII—XIV gs.) bija nevis vācu, kā domāja Gēte, bet gan franču arhitektūras stils. Par gotisko (pareizāk «golu») to aiz nevērības sāka dēvēt Renesanses laikmetā, atzīmējot tā «barbarisko» raksturu, kas it kā izveidojies tai laikā, kad dzīvoja goti. Gētes raksts «Par vācu arhitektūru», kas veltīts «nelaiķa Ervina fou Steinbaha piemiņai», skan kā himna par godu Strasburgas katedrāles cēlējiem. Grāmatā «Poēzija un īstenība» Gēte vairs nedzied šim dievnamam slavas dziesmas, bet sniedz rupīgu aprakstu. Gētes raksts 1772. gadā tika izdots atsevišķā brošūrā, bet gadu vēlāk to nodrukāja Herdera sastādītajā krājumā «Par vācu mākslu».

132 Sulpics Buaserē (1783—1854) — viduslaikos radušos ievērojamu vācu mākslas darbu kolekcionārs; cīnījās, lai nepabeigtais Ķelnes doms tiktu izbūvēts atbilstoši sākotnējai iecerei, un šajā nolūkā nosūtīja Gētem rokrakstā savu apcerējumu «Ķelnes doma vēsture un apraksts». Gēti, kurš pats jaunībā bija daudz domājis par to, ka jāpanāk, lai Strasburgas katedrāles celtne tiktu pabeigta, joti ieinteresēja Buaserē idejas, un to ietekmē viņš no jauna aizrāvās ar viduslaiku arhitektūru. Lielisko gravīru sēriju Buaserē publicēja laikā no 1821. līdz 1832. gadam («Ķelnes doma skati, plāni un detaļas»). Ķelnes doma celtniecība pēc Buaserē izstrādātajiem plāniem tika uzsākla 1842. gadā un pabeigta 1880. gadā.

Desmitā grāmata

133 Tā kā vācu dzejnieki vairs nebija apvienoti ģildē... — Grāmata sākas ar XVIII gadsimta vācu dzejnieku nožēlojamā sociālā stāvokļa vispārēju raksturojumu, taču tūlīt pēc tam, minot par piemēru Klopštoku, Gēte cenšas parādit, ka dzejniekus, kuri nav nekādā dienestā un visus spēkus veltī rakstnieka darbam, pamazām tomēr sākot cienīt un atalgot pēc nopelniem.

134 Brokess B. (1680—1747) — sarakstījis didaktiskus dzejoļus «Dievā rodamais zemes bērnu prieks» (1721); bijis senators un diplomāts Hamburgā.

135 Ucs J. P. (1720—1796) — dzejnieks, anakrconlisku dzejoļu autors.

136 Vēl lielā vecumā viņu ārkārtīgi uztrauca tas, ka viņš savu pirmo mitu... — Klop.štoka pirmā mila — Marija Smita, kuru viņš savā dzejā dēvēja par Faniju, apprecējās ar Eizenahas tirgoni, vēlāko birģermeistaru; otrā mila — dzejnieka sieva Margarita Möllere, kurai viņš dzejoļos deva Metas vārdu, nomira 1758. gadā.

137 Viss minētais skaidri atspoguļojas un top redzams šā rakstnieka pirmajos darbos... — Pie Klopštoka pirmajiem darbiem pieder poēmas «Mesiāde» pirmie desmit dziedājumi (1748) un viņa «Odas», kas tika iespiestas žurnālos un almanahos, sākot ar 1748. gadu.

I38...ar saviem «Fragmentiem»... — Domāts Herdera darbs «Fragmenti par vācu_ jaunāko literatūru» (1766—1768); «Kritiskie meži» izdoti 1769. gadā.

139 ... par labāko rakstu, kurā iztirzāta valodu izcelšanās. — Traktātu «Par valodas izcelšanos» (1772) Herders uzrakstīja, lai piedalītos konkursā par Berlīnes Zinātņu akadēmijas izsludināto prēmiju, kuru viņš ari saņēma. Pēc Herdera domām, valodu radījušas cilvēka dabiskās dotības un cilvēku cilts arvien pieaugošās vajadzības.

140 «Tu, kas no dieviem cēlies, no goliem vai ari no glemēm»... — Seit ir grūti pārtulkojamu vārdu spēle, kas attiecināta uz Gētes uzvārdu: Der von Göttern du stammst, von Goten oder vom Kote.

141 Dominiko Fcti (1589—1624) — itāliešu mākslinieks žanrists, kura gleznas Gētem patikušas laikam tāpēc, ka tās viņam nedaudz atgādinājušas nīderlandiešu darbus.

142 ... tautasdziesmas, kuru avotus viņš mūs mudināja meklēt Elzasā... — Herders, kā zināms, iepazina vācu tautasdziesmas pēc grāmatām un seniem rokrakstiem, turpretī Gete tās (galvenokārt balādes) pierakstīja pec dzirdes, ielāgodams arī melodijas; tādējādi Gete jau lietoja metodes, kas atbilst jaunākajām XIX un XX gs. folkloristu metodēm. Vairākas viņa pierakstītās tautasdziesmas Herders ietvēra savā krājumā «Tautu balsis dziesmās» (1807), tai skaitā arī Gētes oriģināldzejoļus, kas sarakstīti tautasdziesmu manierē («Tūlcs karalis», «Mežrozīte» un citi), domādams, ka tās visas ir īstas tautasdziesmas.

143 Hamanis Johans Georgs (1730—1788) — filozofs un kritiķis, Apgaismības laikmeta racionālisma pretinieks; viņam bija liela ietekme uz Hcrderu un «vētras un dziņu» laikmeta dzejniekiem (sīkāk Gēte par viņu raksta divpadsmitajā grāmatā; sk. ari III d. koment. rir. 31).

144 ... viņš Darmštatē bija iepazinies ar lielisku sievieti... — Te domāta Karolīnc Flakslande, kas vēlāk kļuva Herdera sieva.

145 Lesings... šai jautājumā reiz izteicies parupji, bet ar labu humoru. — Te acimredzot domāta Lesinga prozā sarakstītā fabula «Zēns un Čūska».

146 ... es varēju precīzi citēt iepriekš minēto Ovidija vērtējumu, kuru devis nopietns virs... — Sk. citātu devītās grāmatas sākumā un II d. koment. nr. 119.

147 Tās bija «Gecs fon Berlihingens» un «Fausts». — Gēte jau Frankfurtē 1771. gadā izlasīja «Geca fon Berlihingena ar dzelzs roku dzīves aprakstu» (Nirnberga, 1731). Fausta tēma viņam bija pazīstama ne tikai pēc «ievērojamās le||u teātra lugas»; jau pusaudža gados viņš iepazinās ar leģendu par doktoru Faustu pēc grāmatas, kas bija izdota masu metienā, taču acīmredzot tieši ar «le[|u teātra lugu» ir saistīti dzejnieka pirmie bērnības iespaidi par šo leģendāro tēlu.

148 ... tas dažā labā ziņā izlēma manu turpmāko likteni. — Лг šo ekskursiju saislita Gētes vēlāko gadu interese par ģeoloģiju un kalnrūpniecību, kā arī par senās Romas kultūras pieminekļu atliekām.

149 Zēzenheima — liels ciemats, kur ar savu ģimeni dzīvoja māci-tājs Johans Jakobs Brions (1717—1787), Frīdrikas Brionas (1752 — 1813) tēvs; Frīdrikai Gēte veltījis savus labākos Strasburgas perioda dzejoļus («Frīdrikai Brionai», «Maija dziesma», «Satikšanās un šķiršanās»).

150 «Veikjildas vikārs» (1766) — angļu rakstnieka Olivera Gold-smita (1728—1774) romāns. Herders to lasīja priekšā Gētem 1770. gada novembrī, tas ir, pēc tam kad jau bija notikusi Gētes pirmā tikšanās ar Frīdriku.

151 «Latiņu jātnieki». — Tā ironiski mēdza dēvēt skolotājus un skolniekus, kas bija neprasmīgi jātnieki.

152 «Jaunā Meluzine». — Gēte nepaklausīja sava drauga Veilanda ierosinājumam, lai viņš tūlīt uzraksta šo pasaku, bet vēstulē Sillcram, kas rakstīta 1797. gada 4. februārī, pavēstīja, ka nolēmis īstenot seno nodomu. 1807. gadā viņš pasaku uzrakstīja melnrakstā, bet «tīrrakstam to nodiktēja» tikai 1812. gadā, jo acimredzot bija nolēmis to ievietot «Poēzijas un īstenības» desmitajā grāmatā, kuru toreiz rakstīja. Vēlāk viņš šo domu atmeta, jo atzina, ka «pašreizējā redakcijā tā zaudējusi savu kādreizējo naivo dabiskumu». «Jaunā Meluzine» pirmoreiz publicēta 1816. gadā, bet 1821. gadā iek|auta romānā «Vilhelma Meistara ceļojumu gadi».

153 Galls Francis Jozefs (1758—1828) — vācu ārsts un frenoiogs, kas pēc cilvēka galvaskausa formas mēģināja noteikt viņa garīgās spējas un noslieksmes. Gete pozitīvi novērtēja Gaiļa darbus anatomija, bet neatzina viņa frenoloģiskās teorijas.

TRESA DAĻA

1 Ir gādāts par to, lai koki neieaugtu debesis. — Epigrāfs ir pārveidots pazīstamais Lutera teiciens, kas Gēti laikam nav apmierinājis stilistiski: «Dievs cīnās pret lieliem kokiem.» Šeit samanāms mājiens uz «vētras un dziņu» virziena trauksmaino sākumu, kad šā virziena pārstāvji sapņoja pilnīgi atjaunot dzīvi un kultūru, taču drīz vien viņi atduras pret vācu garigi atpalikušās dzives īstenības nepārvaramajiem šķēršļiem.

Vienpadsmitā grāmata

2 ...kuru vidū paši pirmie bija Svifts un Hamanis... — Ievērojamā angļu satiriķa Džonatana Svifla (1667—1745) romāns «Guli-vera ceļojumi» (1727) tika pārtulkots arī vācu valodā un kļuva ļoti populārs visos toreizējās vācu sabiedrības slāņos. Herders bieži salīdzinājis sevi ar Sviltu, pieminēdams savus polemiskos, asi satīriskos rakstus, kas bija vērsti pret vairākiem viņa laikabiedriem.

3 llēbelis J. P. (1760—1826) — vācu dzejnieks, kurš rakstījis ale-māņu dialektā un savās idillēs attēlojis zemnieku dzīvi; viņš kļuva pazīstams arī Krievijā, pēc tam kad Žukovska tulkojumā tika izdots krājums «Auzu ķīselis»; Gēte šeit piemin vienu no labākajiem Ilčbeļa dzejoļiem «Svētdienas rits».

4 Leizers Augusts (1683—1752) — tiesību zinātņu profesors; Gete jau Frankfurtē bija lasījis Leizera traktātu vairākos sējumos «Meditationes ad Pandectas» («Pārdomas sakarā ar pandektām», 1718—1747), kurā autors polemizē ar vācu juristu lleluīn lielo vairākumu.

5 Mana promocija notika 1771. gada 6. augustā... — Gēte aizstāvēja tikai tēzes, nevis disertāciju, tāpēc ieguva nevis tiesību zinātņu doktora, bet gan licenciāta grādu. Vācijā — atšķiribā no Francijas, kurai Slrasburga piederēja, — franču licenciāta grāds tika pielīdzināts vācu doktora gradam.

8 Sepflins (1694—1771) — vēstures un retorikas profesors Stras-burgas universitātē, izcils zinātnieks un diplomāts. Viņa darbā «Aisatia illustrata» ietvertas plašas ziņas par Elzasas vēsturi, ģeogrāfiju un administratīvo iekārtu, ka ari atsevišķas nodaļas, kas veltītas šīs «Francijas karalistei pakļautās vācu provinces» vēstures pieminekļiem.

7 Grimms Fridrihs Melhiors (1723—1807) — viens no franču enciklopēriistiem, Didro draugs, pēc izcelšanās vācietis, taču rakstījis vienīgi franču valodā. Pēc franču revolūcijas emigrējis uz Vāciju; Gcte vairākkārt ticies ar viņu (pēdējo reizi 1801. gadā Gotā).

8 Menāis 2ils (1613—1692) — franču rakstnieks, liriķis un izcils kritiķis.

9 «Mīla, brāliba un drauga sirds...» — Citāts no Gētes «Pirm-fausta» (ievērojamās traģēdijas pirmās daļas pirmajā redakcijā).

10 Brālēns Mihels — vācu mietpilsoniskās pašapmierinātības simbols.

11 ... Voltērs nepalaida garām radušos lielisko iespēju izdot Kor-neja darbus, lai tādejādi parādītu, cik daudzi trūkumi piemituši viņa priekštecim... — Lesings savā traktātā «Ilamburgas dramaturģija» divas reizes norādījis uz to, eik nepamatoti Voltērs kritizējis Korneju.

12 «Kale pilsētas aplenkums» — Pjēra Lorēna de Belufi (1727— 1775) luga, kas uzrakstīta un uzvesta 1765. gadā; lugā atainota epizode no simtgadu kara: Kale pilsoņu varonīgā aizstāvēšanās. Savā traktātā «Hamburgas dramaturģija» Lesings šai lugai veltījis atzinīgu recenziju.

13 1.ekēns Anrī Luijs (1728—1778) — ievērojams franču aktieris, kas ar savu tēlojumu ne mazums veicināja Voltera drāmu panākumus uz skatuves.

14 Ojrēns 2aks Rivāls (1720—1806) — franču aktieris; pēc triumfāliem panākumiem viesizrādēs visās lielākajās Eiropas pilsētās aizbrauca uz Pēterburgu un palika tur pastāvīgā darbā franču teātrī (1785).

15 Raso tPigmalions» (1762) — 2. Z. Ruso muzikāla drāma, kurā darbojas tikai viena persona.

10 «Si/stāme de la nature» («Dabas sistēma»). — Anonīms filozofisks traktāts, kas tika izdots 1770. gadā. Traktāta autors ir vācu barons fon Holbahs (1723—1789), kas jaunībā aizbrauca uz Parīzi un kjuva par franču rakstnieku: darbā «Dabas sistēma» viņš pakāpeniski attīsta savu ateisma, mehāniskā materiālisma un absolūtā deter-minisma teoriju.

17 Doda *Realities of Shakespeare» («Skaistākie Šekspīra darbu fragmenti», 1752) — Anglijā izdota hrestomātija, kur ievietoti Šekspīra darbu fragmenti: XVI11 gs. otrajā pusē tā bija ļoti populāra gan Anglijā, gan arī aiz tās robežām.

18 Lenčs Jakobs Mihaels Reinholds (1751 —1792) — «vētras un dziņu» laikmeta dzejnieks, dzimis Vidzemē, mācījies Kēnigsbergā. 1771. gadā pavadīja divus jaunus Kurzemes muižniekus uz Stras-burgu un tur iepazinās ar Gēti. Plašāk par Lencu stāstīts četrpadsmitajā grāmatā.

19 .. .Lesings ... savā <rDramaturģijā» jau patiesībā bija devis pirmo signālu tās uzsākšanai. — Lesings sava darba «llamburgas dramaturģija» 18. rakstā aizstāv komēdiju klaunus pret Gotšedu, kas tos bija padzinis no vācu skatuves.

20 ... milzīgo meteorītu... — Sis meteorīts, kas bija nokritis uz Zemes 1492. gadā. svēra 250 mārciņas. Atbilstoši toreizējiem zinātnieku uzskatiem Gēte domāja, ka meteorīti cēlušies no sacietējušiem iztvaikojumiem un gāzēm (tāpēc viņš arī saka: «gaisā radušies priekšmeti»).

21 Antikvitāšu zāle (Manheimā). — Sai zālē tolaik atradās Vācijā vislielākā antīko statuju kopiju kolekcija. Par šo kolekciju rakstījuši J. Vinkelmanis, G. Lesings un vēlāk arī F. Sillers.

22 Direktors Feršafelts P. A. (1710—1793) — pazīstams skulptors un arhitekts, Antikvitāšu zāles direktors; šī zāle bija uzcelta pēc viņa projekta.

23 ... skulpturālā grupa ar Kastoru un Polluksu... — Gēte šo grupu dēvē par problemātisku, jo, pēc viņa domām, tā veidota no divām patstāvīgām figūrām. Šādos ieskatos bija arī viņa draugs mākslinieks Meijers, un tā domā arī mākslas zinātnieki mūsdienās.

21 Rotonda — Romas Panteons (templis visu dievu godināšanai), tagad kātoju Svētās Marijas katedrāle (Santa Maria dc la Rotonda).

Divpadsmitā grāmata

22 Rize (1746—1827) — jurists, Frankfurtes domes ierēdnis. Gēte ar viņu draudzējās jaunībā un uzturēja labas attiecības līdz pat viņa nāvei.

25 Mērks Johans Ifeinrihs (1741—1791) — Hesenes padomnieks, cilvēks ar joti asu prātu; uzturēja attiecības ar Vīlandu un Veiināras hercoga galnm. bija pazīstams kolekcionārs, zoologs un paleontologs; kopš 1766. gada līdzstrādnieks Vīlanda izdotajā žurnālā «Vācu Mer-kurijs», no 1772. gada līdz 1778. gadam rediģēja «vētras un dziņu» virziena rakstnieku izdoto krājumu «Frankfurtes Zinātniskās Vēstīs». Gēte dēvēja Merku par «savu Karlosu» (lugas «Klavigo» persona) un arī par «savu Mefistofeli».

27 Lafatera «Fizionomika». — Lafaters Johans Kaspars (1741 — 1801) — Cīrihes mācītājs, aizrautīgs Kristus mācības sludinātājs, pietisma piekritējs, sacerējis garīgas dziesmas, kā ari poēmas un drāmas par bībeles tēmām. Jaunībā Gēte augstu novērtēja Lafateru, tāpēc ka viņš drosmīgi vērsās pret šveiciešu landfogtu (sk. III d. koment., nr. 57), un kādu laiku aizrāvās ar viņa fizionomikas teoriju. Vēlākajos gados Gētes attieksme pret Lafateru krasi mainījās; Gēti kaitināja Lafatera eksaltētā ticība brīnumiem un tas, ka viņš neprata zinātniski pamatot savas teorijas; tas viss atspoguļojās Gētes epigrammās («Ksenijās»), «Pausta» I daļas intermēdijās, kā ari Gētes sarakstē ar Lafateru.

28 Flakslandes jaunkundze (1750—1809) — vēlāk Ilerdera sieva, kas piederēja pie Hesenes — Darmštates landgrāfienes Henrietas Karo-lines sentimentālistu pulciņa.

28 ... ka savās bērnišķīgi fanātiskajās dusmās par Voltēra Žautu būtu varējis autoru pat nožņaugt... — Gēte jau bērnībā bija ļoti iemīļojis bībeles leģendu par Zaulu un Dāvidu un vēlāk bija sašutis par Voltera drāmu «Zauls» (1763), kur pravietis Zāmuels attēlots kā garīdzniecības savtīgo interešu fanātisks aizstāvis, Zauls — kā māņticīgs gļēvulis un izvirtulis, bet Dāvids — kā noziedzīgs un nežēlīgs cilvcknīdējs.

30 <rKlusie brāļi» («Die Stillen im Lande») — cilvēki, kas piederēja pie pietistu aprindām.

31 Tomēr viņš jau ar savu darbu «Mākoņi Epilogs Sokrātā memuāriem» bija iedragājis ļaužu paļāvību... — J. Hamanis kļuva populārs ar savu darbu «Sokrātā memuāri», kurā viņš Sokrātā intuitīvās zināšanas pretstata sofistu racionālistiskajai un pārgudrajai spriešanai, likdams saprast, ka «tagadnes Sokrāts» ir viņš pats, bet «sofisti» -- XVIII gs. apgaismotāji racionālisti. Par «ziemeļu magu» Hamani pirmais nosauca F. K. fon Mozers. Hamaņa darba «Filologa krusta kari» titullapā autora vārda vietā bija rakstīts: «Filologs Pans».

32 ... ļoti interesanta recenzija par Herdera konkursa darbu, kurā aplūkota valodu izcelšanās... — Sājā recenzijā llamanis pārmet Herderam, ka viņš «dieva radito cilvēku» «nekonsekventi» pretstatījis «valodai, ko radījis cilvēks».

33 Es nezaudēju cerību, ka varēšu vai nu pats nodrošināt, vai vismaz sekmēt Hamaņa kopoto rakstu izdošanu... — Hamaņa kopotie raksti septiņos sējumos tika izdoti Minhenē laikā no 1821. gada lidz 1824. gadam ar Getes līdzdalību.

34 Tomass Abts (1738—1766) — filozofs apgaismotājs, teologs un literāts, kas ietekmējis Herdera uzskatu veidošanos jaunībā.

35 ...mēs rūpīgi pārrakstījām šī autora odas... — Klopštoka odas līdz 1771. gadam tika izplatītas, galvenokārt pārrakstot ar roku; 1771. gadā Hesenes — Darmštates landgrāfiene ar Merka līdzdalību lika iespiest viņa «Odu» 39 personāleksernplārus, taču tajos bija vairākas nepatīkamas burtu kļūdas un daži dzejoļi Klopštokam bija piedēvēti nepareizi. Ta paša gada rudeni Klopštoks «Odas» izdeva savā uzraudzībā, rūpīgi izrediģētas. Klopštoka odu poētiskajam stilam Gēte tuvinās savas tā saucamajas «lielajās himnas» (1772—1775): «Ceļinieka dziesma vētrā», «Krietnajam llronosam», «Ganimeds», «Prometejs». Dažas Klopštoka odas (it īpaši «Pavasara svētki») pilnīgi pamatoti tiek pieskaitītas pie labākā, kas vācu lirikā radīts.

38 «Zinātnieku republika» (1774) — Klopštoka traktāts par dzeju; tā pilns nosaukums — «Vācu zinātnieku republika»; XVIII gs. par zinātniekiem bieži sauca visus literātus (dzejniekus, prozaiķus, kritiķus).

37 Druidi — seno ķeltu (gailu) priesteri; «vētras un dziņu» laikmetā ķeltus nereti jauca ar ģermāņiem.

38 «l.iksmi juzdams strāvojam sevī spēkus...» — Citāts no Klopštoka odas «Braga» («Bruģa»).

39 «Cik liegi austošās dienas gaisma...» — Citāts no Klopštoka odas «Slidošana» («Eislauf»).

40 «Vai nemirstību nav pelnījis tas...» — Citāts no Klopštoka odas «Slidošana» («Eislauf»).

41 Oats Johans Filips (1654—1722) — ievērojams tiesību vēstures speciālists, traktāta «Par mieru valstī» autors. Te ir runa par mieru, kas tika pasludināts Vormsas reihstāgā (1495) Maksimiliana Pirmā valdīšanas laikā; visilgākais periods, kad tika traucēts impērijas miers un izliets daudz asiņu, bija Trisdesmitgadu karš (1618—1648), kura beigās tika noslēgts Vestfāles miers, kas padarīja likumīgu impērijas teritoriāli politisko un arī reliģisko sadrumstalotību. XVIII gs. miers valstī tika traucēts vairākkārt; te, starp citu, būtu jāmin Septiņgadu karš, ko pieredzēja ari Gēte. Savā drāmā «Gecs fon Berlibingens» Gēte attēlojis to vēstures posmu, kad «impērijas mieru» iztraucējusi la saucamā «muižnieku demokrātija», tas ir, sīkie muižnieki, kas sacēlās pret lielajiem feodājiem un cīņu zaudēja.

42 Kambartiesa. — Sī tiesa pēc 1ās nodibināšanas vispirms atradās Frankfurtē pie Mainas, bet kopš 1693. gada — Veclārā.

43 Galma padome. — 1559. gadā Vīnē nodibinātajai impērijas galma padomei bija piešķirtas tādas pašas tiesības spriest tiesu kā kambarfiesai Veclārā.

44 Amfiktioni («apkārtējie iedzīvotāji; kaimiņi, kuru robežas saskaras»). — Tā senajā Grieķijā sauca apvienotās divpadsmit tautu padomes locekļus, kuri izšķira jautājumus, kas attiecās uz Šīm tautām.

45 Firstenbergs Frobcnijs Ferdinands, fon (1664—1741) — no 1714. g. līdz 1721. g. bija kambartiesas priekšsēdētājs.

46 Kilmansegs (barons, nevis grāfs) — vēlāk ievērojams tiesu darbinieks.

47 Guē Augusts, fon — sūtniecības sekretārs Veclārā, maz pazīstams literāts.

48 «Četri Haimona bērni». — Sājā grāmatā, kas toreiz piederēja pie Vācijā populārās sērijas «Grāmatas tautai», atstāstīta vecfranēu XI gadsimta episkā poēma, kurai bija tāds pats nosaukums.

49 Perikopi — bībeles panti, kas paredzēti priekšā lasīšanai baznīcā.

59 Goters Fridrihs Vilhelms (1746—1797) — sūtniecības sekretārs Veclārā, dzejnieks un dramatisku darbu tulkotājs; tai laikā — viens no Getingene izdotā «Mūzu almanaha» redaktoriem.

51 Boie Heinrihs Kristiāns (1744—1806) — no 1769. gada līdz 1776. gadam bijis Getingenes literārā «Almanaha» redaktors un izdevējs. Šajā almanahā galvenokārt pārstāvēti tie dzejnieki, kas augstu vērtēja Klopštoka darbus, kā arī bija tuvi «vētras un dziņu» laikmeta literatūrai. 1774. gadā šajā almanahā pirmoreiz publicēti ari Gētes dzejoļi.

52 Grafi Stolbergi — Klopštoka skolnieki, dzejnieki, kas piederēja pie Getingenes literātu kopas, Gētes draugi. Sīkāk par viņiem stāstīts deviņpadsmitajā grāmatā.

63 Birgers Gotfrīds Augusts (1747—1794) — pazīstams dzejnieks, populārās balādes «I.enore» autors.

54 Foss Johans Heinrihs (1751—1826) — ievērojams tulkotājs, kas tulkojis vācu valodā Homēra «Tliadu» un «Odiseju», kā arī citus antīko dzejnieku darbus; heksametrā sacerētās idilles «Luīze» (1795) autors, Getingenes «Mūzu almanaha» redaktors, no 1805. g. antīkās filoloģijas profesors Heidelbergas universitātē; nikns feodālā absolūtisma, kā arī reakcionāro dzejnieku - - romantiķu pretinieks.

55 Heltijs Ludvigs Heinrihs Kristofs (1746—1776) — dzejnieks; rakstījis elēģijas un idilles.

56 Aizstāvēdams Kalasu ģimeni, Voltērs... — Tirgotājs protestants 2ans Kalass tika nepatiesi sodīts ar nāvi par to, ka viņš it kā noslepkavojis savu dēlu, kurš esot gatavojies pāriet katoļticībā (patiesībā dēls bija izdarījis pašnāvību). Sakarā ar Kalasa lietu uzrakstītais Voltēra traktāts «Par iecietību ticības lietās» radīja plašu atbalsi ne tikai Francijā, bet visā Eiropā; Francijas parlaments bija spiests atzīt Kalasu par nevainīgu un reabilitēt viņa ģimeni.

57 ... Lafatera ciņa pret landfogtu. — Laīaters (sk. 111 d. koment., nr. 27) panāca to, ka tika atcelts landfogts Fēlikss Grebels, kurš nežēlīgi apspieda Cīrihes kantona iedzīvotājus. Savā Lafateram adresētajā vēstulē 1774. gadā Gēte lūdza sīki izstāstīt viņam šo lietu.

58 «Hermaņa kauja» — Klopštoka liriska drāma par Armīniju (Hermani) — herusku (ģermāņu cilts) vadoni, kas IX gs. Teitoburgas mežā uzvarējis romiešu karavadoni Varu; Klopštoks savai drāmai devis apakšvirsrakstu «Teatralizēts bardīts», ar vārdu «bardīts» saprazdams seno ģermāņu kaujas dziesmu, ko savā darbā «Ģermānija» pieminējis romiešu vēsturnieks Tacits.

59 Bardu dziesmas. — Par bardiem sauca seno ķeltu dziesminiekus; atsaukdamies uz Tacita lietoto vārdu «barditus», daži XVIII gs. vācu zinātnieki apgalvoja, ka bardi bijuši arī senajiem ģermāņiem. 1766. gadā dzejnieks Vilhelms fon Gerstenbergs publicēja savu «Skalda dziesmu», kurā seno ģermāņu skalds, brīnumainā kārtā nokļuvis Vācija XVIII gs., atceras savu agrāko dzīvi senajā Ģermānijā; pagānu ieražu un tikumu, kā arī seno ģermāņu reliģisko priekšstatu notēlojumā daudz kas bija aizgūts no Kopenhāgenas profesora francūža Pola Auri ALnllē grāmatas «Ievads Dānijas vēsturē» (1755), kas vācu valodā bija pārtulkota 1765. gadā; šajā grāmatā bija publicēti arī «Edas» dziesmu fragmenti.

CJ Rezenijs J. P. (1625—1688) — dāņu zinātnieks (teologs, jurists, vēsturnieks tin valodnieks); 1665. gadā izdeva «Edu» oriģinālā un paralēli tam burtiskā tulkojumā latiņu valodā.

81 Dapcrs Olferts — grāmatas «Āzija jeb Lielmogula valsts un ievērojamas Indijas daļas sīks apraksts» autors; šī gramata oriģinālā — holandiešu valodā iznākusi 1672. gadā, tulkojums vācu valodā — 1681. gadā.

62 «•Rama altāris» (kā raksta Dapers un pēc viņa ari Gete) — patiesībā dieva Višnu «avatara» (tas ir, parādīšanās) Ramas fiziskajā izskatā — mīts, ko Gete izmantojis savai balādei «Dievs un baja-dera».

63 Ci Pjērs Ogists (1720—1799) — franču helēnists, sarakstījis darini «Literārs ceļojums uz Grieķiju jeb Literāras vēstulēs par senajiem un jaunajiem grieķiem», kas vācu valodā izdots 1771. gadā.

04 Vūds Roberts (1717—1771) — sarakstījis grāmatu «Apcerējums par Homēra savdabīgo talantu un viņa daiļradi».

85 Zulcprs (1720—1779) — sarakstījis grāmatu «Vispārēja daiļo mākslu teorija» (1771), kas tuva franču klasicisma garam. Gēte par šo darbu uzrakstīja visai negatīvu recenziju, ko publicēja «Frankfurtes Zinātniskajās Vēstīs».

80 ...kāds jauneklis, kuru mēs mēdzām dēvēt vienkārši par līgavaini... — Gete šeit ar nodomu nemin .loliana Kristiāna Kestnera vārdu (1741—1801); Kestners bija sekretārs Hanoveras sūtniecībā Veclarā, bet vēlāk strādāja Hanoverā; 1773. gadā viņš apprecēja Šarloti Bufu, kuras tēvs Vcclārā bija Vācu ordeņa muižu pārvaldnieks. Gēte aizbrauca no Veclāras 1772. gada septembri. Lai izvairītos no mietpilsoniskām tenkām, visa šī epizode par Gētes lielo mīlestību pret Loti un labprātīgo atteikšanos no viņas aprakstīta visai atturīgi. Par Kestnera atraitnes, «galma padomnieces Šarlotes Kestneres» pēdējo tikšanos ar Gēti, kas notika 1816. gadā, Tomass Manns sarakstījis romānu «Lote Veimārā».

67 «Un, pie savas iemīļotās kājām sēdēdams...» — Citāts no 2. 2. Ruso romāna «Jaunā Eloiza» (1761).

88 Jeruzalems Kārlis Vilhelms (1747 — 1772) — sekretārs Braun-šveigas sūtniecībā Veclarā, pazīstama liberāla teologa dēls.

89 Gesnera oļorti... — Šveiciešu dzejnieks Solomons Gesners (sk. II d. kornent. nr. 46) bija ari talantīgs grafiķis un gleznotājs.

70 «Vācu Merhurijs» žurnāls, kas iznāca Vilanda redakcijā: Vīlands atbalstīja jaunos «vētras un dziņu» virziena dzejniekus, kaut arī pats viņu kopai nepievienojās.

71 Klarks Zāmuels (1675—1729) — Homēra tulkotājs latiņu valodā.

Trīspadsmitā grāmata

72 Laroša Sofija, fon (1731—1807) — rakstniece, savā laikā ļoti populārā romāna «Fon Stcrnheimas jaunkundzes dzīve» (1771) autore. Viņa bijusi saderināta ar Vilandu, bet 1754. gadā apprecējusies ar Georgu fon Larošu. Visu mužu darbojusies literatūrā, draudzējās ar Vilandu, Herderu un Gēti, kurus apciemoja Veimārā 1799 gadā.

73 Leikscnrings Francis Mihaels (1746—1827) — bija ļoti iecienīts «sentirnentālislu» pulciņos, it īpaši sieviešu vidū, sarakstījās ar daudzām ta laika slavenībām. Gēte pret Leiksenringu izturējās ar ironiju un attēloja viņu savos farsos, dodams viņam dažādus vārdus.

74 Tukša pasts. — So pastu nodibināja Francis fon Taksis 1500 gadā; sākumā tas bija paredzēts pasta sakariem starp imperatora rezidenci Vīnē un Nīderlandes galvaspilsētu Briseli; lidz pal 1866 g i daili, tas ir, līdz tam laikam, kad Austrija izstājās no Ģermāņu vaislu savienības, pasts bija fon Taksa pēcnācēju īpašums.

75 Jūlija Bondeli (1731 — 1778) — draudzējās ar 2. 2. Rii .o un ar K. Vilandu viņa jaunībā, dzīvoja Bernē.

78 Larošs Georgs Mihaels Franks, fon (1720- 1788) grāfa Stadiona — Maincas kūrfirsta galma pirmā ministra un audzinātāja ārlaulības dēls. Uzaudzis grāfa Stadiona — brīvdomātāja aristokrāta un Voltēra cienītāja mājās, Georgs fon Larošs, katolis un Trtras kato|u bīskapa kanclers, 1771. gadā anonīmi izdeva savas asās anti-klcrikālas «Vēstules par mūkiem»; 1780. gadā, kad kļuva zināms, ka autors ir viņš, Larošs bija spiests atstāt dienestu, un tas stipri kaitēja viņa ģimenes materiālajai labklājībai. Sacīdams, ka «Laroša kundzes liktenis dažbrīd bijis visai bēdīgs, pat nožēlojams», Gēte domi ari šo apstākli.

77 «Pāters Brejs» — Gētes farss, kas 1774. gadā bija iespiests meteņa farsu krājumā — «Jaunākās morāli politiskās leļļu komēdijas». «Safīrs jeb dievišķīgais mežainis», kas bija uzrakstīts tai pašā laikā;-publicēts 1817. gadā.

78 ... viens no mūsu labākajiem advokātiem ... kādam bendes dēlam sagādāja iespeju ieklāt ārstu kolēģijā. — Agrāk «negodīgas profesijas» pārstāvji — bendes un viņu pēcnācēji netika uzņemti cunftēs un viņiem neatļāva strādāt valsts dienestā.

79 Reliģiju savstarpējā iecietība... — Ediktus par iecietību ticības lietās Izdeva Fridrihs 11 un Jozefs II.

80 Kohs Heinrihs (1703—1775) — ievērojams vācu aktieris, kurš kļuva slavens ar Moljēra Skapēna lomas atveidojumu.

81 «Londonas tirgotājs» (1731) — Lilo luga, pirmā angļu «buržuāziskā traģēdija», kurā atmaskots kāds jauns komijs Džordžs Barn-vels, kas iemīlējies daiļā kurtizānē, pametis līgavu un nogalinājis savu veco tēvoci.

82 Falbēra «Godīgais noziedznieks» (1768), Mersjē «Etiķa tirgotājs» (1771), Sedēna «Filozofs bez paša ziņas» (1765), Bomarše «Eiženija» (1767) — franču «buržuāziskās drāmas»; šo žanru tajos gados Francijā nodibinājis Deniss Didro.

83 Engcla «Pateicīgais dēls» (1770), Gotfrīda Stefānijā «Dezertieris aiz mīlestības uz bērniem» (1773), barona Tobiasa fon Geblera «Ministrs» (1772) un «Klementīne» (1771), barona Oto fon Gemmin-gena «Vācu ģimenes tēvs» (1782) — vācu komēdijas, kas sarakstītas pēc franču un angļu «buržuāziskās drāmas» parauga.

84 Ekhofs Konrāds (1720—1778) — ievērojams vācu aktieris, kas strādājis Hamburgas nacionālajā teātrī tajā laikā, kad tur darbojies Lesings; 1771. gadā — Veimārā, bet kopš 1774. gada — Gotā; 1778. gadā kopā ar Gēti piedalījies pašdarbības izrādē Veimāras galmā.

88 Srēders Fridrihs Ludvigs (1744—1810) — no 1771. gada Hamburgas teātra direktors, piedalījies kā aktieris pirmo reizi uz vācu skatuves izrādītajās Šekspīra lugās, kuras viņš pats iestudējis. Viņa izskatu un rakstura īpašības Gēte piešķīris sava romāna «Vilhelma Meistara mācību gadi» personāžam Scrlo.

86 Timmels Morics Augusts (1738—1817) — no 1768. gada

ministrs Saksijas—Koburgas—Gotas hercoga galmā, sarakstījis lugu «Vilhelmīne jeb Saderinātais pedants».

87 Gros/nanis Gustavs (1746—1796) — pelnīti aizmirstas lugas «Ne vairāk kā sešas bļodas» autors; Gete noņēma šo lugu no Veimāras teātra repertuāra.

88 Kopš tā laika autori ļaundarus savām lugām vienmēr izvēlējās no augstāko kārtu vidus... — Gete, kurš nepavisam neatbalstīja tik tendenciozu izvēli, aiz cieņas pret sava drauga piemiņu šajā sakarā ne vārda nesaka par Silleru un viņa lugu «Mita un viltus» — «pirmo vācu politiski tendenciozo drāmu», ka to dēvējis Fridrihs Engelss (K. Markss, F. Engelss. Vēstuļu izlase. R., 1952, 348. Ipp.).

63 ... pretrunīgie apgalvojumi... — Pirmo recenziju par «Gecu» uzrakstījis H. Smids, otru — K. Vīlands.

90 Man vel ir saglabājusies vēstule, kuru rakstījis ... Birgers... — Sī vēstule, kurā ir teikums: «Nemaz nezinu, kā lai izsaku autoram savu sajūsmu!» — adresēta Loijem, Hesenes «Mūzu almanaha» redaktoram.

91 Jangs Edvards (1683—1765) — anglu dzejnieks, sentimentā-lists; viņa poēma «Nakts domas par dzīvi, nāvi un nemirstību» toreiz Vācijā bija ļoti populāra.

92 ... kas noderētu par komentāru šim drausmīgajām rindām... — Tālāk seko citāts no anonīmā izdevuma «Satīra par cilvēci», kura autors ir Zāmuels Ročesters (1647—1680). Tulkojums prozā: «Tad vecums un pieredze roku rokā vedīs viņu pretī nāvei un pēc tik mokošiem un ilgiem meklējumiem liks saprast, ka visa viņa dzīve bijusi nepareiza.»

93 Grejs Tomass (1716—1771) — dzejnieks, vēsturnieks un valodnieks; viņa «Elēģija, kas sarakstīta lauku kapsētā» tulkota daudzās valodās.

94 Tāle. — Tā senatnē sauca teiksmainu salu tālu ziemejos.

95 Kaiedonijas nakts. — Tacits par Kaledoniju dēvējis Skotiju.

99 Lodās rēgs — Makfersonam tas ir Nāves vējš, kas sadzen kopā

mirušo rēgus, ar kuriem sarunājas skotu bards, pēdējais Kaiedonijas bruņinieks. Par Osiānu, kas apdzied nāvi, jūsmo jaunais Verters, kuru jau vajā doma par pašnāvību; viņš lasa Osiāna «Selmas dziesmas» (tās tulkojis Gēte).

97 ... pierāda šādas nedaudzas zimīgas rindas... — Citāts no Tomasa Vortona (1728—1790) poēmas «Pašnāvība». Tulkojums prozā: «Nododamies savai dvēselei tik tuvajām sāpēm, viņš juta vairāk brūču, nekā daba tam bija cirtusi, jo fantāzijā iztēlojās šausmu ainas un nebeidzamas ciešanas.»

98 Monteskjē saviem varoņiem ... piešķir tiesības doties nāvē ... — Monteskjē runā par seno laiku varoņu pašnāvibu savās «Pārdomās par romiešu diženuma un pagrimšanas cēloņiem» (1734).

99 Ajakss — Trojas kara un Sofokla traģēdijas varonis; Ajaksa prāts aptumšojās, kad kritušā Ahilleja ieročus piešķīra nevis viņam, bet Odisejam; ārprātā lēkmē viņš metās uz sava zobena.

m Kad karavīrs prasa no sava ieroču nesēja... — Te domāts Monteskjē pieminētais Kasijs, kas pavēlējis, lai viņu nonāvē pec sakāves kaujā pie Filipiem 42. gadā pirms m. ē.

101 ... starp tiem, kuri paši bija padarījuši sev galu, neatradu neviena cita, kas ar šādu ricibu vēl būtu apliecinājis tādu gara diženumu un brīvību kā ķeizars Oto. — Ķeizara Oto pašnāvību 69. gadā aprakstījuši Plutarhs un Svetonijs.

102 Šai nolūkā es sakopoju ieceres, kuras jau pāris gadu bija nodarbinājušas manu prātu... — «Verterā» apvienojās un kjuva par māksliniecisku veselumu gan Veciārā pārdzīvotā mīlestība pret Šarloti Bufu, gan Jeruzalema pašnāvība, gan Gētes jūsma par Maksimilianu Brentano — ton I.aroša kundzes meitu, gan arī viņas vīra greizsirdība. Taču šo notikumu un pārdzīvojumu hronoloģiskā secība neatbilst «Vertera» tapšanas gaitai. .Jeruzaleins nogalinājās 1772. gada oktobra beigās, bet «Vcrteru» Gēte uzrakstīja tikai 1774. gada februāri un marta; tatad «Vertera» plāns nevarēja rasties tai bridi, kad Gete saņēma ziņas par Jeruzalema pašnāvību, bet tas radās 1774. gada janvāri, kad dzejnieks bija spiests atteikties no tuvās draudzības ar fon Laroša kundzes vecāko meitu (šī situācija stipri atgādina viņa šķiršanos no Lotes, kas ari nenotika labprātīgi). Maksimiliāna fon Laroša (1756—1793) astoņpadsmit gadu vecumā tika izdota par sievu Frankfurtes tirgotājam Peterim Brentano — pec izcelšanas itālietim, 39 gadus vecam atraitnim, piecu bērnu tēvam; Maksimiliāna viņam dzemdēja vēl 12 bērnus, un diviem no tiem — dzejniekam romantiķim Klemensam Brentano un Betinai, kas apprecējās ar rakstnieku fon Arnimu, bija ievērojama loma vācu literatūras vēsturē.

103 ... tai diena, kad tīksmi tika svinētas manas māsas kāzas ar Georgu Sloseru... pienāca Veiganda rakstītā vēstulē... — Tālāk Gēte raksta, ka viņš Veigandam nosūtījis «Verteru». Notikumu sagadīšanās šeit neatbilst patiesībai. Gētes māsas Kornēlijas kāzas notika

1773. gada novembri, bet «Verters» sarakstīts 1774. gada martā un aprīlī. Tiesa gan, ka «Verteru» izdeva Veigands.

104 «Jaunā Vertera prieki» — Nikolai parodija, kas nāca klajā

1774. gada rudenī. Tālāk pieminētais Lotes un Vertera dialogs tika nosaukts šādi: «Anekdote, kas papildina «Jaunā Vertera priekus».»

103 ttodoveckis Daniels (1726—1801) — pazīstams vācu grafiķis un grāmatu ilustrētājs; ilustrējis Getes darbus «Jaunā Vertera ciešanas» un «Hermanis un Doroteja».

I0I! ... tāpat kā N ataris... — Te ir runa par Lesinga drāmas «Natans Gudrais» varoni, kas pēc tam, kad viņam liek atbildēt, kura reliģija ir vislabākā, stāsta līdzību par trim vienādiem gredzeniem, ko tēvs uzdāvinājis saviem trim dēliem; ikviens no viņiem domā, ka saņēmis gredzenu ar īstu dārgakmeni, bet pārējie — ar viltotu.

107 «Gadatirgus» — «Gadatirgus Plundersveilernā» (1773) — Gētes literāra satīra, kuru viņš uzrakstījis sena meteņu farsa formā.

108 «Prologs Bārta jaunākajām atklāsmēm» (1774) — ar šo satīru Gēte vēršas pret Kārļa Fridriha Bārta izdoto bezgaumīgo Jaunas derības tulkojumu un pārstrādājumu. «Prologā» attēlota amizanta vienkāršo un dabai tuvo «četru evaņģēlistu» tikšanās ar izsmalcinātu mūsdienu teologu racionālistu.

109 Māzers Justs (1720—1794) — Tiāras firsta-biskapa ieceltais pārvaldnieks Osnabrikā, Vācijas viduslaiku un seno laiku vēstures labs pazinējs, sarakstījis «Osnabrikas vēsturi» (1765) un daudzus rakstus, kurus viņa meita 2enija fon Foigta sakopojusi četros sējumos un izdevusi ar kopīgu nosaukumu «Patriotiskās fantāzijas».

Četrpadsmitā grāmata

110 Senāki draugi... — Šeit domāti Mērks, Herders, Lenčs; jauni domubiedri — Klingers, Lafaters, Jakobi un citi.

111 Lenčs — (sk. III daļas koment. nr. 18). Morāli nepavisam nenosodīdams Lencu, Gete tomēr norada, cik grūti ir saprasties ar šo neapšaubāmi talantīgo, taču ekscentrisko un nelīdzsvaroto cilvēku.

112 «Kareivji» — Lenca drāma (Gete to dēvē par komēdiju), kurā viņš ierosina (tāpat kā savā «Memorandā Francijas kara ministram»), ka vajadzētu «karaspēka labā» un «birģeru meitu tikumības labā» nodibināt «karavīru sievu» kārtu jeb, citiem vārdiem, «amazoņu korpusu».

1,3 Vāgners Heinrihs Leopolds (1747—1779) — dzejnieks un dramaturgs, «vētras un dziņu» virziena pārstāvis, Frankfurtes jurists advokāts. Viņa «buržuāziskā traģēdija» «Bērna slepkava» ntgmllna Grieti-pas traģēdiju «Pausta» I da|a tikai tāpēc, ka tām almm ir līdzīgi motīvi, taču šādi motīvi tajā laikā bija diezgan parasti; nelaimīgās meitenes tēvā traģēdijā «Bērna slepkava» jau ir samanaina.s īpašības, kas raksturīgas ari muzikanta Millera tēlam Sillera luga «Mīla un viltus».

114 Klingers Fridrihs Maksimiliāns (1752—1831) — dramaturgs un romānu autors, «vētras un dziņu» virziena pārstāvis, sarakstījis lugu «Vētra un dziņas», kuras vārdā nosaukts šis |oti nozīmīgais laikmets vācu literatūrā. Gēte materiāli atbalstīja Kliņģeru, un tas deva viņam iespēju mācīties Ilesenes universitātē; viņu draudzība tomēr nebija ilga un 1776. gadā izbeidzās. Tai laikā, kad Gēte rakstīja «Poēzijas un īstenības» četrpadsmito grāmatu, Klingers dienēja (no 1780. gada) Krievijā, bija kadetu korpusa priekšnieks Pēterburgā, kurators Tērbatas universitātē un beigās ieguva ģenerālleitnanta dienesta pakāpi.

1,8 ... kā otrs Villigiss... — Stāsta, ka Maincas arhibīskaps Villi-giss (miris 1011. gadā) bijis ratnieka dēls un tāpēc licis iezimet savā muižnieka ģerboni riteni. Klingers līdzīgi viņam, vēlēdamies godināt savu tēvu — artilērijas apakšvirsnieku, attēlojis savā ģerboni lielgabala stobrus.

110 «Garīdznieka vēstule savam kolēģim» — Gētes raksts par reliģisku tēmu, publicēts 1773. gadā.

117 Sannadzaro Džakopo (1458—1504) — itāliešu dzejnieks, sarakstījis eposu par jaunavu Mariju, pie šī eposa strādājis četrdesmit gadus; ievērojamāks tomēr ir viņa romāns «Arkādija».

118 Bazedovs Jolians Bernhards (1724—1790) — pedagogs, RuSo apgaismības ideju piekritējs.

",J Hipostāze, ūsija un prozopons — termini, kas kristiānisma sākuma perioda lietoti teologu disputos; hipostāze — patstāvīga eksistences forma; ūsija — esamība, būtība; prozopons — persona.

120 Tirons — šeit; rakstvedis pārrakstītājs, sekretārs; ši iesauka cēlusies no Cicerona rakstveža Tirona vārda.

121 Brāļi Jakobi. — Jolians Georgs Jakobi (1740—1814) — maz pazīstams dzejnieks, anakreontiskas dzejas pārstāvis; no 1774. gada līdz 1776. gadam izdevis žurnālu «īriss», kurā iespieda Gētes dzejoļus. Fridrihs Heinrihs (Fricis) Jakobi (1743—1819) — filozofs, jutu un ticības filozofijas pārstāvis; līdz pat Jakobi nāvei Gete ar viņu centās uzturēt labas un draudzīgas attiecības, kaut gail viņu uzskati bija atšķirīgi un Gete neatzina Jakobi iilozoīiskajos romānos paustās idejas.

122 Falrnera Johanna (1744—1821) — Jakobi radiniece, Getes un viņa masas Kornēlijas Sloseres draudzene; pec Kornēlijas nāves apprecējās ar Sloseru.

123 pL>tnpelļorta — Friča Jakobi muiža, kas atradās netālu no Diseldorfas.

124 .tabaka māja. — Tā atradās šīs ģimenes īpašumā kopš XVI gs. Pēdējā Jabahu dzimtas atvase nomira 1761. gada. Gleznu, kuru piemin Gēte, 1660. gadā gleznojis franču mākslinieks Lebrens.

I2r‘ Spinoza Baruhs (Benedikts) (1032—1677) — izcils holandiešu filozofs, sarakstījis ievērojamo darbu «Etiķa»; šis filozofs Getciu bija vistuvākais, un viņa ietekmē izveidojies Getes panteisliskais pasauies uzskats.

120 Vēnikss Jans (1621—1690) — ievērojams holandiešu gleznotājs.

127 Diseldorfas gleznu galerija — viena no labākajām XVII un XVIII gs. gleznu kolekcijām; XIX gs. daudzas šīs galerijas gleznas nonāca Minhenes Vecajā pinakotēkā.

128 ... manu uzmanību saistīja Muhameds... — Sī iecerētā dramatiskā darba fragmentus, kas bija uzrakstīti no 1772. gada rudens līdz 1773. gada pavasarim, 1846. gadā atrada Šarlotes fon Steinas arhīvā. Ziņas par Muhameda dzīvi Gēte ņēmis no biogrāfijām, kuras franču valodā sarakstījuši Tirpēns, Garnjē un citi.

Piecpadsmitā grāmata

129 Kerstings Georgs Fridrihs (1783—1847) — gleznotājs žanrists; Gēte augstu vērtēja gleznotāju darbnīcu attēlojumus, kuros Kerstings centās mākslinieku iekšējo būtību atspoguļot ar apkārtējās vides palīdzību.

130 Pelagiānisms — Īrijas mūka Pelagija (360—418) mācība, kas noraidīja atziņu, ka pastāv «iedzimtais grēks». Pēc viņa domām, pirm-tēva Ādama pēcteči neatbild par viņa grēkiem un, ja tic arī grēko, tad tikai paši savas vainas, nevis «iedzimtu», «mantotu» grēcīgo īpašibu dēļ; tāpēc cilvēkiem un cilvēcei nav liegts pilnveidot sevi.

131 ... pietvēros savdabīgajai iedomai pārveidot episkā darbā stāstu par mūiigo iidu... — Gētes nepabeigtās poēmas «Mūžīgais žīds» fragmentus krievu valodā tulkojis P. Antoko|skis. Gēte bija iecerējis saistit viduslaiku leģendu par mūžigo židu ar leģendu par Kristus atnākšanu un «otrreizēju krustā sišanu» grēcīgās pasaules apstākļos, kas tikai vārda pēc ir kristīga.

132 «Arst, dziedinies pats!» — teiciens no Lūkasa evaņģēlija (4. nod. 25. pan(s).

133 «Es to viņa spaidu esmu minis viens pats!» — teiciens no bibe-les, pravieša Esaijas grāmatas (63. nod., 3. pants).

I3< Sāku rakstīt lugu. kurā attēloju ... nesaskaņas starp Prometeju un Zevu... — Drāmu «Prometejs» Gēte nav pabeidzis, un līdz mūsu dienām no tās saglabājušies atsevišķi fragmenti. Pētnieki domā, ka Prometeja monologu Gēte sarakstījis 1774. gadā kā patstāvīgu dzejoli un tikai vēlāk iekļāvis šajā drāmā. Pirmo reizi šo dzejoli (jeb monologu) publicējis Fridrihs Jakobi savā traktātā «Par Spinozas mācību vēstulēs Mendelsona kungam» (1785), kurā autors apgalvo, ka «pareizi izprasta Spinozas mācība noraida reliģijas jēgu», jo «dievs un daba nav šķirami jēdzieni» un «nav nepieciešama dieva eksistence», kas nebūtu atkariga no «dabas likumiem»; pēc Jakobi domām, Spinozas filozofijas piekritējs un līdz ar to ateists bijis arī Lesings, kurš sarunā ar viņu pozitīvi izteicies par Gētes «Prometeju», kas atspoguļojot Spinozas idejas, kā arī par Spinozas filozofiju kopumā. Mendel-sons nomira drīz vien pēc tam, kad bija uzrakstīta viņa atbilde Jakobi. «Mozus Mendelsons — Lesinga draugiem», kurā atspēko pieņēmumu, ka Lesings ir Spinozas mācības piekritējs. Drāmas «Prometejs» fragmentu atrada dzejnieka Lenca arhīvā 1819. gadā. «Tas gan ir dīvaini,» Gete raksta 1820. gada 2. maijā Cclteram, «ka izdaudzinātais «Prometejs», ko es pats esmu nokritizējis un aizmirsis, tieši tagad atkal iznirst no nebūtības... Neļaujiet šim rokrakstam pārāk plaši izplatīties... Tas varētu ,k|ūt par kārdinošu evaņģēliju mūsu revolu-

cionārajai jaunatnei, un augstas komisijas Berlīnē un Maincā tad droši vien saviebtu pavisam skābas sejas... Tomēr brīnišķīgi, ka šī nepakļāvīgā uguns, kas jau pusgadsimtu gruzdējusi zem poēzijas pelniem, pēkšņi saskārusies ar īsti degošiem materiāliem, draud pārvērsties par iznīcinošu liesmu.»

135 Knēbelis Kārlis Ludvigs, fon (1744 — 1834) — maz pazīstams dzejnieks, anakreontiskās dzejas pārstāvis, Proporcija un Lukrēcija darbu tulkotājs; dienējis hercoga Kārļa Augusta matēs galmā. Hercogs Kārlis Augusts bija Gētes labvēlis; Gētes tikšanās ar Knebeli, hercogu un viņa brāli princi Konstantīnu notika 1774. gada 2.3, decembri.

130 Gecs Johans Nikolajs — tā laika anakreontiskās dzejas pārstāvis.

137 Mēzera grāmata « Patriotiskās fantāzijas». — Sk. III d. koment nr. 109.

138 ... par pārdroio uzbrukumu Vilandam ... — Ar to domāts pret Vilandu vērstais Gētes farss «Dievi, varoņi un Vīlands» (1774).

139 Flibustieri — pirāti un kontrabandisti Rietumindijā XVII gs.

110 <rPrometejs un viņa recenzenti» — «Prometejs, Deikalions un

viņa recenzenti» — H. L. Vāgnera literārs farss (1775), kas izdots, nenorādot autoru. Prometejs — tas ir Gēte, Deikalions — Verters, pārējās personas — «Vertera» recenzenti, no kuriem Merkurijs acīmredzot ir Vīlands, žurnāla «Vācu Merkurijs» izdevējs. Visi domāja, ka šī farsa autors ir Gēte, un tas viņam bija sevišķi nepatīkami, jo viņš bija atkal salīdzis mieru ar Vīlandu. «Nevis es, bet gan Heinrihs Leopolds Vāgners bez manas līdzdalības un ziņas uzrakstījis «Prometeju»,» Gēte rakstīja «Frankfurtes Zinātniskajās Vēstīs» 1775. gada 22. aprīlī.

141 Cimmermanis Johans Georgs (1728—1795) — pazīstams Hano-veras ārsts, grāmatu «Par nacionālo lepnumu» (I758), «Par ārsta aroda praksi» (1763—1764) un citu darbu autors.

142 Saliss Kārlis, fon (1728—1800) — šveiciešu pedagogs, nodibinājis paraugskolu «Filantropīns», kuru vadīja Bazedovs (sk. III d. koment. nr. 118).

143 Zulcers — (sk. III d. koment., nr. 65). Nemaz neapšaubīdams jaunā Gētes ģenialitāti, Zulcers savās ceļojuma piezīmēs tomēr raksta šādas rindas: «Viņa spriedumi par cilvēkiem, tikumiem, politiku un gaumi vēl nebalstās uz pietiekami lielu pieredzi. Sabiedrībā viņš ir ļoti patīkams un pret visiem laipns.»

144 Aģentūras — šeit domātas dažādu valstu un brīvpilsētu pārstāvniecības; rezidents — konsuls, suverēnas vācu valsts vai ārvalsts pārstāvis. Dažkārt rezidents pārstāvēja arī vairākas nelielas valstiņas, un tādā gadījumā viņš vadīja «kolektīvu pārstāvniecību».

145 Izmantodams mūsu vecmeistara Šekspīra dotas tiesības... — Šekspīrs saviem dramaturģiskajiem darbiem ne reizi vien smēlis vielu no novelēm un vēstures hronikām; tāpat rīkojās arī Gēte ar savu drāmu «Klavigo» (1774), dramatizēdams populāros Bomaršē «Meniu.i rus» (1773—1774), kuros autors vērsās pret saviem ienaidniekiem Ķarlosa teļu gan izdomājis pats Gēte. Arī piektajā cēlienā attēlotā varoņa tikšanās ar viņa atstātās iemīļotās pīšļiem nav aizgūta no Bomaršē; šis motīvs ir populārs vairākās angļu balādēs, kā arī «Hamleta» piektajā cēlienā (Ofēlijas apbedīšana); tas atrodams arī vācu balādē «Dziesma par kungu un kalponi», kuru Gete sacerējis tolaik, kad dzīvoja Elzasā.

CETURTĀ DAĻA

1 Neviens nav pret dievu, tikai dievs pats. — Sī paradoksālā izteiciena pamatdoma ir tāda: ja pasaulē kaut kas šķiet vērsts pret dievu (vai dabu), tad tur vainīga tikai mušu «izziņas nepietiekamība» (kā rakstījis Spinoza), kas noteikti izzudīs augstākā izziņas pakāpē. Nav zināms, kas ir šī izteiciena autors; iespējams, ka pats Gēte. Viņa norādījums uz lo, kā apmēram šis teiciens radies un izskaidrojams, atrodams «Poēzijas un īstenības» divdesmitajā grāmatā.

Sešpadsmitā grāmata

2... atradu kādu grāmateli... — Šeit ir runa par grāmatu «Spinozas dzīve» (1703), kuru sarakstījis mācītājs Johans Koleruss.

3 ...manus dārgos mistiķus... — Paracelzs un viņa skolnieki, gluži tāpat kā Spinoza, domāja, ka, «pētījot dabu, mēs iepazīstam dievai».

4 Hedijsarum gtjrans — tauriņziedis, tropu augs.

5 ... tāpat kā vienam no maniem priekštečiem... — Šeit domāts itāliešu dzejnieks Petrarka (1304—1374), par kuru runāja, ka viņš nenovelkot ādas kreklu pat gulēt ejot, tai varētu uz tā ar krītu pierakstīt savus dzejojus.

6 Himburgs — Berlīnes grāmatu izdevējs, kurš nodarbojās ar vācu rakstnieku darbu patvarīgu pārdrukāšanu; viņš izdeva Gētes darbus 3 sējumos (1775—1776). So izdevumu atkārtoja 1777. gadā, bet 1779. gadā laida klajā Getes darbus 4 sējumos, kuros bija daudz rupju drukas kjūdu, kā arī kļūdaini iekļauti F.. Jakobi dzejoji un Herdera raksti.

7 Vottēra huronis — Voltēra stāsta «Vientiesis» varonis, francūzis, kurš bērnībā nokļuvis pie Amerikas indiāņiem huroņiem un tur nodzīvojis līdz pilngadībai; vēlāk, nonācis atkal Eiropā, iegūst visnegatīvākos priekšstatus par tā laika sabiedrību. Voltēra stāstu dramatizējis ang|u rakstnieks Ričards Kamberlends; viņa komēdijai «Rietumindiānis» bija lieli panākumi uz vācu teātru skatuvēm.

8 ... koncertu, kas notika ievērojamas tirgotāju — reformatoru ģimenes mājā. — Šeit runa ir par baņķiera Sēnemaņa atraitnes Zuzannas Sēnemanes māju. Viņas vienīga meita Anna Elizabete Sēnemane vairākkārt apdziedāta Gētes lirikā, kur viņai dots I.ili vai Belindas vārds. 1778. gadā Lili Sēnemane apprecējās ar Strashurgas baņķieri Bernāru fon Tirkheimu. Franču revolūcijas laikā drīz vien pcc tam, kad viņas vīrs sāka slēpties no tiesu orgāniem, kuri draudēja viņam ar giljotīnu, Lili kopā ar saviem pieciem bērniem atbēga uz Vāciju. Gete joprojām draudzējās, kā arī sarakstījās ar Tirkheimu ģimeni; Lili savās vecumdienas stāstīja, ka Gēte «radījis viņas garīgo biogrāfiju».

9 Jungs. kuru vēlāk sauca par Stilingu... — Sk. II d. koment. nr. 125.

10 Lersners Fridrihs Maksimiliāns (1736—1804) — Dānijas sūtniecības sekretārs, Frankfurtes birģermeistars.

11 ...ubags no Izenburgu īpašumiem... — Šeit pieminēts firsts fzenburgs, kura dzimtai Frankfurtes apkaimē piederēja Ofenbaha, Biršteinas pils un daudzas muižas.

,2 «Sirds, ak sirds, cik sveša klāsti...» — no Gētes dzejoļa «Jauna mīla — jauna dzīve» (1775).

13 «Kādēļ gribi murd vilkt ar glaimiem...» — no Gētes dzejoļa «Belindai».

14 Bernārs Nikola (1709—1780) — Lili Senemancs radinieks.

15 D'Orvils Zans Zoržs — Lili brālēns, komersants.

13 Andrā Johans — mūziķis un komponists, no 1777. gada Berlīnes operas teātra diriģents, Ofenbahas lielās mūzikas literatūras izdevniecības īpašnieks, komponējis mūziku Gētes lugām «Ervins un Elmīra» un «Klaudīne no Villa-bella».

v Maršāns Teobalds (1741 — 1800) — no 1771. gada līdz 1777. gadam Frankfurtes operas un drāmas teātra direktors; 1775. gadā iestudējis Andrā operu ar Gētes vārdiem «Ervīns un Elmīra».

18 Gretri Andrē (1741—1813) — populārs XVIII gs. franču komponists.

19 ... mācītājs Ēvalds Johans Ludvigs (1747—1822) — Ofenbalms reformatoru draudzes prāvests; pie šis draudzes piederēja ari Lili Sēnemanes radinieki, hugenotu pēcteči, kurus Luijs XIV bija izdzinis no Francijas. Ēvalds bija daudzu reliģioza un pamacoša satura grāmatu autors un arī liels vārda mākslas cienītājs.

20 «Kad vins mums glāzēs zvijo...» — Geles dzejoļa «Draudzības dziesma» pirmā rinda.

21 ...Lili dzimšanas diena... 1775. gada 23. jūnijā... — Ir zināms, ka 1775. gadā Gete šai dienā atradies Šveice; turpmāk notēlotās svinības acīmredzot notikušas citā reizē.

22 «Es guļu, bet mana sirds ir nomodā.» — Zālamana Augstā dziesma, 5. nod„ 2. pants.

23 Cita reliģija, cilas parašas! — Sēnetnaņi piederēja pie reformatoriem.

24 Pat cienījamā, uz stingriem pamatiem balstīta brīvmūrnieku loža... — 1775. gadā Gēte atteicās iestāties brīvmūrnieku ložā, «negribēdams zaudēt savu neatkarību»; pec trim gadiem, kad Gete jau dzīvoja Veimāra, viņš tomēr k|uva par brīvmūrnieku, bet 1812. gadā paziņoja «Amālijas ložas lielmestram Veimāra», ka viņš lūdzot turpmāk pieskaitīt viņu «aizmigušajiem brāļiem», tas ir, tādiem, kas neapmeklē ložas sanāksmes un neizpilda tās uzdevumus.

23 Flotes degšana Cesmas tici... — Kauja Cesmas līcī, kas beidzās ar krievu flotes spīdošu uzvaru pār turkiem, notika 1770. gadā no 25. līdz 26. jūnijam. Pēc šis uzvaras Katrīna Otrā pasūtīja vācu gleznotājam Jakobam Filipam ilakertain (1737—1807) gleznu, kura būtu redzams, kā krievu flote, kuras pavēlnieks bija grafs Aleksejs Orlovs. pilnīgi iznīcina turku floti. Pieņemdams izpildīto pasūtījumu, Orlovs aizrādīja gleznotājam, ka uzspridzinātais karakuģis attēlots liepa reizi, un Hakerts izteica nožēlu, ka viņam nav bijusi iespēja pašam savām acīm redzēt šo iespaidīgo ainu. Orlovs ar Katrīnas atļauju lika I.ivorno reidā uzspridzināt vienu no krievu karakuģiem, pēc tam gleznā kļūmīgā vieta tika izlabota un pasūtītājs bija loti apniicrin.il .

26 ...jauns karalis ziemeļos... — Zviedrijas karalis Gustav, Trešais (1746—1792) 1772. gadā savā zemē izdarīja iekšēju valsis ap vērsumu; balstīdamies uz buržuāziju, zemniecību un armiju, viņš atcēla aristokrātu pieņemto konstitūciju un centās turpmāk valdīt

«apgaismota absolūtisma» garā; 1792. gadā muižniecības sazvērestības rezultātā viņu nogalināja un tūlīt pēc tam atcēla arī viņa reformas.

27 Paoli Paskvāle (1725—1807) — Korsikā vadīja atbrīvošanās kustību pret Dženovas virskundzību.

28 Beimanis Johans Fīlips (1715—1793) — bagāts Frankfurtes tirgonis un valsts padomnieks.

29 ... jaunais, иг labiem darbiem noskaņotais Francijas karalis... — Luijs Sešpadsmitais, uz kuru viņa valdīšanas sākumā franču un vācu buržuāzija lika lielas cerības, kas tomēr vēlāk nepiepildījās.,

30 Mierīgie apstākļi vācu tēvzemē... — Gēte acīmredzot tīši pār-1 spīlē «mierīgos apstākļus» Vācijā XVIII gs. 70. gados. Viņš neticēja, ka Vācijas buržuāzijā un tautas masās varētu rasties lielāka politiskā aktivitāte.

31 Jaksthauzenas pils — bruņinieka Geca fon Berlihingena dzimtas īpašums, Heilbronnas rātsnams — ēka, kurā tiesāja Gecu.

32 Ulriks fon llutens (1488—1523) — rakstnieks humānists, viens no ievērojamākajiem vācu impērijas bruņniecības sacelšanās dalībniekiem.

33 Vilibalds Pirkheimers (1470—1530) — bagāts Nirnbergas bir-ģeris, Hutena un vācu mākslinieka Albrehta Dīrera draugs. Hutena latiņu valodā rakstīto vēstuli Pirkheimēram Gēte šeit ievietojis kā bruņinieka un birģera ideālas sadraudzības paraugu, kas it kā apliecinot, ka ir iespējama muižniecības un birģcru tuvināšanās uz apgaismības ideju pamata.

33a «Gana mantinieki» — šeit: Frankfurtes muižnieku pēcteči.

Limptirgu nams — Frankfurtes muižnieku kārtas apvienība. Frauen-šteinu nams — muižnieku korporācija, kurai maģistrātā piedereja sešas vietas.

34 ...kad viņi... devās uz savu dievkalpojumu Bokenheimā... — Pēc tam kad bija atcelts Nantes edikts par iecietību ticības lietās (1685), daudzi franču protestanti bēga prom no Francijas. Frankfurtē līdz 1788. gadam reformatoru dievkalpojumi bija aizliegti, tāpēc kalvinisti rīkoja dievkalpojumus Bokenheimas ciemā.

Astoņpadsmitā grāmata

35 Hanss Zakss (1494—1576) — Nirnbergas kurpnieks un reizē arī talantīgs dzejnieks, drāmu, komēdiju un meteņa farsu autors. Četr-uzsvaru vārsmas ar pārveida atskaņām (Knüttelvers), kādās rakstīja Hanss Zakss, Gēte maldīgi uzskatīja par četruzsvaru vārsmām ar brīvi izvēlētu neuzsvērto zilbju skaitu, turpretī Hanss Zakss skaitīja nevis uzsvarus, bet gan zilbes. Gēte savās vārsmās līdz ar to tātāk attīstīja Hansa Zaksa lietoto pantu, pareizāk sakot, Gēte radīja pats savu «Knüttelvers».

36 Maklots — par viņu minēts sešpadsmitajā grāmatā; tajos Gētes ludziņas «Hansvursta kazas» fragmentos, kuri vēl saglabājušies, šāda persona nav sastopama.

37 Grāfs Jlaugvics Kristiāns Augusts (1752—1831) — no 1792. gada līdz 1807. gadam bija Prūsijas ministrs, kas izpildīja dažādus uzdevumus diplomātiskajā dienestā.

38 Aijas kundze. — Getes mālē šo iesauku bija ieguvusi pēc grāmatas «Četri Haimona bērni»; šeit Gēte acīmredzot aizmirsis par

Iesaukas izcelšanos un tāpēc raksta, ka tā attiecināma uz kādas lom-bardiešu vai bizantiešu princeses audzinātāju.

39 Kambizs (miris 522. gadā pirms m. ē.) — seno persiešu vaid nieks, kas, pēc grieķu vēsturnieku aprakstiem, bijis ļoti cietsirdīgs.

49 Likurgs Trākietis — persona Homēra eposā «Iliada» (VI nod., 130. pants).

41 ... mani (oti iepriecināja Stolbergu ierosinājums — pavadti viņus līdz Šveicei. — Gētes ceļojums kopā ar brāļiem Stoibergiem un grāfu Haugvicu notika 1775. gadā no 14. maija līdz 23. jūlijam. Stāstot par šo ceļojumu, Gelc daļēji izmantojis savu 1775. gadā rakstīto dienasgrāmatu.

42 Tur mēs satikām Klopštoku... — šeit atmiņa Gēti viļ; Klop-štoka tad vairs Karisrūē nebija; ar viņu Gēte tikās 1774. gada rudenī, kad Kiopštoks brauca uz Manheimu, un ari 1775. gada martā, kad viņš no turienes atgriezās; abas šīs tikšanās notika Frankfurtē, un tad ari Gēte lasīja Klopštokam priekšā fragmentus no «Fausta».

43 ... aizslāju ar jautru dzejoli par dabu... — Gētes dzejolis «Mākslinieka dziesma vakarā» (1774. gada decembrī).

44 Bodmers. — Sk. I d. koment. nr. 93; Gēte dēvē Bodmeru par patriarhālu dzejnieku gan viņa sirmā vecuma dēļ, gan arī tādēļ, ka Bodmers daudz rakstījis par bībeles tēmām.

45 Pasavāns J. L. (1751 —1827) — Getes jaunības draugs, vēlāk reformatoru draudzes mācītājs.

40 «Aug spēks, un jaunas asinis...» — no Gētes dzejoļa «Uz ezera» (1775).

47 «Ja es tevi, Lili, nenīdētu...» — četrrinde Gētes dzejolī «No kalna virsotnes» (1775).

48 Ģeognozija — ģeoloģija.

49 Martins Sēns (īstenībā Sēnhauers; 1420—1491) — izcils vācu grafiķis.

50 1775. gada 16. jūnijā. Šo datumu Gēte atrada savā dienasgrāmatā; arī manuskriptā minēts šis pareizais datums, bet iespiestajā tekstā bija «jūlijs» acīmredzot tāpēc, ka iepriekš, runājot par Lili dzimšanas dienu, kļūdaini minēts 23. jūnijs un izdevēji gribējuši novērst pretrunu.

51 Trīs Telli — par trim Tclliem sauca trīs zemnieku sacelšanās (1653) dalībniekus, kuri, kad sacelšanās jau bija apspiesta, zvērējuši nogalināt landfogtu Šumaheru. Gete šeit acīmredzot domājis triju kantonu (Urijas, Svīccs un Untervaldenes) pārstāvjus (Firstu, Stau-fenu un Arnoldu), kas Gritli kalnā 1291. gadā noslēguši «mūžīgu savienību».

52 ... kur krastā izlēca varonis... — Te ir runa par leģendāro varoni Vilhelmu Tellu, Urijas kantona zemnieku. Gēte labi pazina Agidija Cudi «Šveices hroniku» divos sējumos (1505—1572), kas veltīta cīņai par Šveices atbrīvošanos no austriešu jūga, un pats gribēja pārstrādāt episkā poēmā leģendu par Tellu; vēlāk viņš šo tēmu ieteica Šillcram, kas 1804. gadā sarakstīja drāmu «Vilhelms Tells»

Deviņpadsmitā grāmata

53 Keislera ceļojumi. — Te domāta Johana Georga Keislera grā mala «Jauni ceļojumi pa Vāciju, Bohēmiju un Ungāriju», kas lai laika bija ļoti populāra.

54 Lindavs H. J. — Lafatera draugs, ar kuru Gēte iepazinās Cīrihē; viņš toreiz nelaimīgas mīlestības dēļ dzīvoja pilnīgā vientulībā, pieņēmis audzināšanā kādu bāreni ganu; 1776. gadā, vēlēdamies doties nāvē, viņš brīvprātīgi iestājās par virsnieku karaspēkā, kuru Hesenes hercogs bija pārdevis Anglijai, lai palīdzētu apspiest sacelšanos Ziemeļamerikā. Tur Lindavs krita kaujā 1777. gadā. Viņa audzēknis kājām aizgāja uz Veimāru pie Gētes, kas viņu ņēma savā aizgādībā.

ss Atgriezies Cirihē, es Stolbergus tur vairs nesastapu ... — Te atmiņa Gēti viļ; viņš atgriezās Cīrihē 26. jūnijā, bet Stolbergi aizbrauca 1775. gada 5. jūlijā.

66 Vertera ceļojumu apraksta fragmentā... — Te domātas «Vēstules no Šveices», kuru priekšvārdā teikts, ka tās «atrastas Vertera piezīmēs»; tās sarakstītas 1775. gadā, bet pirmo reizi iespiestas 1811. gadā Gētes pirmajā kopoto rakstu izdevumā.

57 «•lelūkošanās mūžībā» — Lafatera traktāts (1768—1778) par pēcnāves dzivi; šajā darbā ir nodaļas ar šādiem virsrakstiem; «Par debesu ķermeņu pilnību», «Par debesu valodu» un citas. Gete par to bija publicējis ironisku recenziju «Frankfurtes Zinātniskajās Vēstīs» 1772. gada novembrī.

58 «Poncijs Pilāts» — Lafatera darbs četros sējumos, kura pilns nosaukums ir «Poncijs Pilāts jeb Cilvēces daudzējādās sejas» (1782—1785); Getes rokrakstos saglabājusies asa recenzija par šo darbu: «Daži vārdi par Pilāta autoru»; šī recenzija netika publicēta, bet tieši tad uzskatu nesamierināmo pretišķību dēļ izira Gētes un Lafatera draudzība.

59 Ābrahams no Santaklāras (1644 — 1709) — viens no ievērojamākajiem katoļu sludinātājiem; sarakstījis veselu rindu darbu, kuros daudz pārsteidzošu salīdzinājumu, satīrisku uzbrukumu un mājienu uz tā laika tikumiem. Gete iepazīstināja Silleru ar Ābrahama darbu stilu, kad Sillers rakstīja traģēdiju «Vallenšteina nometne», un tas palīdzēja traģēdijas autoram sacerēt meistarisku kapuciņu mūka monologu.

60 rl.ili zvērudārzs» (1775—1789) — dzejolis, kurā jaunais Gēte sevi attēlojis kā neveiklu lāci pārējo, labi audzināto Liti pielūdzēju vidū.

81 «Drīz jau nobirs rozes skaistās» — dziesma komiskās operas «Ervīns un Elmīra» libretā (1773—1775).

62 «Egmonts» — Gētes drāma par vēsturisku tēmu — Nīderlandes cīņu pret Spānijas virskundzību. Drāma iesākta 1775. gadā, pabeigta 1788. gadā Itālijā.

Divdesmitā grāmata

63 Krauss Georgs Melhiors (1733 1806) — gleznotājs un gravieris, darinājis daudzas gravīras ar Vcimāras skatiem, kā arī gleznojis savu laikabiedru portretus. Kopš 1775. gada viņš bija galma gleznotājs, bet kopš 1780. gada — zīmēšanas skolas direktors Vcimārā.

64 Hakerts Filips. — Sk. IV d. komenl. nr. 25.

85 Vil te Johans Tleinrihs (1715—1808) — ievērojams vācu gleznotājs un gravieris.

86 Grinims. — Sk. 111 d. koment. nr. 7.

67 Bušē un Vato... ari simpatizēja jaunajai parādībai... - Bušo (1703—1770) un Vato (1684—1721) — izcili franču mākslinieki; kad Krauss aizbrauca uz Parīzi, viņi abi bija jau miruši, tāpēc nebija iespējams atbalstīt parādību, par kuru ir runa. Krauss gan daudz ko

savā mākslā pārņēmis no viņiem.

C8 Volļs Ernsts Vilhelms (1735—1792) — tai laikā galma kapelmeistars Veimārā.

Bertuhs Fridrihs Justs (1747—1822) — rakstnieks, dramaturgs, kopš 1775. gada Veimāras hercoga personiskais sekretārs.

70 Muzēuss Johans Kārlis Augusts (1735—1787) — profesors Veimāras ģimnāzijā, rakstnieks, pats rakstījis un arī apstrādājis pasakas; tās apkopotas krājuma «Vācu (autas pasakas».

71 Kirmss — Veimāras pils resora ierēdnis; kopš 1791. gada viņš palīdzēja Gētem vadīt Veimāras teātri.

72 Berendiss un Ludeks — Veimāras hercogienes Annas Amālijas sekretāri.

)

73 Atraitne Kocebū (mirusi 1823. gadā) — ražīgā rakstnieka Augusta fon Kocebū (1761—1819) māte.

74 ... vērst par labu savas pa pusei aiz pārgalvības, pa pusei nejaušības dēj pastrādātas nerātnības... — Te Gēte domājis savu farsu «Dievi, varoņi un Vīlands» (1744).

75 Landauers — vieglie rati.

76 Virsmežzinis fon V. — Pfalcas kūrfirstes padomnieks fon Vrēde.

PĒCVĀRDS

Kad lasītājs pāršķīris J. V. Gētes autobiogrāfiskā apcerējuma «Poēzija un īstenība» pēdējo lappusi, viņš ir ne tikai sīki iepazinis pirmos divdesmit sešus gadus (1749—1775) no ģeniālā rakstnieka astoņdesmit trīs gadus ilgā mūža (1749—1832), bet guvis arī plašu pārskatu par tā laika notikumiem politikas, literatūras un mākslas jomā ne vien Vācijas, bet Eiropas mērogā. Jau šā darba ievadā Gēte formulējis, kāds, viņaprāt, ir biogrāfiska darba uzdevums; proti — attēlot cilvēku sava laika apstākļos, parādīt šo apstākļu ietekmi uz viņa personības veidošanos un, ja viņš ir rakstnieks vai mākslinieks, tad dot arī priekšstatu par viņa daiļrades attīstību.

Autobiogrāfijās tekstā Gēte vēl dažkārt runā par tās ieceri, mērķi un uzdevumu, piemēram, divpadsmitajā grāmatā lasām: «Tā nav bijusi iecerēta kā patstāvīgs darbs, bet tās uzdevums drīzāk ir aizpildīt robus autora biogrāfijā, plašāk papildināt dažas fragmentāras ziņas un saglabāt piemiņu par dažu labu pārdrošu nodomu, kas vēlāk apsīcis vai izkūpējis vējā.»

Gēte šo darbu rakstījis daudzus gadus (no 1811. gada līdz 1831. gadam), un ceturtā daļa pievienojusies pirmajām trim tikai pēc astoņpadsmit gadu ilga pārtraukuma (pirmā daļa sarakstīta 1811. gadā, otrā — 1812. gadā, trešā — 1814. gadā un ceturtā pabeigta 1831. gada rudenī, apmēram piecus mēnešus pirms rakstnieka nāves).

Sākumā formulētais pamatprincips viscaur ievērots, kaut arī atsevišķas daļas ir nevienādas apjoma ziņā. Līdztekus autora dzīves notikumiem apcerējumā «Poēzija un īstenība» ietverta milzīga kultūrvēsturisku materiālu bagātība, tāpēc tas var interesēt ne tikai Gētes daiļrades cienītājus, hei plašu lasītāju loku. Jau attēlojot pirmos mūža gadus, Gēte stāsta ne vien par saviem mājas apstākļiem, bet ari par svarīgākajiem tā laika notikumiem gan Vācijā un tās kaimiņvalstī Francijā, gan visā pasaulē. Uzzinām, ka pirmo dziļo satraukumu, kas satricinājis sešus gadus vecā zēna dvēseli, izraisījusi zemestrīce Lisabonā (1755), iepazīstam dažas spilgtas epizodes no Septiņgadu kara (1756—1763), redzam, kā pilsoņu mājās, ari Gētes tēva un vectēva mājās, tiek novērtēta Fridriha II politika. Tālāk veselas nodaļas velti?

tas tā laika vācu literatūras apskatam, atsevišķām parādībām glezniecībā un arhitektūrā (piemēram, Strasburgas katedrāles attēlojums). Visu šo notikumu apraksti cieši saistīti ar paša autora pārdzīvojumu. Raugoties no aizvadīto gadu attāluma, rakstnieks stāsta par visu, kas piepildījis viņa dzīvi, veidojis viņa personību, sekmējis dai|radi, un šādā autobiogrāfiskā darbā mūs visvairāk interesē tieši autora subjektīvais skatījums un individuālais pārdzīvojums, ko neatradīsim pat vistalantīgāk sarakstītā biogrāfijā, ja tās autors bijis cits cilvēks.

Kā risinājušies autobiogrāfijā attēlotie notikumi, par to lasītājiem jau būs radies savs priekšstats. Šeit tomēr vēl nepieciešams pakavēties pie visai zīmīgā nosaukuma «Poēzija un īstenība». Tikai tad, ja mēs šo jēdzienu izpratnē tuvināsimies paša autora izpratnei, mums būs iespējams iedziļināties viņa dzives pieredzes faktu un daiļrades attiecībās, to mijiedarbībā, kā arī izprast viņa daiļrades pamatprincipus.

Gēte vairākkārt uzsvēris, ka viņš savos darbos arvien tiecies pēc īstenības atklāsmes. Pēc viņa ieskatiem, tikai dzīves bagātā daudzveidība var stimulēt rakstnieka izaugsmi, un domas plašums nav iegūstams, norobežojoties šaurā lokā. Runājot par domu un atziņu nabadzību Gleima un Klopštoka sarakste, Gēte to izskaidro šādi: «...viņi pārāk augstu vērtēja savus ipašos, šauros apstākļus un savam ikdienas darbam piešķīra tik lielu nozīmi, kāda tā varēja likties tikai pašu šaurajā lokā...» («Poēzija un īstenība», 10. grām.) No šī secinājuma izriet jau plašāks vispārinājums: «... arī visizcilākie cilvēki dzīvo tikai no tā, ko sniedz ikdiena, un liek visai trūcigi stimulēti, ja viņi pārāk nododas paši sev un aizmirst smelties no ārpasaules bagātību pārpilnības, kas vienīgā spēj sekinet viņu izaugsmi un reizē arī dot mērauklu tās novērtēšanai» (turpat).

Ārpasaules iespaidi rakstniekam nav jāattēlo aprakstoši, bet dzi|i jāpārdzīvo, jāapkopo savā iztēlē un jāpārkausē jaunā kvalitātē. Pie šādas atziņas, kas šodien pieder pie literatūras teorijas un prakses pamatprincipiem, Gele nonāca pats savā pieredzē. Septītajā grāmatā par to lasām: «Un manā daiļradē sākās tas virziens, no kura es visu mūžu vairs nevarēju atkāpties un kurš izpaudās tā, ka to, kas mani iepriecināja, mocīja vai ari citādi kaut kā nodarbināja, es pārvērtu tēlā vai dzejā un noslēdzu rēķinus pats ar sevi, kas man bija nepieciešams gan tādēļ, lai padarītu pareizākus savus priekšstatus par ārējo pasauli, gan arī tādēļ, lai pats iekšēji nomierinātos [...]. Tāpēc arī viss, kas no maniem darbiem ir kļuvis pazīstams atklātībai, patiesībā ir tikai lielas grēksūdzes fragmenti, un šī grāmatiņa ir pārdrošs mēģinājums padarīt to pilnīgu.»

Dziļu personisku pārdzīvojumu (mīlestība pret Šarloti Bufu un vēlāk pret Maksimiliānu Brentano), kā ari tā laika jauno inteliģentu videi raksturīgā noskaņojuma ietekmē radies romāns «Jaunā Vertera

ciešanas». Par šā romāna tapšanu Gēte raksta: «Jeruzalema nāve, kuras cēlonis bija viņa nelaimīgā mīlestība pret drauga sievu, uzpurināja mani it kā no miega, un, tā kā es nevērtēju tikai no vērotāja pozīcijām to, kas bija noticis ar viņu un mani, bet mani dziļi satrauca līdzīgie apstākļi, kādos atrados patlaban, tad darbā, pie kura tagad ķēros, es iepludināju visu savu dvēseles kvēli, kas nepazīst atšķirības starp poētisko un īsteno.» (13. gräm.) īstenības pārvēršana poēzijā, t. i., dzīves faktu transformācija ar iztēles palīdzību un atspoguļošana daiļdarba, Gētern arvien bijis itin kā dvēseles šķīstīšanas process. Viņš sevi stingri norobežo no tādiem rakstniekiem, kas kaut ko izdomātu grib uzdot par īstenu, -- kas savā daiļradē tiecas iet pretēju ceļu. Tāpat arī Gete ironiski raksta par romāna «Jaunā Vertcra ciešanas» ietekmi uz tā laika sabiedrību: «Cik ļoti es, pārvērzdams īstenību poēzijā, biju atvieglojis sirdi un ieguvis jaunu skaidrību, tikpat lielā mērā mani draugi jauca sev prātus, domādami, ka poēziju vajag pārvērst īstenība, proti, — atdarināt romāna notikumus un arī pašiem šauties nost; noskaņojums, kas sākumā valdīja tikai starp nedaudziem, vēlāk ārkārtīgi izplatījās, un tāpēc šī grāmatiņa, kura man pašam tik ļoti bija nākusi par svētību, tika atzīta par sevišķi kaitīgu.»

Jāpiebilst, ka arī apcerējumā «Poēzija un īstenība» Gēte ne visur ievēro stingri hronoloģisku secību, bet dažkārt par faktiem pēc atmiņas stāsta tā, kā tie būtu varējuši notikt. Tā arī ir sava veida īstenības pārvēršana poēzijā, pārkausēšana iztēlē. Tā, piemēram, dzīves faktiem neatbilst izteikums, ka Gēte sācis rakstīt «Verteru» tūlīt pēc Jeruzalema pašnāvības, jo Jeruzalems nogalinājās 1772. gada rudeni, bet «Vcrters» sarakstīts 1774. gada pavasarī; taisnība gan ir, ka visi minētie faktori stipri ietekmēja šā rcmāna rašanos.

Tāpat arī Goldsmita romānu «Veikfīldas vikārs» Gēte izlasīja pēc iepazīšanās ar Frīdriku Brionu, taču šo īstenības faktu pārstatīšana nebūt nepadara mazāk pievilcīgu poētisko stāstījumu par abu ģimeņu līdzību un būtiski neko nemaina Gētes un Frīdrikas attiecību attēlojumā.

Apcerējumā «Poēzija un īstenība» Gēte par literatūru un tās uzdevumiem izteicis apbrīnojami mūsdienīgas domas. Dažos jautājumos, kas vēl šodien dažkārt izraisa strīdus, Gētes atziņas skan zinātniski pamatoti un pārliecinoši. Piemēram: «Jebkuras mākslas vislielākais uzdevums ir ar šķietamības palīdzību radīt pilnīgākas īstenības ilūziju. Taču nepareizi ir centieni šķietamību tik ilgi pielāgot īstenībai, līdz beidzot paliek pāri tikai parasta ikdienība.» (11. gräm.) Un vēl: «...labs mākslas darbs spēj morāli iedarboties un arī iedarbosies, taču, ja mēs prasīsim, lai mākslinieks izvirza sev noteiktus morālus mērķus, tad līdz ar to sabojāsim viņa darbu.» (12. grām.)

Ari Gētes uzskati par dzeju saskan ar modernās dzejas teorijas pamatatziņām. Tā, piemēram, viņš kritizē Bodmera un Breitingera teorētiskos darbus, bet atzinīgi novērtē to, ka Breitingers beigu beigās tomēr «atrod galveno un atzīst par vajadzīgu [...] norādīt uz tikumu, raksturu, kaislību, vārdu sakot, uz cilvēka iekšējās pasaules notelojuma nepieciešamību dzejā, uz ko taču dzejas māksla galvenēm kārtām balstās».

Autobiogrāfiskajā apcerējumā attēlotais posms ir laiks, kad veidojas rakstnieka personība. Jaunības gados Gētes raksturam piemīt spilgti izteikta polaritāte, milzīgi plašs izjūtu diapazons, kas sniedzas no vienas galējības otrā, pārdzīvojuma nenoturīgums. Tradicionālais priekšstats par Gēti kā «olimpieti» — nosvērta rakstura un auksta prāta cilvēku, kas drīzāk sliecas uz apceri nekā uz tiešu pārdzīvojumu, vairāk saskan ar tām personības Ipašibam, kādas rakstniekā parādās pēc piecdesmit gadu vecuma, kaut gan ari attiecībā uz šo laikposmu tas īsteni neatbilst patiesībai. Arējā bezkaisllba nereti ir maska, aiz kuras savas izjūtas slēpj cilvēks, kas spiests vairīties no galina intrigām un ziņkārīgu ļaužu uzmācības.

Kad Gēte 1775. gadā pec hercoga Kārļa Augusta aicinājuma pārceļas uz Veimāru, viņš jau ir ievērojams rakstnieks. Slavu viņam sagādājusi drāma «Gccs fon Berlihingens», kas sasaucās ar «vētras un dziņu» laikmeta revolucionāro noskaņojumu un ar savu neparasto formu bija it kā izaicinājums tradicionālajiem drāmas uzbūves kanoniem. bel it īpaši romāns «Jaunā Vertera ciešanas», kas rada plašu atbalsi visā pasaule. Drāmu «Egmonts», par kuru rakstīts divdesmitās grāmatas beigās, Gēte pabeidza tikai 1787. gadā.

Ārpus «Poēzijas un īstenības» ietvariem palicis garākais un bagātākais Gētes dzīves posms — no 1775. gada līdz 1832. gadam.

Veimāras periodā Gētes darbība sadalās trīs sfērās: valstsvīra darbs, literārā daiļrade un zinātniskie pētījumi. Sākumā lielāko daļu laika aizņem valstsvīra pienākumi. Geto veic visdažādākos uzdevumus Saksijas — Veimāras hercogistē: sākumā viņš ir kalnrūpniecības uzņēmumu direktors, kara ministrs, vēlāk slepenpadomnieks, hercoga palātas prezidents, kultūras ministrs, galma teātra direktors. Viņš tiecas pēc plaša mēroga darbības, nelielo Saksijas—Veimāras hercogisti grib izvirzīt visas Vācijas kultūras dzīves priekšgalā, rūpējas, lai .lēnas universitāte atgūtu savu prestižu un ieņemtu cienījamu vietu pārējo Vācijas augstskolu vidū. Ar laiku tomēr arvien skaidrāk top redzams, ka liela daļa no iecerēm nav realizējama. Saksijas—Veimāras hercogiste ir pārāk neievērojama, ekonomiskā un politiskā ziņā nenozīmīga, tāpēc nevar pretendēt uz vadošu vietu Vācijas likteņu virzīšanā. Galminieki konservatīvi un aprobežoti. Dnud/n gadu laikā Gēte galminieku vidū iegūst sev tikai vienu vienīgu draugu — majoru

Knēbeli. Ar laiku Gēte arvien vairāk atsvešinās no galma dzīves, raisās vajā no valstsvīra pienākumiem. Beigās viņš formāli saglabā kultūras ministra posteni, bet savu enerģiju galvenokārt veltī teātra vadīšanai.

Gētes literārā darbība norisinājusies nevienmērīgi. Intensīviem daiļrades periodiem vairākkārt sekojuši ilgāki atslābuma posmi. Tā, pie; mēram, pirmie desmit gadi Veimārā ir diezgan mazražīgi, toties, ka$ 1786. gadā viņš izraujas no Veimāras šaurības un divus gadus pavada Itālijā, tiek pabeigta drāma «Egmonts» un pārstrādāta drāma «ffigē-nija Tauridā», turpinās darbs pie drāmas «Torkvato Taso» un «Fausta». Drīz pēc atgriešanās Veimārā Gēte iepazīstas ar savu nākamo sievu Kristiāni Vulpiusu un, šīs mīlas iedvesmots, saraksta nemirstīgās «Romas elēģijas» (1790). Neilgi pirms tam, 1789. gadā, tiek pabeigta drāma «Torkvato Taso».

Vienpadsmit gadus ilgajam Gētes un Sillcra draudzības periodam, kas turpinās līdz Sillera nāvei 1805. gadā, ir liela nozīme abu rakstnieku daiļradē. Kopā viņi saraksta satīriskās divrindes «Ksenijas», taču svarīgākā ir abpusējā izpratne, ierosme un palīdzība. Gētes pamudinājumam un atbalstam bijusi ievērojama nozīme tādu izcilu Sillera lugu tapšanā kā «Vallenšteina triloģija», «Orleānas jaunava» un «Vilhelms Tells». Abi rakstnieki mākslinieciskos augstumos paceļ vācu balādi.

Gētes daiļradē šajā vienpadsmit gadu draudzības periodā īsteni gan tapis tikai viens izcils darbs — pilsoniskā poēma «Hermanis un Doroteja» (1798), kas kļūst gandrīz tikpat populāra kā romāns «Jaunā Vertera ciešanas». Diezgan aprobežotais vācu vidusmēra pilsonis, kam par visu dārgāks mājas miers un omulība, šeit saskatīja savas dzīves idealizāciju, kaut gan šīs dzīves notēlojums patiesībā ir tikai fons, uz kura izvirzīta morāla rakstura problemātika.

Sillers ļoti augstu novērtēja šo poēmu, kā arī romānu «Vilhelms Meistars», un nemitīgi skubināja Gēti pabeigt romānu.

«Vilhelms Meistars» rakstīts ar ilgiem pārtraukumiem. Pirmā daļa — «Vilhelma Meistara mācību gadi» — aizsākta 1777. gadā, bet pabeigta pec gandrīz divdesmit gadiem (1796). Otrā daļa — «Vilhelma Meistara ceļojumu gadi» — tāpat tapusi divdesmit gadu ilgā periodā (1806 — 1827). Kaut arī tas tiek vērtēts par ievērojamāko «audzināšanas un attīstības» romānu vācu literatūrā un tajā aplūkotas aktuālas sava laika filozofijas, morāles un estētikas problēmas, šodien tomēr šā darba literārā pievilcība un sabiedriskā nozīmība ir lielā mērā zudusi.

Ar pārdzīvojuma tiešumu, sabiedrisko problemātiku un filozofisko dziļumu lielāku interesi vēl šodien var modināt romāns «Dvēseļu

radniecība» (1809), kaut gan mūsdienu lasītājam nepieņemamas ir dažas romāna pamatatziņas — iepriekšnolemtības teorija un doma par likteņa izšķirošo nozīmi cilvēka dzīvē.

Mūžīgs dzīvīgums, kas saglabājas gadsimtos, piemīt Gētes lirikai. Ciešā saikne ar tautas dai|radi, dzi|ā dabas izjūta, pārdzīvojuma nemākslotība un nevainojamā formas meistarība — tas viss piešķir viņa dzejai nezūdošas mākslinieciskās vērtības. Gan Gētes dabas, gan arī mīlestības dzeja (krājumi «Romas elēģijas», «Rietumu — austrumu dīvāns»), gan viņa balādes var apmierināt visaugstākās mūsdienu lasītāja prasības.

Gētes mūža darbs «Pausts», kas izaug tālu pāri sava laika nacionālās literatūras ietvariem un ierindo rakstnieku cilvēces vislielāko dižgaru vidū, tapis vairāk nekā sešdesmit gadu ilgā periodā. Autobiogrāfijā «Poēzija un īstenība» Gēte «Paustu» min jau savu pirmo lielāko literāro ieceru vidū, bet pabeigts tas tiek astoņdesmit viena gada vecumā. Pēc «Fausta» pirmās dajas sarakstīšanas Gēte pie šā darba vairs neķeras divdesmit gadus un otro daļu sacer savas vēlinās daiļrades pašā intensīvākajā posmā — no 1825. līdz 1830. gadam.

«Fausta» otrajā daļā Gēte izteicis ilgajā mūžā gūtās filozofiskās atziņas par aizvien darbīgā, aktīvā cilvēka vietu dzīvē. Šeit viņš diskutē par sabiedriskajām, garigajām un politiskajām tendencēm, kas bija vērojamas Eiropā kopš 1820. gada. Gēte te dod arī savu vērtējumu par feodālo režīmu un restaurācijas periodu. Savu varoni Faustu viņš konfrontē gan ar feodālo pasauli, gari ar mākslas pasauli un pēdēja cēlienā ieved sabiedrībā, kuras iekārta apjaušama tikai vispārīgos vilcienos.

Ir zināms, ka mūža beigu posmā Gēte savas cerības politikā saistījis ar vairāku valstu sociālo kooperāciju un to apvienošanos Vispasaules savienībā.

Gēte gan dažkārt bijis konservatīvs, vērsies pret reformām un jauninājumiem, kārtības labad centies saglabāt pastāvošo valsts iekārtu, taču nekad nav bijis nacionāli aprobežots; daudzas laikmeta politiskās dzīves virzības likumsakarības viņš ģeniāli paredzējis tālu uz priekšu. Lielā franču buržuāziskā revolūcija Gētē neizraisa sajūsmu, bet tai pašā laikā viņš atzīst, ka lielas revolūcijas izceļas nevis tautas vainas dēļ, bet vienmēr tikai valdības vainas dēļ.

Kad 1792. gadā revolucionārās Francijas armija pie Valmī sakauj Austrijas un Prūsijas karaspēku un Gete ir šī notikuma aculiecinieks, viņš apbrīnojami asredzīgi vienā teikumā formulē pašu svarīgāko, kas raksturīgs pašreizējam vēstures momentam; «Šodien šeit sākas jauna ēra cilvēces vēsturē, un jus varat teikt, ka esat bijuši šā brīža aculiecinieki.»

Gan Gētes dzīvē, gan daiļradē visai raksturīga īpatnība ir duālisms.

Ak, manās krūtīs divas dvēsles mīt,

Un viena ved ar otru sīvu karu,—

šie Pausta vārdi attiecināmi uz rakstnieku pašu visos viņa dzīves posmos, bet it īpaši Veimāras perioda pirmajā pusē, kad rakstnieka tin vienlaikus arī Veimāras hercoga galma ministra un slepenpadom-nieka ikdiena ir saskaldīta divās daļās. Sie dzīves apstākļi arī Gētes raksturu veido duālistisku: sabiedrībā redzamais Gēte — atturīgais, augstprātīgais cilvēks krasi atšķiras no jūtīgā rakstnieka, kas necieš melus un par savu galveno mākslas principu pasludina patiesības meklēšanu. Gētes daiļradē duālisms izpaužas dažādi: gan tēmu izvēlē, gan literāro tēlu veidojumā. Viņš vienlaikus sacer gan komiskas ludziņas un operetes galma izrādēm, gan filozofiskas drāmas, kā, piemēram, «Torkvato Taso» vai «Pausts». Rakstīt lugas un dzejoļus galma izklaidēšanai — to Gēte attiecina uz saviem dienesta pienākumiem, kam nav nekāda sakara ar viņa īsto rakstnieka darbu.

Trīsdesmit piecu gadu vecumā Gēte saka par sevi: «Dzīvodams vecāku mājās, es ne iedomāties nevarēju, ka dzeju iespējams apvienot ar jurista darbu, un gluži tāpat es tagad savu slepenpadomnieka darbu nodalu no sava otra «es», bez kura itin labi var iztikt slepenpadom-nieks. Tikai savu plānu, ieceru un darbu pašos dziļumos es palieku uzticīgs sev un neredzamā mezglā sasaistu savu galminieka un dzejnieka darbību, savu morālo un politisko dzīvi.»

Gētes garīgās būtības, viņa iekšējās cīņas un rakstura pretišķību atspoguļojums nereti ietverts vairākās viena darba personās. Tā, piemēram, paša autora dvēseliskie vaibsti saskatāmi Torkvato Taso un Antonija lēļos, Fauslā un Mefistofelī, dažkārt viņš savu pārdzīvojumu izteikšanai izveļas pat sieviešu tēlus.

Gētes Irešā darbības sfēra ir zinātne. Viņš daudz laika aizvadījis tuvējā Jenas universitātē, nododamies zinātniskiem pētījumiem. Apbrīnojami plašs ir zinātņu loks, kas viņu interesējis, tāpēc Gēti ar pilnām tiesībām dēvē par pēdējo «homo universale». Viņš nodarbojies ar anatomiju, osteoloģiju, botāniku, optiku, ģeoloģiju, mineraloģiju un citām zinātnēm.

Gētem pieder arī zinātniski atklājumi; tā, piemēram, viņš atklājis starpžokļu kaulu cilvēkam un līdz ar to pierādījis dzīvnieku organismu uzbūves vienību. Viņš sarakstījis vairākus plašus zinātniskus darbus, piemēram: «Augu metamorfoze» (1790), «Mācība par krā-

sām» (1810; pētījumi ģeoloģijā un morfoloģijā), rakstus par optiku,

dabas zinātnēm un citus.

Savu Veimāras māju Gēte jau savas dzīves laikā izveidojis par muzeju: tur savāktas antiku gemmu un monētu kolekcijas, kā arī kaulu tin minerālu kolekcijas, antīko mākslinieku veidoto statuju kopijas un citādas vērtības mākslas un zinātnes nozarēs.

Savā zinātniskajā darbībā Gēte nereti nonācis pretrunā ar tā laika zinātnieku ieskatiem, taču bieži vien spējis ielūkoties parādībās dzijāk par viņiem un izteicis minējumus, kuru pareizība pierādījusies tikai vēl pēc vairākām paaudzēm. Gete meklē atsevišķu parādību kopsakaru dabā un pasaulē, turpretī viņa laikabiedri saskata tikai šo parādību atšķirības. Tā Gēte jau apmēram norādījis uz sintētisko metodi, ko tagad lieto makropasaules un mikropasaules pētīšanā, galaktisko sistēmu struktūras un atoma uzbūves salīdzināšanā un citur.

Gēte savā mūžā vairākkārt vērtējis un svēris uz zelta svariem savu literāro daiļradi un zinātnieka darbu. Pirmo lielo «revīziju» viņš izdara astoņpadsmit gadu vecumā Leipcigā — sadedzina gandrīz visus savus pirmos literāros darbus. Trīsdesmit gadu vecumā viņš atkal ar kritisku skatienu pārlūko aizvadīto jaunību un secina, ka daudzkārt pārāk virspusīgi risinājis zinātniskas tēmas, bijis mietpilsoniski pašapmierināts, daudz laika izšķiedis nelietderīgi.

Zinātnes un literatūras laukā Gētes ceļš vienmēr virzījies uz pilnību, 1as patiešām ir īsta ģēnija ceļš. Raksturīgi, ka pedējie darbi, ko Gēte pabeidz sirmā vecumā, apkopodams visu savu pieredzi, ir «Pausts» — nozīmīgākais viņa darbs, viens no ģeniālākajiem sacerējumiem pasaules literatūrā, un «Poēzija un īstenība» (ceturtā daļa) — apcerējums, kas ari savā laikā piederēja pie vispopulārākajiem Gētes darbiem.

A. Plēsuma

SATURS

Priekšvārds

Pirmā d a ļ a

Pirmā grāmata...... .

Otrā gramata.........

Trešā grāmata.........

Ceturtā grāmata........

Piektā grāmata........

Otrā daļa

Sestā grāmata.........

Septītā grāmata...... . ,

Astotā grāmata........

Devītā grāmata........

Desmitā grāmata .........

Trešā da|a

Vienpadsmitā grāmata......

Divpadsmitā grāmata.......

Trīspadsmitā grāmata .......

Četrpadsmitā gramata......

Piecpadsmitā grāmata......

Ceturtā daļa

Priekšvārds...........

Sešpadsmitā grāmata.......

Septiņpadsmitā grāmata......

Astoņpadsmitā grāmata......

Deviņpadsmitā grāmata......

Divdesmitā grāmata...... .

Komentāri...........

Pēcvārds. A. Plēsuma

mb Jfl 127

Johans Volfgangs Gčte POĒZIJA UN ĪSTENĪBA

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors A. Sprūdžs.

Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektors 1. Tirāns.

Nodota salikšanai 1976. g. 27. janvārī. Parakslita iespiešanai 1976. g. 23. jūnijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. I. formāts 84X108/32. 23,60 fiz. iespiedi.; 39.18 uzsk. iespiedi.; 45.6t) izdevu. I, Metiens 30 000 eks. Maksa l rbl. 86 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju butv, 24. Izdevu, Nr. 296/27878-D432. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Riga, Blau-maņa iela 38/40. Pasūt. Nr. 265-L.

1

Vientuļā, ēnainā birzī (itāl ).

2

Vardu spole. Vācu valodā der Ochse — vērsis.

3

Qui pro Quo — pārpratums, izķēmojums (lai.).

4

Prēmijas par sekmēm tin uzcītību (lai.).

5

Jebkurai valstij, kurā valda nesaskaņas, jāiet boja, jo tās vaditāji ir kļuvuši sabiedrotie zagļiem (lai.).

6

Jāskatās ar acini, nevis ar rokām (lai.).

7

Tīmonisks — mizantropisks, cilvēkiem naidīgs (pēc seno atēniešu valstsvīra Tīinona vārda).

8

Ljiet, lai miers ar jums! (Lat.).

9

Vācu valodā vārdu spēle: das Horn — rags, das Hörnchen — radziņš.

10

Ļaujiet viņam runāt, viņš mums gatavo mu|ķus (fr.).

11

Apcerējums par magokabaiistiku (tai.).

12

No sevis (lat.).

13

Elzasa ilustrācijās (lat.).

14

Tāpēc, ka (lui.).

15

«Pamestais ciems» (angl.).

16

Nosl! (Lai.)

17

Ceļotājs (angi).

18

Jo tālāk no Jupitera, jo tālāk no zibens (lat.).

19

Cilvēks, kura sojā ir izstumtības zīmogs (lat.).

20

Spriedums, atminējums, intuīcija (Ir.).

21

Nedaudzās stundās dievs radīja visu (Ir.).

22

Trakas dusmas (vāc ).

G47

Content

Gēte Johans Volfgangs Poēzija un īstenība

MANAS DZĪVES LAPPUSES

PIRMĀ DAĻA

Pirmā grāmata

Otrā grāmata

Jaunais Pariss50 ZĒNA GADU PASAKA

Trešā grāmata

Ceturtā grāmata

Piektā grāmata

OTRA DAĻA

Sestā grāmata

Septītā grāmata

Astotā grāmata

Devītā grāmata

Desmita grāmata

TREŠĀ DAĻA

Vienpadsmitā grāmata

Divpadsmitā grāmata

Trīspadsmitā grāmata

Četrpadsmitā grāmata

Piecpadsmitā grāmata

CETURTĀ DAĻA

PRIEKŠVĀRDS

Sešpadsmitā grāmata

Septiņpadsmitā grāmata

Astoņpadsmitā grāmata

Deviņpadsmitā grāmata

Divdesmitā grāmata

KOMENTĀRI

PĒCVĀRDS

SATURS

1