Gunnarsons Gunnars

Prāvesta dēls

Gunnars Gunnarsons

Prāvesta dēls

Romāns

1

Piedzēries vīrs! — Ielā svētki!

Jaunieši bariem skrien šurp. Ari pieaugušie paātrina soļus. Nejauka lieta. Tomēr vērtsto redzēt. īsā laikā ap piedzērušos cilvēku, kas stāv, skaļi runājas un mētājas ar rokām, salasījies vesels bars dažada vecuma ļaužu, — kaut gan tikai tuvākie dzird, ko saka piedzēries virs.

Atveras logi un gandrīz visa iela pildās ļaudīm, galvenokārt, sievietēm. Gaisā skan jautājumi un atbildes, jautras vai īgnas piezīmes.

—   Kas tas tāds? Ak, Dievs, kāds jocīgs kukainis! — Kuģi nav pienākuši kopš nedēļām, jupis viņu zina, kur tie cilvēki dabū degvīnu? — O, neaizmirsti receptes, — un to, ka «zāles» vispār ir ļoti plašs jēdziens! — Vai vari saskatīt, kas tas tāds? — Ko nu, kāds apdzēries palaidnis! — Un degvīnu var dabūt vienmēr, ja tikai kabatā naudas diezgan. Tagad paklausies. Vakar… — Tas jau Ulfurs! Nā, tā jau domāju — Ulfurs Ljotsons? — Ko tu par to teiksi? Deviņas kronas par konjaka pudeli? Tā tik ir cena! Nā, un kā tad beigu beigās tev izgāja… Iedomājies, kāds krusts šāds dēls nabaga prāvestam, — un sieva pie tam atrodas vājprātīgo mājā, nabaga vīrs. — Tie smalkie ļaudis ir tie ļaunākie — to vienmēr esmu teicis! — Smalkie? — velns lai parauj, mēs visi esam smalki diezgan — tagad šie ierēdnīši ar savu varzu lai pasargās, tagad mēs, strādnieki, esam organizēti. Nu uzvilksim citu dziesmu! — Tas tik būs dumpis . . .

Sašutums ir liels. Un jautrība skaļa.

Piedzērušais nepārtraukti runā, mētājas ar rokām un šūpojas, it kā stāvētu uz nemierīga kuģa klāja. Bet viņa vārdus pāršalc apkārtstāvošo izsaucieni.

Kāds policijas kārtībnieks, kas tuvojas pa šķērsielu, pēkšņi apgriežas un cienīgi dodas pretējā virzienā.

—   Hei, hallo! — policijas kārtībnieku panāk saniknots kungs, kura svārku atloku grezno kāda nozīme, viņš nostājas kārtībnieka ceļā, it kā gribēdams to aizturēt ar varu.

—   Cilvēk, vai tad jūs nekā ne redzat, ne dzirdat? — saniknotā kunga milzīgās ūsas dusmās trīc.

—    Tas taču prāvesta dēls, — atbild kārtības sargs, paceļ mazliet savu formas cepuri un kasa pakausi. — Un bez tam viņš strādā ministrijā …

—  Man vienalga, kaut arī tas būtu pats prāvestsl

—   Prāvests nedzer.

—   Bet es saku: kaut tas būtu pats prāvests, viņam tomēr naktos atbildēt, kur viņš dabūjis šo nolādēto indi! — Vai jūs esat policijas kārtībnieks, vai ne? — Un vai mēs nedzīvojam zeme, kur alkohols aizliegts? — es tikai jautāju.

—   Jā, — njā …

—   Jā, redzot šo ālēšanos, to gan nevarētu ticēt…

—   Jā, jums taisnība… Un vai nav nolādēts, ka ļaudis tik neprātīgi piedzeras un tā trokšņo, ko?

—   Ja jūs šo vīru neapcietināsit, es došos pie prefekta un iesniegšu par jums sūdzību.

—   Jā, jau jā, protams, ka es viņu apcietināšu, — es tikai gribu aiziet pēc sava kolēģa, viņam jābūt kaut kur še tuvumā, — kārtībnieks saīdzis paceļ cepuri un steidzīgi attālinās.

—   Pats velns te netiks galā! Vēlāk tevi tikai, kā parasts, izsmies… Beigu beigās es labprāt šo vilku pārmācītu. Sis lops mani diezgan izāzējis …

Piedzērušais atkal sācis iet. Tagad jau viņu pavada vesels bars, atskan skaļas piezīmes. Jaunieši un bērni ap viņu it kā izveidojuši miesassardzi, viņi pastāvīgi sasaucas.

—   Vilks kauc! Vilks kauc! Paklausies tikai …

Un pašā pūļa vidū redzams šis cilvēks. Tas ir slaids, neparasti spēcīga auguma jauns cilvēks, ģērbies brūnā nonēsātā vaļējā lietusmētelī, galvā viņam saburzīta mīksta filca platmale. Seju izķēmo garie bārdas rugāji, un viņa acis ir sarkanas un iekaisušas.

—   Un es jums saku, ka iet uz elli, — viņš runā aizsmakušā balsī, purinādams galvu un gļēvi kustinādams rokas.

—  Vispirms, protams, es pats — tā gan nebūtu liela nelaime. Bet jūs man sekosit .. . Velns ar ārā, kādā sabiedrībā man tad

būs jādzīvo … Ja jūs tikai gribētu mani uzklausīt- . Bet

jūs jau manī neklausāties. Jūs jau kliedzat cits par citu, it ka galīgi būtu piedzērušies … Ak jūs, aitas galvas!… Bet tagad es jums uzdziedāšu dziesmu …

—   Klusāk — klusāk! Vilks grib dziedāt! — kliedz pūlis.

Un tad piedzērušais noklepojas un uzsāk dziesmu — pārāk augstu — atkal noklepojas un uzsāk — par zemu, un beidzot viņš dzied spēcīgā, aizsmakušā balsī, kas tomēr skan diezgan jauki:

Adalbjerga sārtās kurpēs, — juchē, heisā, hopsasā —

Adalbjerga sartas kurpes, maiga tā kā eņģelīt's.

Dziesmu pavada plašas roku kustības un neveikli dejas soļi. Reizēm, lai noturētos līdzsvarā, viņš taisa gaužām dīvainus un komiskus lēcienus. Bet ar piedzēruša cilvēka neatlaidību turpina savus dejas soļus, un viņam laimējas kaut kā notureties kājās. Un, neliekoties ne zinis par pūļa rēcieniem, viņš turpina savu dziesmu:

Eņģelīt's ar baltiem spārniem, — juchē, heisā, hopsasā — eņģelīt's ar baltiem spārniem, un vairāk it nekas!

— Paklausies — paklausies! Vilks sacerējis jaunu dziesmu, — kliedz pūlis.

Un kamēr pūlis mazliet nomierinās, Ulfurs noliec galvu uz sāniem, mēģina piedot savai balsij maigāku noskaņu un turpina:

— Solies būt man mīļais draudziņš, juchē, heisā, hopsasā — solies būt man mīļais draudziņš kaut ar' vienu nakti!

Rēcošam pūlim tuvojas jauna dāma. Viegli viņa soļo uz priekšu, nepiegriezdama pūlim gandrīz nekādu vērību. Tikai gandrīz jau pienākusi Ulfuram klāt, kura balsi nebija pazinusi, viņa ierauga tā seju — un pēkšņi apstājas. Viņa nodreb. Šķiet, to stindzina dīvains satraukums. Un kamēr Ulfurs, grīļodamies un ļodzīdamies, turpina savu dziesmu, viņa stāv un plati ieplestām acīm viņā nolūkojas; viņas acis ir tumši brūnas un notālēm šķiet pavisam melnas. Bālā, mazliet nepareizām līnijām veidotā, bet tomēr daiļā seja sāpēs saraujas. Smaga melnu matu mezgla apņemtā galva noliecas, un viņa jūt, ka acis pildās asarām. Pēkšņi viņa piespiež kabatas lakatiņu pie mutes un pazūd tuvākās mājas durvīs. Un tur viņa stāv un raud, aizspiedusi ar kabatas lakatiņu muti, lai apspiestu raudas. Slaidie baltie pirksti drebēdami spiež mutautiņu, spēcīgie, daiļie pleci raustās, un acis pārplūst asarām.

Ak, Ulfur, Ulfur, — viņa murmina …

Pūlis lēnām virzās garām.

Vēl iztālēm viņa dzird Ulfura aizsmakušo balsi:

Vai lai klīstu viens šo nakti, juchē, heisā, hopsasā — vai lai klīstu viens šo nakti, lietu — negaisā!

Vairāk viņa nesadzird. Nākošos vārdus pāršalc pūļa kliedzieni. Viņas ausis vēl sasniedz neskaidrā rūkoņa:

Samirkst kājas, paliek salti, juchē, heisā, hopsasā — samirkst kājas, paliek salti…

—   nāc, dzersim konjaku!

—   Paklau — paklau, lieliski . . .

—   tas labāks nekā sievas skūpsts, juchē, heisā, hopsasā —

tas labāks nekā sievas skūpsts, kaut sekas — paģiras!

Bet paģiras ja sirdi māc, juchē, heisā, hopsasā — bet paģiras ja sirdi māc, kas ļaunāks gan var būt!

Paklau, viņam sirdī paģiras! Dzirdi, vilkam sirdī paģiras! hāhāhā!

Adalbjerga sārtās kurpēs, juchē, heisā, hopsasā — Adalbjerga sārtās kurpēs … teic, kur kavējies?

—  Teic, kur kavējies? — teic, kur kavējies? — juchē, heisā, hopsasā, — teic, kur kavējies? — rēc pūlis …

—   Pēc manām domām nu gan būtu laiks ierasties policijai, — rokas kabatās sabāzis un savās durvīs stāvēdams, piezīmē kāds manufaktūras tirgotājs savam kaimiņam pulksteņtaisītājam.

—   Policija! — Ko jūs vēl negribētu! — Pulksteņtaisītāja grumbainajā sejā atplaukst plats smaids, — nē, gan policija sargāsies, tik daudz es to pazīstu!

—   Viņam drīzāk nāktos būt tur, kur atrodas viņa māte! — piebilst kāds jauns labi ģērbies jūrnieks, kas apstājies uz ietves un dzirdējis abu vīru sarunu. — Mērkaķis tāds! — viņš pabeidz un nospļaujas.

—   Kas minēja manu māti? — par spīti lielajam troksnim jūrnieka vārdi bija aizsnieguši Ulfura ausis. — Kas minēja manu māti? — es jautāju. — Viņš apstājas pie jūrnieka, kas mierīgi un nicinoši viņā nolūkojas, vienīgi sabāzdams rokas dziļāk kabatās. — Vai tu tas biji?

Ulfura balss, kas sākumā bija satraukta, pēkšņi kļuvusi pavisam mierīga, — viņš ir nobālis.un viņa acis dzirkstī.

—   Vai tu tas biji? — es jautāju. — Varbūt tu baidies, suns tāds!

—   Neesmu ar jums sadzēris tu-brālības, kaunēties jums vajadzētu! Jā, protams, ka es tas biju.

Ap Ulfuru un jūrnieku izveidojies loks, — jaunieši noprot, ka būs kautiņš, un pieaugušo protesti izgaist mežonīgos prieka saucienos.

—   Tagad vilks dabūs mācību …

Manufaktūras tirgotājs un pulksteņtaisītājs mēģina izjaukt strīdu, tirgotājs pieiet jūrniekam un cenšas viņu pierunāt ienākt veikalā:

—   Jūs taču esat pieaudzis cilvēks… Nezaudējiet jel saprātu! Kādēļ gan jūs gribat ielaisties ar šo žūpu?

Bet jūrnieks pretojas, kaut gan viņam nav nekāda prieka kauties. Bet viņš baidās, ka ļaudis to noturēs par gļēvuli.

Ulfurs atgrūž pulksteņtaisītāju un, vīstīdams dūres, dodas pretī jūrniekam.

—   Vai tu arī saproti, ka esi nelietis? — viņa balss tagad skan pavisam klusi un ļauni. — Vai tu zini, ka esi cilvēces atkritums? — Ja uzdrošinies ar mani kauties, tad nāc šurp!

—   Citreiz, kad jūs būsit mazliet skaidrākā prātā, — jūrnieks vēl vienmēr izturas gaužām mierīgi.

—   Ak tā — tu domā esmu piedzēries! Nē, varu tev pateikt tikai vienu — tiklīdz nonāku jūrnieka tuvumā, tūlīt kļūstu skaidrs! Saproti, tas nāk no jūrnieka smakas! — Un kaut arī tu esi tik bailīgs, ka baidies ar mani ielaisties, tomēr es tevi iepēršu! — viņš nikni izsaucas un sit jūrniekam ar dūri sejā.

Jūrnieks sagrīļojas, tad izrauj rokas no kabatām un, tumši pietvīcis, metas pretī savam pretiniekam. Bet, iekams kāds ievēro, kā tas notika, nākošā mirklī viņš jau guļ uz ielas.

—   Bravo, vilks! — kliedz sajūsminātie skatītāji. — Paskat — tas tik bija trieciens! Redzams, šim puisim ir vilciens! — Bravo, vilks …

—   Pasauc policiju — bet pasteidzies! — manufaktūras tirgotājs uzsauc savam māceklim. — Tas beidzot tiešām par traku!

Ulfurs atļauj jūrniekam piecelties un saņemties. Tad atkal metas virsū. — Trīs reizes viņš to nogāž zemē.

Bet tad pēkšņi viņš, šķiet, atguvis saprātu. It kā atmozdamies un nesaprazdams, kur atrodas, lūkojas ap sevi un, kamēr viņa sejai pārslīd izbrīnās ēna, noslauka ar dūri sviedrus no pieres. Tad aizver acis — un mirkli nododas apcerei, ka tas ir tikai sapnis. Bet tad smagi nopūšas un ar noteiktu kustību iebāž rokas saburzītā lietusmēteļa kabatās, kamēr sejas izteiksme kļūst neaprakstāmi spītīga, samulsusi_un_ nokaunējusies.

Kad jūrnieks trešo reizi ticis kājās un ārkārtīgi saniknots viņam tuvojas, Ulfurs, sabāzis rokas kabatās, nekustas ne no vietas.

Jūrnieks nevilšus apstājas.

—   Ko tas lai nozīmē? — viņš it kā ar varu izspiež vārdus.

—   Tagad tu mani vari sist, — klusi atbild Ulfurs, un viņa skats un balss kļūst lūdzoši. — Sit vien. Kādēļ tu mani nesit?

Jūrnieks vilcinās, kaut gan tas acīmredzot viņam nenākas viegli. Viņa seja vēl dusmās saviebta.

—   Es pat pirkstu nepakustināšu, — tu mani mierīgi vari sist, — gandrīz viņu pierunādams, turpina Ulfurs. Un izskatās tik dīvaini samulsis un nožēlojams.

Lēnām, it kā tas maksātu lielas pūles, jūrnieks nolaiž pacelto dūri.

Viņš stāv Ulfuram gluži tuvu un lūkojas viņā dzirkstošām, zibošām acīm, it kā cerēdams pretinieku piespiest aizstāvēties, lai beidzot varētu uzbrukt.

Tad pēkšņi pūlis ielā sakustas. Kāds sauc:

—   Policija! Policija nāk! …

Ulfurs Ljotsons saraujas. Ar pūlēm viņš paceļ galvu, un pēkšņi viņa skats kļūst nemierīgs, it kā meklētu glābiņu. Bet tad uzreiz viņu pārņem bezspēcīga vienaldzība, kas it kā stindzina gribu un atņem visu spēku. Sejas izteiksme kļūst gļēva, plaksti aizsedz acis, kuru skatiens kļuvis nedzīvs.

Tad viņš jūt, ka kāds saņem viņa roku.

—   Nāciet — nāciet! Pasteidzieties! — un jūrnieks, saķēris Ulfura roku, velk viņu projām.

—   Pārējo mēs nokārtosim vēlāk …

Pa pusei padodamies, pa pusei pretodamies, bet sirdī tomēr priecīgs, Ulfurs ļaujas svešiniekam. Un kad jūrnieks čukst, lai viņš noliec galvu, un steidzina iet ātrāk, viņš neviļus padodas, un, šķiet, tagad viņā atgriežas spēks un saprāts. Samērā viegli abi izspraucas cauri pūlim, iekļūst šķērsielā un steidzīgi dodas prom — jūrnieks visu laiku tur viņa roku …

Kad policijas kārtībnieki, veseli trīs vīri, beidzot atbrīvojuši sev ceļu, atrodas pie kautiņa vietas, nemiernieki jau pazuduši. Uz jautājumiem, kurp tie devušies, policisti saņem visai nelaipnas un pretrunīgas atbildes.

Kamēr kārtībnieki neziņā stāv, klausīdamies izsaucienos un izsmiekla, bet nespēdami noskaidrot, no kuras puses tie nāk — ielas zēni, svilpdami un klaigādami, izklīst, dziedot:

Juchē, heisā, hopsasā — teic, kur kavējies?

2

Paslēpusies šaurajā ejā, Margrēta Torgeire cīnījās ar asarām. Ejai abās pusēs atradās durvis, bet taisni pretī stāvas kāpnes veda otrajā stāvā. Uzmanīgi viņa turējās pie ielas durvīm, lai laikā varētu pazust, ja pēkšņi atvērtos kādas no durvīm. Neviens viņu nedrīkstēja redzēt, vismaz šādā stāvoklī ne — šai svešajā mājā, kur viņai nebija ko meklēt. Tad jau pāris dienās visa pilsēta zinātu, ka viņa, Margrēta Torgeire, ministra meita, raudādama stāvējusi priekšnamā. Dievs vien zina, ko ļaudis iedomātos, ja tas nāktu dienasgaismā? Un šie nebeidzamie papildinājumi…

Ikreiz, kad viņa, izslaucījusi acis, gribēja aiziet, viņu no jauna pārņēma raudas.

—   Ak, Ulfur, Ulfur …

Tas vairs nebija panesams… Sis apvainojums! — Un tagad taču viņi piederēja viens otram … To viņa naktī izjuta savā sirdī, kad raudādama atmodās no tā sapņa. Dienā tas kļuva vēl skaidrāks: jo vairāk viņa domāja par Ulfuru, jo tuvāks viņš tai šķita. Līdz beidzot noteikti un pilnīgi skaidri apzinājās, ka viņas vieta ir pie Ulfura. Sirdī bija modusies pa pusei mierīga, pa pusei sāpīga nojauta, ka viņa Ulfuram ir nepieciešama. Un tad viņai vairs nebija miera. Viņa bija devu, sies ārā, lai varbūt viņu satiktu, — izvēlējās laiku, kad Ulfurs parasti gāja brokastīs. — Un viņa to satika .. . Cik gan patiesībā bija izturējusies gļēvi, slēpdamās no Ulfura! Kaut gan, ko lai viņa būtu darījusi? Ko lai būtu iesākusi ar satrauktu, piedzērušos cilvēku? … Jā, tā tad acīmredzot ir taisnība, ka viņš briesmīgi dzer. — Diezin vai arī cits, ko par viņu stāstīja, ir patiesība? . . .

—   Ak, Ulfur, Ulfur…

O, šausmīgi par to domāt! … Un kaut arī tas tā būtu, — viņi tomēr saderēja kopā. Viņas sirds to sacīja, tik noteikti un droši, ka cita ceļa nebija. Bet, ak Dievs, — viņas laime nebūs gaiš;a! Kaut arī domās viņa savu māju bija iztēlojusies tik mierīgu. Laime pēc viņas domām bija dzīvot mierīgā priekā un baudā … Varbūt viņa bija vīlusies, — varbūt laime bija pavisam kas cits… 0, cik maz gan cilvēks zina… par dzīvi… un par sevi pašu! . ..

Viņas domas šaudījās kā izbiedēti putni . . .

Atkal viņu pārņēma šī drausmīgā, nospiedošā nojauta, kas to mocīja jau naktī, kad viņa atmodās no sava sapņa: viņas dvēsele nāvīgi nogurusi līgojās tukšā bezgalīgā telpā pār tumšu, tumšu juru …

Sis sapnis — tagad tas atkal tik dzīvi atainojās prātā … Vispirms viņa bija redzējusi vienīgi melnas augstienes ar krustu galā. Bezgalīgā vientulības sajūtā sažņaugtu sirdi viņa bija stāvējusi un lūkojusies salīkušajā, mazliet greizajā krustā, kas tumši iezīmējās pret pelēkām lietainām debesīm. O, cik bezgala skumji izskatījās šis krusts pret nedzīvajām debesīm! Un lēnām, pavisam lēnām viņu bija pārņēmušas dīvainas bailes — līdz beidzot viņas sirds šķita salūzis. Viņai likās, ka jādodas pār šo augstieni ar melno greizo krusta siluetu, un neizsakāmas bailes sažņaudza sirdi, jo viņa zināja, ka tur to gaida ciešanas, Jaunākas par nāvi… Un tad pēkšņi krusts bija pārvērties kuģa skeletā ar mastiem un rājām. Kuģis šūpojās un šūpojās, un viss ap viņu šūpojās, — un viņa zaudēja samaņu, ķēra ar rokām gaisu — un krita. 0, cik skaidri viņa atcerējās šīs šausmīgās bailes, tik skaidri, ka tās pat tagad pārņēma sirdi! … 0, šīs mocošās bailes no nezināma ļaunuma: kas notiks, kam jānotiek, un pret ko viņa bija bezspēcīga un nevarīga? … Un tad pēkšņi viņa atradās pūlī, kas, smiedamies un rēkdams, spļaudīdams un sizdams, veda sasaistītu cilvēku uz šo tumšo augstieni, kur tagad pacēlās karātavas. Gūsteknis, grīļodamies un noliektu galvu, gāja uz priekšu, neievērodams ne pūļa zaimus, ne izsmieklu. Viņā bija iedzirkstījušās domas: cik gan cilvēki var būt nežēlīgi! Viņai apkārt pavīdēja pazīstamas sejas, izķēmotas riebīgās grimasēs. Dažiem bija gari dzīvnieku snuķi, citiem nokarājušās ausis, bet citu sejas bija nedzīvas un bālas kā miroņiem. Arī viņas tēvs tur bija. Viņš izskatījās kā parasti, bet ari viņa seja bija nedzīvi dzeltena, ar gļēvi sastingušu bezcerības pilnu izteiksmi. Pēkšņi viņa zināja, ka tēvs ir miris, taču nejuta ne mazākās bēdas. Un kaut gan zināja, ka viņš ir miris, tomēr satvēra tēva roku un drebošā balsī jautāja: — Vai tas ir Pestītājs? — Pestītājs?! — viņš nicīgi smiedamies atbildēja, — un pēkšņi tēvs un Poncijs Pilāts kļuva par vienu un to pašu personu. — Vai tad tu neredzi, ka tas ir Ulfurs Ljotsons! — Tai pašā mirklī saistītais vīrs pievērsa viņai savu seju — un viņa to pazina. Ak, šī bala sāpēs savilktā seja — to viņa atcerēsies līdz savai nāves stundai . . . Tā bija Ulfura seja, bet šādu izteiksmi tanī viņa redzēja pirmoreiz. Seja zaigoja sarkanā gaismā, un galvā viņam bija ērkšķu vainags. Izņemot gaismu šai sejā — visapkārt valdīja dziļa tumsa. . . Ieraugot šo sejas izteiksmi, viņai kļuva skaidrs — un šī izjūta bija tik dzīva! — ar šo cilvēku viņa ir saistīta uz mūžu ..— Ko jūs ar viņu gribat darīt? — bailēs drebedama, viņa jautaja tēvam, kas taisns un mierīgs, sastindzis ka līķis, slīdēja viņai garām. — Viņam jāmirst! — tēvs atbildēja — un šķita, ka viņš pat nepakustina lūpas. Un tad viņa pēkšņi bija metusies viņam pie krūtīm: — Ak, tēv, tēv, vai tu nespēj viņu glābt? — Nē, es mazgāju savas rokas! — viņš, cietsirdīgi smiedamies, atbildēja — un sāka mazgāt rokas sava paša ūdenī. .. Pēkšņi visi cilvēki bija pazuduši, izņemot Ulfuru, kas stāvēja viņas priekšā saistītām rokām. — Tagad es tevi atbrīvošu, — viņa bija sacījusi, bet viņš tikai purināja galvu. Viņa seja bija nopietna un skaista, kāda tā izskatījās, kad viņš lasīja savas dzejas vai sirsnīgi sarunājās. Viņa acis mirdzēja laipni un skumji. — Tagad mums jāšķiras, — viņš sacīja, — ardievu, mana mīļā. — Viņa balss bija maiga un jauka. — Vai tiešām tev jāmirst? — viņa jautāja un tai pašā mirklī sajuta, ka viņas sirds salūza, krūtīs it kā kaut kas pārtrūka, un viņa juta, ka siltas asinis saplūst mutē. — Jāmirst? — viņš atbildēja, — ak jā, to jau var saukt arī tā. Bet patiesībā es došos ceļojumā. Mēs vairs neredzēsimies … Un tad viņš pazuda, izgaisa, un viņa nezināja, kur. Bet to gan saprata, ka Ulfurs nekad vairs neatgriezīsies, ka viņa to redzējusi pēdējoreiz. Viņa stāvēja viena tumsā un raudāja, jo tagad ap viņu valdīja dziļš tukšums. Viņa berzēja ar rokām acis un juta, ka rokas kļūst asiņainas… Raudas kļuva arvien spējākas, līdz beidzot sekoja pamošanās …

Atmostoties viņa tūlīt palūkojās uz savām rokām. .. Sapnis bija bijis tik dzīvs, ka pati izbrīnījās, neredzot uz rokām asinis.

Ilgi viņa bija gulējusi un pavisam klusi raudajusi, jo sirds sita kā bezprātīga, līdz pamazām nomierinājās.

Un tad viņa pēkšņi bija piecēlusies gultā sēdus un nevilšus skaļi sacījusi:

— Ja viņš negrib nākt pie tevis, tev jāiet pie viņa! … Jo nav nekādas jēgas, ja viņš to nezina …

Sis lēmums bija noticis gandrīz bez prāta ziņas, un pirmaja mirklī viņa bija pavisam pārsteigta.

Taču jo vairāk viņa par to domāja, jo skaidrāk sajuta, ka tā tam tiešām jānotiek.

Tad viņa bija devusies uz pilsētu, lai satiktu Ulfuru …

Pēkšņi Margrēta dzirdēja, ka augšējā stāvā atvērās durvis. Steidzīgi viņa noslaucīja acis un izsteidzās uz ielas.

Noliektu galvu un sakniebtām lūpām, lai apvaldītu raudas, viņa devās uz priekšu, pavisam neapzinīgi turēdamās māju tuvumā.

Kaut tikai nesatiktu kādu paziņu! … Viņa centās nepacelt acis, gāja ātri, it kā ļoti steigdamās; tad taču neviens viņu neapturēs … To varēja darīt vienīgi kāda draudzene, kas, protams, kļūtu ziņkārīga, redzēdama viņas steigu. Margrēta notrīsēja iedomājoties, ka kāds varētu saķert viņu pie rokas, apturēt un sākt iztaujāt. Viņas acis droši vien bija pavisam sarkanas; tūlīt varētu redzēt, ka viņa raudājusi. Un pat, ja nekā nejautātu, tikai vaicājot lūkotos, viņa nespētu valdīt asaras. Tas nedrīkst notikt. Tas būtu drausmīgi…

Pasteigties, pasteigties!… Nokļūt mājās savā istabā!…

Tur bija miers, tur neviens viņu nevarēja traucēt. Tur viņa varēja izraudāties… Ak, Dievs, izraudāties … Viņa nekad nespēs izraudāties… Kaut arī to darītu visu mūžu, izraudāties viņa nespētu. Bet šīs domas jācenšas izdzīt no galvas. Citādi viņa atkal sāks raudāt, iekams nokļūs mājās.

It kā gribēdama atsvabināties no šīm domām, viņa pacēla galvu un palūkojās apkārt. Otrpus ielai viņa neskaidri ieraudzīja divus vīriešus, kas nāca pretī. Pēkšņi viņa nolieca galvu, nolieca to dziļi uz krūtīm, kamēr viņas seja liesmoja. Viņa tā piespiedās mājām, ka gandrīz berzējās gar tām. Paātrinājusi soļus, viņa gandrīz skrēja.

Viņa bija ieraudzījusi Ulfuru, — ieraudzījusi to nākamr mierīgi runājoties ar kādu kungu. — Vai tad viņš vairs nebija piedzēries? Protams, ka viņš bija bijis piedzēries … Jau balss vien to liecināja. Bet kā gan viņš pēkšņi varēja tik mierīgi pastaigāties? … Un cik viņš bija izskatījies nožēlojams un nejauks, — bālu seju, nolaistām acīm, gļēvām kustībām. Sejas izteiksme bija bijusi tik izmisusi, līdz nāvei apbēdināta, — taisni kā tās nakts sapnī. Sī skumjā izteiksme bija viņu tā valdzinājusi! Cik labi, pat neapzinādamās, viņa Ulfuru pazina, ja sapņoja par šo izteiksmi, ko līdz tam nekad nebija redzējusi. Un tomēr tā atbilda īstenībai… Cik īstenībā viņai šī seja bija mīļa, pat ar neskūtajiem bārdas rugājiem un iekaisušajām acīm … Nabaga, nabaga Ulfurs, — viņam neklājas labi. Un pēkšņi viņa apzinājās, ka daudziem cilvēkiem klājas ļauni, — tik ļauni, ka to nemaz nespēja iedomāties, — un tad viņas jaunā sirds izjuta, ko nozīmē cilvēku mīlestība. Un uz Dievu pacēlās bijīga doma, kas drīzāk izteica jautājumu nekā lūgšanu … Bet tūlīt viņas domas atkal pievērsās Ulfuram. Kaut tikai viņš viņu nebūtu redzējis! Jo tad iedomātos, ka viņa negrib to pazīt un baidās, ka viņš to nesveicina. Bet citādi viņa nespēja izturēties, jo zināja, ka nespēs apturēt raudas, tikko viņš sveicinās. . . Bet to savukārt viņš nevarēja zināt.. . Viņš taču nevarēja zināt, ka, ja dotos pāri ielai un sveicinādams sniegtu roku, kas tiešām bija iespējams, viņai vai nu būtu jāmetas puisim ap kaklu, lai izraudātos pie tā krūtīm, vai arī šņukstot jāaizbēg. — Droši vien viņa būtu bēgusi …

Margrēta nogriezās ap stūri, devās pa kādu šauru ietvi un beidzot aizsniedza ielu, kurā dzīvoja. — Paldies Dievam, šķita, viņa sasniegs māju, nesastopot nevienu paziņu… Tā, tagad viņa bija mājās.

Strauji, trīcošiem ceļiem viņa steidzās pie akmens kāpnēm, kas veda uz ārējām durvīm, piezvanīja un gaidot, kamēr atvērs, vēroja, kā sita viņas sirds. Pavirši pasveicinājusi kalponi, kas atvēra durvis, izskrēja cauri priekšistabai uz kāpnēm ar sarkano paklāju … bet jau uz pirmajiem pakāpieniem viņa apstājās un ieklausījās.

Durvis uz dzīvojamo istabu bija pavērtas, un no turienes atskanēja mātes balss, bargi, pavēloši, ar tik ļoti pazīstamo, mazliet nicinošo pieskaņu.

—   Varbūt tu domā kļūt tāds pats, kāds ir šis prāvesta dēls?

—   O, viņš nav no ļaunākajiem, — atskanēja brāļa skarbā vīrišķīga balss, — tā šoreiz bija stipri aizsmakusi, tātad viņš atkal bija dzīrojis. Pēdējā laikā viņš labprāt uzmeklēja jautru sabiedrību … Bet — o, Margrēta bija gatava krist brālim ap kaklu … Un to viņa neaizmirsīs, to, ka brālis aizstāv Ulfuru…

—   Dzert un spēlēt kārtis līdz vēlai naktij, — māte runāja pavisam lēni un pārliecinoši, — vai tiešām tā tev šķiet mūsu ģimenes loceklim piemērota nodarbošanās?

—   Se taču visi cilvēki spēlē kārtis. Un ko lai citu dara šai garlaicīgajā ligzdā? … Vai tad jūs paši mājā nespēlējat kārtis?

—   Jā, bet tas ir pavisam kas cits. Mums ir savi kāršu vakari. Mēs nenododamies spēlei līdz rītam. Nē, es nemaz neceltu pret to lielus iebildumus, ja jūs nespēlētu tik ilgi un uz augstām summām — redzi, no tā es bīstos. Un kādēļ jums katrā ziņā jādzer? — to es nesaprotu. Vismaz, pēc manām domām, tu tam esi par labu. Ja tu kaut mirkli padomātu par savu nākotni! Kāda pēc tavām domām ir Ulfura Ljātsona nākotne?

Margrēta nodrebēja.

—   Vai tiešām tu domā, ka tas ņems labu galu? — bet es nemaz nebrīnos, ja tu un citi pienapuikas viņu turat par varenu vīru un Idusībā pat mēģināt atdarināt! Bet to es saku, tiklīdz sāksi ielaisties ar sievietēm, es tevi uz vietas izdzīšu no mājas …

Vairāk Margrēta nedzirdēja. Viņa uzskrēja pa kāpnēm savā istabā, aizslēdza klusu aiz sevis durvis. Trīcošiem pirkstiem noņemdama cepuri un mēteli, viņa nebeidza klusi raudāt. Un tad metās savā dīvānā, ierakās ar galvu spilvenā, savilkās čokurā, un viss viņas ķermenis raustījās elsās.

Ak Dievs, ak Dievs …

Cik gan tas viss bija bēdīgi… Un netīri… Ak, tik zemiski … Dzīve un visi cilvēki… O, kā viņa tos nīda, nīda!… Ienīda visu un visus! Kādēļ gan tas tā bija? Kādēļ visur tāda nejedzība — un tāds ļaunums? — Vai tiešām pasaulē nebija neka laba? — it neka laba? Vai tiešām dzīve bija tik nejauka un nelaimīga, un netīra, un zema? — Jā, tāda tā bija. — Un viņa pati tāda muļķe, tāda muļķe . .. Muļķe … Un ļauna… Viņa nemaz nebija labāka par citiem.

Kādas bezprātības viņai nāca galvā! — Ko viņa bija gribējusi darīt? Iet pie cilvēka, ko tikko pazina, kaut ari viņš bija bērnības biedrs un sacīt… jā, ko? Ko — ko? — Ka viņa viņu mīlēja? Viņa nemaz tik droši to nezināja. Vienīgi šis muļķīgais sapnis bija modinājis sajūtu, ka viņi sader kopā — kopā uz visu mūžu … Viņa tiešām bija negudra … Un pie tam, viņa zināja, nē, tikai nojauta, nē, laikam vienkārši iedomājās, ka viņš viņu mīl … Un ja nu viņa maldās? — ja nu viņš par viņu nemaz neinteresējas. Jeb varbūt interesējas tikpat daudz kā par citām «sievietēm». Ak Dievs, ak Dievs . .. Viņa jau Ulfuru nemaz nepazina, — tikai tagad to saprata. Varbūt viņš bija vienkāršs žūpa un āksts… Varbūt tas bija brīdinājums, Dieva mājiens, kad, savā neprātā devusies viņu uzmeklēt un izrunāties, satika to pūļa ielenktu, galīgi piedzērušos, dziedot droši vien nepieklājīgu dziesmu.

Un Margrēta nerima raudāt…

Viņa nespēja pat sevi saprast, jo tagad atkal it kā ar viņu notika dīvaina pārmaiņa. Pēkšņi viņas ausīs ieskanējās prāvesta maigā balss, kad viņš reiz runājās ar viņas tēvu. — Saprāts, — viņš sacīja, — saprāts bieži vien nav nekas cits kā tikai spīts un šaubas. Vairums cilvēku alošanās ceļas saprāta dēļ, tāpat kā ļaunums un cietsirdība. Nē, mums vienmēr jāklausa savai sirdij, — sirdsbalss ir Dieva balss.

Un viņai toreiz likās tik dīvaini, ka mācītājs sacīja šādus vārdus. Vai to mācīja īstais kristiānisms? Vai tad bībele nerunāja par mūsu vājām sirdīm? — mūsu grēcīgām sirdīm? — Un bieži viņa atcerējās šos vārdus, tie bija tik dziļi iespiedušies apziņā, ka viņa nespēja tos aizmirst.

Vai cilvēkiem vajadzēja būt uzmanīgiem ar saprātu? — prasīt padomu savai sirdij? — Jā, ja mūsu sirdis mūs skubināja uz labu… Bet.kā lai atšķir labo no ļaunā? — Ja viņa tagad saistītos ar Ulfuru, māte un varbūt arī tēvs negribetu par viņu nekā zināt. Vai tad viņa nebūs rīkojusies ļauni pret saviem'vecākiem? — O, cik grūti bija to izprast! …

Toreiz, kad viņi vēl kā bērni rotaļājās kopā, tas vienmēr bija it kā pats par sevi saprotams, ka viņi saderēja kopā. Viņa juta pienākumu dalīties savos gardumos tikai ar Ulfuru. Un tikai viņa sabiedrībā jutās īsti līksma. O, kāda liela laime bija būt viņa tuvumā, sajust viņa pieskārienus, lūkoties viņam acīs! … Bet pieaugot, viņu attiecības mazliet mainījās, — tās vairs nebija tik vienkāršas un brīvas, un dažreiz viņu starpā radās pārpratumi. Un tomēr tikai ar Ulfuru viņa labprāt slidoja, dejoja, ilgojās pēc viņa un nolika satikšanos. Bet tad astoņpadsmit gadu vecumā viņš aizbrauca uz Kopenhāgenu studēt jurisprudenci . . . Vēl tagad viņas dvēselē kā ass dzelonis gulēja sāpes par Ulfura aizbraukšanu … 0, kā viņas toreizējās Jaunās nojautas piepildījās! Pirmajā ziemā viņš atrakstīja dažas vēstules. Un viņa bija atbildējusi, — bet tas bija gaužām grūts uzdevums, jo katru teikumu vajadzēja uzmanīgi sastādīt, lai tikai nenodotu savu noslēpumu … Muļķīgi viņa katru vēstuli pārrakstīja trīs četras reizes, līdz tā kļuva tik vēsa un vienaldzīga, un nenozīmīga, ka šķita — tādu var sūtīt. Lai vēstules neiznāktu pārāk īsas, viņa stāstīja par savām izpriecām, izpriecām, kas pēc Ulfura aizbraukšanas viņai šķita tik tukšas, bet vēstulēs attēloja, it kā tās pilnīgi aizņemtu viņas dzīvi … Un tad Ulfura vēstules pēkšņi izbeidzās. Un, kad viņš vasaras brīvdienās atgriezās mājās, viņi viens otram nespēja tuvoties. Satikšanās bija retas un piespiestas — un beidzot pavisam saltas un ledaini vēsas. Nākošās vasaras brīvdienās viņš nemaz neatgriezās mājās, studiju biedri zināja stāstīt daudz ko, — un kopš tā laika par viņu klīda dažādas baumas. Kad viņš beidzot atgriezās mājās, kaut gan spīdoši pabeidzis studijas, tomēr īsā laikā kļuva par pilsētas grēkāzi… Un kaut arī viss nebija patiesība, ko par viņu stāstīja, diemžēl tomēr tur bija daudz taisnības.. . Dažreiz viņi satikās, sevišķi sākumā, kad Ulfuru vēl ielūdza viņas vecāku mājās un tajās aprindās, kur viņi: sagājās. Un Margrēta ar sāpīgu prieku vēroja, ka viņš, ja gadījās, labprāt ar viņu sarunājās ne tā kā ar citiem — pa daļai kautri, pa daļai spītīgi vaļsirdīgi. Bet vienmēr par lietām, kas viņu interesēja, bija tuvas, — nekad par vienaldzīgiem jautājumiem. Tad viņa saprata, ka Ulfurs mēģinājis viņai bikli tuvoties. Jau toreiz to bija nojautusi, kaut gan neskaidri. Tāpat tikai viņai viņš lasīja savas dzejas, ja vispār ļāvās pierunāties tās lasīt. Un šis vīrs, kas bija rakstījis dzejas, kurās pulsēja sāpes un jūsma, un ticība — kā, piemēram, viņa skaistā dzeja par tēvzemi, — bija spējīgs rakstīt arī vieglas dziesmiņas, kas aplidoja visu pilsētu! To viņa nespēja saprast. — Un viņa atcerējās Ulfura sejas izteiksmi, kad viņš lasīja savas dzejas. Dziļāku izteiksmi viņa nebija redzējusi nevienā sejā …

Un raudādama viņa iekšēji it kā no jauna redzēja Ulfura seju — tādu, kāda tā bija, kad viņa to satika uz ielas, — un naktī sapni. Tai pašā laikā viņas dvēseli atkal cieši apņēma sajūta, ka viņi sader kopā. Un, nemaz nemēģinādama pretoties, viņa dziļāk un dziļāk izjuta, ka viņas dzīve un liktenis saistīti ar Ulfuru nesaraujamām saitēm … Nē, tās nebija iedomas, tā nebija māņticība, — tas nebija arī sapnis. Viņi bija savienoti … uz mūžu … ar mīlestības brīnumu. — Un domājot par savām šaubām un gļēvumu, kā viņa to klusībā apzīmēja, Margrētu pārņēma kauns. Viņa gandrīz nodeva savu mīlestību — nodeva to dziļāko un dārgāko. — Ko gan ļaudis vispār zināja par Ulfuru! Jā, viņi tikai zināja stāstīt par viņu ļaunu. Viņa slava bija visai nelāga. Bet ko citu viņi par to zināja? Droši vien it nekā. — Un, lūk, viņa bija gribējusi apgalvot, ka pazina Ulfuru pēc ļaužu nostāstiem, viņa, kas varbūt vienīgā to pazina īstenībā. Pazina tādēļ, ka viņas dvēsele spēja nojaust viņa acu izteiksmi, slēptās domas, spēja lasīt… aiz viņa vārdiem … bet ko gan? — Jā, ne jau ko noteiktu. Vienīgi juta kādu kopēju iekšēju vibrējurnu. Juta dabisko burvību, kas spej savienot divus cilvēkus uz dzīvību un nāvi, juta mīlestības brīnumu …

Margrēta pēkšņi piecēlās, un viņas asarās mazgātās acis sāka mirdzēt jaunā domā.

Lūk, Ulfura tēvs, — šis mīļais, vecais mācītājs… Par spīti visam, viņš nekad nedomāja novērsties no dēla. Margrētai bija zināms, ka reiz tas gandrīz maksājis viņa stāvokli. Toreiz viņš bīskapam bija teicis vārdus, ko vēlāk skarbais bīskaps ar asarām acīs bija atkārtojis viņas tēvam, un ko Margrēta ne mūžam nespēja aizmirst: — Vai tiešām es spētu noliegt savas asinis, nodot kāda cilvēka dvēseli!

Nodot kāda cilvēka dvēseli? Noliegt savas asinis? .. . Nē, to arī Margrēta nespēja. Un taisni to viņa darītu, ja atstumtu Ulfuru. Viņa īsti nesaprata, kādēļ tas tā. Bet kāda tam nozīme. Ja arī nesaprata, tad droši zināja … Zināja, ka viņi saistīti kā labajā, tā ļaunajā. Jā, pat ja būtu vajadzīgs — kaunā un pazemojumos. O, kaut jel viņa šodien būtu piegājusi viņam klāt un visu acu priekšā viņu apskāvusi! Viņa sevi pazemoja vienīgi tad, ja noliedza Ulfuru… Tagad atlika tikai būt uzticīgai — uzticīgai. Tas bija viņas gods, cita viņai nebija.

Margrētas asaras bija nožuvušas, tumšbrūnās acis kļuvušas mierīgas un starojošas, — viņa lūkojās savā priekšā, it kā redzēdama kaut ko daiļu.

O, Ulfur, Ulfur, — viņas balss pēkšņi bija kļuvusi tik svaiga un līksma.

Bet kas tas? . . . Vai sirdi pamazām nepārņēma prieks .. . un miers … 0, tagad viņa zināja, ko nozīmēja laime! … Laime bija mīlēt…

Un viņa mīlēja Ulfuru . . .

Bet ja nu viņš nemīl tevi? … Viņš mīl, jo mēs taču saderam kopā … Bet ja nu viņš nemīl? …

Prātu pārņēma smagas domas. — Varbūt viņš tiešām viņu mīlēja, bet tikai tādēļ, ka viņa bija skaista sieviete, — bet viņa mīlestība nelīdzinājās Margrētas mīlai . . . Varbūt pec laika viņa tam apniks. Vai vispār tādas nebija sievietes un vīrieša attiecības? — Varbūt viss vienmēr tā beidzas? Bet kādēļ gan viņiem lai beigtos tā? Sevī viņa izjuta, ka viņas mīlestība būs pastāvīga … Kaut gan — ko mēs īstenībā zinām paši par sevi?…

Tad viņa atmeta šīs domas.

Viņa gribēja būt priecīga. Jo zinādama, ka mīl Ulfuru, juta, cik bagāta un laimīga kļuvusi viņas sirds.

Viņa strauji piecēlās.

— Un viņš to uzzinās! — Margrēta skaļi izsaucās un saslejas.

Un tad viegliem, drošiem soļiem piegāja pie klavierēm, un viņas balss skanēja kā gaviles, kad dziedāja mazu dziesmiņu, tikai divus pantiņus — šo dziesmiņu Ulfurs viņai reiz bija atsūtījis no Kopenhāgenas, un viņa pati bija izdomājusi tai melodiju:

Tu zelta ilgu, gaišo sapņu zeme, Un maigi balto nakšu lolojums; Tu lepno domu, skarba darba zeme Un nebeidzamu cīņu ieguvums.

Tur strauti irdz, kur slienas klinšu grēdas Un pēkšņi zūd, kur ledus gāles mirdz. Un augu dienu ērgļu spārnu vēdas Pār baltiem, vientulīgiem sniega laukiem trīs.

3

Ulfurs Ljotsons kopā ar jūrnieku soļoja pa šauro ielu. Pie pirmā ielas stūra jūrnieks palaida Ulfura roku un palūkojās atpakaļ.

—   Neviens mums neseko, — viņš atvilkdams elpu sacīja.

Un tad viņi mierīgi devās tālāk.

Jūrnieks vairākas reizes slepus palūkojās Ulfurā, kas gāja viņam līdzās, nodūris galvu un nogurušu seju, — un pēkšņi viņā iedzirkstījās neizskaidrojamas simpātijas pret šo cilvēku.

—  Ja jums nav nekādu iebildumu, — viņš kā atvainodamies klusi sacīja, — es jūs labprāt pavadītu mājās. Labāk būs, ja esam divatā, gadījumā, ja viņi mūs panāktu. — Vai mums nav jādodas pa šo ceļu?

—   Nē, — strupi noteica Ulfurs un pagriezās pretējā virzienā.

—   Nā, es domāju, jūs dzīvojat mājās pie sava tēva, — šie vārdi jūrniekam bija pasprukuši neapzinīgi, un tūlīt viņš tos nožēloja.

Bet Ulfurs atbildēja pavisam izklaidīgi, it kā domātu kaut ko citu:

—   Jā, tā ir. Bet man bez tam ir istaba Valhalla viesnīcā.

Un tad pēkšņi šķita, ka viņš, atguvis sajēgu, mirkli uzmanīgi

vēroja savu pavadoni.

—   No iešanas cilvēks tā izslāpst, — viņš nogurušā balsī piebilda. — Mājās man ir drusku konjaka un sodas ūdens. Varbūt jūs nāksit man līdzi iedzert kādu glāzīti?

Jūrnieks iesmējās.

—  Ja jūs mani arī tādā kārtā gribat pacienāt, mīļi pateicos, — viņš jautri atbildēja.

Un pie sevis viņš nodomāja, ka šis Ulfurs tiešām ir dīvains kukainis. Un tomēr — tur viņš nekā nevarēja darīt — Ulfurs viņam patika.

' — Bet kas jūs galu galā tāds esat? — neveikli pavīpsnadams, vaicāja Ulfurs. — Pēdējais laiks uzzināt jusu vārdu.

—  Mani sauc Eldjarns Sigtrigsons — esmu «Voninas» kapteinis, — atbildēja jūrnieks diezgan svinīgā balsī.

—   Tā, jūs esat kapteinis Eldjarns, — Ulfurs ieinteresēts viņā palūkojās. Viņš jau bieži bija dzirdējis minam šī darbīgā kapteiņa vārdu, it sevišķi gaiši atcerējās notikumu, kad «Vonina», pati atrazdamās briesmās, izglāba kāda grimstoša zvejas kuģa ļaudis. Un pēkšņi, uzzinot šī cilvēka vārdu, viņā izgaisa nepatīkamā kauna sajūta, kas visu laiku to bija mocījusi.

—  Jūtos patiešām pagodināts un bez tam priecājos ar jums iepazīties, — viņš svinīgi atbildēja.

—   Tagad divkārši nožēloju nepatīkamo starpgadījumu. Es tiešām nesaprotu … it kā nespēju dzirdēt minam savas mātes vārdu sakarā ar mani pašu. Patiesībā jūsu nelaipnā piezīme attiecās uz mani, tādēļ man nebija ne mazākā iemesla kauties, jo šī piezīme bija vietā. Nā, mana roka! Vēlētos, kaut jūs šim starpgadījumam pārvilktu strīpu.

—   Ar lielāko prieku, — nopietni un laipni atbildēja kapteinis, saņemdams Ulfura roku. — Un teikšu jums tikai vienu: es visu laiku kaunējos par sevi. Nelaime var uzbrukt ikvienam — taisni mums, jūrniekiem, tas jāsaprot. — Un, atzīstos, ka man nevajadzēja šai gadījumā minēt jūsu mātes vārdu, jo vispār mani taču šī lieta neskāra.

—   Pateicos, — aizkustināts atbildēja Ulfurs, un viņa acis valgi iemirdzējās.

—   Bet par to es arī saņēmu krietnu pērienu, — smējās kapteinis Eldjarns. — Bez tam man nekad nav gadījies redzēt, ka cilvēkam tik pēkšņi izgaist reibums, — viņš ziņkāri piebilda.

—   Man vienmēr izgaist reibums, tiklīdz mani sakaitina vai sāpina, vienalga, lai cik apreibis es būtu, — mazliet vilcinādamies piebilda Ulfurs.

Un tad viņš nogrima pārdomās. Klusuciezdami viņi soļoja tālāk.

Kā gan viss īstenībā bija noticis? Vai tiešām viņš nupat bija staigājis pa ielu, klaigādams un pulcinādams ap sevi gājējus? Un vai tiešām viņu tikko neaizturēja par kaušanos un ālēšanos? Nā, tagad pilsētai atkal būs sarunviela. — Bet kā gan tas gadījās? … Vakarā viņš bija pavisam mierīgi sēdējis savā viesnīcas istabā un iedzēris ar dažiem paviršiem paziņām, — jo bija tādā noskaņā, ka vajadzēja piedzerties. Pēc laiciņa, kad jau bija mazliet ieskurbuši, viens viņa biedrs, kāds jauns veikalnieks, bija sācis raudāt un žēloties par savu «Adalbjergu, kas nelikās par viņu zinis». — Kas tā par Adalbjergu,— bija ievaicājies resnais mežzinis. — Viņa, — tu taču zini, tā ar sarkanajām kurpēm, — jums vajadzētu viņu redzēt, kad noģērbjas un paliek tikai savās kurpēs … Tad tā ir līdzīga eņģelim — īsta pilnība, bet tagad viņa par mani vairs neliekas ne zinis. Tur vainīgs aģents Jensens, — tas āksts, — jā, vienīgi aģents Jensens, — velns lai parauj visus dāņus! Veselu nakti es nostaigāju lietū un slapjdraņķī gar viņas durvīm, bet viņa negribēja man atvērt. .. Tad es piedzēros . . .

Un tā viņš mēļoja bez apstājas. Un kad jau ilgāku laiku bija muldējis par Adalbjergas neuzticību, sāka dauzīt glāzes un pudeles, it kā ilustrēdams, kā viņš «iepērs, samals aģentu Jensenu, — saspiedīs viņu kā sapuvušu olu» — un Ulfurs izklaidei sacerēja dziesmu par Adalbjergu. Un viņi visi trīs korī dziedāja: «Adalbjerga sārtās kurpēs …» — Ulfurs beidzot viņus ar grūtībām dabūja prom. Bet, visu nakti dzīrojuši, rītā abi draugi agri atgriezās, lai «uzceltu Ulfuru no gultas». — Velns ar' ārā, tev taču mājās ir degvīns, tas tev jāliek galdā, jo šinī laikā dabūt «recepti» nav nekādu izredžu, — ārsti rīta stundās ir pārāk nepiekāpīgi. — Ulfurs bija ļaunā omā. Viss viņu kaitināja. Beidzot viņš dusmojās pats uz sevi, ka bija tik skaidrā prātā, kamēr abi biedri vēl jutās ieskurbuši. Un tad viņš bija sācis dzert bez apstājas, lai «dabūtu noskaņu». Kad pienāca laiks doties uz darbu, viņi bija vienis prātis, ka šādā stāvoklī darbā nevar rādīties, — un viņš sūtīja savu ministriju pie joda. Vēlāk viņš bija sācis filozofēt par tēvzemes nākotni.

—   So runu tev vajadzētu noturēt tautai, — viņa biedri ņirgājās, — bet, lūdzu, saudzē mūs! — Ulfurs jutās aizvainots:

—   Jus laikam domājat, ka es nevaru uzstāties? Pie velna, es jums pierādīšu: tiklīdz sākšu runāt, visa zeme manī klausīsies! — Un sazin, ka tas notika, bet viņi noslēdza derības uz trim šampanieša pudelem — «ka tā partija, kas zaudēs derības, tiklīdz kads kuģis parādīsies ostā, nekavējoties izmaksās — ja Ulfurs uz vietas dosies runāt tautai». — Ja ļaudis tevī neklausas, tu vienkārši dziedi par Adalbjergu sārtās kurpēs, gan tad laimēsies! —Un viņa neapdomīgās un impulsīvās dabas dēļ, kas dzērumā izpaudās vēl krasāk, viss beidzās ļauni. ..

Dziļi izmisis savas muļķīgās un necienīgās izturēšanās dēļ, viņš pēkšņi izjuta neatvairāmu vēlēšanos kādam uzticēties un sāka runāt sarūgtinājumā drebošā balsī:

—  Mani visvairāk nomoca, ka es …

—   … ka es taisni tādā stāvoklī esmu visīstāks, — viņš gribēja sacīt, bet pēkšņi pārtrauca teikumu un sadudzis gāja tālāk. Viņu pārņēma neizturams nemiers ar sevi pašu. Viņš nožēloja, ka uzlūdzis pie sevis kapteini Eldjarnu. Viņš nebija spējīgs tēlot mājastēvu. — Bet, cerams, ka kapteinis drīz aizies …

Un tālāk? . . . Tad viņš atkal būs viens. Bet tas jau bija vēl ļaunāk … Ak nē, labāk palikt vienam. Taisni tas viņam nepieciešams. Jo viņš taču nevarēja aiziet no pasaules, nenoskaidrojot savus rēķinus, — vismaz viņam pašam vajadzēja gūt kādu skaidru pārskatu. Jo tagad atlika tikai viens — nogalināties. Pēc šāda skandāla viņam vairs nebija citas izejas.

—   Sī izprieca man dārgi maksā, sevišķi ņemot vērā, ka es pat nedabūšu nopelnīto šampanieti, — viņš sevi klusi izsmēja.

Bet tad atcerējās, cik bieži jau agrāk bija gatavs nonāvēties, — un iemesli tad bija daudz niecīgāki, — viņš tai pašā mirklī nodomāja. — Viņu pārņēma auksti drebuļi. Jā, dzīvojot tik izlaidīgu dzīvi, citādi tas nemaz nevarēja beigties.

Jā, viņš tiešām bija nožēlojamākais un nidnāmākais radījums pasaulē. Diezin vai kādreiz vēl bijis lielāks plencis? Protams, pasaulē bija arī ļaunāki cilvēki, jo viņš patiesībā ļauns nemaz nebija; tam trūka rakstura! Bet lielāka plenča par viņu gan nebija… Un kas varēja būt nicināmaks, ja cilvēks pats to apzinās un tomēr nepakustina ne pirksta, lai labotos?

Nē, viņš tiešām nebija pelnījis dzīvot zemes virsū. Pelnījis? — Vai tad dzīve ir kāds liels labums? — Jā, varbūt tādiem, kas bija kungi pār savu dzīvi . .. tādiem, kas spēja sevi veidot. Laime beigu beigās ir vienīgi spēja valdīt par sevi — par saviem darbiem un domām. Šādas varas viņam trūka. Bet viņam līdzīgi cilvēki vienkārši noslaukāmi no zemes virsas … Un ja citi to nedarīja, kaut arī atzina to par visderīgāko, tad tas jādara pašam …

Patiesībā tas nemaz nenāksies grūti. Viņš jau sen bija atmetis cerības iegūt to, pēc kā viskarstāk ilgojās, pēc kā vienīgā alka ar visu dvēseli. Un, tiklīdz viņam kļuva skaidrs, ka velti cerēt, velti ilgoties, dzīve viņam šķita tukša un nenozīmīga. Tik tukša un nenozīmīga, ka dažreiz kļuva nepieciešams tēlot kaislību, kas diemžēl vienmēr ātri beidzās, atstādama tikai nejauku piegaršu. — Ir kaislības gadījuma objekta, ir sevis paša un visas pasaules dēļ. Tad jau tā otrā metode — ierosināt fantāziju un apdullināt prātu ar reibinošiem dzērieniem — gandrīz bija labāka. Un pēdējā laikā viņš bija piekopis tikai šo metodi.

Bet laikam viņam likās — un šīs domas viņa prātā izsauca zināmu trulu mierinājumu, jauktu ar rūgtu sevis nicināšanu — ka viņš pamazām samierinās ar tādu dzīvi, kāda viņam izveidojas. Viņš no dzīves nekā vairs negaidīja — un loģisks secinājums — tādā gadījumā izslēgta arī katra vilšanās. Rūgtā atziņa, ka pats iznīcinājis savu laimi, viņu nodarbināja tik bieži, ka tagad vairs it kā pat neuztrauca. Bez tam viņš pa daļai neapzinīgi vainoja kādu nenovēršamu, nenoteiktu varu, kas viņu turēja savos valgos, uzlikdama smagas ciešanas. Nepieciešamība rast kādu atvietotāju, lai spētu dzīvot, pievērsa viņa domas politikai kā visvieglāk pieejamam darbalaukam. Patiesībā pēdējos gados sapņi par politisko darbību viņam bija diezgan vienaldzīgi, un lai ari pats to apzinājās, tomēr domas par politisko darbību viņš neatmeta, jo — ja gribēja dzīvot, tad kāds pieturas punkts dzīvē bija nepieciešams.

Drīzāk aiz spīts un lai uzturētu sevī zināmu garīgu spraigumu, viņš sevī kultivēja cerību ar laiku iegūt ietekmi politiskā laukā un veikt daudzas derīgas reformas. Ja viņam palaimējas, tad taču nebūs velti dzīvots, viņš sev mēdza sacīt. Viņš juta sevī iekšķīgu pretestību atstāt pasauli, neizdarījis kaut jel vismazāko paliekošo darbu. Bet tagad laikam gan viņam nāksies ar to samierināties. Šīsdienas skandāls karjerai nekādā ziņā nenāks par labu, jo vairāk tādēļ, ka viņa lietas jau pirms tam nebija spīdošas.

Pēkšņi viņš nodrebēja: tagad viņu droši vien atlaidīs.

Un tad pats par sevi nicīgi nosmējās: ja jau šī varbūtība tā uztrauca, tad arī šoreiz pašnāvības domas nemaz nav bijušas tik nopietnas! — Viņš bija un palika gatavais plencis!

Un viņš soļoja tālāk, gandrīz sastindzis, domājot par savu gļēvumu.

Ulfura dziļais izmisums pārgāja smeldzošas sāpes, un tādēļ viņš strauji pievērsa uzmanību soļiem, kas noklaudzēja otrpus ielai, lai tikai novērstos no savām smagajām domām.

Ar pūlēm viņš pacēla galvu un paskatījās turp, bet tad grīļodamies saķēra kapteiņa Eldjarna roku. Mirkli viņš palika stāvot un noskatījās steidzīgi izzūdošā gājējā. Tad saņēmās un, tikko vilkdams kājas, smagi so|oja tālāk.

Kapteinis Eldjarns izlikās it kā nenieka nebūtu manījis un vienaldzīgi gāja līdzās.

Taču šāda izlikšanās bija nevajadzīga. Ulfurs pilnīgi bija aizmirsis savu pavadoni un soļoja, nogrimis savās skumjajās domās.

Tātad Margrēta tik ļoti no viņa kaunējās… Baiļojās, ka tikai viņš to nepasveicinātu. Nā, nav jau nekāds brīnums. Varbūt viņa pat bija Ulfura trača aculieciniece. Jā, droši vien. Jo parasti viņa vienmēr laipni atņēma Ulfura sveicienu. — Bet šodien viņa bija steigusies prom — gandrīz skriešus — tumši pietvīkusi, ar noliektu galvu. Nā, viņai nav ko bīties. Viņš viņu vairāk neapgrūtinās. — Viņš atcerējās Margrētai veltītās dziesmas vārdus. Šo dziesmu viņš nebija ne nosūtījis viņai, ne arī iespiedis:

«Allaž, kad smaidot man pretī tu nāci, Tevī man visa pasaule šķiet. Svētlaimi sola man divi vien vārdi, Vārdi šie: tu un es.»

—   Nu jā, — viņš skaļi sacīja, — jā, jā …

Bet vienā un tai pašā laikā sajuta it kā nelabumu_ un arī apmierinājumu: tagad viņam nevajadzēja nogalināties. īstenībā viņš nezināja, kā nācis pie šāda slēdziena, bet klusām sevī to atkārtoja.

Viņi bija apstājušies pie lielas trīsstāvu mājas. Tā bija koka celtne kā vairums šīs pilsētas māju. Virs platajām durvīm karājās melniem burtiem rakstīta izkārtne: «Valhalla». Apakšējo stāvu aizņēma kafejnīca ar platiem logiem.

Ulfurs bikli paraudzījās tās logos un ar nepacietīgu rokas mājienu uzaicināja kapteini Eldjarnu iet viņam papriekšu trīs akmens pakāpienus. Bet, tiklīdz viņi ienāca ejā, no kurienes durvis veda kafejnīcā, Ulfurs steidzās kapteinim garām un devās pa čīkstošām koka kāpnēm uz augšu. Tagad kapteiņa sabiedrība viņu iepriecināja. Viņš vienīgi baiļojās, ka kapteinis vēlēsies pārāk ātri aiziet. Domas par vientulību bija nepanesamas.

Neviena nesatikdami, viņi nonāca otrajā stāvā, kur uz abām pusēm veda patumšas ejas. Ulfurs atvēra brūni krāsotas durvis, uz kurām ar baltu krāsu bija uzrakstīts: «septiņpadsmit».

• Durvīm veroties, pretī atskanēja sīciņa raudulīga balss:

—   Jensen, — es saku, — aģent Jensen, man ar jums runājami daži vārdi …

Šaurā, nabadzīgi mēbelētā istaba bija piesātināta tabakas dūmiem, ko veseliem mākoņiem no saviem cigāriem kūpināja divi uz dīvāna sēdoši kungi. Bez dīvāna istabā bija vēl dzelzs gulta, saliekamais galds, pārklāts ar izbalējušu sarkanu galdautu, šūpuļkrēsls, viens koka krēsls, drēbju skapis un mazgājamais galds. Sienas bija kailas, nosegtas netīrām sapelējušām tapetēm.

—   Nā, jūs jau atkal še? — ar redzamu nepatiku izsaucās Ulfurs, un ap viņa muti iezīmējās asas līnijas. Viņš pārliecās pār pudelēm un glāzēm piekrauto galdu un atvēra logu. — Redzu, esat nodrošinājušies, jā, jā. — Pameklējiet sev kādu vietu, Eldjarn.

Bet kad Ulfurs, nemaz nedomādams kungus iepazīstināt, paņēma divas glāzes un devās pie mazgājamā galda tās izskalot, kapteinis Eldjarns piegāja pie abiem kungiem sasveicināties. Viņi vienkārši pasniedza rokas un nepieceldamies minēja savus vārdus.

Spiedzošās balss īpašnieks, mazs sīks vīriņš, lielām iekaisušām, ūdeņainām acīm, ģērbies melnos svārkos un svītrainās biksēs, ar pārākuma apziņu paskatījās, pēc viņa domām, sliktāk ģērbtajā viesī un augstprātīgi minēja savu vārdu:

—   Sveins Olavsons — lieltirgotājs.

Otrais, vēl visai jauns slaids cilvēks, gaišiem matiem un lielu līksmu bērna seju, nosauca sevi par mežzini Arngrimuru Avaldsonu. Viņa sveiciens bija gļēvs, tomēr laipns, un sasveicinājies viņš tūlīt atkrita atpakaļ dīvānā un turpināja smēķēt.

Pēc iepazīšanās kapteinis pagāja sāņus un, sabāzis rokas bikšu kabatās, kritiski nolūkojās svešajos.

—   Jensen, es tātad saku, — turpināja Sveins Olavsons, pievērsies Arngrimuram Avaldsonam, kas tomēr viņu labsirdīgi pārtrauca:

—   Esmu to jau dzirdējis reižu divdesmit, — vai tu man uz mirkli nedotu mieru. — Un pie tam es pats biju šī notikuma aculiecinieks, — viņš pievērsās pārējiem.

Sveins Olavsons aizvainots piecēlās un uzlūkoja kapteini Eidjarnu:

—  Vai jūs pazīstat Jensenu? — Aģentu Jensenu? — Ak nē, bet man likās, ka viņu pazīst visi cilvēki. — Es viņu tikko satiku še, ielā. Un tad gāju viņam klāt — man ar šo kungu daži nenokārtoti rēķini — un sacīju: Jensen, es sacīju, aģent Jensen, gribētu ar jums parunāt pāris vārdu. Vispirms viņš izlikās, it kā mani nemaz neredzētu, vai tā nav bezkaunība? Un tad es atkal ļoti pieklājīgi sacīju: Jensen, aģent Jensen, pie velna, Jensena kungs, man ar jums runājami daži vārdi. Un tad viņš pēkšņi pagriezās — un zināt, ko viņš teica? — Ej pie joda, tu, žūpa, viņš teica man, vai saprotat? — Viņa balss kļuva pavisam spiedzoša. — Vai jums arī tā neliekas pārāk liela nekaunība?_ Saukt mani par tu un žūpu?… Bet gan es viņu iepēršu, zvēru jums, samalšu šo ākstu, — saspiedīšu kā sapuvušu olu! — Sveins Olavsons bija saņēmis kapteiņa Eldjarna svārku pogu, it kā gribēdams viņu pārliecināt, kā viņš pārmācīs aģentu Jensenu.

Arngrimurs Avaldsons aizplīvurotu skatienu viņos nolūkojās. Bet tad pēkšņi pagriezās pret Ulfuru, kas sarauktu pieri stāvēja pie mazgājamā galda un skaloja glāzes:

—   Nā, tu vinnēji derības, — viņš lallinādams sacīja, pie kam viņa seja savilkās grīnīgā smaidā. — Mēs šai pilī nemaz netikām uz priekšu. Tādēļ devāmies sagaidīt tevi še, tavā istabā. — Vens ar' ārā, to tu izvedi smalki. īstais velna bērns! — Un tiklīdz ienāks kāds kuģis, tu savas šampanieša pudeles saņemsi.

Ulfurs pabeidza skalot glāzes, neuzmetot mežzinim pat skatienu.

Sveins Olavsons pa to laiku jau divas reizes bija paspējis pastāstīt kapteinim notikumu ar aģentu Jensenu.

—   Bet esmu zvērējis, ka viņu iepēršu, samalšu — saspiedīšu kā sapuvušu olu, — viņš dedzīgi mētājās rokām, savilkdams seju, pēc viņa domām, bargās grimasēs.

Kad Ulfurs devās pie galda, lai piepildītu glāzes, lieltirgotājs viņam nostājās ceļā, bet Ulfurs viņu nelaipni pabīdīja pie malas. Tirgotājs tomēr nerima mēļot.

Arngrimurs Avaldsons vērīgi skatījās Ulfurā, reizēm viņš pamirkšķināja acis, — nojauzdams, ka biedrs ir sadusmots, tikai nespēja saprast — kādēļ.

Tiklīdz Ulfurs bija piepildījis savu un kapteiņa glāzi ar konjaku un sodas ūdeni, mežzinis pacēla savu glāzi.

—   Sveiki! — viņš izsaucās un izstiepa roku, taču roka ļodzījās un dzēriens lija pāri.

—   Sveiks! — nevērīgi atteica Ulfurs, nesaskandinādams un pat viņā nepalūkojies, bet tad pēkšņi pagriezies pret viņiem: — Tagad labāk ejiet, tu un Sveins. Man ar kapteini kas pārrunājams. Un pie tam dzērieni arī izbeidzas.

—   Jā, diemžēl, — nopūtās Arngrimurs, uzmezdams tukšajai konjaka pudelei žēlu skatienu. Bet tad viņš, galvu_ pieliecis, ar savām līksmajām bērna acīm noraudzījās Ūlfura. — Esi saīdzis, vecais! Nā, nu nemaz neraugies tik pikti, mēs jau tūlīt pazudīsim, — viņš ar mokām piecēlās kājās un grīļodamies lūkojās pēc savas cepures. — Nāc, Sveinke, — viņš mīlīgi uzsita biedram uz pleca, — tagad jālūko atrast kāds žēlsirdīgs ārsts, kas mums var līdzēt.

Bet Sveins Olavsons vēl vienmēr bija aizņemts ar kapteini Eldjarnu un jau trešo reizi atkārtoja savu stāstu, nemaz neievērodams biedru.

ArngrimursAvaldsons pa to laiku bija atradis cepures un uzspieda tirgotajam viņa augsto cepuri līdz pat ausīm.

—   Nāc, velc mēteli, — viņš pavilka biedru, — Ulfurs grib no mums tikt vaļā. Nac — varbūt mēs ārā atradīsim šo Jensenu.

Klusuciezdami un ar lielām mokām, viņi beidzot uzvilka mēteļus.

Bet tad Sveins Olavsons palika stāvot noliektu galvu, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties, ko katrā ziņā gribēja pateikt, iekāms devās prom.

—   Ak tā, Ulfurs grib no mums tikt vaļā? — viņš beidzot izdabūja pār lūpām, pievērsies Ulfuram. — Tu gribi no mums tikt vaļā, ko? Varbūt tev liekas, ka neesam piemērota sabiedrība, ko? Man ar' liekas, ka tu pēkšņi izskaties tik bargs, ko? — un tik skaidrā prātā. Varbūt tu nemaz tā nepriecājies par šīm vinnētām derībām, ko? — viņa balss bija spiedzoša, un sejas izteiksme pēkšņi kļuva ļauna. — Labi, teikšu tev vienu: ja jau tu mūs izraidi, mēs, protams, aiziesim. Bet velns ar' ārā, mēs vairs kāju nespersim tavā riebīgajā istabā! Vai tu mani saproti, ko?

Ulfura pierē iezīmējās sārta svītra. Viņš iekoda lūpā, paņēma lieltirgotāju aiz apkakles un izbīdīja ārā.

—   Nā nu — mēs jau ejam, ejam, — lallināja Arngrimurs Avaldsons, grīļodamies viņiem sekodams. — Nā, vai tad jūs nevarat būt draugi! Nā nu — dzīvo sveiks un paldies —. Nāc, Sveinke . . .

Ulfurs aiz viņiem strauji aizcirta durvis.

Kaut gan patiesībā viņš dusmojās pats uz sevi. — Tā tava paša vaina, ja saejies ar šādiem cilvēkiem, tev nu viņi jāpieņem, kādi tie ir. Un pie tam tu pats neesi ne par matu labāks.

Viņš paņēma no galda cigāru kasti un pasniedza to kapteinim Eldjarnam, kas priecīgi berzēja rokas, pie kam viņa spēcīgajā sejā, kas brīžiem kļuva tik bērnišķīga, atplauka gaišs smaids.

—   Jā, tie ir mani biedri, — spītīgi sarauktu pieri atbildēja Ulfurs, uzmezdams kapteinim izaicinošu skatu.

Kapteinis Eldjarns neatbildēja, tikai uzmanīgi palūkojās Ulfurā.

—   Jā, jā, — Ulfura balss pēkšņi mainījās, it kā viņš nožēlotu savu izaicinošo izturēšanos. — Tomēr šis materiāls nemaz nav tik ļauns. Arī apstākļi ne. Bet rezultāti iznāk nelāgi — kas zina, kur meklējama kļūda. Arngrimurs Avaldsons man liekas īstais fenomens. Viņš ir liels bērns un, šķiet, neskarts spēj iet cauri tam ļaunākajam. Dažreiz viņa labsirdība pat ir nicināma, tomēr beidzot jānāk pie slēdziena^ ka tā ir tik īsta un neaprobežota, ka drīzāk izsauc apbrīnu. Tik liela labsirdība nevar būt vājība — taisni pretēji. Nā, bet viņam piemīt citas vājībās … jā, jā, ne jau man viņu tiesāt. Es pats neesmu ne par matu labāks par šiem abiem — drīzāk gan ļaunāks.

—   Jūs jau bijāt apreibis, — atbildēja Eldjarns, it kā tas būtu vienīgais attaisnojums, un pie tam pietiekoši svarīgs.

Dzirdot šos vārdus, Ulfuru pēkšņi pārņēma sajūta, kādu piedzīvo cilvēks, tumsā atduroties pret mūri. Viņš bija piemeties šūpuļkrēslā un Eldjarnu atsēdinājis uz dīvāna. Nevilšus viņš sāka strauji šūpoties, saliecies uz priekšu un salicis rokas. Viņa iegareno bālo seju pārklāja rūgts smaids.

Pēkšņi viņš pret savu viesi sajuta pretīgumu. Kādēļ gan es viņu še ataicināju? — viņš domāja.

Nepatika pieauga. Beidzot viņš to nespēja apvaldīt.

—  Viegli sacīt — apreibis, — viņš strīdīgā balsī iesāka.

—  Vispār ļoti viegli ar kādu spārnotu frāzi izskaidrot nesaprotamas lietas. Ja cilvēks pats ir koka vīriņš, viņš arī citus uzskata par tādiem, un ar to pietiek. Ja pats esi mierīgs un bez jebkādiem untumiem, tad, šķiet, arī visi cilvēki ir tādi paši. Ja pats jūties apmierināts un sauss, un paēdis, tad uzspļauj visai pasaulei, ierīkojies savā ligzdā, un tev ir silti un labi. Droši vien tāda cilvēka ideāls ir ievilkties kā austerei savā čaulā, lai vai pasaule aiziet bojā. Un ja nu tevi izzvejo; labi, noskaiti pēdējo lūgšanu un pazūdi kādā svešā vēderā … Jā, jā, — viņš mazliet mierīgāk pabeidza, kad Eldjarns cieta klusu.

—  Negribu jau tieši apgalvot, ka tas zīmējas uz jums.

Eldjarns mierīgi sēdēja, smēķēdams savu cigāru un reizi

pa reizei pielikdams pie lūpām glāzi. Brīžiem viņš visai vērīgi palūkojās Ulfurā.

—   Mani tik viegli vis nevar apvainot, — viņš beidzot sacīja, — viņa balss bija ļoti laipna, ap lūpām rotājās viegls smaids. — Sai ziņā es jūs pārāk labi pazīstu.

Ulfurs, pārsteigts un aizdomīgs, strauji viņā palūkojās.

—   Sai ziņā jūs mani pārāk labi pazīstat? — viņš ievaicājās.

—  Kā jūs to īsti domājat?

—   Es domāju, — atbildēja kapteinis Eldjarns un pēkšņi pavisam nopietni lūkojās Ulfurā, — ka mums abiem nav ne mazākā iemesla vienam otru apvainot.

Ulfurs strauji nodūra galvu, jo juta, ka viņa acis kļūst valgas.

—   Jūs domājat… — viņš pēc brīža klusā un apspiestā balsī ierunājās. — Vai jūs tiešām tā domājat? . . . Paklausieties, tikai tagad es sāku nopietni kaunēties, Eldjarn, — viņš piebilda, viegli iesmiedamies, lai slēptu savu mulsumu.

—   Tas jums nepavisam nav vajadzīgs, Ulfur Ljotson. Es ļoti labi saprotu, kādēļ jūs esat kļuvis tik neuzticīgs.

Ulfurs pacēla galvu.

—   Jūs esat dīvains cilvēks, Eldjarn… Vispirms jūs mani bez kaut kāda dziļāka iemesla izglābāt no policijas … Sakiet man tagad, kādēļ jūs to darījāt?

—   Man tā ienāca prātā, — atbildēja kapteinis Eldjarns, un viņa seju pārklāja samulsis smaids. — Es jau arī uzskatīju, ka biju izturējies pavisam cūciski un tādēļ pelnījis pērienu. Un tad pēkšņi man visa šī neparastā lieta iepatikās.

Ulfurs neziņā purināja galvu.

—   Nā, — viņš sacīja, — bet kāpēc jūs nesadusmojāties, kad jūs nosaucu par koka vīriņu?

—   Q, par to nu gan nebija ko dusmoties, — it kā viņu atvainodams, sacīja kapteinis Eldjarns. — Sapratu ļoti labi, ka jūs dusmojaties, jo pielīdzināju jūs jūsu biedriem.

—   Nā, — Ulfurs iesmējās. — Par to nu gan es nevarētu apvainoties! Bet, — tātad mūsu starpā nebūs savstarpēju apvainojumu . .. Un pie tam jums tiešām taisnība.

Un pēkšņi Ulfurs jutās tik labi.

Viņi saskandināja glāzes, izdzēra un jutās līksmi.

—   Jūs, kas tik labi izprotat cilvēku sirdis un iekšas, — pēkšņi izsaucās Ulfurs, mēģinādams savu nopietnību apslēpt vieglā jokā, — kā jums. šķiet, kā man īsti trūkst? Kādēļ es dažreiz zaudēju pašsavaldīšanos, sāku dzert un nododos tik nelāgām lietām, no kā man vēlāk pašam jākaunas. Vaļsirdīgi runājot, par muļķi es pats sevi neturu. Un pagrimis es patiesībā arī neesmu. Bet kaut kā man tomēr trūkst.

Eldjarns pēkšņi kļuva nopietns, un pagāja labs laiciņš, iekams viņš atbildēja.

—   Man šķiet, — viņš visai saudzīgi iesāka, — ka jūs laikam neesat atradis dzīvē pareizo startu, — lai saglabātu līdzsvaru jusu spēkam un cīņas priekam, būtu nepieciešams vienkārši fizisks darbs … Bet, protams, ir jau vēl kāda cita lieta,— viņš piebilda novērsdams skatu.

Mirkli valdīja klusums, kamēr Ulfurs neatlaidīgi un izbrīnījies lūkojas sava viesī.

—   Arī manī dažreiz uzdzirkst šīs domas, — viņš beidzot pavisam klusu sacīja.

Bet tad viņa sejā pēkšņi atplauka smaids.

—   Ja mani tagad padzen, — viņš uztraukts sacīja, — vai jus man dosit uz sava kuģa matroža vietu?

—  Jā, ar prieku, — pēc pāris dienām mēs dodamies jūrā,— Eldjarna atbilde bija tik nopietna, ka Ulfuram bija jāsmejas.

Eldjarns it kā negribot smējās līdzi.

—   Na, bet jus jau tikai jokojat, — viņš mazliet nervozi izsaucas. — Bet beigu beigās — vai tad tas būtu tik neiespējami? Spēcīgam vīram zvejnieka darbs ir diezgan piemērots.

Ulfurs kļuva nopietns, jo baiļojās, ka aizvainojis savu jauno draugu.

—   Nē, par neiespējamu es to nemaz neturu, — viņš atbildēja. — Bet. . .

Viņš sāka staigāt pa istabu un sadūcis purināt galvu.

—   Patiesi, tas būtu visprātīgākais, ko es vispār varētu darīt. Bet parasti to prātīgāko nedara … It sevišķi es nē.

4

Eldjarns palika pie viņa ilgu laiku.

Kad konjaka pudele bija iztukšota, Ulfurs pasūtīja kafiju.

Viņš runāja nepārtraukti, jo Eldjarns bija diezgan kluss,— vienīgi aprobežojās ar īsām piezīmēm, ja piekrita, — un tikai reizēm ar pūlēm pateica dažus vārdus, ja nebija vienis prātis. Acīmredzot dziļākai diskusijai viņš nederēja.

Un kaut gan Ulfurs jau sen bija noguris runāt un arī baidījās traucēt savu viesi, viņš tomēr nespēja beigt.

Baidījās, ka Eldjarns tad tūlīt aizies. Un vienatni viņš nespētu panest.

Viņš izmēģinājās runāt par dažādiem tematiem. Bet Eldjarns visu laiku tikai uzmanīgi klausījās. Jau vairākas reizes Ulfurs ievirzīja sarunu tādā plāksnē, ka Eldjarns viegli varēja kaut ko pastāstīt par savu dzīvi. Bet Eldjarns veikli izvairījās no viņa slazdiem. Pie tam to darīja tik gudri, ka tikai vēlāk, pārdomājot viņu sarunu dziļāk, Ulfurs saprata, ka bija kārtīgi izgāzies …

Ķerdamies pie pēdējā līdzekļa, viņš ievadīja sarunu par politiku, — jo līdz šim nebija saticis gandrīz neviena cilvēka, ko šāda saruna neaizrautu.

—   Esmu dzirdējis, — viņš sacīja, — ka bankas direktors Gisli Torfasons esot slims. Cik man zināms, viņš slimo ar plaušu karsoni, — diezgan bīstama slimība. Un pie tam viņš jau ir vecs vīrs. Pēc mana uzskata ar viņa nāvi Islande zaudētu savu spējīgāko politiķi. Baidos, mēs to asi sajutīsim. Negribu apgalvot, ka viņš man būtu sevišķi simpātisks. Viņš pieder tiem cilvēkiem, kas ir pārāk gudri, lai spētu izsaukt dziļi draudzīgas jūtas. Bet tai pašā laikā es viņu tomēr apbrīnoju.

Eldjarns pēkšņi kļuva ļoti uzmanīgs.

—   Ko, vecais Gisli Torfasons slims? — viņš vilcinādamies jautāja. — Nā, tad gan Geirs Torgeirs pazaudēs savu labo roku.

Ulfurs smaidīja.

—   Diez vai tā īsti būs! — viņš sarkastiski piebilda.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — izbrīnījies jautāja Eldjarns.

—    Es tikai domāju, ka šo abu svaiņu attiecības ir citādas, nekā ļaudis domā. Drīzāk gan Geirs Torgeirs būs bijis Gisli Torfasona labā roka. Un man jāatzīstas, ka es mazliet baiļojos par šo labo roku … ja tai pietrūks rumpja.

—   Tas mani augstākā mērā pārsteidz, — sacīja Eldjarns, un viņa izbrīnījies izskats liecināja par viņa vārdu patiesīgumu. — Es vienmēr domāju… Nē, jūs droši vien maldāties. Geirs Torgeirs ir pārāk gudrs, lai ļautu sevi izmantot .. . un pie tam arī pārāk liels džentlmenis.

—   Geirs Torgeirs savā ziņā, protams, ir gudrs vīrs, — piekrita Ulfurs, — bet vecais Gisli Torfasons vismaz desmit reižu gudrāks, jo viņš vienmēr ir bijis un paliek veca viltīga lapsa . . . Tāds ir mans uzskats. Geirs Torgeirs ir, protams, nevainojams džentlmenis, — tur jums taisnība, — un viņš nekad neļaus sevi izmantot, vismaz labprātīgi nē. To Gisli Torfasons arī ir gudri sapratis. Un, protams, jūs nedrīkstat ticēt, ka viņš jel kādreiz ļāvis savam svainim ministram manīt, ka viņš ir tikai raustāmā lelle! Ak nē, viņš savu aukliņu piesēja tik viegli, ka raustāmā lelle to nemaz nejuta… un vienmēr domāja, ka rīkojas pēc brīvas gribas! Vecais lapsa, protams, viltīgi pasvītroja sava svaiņa neatkarīgo raksturu, un taisni šo vājību izlietoja saviem nolūkiem. Bet ka Gisli Torfasons ir kalis Geira Torgeira politiskos plānus, tur nav ne mazāko šaubu, jo šie plāni pārāk uzskatāmi satur vecās lapsas iezīmes. Bet Torfasons tos savam svainim cēla tik veikli priekšā, ka tam šķita: viņš pats ir šo plānu ierosinātājs.

Eldjarns tūlīt nespēja rast atbildi, tādēļ enerģiski purinaja galvu.

—   Geirs Torgeirs pieder tiem cilvekiem, kas iedveš uzticību, — Ulfurs turpināja, — drauga šaubas_ viņu vēl spējāk uzmundrināja. — Visa viņa būtne izstaro paļāvību un uzticību. Un uzticīgs .. . tāds viņš arī ir. Bet viņš viegli taisa slēdzienus un pieņem šos slēdzienus kā dziļi pamatotas atziņas, kaut arī šie pamati ne vienmēr ir visai solīdi. Tādēļ viņš arī tik viegli kļuvis par ieroci Gisli Torfasona rokās. Gisli Torfasonam jau pašā sākumā bija skaidrs, ka labāku «ieroci» viņš nemaz nevar vēlēties. Geira Torgeira lielais apzinīgums un nenopērkamība apmirdz visus viņa darbus un vārdus it kā ar gudrības spožumu. Un tādēļ vienīgi, viņu dziļi pazīstot, var šaubīties par viņa personīgo gudrību. Un visu to Gisli Torfasons saprata jau agrā jaunībā … Un kas gan var galvot, ka savā laikā viņš Geiru Torgeiru vienkārši neieprecināja savai māsai? . . .

Eldjarns smējās, bet vēl arvien jutās sašutis.

—   Nē, paklausieties. Jūs tikai jokojat!

—   Ir jā, ir nē. Bet tas tikai būtu šā vecā lapsas garā. Ar sīkumiem viņš nerēķinās. Nā, bet šīs laulības jau bija tīri laimīgas. Un viņu partija veda visgudrāko un apdomīgāko politiku, kāda līdz šim piedzīvota… tur tiešām grūti ko iebilst. Un, par spīti visai viņa viltībai, pēc vecā Gisli Torfasona paliks, it sevišķi tagad, grūti aizpildāms robs. Un tādēļ, es ceru, ka viņš dzīvos, šis vecais grēcinieks.

Kādu brīdi Eldjarns sēdēja pārdomās.

—   Ko pēc jūsu domām partija uzstādīs kā kandidātu viņa vietā, — ja Torfasons mirst? — viņš beidzot jautāja un uzmanīgi lūkojās Ulfurā.

—   Vaļsirdīgi runājot, visgudrākais būtu — uzstādīt mani,— Ulfurs skaļi un apmierināti iesmējās. — Bet to viņi, protams, neuzdrošināsies, — un pie tam es droši vien netiktu ievēlēts. Mana slava nav diezcik laba. Nā, bet, nopietni runājot, man šķiet, tas būs Dr. Bjerns Iialdorsons, ja vien viņam atliks laika aktīvai politikai — vai arī būs uz to patika.

—   Bet kādēļ ne jūsu tēvu? — uzmanīgi iejautājās Eldjarns.

Ulfurs, kas pie pēdējiem vārdiem bija piecēlies, lai izstaipītu

kājas, tagad apstājās drauga priekšā.

—   Varu jums to pasacīt, — viņš noteikti sacīja, — tēvs ne ar kādiem noteikumiem neļaus sevi uzstādīt. Un tur es viņam piekrītu . . . viņš tam par labu. Un pie tam, partijas gudrinieki ļoti labi zina, ka altingā [1] tēvs nemaz nebūtu labs partijas cilvēks, — šai ziņā viņam ir pārāk smalka taisnības izjūta. Kaut arī ar partijas mandātu, viņš tomēr altingā justos viens, jo mans tēvs ir cilvēks, kas ļaujas vadīties tikai no savas labās sirds un veselīgā saprāta. Kā partijas biedrs ārpus aktīvās politikas viņš ir pieņemams, pat vērtīgs, jo visi viņam dāvā savu uzticību, un nevienam neienāks prātā aizdomāties, ka viņu vada savtīgi nolūki. Bet ielaižat viņu partijas aizkulisēs… tiklīdz viņš redzēs, kā tur strādā un cik neapzinīgi dažreiz rīkojas — viņš uz vietas izstāsies no partijas.

—   Tiešām, nevarētu sacīt, ka jūs par mūsu politiku un politiķiem būtu visai augstās domās, — mazliet saīdzis iesmējās Eldjarns.

—   Un kā gan es to varētu? — dedzīgi izsaucās Ulfurs. — Ikkatra politika — un sevišķi tik šauros apstākļos kā mūsējie — vienmēr lielākā vai mazākā mērā, nesakot — taisni galvenām kārtām, griežas ap atsevišķu, ne vienmēr visai apzinīgu personu varaskāri. Politiskais ideālisms ir tikpat rets ka citi dabas brīnumi. — Nā, tomēr mūsu politiķu starpā bija viens ideāls cilvēks. Un vai tas tagad nav raksturīgi visai mūsu potftikafl, ka katra partija grib pierādīt, ka taisni tā darbojas ša cilvēka garā . . . Bet viņi var priecāties, ka šis cilvēks Va'irs nevar runāt, jo citādi viņi dzirdētu pavisam ko citu. Šaubos, vai viņš butu sevišķi sajūsmināts, dzirdot, ka viņu dēvē par tās politikas ciltstēvu, kas zemi ved bezdibenī. Viņa mīlestība uz zemi un tautu, un valodu bija pārāk īsta. Un es šaubos, vai viņš piekristu mūsu ultramoderno veikalnieku devīzei: — Velns lai parauj valodu un tautiskumu, ja tikai zemē ieplūst nauda! Diezin vai viņš laipnām acīm būtu nolūkojies, kā mūsu zemi apņēmusi šī angļu draudzība, nesakot tieši — angļu dievināšana. Man šķiet, viņš būtu atzinis, ka taisni savienībā ar lielu un spēcīgu valsti mūsu zemei draud briesmas, — ka mūsu faktiskais stāvoklis atļauj pašiem kārtot savas iekšējās lietas, — un ka mums nevis vajadzētu censties rast saites uz ārpusi, kas mums nemaz nedara lielu godu, — bet gan koncentrēt visus mūsu garīgos spēkus, lai kļūtu iekšēji stipri un vienoti — koncentrēt spēkus, lai nācija kļūtu spēcīga un vienota un pati apzinātos savus pienākumus un atbildību par savu nākotni un uzdevumiem. Jo mūžīgi mēs taču nevaram uzpūsties ar it neko.

Eldjarns nobāla.

—   Vai tiešām jūs to saucat par it neko, — viņa balss iedrebējās, — ka mūsu tauta radījusi lielu kultūru, kaut arī tas bijis senatnē, un ka varam lepoties ar dižiem un vareniem senčiem?

—   Jā, tas pieder senatnei, — atbildēja Ulfurs, bet drauga saviļņojums viņa balsij lika skanēt maigāk.

—   Bet vai tas nav nekāds nopelns, ka mēs esam saglabājuši savu v,alodu un tautību daudz tīrāku nekā visas citas tautas?

—   Ak jā, — atbildēja Ulfurs, — tas vismaz ir viens nopelns, ar ko mēs varam lepoties. Bet atbildiet tagad vaļsirdīgi: vai tas būtu laimējies, ja mūsu izolētais ģeogrāfiskais stāvoklis mums šai ziņā nenāktu talkā?

Eldjarns bija saslējies un bungāja ar labās rokas pirkstiem pa galdu, atbildi palikdams parādā.

—    Un tomēr mums ir iemesls būt lepniem, — turpināja Ulfurs, — es tikai nespēju panest mūsu pieaugošo augstprātību. Jo augstprātība ir vienmēr vājo — pie tam, apzinīgi vājo — mēģinājums izlikties stipriem. Bet lepni mēs tiešām varam būt. Drošsirdīgi mēs esam cīnījušies pret uguni un ledu, pret mēri un badu, pret vissmagākiem dabas un laika apstākļiem … Un mūsu zeme devusi Snori. .. Un esam, kā jūs sakāt, slaveno virsaišu pēcteči .. .

Viņš smējās, bet viņa acīs pēkšņi mirdzēja asaras.

—   Tā, redzat, es jums tomēr piekrītu.

—   Ja, citādi jūs jau nemaz nevarat, — klusi atbildēja Eldjarns, arī viņa acis bija kļuvušas spožas. — Citādi jūs nebutu islandietis.

Ulfurs pēkšņi bija aizmirsis visu politiku.

—  Jūs droši vien labi pazīstat apkārtējos krastus un līčus? — viņš domīgi jautāja.

—  Jā, — smaidīdams atbildēja Eldjarns. — Tur esmu pārdzīvojis smagus brīžus.

—   Priekš pāris gadiem es braucu uz austrumiem ar kādu piekrastes kuģi, — turpināja Ulfurs. — Vienu nakti pavadijam līci. Tā bija tumša mākoņaina nakts. Tikai īsu mirkli mēness atmirdzēja starp mākoņiem un fantastiski apspīdēja jūru un lielisko ainavu. Sai naktī es tikai īsti izpratu, kādu varenu darbu paveikuši mūsu tautieši, it sevišķi pirmie, dodoties šurp, šai skarbajā zemē vaļējās laivās. Man šķiet, tas pieskaitāms pasaules vēstures ievērojamākiem notikumiem. Un šai naktī es arī sapratu, ka vienīgi virsafiša dvēselē varēja mosties šī doma: pamest savu zemi un doties uz tik smagiem apstākļiem, uz tik tālu svešu zemi, lai saglabātu savu neatkarību un brīvību, — un ka to spēja tikai varoņi. Es arī sapraļu, ka tas uzliek par pienākumu mums justies' kā šādu vīru pēctečiem nākas. Sai naktī spēcīgāk kā jebkad es apzinājos savu niecīgumu — jā, vienkārši runājot, cik nožēlojams plencis es esmu.

Pēdējos vārdus Ulfurs izrunāja pavisam klusu. Apklusis viņš noguris apsēdās šūpuļkrēslā un saliecās uz priekšu, atspiedis elkoņus pret ceļiem un zodu satvēris rokās.

Mirkli valdīja klusums, un abi draugi vairījās viens otra skatiena.

—  Apstākļi tagad ir pavisam savādāki … — klusu un apmulsis iesāka Eldjarns.

Ulfurs strauji piecēlās.

—   Jā, jā, — viņš sacīja, — saprotu, ka jūs tagad cenšaties rast man kādu attaisnojumu. Esmu jums tādēļ pateicīgs. Bet tomēr tas viss ir tik bezgala nejēdzīgi … jo es pats sev nerodu nekāda attaisnojuma. Vienīgi varētu norādīt uz savu vājo raksturu, bet tas nav nekāds attaisnojums. Nā, manis paša dēļ es sevišķi nebēdātos, jo esmu gaužām nenozīmīgs un vienkāršs cilvēks, tādēļ nav nemaz tik svarīgi, kā es iekārtoju savu dzīvi. Mana dzīve un mans liktenis visiem, izņemot mani pašu un manus tuviniekus, ir gaužām vienaldzīgi. Nē, visvairāk mani apbēdina doma, ka man līdzīgu cilvēku ir daudz — varbūt pat ļoti daudz. Un tādēļ, satiekot tev līdzīgus, Eldjarn, jūtos laimīgs, ceru, ka tagad drīkstu tevi saukt uz tu? Un ka mūsu jaunajā paaudzē ir vairāk tev, ne man līdzīgu jaunekļu.

—   Muļķības, — pavisam samulsis iebilda Eldjarns, — tu nosodi sevi pārāk bargi.

—   Nē, tās nav nekādas muļķības, un es sevi nemaz pārāk bargi nenosodu. Mana veselīgā taisnīguma izjūta varbūt arī ir mana vienīgā vērtība. Esmu . . .

—   Nē, tagad negribu vairāk to dzirdēt, — labsirdīgi smaidīdams, viņu pārtrauca Eldjarns. — Un pie tam drīz jau būs vakars. Man tagad jāiet.

Viņš piecēlās un uzmeklēja cepuri.

Ulfuram jau bija uz mēles jautājums, kad viņi atkal redzēsies, bet pēdējā mirklī viņš tomēr savaldījās. Un sāpes, ka šo jautājumu nedrīkstēja brīvi izteikt, kā jauna inde iezīdās viņa prātā, izsaukdama vieglu nepatiku pret draugu.

Eldjarns viņam sniedza roku.

—   Nu, dzīvo vesels, — viņš jautri sacīja, — un paldies par viesmīlību, — viņa rokasspiediens bija silts un padevīgs.

—   Dzīvo vesels — un paldies arī tev. — Ulfurs nodūra acis un pavadīja Eldjarnu līdz durvīm.

Bet durvīs Eldjarns atgriezās.

—   Vai tu rītā būsi še — noteiktā laikā?

—   Jā, — līksmi atbildēja Ulfurs, mazliet padomāja un tad minēja laiku.

Eldjarns pamāja ar galvu.

—   Iespējams, ka tevi apmeklēšu, — viņš sacīja un vēlreiz sniedza roku.

Ulfurs to cieši saspieda.

—   Tu būsi vienmēr mīļš viesis, — viņš beidzot sacīja.

Tikko Eldjarns bija aiz durvīm, Ulfurs tās aizslēdza.

Tad smagiem soļiem piegāja pie dīvāna, nokrita tanī, iespieda seju rokās un smagi ievaidējās.

Bet tikai mirkli viņš padevās šai noskaņai, — tad strauji piecēlās un, kā sakaunējies, steidzīgi sāka noģērbties… Viņš aizmeta savas drēbes, it kā tās būtu pilnas baktērijām.

5

Pilnīgi pārmainot visu apģērbu, mazgājoties un dzenot bārdu, Ulfurs visu laiku domāja par Eldjarnu, — Patiesībā Eldjarns nekā sevišķa nebija teicis, — varbūt taisni tādēļ pēc viņa aiziešanas Ulfurs tik dziļi izjuta viņa personību.

33

Lielisks cilvēks šis Eldjarns, viņš domāja. Savā ziņā pat naivs kā visi viengabalaini raksturi. Kaut gan — vai tā nebija augstprātība no Ulfura Ljotsona puses raksturot Eldjarna būtības kodolu, viņa ticību cilvēkiem un paļāvību uz dzīvi kā naivitāti. Jā gan, bet acumirklī labāks apzīmējums neienāca prātā. Un to viņš arī nedomāja kā kaut ko pazemojošu. Taisni otrādi. Viņš labprāt būtu pats sev ieguvis daļu šīs naivitātes — ar mieru būtu par to maksāt ikkatru cenu, ja tikai būtu iespējams. Bet tas jau nebija iespējams, ak nē …

Eldjarns — viņš vienmēr zināja pareizo ceļu, — viņš nemocījās šaubas, jo nepazina slēptus ceļus. Viņš nebija tas cilvēks, kas savu dzīvi izšķieda veltīgi. Jo viņam tiešamība palika tiešamība, un pie tam diezgan patīkama tiešamība, un fantāzijas tikai iedomas. Bija pat grūti aptvert, ka tādi cilvēki eksistēja. Un domājot par viņiem, īsti nepazīstot, dažkārt viņiem viegli mēdza pierakstīt savtīgumu un sīkumainību. Tomēr šīs lietas Eldjarnarn bija tik svešas. Viņš ar mieru katrā laikā, un it kā tas vienkārši būtu pats par sevi saprotams, atdot savu dzīvību, lai glābtu citu, pat pavisam tālu cilvēku dzīvības. To jau viņš bija pierādījis toreiz, kad izglāba zvejas kuģa ļaudis… Un tagad, analizējot savas izjūtas, Ulfurs saprata, ka taisni šo īpašību dēļ viņš bija ieslēdzis Eldjarnu savā sirdī un varēja ar viņu tik vaļsirdīgi runāties …

Sīkumains viņš arī nebija. Vienīgi ļoti augstsirdīgs cilvēks tā varēja izturēties pret savu pretinieku, kā to šorīt bija darījis Eldjarns…

Bet diezin kas iznāktu, ja tādi cilvēki pārvaldītu valsti? … Taču diemžēl tas nebija iespējams, jo taisni viņi turējās sāņus, nekad nespiedās priekšā, un visu savu enerģiju izlietoja citos darbos; politikā bija nepieciešamas runas … Toties zemei tā būtu laime, ja to vadītu šādi vīri. Tas ienestu svaigāku gaisu. Beidzot izzustu šī slimīgā varaskāre, kas agri vai vēlu pārņem tautas politisko dzīvi kā nejauki audzēji… Nā, tagad viņš tiešām bija iegrimis augstākā politikā. — Un tomēr nebija ne mazāko šaubu: viņa vieta bija runātāju tribīne. Ulfurs piederēja cilvēkiem, kas tādā gadījumā ātri kāptu uz augšu, kā mēdza sacīt, ja tikai prastu nevainojami uzvesties, bet taisni šīs īpašības viņam trūka. Viņš bija un palika vārdu varonis… un droši vien savā laikā kļūtu arī intrigants un kompromisu cilvēks. Tam viņš bija gudrs diezgan … Ptu!

Ulfurs pabeidza ģērbties, bet viņa bālā seja izskatījās gaužām nomocīta; tagad, kad viņš bija nomazgajies un uzkopies, sejā iezīmējās dīvaini skumjas līnijas un pelēko acu aizplīvurotais skats.

Tad viņš steidzīgi uzmeklēja cepuri, uzmeta istabai paviršu un nicinošu skatu un izgājis aizslēdza durvis, iebāzdams atslēgu svārku kabatā.

Iznācis uz ielas, viņš saņēmās — gāja mierīgi un saslējies, neskatīdamies ne pa labi, ne kreisi.

Viņa smadzenēs bija tukšums. Viss viņš bija nepatīkamā baiļu varā, domādams par tikšanos ar tēvu. Varbūt tēvs jau kaut ko dzirdējis — varbūt viņš apmēram iedomājies visu sakaribu. Katrā ziņā tēvs sēdēs mierīgi, un viņa seju rotās laipns smaids, kamēr sirds asiņos.

Ulfurs paātrināja soļus, jo spraigums kļuva mocošs.

Viņš aizvēra ielas durvis un priekšnamā pakāra savu mēteli ar tādu apņēmību, kādu izrāda cilvēks, kas baidās saltu ūdeni, dodamies zem aukstas dušas.

Kā vienmēr, kad jutās vainīgs pret kādu cilvēku, viņā uzliesmoja nepatika pret šo cilvēku, nepatika, kas jaucās ar nepanesamu savas vainas apziņu.

Ulfurs uzmanīgi pieklauvēja dzīvojamās istabas durvīm un lēni tās atvēra, lai tēvs, būdams savā darbistabā, viņu nedzirdētu, bet pats spētu brītiņu pasēdēt mierā un atvilkt elpu. Ja tēvs par šo notikumu vēl nekā nezina, viņš nespēs par to stāstīt.. . Pie tam viņš vēl nebija izdomājis paskaidrojumu, kādēļ nokavējis ēdiena laikus.

Klusi viņš iezagās istabā un uzmanīgi pievēra aiz sevis durvis. Istaba bija tukša.

Bet durvis uz tēva darbistabu bija atvērtas, un, sperot pirmo soli pār slieksni, viņš ieraudzīja tēva sirmo galvu: tēvs sēdēja pie rakstāmgalda, paslēpis seju rokās.

Ulfurs klusi apstājās — nedrīkstēdams pat elpot. Pirmajā mirklī viņu pārņēma kauna sajūta, ka pārsteidzis tēvu. Bet tomēr dziļi sirdī iedzirkstījās prieks … prieks par kaut ko nenoteiktu, ko viņš pats īsti nezināja nosaukt vārdā … Sis prieks iekvēlojās viņa sirdī, redzot tēvu tā sēdam, — bet tai pašā brīdī prieka izjūtai sekoja smagas skumjas un grūti pašpārmetumi.

Viņš tikpat nemanot gribēja pazust — aiziet tikpat klusi, kā nācis, — bet, kaut gan viņa soļi nesacēla nekādu troksni, tomēr kustības šādā vai citādā veidā nonāca līdz tēva apziņai, un tēvs pacēla galvu.

Smagi viņš to darīja un pievērsa pa daļai izbrīnījušos skatu istabai, kuru domājās esam tukšu.

Bet, ieraugot dēlu, viņa skats kļuva maigs un mīlas pilns.

—  Tas esi tu, manu zēn, — viņš sacīja savā zemajā gandrīz aizsmakušajā balsī, — klusi piecēlās un nāca Ulfuram pretī, paņēma viņa roku un viegli uzsita uz pleca.

Un tomēr šī balss tik dīvaini ietekmēja Ulfuru. Cik klusi un aizplīvuroti tā skanēja ikdienas sarunā, tik augsta un skanīga tā bija, tiklīdz tēvs atradās kancelē. Reiz bērnībā Ulfurs bija jautājis mātei: — Kādēļ mājās tēvs vienmēr runā tik klusi? — Vai tādēļ, ka viņš runājies ar Dievu? . . .

—   Šodien tu pārnāc vēlu, manu zēn, — sacīja sers Ljoturs, vēl vienmēr turot dēla roku savā un nenoņemot arī otru no dēla pleca, — bet, paldies Dievam, redzu, tev nekas nekaiš. Laikam jums ministrijā bija daudz darba?

Un, sajuzdams atvieglojumu, Ulfurs izmantoja šo gadījumu, lai noklusētu tēvam skandālu.

—   Jā, — viņš atbildēja, — bet viņam nācās nolaist acis, — biju nokavējis kādu darbu, ko katrā ziņā nācās pabeigt, — un apmierināts manīja, ka viņa balss skanēja pavisam mierīgi.

—   Vai tad tu nekā neesi ēdis? — norūpējies iejautājās tēvs.

—   Tomēr es aizskrēju līdz viesnīcai, tas bija tuvāk.

—   Labi, labi, manu zēn, — apmierināts noteica sers Ljoturs un, uzsizdams viegli dēlam uz pleca, aizgāja un apsēdās uz dīvāna starp abiem logiem. — Apsēdies, Ulfur, patērzēsim brītiņu, kamēr mums atnesīs tēju. Man jāatzīstas, ka šodien es tevis dēļ jutos norūpējies. Vairākas reizes man pat uznāca vēlēšanās aizsūtīt tev uz ministriju kādu ziņu. Labi, ka tikai tevi velti netiku traucējis . .. Un tomēr laikam es būtu šo ziņu sūtījis, ja mani nebūtu nomākušas bailes, hāhā, — viņš klusi un it kā atvainodamies iesmējās. — Un tad es pats sevi mierināju, ka, ja ar tevi kas būtu noticis, ja tu, piemēram, būtu palicis slims vai tevi būtu ķērusi cita kāda nelaime, tad jau man ziņotu. Jā, jā, priecājos, ka manas nojautas ne vienmēr izrādās pareizas — kaut gan parasti tās vienmēr ir nemaldīgas. Vēlreiz pateicos Dievam, ka šoreiz tas tā nav…

Ulfurs bija apsēdies pītajā krēslā pie loga. Sers Ljaturs sēdēja tā, ka viņam nācās pagriezt galvu, lai redzētu savu dēlu.

Ulfurs tikai pa daļai dzirdēja, ko stāsta tēvs. Viņš lūkojās caur logu ielas laukumā un izkaisītajās mājās. Viņa domas bija pie mātes …

Parasti viņa mēdza še sēdēt, iekams kļuva tik slima, ka viņu nācās aizvest uz slimnīcu. Bieži viņa bija sacījusi, ka vēlētos, kaut viņu mājas atrastos tā, lai varētu saskatīt fjordu un Esjana kalnu. Bet, — viņa mēdza piebilst, — atvietojums mums ir šī jaukā pēcpusdienas saule… Tagad no viņas loga pavērās skats uz fjordu. Diezin ko viņa domāja, tā diendienā sēdēdama viena pie sava loga? .. . Varbūt viņa nedomāja nekā. Truli sēdēja un tikai skatījās un skatījās … Kamēr viņas nabaga slimo prātu pārņēma apzinīgi vai neapzinīgi dziļš izmisums, kam sekoja šīs šausmīgās bezprāta, dusmu un žēlabu lēkmes. To atceroties, Ulfuru kratīja drebuļi. Ak nabaga, nabaga māte… Nē, tagad viņam acīs saskrēja pat asaras. Viņš nespēja domāt par savu māti. Kaut tikai tēvs nepagrieztu galvu un viņā nelūkotos, iekams asaras nebija nožuvušas, jo noslaucīt tās neuzdrošinājās, — tad tēvs to ievērotu un saprastu, kādēļ viņš raud … un tas tēvam sagādātu ciešanas … Ak, visas šīs nejēdzīgās ciešanas …

Pēkšņi viņš ievēroja, cik maigi un priecīgi skanēja tēva balss.

—   Šodien es pēkšņi tevi atcerējos kā mazu puisīti, tā gadus piecus sešus. Jā, jā, gadi aiziet — tagad jau drīz būs pagājuši daudzi gadi. Tev jau trīsdesmit.. . Vai atceries, toreiz, kad naktīs atmodies, tu vienmēr nāci manā gultā un mani modināji — bez žēlastības, — viņš smaidīdams pievērsās Ulfuram.

Ulfurs, acu nepaceldams, to manīja un papurināja galvu un turpināja lūkoties pa logu.

—   Un tu teici, ka domas tev neļauj aizmigt, — Ljoturs mīļi pasmaidīja. — Jau toreiz tu biji mazs filozofs. Un tu neatlaidies, kamēr nebiji mani uzmodinājis un es neatbildēju uz taviem jautājumiem. Bieži tu jautāji: — Tēt, vai tev arī labāk nav domāt tumsā? — hāhāhā . . . Kādreiz, kad mēness spīdēja pa logu, tu mani uzmodināji un sacīji: — Tēt, tagad es zinu, kas ir mēness. — Nu, kas tad? — es nopietni jautāju. — Jā, mēness ir Dieva galva, — tu atbildēji visai aizņemts savās domās. — Un vai zini, tēt, no kā Dievs radījis pasauli? — No kā tad? — es atkal vērīgi klausījos. — Jā, to viņš radījis no sava rumpja, — tu atkal nopietni atbildēji, — jo nevar jau būt, ka viņš to būtu radījis no nekā … — Ko lai es tev būtu atbildējis? Es darīju to gudrāko — un klusēju … Citreiz tu sacīji: — Es bieži domāju, kā gan Dievs toreiz, grēku plūdos, neglāba visus dzīvniekus, — jo vienīgi cilvēki bija grēcīgi un ļauni. Bet tagad es to zinu: viņš tos pārvērta, ka tie var dzīvot ūdenī, un tā cēlušās daudzās zivis … Sers Ljoturs smaidīdams pievērsās dēlam. — Taisnīgs tu vienmēr esi bijis. Bet kad tu sāki filozofēt, tad nebija viegli ar tevi tikt galā. Kā, piemēram, toreiz, kad tu ne par ko negribēji saprast, kādēļ Dievs Ēdenē stādīja kokus, no kuru augļiem Ādamam un Ievai bija aizliegts ēst. — Māte taču vienmēr aizslēdz ievārījuma podu, izņemot gadījumus, kad viņa to aizmirst… hāhāhā! —

Kalpone, atnesdama tēju, pārtrauca sera Ljotura domu risinājumu. Viņa aizdedza lampu, nolaida aizkarus un mirkli palika stāvot.

—   Vai lai aizdedzinu prāvesta rakstāmgalda lampu?

—   Jā, pateicos, — laipni atbildēja sers Ljēturs, — un, ja šovakar mani kāds meklē, tad netraucējiet mani, izņemot, ja tas būtu gaužām steidzīgi.

Un tad tēvs un dēls apsēdās pie galda un izdzēra savu vakaru tēju, pārspriezdami dienas notikumus.

Padzēruši tēju, viņi abi piecēlās un sarokojās.

Tad tēvs iegāja savā darbistabā un atgriezās no turienes ar cigāru kasti, pasniegdams to Ulfuram, pats viņš nesmēķēja.

Ulfurs nogrieza cigāra galu un aizdedzināja pie lampas. Un tad viņi sirsnīgi novēlēja viens otram labunakti.

Kamēr Ulfurs lēnām kāpa pa kāpnēm uz savu istabu, vfņa domas kavējās pie tēva … Viņiem šķiroties, tēva acu izteiksme pēkšņi bija kļuvusi tik nevarīga. Un tad viņš devās pie sava darba par pasaules karu … Pagaidām viņš rakstīja šo darbu, lai pats tiktu skaidrībā ar savām atziņām, tā mācītājs paskaidroja dēlam. Tik dziļi godīgam cilvēkam kā tēvam laikam gan nebija viegli saskaņot šo drausmīgo nejēdzību, šo noziegumu pret visu kultūru un cilvēci ar savu dzīvesuzskatu un Dieva atziņu. Viņš nekad nerunāja par karu, izņemot reizēm no kanceles, un tad viņa acis vienmēr kļuva valgas. Viņš bija teicis Ulfuram, ka nespēj runāt par karu, un nepavisam nespēja iedzīvoties šais domās … un tomēr to prasīja viņa pienākums. Reiz viņš pat bija sacījis, ka vēlētos, kaut būtu miris, pirms izcēlās pasaules karš, jo kaut kāds nolūks Dievam taču ar to bija … Visā taču ir sava jēga. — Kādreiz viņš sacīja, tas bija pirmoreiz, kad minēja savas sievas vārdu, jo parasti nemīlēja par to runāt: — Gudbjergai labi, viņa par šīm drausmīgām lietām nekā nedzird, un pat ja dzirdētu, nesaprastu. Varbūt Dievs

viņu gribēja saudzēt, — un tādēļ- , — viņš bija pārtraucis

sevi, nepabeidzot savu domu, bet drusku vēlāk tomēr bija piezīmējis: — Viņas maigā dvēsele to nespētu panest…

Jā, tēvs vienmēr bija stiprs. Ticība viņam reizēm piedeva pārdabisku spēku, tā likās Ulfuram. Un viņš pat nešaubījās, ka gan jau tēvs atradīs pieņemamu atrisinājumu šai drausmīgajai pasaules kara mīklai, — viņam palīdzēs viņa stiprā ticība un iekšējais spēks … Tiešām, tie bija laimīgi cilvēki, kas tā spēja ticēt . ..

Tiklīdz Ulfurs atvēra savas plašās labi mēbelētās, lieliem grāmatu plauktiem pārpilnās istabas durvis, viņš sajuta mieru un mājīgumu.

Nu viņš atkal bija mājās.

Un šķita, ka gadiem būtu bijis prom.

Sai istabā viņš it kā kļuva pavisam cits cilvēks. Se radās viņa dzejas, še dzima viņa labie lēmumi, — un še viņš sapņoja savus sapņus. Un vienīgi šai istabā viņš reizēm spēja aizmirsties, iedziļinoties kādā grāmatā vai grimstot pārdomās.

Viņš aizdedzināja lampu un aizvilka logiem aizkarus. Tad apsēdās krēslā, klusi tur sēdēja un smēķēja …

Un pēkšņi jo dzīvi atcerējās kādu piedzīvojumu ar tēvu, — šis piedzīvojums īstenībā bija noteicis viņu tālākās attiecības. Tas saistījās ar šo istabu, un Ulfurs saviļņojuma brīžos to vienmēr atcerējās. Tas notika toreiz, kad viņš bija atgriezies pēc augstskolas beigšanas no Kopenhāgenas. Drīzāk muļķīga, negudra spīta vadīts, viņš še bija sarīkojis dzīres ar saviem biedriem un meičām, ar iedzeršanu, dziesmām un tamlīdzīgi. Sā iemesla dēļ viņa tēvs gandrīz zaudēja savu vietu … Nā, laikam gan galvenā vaina bija šī Lauga, ko kāds būs novērojis, iznākot no viņa mājas. Un šai ziņā viņš arī bija rīkojies nepiedodami un idiotiski. — Un tad kādā vakarā pie viņa durvīm klusi pieklauvēja — istabā ienāca tēvs. Klusi viņš bija apsēdies uz dīvāna un nespējis izdabūt ne vārda pār lūpām. Tad pēkšņi bija piecelies — Ulfurs vēl tagad skaidri atceras, kā viņš tur staveja … tik samulsis, it kā viņam pašam nāktos atvainoties. Un tad beidzot bija sācis runāt, klusi un saraustīti, — Ulfurs vēl tagad atceras ikkatru vārdu.

— Jā, manu zēn, tagad tu esi tādā vecumā, ka visās lietās vari rīkoties pēc savas sirdsapziņas un ārējām un iekšējām iespējām … Ja tu nevari sekot mācībām, ko esmu centies tev iepotēt, — — tad par to tev nāksies dot atbildību tam Kungam … Varbūt tā mana vaina… Gribu tev lūgt tikai vienu: lai tu mājās nevestu to, kas īstā mājā neiederas. Bet man sāpētu, ja mani vārdi tevi piespiestu satikties ar saviem draugiem, — jo pieņemu, ka tādi tie ir, — publiskās vietās. Un tādēļ gribētu, lai cik dīvains liktos šāds tēvišķīgs padoms, tomēr tev ieteikt noīrēt šīm sanāksmēm vienu istabu viesnīcā … Jā, jā, manu zēn, ceru, tu neļaunosies, ka jaucos tavās lietās, — nedaru to ļaunā nolūkā … un esmu centies šo jautājumu atrisināt pēc iespējas vienkāršāk. — Pēc tavas mātes slimības tu man esi vienīgais šai pasaulē. Un domas, ka kaut kas varētu mūs šķirt, man ir gaužām nepanesamas …"

Un tad tēvs pēkšņi bija beidzis runāt, aizlicis roku acīm un izsteidzies no istabas.

Nākošā rītā viņš kā parasti bija maigs un priecīgs, it kā nekas nebūtu noticis. Un kopš tā laika viņi ne ar vārdu nebija aizskāruši šīs lietas. Bet bieži Ulfurs ievēroja, ka tēvs cieta . ..

Jā, viņa tēva mīlestība nebija parasta tēva mīlestība, — tas viņam bija skaidrs, un to pats sev bieži atkārtoja. Patiesībā viņš nemaz nespēja saprast šo sava tēva dziļo mīlestību, — nespēja izskaidrot, kā gan tas tā varēja būt, — nesaprata tēva lielo pacietību… Bet varbūt viņa tēvs šai ziņa bija akls, — varbūt viņš pat nenojauta, cik maz dēls ir šadas mīlestības cienīgs . ..

Tagad viņu atkal pārņēma šīs smagās nospiedošās pārdomas.

Satraukts, pukstošu sirdi, Ulfurs no jauna pārdzīvoja savu dzīvi, sākot no tā kritiskā brīža. Tas viņam sagadāja gandrīz fiziskas sāpes, — beidzot viņš viss bija nosvīdis un sajuta it kā fizisku stingmi, locekļi šķita svina smagi, un viņš it kā nespēja pakustēties. Viņam vajadzēja, vajadzēja censties noskaidrot, kas īsti ar viņu notiek, un cik daudz viņš pats vainīgs pie šīs nelaimes… Bet viņš nespēja tam rast izskaidrojumu. Un parasti šīs pārdomas beidzās ar to, ka viņš visu vainu uzkrāva sev — un jutās tikpat nelaimīgs.

Viņa pirmais brauciens uz Kopenhāgenu — parasti ar to iesākās viņa pārdomās …

_ Cik dzīvi viņš atcerējās Margrētu, viņas gaišo jaunavīgo stāvu, tumšbrūnās acis un kuplos, skaistos melnos matus. Viņš it ka redzeja, kā viņa sēž laivā kopā ar viņa vecākiem, pavadīdama Ulfuru līdz tvaikonim. Atcerējās, cik tai dienā viņa bija klusa, kaut gan jautri smējās, tai pašā laikā būdama tomēr it ka vesa un noraidoša. Reiz viņam tomēr bija izdevies meiteni pārsteigt, kad viņa slepus visu laiku viņu novēroja — bet tad viņa tūlīt novērsa savu skatu. Pēdējās dienās pirms aizbraukšanas Ulfurs gribēja ar viņu izrunāties, jo viņam šķita neiespējami aizceļot, nepasakot Margrētai, cik Joti viņš viņu mīl, un nezināt viņas jūtas. Viņš gan ticēja, savā sirdī bija par to cieši pārliecināts, kā jau iemīlējies jauneklis. Bet lai cik bieži viņš bija apņēmies tūlīt runāt, no tā nekas neiznāca. Vienmēr kaut kas traucēja. Un tad viņam likās smieklīgi bildināt meiteni viņa vecumā, kad nekā vēl nespēja viņai piesolīt — pagaidām vienīgi astoņus gaidu gadus, — un tas arī bija galvenais, kādēļ viņš šo izrunāšanos atlika . .. vismaz uz vēlāku laiku. Jā, šī nepaļāvība pret Margrētu bija viņa pirmais mīlas noziegums . .. Pēdējā dienā viņš visu laiku meklēja vārdus, ko viņai teikt — vārdus, kas neteiktu daudz, tomēr, ja vien meitene gribētu to saprast, — teiktu visu. Viņš izveidoja vienu pēc otra noslēpumainus teikumus. Taču tiklīdz tos gribēja izteikt, tie it kā iespiedās kaklā. Viņš tikai kļuva nervozs, neveikls un apjucis. Un beidzot radās šis dīvainais mākslotais vēsums, kāds var atvadoties pārņemt divus mīlošus cilvēkus, ja viņi vēl nav viens otram uzticējušies. Un tas saindēja visu atvadīšanos. Viņš aizceļoja, neteikdams ne vārda, atvadījās ar paviršu rokasspiedienu. Bet sirdī apņēmās tūlīt jau no Skotijas rakstīt Margrētai par savām jūtām. Un, tiešām, viņš bija uzrakstījis garu vēstuli, kas gan visa bija tikai dzeja, ko ceļā sacerēja, — bet šai vēstulē nebija ne vārda par mīlestību. Tādā pat stilā viņš rakstīja, tikko ieradās Kopenhāgenā. Iekams saņēma pirmo Margrētas vēstuli, nosūtīja četras dzejām pieblīvētas vēstules, kurās starp vārsmām tomēr varēja izlasīt par mīlestību. Nekad viņš savā dzīvē vēl nebija sajutis tādu saviļņojumu, kā saņemot šo Margrētas vēstuli. Ilgi viņš to turēja rokās, neuzdrošinādamies atplēst… Līdz beidzot, drebošiem pirkstiem atvēra aploksni. Un tad šī drausmīgā vilšanās, jo Margrēta tikai pateicās par viņa vēstuli.. . tad plaši un gari izrakstījas par savām izpriecām, — un beidzot lūdza viņu rakstīt pēc iespejas drīzāk — tas bija viss. Viņš lasīja vēstuli vairākas reizes, pie kam juta, it kā viss viņā nomirtu. Ak, šis ledainais vēsums! … Ilgi viņa domas kavējās pie nesaprotamā, cik ļoti Margrēta mainījusies, — jeb varbūt patiesībā bija pavisam citada, nekā viņš to iedomājās, — un kāda nepārkāpjama starpība ir viņu izjūtās… Pāris reizes viņš tomēr vēl bija rakstījis, saņēmis arī atbildes … bet tās visas bija vienādas. Saņemdams^ viņas pēdējo vēstuli, viņš sarūgtinājumā bija izsaucies: — Nā, viņa vēl vienmēr nododas izpriecām — tādēļ būs lieki, ja arī es vēl centīšos viņu izklaidēt! — No tā laika viņš vairāk nerakstīja . .. Pirmajā laikā viņš bija cerējis, ka tiešām izdosies viņu aizmirst. Viņš sāka dzīrot ar biedriem, kaut gan tas nesagadāja lielu prieku, turpretī augstākā mērā radīja nelāgu sirdsapziņu, grūtsirdību un — galvassāpes. Viņš kļuva arī pastāvīgs viesis studentu ballēs. Tur viņš izklaidējās labāk. Sajūsminājās par kādu koķetu jaunu meiču, kas kaisli mīlēja dejot. Bet tik strauji un pilnīgi ieguva viņas labvēlību, ka, vēlāk par to domājot, viņu pārņēma pretīgums un nelabums. Un tomēr pamazām šīs mazās vieglās uzvaras viņam iepatikās. Bet tai pašā laikā pieauga grūtsirdība, — un šī grūtsirdība radīja ilgas … ilgas … Un pēkšņi, kad viņam likās, ka Margrētu ir galīgi aizmirsis, viņas tēls dzīvi iznira viņa acu priekšā … Margrēt, Margrēt! .. . Un tikai tagad viņš sāka apjaust lietu īsto sakarību. — Kā gan Margrēta varētu rakstīt citādi, ja viņa negribētu nekā viņam stāstīt, neļaut saprast savu sirdi? … Sis biklais bērns nemaz citādi nevarēja rīkoties. Viņas jautrā izteiksme, vai tā brīžiem nelikās tik mākslota? Varbūt ar visām šīm izpriecām nemaz tik nopietni nebija, kā viņa to attēloja. — Un šīs domas viņā izsauca prieku un rūgtas, rūgtas sāpes. Viņš pats bija kļuvis citāds, — bija noliedzis savu mīlestību, — un vairs nebija Margrētas vērts. Tagad viņš nekad nespēs viņai atklāt savu sirdi, — ne mūžam nespēs pastāstīt visu par savu dzīvi … Un pat ja viņš to darītu, meitene viņu nesaprastu. — Sīs domas viņu tik stipri nomocīja, ka viņš pašaizsardzības dzīts mēģināja sev iestāstīt, ka maldās, ka Margrēta viņu nepavisam nemīl, — ka to tikai izdomājušas « viņa neprātīgās'smadzenes. — Tomēr tikai uz īsu laiku izdevās apdullināt savas sāpes. Ilgas un sapņi vienmēr no jauna atrada ceļu uz viņa sirdi. Un visas šīs ilgas vijās ap neaizsniedzamo mīļo meiteni … Un tad šais grūtsirdības brīžos viņš uzrakstīja šo sonetu, ko vienmēr no jauna atcerējās.

Ik diena gaistot pretī naktij traucas, Un tuvāk nāves neatrisināmai mīklai. Kad tumsas rēgs pār saules zeltu liecas — Sirds bailēs trīs — nav spēka dzīves alkai.

Kā laimes mirkļus, tā ar' sāpju ēnas Laiks viegli skar — slīd tālāk nebūtībā;

No visa paliek atmiņas tik rēnas, Līdz grimsti pats tu dziļā aizmirstībā.

Un dienas aizšalko kā vieglas skaņas, To upurtraukā manas asins rit Un tukšāks top mans dzīves kauss.

Kad spēki zūd, gaist dzīves dziņas, Tad pēkšņi karstas alkas sirdī sit, Vai ilgas tālo svētlaimību skatīt ļaus.

Jā, toreiz viņš vēl varēja ilgoties, — toreiz viņš vēl spēja cerēt… Kaut gan varbūt jau toreiz savā sirdī sāka nojaust, ka velti ilgoties, velti cerēt…

Nākošajā vasarā, būdams mājās, viņš bija saticies diezgan bieži ar Margrētu … Un viņa cerības pamazām bija novītušas, - gan galvenokārt viņa paša vainas dēļ, jo neprata

meitenei tuvoties. Paša necieņas apziņa nostājās viņu starpā … un šķīra viņus arvien vairāk un vairāk. Atkal aizbraukdams, viņš gandrīz juta atvieglojumu. Pēc tam vasaras brīvdienās vairs neatgriezās mājās — atgriezās tikai pēc augstskolas beigšanas. — —Ak, šie šausmīgie gadi! … Reizēm viņš bija dzēris un izturējies kā lops, reizēm atkal strādājis, kā apsēsts. No visiem šiem gadiem nebija gandrīz nevienas jaukas atmiņas. Tie bija bezcerības un skumju pilni gadi. Vislabāk viņš bija juties, kad sēdēja savā istabā Fredriksborgas gatvē. Tad viņa grūtsirdību it kā apmirdzēja skumjš mājīgums.

Jā, tie bija smagi gadi, kuros grūtsirdība mainījās ar izmisumu, reizēm slimīga prieka pārtraukta, bet šis prieks vēlāk vienmēr izrādījās kā pašapmāns. Un pāri palika vēl dziļākas skumjas …

Tad viņš bija atgriezies mājās un dabūjis vietu ministrijā — Geirs Torgeirs atkal bija iecelts par ministru, tāpat kā iepriekšējos četros gados — vissmagākos gados Ulfura dzīvē.

Sais gados viņš bija nodevies ļaunumam, kārībai un gļēvumam.

Un viņš pats jau sākumā paredzēja, kur tas aizvedīs. Bet juta pa daļai spītīgu prieku kaitināt, pierādīt pilsoņiem, ka beidzot atradies vīrs, kas dzīvoja, kā pašam tīk. Pa daļai slepeni bija cerējis ar savu izlaidīgo dzīvi sāpināt Margrētu. Un tagad viņam mirkļiem likās, ka taisni nīst šo meiteni.

Pirmajā laikā pēc atgriešanās Ulfurs viņu reizēm satika sabiedrībā, kamēr viņa trakulības to izslēdza no pilsētas labākajām aprindām. Kaut kas Matgrētas būtībā, kā arī tas apstāklis, ka viņa vēl vienmēr bija neprecējusies, un pat nebija saderināta, viņā izsauca vieglas cerības, ka varbūt meitene Ulfuru tomēr vēl_ mīl, gaida uz viņu. Un kaut gan ļoti smalkjūtīgi, viņš tomēr bija mēģinājis meitenei tuvoties. Viņa to nebija noraidījusi. Un tomēr viņu vienmēr pārņēma sajūta, ka visus viņa vārdus atsita meitenes miers, viņas it kā smagnējais raksturs. Un bieži viņš nodomāja: vai nu viņa ir gaužām nenozīmīga — vienkārši zostiņa jeb arī vislielākā personība, kādu līdz šim esmu sastapis. — Neskaitāmas reizes viņš nolēma doties pie viņas, visu izstāstīt, lai tad viņa rīkojas pēc sava ieskata, — bet viņš vēlējās skaidrību. Tad'atkal šķita, ka vispirms «jānokārto visi rēķini», kā viņš to nosauca. Un tādēļ, ka viņa bilance pastāvīgi uzrādīja jaunus iztrūkumus, viņš arvien vairāk zaudēja drosmi. Līdz beidzot pilnīgi atteicās no Mar-

grētas — un līdz ar to arī pats no sevis.- Kopš tā laika

viņam bija bijuši daži īslaicīgi sakari. Bija dzīrots un trakots. Un beidzot viņam bija laimējies galīgi sevi pazudināt. — Tomēr dzeršana viņam pavisam nedarīja prieku. Viņš nedzēra tādēļ, ka tas viņam bija nepieciešams. Viņš ļoti labi varēja iztikt bez alkohola. Bet kad ilgāku laiku nebija nogaršojis dzērienus, viņu nospieda arvien lielāka grūtsirdība un smagums, līdz beidzot kļuva neizturami. Zinādams, ka kārtīga apreibināšanās, kā arī viegla kaislība, kaut arī tikai izdomāta, uz laiku līdzēja, viņš allaž ķērās pie šiem līdzekļiem. Bet priekšroku deva iedzeršanai.

Nelaime bija tā, ka beidzot viņš vairs nespēja panest īstu skurbuli, un alkohola ietekmēts pieļāva pavisam neaprēķināmas lietas, kā, piemēram, šodien priekšpusdienā … Un ja tas tā turpināsies, tad beidzot viņš galīgi zaudēs katru pašcieņu,— un dēla izlaidība padarīs tēvu vēl nelaimīgāku, ja tas nāks viņa ausīs. Sī izlaidība jau bija galīgi sagrāvusi Margrētas labvēlību; viņa to tikai spēja nicināt — pat negribēja ar viņu sasveicināties …

Smagi nopūzdamies, Ulfurs pacēla galvu, viņa seja izska'tījās pavisam izmisusi, un drebošā balsī viņš sacīja:

«Allaž, kad smaidot man pretī tu nāci. ..»

Bet tad apslēpa seju rokās un raudāja.

6

Nākošās dienas pēcpusdienā, dodamies pusdienās, sers Ljoturs Lakjartas un Austuri ielu stūrī satika savu draugu ministru Geiru Torgeiru. Abi draugi parasti, ja viņiem atlika brīvs brītiņš un laiks bija jauks, mēdza šai stundā tur satikties un tad reizē doties pusdienās.

Viņi bija ārkārtīgi līdzīgi: slaidi un spēcīgiem locekļiem. Bet ministrs bija skuvies, turpretī prāvests valkāja īsu pilnbārdu. Pie tam ministra mati vēl nebija tik sirmi kā prāvestam.

—   Lielisks gaiss! -—izsaucās sers Ljoturs, kratīdams drauga roku — viņš vienmer jūsmoja, ja lietainās dienās atspīdēja saule.

Bet_ maza nianse drauga smaidā padarīja seru Ljoturu nemierīgu. Viņš it kā sajuta sāpīgu dūrienu, tomēr apvaldījās, un tikpat mierīgi turpinaja:

—   Vai tu kādreiz esi redzējis tik skaistas debesis? — tik dziļas un tik zilas! Acs nevar saskatīt neviena mākonīša. Un tomēr tagad ir tikai marta vidus. Neesmu piedzīvojis tik jauku agrīnu pavasari.

Geirs Torgeirs viņam piekrita, atļaudamies mazas piezīmes, tomēr pret paša gribu jutās mazliet apjucis.

Viņi lēnām sāka soļot pa Bankas aleju.

Sers Ljoturs vēlreiz nopriecājās par neparasti jauko laiku, un abu skatieni sajūsmināti pievērsās ļoti augstajam un dzidrajam debesu jumam, kas zvīļoja pār Reikjavikas apkārtnes skaistajām plašajām kalnu augstienēm.

Bet pēkšņi sers Ljoturs pārtrauca šo jūsmu — un tai pašā mirklī ir laiks, ir debesis bija aizmirstas.

—   Jā, — kā jūtas tavs svainis? — viņš patiesi norūpējies jautāja.

—   Nā, pateicos, — Geirs Torgeirs atbildēja mierīgā balsī, — viņam diemžēl neklājas sevišķi labi, — plaušu karsonis vienmēr bīstams. Bet mēs tomēr nezaudējam cerību, ka viņš to pārcietīs.

Tiklīdz sers Ljoturs saprata, ka bankas direktora veselības stāvoklis nav mainījies, viņš nogrima pārdomās. Viņš gan uzklausīja drauga vārdus, bet tai pašā laikā papurināja galvu, it kā runādams pats ar sevi.

—  Jā, jā, — viņš pavisam klusu noteica, — viņa lūpas tikko kustējās un neizdeva gandrīz ne skaņas, — jā, jā …

—  Un kādas ir doktora Bjerna Haldorsona domas? — viņš pēc mirkļa klusuciešanas iejautājās.

—   Viņš patiesībā nekā nesaka. Tu taču pazīsti Bjernu Haldorsonu, kas savos izteicienos vienmēr mēdz būt visai uzmanīgs. Ja viņš reiz kaut ko saka, tad uz viņa vārdiem var paļauties.

—   Nu, protams, protams, — sers Ljoturs vēl vienmer it ka domāja pavisam ko citu. — Bjerns Haldorsons ir krietns vīrs, tur nav vārdam vietas. Bet šī cilvēka prakse ir tik ārkārtīgi plaša. Viņš taisni apēno visus pārējos ārstus.

Un, it kā iepriekš vienojušies, viņi nogriezās uz Skolas gatves pusi.

—   Bet tagad saki man vienu lietu, — sers Ljoturs it kā saņēmās. — Ja nu bankas direktors tiešām atvesejotos, kas ir ļoti iespējams, — vai viņš tomēr spēs tik ātri atspirgt, lai vasarā varētu izpildīt savus altinga locekļa pienākumus?

Geira Torgeira mierīgo tumšzilo acu spēcīgais un tomēr it kā nemierīgais skats pievērsās draugam.

—   Droši to ceru.

Sers Ljoturs mazliet vilcinādamies uzmanīgi bilda: _— …Jo vasarā, cik nojaušu, tev būs nepieciešami visi mūsu partijas locekļi.

—   Jā, ļoti iespējams, — vēl vienmēr mierīgā balsī atbildēja Geirs Torgeirs. — Redaktora Helgi Bjarnasona partija droši vien darīs visu, lai mani gāztu. Un kā izturēsies bezpartijiskie, iepriekš nav droši zināms — pagaidām viņi ir diezgan uzmanīgi savos izteicienos. Un ja viņi apvienojas ar mūsu pretiniekiem, tad diezin vai es nākošā altingā dabūšu balsu vairākumu … Bet ceru, ka arī no šīs cīņas iziešu kā uzvarētājs. Baidos, mums klāsies ļauni, ja varu gūs Helgi Bjarnasons. Un es pie vislabākās gribas nevaru šai apstāklī saskatīt nekā cita kā vienīgi to, — šie cilvēki cīnās, lai izrautu varu mums no rokām. Citu ideju es viņu politikā nespēju saskatīt. Un bez tam mūsu partiju stāvoklis tāds, ka gadījumā, ja mūsu partija paliek mazākumā — kas ļoti iespējams, ja daži mūsu piekritēji no mums atkrīt — valdības grožus saņems politisks āksts vai vispār pilnīgi nenozīmīga persona. Un ar šādu maiņu nebūtu pakalpots ne man, ne zemei. Citādi esmu jau paguris būt par grēkāzi.

—   Nā, es gan nekādā ziņā neesmu ar tevi vienis prātis par pretinieku partijas nenozīmību, — droši izsaucās sers Ljoturs. — Un kādēļ gan lai viņi paši neticētu, ka viņu viedoklis tas pareizākais? — tāpat kā mēs? Protams, arī viņu starpā var būt vilki jēra ādā, — bet tas atgadīsies ikvienā partijā.

, — Dažreiz jā, — un es vēlētos, kaut būtu vīlies. Jo agrāk vai vēlāk viņi nāks pie varas. Tas pagaidām tikai laika jautājums.

—   Un ja tad viņiem būs saprāts un laime atrast pareizo cilvēku — un to taču var pieņemt — tad, man šķiet, mums nekādas briesmas nedraud, — sers Ljčturs mierīgi sita ar spieķi pa ielas bruģi. — Jo galvenos jautājumos mēs taču esam vienis prātis.

—   Varbūt, — Geirs Torgeirs veltīgi pūlējās uzminēt, ko viņa draugs domāja, ja šos vārdus zīmēja uz noteiktu personu. Bet jautāt negribējās.

—   Es tomēr šiem kungiem neuzticos, — viņš pēc mirkļa mazliet sausi piebilda. — Bet labāk runāsim par kaut ko citu. Man šķiet, ka šoreiz varam būt diezgan mierīgi.

—  Jā, jā, — sers Ljoturs strauji noņēma mīksto filca platmali un pāris reizes izlaida pirkstus caur saviem sirmajiem matiem.

—   Es tikai gribētu tevi brīdināt no pārāk liela miera. Samēra mierīgais stāvoklis, par ko jau labu laiku varam priecāties, tomēr nesola neka laba, man tas iedveš bailes. Ja viņi izturas tik mierīgi, tad viņiem droši kaut kas ir padomā.

—  Vai tev ir kada nojauta, kā viņi šoreiz izdarīs uzbrukumu?

Geirs Torgeirs papurināja galvu.

—   Nē. — Un es nemaz nebaidos. Patiesībā es nekad neesmu juties tik drošs kā tagad. Sis klusums, par ko tu runā, tikai nozīme, ka viņi nekā nav spējuši izdomāt. Man šķiet, tā tas bus.

—   Nu jā, — iesmējās sers Ljoturs, — es tiešām negribu sagraut tavu mieru. Tas man nenāk ne prātā. Jo sevišķi tādēļ, ka man trūkst kaut mazākā pierādījuma. Bet es tur nekā nevaru darīt, man tomēr ir tāda nojauta, ka viņi kaut ko gatavo, — ka mūs sagaida nepatikšanas. Tomēr, iespējams, ka maldos.

Viņi bija aizgājuši līdz Skolas kalniņam. Kādu laiciņu viņi tur stāvēja un klusēdami lūkojās apkārt.

—   Cik te gan skaisti! — klusumu pārtrauca Geirs Torgeirs.

—   Jā, — klusi atbildēja sers Ljoturs, — tik skaisti kā gandrīz nekur citur pasaulē, es gribētu piebilst. Un tomēr tas būtu pārspīlēts. Bet skaistums še, Reikjavikas apkārtnē, ir nepieciešams. Jo pati pilsēta ar savām pussagruvušajām mājām un nebruģētām ielām mirkst dubļos, tiklīdz uzlīst lietus, un gandrīz trīsceturtdaļgada līdzinās purvam, — pati pilsēta, izsakoties maigi, ir ļoti šausmīga.

—  Ak jā, — izklaidīgi piekrita Geirs Torgeirs. Bet tad viņš pārdomāja savu atbildi.

—   Lai gan es pie tā esmu pieradis, — viņš vēl piebilda.

Sers Ljāturs strauji palūkojās draugā — un viņa acis ie-

dzirkstījās, it kā vēlētos draugam caurredzēt.

—   To es nespēju saprast, — viņa balss skanēja mazliet skarbi. — Nespēju iedomāties, kā cilvēks spēj pierast pie neglītuma. Un kā tu to spēj, es tiešām nespēju aptvert.

—   Tjā, man šķiet, ka mums jāņem lietas tādas, kādas tās ir, — vienaldzīgi atbildēja Geirs Torgeirs. — Un ja nu tas tā ir.. .

Sers Ljoturs atkal slepus uzmeta draugam strauju skatienu.

—   Jā, esmu ievērojis, ka tu spēj piemēroties, — viņš sacīja un iesmējās, lai mazinātu savu vārdu dzēlīgumu. —_Un tas man tavā raksturā šķiet trūkums, ko tev vajadzētu novērst.

Geirs Torgeirs bija paradis, ka viņa draugs vienmēr vaļsirdīgi pateica, ko domāja. Tomēr šoreiz viņš pietvīka.

—   Es vismaz nekad nespēju atmest domas, — mierīgākā balsī turpināja Ljoturs, — ka, ja mēs reiz šo pilsētu skaisti izbūvēsim, tad Reikjavika, pateicoties savam dabiskajam stāvoklim, kļūs pasaules skaistākā pilsēta. Un vienmēr, kad es domāju par šo pilsētu, kādai tai vajadzētu būt un kāda tā reiz, domājams, ari būs, tad tagad tā man šķiet divreiz tik nejauka. — Pēc manām domām netīra pilsēta nelāgi ietekmē tautu, kas tur dzīvo.

—   Ak ko, viņi jau var lūkoties kalnos, ja vēlas redzēt skaistumu. — Man še šķiet tik jauki. Un mājas es it kā nejnaz neredzu. Bez tam mēs jau sākam celt mūra mājas.

—   Viņi var lūkoties kalnos, jā, — atbildēja sers Ljoturs, — bet kā tu domā, cik daudzi to dara?

—   Mēs, Reikjavikas iedzīvotāji, neesam ļaunāki par citiem cilvēkiem, — tā vispār ņemot, — un ministra balss pēkšņi skanēja tik nogurusi, ka viņa draugs iesmējās.

—   Ļoti iespējams! Bet nebūtu nemaz par ļaunu, ja mēs censtos kļūt mazliet labāki par citiem.

—   Visgudrākā politika ir, — atbildēja Geirs Torgeirs, arī iesmiedamies, — spraust vienīgi tādus mērķus, ko spīdoši var sasniegt.

Ministra vārdi it kā pārsteidza seru Ljoturu. Smaids viņa acīs izdzisa.

—   Jā … tu laikam gan domā vistuvākos — jā, varbūt tā varētu izteikties, runājot par ikdienišķiem mērķiem? — viņa balss tagad skanēja uzmanīgi un gandrīz salti.

—   Pats par sevi saprotams, — Geira Torgeira melnīgsnējā seja vēl vairāk pietvīka, — protams …

Viņš dusmojās pats uz sevi. — Kā gan tas man izskrēja pār lūpām, — viņš pie sevis nodomāja. — Es jau pats tā nedomāju. — Un tad viņam pēkšņi neskaidri likās, ka kādreiz viņa svainis bija lietojis šos pašus izteicienus sarunā ar viņu. ,Jā, tagad viņš skaidri atcerējās, kādā sakarībā. Un viņš arī atcerējās, cik nepatīkamu iespaidu toreiz uz viņu atstāja svaiņa vārdi.

—   Jā, ja tavs izteiciens būtu ietvēris vi s u s mērķus, ko m'ēs esam sev sprauduši, — kaut ari tu to zīmētu tikai uz politiskajiem, — sers Ljoturs runāja lēnām un it kā saraustīti, — tad man tavus vārdus nāktos apzīmēt par muļķīga egoisma kulmināciju.

Viņu skati krustojās… un Geirs Torgeirs nevilšus nolaida acis. — Bet tai pašā laikā nodomāja, ka šads stāvoklis tiešam nejēdzīgs. Viņa draugs to nepatiesi turēja aizdomās — tikai kāda izteiciena dēļ, kas viņam nevilšus bija izsprucis pār lūpām. Un viņš jutās vainīgs un atsegts. Viņš gribēja apgaismot to tuvāk. Bet vārdi dīvainā kārtā nenāca pār lūpām. Un šķiet, it kā viņa domas atteiktos darboties. Un lēni viņā modās nejēdzīga nepatikas izjūta pret draugu.

Saruna izdzisa.

Bet pēc kāda klusuma brīža sers Ljoturs, norādīdams ar roku, sacīja:

—   Palūkojies fjordā, Geir. Skat, cik tas ir kluss un mirdzošs. Tik kluss un tik mirdzošs, it kā tur nekad netrakotu ne vētras, ne bangas . .. Cik gan viss tas dīvaini.

Geirs Torgeirs strauji un jautājoši palūkojās draugā, — un tai pašā mirklī, viņš pats nezināja izskaidrot kādēļ, īsti izgaisa šī nepatikas izjūta pret draugu.

—   Vētras dienās tas kuļ bangas no viena krasta līdz otram, un nemaz nevar ticēt, ka tas ir šis mierīgais fjords, — sers Ljoturs turpināja. — Tagad noraugoties tanī, es nemaz nespēju ticēt, ka tas var pārvērsties drausmīgā putu nezvērā, — tiešām nevaru tam ticēt. Un tomēr, cik bieži pats savām acīm esmu to redzējis … Ja nu mums tik grūti ticēt, ko paši savām acīm spējam redzēt, cik daudz grūtāk tad ticēt tam, ko mēs nezinām — vismaz neesam paši savām acīm redzējuši. To es vienmēr cenšos atcerēties, domājot par cilvēkiem, kas netic Dievam. — Jā, un šis fjords. Kādēļ gan tas vienmēr nav tik gaišs un kluss kā šodien? Palūk, cik jutīgi tas atspoguļo visas krāsu nianses, it kā tā uzdevums būtu vienīgi uzņemt un atspoguļot skaistumu — — un pildīt cilvēku sirdis ar mieru . . . Bet nezinu … Es tiešām tur nekā nespēju darīt … Un fjords man iedveš bailes …

Viņš purināja galvu.

—   Es to nemaz nespēju aptvert. .. Dīvaini, tiešām dīvaini … Un ja mums trūktu ticības, tad mūsu dzīvei nebūtu nekādas jēgas.

Geirs Torgeirs lūkojās savā priekšā.

—   Tev taisnība, — viņš klusi sacīja.

—   Es tiešām nesaprotu, — sers Ljoturs turpināja, — kā šie cilvēki, kas netic, un tādu ir daudz, var tikt galā ar savu dzjvi. Jo dzīve nemaz tik vienkārša nav, vai tev arī tā neliekas? — Man tas vienmēr paliks kā neatrisināma mīkla . . . Vai nu šiem cilvēkiem ir ārkārtīga drosme, ko es nemaz nespēju aptvert, vai arī viņiem trūkst sirds …

Viņš apklusa — un viņa lielajās pelēkajās acīs iegula smaga, domīga izteiksme.

Geirs Torgeirs, draugam nemanot, mirkli viņu uzmanīgi vēroja.

—   Tu runā tā, it kā pats nejustu drošu pamatu zem kājām, — viņš beidzot klusi sacīja.

—   Tu maldies! — strauji izsaucās sers Ljoturs — un viņa balss pēkšņi mainījās, kļuva tik mierīga un noteikta. — Ja man

pašam trūktu droša pamata, es vispār nemaz neuzdrošinātos šīs lietas pārdomāt, kur nu vēl runāt par tām.

Un lēnām draugi sāka soļot uz pilsētas pusi.

Kādu brīdi abi gāja nodurtām galvām.

Tad sers Ljoturs saslējās. Uzmezdams draugam mierīgu skatienu, viņš maigi jautāja:

—   Nā, ko tu man gribēji pastāstīt, ko tev tik grūti nākas dabūt pār lūpām? — par spīti viņa pūlēm savaldīties, balsī tomēr ieskanējās bailes.

Geirs Torgeirs pacēla galvu un bikli lūkojās draugā, citādi tomēr nelikās pārsteigts. Šķita, viņš nojauta, ka draugs viņam redz cauri. Un tomēr tūlīt nespēja atrast īstos vārdus. Viņam bija ļoti nepatīkami paziņot draugam šīs nejaukās vēstis. Un viņš zināja, ka draugu tās sāpinās. Tikai tagad īsti izjuta, cik ļoti tas draugu sāpinās.

—   Tikko mēs tikāmies, es tūlīt redzēju, ka tev man sakāms kas nepatīkams, — turpināja sers Ljoturs, un viņa balss skanēja tik bēdīgi. — Bet man trūka drosmes dzirdēt to tūlīt. Laikam gan kaut kas ar Ulfuru?

—   Jā, — Geirs Torgeirs runāja pavisam klusu, viņa balss skanēja aizplīvuroti, un viņš juta, ka acis paliek valgas. — Būšu spiests viņu atlaist.

—   Jā, tā jau domāju, — jā, patiesi, nojautu … Ko tad viņš atkal izdarījis?

Geirs Torgeirs paraustīja plecus un acumirklī pat nespēja savaldīt savu saviļņojumu. Jūtot, ka sers Ljoturs nekā nezināja par sava dēla pēdējām palaidnībām, viņam nebija nekāda prieka to stāstīt.

—   Nu jā — tas pats, agrākais … Jā, jā.

—   Un tagad viņš pat vairs nav kārtīgs savā darbā, — Geirs Torgeirs centās piedot balsij skarbumu, lai tā slēptu saviļņojumu. — Nevaru nest ilgāk par viņu atbildību. Sūdzības diemžēl ir pamatotas. Kādā citā iestādē tas vēl būtu pieļaujams, bet ministrijā …

—   Jā, jā, es tevi saprotu, — sers Ljēturs viņu pārtrauca. — Nabaga zēns . . .

—   Ak ko, viņš taču vairs nav nekāds bērns — trīsdesmit gadus vecs vīrs!

—   Mēs visi esam bērni, Geir Torgeir, visi … Un mums visiem nepieciešama piedošana un iecietība.

—   — Var jau būt, — ministra balss skanēja mazliet neapmierināti. — Bet viņš negrib laboties …

Sers Ljāturs paņēma sava drauga roku.

—   Nedomā, Geir, ka es gribu ietekmēt tavu lēmumu. Nekas man nav tālāks. Ja tu viņu atlaid, tad, protams, tādēļ, ka nevari paturēt. Uzskatu šo lietu par izšķirtu.- Es nojautu, ka tā notiks . . . Bet viņš tomēr ir un paliek mans bērns. Un kaut ari viņam piemīt lielas vājības, tad tomēr viņš ir labs zēns, Dievs lai viņu svētī!

Geirs Torgeirs jutās ar sevi mazliet neapmierināts un, it kā aizsargādamies, sausi piebilda:

—   Man nu gan šķiet, ka viņa labo sirdi visai nemana.

—   Nē, jūs nē, kas viņu nepazīstat — un nesaprotat — un nemīlat, — atbildēja sers Ljoturs pavisam skumji. — Bet kaut tu zinātu … Ak nē, vienalga. — Tagad es labāk došos mājās.

—   Es taču viņu pazīstu no bērnu dienām, — turpināja Geirs Torgeirs tādā pat sausā balsī, — un man tiešām jāsaka . . .

—   Nē, labāk nesaki nekā, — it nekā . . . Mēs varam būt kopā ar cilvēku gadiem — diendienā — un tomēr nenojaust, kas notiek viņa sirdī.

Un atvadoties viņš sniedza draugam roku.

Geirs Torgeirs laiciņu paturēja viņa roku.

—  Tevis dēļ tas mani tiešām apbēdina … — viņš nespēja atrast īstos vārdus un apklusa.

Sers Ljoturs kratīja galvu.

—   Tas tev man nemaz nav jāsaka, es jau pats to sapratu. Un nedomā, ka es tev ko pārmetu.

Viņš vēlreiz paspieda drauga roku. Pamāja viņam ar galvu, un viņa asi zīmētās sejas līnijās atplaiksnījās smaids, un tad, galvu nodūris un dīvaini sīkiem solīšiem, viņš devās uz priekšu . . .

Geirs Torgeirs mirkli palika stāvot un nolūkojās draugam nopakaļ. Tad dusmīgi piesita ar spieķi pret ielas bruģi.

—   Ak, šis velna puisis! — viņš nomurmināja, it kā ar to nokratīdams drauga bēdas no saviem pleciem. — Būtu viņš mans dēls!…

Bet, dodoties mājās, viņu tomēr nomocīja domas, ko pats negribēja atzīt: vai tiešām viņš nevarēja paturēt Ulfuru? … Nē, nevarēja. Jo ar Ulfura vārdu saistījās skandāli. — Bet diezin ko svainis ieteiktu darīt, ja jautātu viņam?… Tiešām, šī svaiņa slimība bija nepatīkama lieta. Tagad viņam jau nācās nokārtot trīs jautājumus, neaprunājoties ar svaini. Un šie jautājumi nebija tik vienkārši; viņš mocījās šaubās. Ja vien viņš spēja aprunāties ar svaini, tad vienmēr atrada pareizo risinājumu katrai lietai, — un vēlāk nemocījās nekādās šaubās. Laikam gan vienīgi svaiņa klātbūtne un viņa veids uzklausīt tā ietekmēja, ka viņš it kā juta pret sevi lielāku paļāvību — jutās spēcīgs un drošs. Jo no svaiņa mazajām neskaidrajām piezīmēm cilvēks netika gudrs. Un tiešus padomus svainis viņam nekad nedeva. Šķita, it kā viņš apzinīgi izvairījās Torgeiru kaut kādi ietekmēt. Un tas jau viņam arī nelīdzētu.

Bet Torgeirs bija paradis izklāstīt savam svainim visus jautājumus — sēdēt un runāt par tiem, — un tā viņam tagad kādu laiku visai trūka. Nā, redzams, viņš bija paraduma cilvēks…

Un viņš iedomājās, ja nu svainis nomirtu … tad viņš vairs nekad nevarētu sēdēt pie viņa un pārrunāt šos svarīgos un atbildīgos jautājumus. Un šķita, it kā viņam būtu nepieciešams ar kādu parunāties, iekams kādā lietā galīgi izšķīrās.

Nevilšus — pa daļai neapzinīgi, viņš domās pārkontrolēja savus paziņas, lai varbūt starp viņiem atrastu kādu, kas atvietotu svaini. Apstājās pie viena un otra, starp citu ari pie savas sievas, — bet nē, nē, — un viņš pakratīja galvu. Līdz beidzot viņa domas, pašam par lielu nepatiku, palika pie Ulfura Ljotsona.

Tas viņu tā pārsteidza, ka viņš pat palēnināja soli — un mirkli stingi lūkojās savā priekšā, it kā būtu kaut ko ieraudzījis uz ietves.

Jā, tas nebija noliedzams: ar Ulfuru Ljotsonu bija patīkami sarunāties, — — ja viņš bija tādā noskaņā. Vienīgi viņa noskaņas bija tik nepastāvīgas, ka ar tām nekad noteikti nevarēja rēķināties. Un tomēr no visiem paziņām tikai Ulfurs vienīgais bija šai ziņā pieņemams… ar viņu varēja tā runāties. — Bet īstenībā tas taču bija ārprāts… Jo Ulfurs Ljotsonsbija īsts subjekts. Bet gudrs viņš tomēr bija .. . Kaut arī attiecībā pret sevi neizrādīja lielu saprātu.

Un tagad Torgeirs atcerējās, ka arī svainis, kas gandrīz pret visiem cilvēkiem izturējās augstprātīgi, Ulfuram Ljotsonam vienmēr izrādīja zināmu vēsu cieņu. Varbūt viņš rīkojās nepareizi, atlaizdams Ulfuru?… Velns ar' ārā, ka svainim taisni tagad vajadzēja saslimt! — Nā, bet viņš jau Ulfura tēvam par to runājis. Un varbūt sers Ljoturs brīnītos, ja draugs atkal maina savu lēmumu. Arī viņa paša stāvoklis kļūtu dīvains. Un pie tam: taisnību runājot, šim Ulfuram jau sen vajadzēja aiziet. Un viņa iedomas bija tikai blēņas.

Viņš bija vienkārši nervozs, — tur slēpās visa nelaime. Svaiņa slimības dēļ mazliet izsists no sliedēm.

Bet gan jau svainis atspirgs …

Ar šo mierinājumu Geirs Torgeirs aizsoļoja gar dambi. Un drīz pārnāca mājās.

7

Tai pašā rītā Ulfurs devās uz ministriju pilnīgā pārliecībā,, ka viņu atlaidīs.

Tas tomēr nenotika un tādēļ viņš diezgan sausi atvainojās savam tiešajam šefam, ka vakar neieradies darbā slimības dēļ,, un vecais labsirdīgais ierēdnis kaut ko tikai viegli norūca.

Jā, jā, nodomāja Ulfurs, laikam gan šo eksekūciju nolēmis izvest pats ekselence.

Un tad, pavirši sasveicinājies ar kolēģiem, ieņēma vietu pie sava galda un sāka strādāt — darba bija sakrājies diezgan.

Šodien viņš jutās lieliskā omā. Tā tas bija vienmēr, kad bija atžirdzis no paģirām. Izredzes tikt atlaistam viņā tikai izsauca vieglu nepatikas izjūtu.

Saule apmirdzēja viņa galdu. Birojā valdīja tīkams priekšpusdienas klusums. Visapkārt viegli čirkstēja spalvas, steidzīgi slīdēdamas pa papīru. Un ar darbu viņam šodien tā veicās.

Viņš ievēroja, ka šai birojā tomēr jutās tik mājīgi. Patiesībā, kauna lieta, ka viņam no šejienes jāaiziet. Bet kādu gultu taisi, tādā jāguļ .. . Hm, vienkārši nāksies apskatīties pēc cita darba.

Ap pusdienas laiku ieradās ekselence. Viņš apmainīja dažus vārdus ar veco biroja šefu, kas ar ministru bija tikpat strups kā ar pārējiem ierēdņiem — un tad cienīgiem soļiem devās cauri birojam. Kad viņš lēnām nāca atpakaļ, Ulfurs uztvēra viņa skatienu — pirms tam viņam tas nebija izdevies, jo ministrs bija sasveicinājies ar saviem apakšniekiem, un šis saltais skats vēstīja, ka ministram bija zināmi iepriekšējās dienas notikumi. Mazliet samulsis, Ulfurs konstatēja, ka tas viņu nepatīkami pārsteidza. Nā, tagad tikai atlika izturēties mierīgi un augstprātīgi, lai kolēģi neiedomātos uzbāzties ar savu līdzjūtību, kad viņu aicinās pie ministra. Vislabākais izturēties augstprātīgi.

Mirkļiem viņam uzmācās domas par Margrētu. Bet viņš tās atvairīja. Vismaz viens bija skaidrs: Margrēta par viņu neinteresējās. Un vispār, vai tas nebija viņa paša fantāzijas auglis, ka Margrēta viņu mīlēja…? Nā, lai nu tas paliek, — viņš par to negribēja domāt. Dzīvē atliek tikai — aizmirst un atteikties, — viņš domāja, — apspiest savus sapņus, jo sapņi paliek tikai sapņi, un reducēt savas prasības … Un tad beigu beigās jutīsies pat labi.

Un tomēr viņš zināja, ka viss tas bija tikai pašapmans. Lai dzīve kļūtu daudzmaz panesama, šis pašapmāns bija nepieciešams.

Priekšpusdiena pagāja un nekas nenotika. Izņemot vienīgi to, ka biroja šefs Ulfuram jautāja pēc sen nododama darba, kas vēl nebija padarīts, un tad šo darbu atņēma viņam un nodeva kādam citam.

Sakarā ar šo apstākli Ulfurs pavisam labvēlīgu iedomājās ministru. Ministrs laikam tikai grib mani pakaitināt un mazliet pazemot, viņš nodomāja, — jā, ja es šoreiz tik viegli tieku cauri, tad tiešām esmu laimes putns!

Parastā laikā viņš pusdienoja mājās.

Vēlāk viņš savā viesnīcas istabā satika Eldjarnu. Viņi padzēra kafiju un šo to pārsprieda, galvenokārt, politiku. Šodien Eldjarns bija runīgāks. Ulfurs ievēroja, ka draugs atdzīvojas dzirdēdams, ka viņš vēl nebija atlaists. — Bet tas jau vēl var nākt, — viņš piebilda, — un tomēr skaidri varēja nojaust, ka neviens no abiem vairs īsti tam neticēja. — Un Ulfurs saprata, ka ar katru brīdi viņš vairāk iemīļoja Eldjarnu. Šķiroties viņi tika norunājuši jaunu tikšanos, šoreiz Ulfura tēva mājās, kad Eldjarns atgriezīsies no zvejas brauciena.

Un tad Ulfurs atkal devās uz ministriju.

Arī tagad viņu neaicināja pie ministra. Un viņš jau nopietni sāka cerēt, ka arī šoreiz laimīgi tiks cauri. Un, vēlāk uzzinot, ka ekselence jau aizgājis un šodien vairs neatgriezīsies, pilnīgi tam noticēja.

Lieliskā omā un vareni izsalcis, viņš devās mājās pusdienot.

Bet kāds slēpts nemiers tēva skatā un visā būtnē uz vietas sabojāja viņa labo omu.

Un pie tam tēvs gandrīz nepieskārās ēdienam.

—   Vai tu nejūties vesels? — Ulfurs beidzot iejautājās.

—  Nē, manu zēn, — atbildēja sers Ljoturs tik maigā balsī, ka Ulfurs nevilšus sarāvās, — man tikai trūkst ēstgribas.

Nā, tad laikam kāds viņam pastāstījis vakardienas notikumu, pēkšņi Ulfuram iešāvās prātā. Viņš nolika nazi un dakšiņu. Un nevarēja vairs norīt ne kumosa.

—' Kas, manu zēn, — vai tu jau paēdi? — jautāja sers Ljčturs.

Ulfurs piecēlās un aizgāja pie tēva.

—   Lūdzu, nedusmo, tēt, — viņš aizsmakušā balsī sacīja. — Es tiešām ārkārtīgi kaunos. Bet tas it kā notika pret'manu gribu. Es pat nezinu, kā tas notika. Tas ir. . . biju pārāk apskurbis.

Sers Ljoturs arī bija piecēlies. Sākumā viņš bija mazliet * pārsteigts. Tad, galvu nodūris, sāka staigāt pa istabu.

—   Un tādēļ tu vakar neieradies pie galda? — un pārnāci tik vēlu? — Jā, jā, manu zēn, tātad manas nojautas mani nevīla … Un tu man neuzdrošinājies to stāstīt?

—   Un tomēr, — noliektu galvu ierunājās Ulfurs, — redzot, ka tu nekā nezināji, es tevi negribēju apbēdināt, tēt.

—  Ak tā .. . jā, jā, manu zēn, — labāk tu man būtu pateicis taisnību. Bet ja tev netīk man to stāstīt . . .

Sers Ljoturs apklusa, — viņam it kā trūka īsto vārdu.

Ulfurs palūkojās tēvā un viņa acīs atspīdēja izbrīns.

—   Vai tad tu to nezināji, tēt? —viņš pēc mirkļa vaicāja.—

Sers Ljoturs papurināja galvu.

Vienu mirkli ap Ulfuru viss sagriežas. Vai tad viņš būtu pārpratis tēva skumjas? — Bet tagad viņam viss jāizstasta.

—   Es gāju pa ielu un dziedāju, — viņš tikko dzirdami sacīja. — Izceļas liela kņada. Un tad es sāku kauties…

Klusums bija ilgstošs. Sers Ljoturs nodurtu galvu turpināja staigat pa istabu.

—   Un ar ko tu kāvies? — viņš beidzot jautāja, un viņa balss skanēja tik nogurusi.

—   Ar «Voninas» kapteini Eldjarnu, — tikpat klusi kā iepriekš atbildēja Ulfurs. — Bet beidzot mēs kļuvām labi draugi…

Sers Ljoturs pēkšņi apstājās un palūkojās dēlā — uzmanīgi ilgu laiku viņu novēroja. Cik bieži viņš nespēja saprast savu dēlu, — — ka viņš pilnīgi ignorēja visus parastos likumus. Lūk, viņš bija kāvies ar kādu cilvēku — un vēlāk palicis ar viņu draugos. — Bet tad viņam ienāca prātā, ka izskaidrojums varbūt nemaz nebija tik grūts.

—  Vai viņš arī bija piedzēries? — tēvs beidzot jautāja un nespēja apspiest vieglu smaidu.

Ulfurs viņā palūkojās un, ieraugot tēva sejā smaidu, arī viņš sāka smaidīt, bet viņa smaids bija neveikls, bērnišķīgi apmulsis.

—   Nē, tēt… Un taisnību sakot, mēs nemaz nekāvāmies. Jo es biju par viņu daudz stiprāks un krietni viņu iepēru, — viņš kā nožēlojot apmulsis nobeidza. Un viņam paspruka: — Es mīļāk par to nemaz nerunātu … Rītu viņš dosies jūrā. Pēc pārbraukšanas viņš mani apciemos. Viņš ir krietns cilvēks. Tēt, vai esi ar mieru viņu apsveikt?

Sers Ljoturs mēģināja atcerēties.

—  Vai tas ir tas kapteinis Eldjarns … — viņš iesāka, — kas pagājušā gadā izglāba kāda zvejas kuģa ļaudis.

—   Jā, tēt, — Ulfurs viņam palīdzēja.

—   So vīru es labprāt apsveikšu savā mājā, — sers Ljoturs tūlīt izsaucās.

Un tad viņš, staigādams pa istabu, domāja, vai lai stāsta dēlam par priekšā stāvošo atlaišanu, par ko dēls acīmredzot vēl nekā nenojauta.

Bet tad atmeta šo nodomu. — Nav vajadzības, ka Ulfurs jau iepriekš tādēļ nomokās, viņš nodomāja… Bet varbūt viņš varētu atvieglot dēlam šo triecienu?

Viņš piegāja un viegli uzsita dēlam uz pleca.

—   Jā, manu zēn, — viņš uzmundrinādams sacīja,_— varbūt tik ļauni nemaz nebija … Varbūt es tevi aizkavēju? Vai tu domā iziet?

Ulfurs noraidoši purināja galvu.

—   Nē, tēt, — viņš sacīja, un pēkšņi viņu pārņēma liels maigums un pateicības jūtas.

—   Tad varbūt mazliet pasēdēsim un patērzēsim, — ierunājās sers Ljoturs. Viņš iznesa no savas istabas cigārus un pasniedza dēlam, aizdedzinādams pat sērkociņu.

Un tad apsēdās savā iemīļotā dīvāna stūrī.

—   Saki man, Ulfur, — viņš pēc brītiņa iesāka un mēģināja piedot savai balsij vieglu sarunas noskaņu, — vai tu esi ticis uz priekšu ar savām vēstures studijām, par ko man kādreiz stāstīji?

Ulfurs kaunējās, cik ātri šis plāns tāpat kā visi citi, par kuriem viņš laimīgā kārtā nebija minējis tēvam, bija izplēnējis, — un tomēr nespēja melot.

—   Vai vispār šis ministrijas darbs ar laiku netop garlaicīgs? — sers Ljoturs turpināja, — Man pilnīgi saprotams, ka, strādājot ikdienas darbu, šāds zinātnisks pētījums vilksies divreiz tik ilgi, nekā ja tam pilnīgi ziedotu visu savu laiku … Bet vai tas nebūtu uzdevums — uzdevums taisni tev? Cik es toreiz nopratu, tev bija padomā rakstīt mūsu zemes politisko vēsturi, un rakstīt to pēc iespējas bezpartijiski. Un kaut tu arī neesi vēsturnieks, tomēr tev ir lielas vēsturiskas zināšanas, un, esmu pārliecināts, ka šī grāmata iznāktu laba, — un, man šķiet, šādu grāmatu vajadzētu rakstīt taisni juristam. Man gandrīz liekas, ka tas tiešām ir nozīmīgs uzdevums — un tikai gaida īsto vīru. Šāds politisks pārskats varētu kļūt kā spogulis, kur tauta sevi redz caur mainīgo laika plūsmu. Saprotu, ka attēls ne vienmēr būs jauks. Atmetot visas frāzes un jaukos vārdus, viena otra politiska personība vai darbs daudz ko zaudēs. Un kas paliks pāri: attīstības līnija ne vienmēr uzrādīs tos rezultātus, kādus varēja sagaidīt pie paviršas apskates. Šī līnija droši vien daudzreiz ies uz leju taisni tad, kad varēja sagaidīt tās traukšanos uz augšu — un arī otrādi. Pēc manām domām ir politiķiem, ir vēlētājiem, it sevišķi pēdējiem, butu derīgi ieskatīties šādā reālā rokasgrāmatā.

* — Jā, taisni tā es to biju domājis, — kvēli iesaucās Ulfurs.

Un tagad dēls ar tēvu dedzīgi pārsprieda šī darba plānu.

Šķirdamies sers Ljoturs neparasti sirsnīgi spieda dēla roku.

—   Padomā par to, manu zēn, — viņš noteikti un sirsnīgi piebilda, — uti Ulfurs ievēroja, ka tēva acis bija kļuvušas valgas.

8

Nākošā dienā Geirs Torgeirs ieradās ministrijā visai nejaukā omā.

—  Viņš bija pavadījis nelāgu nakti, — parasti gan viņš gulēja kā akmens, bet šonakt bija iemidzis tikai īsu laiciņu un tad mocījies nemierīgos sapņos. Ar neizsakāmu sašutumu viņš manīja, ka arvien vairāk zaudē līdzsvaru . ..

Viņu nomocīja šie trīs jautājumi, ko nācās izlemt, neaprunājoties ar svaini.

Viens jautājums par iestādi, kas atradās ministrijas pārziņā, jau bija izšķirts. Sīs iestādes valde bija iesniegusi lūgumu, lai atlaiž vienu valdes locekli, jo kopdarbs ar šo cilvēku esot gandrīz neiespējams, pie kam šai personai arī trūkstot darbam nepieciešamo zināšanu. No šīs lietas aktīm izrietēja, ka valde bija piekopusi plašu «špionāžu» attiecībā pret minēto locekli, lai iegūtu viņam nelabvēlīgus materiālus, tomēr pilnībā tas nebija izdevies. Tālāk bija skaidrs, ka valdes motivējums: «šai personai trūkst viņas darbam nepieciešamo zināšanu» nonācis pretrunā ar šīs pašas valdes spriedumu attiecībā uz šo locekli gadu atpakaļ, kad pati ieteica šo personu pēc divu gadu darba pieņemt pamatdienestā. Tādēļ ministra lēmums bija taisnīgs, ka šī persona paliks savā vietā.

Viņš tādēļ īsti nespēja saprast, kāpēc šo viņa lēmumu prese diezgan skarbi kritizēja, un pat viņa paša partijas orgāns par to rakstīja atturīgi un uzmanīgi.

Un kaut arī sirdsapziņa bija tīra, viņam tomēr neskaidri likās, ka laikam būs izdarījis kļūdu. Bet kādu? …

Otrs jautājums bija Ulfura atlaišana. Tā lieta jau arī bija uzskatāma par izlemtu pēc viņa sarunas ar Ulfura tēvu, doma mācītāju, un tādēļ viņš nolēma, ka tam jānotiek šodien. Arī šai lietā viņa sirdsapziņa bija kārtībā, — vismaz viņam likās, ka citādi nevar rīkoties. Un tomēr atkal šī neskaidrā nojauta sacīja, ka arī šai ziņā viņš taisījās izdarīt kļūdu. Tikai kādu, to nespēja izprast. Un tādēļ visgudrākais bija palikt pie iepriekšējā lēmuma.

Trešais jautājums vēl nebija izšķirts galīgi. Bet ilgāk šai lietā nevarēja vilcināties. Tā bija kāda augstāka ierēdņa iecelšana — ļoti svarīgā postenī, uz ko bija pieteikušies daudzi kandidāti. Tomēr runa varēja būt tikai par diviem: kāds jauns cilvēks, bez šaubām, spēju ziņā bija visvairāk piemērots šim postenim, otrs turpretī bija vecs ierēdnis ar lielu darba stāžu. Ministram tagad nācās izvēlēties starp šiem diviem kandidātiem. Un visu laiku viņš šaubījās. Viņam pie tam nācās apsvērt, ka abi bija pazīstami'politiķi un dedzīgi partijas cilvēki. Jaunais bija ministra partijas sirsnīgs piekritējs, kamēr vecākais piederēja starppartijai. Taisni šis apstāklis padarīja izvēli tik grūtu. Un ministrs pats sev sacīja: nebūtu šis apstāklis, viņš bez vārda runas noraidītu vecāko kandidātu, jo vairāk tādēļ, ka tas jau ieņēma daudz labāku vietu nekā jaunais, — tad viņš rēķinātos tikai ar kandidāta zināšanām. Bet pretinieki to varētu apzīmēt kā partijiskumu —■ par ko viņš arī sevišķi neuztrauktos, ja vien pašam nenāktos atzīties, ka savā ziņā tiešām par to domāja. Un tādēļ jau gandrīz galīgi bija izšķīries iecelt vecāko šai postenī. Bet arī to varēja pārprast. Viņš'tiešām nezināja, ko iesākt. Bet slēdziens bija un palika, ka nedrīkstēja iecelt savas partijas cilvēku, ja nebija skaidrībā par savas rīcības motīviem. —

Un gadījās, ka taisni jaunākais kandidāts šodien ieradās audiencē pirmais.

Nupat bija ienācis Jons Selvasons, ministrijas vecais šveicars, un ienesis kandidāta vizītkarti. Apmeklētājs jautāja, vai ekselence viņu pieņemšot tūlīt jeb vai lai viņš labāk ierodas pēc dažām dienām.

Geirs Torgeirs, mazliet vilcinādamies, palūkojās kartē un nevilšus iekoda lūpā. Vecais Jons Selvasons ar savām mazajām, apaļajām acīm, garajām, retajām, nokarājušajām ūsām un lielo gludi skūto galvu tik ļoti atgādināja roni, visa viņa būtne izteica dziļu cieņu un padevību, un pazemīgi viņš gaidīja ekselences atbildi.

Kad ministrs beidzot bija izšķīries, viņš pamāja ar roku šveicaram, lai ielaiž apmeklētāju, un vecais vīrs komiski uzmanīgiem solīšiem attālinājās — viņš nevarēja pierast pie domām, ka ministra kabineta biezo grīdsegu varētu mīdīt kājām. Vienmēr viņš gāja pa to kā kaķis pa dubļainu ceļu.

Durvīs parādījās neliels, elegantā ceļa uzvalkā ģērbies vīrs, visa viņa būtne izdvesa lielu uzmanību, un viņa kustības atgādināja plēsīga zvēra kustības; pārkāpis slieksni, viņš dziļi un eleganti palocījās.

Geirs Torgeirs izstiepa roku un, laipni smaidīdams, gaja viņam pretī.

—  Nezināju, ka jūs atrodaties pilsētā, Hegni Petursona kungs, — priecājos jūs apsveikt.

* — Pateicos, ekselence, — ierēdnis atkal palocījas. — Esmu še, tikai caurbraucot. Ierados naktī un nākošā rītā jau došos tālāk. Jūsu ekselence atvainos manu uzvalku, — ceļā diplomāta āriene jāpamet mājās, — it sevišķi, ja ceļo uz zirga muguras,— viņš smaidot piebilda.

Geirs Torgeirs, kas savu viesi bija nosēdinājis audiences krēslā, pie rakstāgalda, — smējās un pasniedza viņam cigārus.

Hegni Petursons pateicās, aizdedzināja cigāru un par jaunu pateicās, tad, ievilcis pāris dūmu, uzmanīgi ierunājās:

—  Man likās, ka, uzturoties kaut arī īsu brītiņu pilsēta, tomēr jānodod jūsu ekselencei vizīte …

Geirs Torgeirs ar vieglu galvas mājienu it ka izteica viņam atzinību, — viņš bija apsēdies savā varenaja krēsla pie rakstāmgalda.

—   Un pie tam ierados arī, lai uzzinātu, kā stāv ar manu lietu, — Hegni Petursons turpināja. — Pieņemu, ka jūsu ekselence šai lieta jau būs taisījusi savu lēmumu? — viņš uzmanīgi nobeidza.

—   Jā-ā, — hm … tas ir, nē, — izšķirošais lēmums vēl nav taisīts, — atbildēja Geirs Torgeirs un nevilšus vairījās Hegni Petursona skata. Pēkšņi viņš sāka nervozi ar zīmuli vilkt dažādas figūras uz papīra savā priekšā, it kā ar to slēpdams savu mulsumu. Tad saņēmās, nolika zīmuli un palūkojās savā apmeklētājā.

—   Gribu vaļsirdīgi atzīties, ka šī iieta manī rada dažādas pārdomas. Manas personīgās domas ir tās, ka jums pienāktos šis postenis, Hegni Peturson .. .

Ierēdnis smaidīdams palocījās, un viņa smaids uztrauca ministru, jo pēdējam likās, ka Petursons viņa vārdiem piedeva pārāk lielu nozīmi.

—   Bet man jārēķinās ar citiem apstākļiem, — viņš vēsākā balsī turpināja. — Sigurdurs Einarsons ir vecāks, un mūsu zemē ir paradums, ieceļot tik augstā postenī, rēķināties ar darba stāžu. Lietas galīgais lēmums atkarājas no tā, vai es šo paradumu lauzīšu.

Hegni Petursons vēl vienmēr smaidīja. Bet pie ministra pēdējiem vārdiem viņa vaigos uzziedēja divi sārti punkti, it kā tie tur būtu uzkrāsoti.

—   Atļaujiet man jautāt, — viņš pazemīgi pēc klusuma brīža ierunājās, vēl vairāk pietvīkdams. — Man padomā vēl citi plāni, kādēļ pēc iespējas drīzāk jāzina, kā šis jautājums tiks izšķirts, — viņš iebilda. — Un tādēļ atļaujiet man, jūsu ekselence, vaicāt, vai īstenībā ekselences pēdējie vārdi diskrēti nenorāda, lai es neloloju pārāk lielas cerības?

—   Apsolu jums, — atbildēja Geirs Torgeirs pieceldamies, — ka es šo lietu vēlreiz pamatīgi pārbaudīšu, bet pagaidām cita nekā jums nevaru solīt. Bet ja Sigurdurs Einarsons šai gadījumā, un kā jau es minēju, vienīgi sava darba stāža dēļ saņemtu šo posteni, tad viņa tagadējā vieta, kas daudz labāka par jūsējo, paliek brīva. Un, ja jūs to vēlētos, tad katrā ziņā varat cerēt uz manu atbalstu.

—   Pateicos par jūsu ekselences labvēlību, bet uz šo vietu es nedomāju pieteikties, — ari Hegni Petursons bija piecēlies.

Geirs Torgeirs nespēja aptvert, vai Petursons šos vārdus domāja nopietni jeb tanīs slēpās vēsa ironija.

—   Saprotu ļoti labi tos motīvus, kas jūsu ekselenci piespiestu dot priekšroku Sigurduram Einarsonam, — ierēdnis turpināja, — un zināmā mērā atzīstu tos arī pamatotus, — viesis runāja tik vienaldzīgi un vēsi, ka Geirs Torgeirs vēl vienmēr nebija par viņu skaidrībā.

—   Nu, tagad gribu atvadīties no jūsu ekselences, — Hegni Petursons pavirši pasniedza ministram savu kalseno roku, — un … gandrīz gribēju jums pateikties, — viņš laipni iesmējās. — Bet tagad ar šo pateicību nogaidīšu, kamēr tiešām būs par ko pateikties.

Viņš palocījās un ministra pavadīts devās uz durvīm, bet, neaizejot līdz tām, pagriezās un kā jokodamies sacīja:

—    Bet varu apmierināt ir sevi pašu, ir ministra kungu, ka, ja šoreiz mani uzvar vecums, tad tas būs pirmo un pēdējoreiz. Uz patīkamu redzēšanos, jūsu ekselence, — un eleganti palocīdamies, viņš pazuda pa durvīm.

Pēc viņa aiziešanas ministrs kādu laiciņu sarauktu pieri un nemierīgiem soļiem pastaigājās pa kabinetu, — velns ar' ārā, ka viņš pats skaidri nezināja, kā rīkoties . ..

Tad saņēmās un piezvanīja. Bet, nenogaidot J5na Selvasona ierašanos, noguris apsēdās pie rakstāmgalda un neapmierinātu izteiksmi sejā sāka caurlūkot dažas aktis. — Jaunas lietas, viņš noguris domāja, pastāvīgi jaunas lietas . . .

Dzirdēdams, ka atdarās durvis, viņš, pat galvu nepaceļot, sacīja:

—   Lai ienāk Ulfurs Ljātsons.

Geirs Torgeirs dzirdēja, kā aizvērās durvis. Un domāja, ka Jons Selvasons aizgājis, bet, saklausot viņa uzmanīgos soļus pa grīdsegu, strauji pagriezās.

—   Vai jūs nedzirdējāt, ko teicu? — viņš jautāja, bet tūlīt vecā resnajos pirkstos ievēroja kādu vizītkarti. — Nu?

Jons Selvasons pasniedza ministram vizītkarti un, būdams pats ar sevi apmierināts, ka tik smalki prot izrunāties, sacīja:

—   Dr. Bjerns Haldorsons lūdza pateikt jūsu ekselencei, ka ieradies ar ļoti svarīgu ziņojumu.

Arī šoreiz ministrs mirkli vilcinājās, iekams deva vecajam zīmi ievest apmeklētāju. * Pēkšņi viņš jutās neizsakāmi noguris.

—   Tātad šī lieta tik nopietna, — viņš domāja, ne mirkli nešaubīdamies, ka ārsta apciemojums sakarā ar svaiņa veselības stāvokli.

Un tad viņa domas it kā izplūda. Apziņa palika vienīgi nepatīkama nedrošības sajūta.

Daudzmaz savaldījis savas domas, viņš pievērsās vizītkartei: — Cik ļoti tā raksturīga tās īpašniekam, kā vārds tur bija iespiests trekniem burtiem: mazliet uzbāzīga, bet visai solīda.— Un, viegli pasmīnot, viņš nodomāja: no šīs vizītkartes redzams, ka Bjerns Haldorsons bija zemnieka dēls.

Un tad beidzot viņš pamāja ar roku Jonam Selvasonam, kas vēl vienmēr padevīgi'stāvēja un gaidīja šo mājienu, un nolika vizītkarti savā priekšā uz rakstamgalda.

Jons Selvasons atvēra durvis.

—   Lūdzu, — viņš paklusi sacīja un ielaida kādu kungu vaļējā kažokā un pavisam jaunos dzeltenos ādas cimdos, jaunā cilindra un zelta apkaltu spieķi rokā, — visa viņa elegance bija apdomīgi noskaņota. Pēc tam vecais aizgāja, klusi pieverot aiz sevis durvis.

Geirs Torgeirs strauji piecēlās un gāja ārstam pretī.

Viņš to saņēma ar sirsnīgu rokasspiedienu. Bet, uzmezdams skatienu ārsta sejai, apvaldīja laipno smaidu, ar ko citādi apsveiktu tik iespaidīgu partijas biedru. Ar savu zilo acu nopietno skatienu viņš norādīja viesim krēslu galda galā, pie kam pats apsēdās parastajā atzveltnes krēslā.

Dr. Bjcrns Haldorsons, slaids, labi noaudzis kungs ar tumšu pilnbārdu, īsi apgrieztiem matiem, ārkārtīgi veselīgu seju un brūnām inteliģentām acīm, ko slēpa brilles smagos zelta apkalumos, mazliet uzrautu strupu degunu, kas tam sagādāja slepenas raizes, mierīgi apsēdās norādītajā krēslā, pārlika vienu kāju otrai, atspieda kreiso roku pret krēsla atzveltni un nevienādā balsī, kas it kā cēlās un krita, ierunājās:

—   Es jau šorīt gribēju uzmeklēt jūsu ekselenci, bet tā kā acumirklī nekādas briesmas nedraud un apmeklējums tādā laikā jūsu ekselences mājā tikai varēja radīt nevajadzīgas bažas, kas pagaidām katrā gadījumā jācenšas novērst, tad es, šo lietu pārdomādams, izšķīros apmeklēt jūsu ekselenci še, ministrijā, kaut arī tādā gadījumā ar savu ziņojumu ierastos dažas stundas vēlāk.

Geirs Torgeirs ļoti nopietni un pateicīgi pamāja ar galvu.

—   Es jūs saprotu, doktor, un esmu ļoti pateicīgs par jūsu lielo uzmanību.

—   Uzskatīju par savu pienākumu, — turpināja ārsts, — apgaismot laikus jūsu ekselenci par jūsu svaiņa, bankas direktora, īsto stāvokli, kas diemžēl rada nopietnas bažas.

—  Vai tiešām tas tik nopietni? — klusu jautāja ministrs, juzdams, ka kaklā viņam it kā aizspiedās kamols.

Ārsts pavisam mierīgi un nopietni palūkojās viņam acīs.

—   Kā krīze tagad attīstās, no ārsta viedokļa raugoties, tiešām nav lielu cerību. Bet, protams, esam piedzīvojuši gadījumus, kad ārsts neticēja, ka pacients dzīvos, tomēr pierādījās pretējais. Kamēr dzīvo, paliek cerība, mēdz sacīt. Un, pats par sevi saprotams, es darīšu visu, kas būs manos speķos, kaut ari baiļodamies, ka manām pūlēm nebūs cerēto panākumu. Diemžēl man pašam tas ļoti sāpētu. Neesmu vēl teicis bankas

direktora kundzei, cik stāvoklis nopietns. Bet pec mana uzskata, atzinu par labāko … jā, kā jau sacīju, uzskatīju to par savu pienākumu, vērst uz šo stāvokli uzmanību jusu ekselencei.

—   Jā, vēlreiz jums pateicos, dārgo doktor, — daudzreiz pateicos, — nogurušā balsī sacīja Geirs Torgeirs un lēni ar savu mazliet tauko roku noglaudīja matus.

Viņš centās apsvērt, cik tālu viņa stāvokli ietekmēs svaiņa nāve. Un jau tagad nojauta, cik liels būs šis zaudējums.

Vai, piemēram, jau tagad ārsts neizturējās pret viņu mazdrusciņ savādāk, — gan tikko manāmi — to gandrīz nemaz nevarēja ievērot — un droši vien viņš pats to neapzinājās. Bet vai gan parasti viņš nemēdza izturēties mazliet cienīgāk? . .. Nā, varbūt viņš maldījās.

Bet tomēr nespēja atsvabināties no dīvainas nepatīkamas izjūtas, ka svaiņa nāve dziji ietekmēs viņa dzīvi.

Geirs Torgeirs nemaldījās, domājam ārsta attieksmē ievērojis mazu pārmaiņu.

Jau ienākot kabinetā, doktors bija novērojis, ka viņa ziņojums ietekmēja ministru daudz dziļāk, nekā viņš to bija gaidījis. Veselīgais zemnieka instinkts tūlīt visu uzmanīgi fiksēja. Un tādēļ, ka līdz ar to vājinājās paškontrole, viņš neapzinīgi kļuva pret ekselenci mazliet vēsāks.

Dr. Bjerns Haldorsons bija sacījis, kas pēc viņa domām pagaidām bija sakāms, un tādēļ uzmanīgi nogaidīja.

Bet tālab, ka ministrs klusēja, un šis klusums kļuva pārāk ilgstošs, ko varēja iztulkot par audiences noslēgumu, ārsts ierunājās:

—   Lūdzu, jūsu ekselenci, mani nepārprast un nedusmot, ka es jau tagad gribu šo lietu pārrunāt.. .

Geirs Torgeirs, kas mirkli domās it kā bija kaut kur citur, atkal kļuva uzmanīgs, — viņa acis mazliet iepletās un šķita kā izbrīnījušās.

Ārsts uzmanīgi novēroja ministra sejas izteiksmi, un tādēļ viņa balss kļuva mazliet noteiktāka.

—  Jūsu ekselence droši vien sapratīs labāk par mani, kāds liels zaudējums mums būs bankas direktora nāve.

—   Jā, — mazliet izklaidīgi atbildēja ministrs, — ar Gisli Torfasona nāvi es zaudēju ļoti labu draugu …

—   Un gudru draugu, — Dr. Bjernam Haldorsonam paspruka, — par laimi, viņš vēl laikā apvaldījās un aizturēja vārdiņu «ļoti».

—   Protams, — it kā izklaidīgi atbildēja Geirs Torgeirs, — protams, — klusībā viņš pārdomāja, ko gan īsti ārsts ar to gribējis sacīt.

Dr. Bjernu Haldorsonu vienmēr vairāk uztrauca ministra izturēšanās. Viņš nespēja ticēt, ka ministrs viņu nebūtu sapratis, un tādēļ izskaidroja ministra piezīmi, it kā nevelešanos pārrunāt ar ārstu lietu, kas acumirklī bija vissvarīgākā. Varbūt Geirs Torgeirs neuzskatīja viņu par savas uzticības cienīgu?

Un viņa balss ieskanējās vēl skarbāk:

—   Jūsu ekselencei mani jāatvaino, bet šo ziņojumu es jums nesniedzu tikai kā privātpersonai, — es to darīju, — jā, jasaka, drīzāk gan kā ministram un partijas vadonim. Pēc mana uzskata, partijas_ lietai ir ļoti svarīgi, ka mēs jau tagad zinām lietu patieso stāvokli un varam saskaņā ar to rīkoties, iekams mūsu pretinieki uzzina, ka altingā atbrīvosies jauns mandāts. Un manas domas, ka mūsu pienākums izmantot šai gadījuma tas priekšrocības, kas mums pagaidām rodas. Mums jau tagad jaizvēlas kandidāts un visā klusībā, un ļoti nopietni jāsagatavo viņa ievēlēšana. Jūsu ekselence sapratīs, ka bankas direktors pēdējos gados tikai tādēļ spēja paturēt sava vēlēšanu iecirkņa mandātu, ka viņš bija — jā, ka viņš nu reiz bija Gisli Torfasons. Ja partija pēc viņa nāves spēj paturēt šo iecirkni, tas mums jāuzskata kā liela uzvara — un šī uzvara mums dārgi maksās.

Geirs Torgeirs, kas visu laiku mazliet piespiesti bija viņā klausījies, tagad noguris piecēlās.

—   Vai jums neliekas, ka pareizāk būtu atļaut šim vīram papriekš nomirt?

—  Jā, ja jūsu ekselence tā domā, — Dr. Bjerns Haldorsons atrauj i piecēlās, — tad es, protams, padodos. Bet ja mums kādreiz nāktos nožēlot, ka mēs šī apstākļa sniegtās priekšrocības neizmantojām, tad, lūdzu, jūsu ekselenci ņemt vērā, ka es noraidu katru atbildību . .. Un bez tam šis vīrs jau ir tikpat kā miris. Jānotiek brīnumam, lai viņš dzīvotu.

—   Nu, labi, — atbildēja Geirs Torgeirs, ar pūlēm saglabādams savu cienīgo izturēšanos, kas pēc viņa domām bija nepieciešama, — kuru jūs tādā gadījumā esat domājis par mana svaiņa pēcnācēju, Dr. Bjern Haldorson?

Geira Torgeira jautājumu pa daļai diktēja pēkšņa nojauta, it kā Dr. Bjerna Haldorsona izturēšanos vadītu personīgi godkārīgi mērķi. Bet šoreiz viņš nebija trāpījis, jo ārsts atbildēja, it kā taisni būtu gaidījis šo jautājumu:

—   Pēc manām domām mums nāktos darīt visu, lai piespiestu seru Ljoturu uzstādīt savu kandidatūru. Ja mums tas laimējas, tad vienmēr būs zināmas izredzes, citādi … — viņš it kā bezcerībā atmeta ar roku, kas turēja spieķi, cepuri un cimdus.

—   Bet tas mums nelaimēsies, — Geirs Torgeirs papurināja galvu, — to viņš nedarīs. Varu ar viņu parunāt, bet zinu — tas būs veltīgi.

Mirkli viņš cieta klusu. Un tad pavisam uzmanīgi piebilda:

—   Bet jūs, Dr. Bjern Haldorson, — vai mēs nespētu pierunāt jūs uzstādīt savu kandidatūru šai šaubīgajā iecirknī?

Dr. Bjerns Haldorsons papurināja galvu.

—   Es patiesi to nevēlētos, jūsu ekselence, — viņš tik vaļsirdīgi atbildēja, ka par šo vārdu patiesīgumu nebija jāšaubas. —Mans īstais darba lauks ir pavisam citā novadā. Man ļoti grūti nāktos ziedot tam laiku, lai neciestu mani pacienti. Bet, ja nu stāvoklis tiešām kļūtu tāds, ka partija to atzītu par nepieciešamu, tad man nāktos piekāpties. Bet tas nelīdzētu, — viņš papurināja galvu, — mani neievēlētu. Kā jau minēju, ja mums neizdodas pierunāt seru Ljoturu, lai viņš uzstāda savu kandidatūru, tad maz izredzes iegūt šo iecirkni.

Dr. Bjerns Ilaldorsons atvadījās un aizgāja.

Geirs Torgeirs viņu pavadīja līdz durvīm un ar lielām pūlēm saglabāja savu laipno seju, jo pēkšņi jutās tik bezgala noguris.

Un tad viņš lieliem soļiem atgriezās pie sava galda, apsēdās un atspieda zodu rokās.

Viņa domas nemierīgi šaudījās — bija pilnīgi neiespējams tās iegrožot.

Un kad pēc laiciņa ieradās Ulfurs Ljotsons, Geirs Torgeirs vēl vienmēr sēdēja tāpat pie galda.

Pavēle ierasties pie ministra tagad bija pārsteigusi Ulfuru, jo viņš jau bija apradis ar domām, ka šoreiz negaiss būs aizgājis garām. Pirmajā acumirklī viņš bija tā pārsteigts, ka, ja tūlīt uz aicinājumu būtu ieradies, viņš izskatītos pavisam nožēlojams. Bet tagad, gaidot tik ilgi priekšistabā, paguva saņemties. Un, tādēļ ienākot kabinetā, ministra pārsteigtais skatiens viņu neizsita no sliedēm — Geirs Torgeirs bija gluži aizmirsis Ulfuru, — tomēr pēdējais mierīgi un pašapzinīgi ievaicājās:

—   Jūsu ekselence mani aicināja? .. .

—   Jā — jā — taisnība, — lēnām, it kā atgūdams laiku, runāja Geirs Torgeirs, ar zīmēm aicinādams Ulfuru tuvāk, bet apjukumā norādīja uz atzveltnes krēslu, ko Ulfurs tomēr neizlietoja.

« Nemaz neļaujot ministram tikt pie vārda, viņš turpināja:

—   … Un tas nāk īstā laikā, jo biju nodomājis mazliet traucēt jūsu ekselenci.

—   Tā? — jautāja Geirs Torgeirs, — kas nospiež jūsu sirdi?

—   Man padomā kāds darbs, — pavisam mierīgi turpināja Ulfurs, — kas pilnīgi prasa visu manu laiku, tādēļ esmu spiests iesniegt atlūgumu. Un tagad gribēju vaicāt jūsu ekselencei, vai varētu saņemt atvaļinājumu, kamēr manu atlugumu formāli apstiprinās. Jūsu ekselence izdarītu man lielu pakalpojumu, ja dotu iespēju tūlīt ķerties pie darba.

Ulfura lūgums nāca tik negaidot — un tai pašā laikā it kā saukts —, ka ministrs nevilšus piecēlās un pienāca viņam klāt.

—   Kas tas par darbu, Ulfur Ljotson? — viņš bez jebkādam aizdomām jautāja.

—   Esmu nodomājis sarakstīt diezgan plašu mūsu politiskas vēsturēs parskatu, — no ministra tiešā jautājuma mazliet apmulsis, atbildēja Ulfurs.

Bet tad viņam iešāvās prātā kāda doma, kas viņa lietu padarītu vel ticamāku.

—   Esmu pat_ domājis iesniegt altingam lūgumu dēļ maza pabalsta šai lietā, — pat jau šinī vasarā. — Pēc mana uzskata tādam darbam būtu diezgan liela nozīme.

—   Jā, jā, tikai mazliet pacietīsimies, — Geirs Torgeirs runāja pavisam labvēlīgi, — redzēšu, ko varēšu darīt jūsu labā šai lietā. Jūs gan neesat tas vīrs, kam viegli palīdzēt, Ulfur Ljotson.

Geirs Torgeirs mirkli pārdomās klusēja. Viņš atzina, ka tagad Ulfuram nemaz vairs nav jāzina, ka viņu gribēja atlaist. Bet kādu iemeslu, lai viņš min, ka licis viņu saukt? . ..

—   Gribēju ar jums parunāt, — — jums jau būs zināms, ka Hegni Petursons iesniedzis lūgumu jaunā posteņa sakarā. Viņš laikam jūsu skolasbiedrs? Jūs viņu pazīstat, vai ne? Vai uz viņu var paļauties?

—   Pilnīgi, jūsu ekselence, — atbildēja Ulfurs, slēpdams savu mulsumu.

—   Jā, arī man viņš liekas visai spējīgs cilvēks. Un tādēļ arī domāju iecelt viņu šai vietā. Bet kandidātu starpā ir arī Sigurdurs Einarsons. Un viņu tik viegli vis nevar apiet. Pie tam viņš ir mans politisks pretinieks.

—   Ja es uzdrošinātos izteikt savas domas, jūsu ekselence, tad šai gadījumā jāņem vērā tikai cilvēka spējas. Šādam lēmumam nemaz nevarētu iebilst, — un, no morāles viedokļa, tas būtu tas pareizākais. Turpretī otro gadījumu viegli varētu uzskatīt kā vājību.

Geirs Torgeirs pārdomāja, un pēkšņi viņš jutās pavisam drošs.

—   Jā, jums taisnība, — viņš noteikti atbildēja, — taisni to pašu domāju arī es.

Viņš mazliet pastaigājās pa kabinetu. Bet redzēdams, ka Ulfurs it kā gribēja doties projām, viņš vēl pēkšņi iejautājās:

—   Vai jūs esat iepazinies ar kredītsabiedrības aktīm? — tā bija iestāde, kuras lietā ministrs nesen kā bija devis savu rīkojumu.

—   Jā, jūsu ekselence.

—   Un kādas ir jūsu domas? — vienaldzīgā balsī iejautājās Geirs Torgeirs. — Vai jums arī neliekas, ka pareizakais bija atstāt šo vīru savā vietā?

—   Tas, bez šaubām, bija taisnīgs lēmums, — mazliet nedroši iebilda Ulfurs. — Jo patiesībā jau nebija nekāda pietiekoša pamata laupīt viņam vienīgam tā vietu. Bet, ja es uzdrošinātos jūsu ekselencei izteikt savas domas, tad ministrijas atbildes rakstā vajadzēja izvairīties no šī polemiskā toņa,— valdībai, pēc mana uzskata, nemaz nenākas polemizēt ar tai padotu iestādi, piedodiet manu pārdrošību, ekselence! Un man gandrīz šķiet, ka pareizāk būtu bijis, kā pilsoņi mēdz sacīt — iztīrīt gaisu.

Geirs Torgeirs mazliet nedroši iesmējās.

—   Bet vai tas nebūtu mazliet krasi, kaut arī likumīgi? — Nu jā, jūs vēl esat jauns, Ulfur Ljotson …

Klusībā Geirs Torgeirs viņam pilnīgi piekrita, jā, taisni tā man vajadzēja rīkoties, viņš nodomāja.

—   Nu, novēlu jums tagad laimi un panākumus jūsu darbā, Ulfur Ljotson, — viņš laipni sacīja.

—   Un pateicos par mūsu kopdarbības laiku, — visumā ņemot, mēs iztikām tīri labi. No šā acumirkļa varat justies atsvabināts no saviem pienākumiem ministrijā, — visu vajadzīgo es nokārtošu ar nodaļas vadītāju. Vai nevēlaties smēķēt, lūdzu! — Dzīvojiet vesels, Ulfur Ljotson, — viņš draudzīgi paspieda Ulfura roku, — redzēšu, ko varēšu darīt jūsu labā altingā. Lūdzu, pasveiciniet savu tēvu!

Geirs Torgeirs pavadīja Ulfuru līdz durvīm, — viņš bija ļoti apmierināts ar lietas laimīgo atrisinājumu.

Bet Ulfurs gan nejutās apmierināts.

Vai es būtu pārsteidzies? — viņš domāja, — izdarījis muļķību? Varbūt ministrs nemaz nebija domājis mani atlaist?

Dodoties mājās, viņš visu laiku sevi lamāja visstiprākiem vārdiem.

Un pie brokastgalda, mazliet apmulsis, atklāti sacīja savam tēvam:

—   Es šodien ministrijā iesniedzu atlūgumu, tet.

Tēvs izbijies viņā palūkojās.

—   Ko tu darīji? — viņš neticīgi vaicāja, nespēdams saprast, ka dēls viņam varētu melot.

—   Jā, tēv, — pavisam nospiests atbildēja Ulfurs. — Es droši vien izdarīju lielu muļķību. Mani sauca pie ministra un tad es nodomāju, ka mani atlaidīs — iepriekšējās dienas skandāla dēļ. Un tādēļ gribēju pats aizsteigties viņam priekšā. Norādīju uz darbu, par ko mēs vakar runājām, un lūdzu, lai mani atsvabina no maniem pienākumiem. Un, protams, manu atlūgumu tūlīt pieņēma. Bet Geirs Torgeirs bija ļoti laipns, — viņš lika tevi pasveicināt — un pasniedza man pat cigāru, un tādēļ, man šķiet, ka es pārsteidzos, — apbēdināts viņš papurināja galvu.

Sers Ljoturs nespēja valdīties — viņš sāka smieties.

—   To tu esi lieliski nokārtojis, manu zēn!

—   Ko tu ar to gribi sacīt? — izbrīnījies jautāja Ulfurs.

—   Tevi būtu atlaiduši, — sers Ljoturs bija kļuvis atkal pavisam nopietns. — Es to jau zināju vakar. Geirs Torgeirs ar mani par to runāja. Bet es nespēju tev to pateikt.

—   Jā, tad jau labi, ka es viņam aizsteidzos priekšā, — it kā čukstēdams noteica Ulfurs. — Bet es tikai nesaprotu … — viņš domāja par ministra izturēšanos.

Un klusuciešot viņi turpināja brokastot.

Ulfurs nogrima pārdomās. Un brīnīdamies nāca pie slēdziena, ka Geirs Torgeirs viņam tagad patīk daudz vairāk nekā agrāk. Bet viņš bija daudz vājāks nekā Ulfurs to iedomājās … šis Geirs Torgeirs … Bet kas turpretī bija stiprs, tas bija viņa tēvs. Vienmēr viņš dēlam palīdzēja. Vienmēr viņam uzticīgi stāvēja līdzās… Viņš nekad nespēja noliegt. Bet viņš pats? . .. Viņš juta, cik sirds pilna mīlestības pret tēvu — un tomēr vienmēr tēvu apbēdināja, vienmēr sagādāja viņam jaunas rūpes un raizes, — vienmēr nelietīgi valkāja viņa uzticību. Viņš ne tikai bija vāja rakstura cilvēks, bet gan īsts plencis. Un droši vien labāks nekļūs …

Sers Ljoturs pārtrauca dēla domas, laipni ievaicādamies:

—   Un vai tagad tu nopietni ķersies pie šī darba, manu zēn?

Ulfurs skumji purināja galvu.

—   Man šķiet, tur nebūs nekāda labuma, tēv. — Cik daudz es sevi pazīstu, tad šo darbu es nekad nepabeigšu.

—   Ak, tomēr, manu zēn, — mierīgā un uzticīgā balsī noteica sers Ljoturs.

Un turpinot maltīti, viņš neatlaidīgi centās uzmundrināt un ierosināt savu dēlu šim darbam.

9

Vecais Gisli Torfasons gulēja uz nāves gultas.

Viņš cīnījās līdz pēdējam mirklim. Tikai ar mokām un negribīgi padevās drudža varai. Un pie katras klepus lēkmes nikni raudzījās asiņainajā mutautā. Un katrā mierīgākā brīdī ecējās ar savu veco, sabrukušo sievu un katru, kas atradās viņa tuvumā, lamāja ārstu, kas piespieda viņu palikt gultā un zaudēt dārgo laiku.

Un, kad retumis pietrūka iemesla tieši izrāt klātesošos, viņš klusi lādējās par pasauli vispār.

Kaut kas pavisam nedzirdēts! Nedēļām palikt gultā! … Dienām gulēt gultā, kaut gan agrāk ne reizi neslimoja. Līdz šim viņš pazina mazliet vēdera graizes vai galvassāpes pēc jautri

pavadīta vakara, citu slimību nezināja. Un nicināja visus tos, kas «vāļājās» gultā, — kā viņš apzīmēja slimošanu. Bet krēpās bija asinis; laikam gan viņā kaut kas būs pārtrūcis, — un tas viņu uztrauca. Un tad šis nolādētais drudzis — tas tā nomocīja, — velns lai parauj! Ārsti, — tie jau bija tie nejaukākie cilvēki pasaulē! Viņi pat neprata aizdzīt tādu nieka drudzi. — Vai aizbāzt plaušās caurumu, vai nu kas tur bija! Tā jau bija vienkārši nekaunība!

Bet lai šis Bjerns Haldorsons pagaida honorāru, — gan viņš redzēs! Viņam to nāksies gaidīt gadiem! …

Bet pamazām Gisli Torfasons palika maigāks.

Viņš gan nemainīja savu skarbo un nepacietīgo izturēšanos — pavisam ar' nē.

Bet kādā dienā pēc asa strīda, kad Haldorsons devās projām, viņš to sauca atpakaļ, un, kad ārsts stāvēja pie viņa gultas, bankas direktors lēnā balsī sacīja:

— Tu saņemsi simts kronas, — pēdējos gados vecais Gisli Torfasons, neraugoties uz uzrunātās personas ieņemamo stāvokli, visus bija sācis uzrunāt uz «tu», — varbūt vēlies tās tūlīt? — Tu saņemsi, cik vien vēlies, — vai dzirdi, cik tik vēlies! Bet parūpējies, ka es pēc pāris dienām varu piecelties.

Bet tad kādā dienā vecajam Gisli Torfasonam kļuva skaidrs, ka ar viņu ir ļauni, — un ka viņam droši vien būs jāmirst.

Viņš bija uzmetis skatienu savām kailajām kājām. Pirmajā mirklī pat nespēja ticēt: — vai tiešām šie bālie stilbi bija viņa kājas? Gisli Torfasona kājas … — Un tad viņš pēkšņi, likās, nojauta, ka kājas bija atteikušās viņam kalpot._Viņš pat nezināja, vai vispār vēl kādreiz varēs iet un stāvēt uz tadam kājām.

Un pēkšņi domas par nāvi viņu pārņēma tik spēcīgi un un nevaldāmi, ka viņš vairs ne mirkli necentās pret tām cīnīties… Skaidrs, ka ar šādām kājām cilvēks nevarēja dzīvot.

Un pirmajā mirklī viņu pārņēma bailes.

Viņš vispār nekad nebija domājis par nāvi. Un šīs domas bija tik pārsteidzošas. Viņš sajuta taisni bērnišķīgas bailes no iznīcības. Un pie tam, viņa smadzenēs iedzirkstījās bērnības atceres par aiznāves dzīvi un radīja viņā vēl lielākas bailes. Viņš atcerējās kaut ko par atmaksu un žēlsirdību, — mūžīgo pazušanu un mūžīgo dzīvošanu. Līdz šim viņš vienmēr bija pieņēmis — pēc viņa domām, pamatoto uzskatu, ka pēc šīs dzīves vairs nav turpinājuma.

Bet, attapies no pirmajām bailēm, viņš it kā atkal atguva pats sevi.

Tas jau nemaz nepiederējās — baiļoties no nāves. Viņš taču nebija pirmais, kam jāmirst. Un gan jau viņš to pārcietīs tāpat kā visi citi.

Viņam gan likās, ka tas Kungs, kā esamību viņš tagad atzina un atrada to par vispareizāko, varēja izvēlēties izdevīgāku mirkli. Bet viņš jau diezgan bieži bija pieredzējis, ka nāve nejautāja pēc laika. Un vienreiz jau tik un tā jāmirst! Un ja nu tam reiz jānotiek, tad labāk jācenšas to nokārtot vīrišķīgi. Tas jau arī labāk patiks tam Kungam, ko Gisli Torfasons iedomājās ar visām cilvēcīgām īpašībām.

Un kad nu vecais Gisli Torfasons reiz bija samierinājies ar domām par nāvi, — «vismaz šoreiz», kā viņš klusi pie sevis murmināja, — tad, sava rakstura dēļ, viņš arī gribēja nomirt kārtīgi, tāpat kā bija dzīvojis.

Pirmais, ko viņš darīja, lika ataicināt ārstu.

Dr. Bjerns Haldorsons tikko bija atgriezies no ministra un tūlīt ieradās.

Gisli Torfasons bija piespiedis sievu salikt viņam aiz muguras spilvenus, un, kad ārsts ieradās, sēdēja gultā pusguļus, —tiklīdz ārsts parādījās durvīs, bankas direktors pamāja sievai nepacietīgi ar galvu, lai viņa pazūd.

—   Man laikam jāmirst, vai ne? — viņš jautāja ārstam, tiklīdz sieva bija pazudusi aiz durvīm.

Ārsts acumirklī nezināja nekā labāka ko iesākt, kā pieiet un aptaustīt slimā pulsu.

—   Neblēņojieties! — izsaucās Gisli Torfasons, atvilkdams roku. — Sakiet man patiesību! Neesmu jau nekāds zīdainis. Patiesību jūs man nespējat apslēpt.

—   Vai tad bankas direktors patlaban nejūtas labāk?

—   Nē, — nikni izsaucās Gisli Torfasons, — bankas direktors nejūtas labāk! Tad jau man galvā neienāktu doma, ka jāmirst. Gribu zināt patiesību!

—   Jā, — bet. . .

—   Nu labi, vairāk tev man nemaz nav jāsaka. — Cik ilgi tas var vilkties?

—  Ja bankas direktora kungs neizsargāsies no katra uzbudinājuma, es ne par ko neatbildu.

—   Jā, jā, ir jau labi, — tu esi veikls vīrs, — mazliet nogurušā balsī piebilda Gisli Torfasons. — Tikai esmu nācis pie slēdziena, ka no tevis nevar izdabūt neviena prātīga vārda. Vai tiešām tu domā: es tā varu aiziet, kaut cik nenokārtojis savas lietas. Vai tev nav līdzekļu mani daudzmaz uzturēt pie spēka — kaut arī tikai šovakar? Dod man kādu iešļircinājumu! Vai ko nu pats atzīsti par labāku. Kā tu domā, vai tu to varētu?

—   Ja tikai bankas direktors būs mierīgs un apdomīgs, — un, kā jau teicu, izvairīsies uzbudinājumus, tad varam cerēt, ka pirms nakts krīze neiestāsies.

—   Labi, dakter, — apmierināts atbildēja Gisli Torfasons.

—  Man priekšā stāv grūts ceļš …

Mirkli viņš klusēja. Un kad iesāka runāt, viņa skatiens nemierīgi šaudījās:

—   Tā, es labprāt gribētu parunāt ar seru Ljoturu, — un ar savu svaini… Vai tu nevarētu būt pie rokas, gadījumā, ja būsi vajadzīgs.

—  Jā, to es jums apsolu, direktora kungs. Ja uz mirkli būšu spiests aiziet, tad tūlīt atkal atgriezīšos. Bet tagad pateikšu, lai aizsūta pēc …

- Pirmais ieradās sers Ljoturs.

Viņš jau gadiem pazina Gisli Torfasonu, bet nekad nebija ar viņu runājis par ticības jautājumiem.

Viņš zināja, ka vecais vīrs neapmeklēja baznīcu, un, cik no viņa runas noprata, tad ne tikai bija vienaldzīgs ticības jautājumos, bet pat izturējās noliedzoši.

Ljoturs viņam izrādīja vēsu cieņu, pazīdams viņa lielās darbaspējas, ko visi slavēja. Un vispār juta pret viņu to labvēlību, ko sajuta pret ikkatru cilvēku, kas taisni neizsauca viņā pretīgumu — un tādu nebija daudz.

Kad Gisli Torfasons tagad atsūtīja viņam pakaļ, Ljoturs saprata, ka direktors atrodas briesmās. Jo Gisli Torfasons tagad viņa acīs bija vienīgi vecs slims vīrs, kam jāpalīdz dzīves visgrūtākajā brīdī.

Viņš tādēļ, laipni smaidīdams, tuvojās gultai un jautaja, kā slimnieks jūtas.

—   Esmu beigts, — mazliet nedroši iesaka Gisli Torfasons,

—   tur vairs nevar līdzēt. — Vai tu tici kaut kādam turpinājumam pēc šīs dzīves? — to es tev gribēju jautāt. — Protams, es zinu, tu tam tici — tavs stāvoklis jau to prasa. — Bet vai tiešām tu tici, ka tas tā būs? — tas, lūk, mani interese. Vari man vaļsirdīgi izteikt savas domas, — es cietīšu klusu, ja vis-

* pār vēl varēšu runāt, — drīz jau es apklusīšu uz visiem laikiem — daudzi droši vien vēlētos, kaut tas jau sen butu noticis. — Nā, vai tiešām tu tam tici?

—   Jā, — smaidīdams atbildēja sers Ljoturs, —• es tam ticu un zinu, ka tas tā ir, — viņa seja izstaroja dziļu pārliecību.

—   Kā gan tu to vari zināt? — Nā, negribu vairāk tevi klausīties, jo zināt tu to nevari. Bet tātad tu tici? … Saki man, vai tu domā, ka tas Kungs ir ļoti bargs vīrs?

—   Es ticu, >— pārliecināts atbildēja sers Ljoturs, — ka mūsu Kungs ir vispirmām kārtām žēlsirdības Dievs.

—   Žēlsirdības? — turpināja Gisli Torfasons tai pašā īgnajā balsī. — Tad jau tu arī dzīvību uzskati par žēlastības dāvanu?

—  Jā, — atbildēja sers Ljoturs, — tas tiesa.

—   Nā, to es nespēju saprast, — domīgi noteica Gisli Torfasons. — … Reiz es pazinu kādu nabaga atraitni ar trim bēr^ niem. Kādreiz, veselas trīs dienas viņai nācās iztikt tikai ar sakaltušu maizi. Maizi viņa izdalīja saviem bērniem — proti, tā bija mana māte, — pašai viņai nebija it nekā. Vai tiešām tu domā, ka viņa uz dzīvi nolūkojas kā uz žēlastības dāvanu?

Sers Ljoturs mazliet pārdomāja. Un tad jautāja:

— Vai tu neatceries dažus viņas izteicienus, no kā varētu spriest par viņas dzīves uzskatu.

—   Atceros tikai, ka viņa bieži raudāja. Viņa mūs tik agri pameta vienus, ka nespēju atcerēties, ko viņa dažreiz sacīja . . .

—   Un droši vien viņa jūs, bērnus, uzskatīja par dzīves laimes balvu, — laipni noteica sers Ljoturs.

—   Var jau būt, — atbildēja Gisli Torfasons. — Jā, droši vien. Bet ko tad tas pierāda? Nā, gudrāks es netieku.

Mirkli viņš klusi pārdomāja un tad, mazliet vilcinādamies un savu runu pārtraukdams, sacīja:

—   Baidos, ka tiešām esmu bijis liels grēcinieks, ser Ljotur. — Vienmēr esmu domājis tikai par sevi, — un tas, bez šaubām, ir liels grēks? Un tagad pārdomāju, vai aiznāves tiesa ir bargāka par šīs dzīves tiesu? — tādā gadījumā mani tur sagaida bargs sods. Sīs pasaules taisnību var diezgan viegli apiet. Varbūt tai pasaulē tā neiet? Un cik, taisnību sakot, nepatīkamas ir šīs domas, ka tur varbūt tevi sagaida smags sods, ka neesi nokārtojis visus savus šīszemes rēķinus.

—   Man gan liekas, — atbildēja sers Ljoturs, — ka_ dzīve pati zināmā mērā spriež savu tiesu. Varbūt jau šai dzīve ar neveiksmēm un nožēlu tiek izpirkts vairāk, neka mes paši nojaušam.

—   Es ne reizi neesmu nožēlojis, — galvu kratīdams, sacīja Gisli Torfasons. — Ja es, nemaz nelieloties, tikai retumis esmu izdarījis kādu muļķību, tad pats dusmojos, tas ir viss. Bet jūtu, ka neesmu spējīgs nožēlot… Un neveiksmes es arī neesmu pieredzējis. — Baidos tādēļ, ka manā bilance bus ievērojams iztrūkums.

Sers LjSturs nopietni uzlūkoja viņu.

—   Bet vai tad tev vispār dzīve sagādājusi kādu prieku?

—   Prieku? — o, jā … prieku? … nemāku īsti sacīt…

—   Jā, redzi, nu, — atbildēja sers Ljēturs. — Cilvēki ar skaidru sirdsapziņu, pat rūpju nomākti, mēdz bieži priecāties par sīkumiem. — Priecājas par sauli — un debesu zvaigznēm — un sniegu, un ūdeni, un puķēm, — par neskaitāmām lietām. Vai tu esi par to priecājies?

—   Nē, — kā negribēdams atbildēja Gisli Torfasons, — nekad neesmu nodarbojies ar sīkumiem. Un es nesaprotu cilvēkus, kas priecājas par nenozīmīgām lietām.

—   Tu runā kā jau īsredzīgs cilvēks, — laipni, bet nopietni atbildēja sers Ljoturs. — Bet man šķiet, vari apmierināties: tava bilance apmēram saskanēs. — Paļaujies uz to Kungu un mēģini iegūt mieru. Žēlsirdīgais Dievs neļauj pazust saviem radījumiem.

Pēc kāda klusuma brīža Gisli Torfasons jautāja:

—   Vai tu varētu man pasniegt svēto vakarēdienu?

—   Jā, — pieceldamies atbildēja sers Ljoturs.

—   Nē, nē, labāk mazliet pagaidīsim, — pretojās Gisli Torfasons. — Es aizsūtīšu pēc tevis, tiklīdz es … Nā, paldies, ka atnāci.

- Geirs Torgeirs ieradās, kamēr pie bankas direktora

vēl atradās sers Ljoturs, un mirkli gaidīja otrā istabā kopā ar ārstu un nabaga sagrausto veco kundzi.

Sers Ljoturs īsi sasveicinājās ar savu draugu un ārstu, kas tūlīt devās pie slimnieka. Viņš apstājās pie vecās kundzes un sacīja tai dažus mierinošus vārdus. Bet juzdams, ka šie vārdi vecajai raudošajai sievietei paslīdēja vienkārši garām, viņš noskumis atvadījās un aizgāja.

Ārsts tikai pavadīja Geiru Torgeiru, lai uzmestu skatienu savam pacientam. Redzēdams, ka Gisli Torfasons jūtas samērā labi, viņš tūlīt aizgāja, vienīgi lūgdams, lai slimnieks pārāk nepiepūlas, uz ko Gisli Torfasons kaut ko īgni norūca.

Geirs Torgeirs, nespēdams apslēpt savu saviļņojumu, valgām acīm un drebošā balsī apjautājās, kā draugs jūtas.

—   Kā gan lai es justos, — nikni runāja Gisli Torfasons.

—   Tu zini to tikpat labi kā es, ka ar mani drīz būs beigas. Kādēļ tad vēl spēlēt komēdiju? — Vai pa manu slimības laiku kaut kas sevišķs noticis?

—   Nekas svarīgs, — nospiesti atbildēja Geirs Torgeirs,

—   tagad, stāvot pie drauga, kas drīz pametīs šo nožēlojamo pasauli, visas citas lietas kļuva nenozīmīgas un tukšas.

—   Tā? — šaubīdamies sacīja Gisli Torfasons. — Ko tu iecēli par fjorda iestādes vadītāju?

—   Domāju iecelt Hegni Petursonu, — atbildēja Geirs Torgeirs klusā balāī, kādā bija pasācis runāt, — viņš nespēja saprast, kā draugs šādā brīdī varēja domāt par tādām lietām.

—   Nā, labi darīsi, — izbrīnījies sacīja Gisli Torfasons.

—  Vai tu apspriedies ar kādu partijas cilvēku, iekams taisīji šo lēmumu?

—   Tu taču zini, ka es vispār nemēdzu apspriesties, — vienaldzīgi atbildēja Geirs Torgeirs, it kā gribēdams izbeigt šo sarunu. — Vienīgais, kam es par šo lietu ieminējos, ir Ulfurs Ljātsons, kas pazīst Hegni Petursonu, — jo viņi ir skolasbiedri. Viņš bija ar mani vienis pratis, ka šai speciālā gadījumā nevarēja rīkoties kā parasti.

—   Ahā. — Ak tā? — Jā, Ulfurs Ljotsons ir gudrs cilvēks,— tev jācenšas ar viņu labi sadzīvot, — Gisli Torfasons pētoši nolūkojās ministrā.

Geirs Torgeirs pietvīka.

—   Jā, šai ziņā tu laikam neesi ar mani vienis prātis, — Gisli Torfasons turpināja. — Bet tici maniem vārdiem. Viņš gan mazliet ir pārgalvīgs, bet ar to jāsamierinās un jālūkojas caur pirkstiem. Pie pirmās iespējas viņš jāpaaugstina. Un, ja šī iespēja tik drīz nerodas, tev tā jārada.

Gisli Torfasons agrāk nekad tā nebija runājis ar savu svaini.

Geirs Torgeirs arī bija mazliet pārsteigts. Bet tas apstāklis, ka svainis atradās uz nāves gultas, deva viņam tiesības izturēties savādāk, nekā ja viņi abi būtu vienādā stāvoklī. Tādēļ viņš arī nereaģēja uz svaiņa gandrīz brutālo un pavēlošo toni.

—   Diemžēl tas vairs nav iespējams, — viņš klusi iebilda.

—  Ulfurs Ljotsons vairs nestrādā ministrijā.

—   Ko tas nozīmē? — Vai tu viņu atlaidi? — strauji izsaucās Gisli Torfasons.

—   Nē, es to nedarīju, — viņš pats iesniedza atlūgumu.

—   Kā tas iespējams? — jautāja Gisli Torfasons, pētoši nolūkodamies svainī.

—   Viņš sacīja, ka strādājot pie kāda darba, kas prasot visu viņa laiku, — atbildēja Geirs Torgeirs.

' — Tāā — ? — — — Vai pēdējā laikā viņš atkal dzinis palaidnības?

—   Jā, iepriekšējā dienā viņš atklāti uz ielas ākstījās un kāvās. Viņu gandrīz aizturējusi policija.

—   Ak tā? … Un tādēļ tu laikam domāji viņu atlaist?

—  Jā, citādi gandrīz nevarēja izturēties, — ja viņš laimīgā kārtā pats nebūtu iesniedzis savu atlūgumu.

—   Nā — viņš tev aizsteidzies priekšā, — noteikti nobeidza Gisli Torfasons.' — Jā, es vienmēr nopratu, ka šis zēns ir ko vērts. — Tev šo lietu jācenšas izlabot.

—   Kā tu to domā? — aizvainots jautāja Geirs Torgeirs. Tagad viņam šķita, ka tas jau iet par tālu.

—   Jā, es pārdomāšu, ko darīt. — Tagad man ar tevi runājams kas cits … Tu atcerēsies, ka savā laikā man izsniedzi pilnvaras par tām vērtībām, ko tu obligācijās un citos vērtspapīros ieguldīji bankā, kad to dibināja? . . . Man nelaimējās.

Geirs Torgeirs nespēja nekā atbildēt, — tikai ar savām godīgajām tumšzilajām, izbrīnās pilnajām acīm blenza savā svainī.

—   Visa šī bagātība izputējusi — līdz pēdējai ērai, — skarbi atbildēja Gisli Torfasons, svaiņa nemierīgā skatiena satraukts.

—   Pēdējos gados es tev izmaksāju neesoša kapitāla procentus. Es gribēju ar šo nieka naudu iegūt lielāku peļņu…

Bet man nelaimējās.

—   Nieka naudu — pāris simts tūkstoš kronu? — Geirs Torgeirs meklēja vārdus, pēkšņi viņa mēle it kā pielipa pie aukslējām.

—   Nu labi, simts tūkstoš kronas, — nu un tad? — Es domāju, ka man laimēsies tās daudzkārt pavairot…

—  Tā bija visa mana nauda, — sacīja Geirs Torgeirs, un viņa balss bija neskanīga. īstenībā viņš nemaz vēl nespēja aptvert, ka notikušas tik bezprātīgas un neaptveramas lietas, un tagad viņš še sēdēja kā ubags.

—   Jā, jā, to es zinu, — skarbi atbildēja Geirs Torgeirs. — Nelaime! Nejauka lieta. — Bet, ja tu izturies prātīgi, vari tā iekārtoties, ka sevišķi sašaurināties tev nenāksies. Ar laiku, kad atstāsi ministriju, saņemsi diezgan lielu pensiju. Un bez tam — varēsi ieņemt kādu nelielu vietu, piedod manu tiešo runu, — bet man tiešām nav laika izvēlēties vārdus. Tu, piemēram, varētu ieņemt bankas direktora posteni. Šos posteņus ieņem cilvēki, kam vēl mazāk finansiāla saprāta nekā tev. Un tādā kārtā trūkums tev nebūs jācieš. Bet — un taisni to es tev gribēju lūgt… Vai tu šo lietu nevarētu noslēpt? Mazliet labas gribas un izveicības no tavas puses, un šī lieta ies. Un es tevi lūdzu to darīt.

Un kaut gan Gisli Torfasons visu laiku runāja tai pašā skarbajā tonī, tomēr jutās mazliet samulsis, un viņa skatiens nemierīgi klaiņoja.

—   Un ja tev arī nevajadzētu rēķināties ar mani, tad tev tas jādara tavas sievas dēļ. Vai tu man to apsolīsi?

—   Jā, — mehāniskā balsī atbildēja Geirs Torgeirs. Viņš nespēja vairs sakarīgi domāt. Neskaidri viņam šķita, ka tomēr kaut ko nogrēkojies pret svaini un tagad rīkojas cildeni, viņam piedodams.

—  Jā . . . sirsnīgi pateicos, — mazliet maigāk sacīja Gisli Torfasons. — Tas nu būtu nokārtots …

Mirkli viņš klusuciezdams uzlūkoja savu svaini.

—   Daudz ļaunāk, ka tagad tu zaudē mani, — viņš beidzot sacīja, — pats juzdams saviļņojumu. — Kad manis vairs nebūs, tev grūti nāksies noskaidrot daudzas sarežģītas lietas. Esmu pārliecināts, ka tu nemaz neapzinies, cik daudz esi man parādā par visiem šiem gadiem.

—   Jā, tu biji man labs draugs, — pavisam noguris atbildēja Geirs Torgeirs, — bet pēkšņi viņš saprata, ka svainis viņu taču bija piekrāpis. Un kaut gan vēl nespēja aptvert šī stāvokļa sekas, un ne visai skaidri izprata svaiņa zemisko rīcību, tomēr viņa sirds pēkšņi nevaldāmi sita, un viņš sajuta sevī dusmas un niknumu.

—   Jā, Dievs vien to zina, ka tāds esmu bijis, — noteikti atbildēja Gisli Torfasons, cenzdamies pats sev pierādīt, cik daudz viņam svainis parādā. — Bez manis tu nekad nekā nebutu sasniedzis. Taisni tas, man šķiet, tev jānoskaidro reizi par visām reizēm, — jo tagad tas tev vairs nevar kaitēt.

—   Kā tu to īsti domā? — klusi ievaicājās Geirs Torgeirs, apspiezdams dusmu lēkmi.

—   Tev nemaz nav jādusmojas, — atbildēja Gisli Torfasons. — Vairāk es par to nerunāšu. Gan jau tu pats to sajutīsi, kad manis vairs nebūs … nebūs ar ko apspriesties,

—   Kādēļ tu ar mani tā runā? Man gandrīz šķiet, ka tu esi zaudējis saprātu, — Geira Torgeira balsī skanēja sarūgtinājums. — Šķiet, tu pat to uzskati par nopelnu, ka esi izšķiedis manu naudu!

—   Tā, tā, — viņu it kā apsauca Gisli Torfasons, — nu, nu, Geir! Nesaki vairāk ne vārda … Tevis paša labā. Cik es tevi pazīstu, tu vēlāk rūgti nožēlosi, ka lietoji ļaunus vārdus pret mirēju — es negribu sacīt — draugu, lai tevi neievainotu. Un, taisnību sakot, no manas puses šī draudzība bija diezgan niecīga. Es gandrīz nekad tā īsti neesmu mīlējis neviena cilvēka. Laikam gan šādā vai tādā ziņā esmu savādnieks. Jo jūs visi kūstat draudzībā un mīlestībā. Bet es pats savu sievu, kurā savā laikā tiešām biju iemīlējies, neesmu visu laiku mīlējis. Viņas pastāvīgais maigums un rūpes mani dažreiz padarīja vai traku. Taisni tad, kad viņa pret mani bija vislaipnākā, man likās, ka es viņu nīstu. Varbūt viss būtu kļuvis citādi, ja mums būtu bijušj bērni, — jā, varbūt tad vispār viss būtu citādi. Kaut gan sevišķi es tam arī neticu. Es laikam nebūtu mainījies. — Tā, Geir. Pirmīt es minēju, ka padomāšu, kā lai izlabo to kļūdu pret Ulfuru Ljotsonu. Un nu esmu to izdomājis. Lai partija uzstāda manā vietā viņa kandidatūru altingā — manā vēlēšanu iecirknī. Tad viņš būs dabūjis gandarījumu. Ja jūs rīkosities gudri, viņu ievēlēs. Un tev viņš ļoti noderētu, ja izturētos pret viņu, kā nākas. Sai zēnā ir kvēle, kas daudziem sagādātu nemiera pilnus brīžus. Un ļaudis, par spīti visam, viņu iemīļos, ja vien viņš saturas. Un tas viegli izvedams, ja tu viņam palīdzēsi. Viņš jau nav nekāds alkoholiķis, — vienīgi mazliet pārgalvīgs. Un, man šķiet, ka tādā kārtā jūs sapratīsities — un spēsit sadarboties.

—   Tā taču nevar būt tava nopietnība, ka gribi, lai partija uzstāda tādu kandidātu, kas nonācis ļaužu va-lodās, jā, ir pat pārāk populārs?

—   Nieki un blēņas! Viņš tikai bijis mazliet neuzmanīgs, tas ir viss. Kur citi gļēvulības dēļ rīkojas zaglīgi un slepeni, viņš izturējās pārgalvīgi. Sauc to par jaunības neizlietotu enerģiju vai kā nu tev tas labāk tīk — man tas gluži vienalga. UH ja nu tev tas šķiet tik grūti izvedams, tad es vēlreiz tev izpalīdzēšu. Atsūti pie manis šo puisi!

Geirs Torgeirs neapmierināts kratīja galvu. Viņš pat pretojās svainim. Bet nekas nelīdzēja — Gisli Torfasons gribēja piepildīt savu gribu — un to ari sasniedza.

Atsauca Ulfuru.

—   Vai tev tiešām vēl nav prātā izbeigt savas bērnišķības un sākt uzvesties kā pieaugušam vīram nākas? — nikni jautāja Gisli Torfasons, kad uz viņa neatlaidīgo vēlēšanos ielaida Ulfuru. — Dzirdu, tu nupat esi kāvies un ākstījies atklāti uz ielas. Šādām muļķībām tu esi par vecu …

Ulfurs samulsis un sabozies sēdēja pie slimā gultas. Viņam šī, pēc viņa domām nejēdzīgā situācija, bija gaužām nepatīkama. Reizēm viņš slepus paraudzījās šai bālajā, nāves skartajā sejā, sarautajās biezajās uzacīs, cietajās mutes līnijās un vēsajā skatienā.

Viņš nespēja mierīgi iejusties šai stāvoklī, un tas viņu vēl vairāk nomocīja. Viņš nespēja domāt nekā cita, kā tikai to, ka nāve drīz skars šos kaulainos locekļus… un tad sāksies sairšanas process. Pēc dažām stundām no šā cilvēka būs pāri tikai līķis. Un viņa satraukumam nāves priekšā bija pavisam personīgi iemesli… Tā beidzās katra dzīve. Reiz viņš pats būs šādā stāvoklī.

Bez tam viņš bija samulsis un izsists no līdzsvara. Viņam šķita, ka vecais Gisli Torfasons vai nu bija traks, vai runāja murgos — vai arī notika abas šīs lietas kopā. Un tomēr savā ziņā Torfasona vārdi skanēja pavisam saprātīgi. Ulfurs tikai nespēja saprast, kāda daļa bankas direktoram gar viņa kaušanos. Un vēl mazāk, kādēļ viņš nodarbojas ar šo jautājumu.

—   Nā, es arī gandrīz no tevis sagaidīju, ka tu kaunēsies,— Gisli Torfasons turpināja, pārprazdams Ulfura klusuciešanu, savā īgnajā balsī, it kā izteikdams par to klusu atziņu. — Ta ir laba zīme. Bet būtu vēl labāk, ja tu šīs bezprātības izmestu pavisam no galvas. Tad tev nebūtu jākaunās. — Likumdeveja un tautas vadoņa stāvoklis ar šādām ekstravagancēm grūti apvienojams, — viņš ironiski piebilda. — Nu, tev nemaz tā nav jāskatās, it kā tu mani gribētu apēst. Traks es neesmu. Esmu nolēmis, ka pēc manas nāves tu paņejmsi manu vēlēšanu iecirkni. Ceru, pratīsi to novērtēt, tāpat kā visas saistības, kas tam seko. Cita atbalsta es tev nespēju dot kā vienīgi šo savu pēdējo vēlēšanos, hāhāhā, — viņa ironiskie smiekli pārgāja sausa kāsā.

—   Par citu jārūpējas tev pašam, — viņš tad nogurušā balsī pabeidza.

Piekusis viņš mirkli atlika galvu spilvenos un aizvēra acis.

Acis atverot, viņa skatiens krustojās ar Ulfura skatienu.

Tas izteica izbrīnu un nepatiku, varbūt pat bailes un pretīgumu.

—   Nā, tu labi proti pateikties, — murmināja Gisli Torfasons tādā pat īgnā balsī. — Lai tagad ienāk tie citi — un tu paliec.

Ulfurs piecēlās it kā pret savu gribu un sajutu atvieglojumu, kādu var izjust cilvēks, ja nav jāpaliek divatā ar traku vīru.

Caur atvērtajām durvīm klusi ienāca ārsts, slimā sieva, Geirs Torgeirs un arī viņa sieva, kas pa to laiku bija ieradusies. Torgeira kundze uzmeta Ulfuram Ljotsonam tādu skatienu, ka nebija nemaz jāšaubās, ko viņa domāja par šī cilvēka klātbūtni.

—   Es tikai vēlējos, — iesāka Gisli Torfasons, viņa balss tagad skanēja pavisam gurdi, tomēr ar iepriekšējo īgno pieskaņu, — lai jūs dzirdētu, ka šis jaunais cilvēks, Ulfurs Ljotsons, pēc manas nāves mantos manu mandātu.

Viņi klausījās, kā parasti uzklausa bērnu vai slima cilvēka untumus.

Beidzis runāt, viņš mirkli atvilka elpu. Visi tuvojās gultai, izņemot Ulfuru, kas jau gribēja aiziet, bet tomēr apstājās pie durvīm.

—   Nu, tagad gan man jāaiziet, — sacīja Gisli Torfasons, un viņa balss skanēja pavisam nevarīgi, — dzīvo vesela, Gudrun, — viņa skatiens meklēja sievu, — sniedz man savu roku… Pateicos, ka esi bijusi pret mani laba.

Vecā grumbainā, salīkusī sieviete satvēra vīra roku un to noskūpstīja — tad viņa nokrita pie gultas ceļos un raudādama visu laiku skūpstīja slimā roku.

—   Nu, nu, — negribēdams sacīja Gisli Torfasons. — Dzīvojiet sveiki arī jūs… Un tagad ejiet .. . visi… arī tu, Gudrun, gribu nomirt mierā.

Viņa sieva uz vietas paklausīja, kā parasti to mēdza darīt. Bet vecajam Gisli Torfasonam šķita, ka viņi pārāk lēni atstāj istabu, un viņš pastiprināja balsi:

Ejiet — ejiet, es jums saku, — viņš bija piecēlies pa pusei sēdus un noraidoši maja viņiem ar roku.

Visi aizgāja. Bet atstāja durvis pusvirus, lai īstajā brīdī varētu steigties viņam palīgā.

Tas nu bija par daudz …

Lādēdamies, ka visi to dzirdēja, viņš mēģināja piecelties no gultas.

Noprazdami, ka viņš pats grib piecelties un aizvērt durvis, viņi steidzās izpildīt viņa vēlēšanos. Durvis aizvēra.

Bet tai pašā mirklī istabā atskanēja troksnis.

Pavadītāji steidzās iekšā un atrada veco bankas direktoru, guļot uz grīdas pie gultas.

Viņa mute bija asinīs. No rīkles nāca necilvēcīga gārdzoņa. Un pusaizvērtajās acīs dega (auns skatiens. Tā mira vecais Gisli Torfasons.

10

Palīdzējis ārstam un Geiram Torgeiram iecelt Gisli Torfasona nedzīvo ķermeni gultā, Ulfurs, ne no viena neatvadījies, nepamanīts izzagās ārā.

Priekšnamā viņš atrada savu cepuri un tad steidzās pa kāpnēm un caur mazo dārziņu mājas priekšā prom, it kā viņam kāds dzītos pakaļ.

Un visu laiku viņš nervozi ar roku berzēja svārku stūrim to vietu, kur bija pieskārušās mirēja kaulainās un vājās kājas, kad viņš to palīdzēja iecelt gultā.

Steidzīgi dodoties projām pa ielu, viņš tomēr visu laiku it kā dzirdēja baiso gārdzoņu.

Pēkšņi viņš apstājās, it kā klausīdamies vēl kaut ko, kas it kā sanēja viņa smadzenēs, bet ko skaidri nespēja uztvert. Viņš stāvēja un pacietīgi klausījas, it kā cerēdams, ka šīs izjūtas viņa iekšienē aizdzīs no apziņas šo pastāvīgi sanošo drausmo rīkles gārdzoņu.

Bet šīs skaņas it kā pieauga. Pēkšņi viņa smadzenēs ieskanējās saraustītas bēru dziesmas skaņas … Un viņš steidzās tālāk, jo arī tas bija tik baigi. Visu laiku viņa ausīs dunēja šī bēru dziesma, it kā to dziedātu vecas sievas raudulīgām, nepareizām balsīm. Reiz, pavisam nevilšus piedaloties kādā apbedīšanā, šīs gaudulīgās raudošās balsis viņā izsauca priekšstatu par lielām, slapjām mēlēm un bezzobainām mutēm, un no tās reizes viņš sajuta pret korāļiem neizsakāmu pretīgumu, kaut gan līdz tam laikam allaž labprāt bija klausījies garīgās dziesmas. Un tas ļaunākais, ka kopš tās reizes viņš vairs nespēja iedziļināties runās par nāves gadījumiem, neizjūtot šīs pretīgās vīzijas.

Un vienmēr, būdams šo domu varā, viņš pret paša gribu it kā pārdzīvoja kādas bēres. Tas notika arī tagad. Šķita, it kā viņam nāktos noskatīties, kā, skanot gaudulīgām dziesmām, kapā ielaida kādu melnu šķirstu. Viņš to pārdzīvoja tik dzīvi, ka pieri sedza aukstas sviedru lāses. Un pēkšņi atkal viņa ausīs ieskanējās šī gārdzoņa, šis dzīves veselīgo smieklu riebīgais izķēmojums, — pretīgi guldzoši smiekli, izmisuma un dzīves ardievu sauciens, — un Ulfuram atkal šķita, it kā tie nāktu no melnā šķirsta tumšajā bedrē.

Un viņš paātrināja soļus.

—   Es topu ārprātīgs, — viņš domāja, — kļūšu ārprātīgs, ja nedabūšu kaut ko iedzert…

Un neapzinīgi viņš devās uz viesnīcas pusi. Viņa domas bija pārāk sajukušas, lai aptvertu, ka arī tur nav nekādu dzērienu.

Dažus soļus no viesnīcas viņu pēkšņi kāds apturēja, uzsizdams viegli uz pleca:

—   Hallo, vecais, — kas par traku steigu!

Ulfurs samulsis sarāvās un paraudzījās runātājā.

—   Ak, tu tas esi, — viņš izdvesa, ieraudzīdams mežziņa plato bērnišķīgo smaidu. Sajuzdams neizsakāmu atvieglojumu, viņš ārkārtīgi laipni apsveica paziņu. O, cik jauki spiest dzīva cilvēka roku, viņam ienāca prātā, un viņš vēl siltāk kratīja, kandidāta roku.

—   Tikko kā nāku no turienes, — sacīja Arngrimurs Avaldsons, pamādams ar galvu uz viesnīcas pusi. — Biju augšā palūkoties, vai esi atgriezies. Sveins Olavsons atrodas ostmalā. Medījums pienācis.

—   Medījums? — Ulfura balss skanēja tik savādi un svešādi, — viņš bija aizelsies un gandrīz nespēja parunāt, apspiezdams saltus drebuļus, kas viņu kratīja.

—   Nu, protams, — Arngrimurs Avaldsons minēja kādu pazīstamu Islandes tvaikoni. — Iesim. Tagad mēs dabūsim šampanieti, ko tu aizgājušajā dienā vinnēji. Sveinke izmaksās — man kā parasti nav ne graša!

Viņš apmierināts smaidīja.

Ulfurs mazliet piespiesti iesmējās.

—   Kāda laime! — viņš sacīja, — un tomēr viņa zobi gandrīz klabēja. — Man taisni nepieciešams krietns šņabis!

Un viņi devās pa ielu, dzīvi runādamies, līksmi par gaidāmām izredzēm. Ulfura prasība pēc iedzeršanas pēkšņi it kā pārgāja vienkāršās slāpēs. Un viņš paātrinaja soļus, vairīdamies kādu sekotāju.

Pasta ielā viņi gandrīz saskrējās ar Hegni Petursonu un apstājās sasveicināties.

—   Jā, pareizi, novēlu laimes! — satraukts sacīja Ulfurs.

—■ Kā tu to domā? — jautāja Hegni Petursons un pavilka

viņu sāņus.

' — Jā, tiešām, tu jau to vēl nezini. Tu dabūsi to posteni.

—   Ko tu saki? Kā tu to zini?

—   No vislabākajiem avotiem, ka medz sacīt, no paša Geira Torgeira.

—   Kad tu ar viņu runāji? — ieinteresets iejautajas Hegni Petursons.

Ulfurs minēja laiku.

—   Un tu esi pārliecināts, ka tas nebija agrāk?

—   Noteikti nē. Jo es tūlīt pēc sarunas ar viņu devos brokastīs. Bet kādēļ tu tā jautā?

—   Es arī šodien runājos ar ministru, — domīgi sacīja Hegni Petursons.

—   Un kāds bija tavs iespaids? — ziņkārīgi jautāja Ulfurs.

—   Man likās, viņš bija pavisam citādās domās, — mazliet izklaidīgi atbildēja Petursons. — Nā, paldies, man tiešām prieks par šīm ziņām. Jo citādi, jāatzīstas, biju nodomājis iesniegt atlūgumu un apmesties kā advokāts jūsu pilsētā. Protams, šīs domas man nebija visai tīkamas. Bet man apnicis sēdēt un nīkt tur ziemeļos. — Man šķiet, ka altingā nolaiž karogu pusmastā. Diezin kas gan miris?

—   Vecais Gisli Torfasons, — atbildēja Ulfurs un steidzās projām.

Hegni Petursons domīgi gāja tālāk. Diezin vai Geirs Torgeirs vispār bija tas cilvēks, par kādu viņu līdz šim uzskatīja? Varbūt viņa raksturs nemaz nebija tik noteikts, kā Petursons bija domājis? Varbūt viņš pat baiļojās, ka Petursona politisko pārliecību ietekmēs šī posteņa saņemšana? … Nā, katrā gadījumā viņš tagad šo vietu ieņems. Un labo ministra kungu vairāk uzmanīs. —

Ulfurs un mežzinis centās izspiesties cauri pūlim, kas bija salasījies gandrīz jau izbūvētajā ostmalā, viņi centās nokļūt pie Sveina Olavsona, kas jau bija ieņēmis vietu, kur apmēram vajadzēja piestāt tvaikonim.

—   Labi, ka tu atnāci, — viņš jautri uzsauca Ulfuram un tad paklusām piebilda: — Šodien pavadīsim līksmu dienu. Es uz klāja ieraudzīju tirgotāju Ari Sigurdsonu un tūlīt devu viņam zīmes. Redzams, viņš mūsu sistēmu labi saprot, jo pamāja ar galvu un pazuda. Viņš laikam gan devās lejā nokārtot mūsu pasūtījumu. Un tagad mums tikai atliek paņemt šo preci no viņa kajītes. Bet velns ar' ārā, kā mēs to dabūsim malā? — jo viena pudele jau vien nebūs, — viņš smējās. — Na, naks laiks, nāks padoms.

—   Par kādu sistēmu tu runā? — ziņkārīgi ievaicājās Arngrimurs Avaldsons.

—   Hāhāhā! — skaļi smējās Sveins Olavsons. Un tad viņš atkal klusi ierunājās: — Ja vicina strauji cepuri gaisā — tas nozīmē vienu pudeli šampanieša, — es vicināju veselas trīs reizes, — hāhāhā! — viņš atkal skaļi iesmējās un tad klusu piebilda: — Cepure lidoja trīs reizes, bet katrreiz savādāk, tas nozīmē — trīs dažādas šķirnes, — un tādēļ, ka daudzumu nosaka apgriezieni, tad es griezu cepuri bez mitēšanās, hāhāhā!

Beidzot viņi nokļuva uz kuģa.

Ulfurs un Sveins Olavsons kā veci paziņas sasveicinājās ar Ari Sigurdsonu, mazu jautru vīriņu, īsi apgrieztiem gaišiem matiem un lielām paļāvīgam acīm, viņu iepazīstinaja ar Arngrimuru Avaldsonu.

Brīdj viņi mierīgi sarunājās, tad Sveins Olavsons viņam pačukstēja:

—   Vai tu manas zīmes saprati?

—   Jā, neesmu jau vakarējais! — apmierināts atbildēja Ari Sigurdsons, apgriezās uz papēža un deva pārējiem zīmi viņam sekot.

Viņi spraucās cauri ļaužu jūklim, kas pildīja kuģa klāju, un devās uz pirmo kajīti.

Kad Ari Sigurdsons beidzot bija ievedis viesus savā kajītē, viņš uzmanīgi aizslēdza durvis. Un tad pacēla vienas kojas segu un zem tās bija redzamas divas rindas pudeļu.

—   Ak tu, augstais Dievs! — Sveins Olavsons gavilēja, bet viņu tūlīt apsauca.

—   JāL vai es neesmu lieliski nokārtojis savas lietas? — jautāja Ari Sigurdsons, lūkodamies viņos savām jocīgajām paļāvīgajām bērna acīm, katram gadījumam aizsegdams pudeles.

—   Būšu tev mūžam pateicīgs! — čukstēja Sveins Olavsons.

—   Tu esi pat pelnījis, ka tevi noskūpsta. Bet saki man vienu — vai tev nav kādas somas? — vai varbūt vari mums aizdot kādu vienkāršu kasti? — jo, ja gribētu to visu aiznest kabatās, tad jau mums iznāktu staigāt vismaz divas dienas, — hāhāhā!

—   Kuš, kuš, — viņus maigi noklusināja Āri Sigurdsons.

—   Vai tu esi traks, cilvēk! Tu laikam domā, es no karaliskās Kopenhāgenas braucu tukšām somām! Bet pagaidi, — mirkli viņš apdomājās. — Es jau atkal ar šo pašu kuģi došos tālāk. Lieliski, es savas mantas atstāšu vienkārši uz kuģa un paņemšu līdzi tikai pāris nepieciešamākās lietas, kamēr šīs dažas dienas palikšu viesnīcā.

Viņš tūlīt sāka iztukšot savas somas, kur atradās drebes, veļa un dažādi sīkumi, visu to vienkārši sasvieda uz kojām.

—  Vari to ņemt, — viņš sacīja, pasniegdams Sveinam Olavsonam somu. — Tagad varam doties uz pilsētu, izskatīsies, it kā jūs nesat manu somu. — Hei, pagaidi mazliet, — viņš aizkavēja Sveinu Olavsonu, kas tūlīt gribēja kraut pudeles somā, — jūs taču vismaz atļausit ar sevi kārtīgi sasveicināties.

Viņš paņēma šampanieša pudeli, kas bija paslēpta kojas kaktā, un sniedza to Sveinam Olavsonam, lai attaisa.

—   Bet uzmanies, ka korķis nopaukšķ! — viņš pieteica un sāka meklēt glāzes.

—   Ak, tu sātans, tagad viņa aizmirsusi nolikt manas glāzes, — viņš piezvanīja.

—   Tūlīt pēc tam pieklauvēja, un istabene iebāza pa durvju šķirbu galvu.

—   Sigurdsona kungs zvanīja? — viņa zīmīgi smaidīdama jautāja.

—   Jā, vai nevarētu dabūt četras glāzes?

Glāzes atnesa.

Un visiem ielēja šampanieti.

—   Esiet sveicināti — un uz satikšanos! — izsaucās Ari Sigurdsons.

—   Sveiks, uz tavu atgriešanos! — viņi pieskandināja glāzes.

Ulfurs vienā rāvienā izdzēra glāzi, it kā visu laiku būtu vai

miris nost aiz slāpēm.

—   Paraugieties vilkā! — Ari Sigurdsons apmierināts noteica un sekoja Ulfura priekšzīmei. — Tas man tīk, — viņš pazvanīja. — Bet ja jūs visi esat izslāpuši, tad vienas pudeles par maz.

Kad ienāca istabene, viņš pasūtīja vēl vienu pudeli un vēl vienu glāzi.

Viņa drīz atgriezās un, ienākusi istabā, izdzēra savu glāzi tāpat kā pārējie, pēc tam aizsteidzās.

—   Tu izskaties mazliet saguris, Ari, — sacīja Ulfurs, pie kam, domājot par otru šampanieša glāzi, izjuta tīkamu apmierinātību. Šampanieti viņi vienkārši dzēra no alus glāzēm.

—   Vai tas kāds brīnums? — Āri palūkojās viņā savām paļāvīgajām acīm. — Brauciens bija grūts. Un ja cilvēks retumis viesojas valsts metropolē, tad arī tas jāizmanto kārtīgi.

Citi smējās. — Viņi ļoti labi zinaja, ka Ari brauca uz Kopenhāgenu vismaz katru ceturksni.

—   Cik ilgi tu šoreiz uzturējies Kopenhāgenā? — jautāja Ulfurs.

—   Tikai trīs nedēļas, — atbildēja Arī tikpat paļāvīga tonī,

—  es nenokārtoju pat pusi no visa tā, ko nācās nokārtot.

—   Tādēļ, ka nodarbojies ar to, ko tev nenācās darīt, — hahāhā! — skaļi un saprotoši smējās Sveins Olavsons.

—   Par to nu gan tev nenāktos runāt, — mīlīgi un laipni sacīja Āri. — Būdams Kopenhāgenā, es tomēr katru vakaru nepavadu pie Toma S.

—   Es jau arī to nedaru, — protestēja Sveins Olavsons.

—  Dažreiz es aizeju arī pie Loras, hāhā!

—   Man jādodas turp_ atkal pēc pāris mēnešiem, — tādā pat mierīgā balsī turpināja Ari, — varbūt brauksi līdzi?

—   Tev līdzi? — smējās Sveins Olavsons, — to es neuzdrošinos! No šā brauciena mēs dzīvi neatgrieztos!

Ari Sigurdsons ielēja šampanieša paliekas.

—   Tagad izdzersim un tad mēģināsim tikt malā, — viņš sacīja. Dieva vārds, es tomēr priecājos atgriezties mājās. Sveiki, lai dzīvo šī vecā zeme!

—   Kuras avoti irdz, kaut ari tos mēģina aizspundēt! — mazliet sarkastiski piebilda Ulfurs.

Viņi smiedamies izdzēra savas glāzes.

Tad ielika pudeles tukšajā somā, to paņēma Arngrimurs Avaldsons, «jo viņš izskatījās tik nevainīgs».

Āri Sigurdsons mazliet sakārtoja kajīti un aizslēdza somu, ko pats gribēja ņemt līdzi.

—   Tātad iesim?

—   Pagaidiet drusku, — sacīja Sveins Olavsons un izņēma naudas maku. — Naudu taču tev arī vajadzēs.

—   To mēs varam nokārtot, kad tiksim malā. Tagad iesim.

—   Gribēju tev tikai pateikt, — ierunājās Ulfurs, — ka savām privātvajadzībām rezervēju divas viskija un divas trīs citas šķirnes pudeles.

—   Hē, — kas par muļķīgu runu, cilvēkbērns! — smējās Sveins Olavsons.

—   Par šīm pudelēm maksāšu es, — turpināja Ulfurs.

—   Nu labi, kā vēlies, — padodamies atbildēja Sveins Olavsons, — nebūsim sīkumaini.

Bez jebkādiem sarežģījumiem viņi tika malā. Dodoties uz «Valhallas» viesnīcu, viņi pārmijus nesa somu, jo dārgās kravas _dē] baidījās ņemt eksprešus.

Ari Sigurdsons dabūja istabu otrajā stāvā, trešo aiz Ulfura istabas.

Nolicis tur savu somu, viņš devās līdzi Ulfura istabā, — viņu bija uzlūguši uz šīm trim šampanieša pudelēm. Viņi sēdēja, dzēra un runāja visādas muļķības. Kad sāka runāt par derībām un Ulfura gājienu, arī Ulfurs smējās līdzi, — kaut gan jutās neveikli. Arī katrā ziņā gribēja dzirdēt šo dziesmu par Adalbjergu, un to viņam trīsbalsīgi nodziedāja. Un tad viņam bija jānoklausās viss šis notikums ar aģentu Jensenu,— Sveins Olavsons bija nonācis tādā noskaņā, ka aģenta Jensena nekaunība jau pieņēma milzīgus apmērus.

—   Nu, vai viņš jau dabūja pērienu? — pavisam nevainīgi ievaicājās Ari.

—   Vēl nē, — saīdzis atbildēja Sveins Olavsons. — Bet lai tik viņš pagaida …

Kad šampanietis bija izdzerts. Ulfurs paņēma no bagātīgā krājuma divas viskija pudeles, drusku konjaka un portvīna.

Un tad viņš samaksāja par šīm pudelēm, pie kam Sveins Olavsons arī izmantoja gadījumu, nokārtodams savas aplēses ar Āri.

—   Vai jums neliekas, ka šampanietis beidzot apnīkst, — bērnišķīgi ievaicājās Āri. — Nāciet manā istabā, — es jums došu īstu vīru dzērienu.

— Jā, bet pirms man jānogādā mājās manas pudeles, hāliāhā! — smējās Sveins Olavsons. — Vai tu nāksi līdzi, Arngrirnur? — Varbūt es uz laiciņu varētu aizņemties somu?

Iebildumu nebija. Un mežzinis aizgāja kopā ar Sveinu Olavsonu, solīdamies drīz atgriezties.

Ulfurs devās līdzi Ari viņa istabā, lai dabūtu šo «īsto vīra dzērienu»!

Nākošā dienā, saules lēktā Ulfurs gāja pa vientuļajām ielām.

Viņš nāca no Sveina Olavsona un devās uz savu viesnīcu.

Pēc nakts dzīrēm galva bija mazliet smaga, bet citādi diezgan skaidra.

Viņš domāja, ka citi viņa draugi tagad izguļ reibumu. Un viņš ilgojās tikt gultā, aizvērt acis un — aizmirsties. Prom no visa, aizmirst visu — kaut arī tikai uz acumirkli. O, ja spētu aizmigt un nekad vairs neatmosties …

Apbrīnojami skaidri viņš saprata, cik šāda uzdzīve bija riebīga. Jā, domās viņš pat pārspīlēja, un tas pieņēma ārkārtīgas dimensijas. Tas vienkārši nebija cilvēka cienīgi, — vīrs, kas tā žūpoja, bija necienīgs cilvēka vārda, — tas bija vienkāršs lops — kustonis.

Vispirms viņi līdz pulksten divpadsmitiem bija sēdējuši Āri istabā un dzēruši, tad Ari bija nokritis un aizmidzis, un viņi to pameta uz dīvāna krācot, uzsegdami tikai vieglu segu.

Viņi bija devušies mājās pie Sveina Olavsona un dzēruši talak. Ulfurs kaunējās iedomāties, kā tur izskatījās, viņam aizejot: viss galds un grīda bija piemētāti cigāru galiem' un pelniem, pelniem bija nobārstītas mēbeles, uz grīdas vāļājās saplēstas glāzes, uz galda tukšas pudeles. Arngrimurs Avaldsons, nāvīgi piedzēries, krāca atzveltnes krēslā un viņa priekšā uz grīdas smirdēja vēmieni. Uz dīvāna, raudādams un sūdzēdamies par savām mīlas neveiksmēm, — visu laiku nemitīgi atkārtodams veco dziesmu, sēdēja Sveins Olavsons un lūdzās, lai viņu nepamet vienu. — Un Ulfurs netika prom, iekams Sveins Olavsons beidzot, raudādams un elsodams, nebija aizmidzis.

Bet tas vēl nebija tas ļaunākais. Riebīgākais, ka viņš bija noklausījies šo piedzērušos cilvēku pretīgos stāstos, ko viņi nebeidza pārspriest visu nakti. Ari Sigurdsons savā nevainīgajā balsī bija sācis stāstīt dažas savas Kopenhāgenas dēkas, — un tad viņi runāja tikai par to. Un Ulfurs, par spīti visam pretīgumam, sēdēja un klausījās šais riebīgajos stāstos, stundu pēc stundas, — viņam pat nebija ne spēka, ne enerģijas piecelties un aiziet. Sai neciešamajā atmosfērā viņu piespieda palikt Gisli Torfasona nāve, — dzērieni nelīdzēja, viņš no šās baismās no

skaņas nespēja atsvabināties, — un tādēļ baiļojās palikt vienatnē.

Šai klusajā rītā, ejot pa pilsētas ielām, viņam skanēja ausis biedru brutālie smiekli, — un visu laiku nācās domāt, kā šīs balsis guldzēs nāves agonijā. Sīs domas viņš nespēja nokratīt.

Viņam likās, ka nekad līdz šim tik skaidri nebija izjutis dzīves nenozīmību, tukšumu, nelietību un neizsakāmo bezmērķību.

Iznīcība, iznīcība! viņā it kā skanēja nāves zvani. — Tikai iznīcība, tikai māns — jauks māns! Bet tomēr tikai iznīcība. — Tikai māns …

Šais pārdomās viņš bija nonācis līdz savai istabai. Un nenoģērbies metās gultā, cerēdams drīzāk aizmigt.

Bet miegs nenāca.

Viņš aizvēra acis. Mainīja ķermeņa stāvokli. Tomēr nekas nelīdzēja. Caur nolaisto aizkaru istabā bija iezadzies saules stars, bet tas viņu tikai traucēja.

Beidzot viņš saprata, ka nespēs aizmigt un tādēļ arī vairs necentās sevi piespiest. Izstiepa roku, saķēra aizkara auklu, — pavilka, tad palaida to vaļā, un aizkars ar lielu troksni uzskrēja augšā, istabu pielēja rīta saule, bet Ulfurs, ievērojis nekārtību un nolaidību, kāda te valdīja, aizvēra acis, lai to neredzētu.

Viņš palika guļot ar aizvērtām acīm. Jutās tik bezgala noguris un tā alka atpūtu. Vislabprātāk viņš gulētu vieglā nomidzī, nekā nedomādams. Bet tomēr nespēja izslēgt domas. Pret paša gribu tās turpināja strādāt…

Viņa paraža nosodīt dzīvi droši vien bija tīrā augstprātība un vairāk nekas, — viņš domāja. —■ Dzīvi tās būtībā nemaz nevarēja nosodīt, jo nespēja taču noskaidrot tās sākumu, ne arī paredzēt beigas … Cilvēkam bija dota iespēja iepazīties tikai ar dzīves niecīgu daļiņu. Un vairāk arī nekā nebūs iespējams uzzināt, vismaz šai pasaulē ne, — reiz jau pašas dzīves izcelšanās noslēpums gulēja ārpus saprāta robežām. Protams, kaut kāda jēga un sakarība še slēpās, — tikai tā nevijās ap mums, neskāra mūs. Cilvēki savā augstprātībā iedomājas, ka ieņem dabā sevišķi izcilu stāvokli . . . Blēņas. — Esamība bija nebeidzama saite, kurā atsevišķi locekļi bija jauki sasaistīti kopā … Laiks ritēja … saite slīdēja … Bet cilvēki velti domājās esam šīs saites dvēsele … saites dvēsele — ak, to grūti nāktos atrast! — Jo šī dvēsele taču laikam nebija nekas cits kā griba, dabas spēks, vielu likumīgais sajaukums, dzīvnieku un puķu izcelšanās, — akla vara … Un tādēļ tā piegrieza tik maz vērības cilvēkam kā atsevišķam ziedam. Cilvēki un puķes bija vienīgi nežēlīgās dzīves lielisks izrotājums… Dzīve izrotājās ar cilvēka gara ziediem tāpat kā tā katru pavasari greznoja zemi ar puķēm . .. Bet citādi tāds sīkums kā viena cilvēka dzīve bija tik nesvarīga, — un tikai akls to nevarēja saredzēt.— Mazās katastrofas nekādā ziņā neietekmēja visumu — tas bija dabas likums.

Attīstība gāja savu gaitu, — no nezināmā uz nezināmo. Ziedi uzziedēja pavasarī un tos noplūca vai samina, un tikai nedaudzi laimīgie izpildīja savas īsās dzīves uzdevumu, bet rudenī nosala ledus skavās… Un cilvēka dzīve līdzinājās puķei.

Veselīgais vēsums pēkšņi uzplaiksnīja viņa smadzenēs. — Veselīgais vēsums — lūk, dabas īstā būtība … Tie cilvēki, kam piemīt šis vēsums tāpat kā dabai, tie pratīs dzīvot . . . Citi — jutīgākie ziedi, kuru lapas šūpojas pie vismazākās vēsmiņas un nokrīt pie vieglākās vēja pūsmas, — tie pazūd — aiziet dibenā. Varbūt kailais stublājs vēl kādu laiku turpina savu dzīvi — tikai tai trūkst skaistuma … Bet puķes, kas nozied visātrāk, ir visjutīgākās — tās taču ir auglības puķes . .. Tikai nekļūt augstprātīgam . . . Un vai tad tas pats nebija ar indīgām puķēm …

Bet tomēr: ja gribēja iegūt kaut tikai mazu nojautu par dzīves jēgu, vai tad viņam to nenācās meklēt savās atziņās un savā pieredzē? Viņš piederēja tiem cilvēkiem, kas neprata dzīvot — un tādēļ saprata dzīvi no šī viedokļa. Bet bija taču jāpieņem, ka arī tiem cilvēkiem, kas prata dzīvot, bija tiesības, lai viņus uzklausītu, — un varbūt viņu atziņas bija tikpat vērtīgas . .. Piemēram, viņa tēvs. — Viņš diezgan bija pārcietis dzīves grūtības un neveiksmes, — bet tās viņu nesalauza, bet gan stiprināja. Sieviete, ko viņš mīlēja, zaudēja prātu, bet tas tikai viņu bija tuvinājis Dievam. Dēls, ko viņš arī mīlēja, sagādāja viņam pastāvīgas rūpes — un tikai rūpes. Un tas arī viņu it kā padarīja stiprāku un tuvināja Dievam. Viņa dziļā mīlestība — viņa būtības pamats — palīdzēja visam tikt pāri. Tādēļ, ka viņš pats bija pilns mīlestības, viņš ticēja Dieva mīlestībai — un mīlestībai visās lietās un vietās. Tādēļ, ka pats bija uzticīgs un labprāt piedeva, viņš ticēja Dieva uzticībai un žēlsirdībai. Tādēļ, ka pats bija svēts cilvēks, viņš nešaubījās par dievības svētumu. Svēts vīrs, — domāja Ulfurs. — Jā, taisni tāds — tāds bija viņa tēvs — svēts vīrs .. . Svēts savā būtībā, svēts

savā ticībā.- Bet vai tādēļ nebija iemesla domāt, ka

taisni viņš šī sava svētuma un negrozāmās ticības dēļ vislabāk spēja nojaust dzīves patiesību, nekā tas, kas savas atziņas bazēja uz saltām pārdomām? — Jā, protams, protams. Bet tā nu reiz ir, ka savas atziņas mēs veidojam pēc savas izpratnes …

Tādēļ, ka viņam, Ulfuram, trūka pastāvības, paļāvības — dabas veselīgā vēsuma — viņš bija padots bojāejai. Viņa saprāts nespēja līdzēt, jo cilvēku nevada vienīgi tikai saprāts, viņš galvenokārt ir padots savas būtības likumam. Velta bija viņa griba un centieni, jo viņš pēc savas būtības bija paviršs, sadrumstalots. Pat viņa ilgas nespēja viņu attīrīt. Kaut arī tās reizēm gaiši iekvēlojās, tomēr tā nebija mūžīgā liesma…

Ja, tā bija: viņš redzēja un saprata savu bezspēku,- un

tādēļ grima un grima . ..

Vienu vienīgu reizi dzīve bija bijusi pret viņu žēlsirdīga, toreiz šķirdama viņa un Margrētas ceļus … Jo citādi arī tas būtu beidzies nelāgi — kā visa viņa dzīve. Šis skaistums būtu izgaisis, tadeļ ka viņam trūka viengabalainības… un Margrētas paļāvība būtu sadrupusi Ulfura nepastāvībā …

Kamēr Ulfurs tā gulēja un sevi pātagoja, pie durvīm klusi pieklauveja. Viņš pacēla galvu un palūkojās uz durvju pusi.

Klauvējieni atkārtojās, tikpat klusi kā pirms tam. Tad rokturis lēnām pagriezās, — durvis atdarījās … un istabā pavisam nedzirdami ienāca viņa tēvs.

Ulfurs ar vienu rāvienu piecēlās sēdus, tad atslīga atpakaļ un palika sēdot uz gultas malas, sēdēja nekustīgi, nodurtu galvu un nedzīvu izteiksmi sejā.

Sers Ljoturs aiztaisīja aiz sevis durvis. Tad klusiem soļiem aizgāja pie dīvāna un apsēdās, salicis rokas klēpī, — un viņa labā roka tā dīvaini mierīgi gulēja uz kreisās.

Viņš bija pirmoreiz še .. . Un tagad sēdēja un vēlējās, kaut nebūtu ieradies.

Bet tomēr viņš še sēdēja, — un tas notika tā: kad dēls, kas nebija bijis mājas naktī, neieradās arī brokastīs, viņu pārņēma nemiers. It kā kaut kas pret paša gribu viņam lika piecelties un uzmeklēt dēlu. Šodien viņa prāts bija zaudējis līdzsvaru, sirdi nomocīja smeldzošas sāpes. Daudzas reizes viņš bija pagājis viesnīcai garām, līdz beidzot nolēma nākt augšā. Viņš bija vilcinājies un baidījies doties viesnīcā, — baiļojies, ka dēls pārpratis viņa ierašanos, — baiļojies, ka var ierasties nelaikā. Bet šīs dīvainās sāpes smeldza sirdī, — viņam bija jāzina, vai dēls še atradās — un kā viņam klājas. — Un tad viņš bija nolēmis doties augšā.

Tagad redzēdams, ka dēlam nekas nekait, kaut gan baiļu sajūta visu laiku viņu tik noteikti bija mocījusi, — tagad viņš skaidri saprata, ka labāk būtu bijis, ja nebūtu atnacis. Jo še viņam nebija ko darīt.

Kamēr viņš tā sēdēja, sajūta pēkšņi mainījās. Tagad viņš vairs nebaiļojās dēla, bet pats sevis dēļ. Baiļojās, ka ar savu ierašanos būs izjaucis viņu labās un sirsnīgās attiecības… Viņam trūka vārdu, jo baiļojās kaut ko sacīt. Un tomēr visvairāk viņš bijās piecelties un aiziet, nepateicis ne vārda. Bet tā sēdēt — arī nebija iespējams.

Juzdams nebeidzamas sāpes, viņš lēnām piecēlās. Stāvēdams dēla priekšā un vēlēdamies, ne varda nebildis, aiziet, viņš padevās kādai pēkšņai iedvesmai.

— Vai tev nav drusku sodas ūdens, Ulfur? — viņš laipni vaicāja.

Ulfurs strauji piecēlās. Drebošām rokām izskaloja glāzi un piepildīja to ar sodas ūdeni un, nepaceldams acis, pasniedza tēvam, — bet sirdī viņš izjuta dziļu mīlu un it kā atvieglojumu.

Sers Ljoturs iztukšoja glāzi, nolika to uzmanīgi uz galda, mazliet apmulsis uzsita Ulfuram uz pleca: — Pateicos, manu zēn, — un tad aizgāja tikpat klusi, kā atnācis.

Ulfurs ilgu laiku palika nekustēdamies stāvot un raudzījās uz durvīm, it kā nespēdams saprast, kas gan īsti noticis. Viņa sirds cīnījās ar sāpēm, — viņu tik ļoti nospieda savas mazvērtības apziņa, izsauca tik dziļu sasprindzinājumu, ka šķita kaut kam jāpārtrūkst…

Un pēkšņi, pavisam neapzinīgi, viņš ielēja sev gandrīz pilnu glāzi viskija un drudžaini, lieliem malkiem to iztukšoja.

Tad metās gultā un palika guļam kā apdullis, tomēr nespēdams aizmigt…

Pēc dažām stundām Ari Sigurdsons svētlaimīgā noskaņā un pilnās burās traucās uz viesnīcu. Viņš atgriezās no kādas priekšpusdienas vizītes, kur gandrīz visu laiku bija stiprinājies reibinošiem dzērieniem.

Pamozdamies no rīta ar smagu galvu un kā svina pielietiem locekļiem, viņš uzsāka savu dienu ar pāris malkiem rūgtā. Tad ielēja glāzē viskiju un, mazgādamies un kārtodams savas samestās lietas, reizēm pa malkam iedzēra.

Tādā kārtā stiprinājies, viņš devās satikt veikala draugu. Draugs viņu uzņēma ļoti sirsnīgi, — līksmi apgalvodams, ka «slapjuma netrūks». Tā viņi visā klusībā iesāka savu dienu ar pāris «īstu vīru malkiem». Un iekams šķīrās, draugs viņu ielūdza brokastīs, kur trūkstošā alus vietā izdzēra daudz degvīna.

Pēc brokastīm Āri Sigurdsons jutās mazliet noguris, un tādēļ, ka draugs bija tādā pat stāvoklī, viņi šķīrās, Sigurdsons devās uz savu viesnīcu «drusku atpūsties».

Svaigais gaiss viņu lieliski uzmundrināja. Un kāpdams augšā, viņš, turēdamies pie margām, gan mazliet grīļojās, tomēr jutās savā elementā, no miega nebija ne vēsts.

Tādēļ arī saprotams, ka, ieraudzīdams otrajā stāvā netālu no savām durvīm kādu dāmu, viņš, kaut gan to nepazīdams, tūlīt māja ar roku un viltīgi smaidīdams čukstēja:

— Pst, pst, — pagaidiet drusku, es tikai atvēršu durvis, — jo no piedzīvojumiem zināja, ka varēja rasties sarežģījumi.

Dāma strauji sarāvās un pagrieza viņam muguru, it kā baiļodamās, ka viņu pazīs. Viņa pagriezās pustumšajā ejā pa kreisi, kamēr Sigurdsons nopūlējās gar savām durvīm.

Viņš elsa un pūta. Reižu reizēm gan atrada atslēgas caurumu, bet nekādi nevarēja tur iedabūt atslēgu. Beidzot viņš lādēdamies atmeta ar roku un devās pie Ulfura durvīm, tur pieklauvēdams.

Dāma vēl visu laiku stāvēja, pagriezusi muguru, ejā pa kreisi, — un Sigurdsons domāja, ka viņa tikai gaida, kamēr viņš atslēgs savas durvis.

Tad Ulfurs strauji atrāva savas durvis un stiprā trokšņa saniknots jautāja:

—   Kas te notiek?

Dāma sarāvās, un šī kustība saistīja Ulfura uzmanību. Un pēkšņi it kā ģīboņa lēkmē viņš pieturējās pie durvīm.

—   Nāc un palīdzi man attaisīt durvis, — droši vien ar atslēgu kaut kas nav kārtībā, — meloja Āri un pasniedza Ulfuram atslēgu.

Ne vārda neatbildēdams, Ulfurs viņu dusmīgi pagrūda uz priekšu, strauji atslēdza durvis un stūma Ari istabā, pats viņam sekodams.

Viņš bija uzmetis tikai vienu skatienu dāmai tumšajā ejā, bet tūlīt to pazina, — viņas augumu, kustības, apģērbu, kaut gan dāma stāvēja pret viņu ar muguru. Kādēļ viņa te stāvēja, viņš pat nespēja aptvert? Viņa galva rūca un griezās riņķī, viņš nevarēja sakopot domas. Vienīgi saprata, ka Ari nedrīkst dāmu redzēt, — tādēļ tik laipni atvēra viņa durvis un iestūma Sigurdsonu istabā, bet pats palika stāvot pie durvīm, it kā sargādams, lai Ari netiek ārā, iekams meitene nav aizgājusi.

—  Vēlies par izpalīdzēšanu glāzi konjaka? — jautāja Āri, pats juzdams neizturamas slāpes. Viņš jau bija noliecies pie somas un meklēja konjaka pudeli. — Bet pasteidzies, jo ārā gaida mana meiča.

—   Ko tu teici? — aizsmacis izsaucās Ulfurs. Viņš tikko spēja izdabūt vārdus pār lūpām, tik nevaldāmi sita sirds.

—  Teicu, lai tu pasteidzies izdzert savu konjaku, — pavisam mierīgi atbildēja Ari, — jo ārā gaida mana meiča.

Ulfurs pieskrēja viņam klāt, saķēra aiz pleciem un tā sapurināja, ka konjaka pudele izkrita no rokām un skanēdama novēlās uz grīdas.

—  Tu melo! — viņš kliedza, acis viņam aizmiglojās, sirds tā dauzījās, ka gandrīz aizrāvās elpa. — Vai tu uzdrošināsies to vēlreiz atkārtot? — viņš pavisam aizsmacis jautāja.

—   Lūdzu, laid mani! Ko tas lai nozīmē? — Āri veltīgi pūlējās atsvabināties.

Bet ievērodams otra lielo spēku, viņš saspītējās. Un savā dzērumā rīkojās neprātīgi, atkārtodams jau teiktos vārdus, — lai vismaz tādā ziņā paturētu virsroku.

—   Teicu, ka ārā — ejā mani gaida mana meiča, tu ēzeli, — viņš vaidēja.

Ulfurs neapzinādamies, ko dara, saturēja viņu ar savu kreiso roku, kamēr ar labo sita un sita, nemaz nedomādams, kur trāpīja.

Tad ar kājās spērienu atgrūda Āri, kas vaidēdams nokrita uz dīvāna, kur arī palika.

—   Tu ēzelis! Ak tu, velna ēzelis, — aizelsdamies un tai pašā laikā vaimanādams čukstēja Ari. — Es teicu, ka mana . . .

Satrakotais Ulfurs meklēja kādu priekšmetu, ko mest Sigurdsonam. Viņš ieraudzīja konjaka pudeli, paķēra to un trieca pret Ari galvu. Pēkšņi cietušais izgrūda šausmu kliedzienu, viņš it kā bija atguvis saprātu un tagad bailēs skaļi sauca pēc palīga, ka visa māja trīcēja. Bet Sigurdsona kliedzieni un asinis, kas plūda pār viņa seju, vēl vairāk satracināja Ulfuru. I<ā jucis viņš turpināja spārdīt biedru kājām un sist.

Pēkšņi atrāva durvis un iekšā iesteidzās saimnieks. Ieraudzīdams notikušo, viņš saķēra Ulfuru un, to purinādams, sauca, lai beidzot rimstas. Bet Ulfurs to it kā nedzirdēja un turpināja sist.

Eja tagad pildījās ļaudīm. Saimnieks palūdza spēcīgākos ienākt un palīdzēt, bet kalponi aizsūtīja pēc policijas, jo citādi nezināja, kā rīkoties, un Sigurdsons izskatījās pavisam sadauzīts.

Ulfuru pievārēja, ievilka istabā un no ārpuses aizslēdza aiz viņa durvis, ko viņš pats gan neievēroja.

Mirkli viņš palika guļot uz grīdas, kur savaldītāji viņu bija « pametuši, un atvilka elpu. Tad piecēlās un, aizklājis seju rokām, atmetās gultā.

Viņš bija pārāk satraukts, lai spētu skaidri visu aptvert. Galvā dauzīja kā ar veseri. Gulēdams gultā, viņš sāpju pārņemts sakoda zobus. Vienīgais atvieglojums bija domas par Āri asiņaino seju.

—   Tie ir meli! Tie ir meli! — viņš visu laiku nesakarīgi atkārtoja, kamēr beidzot sāka pats saprast savus vārdus.

Bet, ja jau viņš bija pārliecināts, ka tie ir meli … kādēļ gan tad uzbruka savam biedram? — viņš pēkšņi sev jautāja… Un ko Margrēta še meklēja? — kādēļ viņa tur stāvēja, pagriezusi muguru? Nē, nē, nē — tas nebija iespējams. — Un, protams, ka tie ir meli — skaidrs, ka meli.- Bet tagad

viņš vēlējās, kaut būtu miris …

Jo Margrēta laikam gan meklēja viņu? — pēkšņi galvā pazibēja doma. — Vai tad šī doma nebija tūlīt radusies, tiklīdz viņš_ ieraudzīja viņu stāvot tur ejā?… O, bet tas jau bija ārprāts, — ārprāts . . . Viņa, kas pat tai liktenīgajā dienā negribeja atņemt Ulfura sveicienu . ..

Un pēkšņi viņš sāka raudāt, — ne rūgti un izmisis, bet maigi, nevarīgi un klusi kā mazs bērns. — Allaž, kad smaidot tu pretī man nāci… — pēkšņi viņā ieskanējās. Un viņa raudas kļuva rūgtākas un pilnas izmisuma …

Kamēr viņš tur gulēja un raudāja, durvis atvērās un istabā ienāca četri policisti.

Ulfurs izbrīnās pilnu skatienu viņos nolūkojās, tad pielēca kājās.

Vecākais deva zīmi, un Ulfuram piesteidzās divi jaunākie, satverdami viņu aiz rokas. Ulfurs viņus atgrūda.

—   Ko jūs no manis vēlaties? — viņš saniknots jautāja.

—   Nāciet labāk mums labprātīgi līdzi, — atkal ierunājās vecākais. — Jūs gandrīz nositāt Āri Sigurdsonu. Jāieliek jūs aiz restēm, kamēr būs pārgājis trakums.

Un atkal Ulfuru pārņēma niknums. Viņš gribēja izskriet no istabas, bet policistiem izdevās viņu satvert.

—   Tas nekā nelīdzēs, — pārmetoši sacīja vecākais. — Nāciet labāk labprātīgi līdzi.

—  Vai tiešām man jādodas uz «akmens māju», — sarūgtināts ievaidējās Ulfurs_, vēl vienmēr cīnīdamies ar policistiem, — tad vispirms es šo Āri gribu galīgi nosist.

Tad vecākais policists pēkšņi pagriezās pret tiem, kas pagaidām stāvēja pie durvīm.

—  Aizskrieniet pēc «kastes», — jo citādi var notikt, ka viņš mums uz ielas izraujas un aizskrien. Viņš ir kā prātu zaudejis.

Ulfurs kļuva vēl mežonīgāks, dzirdēdams šos vārdus un saprazdams to nozīmi. Viņš negribēja padoties un paciest šo apkaunojumu. Tādēļ viņam likās, ka cīnās par savu dzīvību.

Viņš kārpījās un spārdījās, cik spēdams. Bet nekas nelīdzēja, pārsvars bija par lielu, un policijas kārtībniekiem laimējās viņu pievārēt. Lai apdullinātu, tie pāris reizes viņam iesita.

Tas līdzēja.

Ulfurs palika atvērtām acīm guļot un vairak nepretojās. Policisti izmantoja šo brīdi un uzlika viņam roku dzelžus.

Tad viņi piecēlās un atstāja Ulfuru guļot.

Gaidot «kasti», viņi pārmeklēja istabu un paņēma visus alkoholiskos dzērienus.

Beidzot aizsūtītais policists atgriezās.

Ulfuru piecēla un vilka pa kāpnēm, kas viesnīcas personālā un viesos radīja lielu saviļņojumu un uztraukumu.

Uz ielas ap ratiem jau bija salasījušies ļaudis. Ziņa, ka Ulfurs gandrīz nositis kādu cilvēku, gāja no mutes mutē, un, kad policisti paradījās, vezdami Ulfuru, pret viņu vērsās lāsti un zaimi. Aizvērtām acīm viņš gāja starp policistiem, viņa seja izskatījas sastingusi un bija pavisam bāla. Acu plaksti reizēm raustījas.

Rati bija sarkanbrūna, trīs olektis gara, vienu plata un pusolekti augsta kaste. Katrā kastes galā bija apaļš caurums, pie tā bija piestiprināts dzelzs stīpām apkalts un zārkam līdzīgs vāks. Kastes grīdu sedza vecs matracis.

Ulfuru iemeta atmuguriski kastē un pār viņa krūtīm un kājām piestiprināja ādas siksnu, tad kastes vāku aizslēdza ar smagu bultu.

Un tad nopietnām sejām, klaigājošu jauniešu pavadīti, policisti devās ceļā.

11

Tai pašā pēcpusdienā Geirs Torgeirs, lēnām pastaigādamies, devās pa Skolas gatvi uz pilsētas pusi.

Šodien viņš bija aizgājis no ministrijas mazliet agrāk un devās pastaigā ārpus pilsētas.

Viņš bija sajutis vajadzību pēc vientulības, vajadzību mazliet sakārtot savas domas un nolēmis, ka tālāka pastaiga nāks par labu. Tomēr gaidītie panākumi izpalika. Viņš tikai sajuta bezgalīgu nogurumu, — bet visas nomācošās domas bija tikpat neskaidras, kā dodoties pastaigā.

Viņam šķita, ka nevis zaudētā nauda viņu tik smagi nospieda, kaut gan nemaz nespēja iedomāties sevi nabaga vīra stāvoklī. Un tāpēc tagad pārsteigts konstatēja, ka visu laiku klusībā aplēsis, cik liela iznāks viņa pensija, kad vairs nebūs ministrs. Arī svaiņa nāve viņu pārāk neapbēdināja. Abi šie notikumi droši vien viņu būtu vairāk saviļņojuši un apbēdinājuši, ja būtu norisinājušies katrs par sevi, atsevišķi, bet nevis tik negaidot un tik smagā veidā, ka viņš pilnīgi zaudēja katru pamatu zem kājām.

Tomēr vissmagākais, kas galīgi bija laupījis viņa mieru un pat dzēsis sāpes par svaiņa nāvi un licis aizmirst zaudētas bagātības — bija doma, ka viņš visu dzīvi bija vīlies Gisli Torfasonā. Sī apziņa ievainoja viņu kā indīgs dzelonis. Pamazām tā saindēja visu viņa nodzīvoto mūžu, — visas pagātnes atmiņas un notikumus. Jo šai pagātnē Gisli kā viņa vienīgais un visuzticamākais draugs vienmēr bija dzīvojis līdzi, — dzīvojis atturīgi un neuzbāzīgi, kā viņš to mēdza darīt.

Svaiņa vārdi, ka viņš — Geirs — nekā daudz nebūtu sasniedzis, ja svainis viņam nebūtu stāvējis līdzās, dziļi bija iespiedušies Geira Torgeira apziņā. Sākumā tie viņam šķita tukši un nenozīmīgi. Tas vienkārši bija bezprāts, — un pavisam neizprotami, ka svainis varēja kaut ko tādu sacīt. Bet tad šaubas modās viņā no jauna … lēnām iezīdās viņa smadzenēs … Tomēr viņš negribēja padoties, negribēja atzīt svaiņa vārdu patiesību, — vienkārši negribēja nemaz par to kaut ko zināt… bet iekšķīgi viņš tomēr izjuta, ka svainim ir taisnība.

Un, kad sāka nojaust šo baismo apziņu savā sirdī, tad izmisis centās apelēt pie savas labās gribas, tīrās sirdsapziņas, nevainojamās dzīves, neaptraipītā vārda … un pa daļai viņam arī laimējās nogremdēt šo apziņu savas būtības dziļumos. Bet kaut kur viņa apziņā tomēr vēl gailēja nežēlīgā patiesība, ka viņš vienmēr un visās lietās bijis tikai ierocis kāda vīra rokās. Un šī doma gailēja un dega, un bija mocoša kā smags sapnis. Lai kā viņš centās atbrīvoties no šī medūzas skata, tomēr tas viņam neatlaidīgi uzglūnēja …

Kad Geirs Torgeirs beidzot apzinājās, ka, cenzdamies atbrīvoties no šīs sajūtas, tikai grima vēl dziļāk un dziļāk bezcerības dzīlēs, viņš vairs necentās to noskaidrot un aizvērtām acīm, it kā vienkārši no tās aizbēga.

Viņš vairs negribēja nekā zināt, — negribēja vairs domāt par šiem jautājumiem. — Un pats sev sacīja, ka tagad viņam tikai jācenšas tikt pāri pirmo dienu izmisumam un bēdām … Un tad turpināt dzīvi… turpināt kā agrāk. Nekā

nezināt, — nekā nedomāt… tikai rīkoties — rīkoties! Vienmēr tikai sekot savai pārliecībai, — visās lietās un jautājumos rēķināties ar savu taisnības izjūtu . .. gan jau tad dzīve kļūs panesama.

Un galu galā viņš tikai sevi nomocīja ar iedomām. Gisli, sacīdams šos vārdus, vairs nebija pie pilna saprāta. Agrāk viņš nekad kaut ko tamlīdzīgu nebija pat norādījis. Un skaidrs piemērs tam, ka viņš nebija pie pilna saprāta, bija tas apstāklis, ka viņš savā vietā altingā bija nozīmējis Ulfuru Ljotsonu.

Svainis sajukuma lēkmē vienkārši bija pārspīlējis savu nozīmi. Varēja jau ari saprast, kā šīs domas bija radušās viņa slimajās smadzenēs: viņš — Geirs — svainim parasti mēdza stāstīt par savām lietām. Bet viņš nekad nebija tās viņam licis

priekšā, — nekad nebija prasījis viņa padomu kādā lietā,-

un nekad arī nebija no viņa saņēmis padomu. — Un šo pēdējo dienu vispār nevar skaitīt — to viņš mēģinās aizmirst.

Viņš savu svaini vienmēr bija uzskatījis par darbīgu un centīgu, mazliet par patvarīgu un neiecietīgu bankas lietās, un dažreiz arī mazliet par nevajadzīgi skarbu altinga vai vēlēšanu debatēs, bet vienmēr bija uzlūkojis to kā cilvēku, kas savos darbos vadījas no nesavtīgiem un tīriem motīviem, — un tādu viņš to arī grib paturēt savā sirdī. Ka svainis izšķiedis viņa naudu, to viņš uzskatīs ka nelaimi, — un tā jau svainis to lietu arī bija apgaismojis. Viņš sacīja, ka naudu pazaudējis kādā pasākumā, ceredams to desmitkārtīgi pavairot. Viņš bija izdarījis muļķību, neparunājot ar viņu —Geiru Torgeiru, — iekams ķērās pie šī riskanta pasākuma, bet viņa pienākums tas nebija bijis, ja jau viņam bija izsniegta pilnvara rīkoties ar naudu pēc saviem ieskatiem. — Kādēļ svainis savā laikā bija centies iegūt šo pilnvaru, Geirs Torgeirs negribēja sīkāk iztirzāt, — tāpat viņš arī negribēja vairāk domāt par to, ka visa šī lieta kaut kā nesaskanēja ar svaiņa parasto uzmanību.

Viņš vienkārši gribēja aizmirst lietas, kas viņu nomocīja, — iegūt dvēseles mieru … Un gan jau laiks pierādīs, ka šīs bailes bija vienīgi satrauktu nervu izsauktas, un ka viņa šaubas bija tikai nepamatotas fantāzijas.

Un tā viņš kaut kā savaldīja savas domas un mazliet nomierinājās, — pār glūnošām bailēm un iekšējo bezspēku viņš bija pārvilcis pašapmāna segu.

Un pēc visas šīs iekšējās cīņas viņu pēkšņi pārņēma tīri fizisks nogurums, kas kā svins gulēja asinīs un padarīja viņa gaitu tik smagu, ka nācās pat cīnīties ar kārdinājumu apsēsties uz kāpnēm, kam gāja garām.

Nodurtu galvu, pilnīgi šī noguruma varā, viņš lēni vilkās uz priekšu, nemaz neievērodams lielo troksni, pūli un kņadu, kas tam tuvojās, apstādamies pie «akmens mājas» — pilsētas cietuma, no kura arī viņš pats atradās tikai dažus soļus.

Ielas puikas, ieraudzīdami viņa ekselenci, ministru Geiru Torgeiru, pēkšņi izklīda, — un pie cietuma palika tikai rati ar policistiem.

Policijas kārtībnieki, aizņemti ar savu atbildīgo darbu un pūlēdamies noklusināt ielas zēnus, nemaz nebija ievērojuši viņa ekselenci, tikai tagad, noskaidrojot zēnu izturēšanos, viņi to ieraudzīja, saslējās un padevīgi sveicināja, — viņi tikko bija attaisījuši «kastes» bultu.

Geirs Torgeirs, ieraudzīdams šo barbarisko «kasti», ar nepatiku atbildēja ierēdņu sveicieniem un steidzās garām. Bet, ejot garām, viņš pilnīgi pret savu gribu iemeta skatienu kaste un palūkojās cilvēkā, kas gulēja piesaistīts ar siksnām kastes dibenā, — un tad viņš pēkšņi apstājās.

Mirkli sāpīgi satraukts palika stāvot un palūkojās Ulfura bālajā sejā. Ulfurs izskatījās it kā būtu noģībis. Tad ministrs pagriezās pret ierēdņiem un nepacietīgi izsaucas:

— Pasteidzieties taču un izvediet drīzāk šo cilvēku!

Dzirdot ministra balsi, Ulfurs atvēra acis, un viņa skatiens it kā iegula ministra acīs, — un visu laiku, kamēr ierēdņi atraisija viņa saites un izcēla no kastes, viņš lūkojās uz Geiru Torgeiru.

Geirs Torgeirs iekšķīgi sajuta pret jaunekli līdzcietību, un viņam nācās savaldīties. Bet tai pašā laikā viņā pret šo jauno cilvēku modās neapvaldāms niknums. Un šīs dusmas, ka Ulfurs rīkojas nepareizi pret sevi pašu un savu tēvu, paturēja virsroku.

—   Nā, beidzot jūs nokļuvāt, kur paši vēlējāties, — viņš sarūgtinātā un nicinājuma pilnā balsī sacīja, un kaut gan tūlīt šo nicinājumu centās dzēst, tas tomēr gailēja viņa augstprātīgajā stāja.

Ulfurs lūkojās viņam acīs un neatbildēja ne vārda.

Sis skats ministru nervozēja, un, lai no tā izvairītos, viņš pagriezās pret vecāko kārtībnieku.

—   Ko viņš izdarījis? — Torgeirs bargi jautāja.

—   O, gandrīz nositis cilvēku, — mazliet samulsis, atbildēja kārtībnieks, atrazdamies vaigu vaigā ar tik augstu personu. — Bet tas jau arī saprotams, jo viņš bija piedzēries, — viņš it kā Ulfuru atvainodams piebilda.

Geirs Torgeirs pakratīja galvu.

Bet Ulfuram, nolūkojoties šai vīrā, pamazām radās ārkārtīgs niknums pret šo gludi skūto, ārēji labsirdīgo, pārāk pašpaļāvīgo vīru, kura iekšējo tukšumu un pašapmierināto nesaturīgumu Ulfurs bija nojautis. Un tagad viņš vairs ilgāk nespēja valdīties — ministra galvas kratīšana bija piliens, kas pārpludināja kausu.

—  Jā, purini vien savu galvu, — viņš ārkārtīgi sarūgtināts izsaucās. — Cita nekā tu nevari izdarīt, — būdams tik gļēvs un tukšs, un muļķīgs! Tu nekad nepiedzeries, ak nē, un no nelietības tu jau bēdz pa gabalu, — tu gļēvais suns! Taisni tādēļ tev vajadzētu kaunēties purināt galvu …

Iesākdams runāt, Ulfurs nemaz nedomāja lietot tik rupjus vārdus. Bet viņa domas it kā bija paralizētas. Un runājot pār viņa vaigiem no pazemojuma un bezspēka sāka līt asaras^ kaut gan seja nemaz nesavilkās raudās.

—   Tu jau nemaz neesi īsts cilvēks, Geir Torgeir, neesi īsts dzīvs cilvēks … Ja tu būtu cilvēks, o, kā tev nāktos raudāt… Bet tu esi vienkārši tukšs futrālis, — bez dvēseles un bez gribas …

Geirs Torgeirs izlikās it kā to nemaz nedzirdētu, — un tomēr katrs Ulfura vārds iespiedās viņa apziņā.

—   Noņemiet viņam roku dzelžus! — pavēlēja ministrs.

Un tad beidzot pagriezās pret Ulfuru.

—   Jūsu tēva dēļ es došos pie prefekta un, par spīti visai jūsu nekaunībai, mēģināšu jūs atbrīvot. Jums gan vajadzētu mazliet kaunēties un nevis izturēties kā ielas zeņķim un žūpām.

Un lai šis nejaukais notikums jums būtu par mācību! Varbūt taisni šāda mācība jums bija nepieciešama.

Geirs Torgeirs atsveicinājās no policistiem un devās prom.

Ulfurs nepretodamies ļāva, lai viņu ved cietuma aresta telpās. —

Geirs Torgeirs it kā sajuta atvieglojumu, ka tagad vismaz kaut kur jāsteidzas. Ulfura ļaunos vārdus viņš mēģināja izstumt no apziņas, izstumt kā visu citu, par ko nedrīkstēja domāt… Tagad viņš vairs tā neizjūta nogurumu. Pa daļai neapzinīgi viņš pat smēlās spēku šai sadursmē ar Ulfuru.

Jā, šis Ulfurs Ljotsons bija un palika nejauks plencis. Un pie tam vēl nekaunīgs. Tagad bija skaidri redzams, ka svainis maldījās, izraudzīdamies viņu par savu pēcnācēju altingā. Ulfurs Ljotsons kā altinga loceklis! Bija jābaidās, ka viņš sanāksmēs un sapulcēs ieradīsies piedzēries — sacels skandālus, izraisīs pat kautiņus — jā, varbūt pat altinga zālē. Jā, tas tikai būtu jauki! Un bez tam tiešām būtu ārprāts pabalstīt cilvēku, kas tik pilnīgi zaudējis katru pilsonisko cieņu! Šai ziņā viņa svainis bija gaužām vīlies, — jā, tā vīlies, kā var vilties vienīgi sajucis cilvēks. Būtu pat pārāk viegli sacīts, ja viņa rīkojumu attiecībā pret Ulfuru nosauktu par pārsteidzīgu, neapdomātu, — šis rīkojums vienkārši bija nejēdzīgs. Un tādēļ skaidrs, ka vispār nav jāpiegriež sevišķa vērība arī citiem viņa vārdiem . . .

Geirs Torgeirs pēkšņi it kā iepriecināts nojauta, ka šis notikums ar Ulfuru ir kādas augstākas varas sūtīts, lai glābtu viņu, dzēstu viņa nemieru un izmisumu. Un viņš klusībā sirsnīgi pateicās tam Kungam, kaut arī viņa sirdsapziņa nejutās visai tīra, jo dziļi sevī tomēr nebija visai par to pārliecināts.

Nogrimis šais pārdomās, viņš bija nonācis līdz Skolas gatvei un pašlaik gribēja iegriezties Bankas alejā, kad pēkšņi stāvēja aci pret aci ar seru Ljoturu.

Geirs Torgeirs apstājās un sveicināja. Bet šī pēkšņā satikšanās viņu padarīja mazliet nedrošu un samulsušu, ko sers Ljoturs uz vietas nomanīja. Un prāvests tūlīt noteikti nojauta, ka drauga nedrošība kaut kādā ziņā attiecas uz viņu pašu. Un kaut gan šī baiļu nojauta radīja ziņkāri, viņš tomēr savaldījās un nelikās manām ministra steidzīgo gaitu, bet domāja viņu tik ilgi uzkavēt, kamēr būs noskaidrojis, kurp viņš tā steidzas. Mazliet apvaldīdams savu ziņkāri, viņš tikai sacīja:

—   Tu ļoti steidzies, — lūdzu, neliecies traucēties!

Un tai pašā laikā mēģināja pasmaidīt, lai slēptu savu nelāgo omu, nemieru un bailes, kas viņu šodien turēja savā varā, bet viņa smaids līdzinājās skumjai grimasei.

—  Tiešām nezinu, kādēļ tā steidzos, — atbildēja Geirs Torgeirs. — Es tikai mazliet gribēju iegriezties pie prefekta. Bet tik steidzīgi tas nemaz nav. Varu tevi pavadīt līdz Skolas kalniņam, jlln bez tam man ar tevi kas pārrunājams.

Pēdējos vārdus ministrs izrunāja tik priecīgi, ka sers Ljoturs apgriežas un mazliet pārsteigts jautāja:

_ — Tā? — kas tas varētu būt? — Un viņš pie sevis nodomaja, ka tam droši vien nav nekāda sakara ar Geira Torgeira iepriekšējo nedrošību, — laikam viņš kaut ko bija izdomājis, lai vienkārši izskaidrotu šo savu samulsumu.

Bet iekams Torgeirs bija sācis stāstīt, prāvestam ienāca prātā, ka pirmām kārtām ar pāris vārdiem jāpiemin Gisli Torfasona nāve, jo satika savu draugu pēc šī nāves gadījuma pirmoreiz. MirkU viņš pat mazliet samulsa, ka nejuta dziļākas skumjas, zaudējot tik tuvu cilvēku, kaut arī tas nebija viņa paša radinieks. Bet tai pašā laikā šai sajūtai bija arī savs labums.

—   Nu, beidzot Gisli Torfasons ieguvis mieru, — sers Ljoturs klusi sacīja. — Viņa nāve nāca tik negaidot. Kā tev jau zināms, runāju ar viņu īsi pirms viņa miršanas. Man aizejot, bija nolemts, ka viņš sūtīs pēc manis mazliet vēlāk, jo lūdza man svēto vakarēdienu, bet gribēja to pieņemt vēlāk. Tomēr viņa sirds to ilgojās, un tas jau galvenais.

Geirs Torgeirs jutās vīlies. Sis iespaids, ko sers Ljoturs pie svaiņa nāves gultas bija guvis un ko tagad tik jauki un, nekā nenojauzdams, attēloja, nekādā ziņā nesaskanēja ar svaiņa drausmīgo, baiļu pilno nāvi. Un tomēr viņš tagad izmantoja gadījumu, lūgdams draugu noturēt kapa runu, ko prāvests labprāt uzņēmās.

—   Bet man ar tevi būtu pārrunājams kas cits, — sacīja Geirs Torgeirs, cenzdamies apslēpt dedzību, ar kādu vairījās runas par svaiņa nāvi, — tā ir kāda svarīga mūsu partijas lieta un, protams, tādēļ arī man tik cieši guļ pie sirds … Tu jau zināsi, ka pēdējos gados šejienes vēlēšanu iecirknis mums sagādājis bažas. Nemaz nepārspīlējot, varu apgalvot, ka mums tikai jāpateicas manam svainim, ka līdz šim šo iecirkni esam saglabājuši. Tagad mums viņa vietā jāizrauga^ spēcīga, nevainojama personība. Un tādēļ pirmām kārtām domājām par tev[, ser Ljotur. — Nē, ļauj man tagad izrunāt, — viņš izsaucas, redzedams, ka mācītājs kaut ko grib iebilst. — Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tu nekad neesi domājis ņemt aktīvu dalību politikā. Bet tu nedrīksti aizmirst: mūsu stāvoklis acumirklī ir tāds, ka tu un tikai tu vari saglabāt mūsu partijai šo vietu. Un tādēļ lūdzu tevi nopietni pārdomāt, vai tev tiešām nebūtu iespējams, jo patiesībā tas pat ir tavs pienākums, palīdzēt mūsu partijai.

Sers Ljoturs tūlīt neatbildēja. Drauga pēdējie vārdi viņu padarīja domīgu. Laiciņu viņš gāja klusuciezdams un apsvēra drauga vārdus un argumentus, laiku pa laikam papurinādams galvu.

Pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā, un viņš pagriezās pret Geiru Torgeiru. Tai pašā mirklī viņi gāja garām cietumam, un sers Ljoturs drauga acīs uztvēra dīvainu izteiksmi, ko viņa nervozā un baiļu nomāktā sirds uz vietas attiecināja uz sevi — un šo ēku, kurai pagāja garām. Viņš gandrīz bija aizmirsis savu jautājumu. Bet, brītiņu nolūkojoties draugā, beidzot atcerējās, ko gribējis jautāt, un vienaldzīgā un izklaidīgā balsī sacīja:

—   Vai tavs svainis pirms nāves neminēja, ko uzskata par savu vislabāko pēcnācēju?

Geirs Torgeirs pirmajā mirklī gribēja melot jeb vismaz atrast kādu iemeslu, lai izvairītos no drauga jautājuma, kas viņam bija ārkārtīgi nepatīkams. Bet tūlīt saprata, ka tas būs grūts uzdevums, jo, iespējams, ka Ulfurs jau bija minējis tēvam par šo lietu, — kaut gan sera Ljotura dabā nebija izlikt lamatas. Un kaut arī Ulfurs vēl par to nebūtu nekā minējis, tad, agri vai vēlu, tas tik un tā nāks seram Ljoturam zināms.

—   Jā, — viņš atbildēja, nolemdams teikt patiesību.

Bet tomēr nespēja apspiest zināmu nervozitāti, kas radās jau vispirms tādēļ, ka nācās atklāt šo svaiņa muļķīgo iedomu, jo sevišķi tādēļ, ka minētā persona tagad atradās cietumā, kuram viņi tikko bija pagājuši garām.

— Jā-ā, — bet to viņš darīja pašā pēdējā brīdī, kad vairs nevarējām rēķināties ar viņa skaidro saprātu, — jo vairāk tādēļ, ka arī citas lietas uz to norāda.

—   Nu un? — jautāja sers Ljoturs, — viņš izlikās pavisam vienaldzīgs, iedams līdzās draugam, un tomēr ar savu smalko nojautu izjuta, ka taisni tagad uzzinās to, ko draugs viņam gribēja apslēpt. — Ko tad viņš minēja?

Geirs Torgeirs atstāstīja, ka svainis ieteicis viņam uzstādīt Ulfura kandidatūru, un tādēļ, ka viņš pēc savas labākās pārliecības — sers Ljoturs viņam nedrīkst tādēļ dusmot, — bija cēlis ierunas, svainis to bija sapratis vienīgi tā, it kā viņš baidītos par grūtībām, kas varētu rasties, uzstādot šo kandidatūru. Būdams savās pēdējās stundās pilnīgi neaprēķināms, viņš bija licis atsaukt Ulfuru, runājis īsu brīdi ar viņu divatā. Ko, to Geirs Torgeirs nezināja, un vēlāk ģimenes un ārsta klātbūtnē izteicis savu pēdējo vēlēšanos — un savā ziņā it kā testamentu, — ka Ulfuram jāpārņem viņa iecirknis. Beidzis savu stāstu, Geirs Torgeirs uzmanīgi un diskrēti norādīja uz apstākļiem, kas šo mirēja vēlēšanos padarīja nereālu, un nobeidza, ka visi klātesošie, neizslēdzot arī ārstu, varbūt vienīgi izņemot Ulfuru, kā domas viņš šai lietā nezināja, jo nav bijis izdevības viņam to pajautāt, noteikti atzina, ka Torfasons pēdējos mirkļos nebija ņemams nopietni.

Kamēr Geirs Torgeirs visu to stāstīja, izdarot savu slēdzienu šai lielā, viņi bija nonākuši pie Skolas kalniņa: tur viņi apstājas un mirkli cieta klusu.

Geirs Torgeirs diezgan satraukts gaidīja drauga atbildi. Un beidzot sers Ljēturs atbildēja, pagriezdamies tai pašā laikā atpakaļ uz pilsētas pusi. '

— Pastāvot tādiem apstākļiem, es nevaru un arī negribu atļaut uzstādīt manu kandidatūru, — viņš sacīja savā klusajā aizsmakušajā balsī. — Jā, lūdzu, nepārproti mani: es tik un tā tam nebūtu piekritis arī bez šīs mirēja vēlēšanās. Tu droši vien gribēsi dzirdēt manus motīvus. Tas jau arī pilnīgi saprotams. Bet, būdams pārliecināts, ka tu negribēsi piešķirt visiem maniem motīviem tik lielu nozīmi kā es pats, aprobežošos minot tikai galvenos iemeslus. Un galvenais motīvs, kādēļ katrā ziņā būtu atteicies, ir tas, ka mans instinkts man saka, ka tur — altingā — man nav ko darīt. Tur nav mana vieta. Mana vieta ir tā Kunga namā. Un vajadzības gadījumā tautas nepolitiskajā tribīnē… Nerunāsim vairāk par to, Geir, jo tik un tā tas nekā nelīdzēs. Vienīgi, lūdzu, mēģini mani saprast un neļaunojies manas noteiktās atteikšanās dēļ. Jūtu, ka man tā jārīkojas, — un man šķiet, ka šis apstāklis ir diezgan svarīgs, lai vairāk šo lietu nemaz neiztirzātu. — — — Un tad šis Gisli Torfasona priekšlikums par Ulfuru … Attiecībā uz šo jautājumu, ja gribu būt patiess, man jāatzīst, ka, ja arī es citādi būtu bijis ar mieru uzstādīt savu kandidatūru, tad šis apstāklis būtu svarīgs diezgan, lai es to nedarītu. Tu saki, ka vecā vīra prāts,pieņemot šo lēmumu, jau bija aptumšojies. Ļoti iespējams, ka tev šai ziņā ir taisnība. Bet tomēr: es gan nedomāju, ka Gisli Torfasons būtu kļūdījies. Ulfuram vajadzētu iet taisni šo ceļu, ko Gisli Torfasons viņam norādījis, — jeb varbūt labāk sacīsim — vajadzēja iet. Es tiešām neuzdrošinos — vai vismaz atturēšos izteikties, — vai tas jau tiešām būtu pār vēlu. Tu saki, ka Ulfurs tā uzvedies, ka viņam vairs nav iespējams uzticēt sabiedrisku lietu … Es pazīstu cilvēku sirdis. Geir Torgeir, un zinu, ka Ulfura sirds nav vājāka par daudzu citu_ievērojamu un atbildīgu vīru sirdīm, — un šie cilvēki ieņemuši augstas vietas un apzinīgi pildījuši savus pienākumus. Cits jautājums, ka Ulfurs pēc savas dabas ir ļoti nenosvērts un nekad nav zinājis ieturēt mēru ne priekos, ne bēdās. Un zinu ļoti labi, ka uz cilvēku piedošanu un iecietību daudz nevar paļauties, — cilvēku piedošana bieži ir pavirša un viņu iecietība neīsta — atkarībā no tā, kur tā pielietojama. Un es cilvēkus nevainoju, pazīstu viņus ļoti labi, jo arī pats esmu tikai vājš cilvēks, — un Dievs piedos droši vien mums visiem. Bet katrā gadījumā mums jāpadodas dzīves likumam. Un ļoti iespējams, ka tev taisnība, ka Ulfuram šis ceļš būs par grūtu. Un tomēr tev viegli

vajadzētu saprast reizi par visām reizēm, ka ikkatrā ceļā, ko Ulfurs izvēlētos, es viņam sekotu ar savu tēva mīlestību. Jā, pat ja viņa ceļš vestu tur, — viņš norādīja ar roku uz cietumu un lūkojās tai pašā laikā Geirā Torgeirā.

Geirs Torgeirs pēkšņi pret savu gribu tumši pietvīka un izvairījās drauga skatiena.

Sers Ljčturs strauji sarāvās, it kā viņā kas pārtrūktu.

—   Ulfurs atrodas tur? — viņš tikko dzirdami čukstēja Geirarn Torgeiram, kas arī bija apstājies.

Geirs Torgeirs pamāja ar galvu, jo saprata, ka nav nozīmes to ilgāk slēpt.

—   Vai domā, ka man atļautu ar viņu runāt? — sers Ljoturs pēc mirkļa klusuma čukstošā balsī jautāja.

Grīļodamies viņš pagāja uz cietuma pusi un tad atkal pievērsās Geiram Torgeiram.

—   Varbūt tu man varētu šai lietā palīdzēt?

Geirs Torgeirs pēkšņi paņēma draugu zem rokas.

—   Paklau, ko tev teikšu, — viņš noteikti sacīja. — Tagad mēs iesim tūlīt pie prefekta. — mirkli tu mani vari pagaidīt ārpusē, ja nevēlies nākt līdzi, — es mēģināšu Ulfuru atbrīvot, ja vien tas būs iespējams. Es noteikti ceru, ka tā lieta ies. — Un tad mēs dosimies viņam pakaļ.

Sers Ljoturs pilnīgi paļāvās draugam.

—   Es jau taisni turp devos, kad tevi satiku, — sacīja Geirs Torgeirs. — Bet gribēju tev šo lietu noslēpt.

Sers Ljoturs viņā neklausījās, — viņš bija nogrimis savās smagajās domās.

—   Vai tu zini, ko viņš izdarījis? — viņš beidzot ievaicājas, tikko izdabūdams vārdus pār lūpām.

—   Kārtībnieki man stāstīja, ka viņš bijis piedzeries un kāvies, — ar ko, es nezinu. Laikam apgājies diezgan ļauni ar to vīru. Bet tas jau nevar būt nekāds pamatots iemesls viņu turēt arestā, — mierinādams nobeidza Geirs Torgeirs.

Šķita, it kā sers Ljoturs bija atdabūjis savus speķus, — Geirs Torgeirs atlaida viņa roku. Un pēkšņi prāvests sāka ārkārtīgi steigties. Geirs Torgeirs ar pūlēm spēja viņam sekot, un abi vecie vīri gāja tik steidzīgi, ka ļaudis ielās apgriezās, nolūkojās viņiem pakaļ un sacīja: — Tur skrien prāvests ar ministru, — velns, kā tie steidzas!

—   Kad viņi atradās tikai dažus soļus no prefektūras, Geirs Torgeirs jautāja:

—  Vai tu mani uzgaidīsi?

—   Nē, skaidrs, ka iešu līdz ar tevi, — atbildēja sers Ljdturs, nepalēninādams gaitu. Jo tas jau nekādā ziņā lietai nevar kaitēt? — viņš pēkšņi bailēs un izmisumā ierunājās.

—   Nē, protams, ka nē, — Geirs Torgeirs pakratīja galvu.

Viņi ienaca kā_dā šaurā ejā, kuras galā atradās lete; tur stāvēja daudz cilvēku gaidīdami: dažus pieņēma, dažus atlaida.

Kāds ierednis, viņus pamanīdams, tūlīt tuvojās. Geirs Torgeirs vaicāja, vai mirkli varētu runāt ar pilsētas prefektu, un viņam atbildēja, ka pašlaik pie prefekta atrodoties kāds apmeklētājs, bet viņš tomēr palūkošoties. Un ņemot vērā ministra augsto stāvokli, ierēdnis uz vietas devās pie prefekta kabineta durvīm, pieklauvēja un iegāja.

Viņš drīz atgriezās un palocīdamies lūdza viņa ekselenci ieiet. Sers Ljoturs viņam sekoja, bet jau bija ievērojis, ka ļaudis viņa paslepšus noraudzījās, un dusmojās pats uz sevis, ka izskatījās tik satraukts. — Nemaz nav vajadzīgs, ka tu parādi ļaudīm, cik ļoti šī lieta tev ķeras pie sirds, — viņš sev sacīja, jo saprata, ka ļaudis tādēļ tik ziņkārīgi viņā nolūkojās, ka zināja notikumu ar Ulfuru.

Kad ministrs un prāvests ienāca prefekta kabinetā, pēdējais patlaban aiztaisīja kādas durvis uz blakusistabu, bet iekams viņš paguva tās aizvērt, abi ienācēji otrajā telpā bija pamanījuši kādu cilvēku ar sasietu galvu, arī viņa roka bija sasieta un uz sejas uzlikti daudzi plāksteri. Abi tūlīt noprata, kas šis ir par cilvēku.

Vecajam laipnajam prefektam, sasveicinoties ar seru Ljoturu, grūti nācās apslēpt savu mulsumu un līdzcietību.

Geirs Torgeirs tūlīt ķērās pie lietas.

—   Priecājos, ekselence, ka ar mierīgu sirdsapziņu varu izpildīt jūsu lūgumu, it sevišķi jūsu dēļ, labdzimtība, — viņš palocījās pret seru Ljoturu. Ļoti priecājos, ka tūlīt varu atsvabināt šo nelaimīgo jauno cilvēku, — jo mums šī_ lieta tiešām jāuzskata kā nožēlojams nelaimīgs gadījums jeb pārpratums.— Pie šiem vārdiem viņš iedomājās, cik policijas kalpi neiecietīgi izturējušies pret Ulfuru, pieņemdams, ka abiem kungiem arī šis apstāklis bija zināms. —Jo vieglāk man šo lūgumu izpildīt, ka arī tas kungs, kas šai lietā ir cietējs, tikko bija pie manis ar tādu pat lūgumu.

Viņš jau devās pie durvīm, aiz kurām atradas minētais cilvēks, bet tad pēkšņi apstājās un, it kā atvainodamies, pagriezās pret seru Ljoturu:

—  Jā, jūsu labdzimtība, ir jūsu dēlam, ir tam otram kungam diemžēl nāksies tomēr maksāt sodu, jo viņu istabās atrasti aizliegti dzērieni.

Tad viņš piegāja pie durvīm, atvēra tās un ar roku pamāja, lai ienāk Āri Sigurdsons.

Ari Sigurdsons ienāca mazliet samulsis, un viņu iepazīstināja ar pārējiem.

Pēc iepazīšanās viņš sacīja, galvenām kārtām prāvestam, kaut gan viņa paļāvīgās bērna acis slīdēja no viena pie otra:

—  Jā, esmu ārkārtīgi apbēdināts, ka Ulfuram šā nieka dēļ nācies ciest.

Geirs Torgeirs saskatījās ar prefektu un tikai ar pūlēm apspieda smaidu, tik komisks izskatījās Sigurdsons ar savām paļāvīgajām, piepampušajām acīm saskrambātajā sejā un samulsušo balsi. Vienīgi sers Ljoturs uzmanīgi viņā klausījās.

—  Un jo sevišķi tādēļ, ka pie visa vainīgs esmu es, — Sigurdsons turpināja. — Es viņu sakaitināju un tad viņš sāka mani sist. Un, kad viņš beidzot it kā zaudēja saprātu, es biju spiests saukt pēc palīdzības. Bet nezināju, ka viņi izsauca policiju, tikai vēlāk sapratu, ka viņu apcietinājuši. Tad es tūlīt steidzos šurp. Ja jau viņu tādēļ iespundēja, tad mans pienākums viņam sekot. Bet prefekta kungs domā, ka mums vienīgi nāksies samaksāt sodu. — Vēl tikai gribēju piebilst, prefekta kungs, ka, būdams pie šīs lietas vainīgs, es, protams, visu sedzu no savas kabatas, — viņš vēl aizvien runāja tai pašā nopietnajā paļāvīgajā balsī.

Prefekts pasmaidīja.

—  Tas jums jānokārto personīgi ar Ulfuru Ljotsonu, Ari Sigurdson. Formas pēc jau arī viņam uzliks viņa tiesu. — Bet tagad es aizsūtīšu pēc apcietinātā, — viņš pagriezās pret visiem trim lūdzējiem.

Geirs Torgeirs palūdza, lai prefekts izraksta tikai rakstisku orderi, tad viņi abi ar seru Ljoturu dosies pie Ulfura Ljotsona.

Sers Ljoturs, kas pat neievēroja prefekta un ministra sarunu, pievērsās Sigurdsonam, un viņi pagāja mazliet sāņus.

—  Vai jums būtu iebildums pastāstīt man, kādēļ jūs ar manu dēlu tā sanaidojāties? — viņš klusi vaicāja.

Ari Sigurdsons jau gribēja visu vaļsirdīgi izstāstīt, bet tad apdomājās un mazliet samulsis sacīja:

—  Es izteicu dažas piezīmes par kādu dāmu . .. par kādu dāmu, kas, man pārnākot, stāvēja viesnīcas ejā, es jau biju piedzēries, saprotiet. — Un tad Ulfurs kļuva ārkārtīgi nikns. Es, ēzelis, neiedomājos, ka viņš varbūt pazīst šo dāmu.

Sers Ljoturs mazliet pārdomāja, tad jautāja:

—  Kas bija šī dāma? —vai jūs nevarētu man to pasacīt? Bet, ja jums netīk, tad labāk klusējiet.

Āri Sigurdsons skumji purināja galvu.

—  Es viņu nepazinu, — man pat nav nojausmas, kas viņa bija, — kā jau teicu, biju stipri iereibis.

—  Un vai jums likās, ka arī mans dēls bija, kā jūs sakāt, stipri iereibis?

—  Katrā ziņā ne tik daudz kā es, — viņš taču man atvēra durvis, — Ari turpināja tādā pat paļāvīgā un pavisam nopietnā balsī.

Sers Ljoturs mirkli nogrima pārdomās. Tad viņš laipni ierunājās:

— Jus jau nekā tur nevarējāt darīt. Un pateicos, ka tūlīt gribējāt Ulfuram izpalīdzēt, — viņš paspieda Sigurdsona roku un tad pieversās pārējiem.

Geirs Torgeirs pa to laiku bija dabūjis atsvabināšanas orderi. Viņi ar seru Ljoturu tūlīt atvadījās un aizsteidzās.

Līdz pat cietumam viņi gāja klusuciezdami, katrs nogrimis savās domās.

Sers Ljoturs visu laiku domāja, kā gan jutās Ulfurs. Kaut tikai viņš šo notikumu nebūtu ņēmis pārāk pie sirds … Kaut tikai viņš nebūtu sabrucis šai braucienā cauri pilsētai… kā arestants. Ak, cik tas būs bijis sāpīgi šim nabaga, nabaga zēnam. Sīs domas tā viņu pārņēma, ka viņš, kaut gan visai steigdamies uz priekšu, tomēr ar bailēm domāja par tikšanos ar dēlu. — Laimīgā kārtā viņš pat nenojauta, cik brutāli bija izturējušies pret viņa dēlu.

Geirs Torgeirs turpretī iedams domāja, ka patiesībā rīkojies muļķīgi un neapdomīgi, sekodams draugam uz cietumu, jo tam jau vairs nebija nekādas nozīmes, un nebija nemaz tik patīkami vēlāk iet kopā ar cilvēku, ko nesen bija veduši cauri visai pilsētai policijas kastē ka žūpu un kausli, un ko laikam gan visa pilsēta jau zināja. Bet sers Ljoturs katrā ziņā nojautīs viņa rīcību, ja viņš tagad izdomās kādu iemeslu, lai nebūtu jāiet līdzi, — un tas draugu, protams, aizvainos. Un viņš tiešām negribēja padarīt drauga rūpju nastu vēl smagāku. Pie tam pats mazliet kaunējās par savu gļēvo uzmanību. Un viņam nekādā ziņā nekaitēs, ja dosies kopā ar savu draugu, kaut arī viņa negodīgā dēla pavadībā, daudzi to pat atzīs kā lielu augstsirdību … Un viņš jau varēja parūpēties, lai Ulfurs neietu viņam tieši blakus.

Viņi aizsniedza cietumu un mirkli tā ejā uzgaidīja, kamēr cietuma sargs atvedīs Ulfuru.

Sers Ljoturs ieraudzīja savu dēlu, pirms tas bija pamanījis viņu.

Ulfurs nāca pretī, un viņa sejas izteiksme bija tik gļēva, acis bez mirdzuma, un bālajā vaigā iezīmējās asas līnijas, kādas tēvs līdz šim tur nekad nebija manījis.

Pēc šī brauciena pa pilsētu Ulfuram it kā pastāvīgi nācās sevi savaldīt, — viņam likās, ka kuru katru mirkli zaudēs prātu . . . zaudēs prātu. Sis drausmīgais brauciens viņu bija tik dziļi ietekmējis, tik dziļas bailes viņš līdz šim pat nebija nojautis: kādas šausmas atrasties citu cilvēku varā!

Ieraudzīdams tēvu, viņš sarāvās. Cietuma sargs bija tikai sacījis, ka tagad viņš esot brīvs un varot iet. Un viņa dvēselē kaut kas pēkšņi atkusa. Pēdējās stundās tur it kā bija sakrājies

kāds ciets kamols … un pēkšņi šis cietais smagais kamols it kā sāka slīdēt… it kā izkusa. Viņš būtu tūlīt ļāvis vaļu asarām, ja viņa skatiens neieraudzītu Geiru Torgeiru, — ministrs bija pagājis mazliet sāņus un pagriezis viņiem muguru, lai netraucētu tēvam pirmo tikšanos ar dēlu.

Sers Ljoturs, kuram dzidras asaras ritēja īsajā sirmajā bārdā, gāja dēlam pretī un rīkojās, kā gadiem nebija rīkojies: paņēma dēla galvu savās rokās un noskūpstīja viņu uz pieres.

No Ulfura krūtīm izlauzās pāris smagu apspiestu elsu, tad viņa raudu lēkme aprima. — Viņš pēkšņi juta savā sirdī dziļu, līksmu atbrīvojumu. Un viņu pārņēma savāda nojauta, ka kaut kas tumšs un smags izzudis uz visiem laikiem.

Cietuma sargs, kas viņam sekoja, pa to laiku, kamēr notika sasveicināšanās, bija aizgājis un atvēris cietuma durvis. Tagad viņš tur stāvēja, godbijīgi gaidīdams.

Ulfurs pavirši apsveica Geiru Torgeiru, kas nedomāja viņam sniegt roku, un tādēļ arī Ulfuram likās, ka nav jāpateicas ministram par palīdzību viņa atbrīvošanā, kas laikam gan tomēr bija ministra nopelns.

Un tad visi trīs devās uz pilsētas pusi, sers Ljoturs gāja starp ministru un savu dēlu.

Ceļā viņi nerunāja gandrīz ne vārda.

Likās, ka sers Ljoturs un viņa dēls abi sajuta, ko šis gājiens maksāja Geiram Torgeiram, — ka viņš to uzskatīja par lielu upuri no savas puses.

Geirs Torgeirs visu laiku centās uzturēt vienaldzīgu sarunu, kurā arī sers Ljaturs pavirši piedalījās, bet Ulfurs vienkārši klusēja.

Tiklīdz tas bija iespējams, viņi atvadījas no ministra, — Ulfurs tā iekārtojās, ka nebija pārāk uzkrītoši, ja viņi ar ministru nesarokojās.

Geirs Torgeirs vieglu sirdi devās projām. Viņš priecājās, ' ka, ejot kopā ar šo izslavēto uzdzīvotāju, kā viņš klusībā dēvēja Ulfuru, ceļā nebija saticis ne savus politiskos pretiniekus^ ne kādu žurnālistu. Un tagad viņš tikai centās ātrāk nokļūt mājās pusdienās.

Palicis ar dēlu divatā, sers Ljoturs paņēma dēlu zem elkoņa. Un roku rokā viņi devās tālāk, nerūpēdamies par ziņkārīgiem skatieniem, kas tos pavadīja. — Un viņos abos pulsēja dīvajna neizskaidrojama sajūta, un viņi jutās tā, kā vēl nekad līdz šim nebija jutušies tik labi viens otra sabiedrība.

12

Sais trijās dienās, kopš Margrēta Torgeire bija bijusi aculieciniece starpgadījumam uz ielas ar Ulfuru, pie kam viņa

vēlāk bija steigusies garām, vairīdamās viņa sveiciena, jo bija tik satraukta un mocījās aizturētās raudās, un, pārskrējusi mājās, savā istabā pēc smagas iekšējas cīņas bija pieņēmusi šo varonīgo lēmumu, par spīti visam, runāt ar Ulfuru pa'r savu mīlestību, — šais trijās dienās viņa bija pavadījusi daudzas smaga nemiera pilnas stundas.

Jo laiks gāja, jo tālāk par šo lēmumu viņa nebija tikusi.

Dienās viņai nebija nekāda miera. Visas viņas domas nodarbināja tikai šis viens jautājums, kā lai viņa izrunājas ar Ulfuru? Un ar katru stundu tas šķita grūtāk un grūtāk… jā, pat neiespējami. Un viņā no jauna uzliesmoja šaubas, vai tas viss nebija tikai viņas pārspīlētās fantāzijas auglis, — un tai pašā laikā viņa sajuta arvien lielāku pagurumu, kas radās no šā neizturamā sprieguma.

Dienas viņai nenesa nekādu mieru un arī naktīs nebija daudz labāk. Kad beidzot vēlu naktī izdevās aizmigt, viņa iekrita smagā miegā un mocījās nemierīgos sapņos. Rītos uzceldamās jutās gandrīz vēl vairāk nogurusi, nekā vakaros apgulstoties.

Dienā pēc tam, kad Margrēta pavisam nopietni bija nolēmusi izrunāties ar Ulfuru, viņa divas reizes devās ārā to satikt — gāja tais stundās, kad zināja — viņš atstāj ministriju. Un abas reizes viņa Ulfuru arī iztālēm bija redzējusi. Bet, ieraugot viņu, Margrētu pārņēma tāds nemiers un bailes, kā gan lai izved savu nodomu un vai pratīs viņam visu tā izstāstīt, ka viņš to sapratīs, kādēļ pirmoreiz viņa steidzīgi bija nogriezušies kādā sānielā, bet otrreiz, baidīdamās satikt Ulfuru, iebēga kādā veikalā.

Tūlīt pēc tam viņa sev pārmeta gļēvulību, kā pati to apzīmēja, — visu pēcpusdienu jutās līdz nāvei apbēdināta un naktī gandrīz nemaz nespēja aizmigt.

Nākošā dienā viņa bija vēlu piecēlusies un nomocījusies ar smagām galvassāpēm. Tēvs jau bija aizgājis uz ministriju, kad Margrēta nonāca brokastīs, bet no mātes un brāļa sarunas viņa noprata, ka šodien atlaidīs Ulfuru. Tas viņai laupīja gandrīz visu drosmi. Viņa bija aizbildinājusies ar galvassāpēm, devusies savā istabā un palikusi tur līdz vēlai pēcpusdienai. Un tad bija izgājusi… lai lūkotu sastapt Ulfuru.

Viņa staigāja šurp un turp pa ielām, kas atradās viesnīcas tuvumā, — staigāja stundām ilgi. Beidzot viņa to bija ieraudzījusi: trīs citu kungu pavadībā viņš nesa kādu somu — un, kā redzams, bija skaidrā prātā.

Līdz nāvei nogurusi un izmisusi, viņa bija devusies mājās un raudājusi, kamēr iemiga.

Neziņā un smagu, saraustītu domu nomocīta, viņa pat neņēma sevišķi pie sirds mātesbrāļa nāvi. Patiesībā viņa ar šo tēvoci nebija diezin cik draudzīga un vispār viņš Margrētai nebija visai simpātisks. — Bet viņa jutās vieglāk, ka vairs nevajadzēja slēpt savu bēdīgo garastāvokli, jo tagad varēja atklāti izraudāties un nodoties savām sāpēm. Viņa šo apstākli arī izmantoja un izmisusi raudāja, kaut gan sajuta mazliet sirdsapziņas mokas, jo tuvinieki šīs bēdas pierakstīja mātesbrāļa nāvei.

Trešajā dienā viņa atkal devās uz pilsētu, noteikti nodomājusi uzmeklēt Ulfuru, — bet, tāpat kā vienmēr, mocīdamās šaubās un juzdamās nedroša. Viņa izjuta arvien skaidrāk, ka izšķirošam solim trūka drosmes. Un bezgalīgi nomocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem. Viņa vienkārši bija devusies prom no mājas, lai apdullinātu savu sirdsapziņu. Neticēja vairs pati sev, ka spēs izvest savu nodomu, — pat ja satiktu Ulfuru. Bet tai pašā laikā it kā sajuta dziņu pārliecināties par šo savu gļēvulību. Un klusībā cerēja, ka varbūt kāda nejaušība viņai nāks palīgā.

Nostaigājusi viesnīcas tuvumā kādu laiku, Margrēta nejauši satika kādu draudzeni, kas viņu apturēja.

—  Tagad viņš sēž tur augšā un dzer, — sacīja draudzene, norādīdama ar galvu uz viesnīcas pusi.

—   Kas tad? — jautāja Margrēta, sajuzdama, ka viņas seja tumši pietvīka.

Bet draudzene to neievēroja — un Margrēta atcerējās, ka šī pati draudzene parasti labprāt mēdza runāt par Ulfuru un droši vien par viņu jūsmoja.

—   Kas? — mēdījās draudzene. — Protams, ka prāvestā dēls. Tu jau zināsi, ka viņu padzina no ministrijas, — viņi to ilgāk nevarēja paturēt. Tagad viņš pavisam aizies dibenā. Žēl, vai ne? Man viņš ļoti patīk.

—  Mans tēvs stāstīja, ka viņš pats iesniedzis atlugumu,— atbildēja Margrēta mierīgā balsī, redzēdama, ka draudzene neievēroja viņas apjukumu.

Un tad pasteidzās runāt par ko citu. Pagājusi gabaliņu draudzenei līdzi, viņa teica, ka jāejot apmeklēt kada paziņa, strauji atvadījās un tiešā ceļā devās atpakaļ uz viesnīcu un tad augšā pa kāpnēm. Vēlāk viņa pati nesaprata, kur tam bija ņēmusi drosmi.

Bet, kad pēkšņi atradās pie Ulfura durvīm, viņas drosme izgaisa, un viņa it kā atjēdzās. Viņa nespēja atcerēties, kur bija uzzinājusi, ka Ulfura istaba atradās otrajā stāvā tūlīt pie kāpnēm, un par to arī nedomāja. Bet tagad stāvēja pie Ulfura durvīm un uz dzeltenas saburzītas vizītkartes lasīja viņa vārdu. Un starp viņiem bija tikai šīs durvis.

Viņa uzmanīgi klausījās, vai istabā nav kāda cilvēka. Bet viņas sabangotās asinis dziedāja un sanēja, un viņa nedzirdēja neka cita ka tikai šo mulso asiņu dziesmu. Un pēkšņi viņu parņēma neaprakstāmas bailes. Ja nu tagad kāds nāk un ierauga viņu še stāvot! Ko lai viņa tad iesāk? .. . Bet arī lejā doties bija bail. Un viņa pati sev sacīja, ka, ja tagad padosies bailēm, tad nekad vairs nespēs pārvarēt savu nejauko gļēvulību un šīs bailes.Un tā viņa stāvēja, nespēdama ne pakustēties, ne pieņemt kādu lēmumu. Kad viņa tā dažas minūtes bija stāvējusi un pēkšņi kāpnēs izdzirda soļus, viņai likās, ka būtu atradusies tur veselu mūžību.

Redzēdama, uz kuru pusi nogriezās iereibušais vīrs, kas kāpa augšā, viņa pavērsās uz otru tumšajā ejā, pagriezdama muguru, lai šis cilvēks viņu nepazītu. Bet, kad viņš Margrētu uzrunāja, jaunavu pārņēma salti drebuļi. Trīcēdama viņa gaidīja, kamēr šis cilvēks atvērs savas durvis, lai izmantotu gadījumu un noskrietu lejā. Jo tagad galvenais bija — pazust, lai neviens viņu nepamanītu.

Bet tad viņa dzirdēja, ka svešais nomocījās gar durvīm un, pats ar sevi izrunājies, devās pie citām durvīm — un tūlīt arī izdzirda Ulfura nikno balsi, aizsmakušu un it kā aizlauztu, tā laikam viņa balss vienmēr skanēja pēc dzeršanas.

Viņu pārņēma bailes, iedomājoties, ka būtu runājusi ar Ulfuru par sevi un savu mīlestību un dzirdējusi šo aizsmakušo dzērāja balsi.

Pie tam likās, ka Ulfurs viņu ieraudzīja un pazina.

Un tiklīdz dzirdēja, ka Ulfurs ierāva svešo istabā un arī pats tur iegāja, viņa bija devusies lejā pa kāpnēm — aizelsusies, nobijusies, bezspēcīga un nelaimīga. — Apakšējā ejā pie restorāna, saskrējusies ar kādu istabeni un tikko viņu neapgāzusi, devās tikai tālāk, neatvainodamās un nezinādama, vai istabene viņu pazina vai nē. Sai acumirklī_viņai bija vienalga, ko istabene'domāja. Un tikai vēlāk Margrēta sāpīgi apzinajas, ka viņas ciešanām pievienosies arī šis pazemojums, ka viņu redzēja, skrienot pa viesnīcas kāpnēm, kur viņai nekas nebija meklējams.

Skriešus viņa devās mājās un patvērās savā istabā.

Tur viņa palika visu dienu, pat raudāt vairs nespēja, patiesībā pat sāpes nejuta, bet sēdēja, it kā sastingusi ar saltu mierīgu sirdi . .. un jutās tik bezgala, bezgala nogurusi un vienaldzīga . . .

Kad māte aicināja pusdienās, viņa nepretodamās gāja līdzi, kaut gan zināja, ka nespēs norīt ne kumosa.

Viņu nervozēja mātes saraudātā seja un elsas, un viņas pastāvīgās raudas, tiklīdz ieraudzīja kādu ģimenes locekli. Cik tas bija savādi, ka viņas stiprā savaldīgā māte tagad brāļa nāves gadījumā staigāja raudādama. Tā viņa kādu laiku bija apraudājuši arī savu mirušo māsu — bet tad to aizmirsusi. Nu jā, bet māte tomēr raudāja … Un Margrēta vienaldzīgi izjuta, ka šis vēsais drūmais miers viņas dvēselē laikam paliks uz visiem laikiem … Un kaut gan pa daļai tas derdzās, tomēr viņa sajuta zināmu mierinājumu. Kādēļ gan raudāt? Cilvēki cieta — ta bija dzīve, — un tad viņi nomira — un viss bija galā … un varbūt viņiem tad bija labāk. Bet kādēļ gan raudāt un elsot? Vai tas kaut ko līdzēja jeb varbūt sāpes kļuva vieglākas? — Un pēkšņi Margrēta izjuta zināmu pārākumu pār savu raudošo māti, — jo, kaut gan būdama jaunāka, viņa stāvēja pāri asarām un raudām . . .

Tomēr šīs viņas pārmocītās sirds neapzinīgi saltā mākslotā stingme un miers drīz izbeidzās.

Pie galda tēvs pastāstīja par Ulfura arestu un braucienu «kastē», — par savu un viņa tēva gājienu pie prefekta. Un to, ko viņš tur uzzinājis, kādēļ Ulfurs apcietināts, — un beidzot, ka viņš ar draugu bija aizgājuši pēc Ulfura cietumā, bet vēlāk kopā devušies mājās. Un viņš neaizmirsa uzmanīgi aizrādīt, kādu lielu draudzības pakalpojumu pierādījis seram Ljoturam, iedams pēc tāda skandāla kopā ar viņa dēlu.

—   Bet tā būs arī pēdējā reize. Es pat negribu šo plenci vairāk sveicināt. Un roku es viņam arī nesniedzu — beigu beigās visam savas robežas. — Un nelaiķis Gisli vēlējās, lai šo cilvēku mēs ievēlam altingā! Bet tur nu gan viņš ir pamatīgi vīlies. Un to es viņam arī pateicu, kaut gan nevarēju aizkavēt.. . Nu jā, tagad jau vienalga. Nabaga sers Ljoturs. Baidos, ka Ulfurs tiešām labu galu neņems. Viņš gan pirmoreiz šoreiz iepazinās ar policiju — bet droši vien ne pēdējo.

Margrēta, kas visu laiku nobālusi sēdēja pie galda un bāza ēdienu mutē, tikai ar mokām to norīdama, tagad lūdzoši uzlūkoja tēvu. Viņas garajās skropstās mirdzēja asaras, un lūpas drebēja.

—    Tev nav tiesības tā runāt, tēv, — viņa, tikko valdīdama 'raudas, sacīja.

Viņas vecāki mitējās pusdienot un pārsteigumā nolūkojas savā meitā. Tikai brālis vēl turpināja ēst un pavisam kluss un apjucis lūkojās šķīvī.

Jaunās meitenes izbijies skatiens aplidoja tēvu un mati un tad apstājās pie brāļa. Tad viņa vairs nespēja valdīties. Viņa aizklāja seju ar rokām un sāka raudāt, drudžaini spiezdama pie acīm kabatas lakatiņu. It kā sabruka krēslā, kas viņai sakustoties bija mazliet atstumts no galda, — un viņas līganais sabrukušais augums izskatījās tik neizsakāmi aizkustinošs un bērnišķīgs.

Iestājās mokošs klusums, ko pārtrauca tikai Margrētas smagās raudas. Brālis Geirs tagad arī bija nolicis pie malas nazi un dakšiņu — sēdēja un lūkojās uz savām rokām, reizi pa reizei pamezdams acis uz vecākiem, — māsu viņš it kā baiļojās uzlukot.

Torgeira kundze noraudzījās savā meitā, un viņas daiļās jaunavīgas sejas izteiksme kļuva cieta.

—   Ko tas nozīmē, Margrēt? — viņa beidzot salti ievaicajas.

Margrēta tūlīt neatbildēja.

Bet bija redzams, ka viņa cīnījās ar raudām, lai varētu runāt. Pie galda valdīja dziļš klusums, kamēr visi gaidīja Margrētas paskaidrojumu.

Viņas raudas lēnām rima. Un beidzot viņa ierunājās, sāpīgi un it kā bērnišķīgi lūgdamās:

—   Ulfurs sadusmojās uz šo kungu … manas vainas dēļ… un tādēļ viņš to sita.

Vecāku skatieni kļuva vēl izbiedētāki. Un viņa uztvēra ari brāļa acis: vēsas kritiskas acis, kurās it kā iedzi'rkstījās slēpta nicināšana, — šis skatiens it kā sacīja, ka brālim būtu ļoti sāpīgi mainīt savas labās domas par māsu.

—   Tu taču viņu aizstāvēji, Geir, — viņa pēkšņi reizē lūdzoši un reizē pārmetoši uzsauca brālim, jo vēl pilnīgi nevaldīja pār savām jūtām.

Jaunais Geirs novērsa skatienu un — neatbildēja.

—   Tu pati nezini, ko runā, manu meitēn, — beidzot salti ierunājās arī ministrs. — Varbūt būsi tik laipna un paskaidrosi ko tuvāk.

Pēkšņi Margrētas raudas rima, saltums, kas viņu ieslēdza,, it kā sniedza mieru.

—  Jā, es jums visu paskaidrošu, — viņa vainīgā balsī iesāka. — Es aizgāju tur .. .

Torgeira kundze iekliedzās. Tad mēģināja piecelties. Bet atkrita krēslā un palika sēdot, izbijusies noraudzīdamās meitā.

—   Nu, nu, — mierināja Geirs Torgeirs savu sievu un cieti sita viņai uz pleca. — Lai viņa turpina. Tas jau kļūst interesanti, — viņa balss skanēja salti un griezīgi. — Nā, tu tātad biji tur? —

Vecāku lielās dusmas vēl vairāk nomierināja Margrētu.

—  Ja, es biju aizgājusi tur, — viņa klusi sacīja, — aizgājusi, lai pateiktu, ka viņu mīlu.

—  Vai tu esi zaudējusi prātu, mans bērns! — mātes balss pārgāja ledainā čukstā.

—   Nu, nu, — Geirs Torgeirs saņēma sievas roku. — Nu labi, labi, manu meitēn. Bet stāsti saprotamāk! Vai tu gribēji stāstīt par savu mīlestību Ulfuram — vai tam otram žūpām?

—   Ulfuram, — tādā pat klusā balsī atbildēja Margrēta. — Bet es tikai nokļuvu līdz viņa durvīm. Tad uznāca tas otrs kungs … viņš man kaut ko uzsauca … Laikam tādēļ Ulfurs viņu tā piekāvis.

—   Ak tā, — Geirs Torgeirs aizsmacis iesmējās. — Jā, tas jau tiešām jautri! — Un ko tad tas kungs īsti tev uzsauca? — viņa balss trīcēja, un vārdi tikko bija saprotami.

—   To es nezinu, — atbildēja Margrēta, košļādama savu kabatas drāniņu un lūdzoši lūkodamās drīz tēvā, drīz mātē. Bet vissmagāk viņai nācās nolūkoties brāļa saltajā sejā, uz brāli viņa bija tā paļāvusies . .. Bet viņš viņu negribēja atbalstīt.

—   Nā — laikam kaut ko tādu, ko nevar atkārtot, — brutāli noteica Geirs Torgeirs.

Tad viņš pielēca no krēsla, — jo nespēja sēdēt vairs ilgāk,— un, iebāzis rokas bikšu kabatās, apstājās aiz meitas krēsla.

—   Vai tu tiešām esi zaudējusi prātu! — viņa balss skanēja ārkārtīgi nikni. — Tici man, meitēn, man jāsavaldās, lai tevi fiziski nepārmācītu, kā to esi pelnījusi! Spriežot pēc tavas izturēšanās, nemaz nevar ticēt, ka tu esi pieaudzis cilvēks. — Bet ja arī tev pašai vienalga, ka nes negodu pār savu vecāku galvām, tad tomēr negribu, ka tu aizej bojā. — Kaunēties tev vajadzētu!

Galvu kratīdams, zobus sakodis, viņš aizgāja no meitas krēsla, un viņa seja izskatījās tik sarūgtināta.

—   Kaut ko tik traku es savu mūžu neesmu dzirdējis! — viņš tad pēkšņi ārkārtīgās dusmās iekliedzās. — Šķiet, mēs būtu vājprātīgo mājā!

—   Un tu, — viņš pēkšņi pagriezās pret savu sievu, kas sēdēdama stipri raudāja. — Tu nekā ne zini, ne redzi… Geirs, — viņš kāju piesizdams palūkojās savā dēlā, — Geirs pēdējā laikā iesācis pārāk bieži dzīrot. Un Margrēta_ klaiņo apkārt un izturas kā ielasmeita! No kurienes gan bērni ņēmuši šīs dziņas un tieksmes — no manis un manas ģimenes tas nav!

* Torgeira kundze pēkšņi apvaldīja raudas un izslaucīja acis. Viņas sejas izteiksme kļuva salta un sarūgtināta — tagad viņa ārkārtīgi līdzinājās savam mirušam brālim.

—   Tiešām nesaprotu, kas ar tevi noticis, Geir!_— viņa izsaucās, apspiezdama skaļās elsas,_ kas negribeja rimties. — Tagad tu vainosi māni par savu bērnu neprātībam? — mani, kas vismaz rūpējas par viņu audzināšanu… Tu jau vienmēr mēdzi sacīt, ka tev nav laika nodoties bērniem . . . Bet es tevi vairs nemaz nepazīstu — tāds tu nekad neesi bijis . ..

—   Jā, lieliski tu viņus esi audzinājusi, varu to sacīt! — Geirs Torgeirs dusmās kliedza. — Tādēļ tu gan nevari lielīties! — Un sevišķi par šīs audzināšanas rezultātiem… Es nemaz nebrīnītos, ja tu ar bērniem būtu uz vienu roku! Tavs brālis jau arī vēl pēdējā brīdī izturējās pavisam ekscentriski,—

varbūt tas jums iedzimts.- Kādēļ tu neesi parūpējusies,

lai Margrēta apprecas … Jeb varbūt domā, lai viņa prec šo plenci un župu! — JaL tavs brālis jau viņu gribēja izvirzīt par aitinga locekli! Varbūt aiz tā visa slēpjas kāda tava dārgā brāļa intriga!

Torgeira kundze bija piecēlusies.

—   Tagad tu pārsteidzies, Geir, — viņa pavisam noteikti sacīja. — Vel jau nekas nelabojams nav noticis, — viņa mierinoši piebilda.

—   Nē, nekas cits kā vienīgi tava meita ir uzvedusies kā kokote. — Geirs Torgeirs trīcēja pie visas miesas, un viņa vārdi skanēja griezīgi, viņš pats tikko saprata, ko sacīja. — Un tas vienīgi gadījums, ka viņa vēl nav šī dzērāja mīļākā!

—   Pietiek, Geir! — noteikti izsaucās Torgeira kundze un saltu izbrīnās pilnu skatienu palūkojās vīrā, it kā to redzētu pirmoreiz. — Neapvaino Margrētu ar saviem ļaunajiem, neapvaldītajiem vārdiem un tavām dusmām vairāk, nekā pienākas. Tas jau vēl glābjams. Neesmu zaudējusi cerību, ka Margrēta ir laba un saprātīga meitene. Un gan es ar viņu parunāšu . . .

Viņa piegāja un noglaudīja meitas noliekto galvu. Bet viņas roka dusmās un uztraukumā trīcēja. Sai glāstā nebija ne mīlestības, ne līdzcietības, ne saprašanas, un Margrēta to juta, un viņas sirds likās vēl vairāk ievainota.

—   Gan es viņu vedīšu pie saprāta, — stūrgalvīgi sacīja kundze. — Vai ne, mīļā Grēta? — viņas balss skanēja māksloti silti.

Un viņas roka salti un mehāniski slīdēja pār meitas matiem. Beidzot Margrētai tas kļuva neizturami, un viņa piecēlās, lai izvairītos mātes pieskāriena.

Un klausoties tēva ļaunajos vārdos un vēlāk mātes vēsajos pieskārienos, viņas nabaga nomocīto, pārāk jūtīgo sirdi pārņēma dažādi iespaidi, un šie iespaidi jau līdzinājās vīzijām.— Ar šausmām viņa vēroja, cik sveša jutās starp šiem cilvēkiem, kas līdz šim bija bijuši viņas tuvinieki, bet tagad viņu starpā vairs nebija iespējama ne mīlestība, ne saprašanās. Vecāku mīlestība, ko viņa bija vienmēr pieņēmusi kā saprotamu lietu, tagad bija sabrukusi kā kāršu namiņš. Un viņas vecāku māja pēkšņi šķita tik sveša! Viņas jūtas pret vecākiem . . . Jā, par tām viņa šai mirklī nemaz nedrīkstēja domāt. Bet mokoši skaidri saprata vienu, ka saites ar šiem cilvēkiem — viņas tēvu, māti un brāli bijušas tik paviršas. Dzīves brutalitāte, ko neapgaro visu saprotošā un piedodošā mīlestība, pēkšņi atvērās viņas acīm visā savā neizprotamā saltumā, savtīgumā un bezgalīgajā tukšumā.

Te viņa sēdēja un jutās tik skumji kā nekad. Un viņas tēvs un māte, un brālis viņu nesaprata viņas smagajās ciešanās … un viņos neradās ne mazākā vēlēšanās viņai palīdzēt. Neviens viņai nepalīdzēja… Vecāki bija parādījuši mīlestību un maigumu, kamēr viņa bija tāda, kādu viņi to vēlējās. Bet tagad, tagad? … Tagad viņi uzstājās kā soģi un naidnieki. — Viņa izjuta šo naidīgo noskaņu. Viņi pat nedrusciņ necentās viņu saprast. Tikai rājās . .. pārmeta … un paši laikam domāja, ka rīkojas mīlestības vārdā.

Un viņas sirdi piepildīja dziļas bailes, skaidri jūtot, ka nebija ne mazākās iespējas šo naidīgo noskaņu iznīcināt.

Pieceldamās viņa jutās tik nevarīga, ka tikko spēja nostāvēt kājās.

Un tomēr sajuta sevī it kā kārdinājumu padoties — ļauties tam, ko viņi sauca par mīlestību — ļauties, lai viņi to vada, mierina un pārliecina. Vai nebūtu bezgala vieglāk atmest katru savas pašas atbildības izjūtu un rīkoties, kā viņas vecāki to vēlas?… Tā droši vien rīkojas vairums. Un vai tiem nebija labāk? … Jā, protams šo cilvēku prieks un laime laikam gan nebija visai dziļi. — Un tagad viņa pēkšņi nojauta, ka vairums cilvēku un laulātu ļaužu dzīvoja diezgan skumji, tukši un bez prieka.

Pēkšņi viņas gara acupriekšā iznira Ulfura moku pilnā seja… Un skaidrāk kā jebkad viņa saprata, ka pieder viņam, — ka viņi bija saistīti, saistīti nesaraujamām sāpju un prieka pilnām saitēm. — Un ja arī šai ziņā viņa vīlās, — viņas smadzenēs atausa doma — tad viņai nekur nebija māju…

Piecēlusies viņa ar savām skumjajām acīm nolūkojās drīz vienā, drīz otrā.

Un tad pēkšņi ierunājās māte, un, Margrētai šķita, viņas balss skanēja kā no tālienes:

—   Lūdz tagad tēvam piedošanu, Grēta! Un tad iesim uz tavu istabu.

Margrēta nogurusi, bet tomēr ļoti noteikti papurināja galvu. Un tad viņa pēkšņi dzirdēja pati savu balsi, — kaut gan tā skanēja tik svešādi:

—   Nē, māt. .. man nav par ko izlūgties piedošanu .. .

Geirs Torgeirs, dzirdēdams meitas vārdus, apstājās. Un tad

iestājās bezgalīgs klusums.

Margrēta stāvēja un knibinājās ap savu mutautiņu, — lauzīja pirkstus, tad atkal plucināja mutautiņu.

—   Kas ar tevi noticis, mans bērns? — tēva balss skanēja pavisam klusu, un Margrēta tur sadzirdēja bailes.

—   Es mīlu Ulfuru, tēt, — viņa atbildēja, — un, izrunājot šos vārdus, it kā atguva jaunu spēku. — Nezinu, kādēļ jums to_ stāstu, jo jus jau mani tik un tā nesaprotat… pat nemēģināt saprast… Bet tagad es iešu pie viņa un tur palikšu.

—   Tu iesi pie viņa un tur paliksi? — ledainā balsī atkārtoja tevs, tomēr viņa balss skanēja nedroši un izsmējīgi. — Jā, gan jau viņš tevi paņems… uz vienu nakti… Un pēc tam uzrakstīs par tevi dziesmu. — Vai tad viņš parasti tā nemēdz rīkoties? — — Bet gribu tev tikai atgādināt, ka sekas tu nesīsi pati. Sīs majas durvis Ulfura Ljātsona mīļākai būs slēgtas! — Vai tu mani saprati?

—   Jā … SaprotuL tēv, ka man vairs nav māju.

_Viņa uzmeta vecākiem pēdējo skatienu. Tad vēl palūkojās brālī, kas tur stāvēja samulsis, un it kā viņas dēļ nokaunējies, — visa šī starpgadījuma laikā viņš tā bija stāvējis, pat neizrādīdams ne mazāko tieksmi viņai palīdzēt.

Un tad apgriezās un klusi devās uz durvīm.

Torgeira kundze steidzās viņai pakaļ.

—   Grēta, — viņa raudādama izsaucās un ieķērās meitas rokā, sāka to bailēs purināt un spiest.

—   Tu jau pati vairs nesajēdz, ko dari un runā, mans bērns. Vai tiešām tu tā gribi no mums aiziet? Vai tiešām gribi mums sagādāt šīs rūpes?

—   Tur vairs nekā nevar līdzēt, māt, — Margrēta klusi atbildēja.— Es nespēju pie jums ilgāk palikt… Jūs mani nemīlat.

Geirs Torgeirs piesteidzās un uzlika savu roku sievas plecam. — Lai viņa iet! — viņš skarbi izsaucās.

Tad māte atlaida Margrētas roku, — un viņa aizgāja . .. Klusi attaisīja durvis un tikpat klusi tās aiz sevis aizvēra.

Durvis aizverot, viņa vēl izdzirda mātes histērisko kliedzienu un skaļās raudas, tad dažus skarbā balsī tēva teiktos vārdus.

Drebošiem pirkstiem un drudžainā steigā viņa uzvilka_ mēteli. Un gandrīz izskrēja pa durvīm, it kā bīdamās, ka pēdējā mirklī viņu varētu aizkavēt, — jeb arī viņas gļēvās bailes no nezināmā varētu viņu piespiest atgriezties, — izskrēja un devās projām.

13

Sers Ljāturs un viņa dēls, roku rokā dodoties mājās, juta, it kā viņi būtu kļuvuši daudz tuvāki nekā jebkad agrāk. Bet neviens no viņiem nesaprata īsti izskaidrot šīs izjūtas cēloni. Abi jutās dīvaini saviļņoti, — bet sers Ljoturs tomēr vēl it kā izjuta zināmu nedrošību un bailes, jo nespēja saprast, kas īsti noticis ar dēlu, zināja tikai, ka viņā notikusi dziļa iekšēja pārmaiņa — pārmaiņa, kas tos tuvinājusi. Un savā sirdī viņš juta

daudz dziļāku paļavibu uz savu delu nekā jebkad agrak.

Sī savstarpējā miera stiprināti, viņi sasniedza prāvesta mazo divstāvu namu.

Saimniece viņus gaidīja ar pusdienām. Viņi apsēdās pie galda un klusuciezdami steidzīgi paēda, it kā gribēdami ātrāk nokārtot šo nesvarīgo lietu.

Paēduši viņi klusuciezdami sadevās rokās, it kā viens otru sirsnīgi sveicinādami, pēc tam sers Ljoturs pasauca kalponi novākt galdu.

Kad tēvs un dēls palika vienatnē, sers Ljoturs, apsēdies dīvāna stūrī, ierunājās:

—   Nu, manu zēn, — un viņa balss skanēja tik maigi un saudzīgi, — priecājos, ka šis nepatīkamais starpgadījums, — jo citādi es notikušo nevaru apzīmēt — tev galīgi nav laupījis drosmi.

Ulfurs staigāja šurp un turp pa istabu, reizēm apstādamies un berzēdams rokas. Viņš tūlīt neatbildēja.

Tad pēkšņi apsēdās krēslā tēva tuvumā, noliecās uz priekšu, atspieda elkoņus uz ceļiem un klusinātā balsī sacīja:

—   Es tiešām nesaprotu, kā neesmu zaudējis prātu. — — Kad viņi mani piesēja «kastē» un aizbultēja durvis … man likās, tēt, ka es nomiršu. — Patiesībā, šķiet tik dīvaini, ka kaut ko tādu cilvēks spēj pārdzīvot, — dīvaini un nejēdzīgi. Jo pēc šada pārdzīvojuma cilvēks, liekas, zaudējis visu cilvēcību .. . Sajūtot šo salto dzelzi uz rokām, šķiet, ka tevī

kas pārtrūktu.

—   Vai viņi tevi piesēja «kastē»? — izsaucās sers Ljoturs, un viņa aizsmakusi balss kļuva tikko dzirdama. — Vai tiešām viņi lietoja «kasti»?

' — Jā, — — kasti un ķerru, — Ulfura balss skanēja tik dīvaini klusi, ka tēvs izbijās. — Bet es jau viņiem pretojos, — viņš piebilda, it kā gribēdams atvainot policijas kārtībniekus.

Iestājās dziļš klusums.

Ulfurs piecēlās, — staigāja pa istabu, lauzīdams rokas.

Sera Ljotura skatiens slepeni viņam sekoja, — tajā jautās dziļa līdzjūtība, liels maigums un bailes.

—   Bet tagad tas jau pāri, — pēkšņi noteikti izsaucās Ulfurs un apstājās pie tēva. — Tagad tas pāri, — viņš sacīja maigi un mīlestības pilnā balsī, kā lūgdams piedošanu.

—   Kas tad ir pāri, manu zēn? — klusi jautāja sers Ljoturs un palūkojās dēlā, cenzdamies piedot savam skatam stingrību, tomēr tur atspoguļojās apbrīns — un arī bailes.

—   Es domāju, tagad tas pāri, piedzerties es vairs nepiedzeršos. Tagad man tas vairs nav vajadzīgs. — Un tagad es vairs negribu.

113

Sers Ljoturs klusēja — un novērsa skatienu.

—  Vai tu mani nesaproti, tēt? — gandrīz lūdzoši ierunājās Ulfurs.

—  Jā, manu zēn, — saudzīgi atbildēja sers Ljoturs. — Bet vai tu … vai tu tici, ka varēsi to izpildīt?

—   Jā, — noteikti atbildēja Ulfurs. Un pēc maza brītiņa klusuciešanas viņš piebilda: — Vai tu par to nepriecājies, tēt?

Sers Ljoturs mirkli sedeja klusuciezdams un lūkojās grīdā.

—   Es tiešam nezinu, — viņš beidzot pavisam klusu sacīja.

—   Izprast otru cilvēku ir ļoti grūti, ja tas pēkšņi pavisam pārvērties. Mani pulsē dīvainas bailes, Ulfur..! Es uzreiz tā nevaru iedzīvoties apstāklī, ka šis pārdzīvojums tevi tik dziļi ietekmējis, — un man nāksies attiecībā uz tevi pārorientēties.— Un tad man liekas, ka tev man būtu vēl daudz kas stāstāms… Lūdzu, nedusmo man, Ulfur, — bet vai tu man nepastāstīsi, kas bija tā dāma … Jā, tu jau saproti, ko es domāju.

Ulfurs kļuva domīgs un mazliet nemierīgs.

—   Ak, tad tu to zini, tēv? … Jā, es tevi saprotu. — Labi, es tev to labprāt pastāstīšu. — Tā bija Margrēta Torgeire.

Sers Ljoturs uzmeta dēlam skatienu, kurā Ulfurs pirmoreiz savā mūžā lasīja smagu pārmetumu. Sis skatiens runāja skaidrāk par vārdiem.

—   Jā, vairāk man nav ko stāstīt, tēt, — Ulfurs atbildēja.

—    Viņa stāvēja ejā, kad es iznācu pa savām durvīm — Ari Sigurdsons pieklauvēja pie manām durvīm un lūdza, lai palīdzot viņam atslēgt tā istabu — viņš pats to vairs nespēja. — Margrēta stāvēja ar muguru pret mums — tumšajā ejā. Pirmajā mirklī es domāju tikai vienu, lai Āri viņu neieraudzītu, un tādēļ es biedru pagrūdu uz priekšu un, steidzīgi atvēris durvis, iestūmu viņu istabā un pats sekoju, — lai nesastaptu Margrētu un arī aizkavētu Sigurdsonu no jauna iznākt ejā. Bet tad viņš par Margrētu izsacīja kādu piezīmi. Nā, tas jau vienalga, ko… Un es viņam uzbruku. — Ne jau tādēļ, ka butu ticējis viņa vārdiem. Es tam ne mirkli neticēju. Bet vienīgi tādēļ, ka viņš to uzdrošinājās sacīt, — un sacīt par Margrētu … Es jau arī biju piedzēries un samulsis.- Tikko ticēju savām acīm, redzēdams viņu tur stāvot, — pirms dažām dienām viņa pagāja man garām, pat negribēdama saņemt manu sveicienu.

Sers Ljoturs smagi nopūtās.

—   Bet tavā rīcībā tomēr mazliet saskatāmas aizdomas. — Man šķiet, es Margrētu mīlu tikpat kā tevi, Ulfur, kaut arī viņa nav mans bērns. Es domāju, tik daudz tu viņu pazīsti, — lai zinātu, ka viņu neviens nespēj turēt aizdomās. — Domāju, to tu vismaz vienmēr saprati, Ulfur, — sera Ljotura balss skanēja skumji un maigi pārmetoši.

—   Tev taisnība, tēt, — Ulfurs skumji atbildēja. — Kaut arī es zinu — un arī toreiz zināju, ka šis vīrs melo, manī tomēr iedzirkstījās mazdrusciņ aizdomas, aizdomas, pār kurām cilvēks nevalda, kaut gan zina un jūt, cik tās nepamatotas, šīs aizdomas rodas pret paša brīvu gribu — un tādēļ īstenībā tās par aizdomām nemaz nevar apzīmēt. Neaizmirsti, tēt, ka es esmu citāds nekā jūs — tu un viņa — jā, tēt, man šķiet, ka tev viņa ārkārtīgi līdzinās. Tevi tādi vārdi tā nespētu satraukt kā mani, un tādēļ tu mani arī nespēj īsti saprast. — Tas man šķita tik dīvaini un zemiski. Jau tas apstāklis vien, ka vispār par Margrētu tā kaut ko varēja sacīt, mani dziļi aizvainoja. Es taču biju piedzēries un apskurbis… Un šķita, ka visa mana dzīve atkarājas no tā — nosist šo cilvēku kā vienkāršu nelieti. — Bet vēlāk es pārdomāju, ka skaidrā prātā tā kaut ko, protams, nebūtu darījis. Un tādēļ, ka mans skurbums sāk paralizēt manu gribu, es vairs nepiedzeršos.

Sers Ljoturs smagi nopūtās.

—  Jā, jā, manu zēn, — labprāt atzīstu, ka savu vārdu tu nekad neesi lauzis. Un tas vienmēr bijis mans lepnums un mans prieks. Tu man esi bijis liels mierinājums, esi palīdzējis tikt pāri daudziem smagiem brīžiem. Un tādēļ es gribu tevi lūgt — nekad nedot pārsteidzīgu solījumu.

Ulfurs pietvīka.

—   Nav nemaz jābrīnās, ka tu beidzot esi zaudējis uzticību pret mani, tēt, — viņš runāja pavisam klusi un kā noguris. — Mans solījums nebija pārsteidzīgs. Bet tavi vārdi atņem man spēku.

—   Savu ticību uz tevi es nekad nezaudēšu, Ulfur, — noteikti un maigi sacīja sers Ljoturs, — šai ziņā es tevi pazīstu pārāk labi — un arī saprotu tevi. — Es savus vārdus nožēloju. Un man ļoti sāp, ka esmu tevi apvainojis. Bet es it kā vēl neesmu gluži apradis ar domām, ka tu tik pilnīgi pārvērties, kas laikam taču tā būs, ja šis solījums tev šķiet tik vienkāršs un dabīgs. Bet, Ulfur, es zinu, ka tu esi pārvērties. Un zinu, ka tu nopietni domā turēt savu vārdu.

Ulfurs pateicīgi uzlūkoja tēvu. Viņa gaita pamazām kļuva mierīgāka un noteiktāka. Un viņš sevī izjuta neparastu mieru. Un šā miera slepenais un vēl neapzinātais iemesls — un vispār visu viņa pārvērtību radīja apziņa, ka Margrēta viņu mīl. Sī doma vēl nebija paspējusi izteikties un iznirt apziņā, bet gulēja dziļi viņā kā neapzinīga laimes izjūta un piepildīja viņu ar mieru un prieku. Un, novērojot vienīgi šīs izjūtas sekas, nezinādams motīvus, viņš domāja, ka šo miera izjūtu devis lēmums izmantot drauga kapteiņa Eldjarna piedāvājumu un pieņemt matroža vietu uz viņa kutera.

Bet sers Ljoturs, kas nespēja saprast, ka Ulfurs vēl ne ar vienu vardu nebija ieminējies par saviem nākotnes plāniem, bailīgi pieķeras šim dēla lielajam mieram, kura iemeslu viņš nesaprata, bet vienīgi centās šai mierā apklusināt savas slepenās bailes. Laiku pa laikam, lai izbeigtu šo nezināšanu, viņš jau gribēja vaicāt, vai Ulfurs tagad ķersies pie grāmatas, par ko viņi bija runājuši, jeb vai viņam padomā kādi citi nākotnes plāni. Bet viņš labprāt vēlējās, lai dēls iesāktu pirmais par to runāt.

Beidzot Ulfurs rima .staigāt.

—   Un tagad, tēt, — viņš priecīgi un noteikti izsaucās,

—  tagad es ķeršos pie fiziska darba.

Sers Ljoturs, priecīgi izbrīnījies, palūkojās dēlā.

Un viņam tūlīt likās, ka Ulfurs bija izvēlējies vispareizāko ceļu.

Tai pašā mirklī pie durvīm lēni pieklauvēja. Neminot ne vārda, viņi abi palūkojās turp. Tad atkal tikpat klusu pieklauvēja — un tad durvis lēni vērās, un istabā bikli ienāca Margrēta Torgeire.

—   Labvakar, — viņa tikko dzirdami sacīja, un viņas balss skanēja dobji un it kā aizlauzta. — Es lūdzu kalponei, lai atļauj man ienākt bez pieteikšanas.

Un viņas acis lūdzoši, maigas un sāpīgas mīlas pilnas, meklēja Ulfuru.

Ieraugot Margrētu, Ulfuru pārņēma prieks. Kā sastindzis viņš palika uz vietas, nespēdams pakustināt ne locekļa. Sī laime bija tik pēkšņa un negaidīta, ka viņa sirds draudēja pārtrūkt. Viņam šķita, ka jāpretojas šai pārāk lielajai laimei, ņemot palīgā šaubas. — Tas nav iespējams, — viņš domāja.

—  Vai tiešām viņa ieradusies pie manis? — Tas jau tikai sapnis. Pēc mirkļa tu atmodīsies, un viņa būs pazudusi.

Un kā sapnī viņš vēroja, kas notika: redzēja, ka tēvs piecēlās no dīvāna un gāja Margrētai pretī, — redzēja, kā viņš no saviļņojuma nespēja pat runāt, un kiusuciezdams noskūpstīja viņas pieri, — un Ulfurs pamanīja tēva acīs valgu mirdzumu, pēc tam steidzīgi devās savā studiju istabā un aizslēdza aiz sevis durvis.

Mirkli Ulfurs palika stāvot.

Tad strauji pienāca klāt Margrētai, kas stāvēja nodurtu galvu, bet, dzirdot viņa soļus, pacēla galvu un sniedza viņam pretī abas rokas, un Ulfurs neatmodās — viņš sajuta šīs rokas, mierīgas un siltas tās gulēja viņa rokās.

—   Margrēt, vai tiešām tu tā esi? — drebošā balsī viņš čukstēja un strauji spieda viņas rokas.

—   Jā, ņem mani, Ulfur, — viņa klusi atbildēja, mīļi un silti lūkodamās viņā savām tumšajām starojošām acīm. — Ak, šis biezie melnie mati, kas ieslēdza viņas galvu — un sejas smalkās līnijas, un dziļās labsirdīgās mīlas pilnās acis, — nekad vēl viņa Ulfuram nebija šķitusi tik daiļa.

Un pēkšņi, tā stāvot un turot viņas rokas savējās, viņš nespēja savaldīt trīsas, kas viņu kratīja, — pēkšņi viņš redzēja pats sevi… pretēji viņa meitenei: apzinājās savu iekšējo sadrumstalotību, un viņu divkārši smagi nospieda viņa paša darbi, — nepastāvība, nepacietība — nespēja ciest un gaidīt… Smagāk kā jebkad viņš sevi sajuta kā plenci un kā — necienīgu.

Un klusi, baiļu un izmisuma pārņemts, vaicāja:

—   Vai tu nebaidies, ka nenāc par vēlu, Margrēt?

—   Ja vien tu mani mīli, Ulfur, — viņa klusi atbildēja, un laimes, un sāpju asaras viņas balsī darīja tās vārdus tik bagātus un skaistus, — ja vien tu mani mīli, Ulfur, tad nekad nevar būt par vēlu.

Bet Ulfurā sāpīgi iesmeldzās: viņa jau tevi nepazīst. — Nezina, ko visu tu esi pārdzīvojis, — nezina, kāds tu esi īstenībā. — Un tas tev viņai jāpasaka . . .

—   Margrēt,- tu nezini . . .

Vārdi izdzisa viņa lūpās.

—   Es zinu visu, — viņa nāca Ulfuram palīgā, un viņas balss skanēja noteikti un maigi, tur neieskanējās ne mazākais pārmetums.

—   Patiesībā es šai lietā esmu vairāk vainojama nekā tu,— viņa tikpat noteikti un maigi turpināja. — Tādēļ es atnācu. Un tagad mēģini man piedot, Ulfur.

—   Es tev piedot? … Neizsmej mani, Margrēt. Man tev nav ko piedot, — bet gan jālūdz no tevis piedošana. — Un bez tam ir tik daudz, daudz — tādu lietu, ko nemaz nevar piedot, kur pat piedošana nelīdz — jo tas vairs nevar griezt par labu. Turklāt es esmu pavisam mierīgs un nelietojams cilvēks. Esmu zaudējis ticību, ka piederu tai sabiedrībai, kādā mani ierindo manas studijas, — un kādā tu ar savu dzimšanu un audzināšanu iederies. Esmu nodomājis ķerties pie fiziska darba. Un ja nu arī tas man nelaimējas, — ja es pat nederu dzīvei kā vienkāršs strādnieks, tad kāda nozīme dzīvot. Bet es gribu mēģināt. Un sākšu kā vienkāršs zvejas kutera matrozis, Margrēt . . .

—   Tu pats to zināsi vislabāk, — Margrēta pavisam mierīgi atbildēja. — Būšu laimīga, ja drīkstēšu palikt pie tevis un vienmēr un uz visiem laikiem tev piederēt, Ulfur. — Bet man liekas, es nomocīšos bailēs, kad tu aizbrauksi jūrā.

—   Un vai vienīgi tikai tādēļ tu baiļojies kļūt strādnieka sieva?

—   Tu taču nedomāsi, ka man no svara tavs stāvoklis? Jo tu man vienmēr būsi tikai mans virs, Ulfur, — virs, kam es piederu, kas pieder man. Vai tas nav brīnišķīgi, Ulfur, ka pēkšņi mēs to zinām. Visas šaubas beigušās, un dzīve šķiet tagad tik vienkārša un skaidra. Un manī vienmēr bijusi šī izjūta, ka tikai kopā ar tevi es jutīšos mājās, tikai tavā tuvumā varēšu justies droša un laimīga, — viņa piegāja klāt viņam.

—  Un tagad tu esi mans, Ulfur.

Ulfurs pacēla Margrētas rokas pie savām lūpām un tās ilgi skūpstīja.

—   Man šķiet, es pat ne uz mirkli nespētu pieciest tavu prombūtni, — viņš klusi un sirsnīgi sacīja.

—   Tas laikam vienmēr sākumā tā liksies, — kamēr vēl īsti nespēj ticēt tai neaptveramai laimei, ka viens otram piederam, — saviļņota sacīja Margrēta. — Vēlāk tu jutīsi, ka mēs arvien viens otram šķietam tuvi — pat ja esam šķirti, pat ja viens no mums nomirs, — viņa iešņukstējās, — vismaz man tā liekas.

Ulfurs noskūpstīja asaras no viņas acīm.

—   Bet viss, ko esmu noziedzies pret tevi — un pats pret sevi… pret mūsu mīlestību, Margrēt? — viņš, smagi elpodams, klusi vaicāja.

—   Vainīgi esam mēs abi, — un tādēļ nav vainojams neviens.

—   Vai tiešām tu spēj visu aizmirst? — visu piedot?

Margrēta viņam piekļāvās.

—   Es gaužām dziļi jūtu, Ulfur, ka tagad nekas mani vairs nevar apbēdināt — vienīgi, ja tu mani vairs nemīlētu.

Ulfurs piespieda savu vaigu viņas matiem.

—   Tu līdzinies tēvam, Margrēt, — viņa balsī skanēja ir skumjas, ir līksme. — Jūs spārno liela skaidrība, kas patiesībā ir dzīves mērķis — un man pat šķiet — dzīves jēga. Jūs

nekas nespēj aptraipīt vai pazemot.- Bet es tāds neesmu.

Margrēt, — esmu maisīta metāla, man viegli pieķeras rūsa un netīrumi. Mani it kā visu laiku jātīra un jāspodrina … Un dzīve, Margrēt — dzīve mani nespēj pārkausēt dārgmetālā.

—   Kā tu domā? — jautāja Margrēta, un viņas balsī ieskanējās bailes — un, kad Ulfurs tūlīt neatbildēja, viņa turpināja:

—   Es tiešām tevi nesaprotu, Ulfur. Bet man šķiet, tu pārspīlē ir vienu, ir otru. Mana dzīves jēga ir tikai būt kopā ar tevi un dzīvot tev. Dzīvot un justies līksmi. Un ši sajūta vienmēr manī ir bijusi.

Brītiņu atkal valdīja klusums.

—   Ir viena lieta, kur tev man jādod atbilde, Margrēt, — kāda lieta, kas mani ilgi mocījusi un ko man nāktos zināt . ..

Kadeļ tavas vēstules sava laikā bija tik — saltas — un tik nenozīmīgas? …

Margrēta raudot viņam piekļāvās. Ulfurs viņu apskāva, bet ar vienu roku glāstīja viņas kuplos melnos matus. Un tas viņam sagādāja neizsakāmu prieku.

—   Es tiešām nezinu, Ulfur, — savaldījusi raudas, ierunājās Margrēta. — Ir tik smagi par to domāt. Jo laikam gan tas ir visas nelaimes cēlonis. Vai tiešām manas vēstules bija tādas? … Jā, es nedrīkstēju nekā vaļsirdīgi stāstīt, sevi nodot … es to tiešām nespēju. Piedod man, Ulfur!

—   Jā, to jau man pašam vajadzēja saprast, — nospiestā balsī sacīja Ulfurs.

Un ilgi viņi raudāja viens otra skavās. Izraudāja visu šo gadu sāpes un pārpratumus. Izraudāja visas neizprotamās ciešanas … Un raudāja arī tādēļ, ka nu viņu sirdis pukstēja neizsakāmā laimē.

14

Margrēta tagad pastāstīja Ulfuram par savu šķiršanos ar vecākiem, un Ulfurs piekrita, ka, ja viņa ir ar mieru dalīties viņa liktenī, tad labākais, ja viņi salaulājas pēc iespējas ātrāk. Jau nākošā dienā, kas bija svētdiena, viņus varēja uzsaukt, — un pēc trim nedēļām viņi būs vīrs un sieva.

— Tas jau līdzinās mūsu bērnības laimīgajām dienām, kad mijkrēšļa stundās kalām savus fantastiskos plānus, — laimīgs sacīja Ulfurs. — Ka mēs drīz būsim vīrs un sieva, Margrēt, vai tas nav brīnišķīgi? Un šķiet, pat neticami, ka tas notiks. Cik gan dzīve var būt skaista … ka īstenības priekšā nobāl visi sapņi un ilgas.

Tad viņi izklāstīja savus nodomus tēvam, — un Ulfurs pirmoreiz pastāstīja, ka nolēmis palikt par jūrnieku.

Sers Ljoturs jutās dziļi aizkustināts. Bet ir Ulfurs, ir Margrēta novēroja viņā zināmu izklaidību, un tas viņus abus sāpināja, jo viņi domāja, ka tēvs netic viņu nākotnei, — vai vispār nebija ar viņu plāniem visai apmierināts.

Margrēta ļoti saudzīgi par to ierunājās, un sers Ljoturs tūlīt uzmanīgi ieklausījās. Varbūt viņš nepriecājās par tādu vedeklu? — Ak nē, viņi pilnīgi visās lietās varēja paļauties uz savu tēvu, — viņš aizkustināts apgalvoja. — Bet iekams viņš bija ar mieru viņus uzsaukt un salaulāt bez Margrētas vecāku piekrišanas, viņš tomēr katrā ziņā iepriekš gribēja mēģināt viņus samierināt.

Margrēta lūdza, lai viņš to nedara. Un viņa apgalvoja, ka iznākumu zinot jau iepriekš. Tas viņiem tikai sagādātu jaunas bēdas.

Bet sers Ljoturs neatlaidās.

—   Ja tavi vecāki ietiepīgi paliek pie sava, tu, protams, tad paliksi mana mājā, — viņš maigi piebilda, — jo tagad tu esi mans bērns tāpat kā Ulfurs. Bet esmu dziji pārliecināts, ka viss ir tikai pārpratums. Man katrā ziņā jārunā ar taviem vecākiem, — tas ir mans pienākums. Un nav iemesla šo gājienu atlikt. Varu to nokārtot uz vietas. Tad tas būs izdarīts. Un varbūt tad šonakt mēs visi varēsim mierīgi gulēt. —

Geirs Torgeirs saņēma seru Ljoturu diezgan vēsi. Viņa vēsā atturība nervozēja prāvestu.

Sers Ljoturs domādams, ka būtu labāk, ja abi laulātie draugi piedalītos šai sarunā, jautāja pēc Torgeira kundzes.

Geirs Torgeirs vēsi paskaidroja, ka sievas neesot mājās. Un sers Ljoturs jutās vēl smagāk apvainots, ka draugs tik nepārliecinoši meloja, — jo skaidrs, ka pēc tik smagas ģimenes sadursmes Torgeira kundze tik vēlā stundā nebūs atstājusi māju.

Vispār draugs izturējās tik svešādi un vēsi, ka seram Ljoturam pat grūti nācās iesākt sarunu. Viņu ārkārtīgi satrauca drauga pasīvais naidīgums. Viņš nespēja atsvabināties no sajūtas, ka iespiedies vietā, kur viņam nekas nav darāms, un nācis nelaikā, — jā, viņš pat jutās it kā būtu noziedzies pret drauga māju un ģimeni.

Un šī sajūta ietekmēja viņa sarunu, veidodama to citādi, nekā viņš bija iedomājies.

—  Atnācu, lai pateiktu tev, Geir, ka meitas dēļ tev nav ko uztraukties, — viņa balss skanēja gandrīz kā atvainodamās.

—   Tas mani iepriecina, — pavisam strupi piebilda Geirs Torgeirs. — Bet priecātos vēl vairāk, ja tu viņu butu atvedis līdzi. Jo laikam viņa atrodas tavā mājā?

—   Jā, — saudzīgi, bet noteikti atbildēja sers Ljoturs, — un es viņai piedāvāju tur palikt, kamēr nav noskaidrots šis pārpratums ar viņas vecākiem.

—   Ak tiešām? — Jā, es jau pazīstu tavu iecietību, — Geira Torgeira balss skanēja salti un izsmejoši. — Bet, cik man zināms, nekādu pārpratumu še nav. Margrēta sadusmojusies un atstājusi savu vecāku mājas. Pieņemu, ka iemesls tev zināms?… Nu jā. — Ja tu atzīsti, ka taisnība viņai, tad rīkojies uz savu atbildību, bet nevis pēc draudzīgas vienošanās ar Margrētas vecākiem.

—   Tā taču nevar būt tava nopietnība, Geir, — draudzīgi pierunadams, sacīja sers Ljoturs, — ka tu padzīsi savu meitu, ja viņa, būdama pieaugusi jaunava, rīkojas pēc sava ieskata?

Tā jau ir tirānija, kliedzoša netaisnība. Drīzāk tev nāktos viņu atbalstīt un uzmundrināt. Viņa tiešām to pelnījusi, Geir. Nesaprotu, kādēļ tu to uzņem tik bargi un ļauni. Ko tu ar to domā, Geir?

—  Jā, tas jau man būtu jājautā tev, — atbildēja Geirs Torgeirs, ar lielām pūlēm savaldīdamies, lai viņa vārdi skanētu daudzmaz mierīgi. — Tev varbūt padomā atzīt manu meitu par sava dēla, — nu sacīsim, draudzeni? Es to nedomāju darīt. Zem tāda nosaukuma tu laikam viņai sniegsi pajumti? Jo viņa taču devās pie tava dēla — vai nav tiesa? … pie šī… šī.. . — Jā, ļoti laipni no tevis! Un laikam tas jau kļuvis tavs paradums: lūkoties caur pirkstiem! Bet tā tava darīšana.

Geirs Torgeirs bija piecēlies un dusmīgi staigāja pa istabu.

Sers Ljoturs noskumis viņā nolūkojās.

—   Margrēta un Ulfurs lūdza, lai jau rīt viņus uzsaucot,— viņš noskumušā, bet noteiktā balsī sacīja. — Viņi grib salaulāties, cik ātri vien iespējams. Bet iekams es viņiem kaut ko apsolīju jeb vispār ieņemu šai jautājumā kādu nostāju, gribēju iepriekš runāt ar tevi, Geir, — vispatīkamāk būtu runājis ar tevi un tavu sievu kopā.

—   Ak tā, tiešām tu to gribēji darīt — esmu tev ļoti pateicīgs! — Geirs Torgeirs nicīgi iesmējās. — Ak tā, viņi grib precēties. Paskat tikai… Vai atļauts jautāt, no kā viņi dzīvos?

—  Jā, protams, — tikpat mierīgi un noteikti atbildēja sers Ljoturs. — Kaut gan tā viņu pašu lieta, man šķiet. Viņi iekārtosies, kā jau apstākļi to atļaus. Viņu dzīve būs visai šaura, bet tādu viņi abi to vēlas, un man šķiet, mums ar to nāktos samierināties. Pēc kāda mēneša Ulfurs pieņems matroža vietu uz zvejas kuģa. Un es viņam piekrītu. Ja tūkstošiem citu cilvēku tā var dzīvot, kādēļ lai viņi to nespētu. Viņi vairs nav nekādi bērni, bet pieauguši cilvēki, kas paši spēj noteikt savu rīcību.

Geirs Torgeirs bija apstājies un plaši ieplestām acīm noraudzījās serā Ljoturā.

—   Jā, ja tavā ģimenē nebūtu garā slimo, tad mani tiešām, — saku to pavisam vaļsirdīgi — pārsteigtu dzirdot, ka pieauguši un prātīgi cilvēki domā un rīkojas kā bērni un — idioti, — viņš ledaini izsmejošā balsī sacīja.

Sers Ljoturs, gluži nobālis, piecēlās.

Un Geirs Torgeirs sajuta ļaunu prieku, redzēdams, cik sāpīgi viņa vārdi skar seru Ljoturu.

—   Un tam tu piekriti? — bez jebkādiem iebildumiem? — viņš mazliet draudzīgāk ierunājās, apzinādamies, ka ievainojis savu draugu, cik dziļi vien iespējams. — Jā, protams, tu jau esi Ulfura tēvs. Un es vienmēr zināju, ka šis nejaukais puisis tevi tiranizēja, — tā sakot, turēja zem savas tupeles. Bet ka viņš tevi piespiedīs piekrist viņa vismuļķīgākiem un zemiskākiem plāniem, es nekad nebūtu ticējis. Varu visu šo lietu uzskatīt vienīgi kā atriebību pret mani — vismaz no viņa puses droši. Viņš, bez šaubām, dabūja zināt, ka to atlaidīs, un tad aizsteidzās man priekšā, — un tagad viņš grib atriebties — un, kā jau no viņa to varēja sagaidīt, izvēlējies nekrietnu un zemu atriebības veidu. Tikai nesaprotu, ka viņš spējis sagrozīt Margrētai galvu. Bet sievietes jau nav aprēķināmas. Un tagad viņa tā valgos, — neviens nepiespiedīs mani ticēt, ka viņš Margrētu mīl vairāk kā visas citas meitenes. Es to vēl varētu saprast — un savā ziņā pat attaisnot — ja viņš šādā kārtā gribētu mani piespiest ņemt to atpakaļ ministrijā — jeb arī pabalstīt viņa kandidatūru altingā. Bet precēt manu meitu, lai padarītu viņu par vienkārša strādnieka sievu, tā ir taisni zema neģēlība, — viņš pats jau tā sabojājis savu labo vārdu, ka viņam vienalga, ko iesāk. — Un varbūt šis cilvēks vienkārši ir plānprātīgs, drīzāk tas ir visticamākais. Un tā ka tu pats arī neesi gluži normāls, tas piespiež mani ar tevi izlīgt. Bet lai es palīdzu iegrūst meitu postā, to tu, ser Ljotur, nevari no manis prasīt. Un padomā, cik lielu atbildību tu uz sevi uzņemies!

Pagāja dažas minūtes, iekams sers Ljoturs atbildēja, — vispirms viņam nācās savaldīties, lai balss viņu nenodotu. Tad pār viņa lūpām gribēja lauzties daudzi neapdomāti vārdi, — pirmoreiz mūžā viņš juta vēlēšanos teikt tik ļaunus un skarbus vārdus. Bet viņam pēkšņi likās, ka viņa draugs izrādījies muļķīgs un sīks cilvēciņš, kādu viņš to nekad nebija iedomājies. Un tādēļ viņš jutās ir sarūgtināts, ir noskumis un sadusmots.

Bet beidzot viņš apvaldīja šo neparasto skarbumu un, apspiedis savu dziļo sarūgtinājumu, pavisam mierīgi sacīja:

—  Ja tu tiešām tā domātu, kā tagad runā, Geir, tad es kaunētos, kaunētos tevis dēļ. Bet tu jau pats neapzinies, ko runā, — tu esi pilnīgi zaudējis saprātu.

—   Tu maldies, saprātu neesmu zaudējis, kā tu saki, — augstprātīgi izsaucās Geirs Torgeirs, — vari būt pārliecināts, ka tagad es runāju patiesību un to, ko domāju, neesmu vairs šāds muļķa ticīgs nelga.

Sers Ljčturs mirkli stāvēja, kaut ko pārdomādams. Tad viņš papurināja galvu.

—  Jā, ja tu visu uzņem tā, — viņš nopietni un noskumis sacīja, — tad, protams, mums vairs nav ko runāt. — Un es vēl vienmēr nedrīkstu runāt ar tavu sievu?

Geirs Torgeirs ļauni pavīpsnāja.

—   Veltas pūles. Tavas dāvanas aizkustināt sirdis arī tur būtu veltīgi izšķiestas — ja tu domā runāt ar manu sievu par šo jautājumu. Nekad nebūtu domājis, ser Ljotur, ka tu zem savas labsirdīgās un nevainīgās ārienes slēp tik zemisku raksturu. Bet pēc pēdējo dienu notikumiem es tiešām sāku ticēt, ka visa draudzība ir tikai ilūzija — pret mani vismaz cilvēki draudzības vārdā noziegušies ļoti smagi. — Tu saki, ka tu kaunoties manis dēļ. Bet ko tad lai saku es, redzēdams tevi kā vilku avju drēbēs.

Mirkli sers Ljoturs palika stāvot un izbrīnās un sāpju pilnu skatu raudzījās Geirā Torgeirā.

Tad pagrieza viņam muguru un klusi devās prom.

Sers Ljoturs gāja tik smagiem soļiem mājās, it kā kājas viņam atsacītos klausīt.

Viņš domāja par Geiru Torgeiru.

—   Kas ar viņu bija noticis? Vai tiešām šis ļaunais, saniknotais cilvēks, ko viņš nupat bija pametis — vai tas bija viņa draugs Geirs Torgeirs? Viņa daudzu gadu labākais draugs? — Jā, kur gan bija palicis šis mierīgais, nosvērtais, ārkārtīgi taisnīgais, vienmēr laipnais Geirs Torgeirs? … Jā, sers Ljoturs zināja, vienmēr bija zinājis: uz cilvēka ārējo mieru un līdzsvaru nekad nevarēja paļauties, — tur bieži varēja slēpties neizdibināmas dzelmes. Cilvēka dvēsele bija kā jūra: neaprēķināma — ārēji nepastāvīga, — un tomēr līdzīgi jūrai padota lieliem bangojumiem, kas it kā radās ārpus viņas pašas — un tomēr savā būtībā un satvarā bija vienmēr viena un tā pati . .. un tādēļ to nevarēja vainot — vaina neslēpās tajā… Tāpat kā mierīgā jūrā atmirdzēja mākoņi un debesu zilgme, un gaisa mirdza, un saules zelts, lai gan ne viens, ne otrs tai nepiederēja, tāpat arī cilvēka dvēsele varēja uzņemt un atstarot skaistumu un mieru un dzert dievības zeltainās ilgas. Un kā gaisa strāvas pārvērta jūru rēcošā nezvērā — tāpat prāta vētras un dzīves notikumi pārvērta dvēseli, — un bieži vien tā kļuva ļauna un neizprotama. Bet tomēr nekas, it nekas nespēja iznīcināt viņas svētās ilgas — dievības dzirksteli.- Un tomēr:

ik reizes, novērojot šādu pārvērtību, tā šķita neticama un neizprotama. Vai tad viņš pats nebija ļāvis savam prātam iedegties dusmās pret draugu? — kas bija pelnījis vienīgi līdzjūtību … un kam bija nepieciešama mīlestība. — Dievs lai piedod viņa atriebīgajai sirdij tās vājību …

Bet pēkšņi viņš pilnīgi aizmirsa Geiru Torgeiru.

Jo kāds cits šā vakara notikums vēl vairāk bija viņu ietekmējis. Tas bija Ulfura ziņojums, ka viņš dosies jūrā. Dzirdot šos dēla vārdus, seram Ljčturam likās, l<a viņa sirdi sažņaudz salta roka, — un tādēļ šī izklaidība, ko Ulfurs un Margrēta bija pārpratuši, — un šī saltā roka neatlaidās. Nekad viņš nebija juties tik smagā nāvīgu baiļu varā, — un nekas nelīdzeja, ka viņš sev mēģināja iestāstīt, cik viņa bailes ir muļķīgas un nepamatotas. Bailes gulēja viņā. Un viņš nespēja tās aizdzīt.

Bet viens līdzeklis bija turēt tās ieslēgtas — un šis līdzeklis bija lūgsna, — lūgties Dievu to Kungu debesīs un visu cilvēku labo tēvu.

- — Neatstāstīdams sīkumus, sers Ljoturs lika saviem

berniem saprast, ka viņa gājiens bijis veltīgs, bet tas viņus nemaz nepārsteidza, jo to jau viņi bija paredzējuši.

— Jums taisnība, — viņš savā maigajā balsī sacīja, uzlikdams rokas bērnu pleciem. — Es izpildīšu jūsu vēlēšanos, — rīt jūs uzsaukšu un jau pēc trim nedēļām salaulāšu. — Dievs lai jūs svētī, mani bērni.

Saviļņots viņš noskūpstīja bērnu pieres. Un tad pateica ar labunakti un devās savā istabā.

Sai naktī sers Ljoturs nespēja gulēt. Viņš gulēja un lūdza — cīnījās ar savu Dievu. Bet neskaidri nojauta, ka lūdza, par ko nedrīkstēja lūgt — un ka tādēļ viņa lūgsna bija veltīga. Viņš pats sajuta: Dievs viņu neuzklausīja. Un viņam neatlika nekas cits, kā noliekt savu galvu tā Kunga priekšā. Jo Dievs bija labs un gudrs — to mācītājs zināja. Un Dievs bija arī žēlsirdīgs: ko viņš pārmācīja, tam viņš deva arī spēku. Un ja viņš kādu cilvēku salauza — tad zināja, ko darīja. Jo viņš vienīgais zināja dzīves mīklu, vienīgais zināja dzīves un nāves noslēpumu… Un sers Ljoturs čukstēja: Tavs prāts lai notiek.

15'

Pirmdienas priekšpusdienā altinga loceklis, redaktors Helgi Bjarnasons sēdēja, noliecies pār dzeltenu papīru kaudzi pie sava lielā rakstāmgalda «Gaismas» redakcijā, un rakstīja, ka spalva vien čirkstēja. Ik reizes, kad viņš lika punktu, spalva izskrēja cauri papīram. Un nebija pirmā reize, kad redaktors Helgi Bjarnasons — Dzeloņ-Heigi — lai gan citādā nozīmē nekā šis teiku varonis — rakstīja īsus dzēlīgus teikumus — teikumus, kas prata dzelt.

Ja pār viņu, kā, piemēram, šodien, nebija nācis_ tas gars, un viņš nespēja uzrakstīt, kā īsti vēlējās, viņu it kā pārņēma trakums. Savus labākos rakstus, — un arī tos, kuru dēļ viņš bija guvis šo palamu — viņš parasti mēdza rakstīt pavisam mierīgi un rotaļīgi, kamēr viņa grumbu izvagotā, īsu baltu bārdu ieslēgtā sejā rotājās mīļš smaids.

Avīzes ekstrā numurā, parasti laikraksts iznāca tikai trešdienas un sestdienās, kas iznāks šodien pēcpusdienā sakarā ar altinga locekļa, direktora Teitura Skulasona četrdesmitgadīgo jubileju, viņš gribēja iespiest arī kādu sveicienu ministram. Mcnešiem viņš bija gaidījis notikumu, kas dotu viņam iemeslu izdarīt pret šo cilvēku kārtīgu uzbrukumu. Un tādēļ viņš uz laiku pat pārtrauca sīkos uzbrukumus. Tas bija efektīgs'politisks paņēmiens, — ja viņš tagad atkal pilnās burās uzbruks, efekts būs lielisks. Bet diemžēl vēl vienmēr nebija tādu notikumu, kas dotu sevišķu iemeslu uzbrukumam. Protams, bija jau visādi sīkumi, — tādu nekad netrūka. Bet tie bija tikai sīkumi. Un pārāk bieži iztēlojot mušu par ziloni, tikai varēja kaitēt savai lietai.

Bet ja nu šodien nācās iespiest šo rakstu, un tas tiešām bija nepieciešams, tad neatlika nekas cits, kā taisīt lielu brēku par tik niecīgu lietu kā ministra pēdējo rīkojumu par Hegni Petursona iecelšanu. Klusībā redaktoram nācās atzīties, ka visa šī brēka nebija ne plika vērdiņa vērta. Bet tomēr viņš rakstīja «par šo neizprotamo un brēcošo netaisnību nobīdīt pie malas piedzīvojušu un pieredzējušu ierēdni Sigurduru Einarsonu, ieceļot viņa vietā šo jauno švītu Hegni Petursonu, kura vienīgais nopelns bija tas, ka viņš piederēja ministra partijai». Un tālāk viņš rakstīja: «Pēc mūsu domām tas nekādā ziņā nav pielaižams, ka ministra lēmumā, kaut tikai arī pavirši, varētu saskatīt savtīgu partijisku rīcību.» — Viņš izlasīja savu rakstu un pagrozīja galvu: šis raksts droši vien nenesīs partijai nekāda liela labuma, — jo ļaudis ļoti labi zināja, ka Hegni Petursons bija spējīgs un apdāvināts cilvēks, bet Sigurdurs Einarsons vecs un diezgan nevarīgs, — turpretī viņa pretinieks, Petursons, par spīti jaunībai, jau bija iekarojis vārdu juristu aprindās.

Pie durvīm pieklauvēja. Un uz redaktora rēcienu «Iekšā», .kabinetā ienāca profesors Sigvaldi Karasons, partijas enerģiskākais un altinga derīgākais loceklis.

Dzeloņ-Helge nometa spalvu un nepieceldamies pievērsās ienācējam.

—   Kas jauns? — viņš jautāja, ar vieglu galvas mājienu atbildēdams drauga sveicienam.

Profesors Sigvaldi Karasons uzmeta skatu redaktora aprakstītām lapām.

—   Nā, redzams šodien tu tādā omā! — viņš iesmējās. — Varu jau uzminēt, droši vien mazs sveiciens viņa ekselencei! Nā, kur tu šoreiz iedzel? — vai esi atradis kādu kailumiņu?

—   Ak, vienīgi šī ierēdņa iecelšana, mēģinu to visādi apgaismot, lai vismaz tas mums noderētu. Bet, Dieva vārds, lielas lietas tur nevar iztaisīt.

Profesors paņēma krēslu un apsēdās.

—   Vai tad tev trūkst dzēlīgu vārdu, ko šur un tur iemest? Jo tu taču savu indīgo zobu nebūsi ļāvis izvilkt, hāhāhā! Pietiek ar to, ka tu vienkārši radi aizdomas — tikai aizdomas, — ļaudis jau ir tik nejauki, ka vienmēr paši iedomāsies to ļaunāko!

—   Dzēlīgu vārdu! — nevilšus atmēdīja Dzeloņ-Helgi.

—  Dzēlīgu vārdu man netrūks — bet tie ne vienmēr noder. Nē, visa nelaime, ka simpātijas noteikti ir ministra pusē. Un taisni tās mums jāmēģina mazliet sašķobīt. Dzēlīgiem vārdiem savs laiks, — nevietā lietoti tie var ņemt pavisam nevēlamu virzienu.

Redaktors pēkšņi saķēra aprakstītos papīrus, dusmīgi tos saplēsa un iesvieda papīrgrozā.

Profesors Sigvaldi Karasons sekoja viņa rīcībai ar savām skumjajām acīm, kas atgādināja valgas govs acis. Tad viņš pārvilka ar kalseno un ne visai tīro roku pār apaļo pieri, kas matu trūkuma dēļ, — jo tikai pakausī vēl viņam bija saglabājušies daži gaiši matiņi, — tagad noteikti bija galvas augstākais punkts.

—   Tu izskaties tik apmierināts! — nervozi nošņāca DzeloņHelgi. — Varbūt tevi tā ielīksmo tava svētku runa! Jeb varbūt tev tomēr kas ziņojams? — tad, lūdzu, laid vaļā!

—   Jā-jā, — pavisam apmierināts atbildēja profesors,

—  man tiešām galvā iešāvās ideja …

Dzeloņ-Helgi uzmanīgi klausījās.

—   Dievs lai tevi svētī, cilvēk! — Aizdedzini cigāru, bet pārāk ilgi neniekojies. — Nu, es klausos!

Profesors lēnām aizdedzināja savu cigāru un ar pedantisku mieru izpūta pāris dūmu.

—   So ideju varu izteikt divos vārdos: Ulfurs Ljotsons.

Dzeloņ-Helgi asais skatiens mirkli iegula profesora mierīgi

glūnošajās acīs.

—   Jā, ideja nav ļauna… — viņš lēnām atbildēja. — Bet vai tu domā, ka viņš būs lietojams?

—   Tjā, — mums, protams, jācenšas viņš padarīt lietojams — mūsu nolūkiem.

—   Laid vaļā! — strauji un nepacietīgi izsaucās DzeloņHelgi.

Profesors vel drusku apdomajas, tad lēnam un svarīgi iesāka:

—   Mēs noteikti varam pieņemt, ka acumirklī attiecības starp Ulfuru Ljotsonu un viņa nākošo sievastēvu ir mazliet saspīlētas. Katrā gadījumā vakar pie jaunā pāra uzsaukšanas baznīcā nebija ne ministra, ne viņa sievas, pat brāļa trūka, kaut gan parasti, kad prāvests sprediķo, mēdz ierasties visa ģimene. Bez tam stāsta, ka ministra meita pametusi vecāku māju, — stāsta, ka viņa dzīvo prāvesta mājā. Tātad viss ir lieliski. Ulfuru taču padzinuši no ministrijas, tas ir, būtu padzinuši, ja viņš pats gudri nebūtu aizsteidzies ministram priekšā un iesniedzis savu atlūgumu, kas jau arī mums nāk tikai par labu, ja mēs šo puisi piedabūjam savā pusē. — Nā, un tad šī apcietināšana. Esmu izzinājis, — profesors pazemināja savu balsi, — ka taisni ministra meitas dēļ viņš kāvies — viņa esot bijusi augšā viesnīcā, hihī. Vai tiešām tā ministra vaina, ka Ulfuru apcietināja un izturējās pret viņu tik brutāli, es droši nezinu — bet mēs vainosim viņu. Vismaz viņš bija pie cietuma, kad policisti tur aizveda Ulfuru, — lūdzu, to atzīmē, — un stāsta, ka Ulfurs viņam pateicis acīs pāris brutālu patiesību, — uz ko viņam atlicis tikai ciest klusu. Ko Ulfurs viņam sacījis, nezinu, — un atļauju tev to izdomāt! Vispār lieku uz tevi visas cerības. No tik sarežģītas lietas tu droši vien kaut ko izlobīsi. Mēs vienkārši apgaismosim šo Ulfuru kā vajātu nevainību. Un tagad paklausies, vislabākais vēl nāks: savā nāves gultā Gisli Torfasons, varbūt bezprāta lēkmē, to tikai Dievi zina, — nozīmējis Ulfuru par savu pēcnācēju altingā, viņa vēlēšanu rajonā. Ministrs tomēr nedomā šo vēlēšanos ievērot, — un, protams, ka viņi visu šo lietu gribētu noslēpt. Cik esmu paspējis uzzināt, tad, šķiet, ka valdības partijas kandidāts būs Dr. Bjerns Haldorsons. Vai tev jau neataust gaisma, kā nobīdot Geiru Torgeiru pie malas ar viņa paša virzītās politikas palīdzību? — bet rīkojies tikai uzmanīgi un saudzīgi. Mēs vienkārši piesavināmies šo lielo mirēju: uzstādīsim Ulfuru — un viņu ievēlēs. Pavisam neticama lieta, cik daudz var panākt, apelējot pie tautas līdzcietības — tur, kur viņa patiesībā nemaz nav vietā, hāhāhā. — Nā, — ja nu mēs vēl pamēģinātu ar kāda raksta palīdzību, līdzīgu tam, ko tu jau rakstīji, sadraudzēties ar starppartiju, tad nākošā altinga sanāksmē opozīcija būs vairākumā: kaut arī ar vienas balss vairākumu — bet ar to pietiek. Mēs to krēsliņu apgāzīsim un tur uzkāps kāds cits.

—   Tu esi īstais zelta gabals! — sajūsmināts izsaucās Dzeloņ-Helgi. — Bet diezin vai mēs drīkstam uzticēties šim Ulfuram?

—   Nē! — atbildēja profesors, — to mēs nedrīkstam, un par to mums jābūt skaidrībā. Sis vīrs jau no dabas svārstīgs — viņš ir no citas vielas kā mēs. — Bet esmu nācis pie slēdziena, ka mēs varbūt viņu varam izlietot. Pavisam cilvēcīgi spriežot — iedomājies sevi viņa stāvoklī — vismaz, man šķiet,, viņam būs jo patīkami palīdzēt gāzt Geiru Torgeiru. Bet viņš to nedrīkst zināt, pat ne nieka nojaust, ka ir mūsu rokās tikai ierocis. Sis cilvēks ir ideālists, — kaut gan tas skan tik neticami, ņemot vēl vērā viņa dzīvesveidu. Mums tādēļ ļoti jāuzmanas, lai viņš neiemet skatienu mūsu iekšējā mašinērijā. — Bet mēs abi reiz jau vienu torni sagāzām — vai ne, DzeloņHelgi? — Profesors smējās. — Un tiklīdz vieta brīva — tad, burtiski runājot, visiem ir vienādas izredzes. Dieva vārds, es centīšos tavā labā. Nā, vai vēlies kļūt viņa ekselence, vai nē?

—   Ss! sss! — uzmanīgi viņu apsauca Dzeloņ-Helgi un palūkojās uz durvīm. — Ne jau tādēļ es cīnos, Sigvaldi.

—   Hāhāhā! — bezsirdīgi smējās profesors, — nu, manā priekšā tev nu gan nav jāizliekas! Es jau nemaz nešaubos, ka tu proti spēlēt. — Nā, vai lūkosim šo vīru pievārēt.. . un izlietot? —

Dzeloņ-Helgi tūlīt uzrakstīja vēstuli un aizsūtīja to ar spiestuves izsūtāmo zēnu, stingri piekodinādams katrā ziņā uzmeklēt Ulfuru un nodot vēstuli tikai viņam personīgi.

Un tad abi draugi mierīgi apsēdās izstrādāt plašu darbības plānu. —

Pēc laba laiciņa kabinetā ienāca Ulfurs.

Dzeloņ-Helgi pielēca kājās un metās viņam pretī, — daudzreiz pateikdamies, ka viņš tūlīt bija ieradies. Ulfurs viņa pārspīlēto laipnību uzņēma diezgan vēsi, — un aprobežojās, tikai palocīdamies pret profesoru Sigvaldi Karasonu, ko viņš pavirši pazina.

—   Vispirms atļaujiet novēlēt laimes, — rokas berzēdams, izsaucās redaktors.

Ulfurs klusuciezdams vēsi palocījās — un tādēļ profesors nesteidzās viņu apsveikt.

Dzeloņ-Helgi pasniedza krēslu, un visi trīs kungi apsēdās, — profesors Karasons mazliet atstatāk.

—   Dzirdu, ka jūs acumirklī esat brīvs putns, — turpināja Dzeloņ-Helgi, nemaz nelikdamies traucēties no Ulfura atturības.'— Vēlaties smēķēt? — lūdzu. — Jā, ja man būtu ta vara … bet… Vismaz atzīstu to kā lielu muļķību neizmantot jūsu spējas. Bet droši vien radušies sarežģījumi, kas spieda jūs atteikties no karjeras, kur mēs visi pareģojām jums spīdošu nākotni. Atvainojiet, ka es izrunājos tik vaļsirdīgi. Varbūt jūs nemaz neesat nodomājuši atstat šo karjeru — varbūt vienīgi gribat slēpt savu virzienu? …

Vienīgi ziņkāre uzzināt, kādam nolūkam un kādā ceļā Dzeloņ-Helgi bija nodomājis viņu izmantot, piespieda Ulfuru palikt,' — tā pati ziņkāre viņu arī bija dzinusi paklausīt redaktora pārāk laipnajam aicinājumam ierasties, — ja iespējams tūlīt, viņa kabinetā.

Un tomēr viņam kļuva pavisam pretīgi sēdēt un klausīties šai garajā ievadā. Bet zaudēt viņš arī nekā nevarēja.

—   Vai mēs labāk tūlīt neķersimies pie lietas, redaktora kungs, — viņa balss skanēja mazliet nepacietīgi, kaut gan pēc iespējas viņš centās savaldīt savu pretīgumu. — Jūs mani uzaicinājāt ierasties? . ..

—   Jūs patiesi esat mans cilvēks! — smējās DzeloņHelgi, it kā juzdamies visai sajūsmināts, un draudzīgi uzsita Ulfuram uz pleca. — Bez jebkādiem aplinkus ceļiem — tas man tīk. — Tūlīt pie lietas — skaidri un atklāti! Tā tam jābūt! Nā, īsi un skaidri: vēlaties kļūt altinga loceklis?

Ulfurs pasmaidīja.

—   Es jūs īsti labi nesaprotu. — Līdz šim neesmu taču bijis jūsu partijas cilvēks …

Dzeloņ-Helgi tā pagrieza krēslu, ka atradās Ulfuram pavisam līdzās, un tādā kārtā sēdēja pret profesoru ar muguru, ko steigā nemaz nepamanīja — un šķita, profesoru tas sevišķi netraucēja.

—   Tā ir jūsu kļūda — jeb varbūt mūsu — kā jums labāk tīk. — Mans labais jaunais cilvēk! Ievērojiet manus vārdus — jums pieder nākotne. Jums ir gribasspēks, jūs ticat ideāliem, ko vēlaties realizēt, — — vārdu sakot, jūs esat nākotnes cilvēks. Bet arī mēs — tādi esam . . . Mēs esam kļuvuši tikai mazliet nopietnāki, jo mums jau ir pieredze, kādas jums vēl trūkst. Varbūt mēs esam kļuvuši mazliet pārāk uzmanīgi — un tādēļ netiekam jums līdzi. Bet mērķis mums viens… un līdzekļi — — — par tiem mēs vienosimies. Mūsu partija vienmēr centusies iegūt savā pusē nākotnes cilvēkus, inteliģenci un darbības dziņu. To es uzdrošinos sacīt pavisam atklāti — tādēļ, ka tā ir patiesība. Atzīstu, ka ārpusē stāvošajiem ne vienmēr bijis viegli saskatīt mūsu politiskās cīņas tīrās un skaidrās līnijas, — bet tās mēs vienmēr esam

« ņēmuši vērā, nekad neesam tās izlaiduši no acīm. Dienas politikā cilvēki bieži spiesti noslēgt vienu vai otru ne visai laimīgu vienošanos, vienošanos ar personām un cilvēkiem, ko labprāt vairītos. Dienas politika arī bieži piespiež meklēt sānceļus, lai vispār tiktu uz priekšu. Klusuma stāvoklis, — mans jaunais draugs, klusuma stāvoklis ir visbīstamākais, un šai ziņā mēs abi būsim vienisprātis… tas var kļūt bīstams un iznīcinošs, — un tādēļ reizēm jāiet aplinkus, ja nespēj taisnā ceļā tikt uz priekšu. Bet vai nu mēs steidzamies zibens ātrumā uz priekšu, vai arī dažreiz esam spiesti rāpties uz visām četrām,

tad tomēr mūsu kustība vienmēr ir mērķtiecīga.- Es zinu,\ jo pamazām esmu ieguvis šais jautājumos gaišu un skaidru skatu, ka jūs esat nākotnes cilvēks, es tikpat iabi varētu sacīt: nākotnes vadonis. Un kaut arī zinu, ka sākumā mēs visās lietas nevarēsim būt vienisprātis, tad tomēr jums jautāju, tādēļ: ka vienmēr esam gatavi sniegt roku jaunatnei un nākotnes cilvēkiem: vai vēlaties iet kopā ar mums? — un atļausit uzstādīt savu_ kandidatūru tam altinga locekļa postenim, kas atbrīvojies pēc Gisli Torfasona nāves? — Varu jums apsolīt mūsu partijas pilnīgu atbalstu. Un kā pretvērtību jūs tikai dosit solījumu svarīgākos jautājumos nebalsot mums pretī — mazāk svarīgos dodam jums pavisam brīvas rokas. Un, protams,, atturēties no balsošanas jūs varat, kad vien jums tīk. Mēs gribam jūs pabalstīt, nemaz necenšoties ietekmēt jūsu pārliecību, kaut arī tā dažreiz nesaskanētu ar mūsu partijas interesēm. Labākus noteikumus jūs nemaz nevarat vēlēties! — Nu, ko jūs uz to atbildēsit?

—   Pateicos par jūsu uzticību, — mazliet atturīgi atbildēja Ulfurs, un viņa balsī bija sadzirdama viegla ironija. — Bet mana godkāre netiecas pēc bīdāmā kandidāta posteņa. — Jums droši vien būs zināms, ka pēdējās dienās notikušas lietas, kas nekādā ziņā nespēs iedvest cienību pret cilvēku, kam jūs piedāvājat tik atbildības pilnu un cienīgu posteni.

—   Mans dārgais, cik es vēroju, jums vēl piemīt jaunības skaistā pazemība. Vaļsirdīgi runājot, jūs esat pārāk pazemīgs. Un varu jūs apmierināt: jūs gaužām maldāties. Ja kāds cilvēks cieš netaisnību — jā, saku to skaidri un gaiši — tas pūlī tikai padziļina pret viņu uzticību. Un mums jāiekaro šī pūļa uzticība. Atļaujiet to nokārtot man, nododu savu spalvu pilnīgi jūsu rīcībā, kandidāt. — Nē, ne jūsu paša, ne partijas labā mēs negribētu, ka jūs ciešat neveiksmi. Taisni otrādi_ — jūs iegūsit gandarījumu. To jūs iegūsit, — jo esat to pelnījis. Mēs jūsu kandidatūru atbalstīsim, — dodu jums uz to savu vārdu! Mēs jūs tik tālu reabilitēsim, — ja vien jūs mums to atļaujat, ka tas, kas tagad nepelnītā kārtā jums tiek pierakstīts kā pārkāpums, vēlāk kļūs apgaismots kā nopelns. Un to mēs izdarīsim, apgaismojot jūsu neveiksmes īstajā gaisma. Jūs esat mūsu cilvēks. Dosit savu piekrišanu?

Nenogaidot atbildi, Dzeloņ-Helgi pagriezās pret profesoru Sigvaldi Karasonu, kas pa šo laiku klusēdams uzmanīgi visu bija vērojis, un dedzīgi izsaucās:

—   Paklausies, profesor, — pagādā Ulfuram Ljotsonam ielūgumu uz šī vakara svinībām. Tas lai būtu pirmais solis. Tev kā svētku komitejas priekšsēdim tā ir nieka lieta.

—   Lai notiek, — glūnoši laipni izsaucas profesors, — es pielikšu tikai vēl vienu krēslu — pie goda viesu galda, — ar to šī lieta būs nokārtota.

Viņš pagriezās pret Ulfuru.

—  Jūs sēdēsit starp mani un mūsu draugu redaktoru, mans kungs. Labāk jūs nemaz nevarat vēlēties, — un viņš.

smējās savus klusos dīvainos smieklus. — Un vai lai uzticu kungiem kādu mazu noslēpumu? — Svētku komitejas lielo pārsteigumu? Esmu pārliecināts, ka šis pārsteigums mūs izvirzīs par pilsētas prominento svētku komiteju, hāhāhā. Jā, ka jau parasts, pasniegs vienīgi gaišo un tumšo alu, — bet vai .nu saturs tieši saskanēs ar etiķetēm … jā, to kungi paši varēs spriest, kad pienāks šis brīdis. — Piedodiet, ka esmu jums laupījis šo patīkamo pārsteigumu!

—   Va' velns. — Dzeloņ-Helgim jautri paspruka.

—   Vecais Teiturs Skulasons nu reiz nemīl vieglos dzērienus,— it kā atvainodamies smējās profesors. — Un man bija žēl vecā goda vīra, ja viņš šādās svinībās, kas vairs neatgriezīsies, sēdētu un taisītu grimases par savas glāzes saturu. Tādēļ es liku saturu pārmainīt… bet etiķetes, Dieva vārds, būs nevainīgas!

—   Jā, bet… vai svētkos nebūs arī atturībnieki? — mazliet domīgi iejautājās Dzeloņ-Helgi.

Profesors kratīja savu pliko galvu.

—   Nē, — tur, kur valda Teiturs Skulasons, atturībniekiem nav vietas .. . Mēs viņus vienkārši izslēdzām.

. — Nesamaksājami! — smējās Dzeloņ-Helgi.

Un tad viņš pagriezās pret Ulfuru, kas sēdēja un novēroja kungus.

—   Jūs jau arī neesat nekāds atturības fanātiķis, — viņš smējās, — un es domāju, mums ir pietiekoši iemeslu, ka mans draugs profesors jau tagad jums izrāda tādu uzticību un izturas pret jums kā pret savējo. — Un — vai nav tiesa? — Jūs pierādīsit, ka esat viņa uzticības cienīgs. Mūsu partijas svarīgākais punkts ir censties atcelt alkohola aizliegumu, un šai punktā jūs droši vien nebalsosit pret mums, — vai ne? Personīga brīvība, — nekādu spaidu likumu, — lūk, daži mūsu kaujas saucieni. — Bet jūs vēl vienmēr neesat atbildējis uz manu jautājumu?

Ulfurs piecēlās.

—   Es jūsu priekšlikumu pārdomāšu, — viņš mierīgi sacīja un centās izlikties laipns. — Varbūt šovakr es varēšu jums dot noteiktu atbildi.

—   Nu labi, tā paliek. — Dzeloņ-Helgi pasniedza viņam savu mīksto valgo roku. — Mēs tātad redzēsimies svētkos. — Jūs taču nāksit, vai ne?

—   Jā, pateicos.

Ulfurs strupi atvadījās un aizgāja.

Tiklīdz viņš bija aiz durvīm, Dzeloņ-Helgi strauji pievērsās savam draugam profesoram.

—   Viņš jau ir uzķēries, — tici man, — viņš smaidīdams čukstēja un berzēja rokas.

—   Es tikai baidos, vai vienīgi izredzes šovakar dabūt ko labu iedzert viņu nepiespieda pieņemt šo ielūgumu, — mazliet vesi atbildēja profesors. — Mums jābūt vēl uzmanīgākiem, neka es sakumā domāju.

—   Nu, tagad es uzrakstīšu kādu ievadrakstu, — sacīja Dzeloņ-Helgi, — viņš klukstēja kā perētāja vista. — Diezin vai tas patiks viņa ekselencei.

—   Jā, raksti šo vai to, ko nu atrodi par labāku, — atbildēja profesors un piecēlās. — Bet vai nebūtu labāk, ja tu gadījuma ko mini par Ulfura kandidatūru, izteikties tik neskaidri, ka ļaunākā gadījumā to viegli var apgāzt? Mums jābūt uzmanīgiem. Baidos, ka partijā viņš mums var kļūt diezgan nepatīkams līdzstrādnieks. — Nā, tagad es tevi ilgāk neuzkavešu. Uz redzēšanos!

Tiklīdz profesors bija aizgājis, Dzeloņ-Helgi apsēdās pie rakstāmgalda un uzmestā vietā iesāka jaunu rakstu. Tagad viņš rakstīja mierīgi un rotaļīgi, izdaiļodams teikumus kaligrāfiski skaistiem burtiem, — un rakstot viņa bargā grumbainā seja kļuva laipna un smaidoša.

Ap pakavveidīgu galdu pilsētas lielākajā zālē, kas gan bija ļoti nemīlīga un nemājīga, ar maz izņēmumiem, kā piemēram, viņa ekselence ministrs, prāvests un vēl dažiem, — bija salasījies pilsētas labākais zieds. Tur bija dāmas un kungi visādos vecumos, bet vairāk gan kungi, — lai svinētu vecā Teitura Skulasona četrdesmit gadu jubileju.

Pie otrā ēdiena noskaņa jau bija diezgan jautra.

Un kaut arī vienmēr tur, kur Teiturs Skulasons bija svētku centrā — un šī nebija pirmā jubileja, ko viņš svinēja, — valdīja dzīva jautrība, tomēr viesu jautrības iemesls šoreiz gan bija meklējams galvenokārt tai pārsteidzošā apstāklī, ka abās pudelēs ar uzrakstu gaišais un tumšais alus, kas atradās līdzās katram kuvēram, vienā izrādījās Reinas vīns, bet otrā burgundietis.

Šādos gadījumos apsveikuma runas, suminot goda viesi, ar savu parasto virtuozitāti ievadīja profesors Karasons. Viņa runu apsveica skaļiem urrā saucieniem, kas pāršalca visu zāli. Un pēc tam sekoja runa pēc runas, viena atjautīgāka un impulsīvāka par otru, par ko nemaz nebija jābrīnās, jo mielastā piedalījās pilsētas labākie runātāji.

Ulfurs Ljotsons sēdēja klusi un nerunīgi starp saviem galda biedriem, redaktoru un profesoru, un beidzot gandrīz šīs lielās daiļrunības plūdos zaudēja pacietību.

Goda viesis, garš, spēcīgs kungs, majestātisku galvu, kura sirmās matu paliekas gaiši zaigoja pret brūno pieri, uzklausija visas runas ar piespiestu svinīgumu savā asi zīmētajā sejā. Viņa atbildes bija veidotas atjautīgi laipnā formā, bet katrs, kas viņu pazina, sadzirdēja tur slēptu sarkasmu, un runājot viņa reizē neuzticīgais un labsirdīgais skats vēroja, kā viņa teiktais ietekmē klausītājus — it sevišķi tos, ko viņš apslēptā formā pātagoja. Bet ļaudis tā bija pieraduši pie Teitura Skulasona runām, ka tās neizsauca nekādu nepatiku, ja arī izrādījās, ka viņš svētkos bija paņēmis līdzi, «savu dārgakmeņiem izrotāto pātagu», kā to kāds runātājs aizrādīja. Jā, pat viena otra rupjība, ko viņš labprāt mēdza iepīt savās runās, it sevišķi, ja klāt bija dāmas, neizsauca nekāda īgnuma. Kungi smējās skaļi un sajūsmināti, — dāmas aiz pienākuma sarka, aizsedza sejas ar kabatas lakatiņiem, bet beidzot smējās līdzi. Šis cilvēks ir nelabojams . . .

Pabeidzis savu runu, profesors Sigvaldi Karasons tūlīt mierīgi apsēdās, lai visā mierā tukšotu savu glāzi. Un nevienu tas netraucēja. Visiem bija zināmas profesora četras lielās kaislības, kas tomēr viena otru netraucēja: valodas, kurās viņš bija profesors, daiļrunība, kurā bija meistars, politika, kur viņu baidījās un atzina, un alkohols … šai novadā viņš bija vairāk pazīstams kā «patērētājs» un mazāk kā lietpratējs.

Viņu pārsteidza, ka Ulfurs, kas pēc viņa paša slēdziena, tikai dzērienu dēļ bija ieradies svētkos — nedzēra gandrīz it nekā. Profesors visu laiku centās viņu uzmudināt un vienmēr pacēla pret viņu savu glāzi, bet Ulfurs tikko pielika glāzi pie lūpām, — un visu laiku sēdēja klusēdams, bet viņa pelēko acu skats bija tik ass, un līnijas ap muti tik noteiktas.

Pēkšņi profesoram ienāca prātā, ka jaunais cilvēks laikam gan sēdēja un pārdomāja savu runu, un tādēļ, ka pats profesors jau bija nonācis tai stadijā, kad cilvēks tūlīt pasaka, ko domā — ja tikai tas neattiecas uz politiku, par to profesors nekad nerunāja, ja viņa mēle vairs tik labi neklausīja, — .tādēļ viņš tagad pacēla glāzi un draudzīgi uzmundrināja:

—    Sveiks, Ulfur Ljotson. — Vai tad jūs nekā nedzerat? Varbūt jūs sēžat un sacerat runu, hāhāhā?

—   Jā, — pavisam strupi atbildēja Ulfurs, — pieklājīgi vēsi pieskandinādams profesora paceltajai glāzei.

—   Jā, — nekas jums nestāv ceļā, ja jūs, tā sakot, gribētu sevi identificēt.. .

Un tādēļ, ka taisni šai mirklī valdīja klusums, Ulfurs, neklausīdamies profesorā, piecēlās un pieskandināja savai glāzei.

Dzeloņ-Helgi, kas sēdēja viņam līdzās, pēkšņi sarāvās un uzmeta Ulfuram savu aso ērgļa skatienu. Bet redzēdams, ka Ulfurs smaidīja, kaut arī šai smaidā atmirdzēja neslēpta ironija, — viņš apmierinājās un apsēdās ērtāk, lai uzmanīgāk varētu Ulfura noklausīties.

No sākuma Ulfuram neviens nepiegrieza vērību, jo noskaņa jau bija tāda, kad runas kļūst liekas.

Bet tiklīdz viesi ievēroja, kas runāja, troksnis apklusa, ko arī Dzeloņ-Helgi apmierināts konstatēja.

Ulfurs iesāka:

—   Mani augsti cienījamie līdznoziedznieki — likuma pārkāpēji!

Viesi viegli sakustējās. Bet redzēdami Ulfura smaidu, saka paši smaidīt un aplaudēt šai, kaut arī mazliet pārsteidzošai, tomēr atjautīgai uzrunai. Daži smējās pilnā kaklā, citi turpretī likās satraukti.

Ulfurs turpināja:

—   Nav noliedzams, ka neesmu pelnījis godu sēdēt šovakar pie viena galda ar mūsu zemes garīgo un saimniecisko aristokrātiju, bet šai pasaulē reti kad viss notiek pēc nopelniem, — par ko, bez šaubām, līdz ar mani daudzi no klātesošiem varēs priecāties!

Vairums apmierināti smaidīja. Un Ulfurs turpināja:

—   Vēl mazāk esmu pelnījis to uzticību, ko daži mūsu politiskie vadoņi — nenogurstošie cīnītāji par idejām, progresa ceļlauži, augošās jaunatnes nesavtīgie un augstsirdīgie pionieri, kā viņi paši, protams, daudz pazemīgākiem vārdiem sevi apzīmējuši, — man parādījuši, dodami man šodien lielu gandarījumu, uzaicinot piedalīties valsts politiskajā dzīvē. Vēl vairāk, — piedāvādami man galvaspilsētas iecienītākā iecirkņa altinga locekļa kandidatūru. Bet skaidri apzinādamies, ka es un man līdzīgi nav piemēroti vadīt un spārnot tautu, nolēmu no šā laipnā un, ar atļauju, augstsirdīgā piedāvājuma atteikties. — Lai man atļauts, joka pēc, apstaties mazliet pie tā, kas notiktu, ja es tiešām ļautu uzstādīt savu kandidatūru un mani ievēlētu. Pieņemsim tālāk, ka es altinga būtu balsojis pret visiem valdības likuma projektiem, ka jau mans partijas pienākums to uzliktu, taču tālāk balsotu ari pec paraduma pret iesniegto neuzticības votumu valdībai. Pieņemsim, ka, par spīti nejaukajam stāvoklim, ministrs, vai nu partijas piespiests, vai arī aiz brīvas gribas — politisku vai personisku motīvu vadīts, paliktu savā postenī. Un tad iestātos šis komiskais un nenormālais līdzsvars, labi pazīstams no tās reizes, kad mēs ar mierīgu sirdsapziņu noziedzāmies pret mūsu zemes labāko cilvēku. Vārdos, ka dzīvē viss atkārtojas, slēpjas sava patiesība. Neviens no jums negribēs noliegt, ka taisni tas būtu manā garā — vienīgi jautrības dēļ — sacelt šādu traci. Bet tagad es vairs to nevēlos. Atvainojiet šo mazo novirzi. Un tāpat atvainojiet, ka šis piedāvājums man tā sakāpis galvā, ka uzdrošinos izmantot cienījamās sabiedrības uzmanību dažas minūtes: atzīstos, ka tā no manas puses ir nekaunība. Bet varu tikai solīt, ka tas vairs nekad neatkārtosies. Uzdrošinos to darīt, izejot no viedokļa, ka — kaut gan atzīstu sevi par pārāk nenozīmīgu un, pie tam vaļsirdīgi runājot, par daudz populāru uzņemties tik svarīgu valsts pienākumu, tomēr domāju, ka man ir tiesības šo vienīgo reizi izteikt savus uzskatus. Pie tam — nespēju pārspēt savu kvēlo vēlēšanos tagad, kad man dota iespēja teikt dažus vārdus par mūsu zemes vispārējo politiku.

Pamazām Ulfurs bija kļuvis nopietns, un galda sabiedrību pārņēma kluss nemiers.

—   Patiesībā tā,-—Ulfurs pēc mirkļa klusuma iesāka, bet, ievērojis pēc zināmām zīmēm, ka viņam varbūt atņems vārdu, mainīja savu nopietno toni un smaidīdams turpināja: — Nē, negribu kļūt pārāk svinīgs! Nedrīkstu uzstāties kā taisnības apustulis!

Visi atkal atviegloti uzelpoja.

—     Tātad manas domas, ka valsts politikā jādod vārds mūsu zemes cēlākajiem vīriem. Bet vai mūsu politiķi to dara? — Pagaidām negribu tieši atbildēt uz šo jautājumu, — mazliet atkāpšos. — — Būšu tik pārdrošs un apgalvošu — ņemot vērā daudzos klātesošos politiķus — apgalvošu pavisam glaimojošā nozīmē, ka tautas politika ir tās kuņģis, tāpat kā māksla un zinātne ir tās smadzenes, bet sirds pēc manām domām meklējama pašos tautas dziļākajos slāņos, kā mēdz sacīt. Un to, ko varētu teikt par atsevišķa cilvēka kuņģi, var arī sacīt par visas tautas kuņģi: tam ir tikpat liela nozīme kā smadzenēm. Tiklīdz kuņģis nav kārtībā, rodas galvassāpes un citādi sarežģījumi, jā, kuņģa slimības var pat sagraut visu organismu. Nekārtīgs kuņģis — lūdzu, godājamos klausītājus atvainot manus izteicienus, es vēl vienmēr pieturos pie salīdzinājuma — traucē normāla organisma darbību, var pat izsaukt

nāvi, vienalga, vai nu mēs runājam par atsevišķu cilvēku vai tautu. Tādēļ ārkārtīgi svarīgi raudzīties, lai kuņģis darbotos kārtīgi — kaut arī tas prasītu radikālus līdzekļus. — Personīgi, par sevi runājot, esmu atteicies ir no smadzeņu, ir kuņģa darbības — es vienmēr vēl runāju pārnestā nozīmē — un pagaidām pieķeršos vienīgi saviem pirkstiem! Lai jums tas būtu skaidrāk saprotams: esmu nodomājis pieņemt matroža vietu uz zvejas kutera. Motīvi šai manai rīcībai nekādā ziņā nav meklējami pārspīlētā pazemībā, — tie izriet no skaidras un gaišas mana paša vērtības apziņas — jeb pareizāk sakot,, vērtības trūkuma. Un bez tam manī radusies vēlēšanās būt mazdrusciņ derīgam, — un ceru, ka esmu atradis tādu vietu: tautas organismā, kur tomēr daudzmaz noderēšu. Un ja nu tomēr nē — tad jau labāk lai ir slimi pirksti nekā slims kuņģis. Tagad es nonāku pie paša galvenā: pēc manām domām Isflandes tautas kuņģī jau tā ieviesies pārāk daudz tārpu, baciļu un citu lielāku vai mazāku postītāju! Esmu pārliecināts, ka daudziem no klātesošiem derētu sekot manai priekšzīmei un tādēļ es uzsaucu jums, likumdevēji un zemes varenie, kas tik atklāti grēkojat pret valsts likumu: ejiet savu ceļu un dodiet vietu tautas veselīgajai un spēcīgajai jaunatnei. Jūs jau pārāk ilgi, slēpjoties zem lieliskiem un skaļiem tautas mīlestības vārdiem, esat maluši savas dzirnavas!

Ulfura balss skanēja skarbi, un smaids sen bija izdzisis.

Troksnis, saniknoti izsaucieni, nicinošas piezīmes jau gandrīz pārkliedza viņa runu.

Bet tad piecēlās Teiturs Skulasons un pacēla roku, — zālē iestājās klusums.

—   Ļaujiet šim vīram izrunāt, ja viņam vēl kas sakāms! — viņš ar savu neizdibināmo smaidu sejā izsaucās.

Klātesošie neapmierināti padevās.

—   Jā, man tikai sakāmi vēl pāris vārdu! — noteica Ulfurs, kad Teiturs Skulasons atkal apsēdās.

Mierīgi viņš palūkojās apkārt un, acu nepamirkšķinādams, saņēma daudzos nicināšanas un niknuma pilnos skatus. — Vienīgais, kas vēl īsti neizprata viņa nolūku, bija viens galda biedrs, profesors Sigvaldi Karasons. Viņš bija pilnīgi Bakha varā: sēdēja un muļķīgi smaidīja un, kaut gan ar pūlēm, reizēm sajūsmā uztvēra vienu otru runātāja vārdu.

Dzeloņ-Helgi — Ulfura otrs kaimiņš — turpretī sēdēja nobālis un sarūgtināts, un viņa izvagotā seja šķita visai satraukta. Viņš rūgti nožēloja savus rakstus «Gaismā» un to, ka Ulfurs viņa vainas dēļ bija aicināts šais svinībās. Reiz viņš sarūgtināts aiz Ulfura muguras apklusinaja profesoru. Un pie tam centās sacerēt iznīcinošu atbildi Ulfuram.

Bet Ulfurs mierīgi turpināja:

—   Priekš dažiem gadiem, bet tomēr ne tik sen atpakaļ, jo alkohola aizlieguma likums jau tad bija ieviests, kadā vakarā šai zālē pulcējās gandrīz šī pati sabiedrība, lai suminātu kadu citu lielu vīru. Šais svinībās — vai pareizāk sakot, pec svinību noslēguma — atgadījās maza epizode, ko tagad gribu jums pastāstīt, kaut arī daudziem no klātesošajiem tā bus vel atmiņā — manās acīs tā šķiet it kā mūsu politiskās dzīves attēls, kāda tā vēlāk izveidojās, jeb pareizāk sakot, sakropļojās. Šis notikums bija tāds. Uz rīta pusi daudzi dedzīgākie vīri pavadīja goda viesi uz mājām. Izņemot vienu dāmu, visi pārējie bija kungi, kungi pēc sava sabiedriskā stāvokļa un cienījami un izcili vīri. Noskaņa bija lieliska. Bet toreiz šo noskaņu neizsauca aizliegtā manta — likums vēl nebija stājies spēkā, un tālredzīgi ļaudis tādēļ bija paspējuši apgādāties ar lieliem krājumiem. Un šis, atšķirībā no šīsdienas, likumīgais skurbums izteicās sevišķi viena svētku dalībnieka dēļ. — Pie šiem vārdiem daudzu skatieni pievērsās Ulfura galda biedram pa kreisi. — Noskaņa bija tik augsta, ka goda viesa durvju priekšā kāds no klātesošiem vēl gribēja sacīt runu, bet, juzdams pēkšņi lielu vajadzību nolaist uzņemtā šķidruma daudzumu, viņš uz"mirkli pārtrauca savu uzstāšanos un gaužām mierīgi visu acu priekšā nokārtoja savas dabiskās vajadzības! Varbūt viņš, aizgriezdamies prom, baidījās pazaudēt runas pavedienu? Kungi smējās un uzskatīja to par lielisku joku. Taču vienīgā dāma, maza enerģiska sieviete, sāka rīkoties, — viņa saķēra šo vīru aiz pleciem un pagrieza uz otru pusi. — Un savas zemes labā es vēlētos, kaut rastos tāda spēcīga roka, kas saņemtu mūsu politiķus aiz pleciem un pagrieztu uz otru pusi! Tas tiešām nepieciešams, jo pamazām mūsu politika kļuvusi nekautrīga.

Skanot nikniem saucieniem un sašutuma vētrai, Ulfurs atgrūda savu krēslu, un viņa kaimiņš Dzeloņ-Helgi, kas gribēja atbildēt ar iznīcinošu runu, veltīgi centās viņu aizturēt, — viņš pagrieza satrakotai sabiedrībai muguru un devās uz durvīm. Nemaz neatskatīdamies, viņš pazina skaļos smieklus, kas pāršalca visu zāli. Tur smējās vecais Teiturs Skulasons…

16

Bija agrs Zaļās ceturtdienas rīts.

Garskagi ziemeļos, piecas sešas jūras jūdzes no krasta, Faksafloja ūdeņos šūpojās kuteris «Vonin». Klāja aizvējā, nepārtraukti sarunādamies, pastaigājās divi vīri, ģērbušies eļļas vamžos, ādas dūraiņos, augstos zābakos un puloveros.

Tie bija kuģa kapteinis Eldjarns Sigtrigsons un matrozis Ulfurs Ljotsons, kas ar kapteini stāvēja kapteiņa sardzē. Pārējie kuģa ļaudis vēl gulēja.

Puta vienmērīgs ziemeļaustrumu vējš. Kapteinis bija pa pusei nolaidis buras, pagriezis kuģi pret vēju un nostiprinājis stūri. Kuteris viegli un eleganti šūpojās, tikko manāmi virzīdamies uz priekšu.

Abu draugu sarunas šorīt tāpat kā parasti visu nedēļu, ko abi bija pavadījuši jūrā, vijās ap politiku. Šoreiz viņi pārsprieda Ulfura izturēšanos direktora Teitura Skulasona jubilejā priekš piecām nedēļām. Toreiz, kad Ulfurs draugam pirmoreiz atstāstīja šo notikumu, viņš nesacīja ne vārda — neizrādīja ne patiku, ne nepatiku. Ulfurs tomēr bija nopratis, ko šī klusēšana nozīmē. Un viņš jutās ir pārsteigts, ir apbēdināts, ka Eldjarns negribēja nostāties viņa pusē. Tagad viņš tieši noprasīja, ko Eldjarns par to domā. Eldjarns mirkli klusēja un pardomaja. Beidzot diezgan asi nokritizēja Ulfura uzvešanos, — viņš to apzīmēja kā pārsteidzīgu un neapdomātu, ja, pat rupju, un piebilda, ka pēc viņa uzskata Ulfurain nemaz nevajadzējis piedalīties šai mielastā.

—   Un bez tam es nekādā ziņā tev nepiekrītu, — viņš noteikti un pat ar zināmu vēsumu nobeidza.

—  Vai tad tu tiešām neredzi, Eldjarn, cik viss tas ir sapuvis! — izsaucās Ulfurs.

—  Bet es neatzīstu, ka šādā ceļā var kaut ko labot, — strupi atbildēja Eldjarns.

—   Nevar aizsviest veco cimdu pāri, lai cik noplīsuši tie būtu, iekams nav iegādāti jauni, — bet izgriezt tanīs caurumus ir pavisam muļķīgi. Tā izturēdamies, cilvēks ātri nosaldēs pirkstus.

—  Man tu esi mīkla, — pavisam bēdīgs atteica Ulfurs.

—   Tu mierīgi noskaties, kā citi dara lietas, kurās tu nekādā ziņā pats nepiedalītos. Neaizmirsti, ka arī pārāk liela iecietība var kļūt noziegums.

—   Ļoti iespējams, — mierīgā balsī atbildēja Eldjarns.

—  Bet vai tu domā — pie mums iet ļaunāk kā citur?

—  Jā, te nu mēs atkal nonākam pie tā paša, — nogurušā balsī atbildēja Ulfurs. — Nē, to es gan nedomāju. Bet tas taču šo lietu nelabo?

—  Ak tu, Dievs, cilvēk, — vai nav pārāk daudz prasīts, lai mēs būtu labāki par citām tautām.

—   Tā mēs uz to lietu nevaram skatīties, — viņu pārliecinādams, atbildēja Ulfurs, — tā mēs pat nedrīkstam. Mēs nedrīkstam samierināties. Vai tiešām tu to nevari saprast, Eldjarn, ka uz cilvēkiem attiecināms tas pats likums kā uz kuģa? Dzīvē pirmām kārtām ir nepieciešams, ka pie stūres atrodas īstais vīrs, — un ja tas tā nav, lieta kļūst ļauna. Vai tiešām tu netici, ka mūsu laukos un uz mūsu zvejas kuģu klajiem ir daudz veselīgas un spēcīgas jaunatnes? Bet kādēļ viņi izturas pasīvi, atļaudami valsti vadīt politiskiem rebiniekiem un bezdarbīgiem, nespējīgiem cilvēkiem? — Nē, velti tu sacīsi, ka tie ir izņēmumi. — Es tev teikšu, kādēļ šī jaunatne tā izturas, tādēļ, ka viņa līdzinās tev, visu aplūko tavām acīm. Viņi neuzticas savām spējām, nav skaidrībā par savu vērtību, un'pie tam lētticīgi, kā jau nepiedzīvojuši jaunekļi, viegli padodas skanīgiem vārdiem, — un ne vienmēr spej atšķirt zelta skaņu no skārda graboņas. Pietiek kadam pietiekoši daudzreiz saukt tēvzeme — kaut arī tās būtu tikai tukšas frāzes, un kaut arī šī vīra darbi nemaz nesaskan ar viņa vārdiem — lai viņš būtu labs diezgan vai vismaz tāds šķistu. Un ja nu viņiem arī dažreiz nākas atzīt, ka vīlušies, ka šai politikā ir daudzi trūkumi un nejēdzības, tad viņi tomēr ir tik briesmīgi iecietīgi un saprotoši tāpat kā tu, Eldjarn. Vai tad citur ir labāk? — viņi jautā. — Un ja nē, tad …

—   Sīs īpašības, par kurām tu runā… vai tomēr nav labāk dzīvot ar tām, nekā visur redzēt tikai medaļas otru pusi, kā tu to dari? Kā tu domā, kas tad beigu beigās ir labāk?

Ulfurs klusēja. — To, ko sacīja draugs, viņš jau pats bija pārdomājis. Šie vārdi viņu skāra daudz dziļāk nekā Eldjarns nojauta.

īsi pēc tam pārmainīja sardzi.

Ulfurs un Eldjarns kopā devās lejā kajītē. Eldjarns reizi pa visām reizēm bija piedāvājis Ulfuram ēst ar viņu kopā. Klusuciezdaini viņi paēda un padzēra tēju. Ulfurs bija apbēdināts, un Eldjarns mazliet sabozies.

Paēdis Eldjarns tūlīt devās pie miera. Bet Ulfurs, nejuzdamies miegains, devās uz klāja un apgūlās tīklā, kuģa priekšgalā.

No kuģa šūpām bija manāms, ka vējš rima.

Gulēdams Ulfurs skumji nolūkojās kalnos un glečeros [2] . Glečeri zaigoja balti un zeltaini, un kalni izgaisa saules dūmakā. Jūra zvīļoja zaļās bangās ar baltputotām viļņu šķautnēm. Tomēr viss šis skaistums viņu nesaviļņoja. Viss šodien šķita tāls un vēss.

Vairāk kā jebkad viņš izjuta savu vientulību, it kā stāvētu ārpus visa šī skaistuma.

—   Tikpat labi es varētu būt miris, — viņš domāja. — Es tiešām nederu dzīvei. It kā mēs ar dzīvi būtu naidnieki — un dzīve ņemtu virsroku. Dzīve man izskalo visus ceļus. Nekam es nederu …

Cik laimīgs viņš bija juties pirmajās dienās uz kuģa!

Jā, — kamēr viss bija tik jauns … viņš liesmoja un dega.

Viņš bija devies uz jūru ar šo dziļo laimes izjutu, ko bija uzkrājis trīs saderināšanās laika nedēļās un vienā nedeļā pēc laulībām ar Margrētu. — Margrēta … jau šī varda skaņa vien izteica sāpīgas ilgas. Jā, viņa rīkojās mājas, viņu mazaja divistabu dzīvoklītī, Vidējā, un gaidīja viņu pārnākam. — Arī viņa ilgojās — — vismaz pagaidām… Pagaidām. Bet vai viņas jūtas nemainīsies, kad viņa Ulfuru iepazīs dziļāk? — Vienmēr visā viņa dzīvē bija šis «pagaidām», — trūka ilguma, trūka pastāvības. — Un ja nu pienāks laiks, kad Margrēta vairs pēc viņa neilgosies?… Un kādēļ lai viņam šai ziņā būtu vairāk laimes nekā visādi citādi? Vai tad nebija iespējams, ka arī še viss sabrūk? …

Tā jau viņam bija izgājis ar jauno darbu — to viņš jau tagad gluži labi varēja atzīt.

Sākumā viņš darbu bija izjutis kā neizsakāmu laimi un svētību. Nekad agrāk viņš nebija juties tik labi kā ietērpies šajās eļļas drānās un garajos zābakos. Un stāvēt savā vietā un vilkt vienu spožu zivi pēc otras no dziļuma — šķita, ka te ir visa dzīves jēga. Dzīve kļuva gaužām citāda, tik skaista un vienkārša, un nesarežģīta. Sīs nemierīgās zivis, ko viņš izvilka no jūras slēptajām dzelmēm, saules apmirdzēti viļņi," kalni tālēs, kuģa šūpas un balti mirdzošās buras, kas iznira skatam, rīta miglai gaistot… Jā, tas bija miers, tā bija laime… Tā šķita kā teika . ..

Taisni kā teika, — laime- un nāve … Tā viņam vienmēr bija klājies.

- Un cik tur mājā, Vidējā, bija jauki un mājīgi. Tur

Margrēta, labā un uzticīgā Margrēta, viņu gaidīja — gaidīja, ka viņš atgriezīsies līksms un laimīgs. Viņa, kuras prāts nepazina nepastāvību, kuras sirds bija absolūti skaidra — šī sirds, ko tās būtības spēcīgā un skaidrā nevainība saglabāja kā brīnišķīgu svētumu, — viņa, kaut arī maiga un paļāvīga, tomēr ar viengabalainu un neietekmējamu gribu, protams, gaidīs, ka viņš atgriezīsies tāds pats kā aizceļojis: laimīgi līdzsvarots, noteikts savos lēmumos. Viņa, kas mēdza sacīt, ka šaurā ūdens strēle starp pilsētu un viņu salu it kā izdzēsa pilsētu no viņas apziņas. Visi ļaunie, pētošie skati bija aizmirsti, izgaisuši, tie viņas atmiņā nebija atstājuši ne mazāko pēdu. Vecāku ģimenei viņa bija it kā mirusi — dzīvoja pavisam jaunā pasaulē — viņas sirds bija laimes pārpilna, un to viņa noteikti zināja: nekas viņai šo laimi nespēja laupīt. Viņa, kas spēja teikt šādus vārdus, nespētu un negribētu saprast, ka Ulfura prātā jau atkal sāka iznirt pilsēta un tās dzīves atmiņas.

Un ja nu tagad, atgriežoties mājās, Margrēta to ieraudzītu gļēvu un bezcerības pārņemtu, īgnuma samaltu, nepanesamas nastas saliektu… nē, viņš pat nespēja par to domāt! Viņa sirdi sagrauza un saēda šis iekšējais tārps, šis noladetais tārps … nē, tas nebija miris.

Ak, Margrēta, — lai cik stipra viņa bija .. . vai tomēr viņa spēs paciest šo indīgo tvanu, kas kāpa no viņa būtnes bezdibeņiem? -

Pēdējo kopā pavadīto vakaru viņi bija tik priecīgi runājušies un jutušies tik laimīgi un apmierināti, sacījuši, ka šī piecu nedēļu prombūtne palīdzēs viņu laimi vienmēr uzturēt jaunu un līksmu, brīvu no ikdienas, no paraduma rūsas. Un tad viņiem atlika pavasara un vasaras, un ziemas vidus garie brīvie mēneši.

Toreiz viņa sirdī nekvēloja šaubas. Toreiz viņa mīlestība bija visa viņa pasaule, viss ārpus tās neeksistēja.

Un tad pirmās dienas uz kuģa. — Viņš bija juties, kā atdzimis.Viņš sacīja, un to arī juta, ka pat nespēja saprast, ka cilvēki spēj dzīvot citādu dzīvi! Pat ja rokas kļuva jēlas un sasprēgāja, ja nācās stāvēt savā vietā, kamēr no noguruma acis krita ciet, un tikai tad atjēdzās, kad zivis raustīja zvejas rīku, — pat tas šķita kā neizprotams prieks un apmierinājums. — — Taču drīz viņš atklāja, ka citi pavisam tā nedomaja, izņemot pa daļai Eldjarnu. Viņiem darbs bija vienīgi pūles, pie tam nepateicīgas un garlaicīgas ikdienas pūles. Tikai retumis viņi kļuva līksmi un skaļi — ja zvejā sevišķi laimējās. Viņu darba prieks bija īss uzliesmojums. Gandrīz lielais vairums sapņoja par to, kā iekārtoties, lai nebūtu jāstrādā. Un kaut arī viņi nicinoši runāja par cilvēkiem, kas «staigāja rokas sabāzuši ķešās», tad tomēr šais vārdos slēpās ir cieņa, ir skaudība. — Tiklīdz darbs tā neveicās, viņi kļuva īgni un ļauni un dusmojās par katru nieku.

Sis atklājums atvēra Ulfuram nepatīkamu patiesību, ka viņš savu jauno dzīvi bija iedomājies kā dēku, bet tā bija pastāvīgs smags ikdienas darbs. — Un Dievs vien to zina, — viņš domāja, — vai arī tie citi neuzsāka šo dzīvi tādām pat ilūzijām kā viņš. Un diezin vai ar viņu pēc kāda laika nenotiks tas pats … Un kā tad būs? Pie tam, viņam vēl trūka

strādnieka sīkstās izturības.- Un kad šīs domas kādu

laiku viņu bija nomocījušas… izdzisa prieks. Un te nu viņš atkal stāvēja, nabags un salauzts, un viņa pirmais svaigais prieks… izgaisa kā rīta rasa. — Un viņš, kam trūka spēka panest dienas smagumu un karstumu, viņš, kura dvēsele tikai spēja uztvert dēku mirdzošo, bet viegli zūdošo mirdzumu — viņš vēlreiz bija svērts un atrasts par vieglu. Un nekad viņš nebaudīs darba un pastāvības pilnskanīgo laimi. Jo viņu mūžīgi grauzīs kāds tārps, tas paralizēs gribu un izsūks prieku no viņa sirds.

Un atkal viņam tāpat kā agrāk nācās atzīt, ka viņš pats pie visa vainīgs. Viņš bija atkritējs — un tādēļ viņu atmeta. Viņš bija nejaukās nepastāvības personificējums! Tas bija tik smagi — gandrīz neiespējami panest. Lai kur viņš nonāktu, viņš bija un palika svešinieks dzīvei un dzīves noteikumiem, nemiera gars visos apstākļos, — izstumts no sabiedrības un cilvēces. Jā, — viņš bija un palika svaidīgs, kam piederības ilgstošā laime bija liegta. Viņā bija iemiesotas daudzas pretišķības: līdzās augstākam un skaidrākam priekam mājoja zemākās dziņas, — viņš spēja aptvert apgaroto pašaizliedzīgo gribu un spārnojumu un nejaukāko, svaidīgo vienaldzību un gļēvulību, — viņā kvēloja uguns karstās liesmas un ledus stindzinošais saltums.

Jā… tāds, lūk, viņš bija. — Zemes virsū viņam katrs miers bija liegts. Viss, pēc kā viņš ilgojās un par ko sapņoja, sabruka, jo viņš spēja vienīgi tikai ilgoties un sapņot,' bet viņam trūka sīkstās drosmes un skarbās izturības. Viss, ko viņš iesāka, izslīdēja no rokām, — īstenība izslīdēja kā smiltis starp pirkstiem, — viņa rokas bija radītas satvert tikai iedomāto. — Pār viņu gūlās dzīves lāsts. Un viņš nespēja no tā atbrīvoties, tas bija kā varens koks, viņa paša dzīvības koks, izaudzis no viņa domām un dziņām, — šā koka saknes stiepās dziļi viņa būtībā. Un šā lāsta koka aizvējā dzina asnus indīgas nezāles: apnikuma un neuzticības ļaunie ziedi. Un, kad viņš no šā koka ēnas palūkojās ap sevi, tad redzēja vienīgi lietu greizo pusi.

Vai tā nebija patiesība, jautāja sev Ulfurs, ļaudamies tīkla vieglajām šūpārn. Protams, tā bija patiesība, — viņš bez žēlastības sev atzinās un jutās līdz nāvei noguris.

Viņš aizvēra ārkārtīgi nogurušās acis. — Kaut varētu aizmigt uz visiem laikiem un nekad, nekad vairs neatmosties, — nekad vairs neatgriezties apziņas mokās.

Kādēļ gan lai viņš dzīvotu?- Margrētas dēļ? … Viņš

pats nezināja, kā viņai būtu labāk — ja viņš dzīvotu .. . vai nomirtu. Varbūt viņas laime starotu tālāk — atmiņas… ja viņš pats nomirtu. Bet, ja viņš dzīvotu — vai šī laime nenovīstu viņa rokās? — Kaut jel viņš to zinātu…

Bet laikam gan nekas cits neatlika, kā vilkt šo nožēlojamo dzīvi tālāk … zem savas nepastāvības nelaimīgās nastas …

Ak Margrēta, Margrēta …

Kā gan viņš tāds bija kļuvis? — Nā, tagad veltīgi to pētīt. Un kāds tur labums! — Viņa galvenais trūkums bija nesaskaņa starp spējām un ilgām. Ilgas vienmēr tiecās tālāk par spējām. — Varbūt viņš bija dzimis ērglis, — bet tāda gadījumā ērglis ar zvirbuļa spārniem. — — Un te nu viņš gulēja, nogāzies lejā no sava lidojuma, saburzīts sapņotājs, nemiera gars un izstumtais . ..

Viņš smagi piecēlās un devās uz kajīti.

Iedams ievēroja, ka vējš gandrīz pavisam rimis, un Ulfurs noguris aizrādīja to kādam matrozim.

Matrozis tomēr bija gaužām rosīgs.

— Pēc maza brītiņa vējš pūtīs no otras puses, — viņš atbildēja. — Baidos, ka man iznāks smaga sardze. Mēs nupat saņēmām pavēli spēcīgi savilkt mastburas.

Un matrozis aizsteidzās projām.

Ulfurs nogāja kajītē un uzlīda uz kojas. Pēc mirkļa viņš iekrita nāves smagā miegā. Un viņa miegu pat netraucēja kuģa šūpas un svaidīšanās.

Tai pašā rītā agri sers Ljoturs piecēlās no gultas pēc bezmiegā pavadītas nakts. Viņš nebija spējis gulēt kāda iekšēja nemiera dēļ, — dīvaina, klusa, slepeni pieaugoša nemiera dēļ. Sādu nemieru viņš labi pazina. Bet tik ļauni kā šoreiz, tas to vēl nekad nebija nomocījis. Un tūlīt viņu pārņēma dīvainas bailes dēla dēļ. — Kā barometrs atzīmē laika maiņas jau ilgi iepriekš, tā sera Ljotura smalkā intuīcija nojauta nelaimi. Sīs nojautas slēptos ceļus neviens nespēj izpētīt…

Rīta agrajās stundās viņš nemierīgi klīda apkārt, nomocīts un salauzts. Kad mirkļiem drudža smagums asinīs viņu pārvarēja, viņš apsēdās krēslā vai uz dīvāna. Bet vēl viņš nebija paspējis apsēsties, kad šī atpūta kļuva neizturama. Un viņš atkal pielēca kājās un uzsāka par jaunu savu nemierīgo gājienu cauri istabām.

Divu stundu laikā viņš jau vairākas reizes bija izgājis no mājas palūkoties, vai paredzama laika maiņa. Bet nekādas sevišķas -zīmes nevarēja samanīt, — viņš vismaz tās nenovēroja. Bet tas viņu tomēr nenomierināja. Beidzot viņa baiļu nojautas izpaudās noteiktā apzinīgā formā: — Sacelsies vētra — un Ulfurs nonāks dzīvības briesmās. — Tālāk viņš savu baiļu pilno domu nespēja risināt, bet tomēr likās: viņš zināja, ka savas bailes nebija ārēji tā formulējis, kā tās izjuta iekšienē, — tomēr paturēja to kā noslēpumu pats pie sevis.

Viņš mēģināja iedziļināties sprediķī, ko šodien lasīs, — lai kaut uz mirkli izbēgtu no šīm mocošām bailēm. Bet visi burti kā nedzīvi un bez jēgas slīdēja gar acīm.

Pēkšņi viņu pārņēma noteikta sajūta, ka šo dienu viņš spētu pārdzīvot vienīgi kopā ar Margrētu.

Nemaz necenzdamies apspiest šo savu izjūtu, viņš uzvilka mēteli, uzlika cepuri un devās pie kapelāna, kas labprāt bija ar mieru noturēt viņa vietā priekšpusdienas dievkalpojumu.

Tad sers Ljāturs devās uz ostu, kur pēc laiciņa viņam laimējās atrast kādu vīru, kas bija ar mieru aizvest viņu pāri uz salu.

Margrēta izbrīnījās, viņu ieraugot, bet tai paša laika ļoti priecājās.

—   Lielāku prieku tu man nevarēji sagādāt, — viņa smaidīdama sacīja. — Bet vai tad šodien tev doma baznīcā nebija jānotur dievkalpojums? Es jau gribēju aizbraukt noklausīties dievkalpojumu, jo jutos mazliet vientuļa, bet tad atmetu šo nodomu. — Paldies, ka tu atbrauci.

—   Ļauj man novilkt tavu mēteli, es to izkāršu priekšnamā.

Viņš to nedzirdēja, jo aizgāja un apsēdās krēslā, paturēdams mēteli mugurā. Viņš bija jau sadzirdējis vētras brāzienus — tagad kaut kur aizcirtās logs.

Tikai tagad Margrēta ievēroja, ka ar vīratēvu kaut kas noticis.

—   Vai kaut kas atgadījies? — viņa bailīgi jautāja, un pēkšņi viņas sirds sažņaudzās.

Sers Ljoturs klusi sēdēja un klausījās.

—   Paklau, — paklau, — viņš čukstēja. — Saceļas vētra.

Un šai klusuma mirklī viņš pēkšņi sadzirdēja vētras brāzienu pār mājas jumtu.

—   Tev šķiet, ka būs stipra vētra? — nobālusi jautāja Margrēta. Elpu aizturēdama, viņa klausījās, kā vētra pieņēmās.

—   Nezinu, — atbildēja sers Ljoturs. — Kuģi jau prot noturēties arī atklātā jūrā. Es atbraucu, lai būtu kopā ar tevi, ja sacelsies vētra. Dažreiz cilvēku pārņem tādas muļķīgas bailes, — viņš piebilda un mēģināja pasmaidīt.

Un tad viņi klusuciezdami klausījās, kā pieauga vētra.

Vētra jau trakoja visu laiku. Ulfurs tomēr vēl vienmēr gulēja. Un sapņoja dīvainu sapni. Viņš atradās viens pats atklātā jūrā vaļējā rieksta čaulā, kas tik komiski lēkāja pār melnām bangām, melnām zemes bangām. Visapkārt ap viņu guldza un krakšķēja, dziedāja un svilpoja — šīs skaņas nāca no tumsas ap viņu un no melnās zemes jūras zem viņa .. . Un pēkšņi čaula piesmēlās ar šo šķidrumu — guldzēja un brīkšķēja, un viņa kliedziens saplūda ar kādu citu kliedzienu.

Ulfurs pēkšņi pacēlās sēdus. Samiegojies viņš tikai pamanīja, ka maiņas sardze, kas uz mirkli bija apgūlusies, līdz ar vilni pazuda caur durvīm. Ūdens, kas guldzēdams tikko bija pārplūdinājis istabu, atkal plūda pa kāpnēm atpakaļ. Jūras braucienos vēl nepieradis, Ulfurs, kuģim valstoties, atsitās ar galvu pret kajītes sienu. Bet tad ar lēcienu bija augšā no kojas, saspiedās kopā ar citiem šaurajā telpā. Vienu mirkli viņš pamanīja sava drauga kapteiņa Eldjarna seju. Tikai tagad viņš saprata, ka sacēlusies vētra un ka kapteinis nonācis lejā saukt viņus augšā. Un tai pašā laikā no drauga sejas izteiksmes saprata, ka, ūdenim ieplūstot kajītē, bija noticis kaut kas drausmīgs.

Vienā mirklī viņš uzrāva zābakus un kamzoli — bikses guļot viņš nebija novilcis — un nedomādams, ka nav uzvilcis eļļas drānas, metās draugam pakaļ._

Kad, uzkāpjot pa šaurajām kāpnēm, viņš izbaza galvu, vējš gandrīz aizrāva elpu. Viņš tūlīt ievēroja, ka trūka glābšanas laivu un zivju kastu, vēja pusē bija nolauztas rajas, un lielā bura karājās skrandās. Klājs bija kā noslaucīts — tur

redzēja vienīgi kapteini Eldjarnu, kas, saliecies uz priekšu, lieliem lēcieniem devās uz kuģa pakaļgalu. Ulfurs mirkli palika stāvot, viņam dīvaini spieda krūtis un ausu bungplēvītes, — tad viņš sekoja draugam. Klājam uzplūda jauns spēcīgs vilnis. Ulfurs tikko paspēja pieķerties mastam, un apziņa, ka viņu gandrīz noskaloja no klāja, pēkšņi padarīja viņu mierīgu un dīvaini noteiktu. Kuģis atkal atguva līdzsvaru, un Ulfurs skrēja tālāk. Pie rata stāvēja viņa draugs, mirkli viņš šķita kā sastindzis un dīvaini nevarīgu skatu lūkojās apkārt — uzlūkoja buras, tad atkal jūru.

Tiklīdz viņš ieraudzīja Ulfuru, viņa sejas izteiksme mainījās, — tā kļuva skarba un noteikta, — bet Ulfuram likās, ka pamana drauga acīs valgmi, kaut gan zināja, ka Eldjarns nav viegli saviļņojams.

—   Stūre aizskalota, — sauca Eldjarns Ulfuram. Lai pārkliegtu vētru, nācās kliegt no visa spēka. — Cīņa būs smaga!

—   Kur stūrmaņa sardze? — atsaucās Ulfurs, pavisam nobālis, un šai mirklī domāja tikai par saviem biedriem.

Kapteinis tikai pakratīja galvu.

—   Noskaloti? — jautāja Ulfurs un sajuta ceļos dīvainu pagurumu.

Tai pašā mirklī Eldjarns viņu apskāva, pierāva ratam un turēja ar abām rokām, — pār viņiem plūda ledains vilnis.

Eldjarns izspļāva no mutes sāļo jūras ūdeni un kliedza draugam ausīs:

—   Jā, — un ar mums notiks tas pats, ja neuzmanīsimies.

Tūlīt ieradās kapteiņa sardze — desmit piedzīvojuši jūrnieki. Viņu sejas bija mazliet nobālušas nelaimīgo biedru dēļ — viņi jau tik ilgi bija braukuši jūrā, ka viņiem vairs nevajadzēja jautāt. Un to arī nedarīja — visi izturējās mierīgi, kā pārakmeņoti. Viņi bija ģērbušies eļļas drānās, un no sejām varēja redzēt, ka viņi savas dzīvības pārdos pēc iespē-

« jas dārgāk.

Eldjarns, skaidri noprazdams, — ja vien laimesies noturēt kuģi pret vēju un iegriezties fjordā, tad Eidisa līci viņi bus glābti, — kļuva drudžaini rosīgs.

—   Vīri, stūre norauta! Bet kaut kas mums jāizdomā, lai nezaudētu drosmi! — viņš sauca. — Mēģiniet uzvilkt vētras buras! Nolaidiet masta buras! Apmetiet virvi abām trāna mucām un paceliet tās uz klāja — pār masta rājām!

Kuģa ļaudis mierīgi un veikli izpildīja kapteiņa pavēles. Ulfurs palīdzēja, ko spēja. Bet šādos apstākļos juta sevi lieku. Visu viņam nācās jautāt; kamēr citi rīkojās veikli, un katra viņu kustība bija vietā, viņš veltīgi izšķieda spēkus un tikai pagura, un zaudēja paļāvību. Kad abas trāna mucas apbrīnojami ātri izcēla uz klāja, viņam lika uzraudzīt vienas mucas virvi. — Eldjarns skraidīja pa kuģa klaju un pastāvīgi izkliedza pavēlēs. Kuģis pa pusei zēģēlēja, pa pusei slīdēja tāpat. Balansējot ar abām mucām, viņiem kaut kā laimējās noturēties pret vēju.

Stundām ilgi Ulfurs tur stāvēja un uzraudzīja savu virvi. Ne mirkli viņš no tās nedrīkstēja novērst uzmanību. Viņš tikai pavirši ievēroja straujos tumšos mākoņus, ko šķēla žilbinoši spožs saules stars pret gaišo zemes strēli. Tikpat pavirši viņa domas kavējās pie Margrētas un tēva, — te tās iedzirkstījās smadzenēs, te atkal izzuda — tās aprija viļņa šļakatas, kas skaloja klāju. Un tāpat pavirši viņā iedzirkstījās izbrīns, ka nesajūt ne mazāko baiļu. Saltais ūdens, kas sedza visu fjordu ar savām baltajām bangām, un kura pelēkās un zaļganās krāsas atmargoja gar kuģi, viņam neiedvesa nekādas bailes — patiesībā visnepatīkamākās bija mazās asās, ledaini aukstās ūdens šaltis, kas šļāca sejā.

Viņam jau šķita, ka šis stāvoklis būs bezgalīgs, nekļūs ne labāk, ne ļaunāk, kad pēkšņi kāds vilnis aizrāva vienu mucu — virve laikam no pastāvīgās kustības bija sagrauzta jeb vispār kaut kā bojāta.

Ulfurs dzirdēja, ka Eldjarns vārgā balsī jautāja, vai viņu kravā vēl atrodas kādas trāna mucas, — lai gan viņam jau iepriekš nācās zināt, ka tādu vairs nebija. Bet varbūt viņš to bija aizmirsis, — iedomājās Ulfurs, — un atkal juta krūtīs un ausīs smagu spiedienu.

Tūlīt pēc tam kuģi bez žēlastības ierāva vētras virpulī.

—   Mēs netiekam prom no Vidējas ziemeļiem, — Ulfurs dzirdēja vecā matroža Hallkela balsi. — Viņi tur uz salas domās, ka mēs manevrējam kā idioti.

Ulfuram paspruka sāpīgi nervozi smiekli, — jo likās tik jocīgi, ka šis vecais matrozis pat tādā acumirklī neaizmirsa savu jūrnieka prestižu.

Eldjarns uzmeta draugam izbrīnās un pārmetumā pilnu skatienu.

—   Gan jau viņi uzzinās iemeslu, — viņš strupi atbildēja vecajam vīram.

Ulfuram šķita, ka visas pūles tagad ir liekas un tādēļ velti kaut ko uzsākt. Bet viņš bija vīlies, —pēc īsa paguruma mirkļa, kad bija jāatmet balansēšana ar mucām, Eldjarns atkal iedegās. Viņš visu laiku turēja kuģa ļaudis rosīgā spraigumā — tiklīdz kaut kas misējās, mēģināja ko citu. Bet visas pūles maz ko līdzēja. Viņš bija cerējis: ja neizdodas aizbraukt gar salas ziemeļiem, tad tomēr censties tikt salai garām gar dienvidiem. Bet arvien skaidrāk un skaidrāk saprata, ka arī tas nav iespējams, ka viņus dzina taisni uz salas pusi. Bet tad viņā atausa doma iebraukt līcī gar salas dienvidrietumiem,

un, tā ceredams, viņš pavēlēja pacelt masta buras taisni tad, kad viņi atradas pie paša līča. Bet kuģis bija pilnīgi padots vētras un viļņu varai — un tūdaļ tas atradās sēklī, — vētra to bija aizrāvusi garām līcim. Ar šausmīgu brīkšķi, kas lika nodrebēt visiem kuģa ļaudīm, kuģis atdūrās pret kādu zemūdens klinti netālu no salas. Tagad kuģis brīkšķēja un brākšķēja, un milzīgi viļņi nepārtraukti skaloja tā klāju, — kamēr pats kuģis valstījās no vieniem sāniem uz otriem, un tā masti tumšajā vētras pilnajā gaisā izrakstīja garus lokus.

Tieši pirms viņi uzskrēja klintij, Ulfurs dzirdēja Eldjarna kliedzienu:

—   Turieties!

Ulfurs bija pieķēries pie kuģa masta. Tad viņš ieraudzīja Eldjarnu nā(kam uz savu pusi, — drauga seja bija dīvaini sastingusi, it kā sarūgtināta. Strupi aizrādījis Ulfuram, ka labāk būs, ja viņš mēģinās aiztikt līdz priekšējam mastam un turēties tur, — pats vēl mirkli palikšot kuģa pakaļgalā …

Un tad viņš saķēra drauga roku un to cieši saspieda.

—   Kaut jel viņiem salā būtu raķetes, — viņš sarūgtināts noteica, — tagad mums atliek vienīgi nezaudēt drosmi un izturēt, cik ilgi spējam — un cerēt, ka tiksim prom no šīs klints.

Ulfurs gribēja palikt kopā ar draugu, bet redzēdams, ka Eldjarnam tas nepatika, viņš devās uz kuģa priekšgalu kopā ar pārējiem kuģa ļaudīm, uzmanīgi līzdams līdz priekšējam mastam.

Patiesībā viņš saprata, ka visam beigas, — ka atliek vienīgi mirkli vēl dzīviem karāties pie karātavām, bet domas pie šīs iespējas ilgi nekavējās — novilcināt šo pēdējo mirkli ilgāk likās pati par sevi skaidra lieta.

Kuģis spēji līgojās varenajās bangās. Ulfurs turējās cieši ar rokām un kājām. Aiz sāpēm un piepūles viņš bija aizvēris acis: tur viņš karājās savilktu seju un tukšu galvu. Un tomēr neskaidri kaut kur apziņā uzplaiksnīja doma, ka šīs mokas nav tik neizturamas kā dvēseles ciešanas.

Ilgi viņš tur karājās, gandrīz bez samaņas pieķēries kokam, kuģa spējo šūpu svaidīts no vienas puses uz otru. Jūras bangu šalkoņa, saplūdusi ar takelāžas brīkšķiem, sāpīgi iespiedās viņa smadzenēs un palīdzēja tās apdullināt.

Ilgu laiku viņš nebija dzirdējis ne viena sava biedra nopūtu, un īstenībā vairs skaidri nemaz neapzinājās viņu esamību, kad pēkšņi bangu šalku un rāju troksni, un vētras svilpoņu pāršalca baiļu kliedziens, — Ulfurs nevilšus atvēra acis un tikai paspēja ieraudzīt, ka viļņos pazibēja kāda cilvēka stāvs.

Sis notikums viņu vairs sevišķi neietekmēja, bet it kā atsauca īstenība, un viņš nevilšus palūkojās uz zemes pusi. Un tikai tagad ievēroja, ka zeme no viņiem atradās dažu akmens sviedienu attālumā. Vienu mirkli šī atziņa viņā izsauca dīvainas šausmas.

Tad masts atkal tik spēji saliecās, ka Ulfurs aizmirsa katru domu, viņam nācās aizvērt acis un sakost zobus, lai tikai nepalaistu vaļā rokās. Viņš sajuta ārkārtīgas sāpes locekļos un pirkstos, bet ne mirkli nedrīkstēja ne pakustēties, ne pārmainīt roku stāvokli.

Nākošreiz, atvērdams acis, viņš saredzēja, ka salas malā stāv pulciņš cilvēku. — «īstajā pusē, aiz drausmīgām bangām», viņam pazibēja smadzenēs. Neskaidri viņš saredzēja, ka kāds vīrs skrēja pēc vētras norautās cepures. Un viņa nogurušajā un sāpju pārņemtajā sirdī ievibrēja dīvaini salti smiekli, bet smadzenēs iedzirkstījās, ka patiesībā šis stāvoklis bija viņa dzīves attēls: droša zeme tikai dažu akmens sviedienu attālumā un tomēr starp viņiem bija nepārejams bezdibenis. Kad citi pazaudēja cepuri — viņš zaudēja savu dzīvību!… Ir cilvēki, kuru dzīve ir kā sāpju pilna dziesma, — atkal viņš iedomājās. — Sai mirklī viņš aizmirsa, ka biedriem uz klāja ir tikpat ļauni.

Pēc kāda mirkļa — par jaunu pievērsis skatu zemei — viņš saredzēja divus cilvēkus, kas stāvēja mazliet savrup: vīru un sievieti. Viņš tūlīt tos pazina. Un viņa sirdi pārņēma ārkārtīgs izmisums. Tagad viņš vairs neizjūta savas paša sāpes. — visas bailes par sevi bija zudušas. Domas sāpīgi un pusneapzināti vijās ap šiem diviem cilvēkiem — Margrētu un tēvu. Vienā mirklī, ko sāpes pārvērta mūžībā, viņš pārdzīvoja šo divu cilvēku ciešanas. Un viņam šķita, ka viņiem klājas daudz ļaunāk nekā viņam pašam. Cita nekā viņš nespeja domāt. Līdzcietība pret šiem diviem cilvēkiem smagi nospieda sirdi. Neskaidri viņš izjuta, ka tikai pats nes atbildību par šo cilvēku ciešanām un bēdām, — jā, pats ir vainīgs pie visām raizēm. .. Nāves baiļu ārprāts arvien ciešāk parņema viņa sāpju nomākto dvēseli.

Un pēkšņi šķita, ka dzīve, viņa naidniece, it kā iemiesota stāvēja viņam līdzās — un bez jebkādām pūlēm atdarinaja visas viņa kustības.

— Jā, tagad tu esi uzvarējusi, — viņš izspieda caur sakniebtām bālajām lūpām.

Bet, tiklīdz šie vārdi paspruka pār lūpām, viņā atkal iekvēlojās pēdējā pretestība.

Tas nav tiesa, — viņš domāja. — Dzīve viņu nebija uzvarējusi. Taisni otrādi, viņš bija uzvarētājs, jo viņš še karājās un zināja, ka tagad visam beigas — un tomēr viņā nebija ne mazākās baiļu sajūtas no iznīcības… Ne mazakās baiļu sajūtas! — Un tādēļ viņā iekvēlojās prieks. Beidzot. — Beidzot bija gūta uzvara! Beidzot bija pienācis stāvoklis, ko viņš spēja izturēt, — stāvoklis, kad viņš pierādīja savu drosmi!' Beidzot viņš izturēja pārbaudījumu! Beidzot pierādījās, ka viņā tomēr bija kads nepārspējams spēks. Viņš vairs nebija plencis.-

Beidzot!

Sīs domas miglaini caurstrāvoja viņa smadzenes. — Bet, kad rokas noslīdēja un viņš grima, sirds bija uzvaras un nāves prieka pārpilna.

- Viņš turējās kā pēdējais, — bet bija pārāk nejūtīgs, lai to apzinātos.

Mājās kādā šaurā un nabadzīgā istabā sēdēja divi cilvēki, kuru dzīvespriecīgo, auglīgo prātu sāpes un šausmas uz mirkli bija pārakmeņojušas: tie bija — vecs vīrs un jauna sieva.

Ilgi viņi bija sēdējuši līdzās ceļos — karstā lūgsnā. Un, kaut arī šodien Dievs likās tik tāls un neaizsniedzams, tomēr viņš bija, to abi izjuta — viņš turēja savu roku pār viņiem,— viņš bija tiem tuvu.

Un tagad viņi sēdēja un lūkojās savā priekšā, — jaunās sievas acis bija sausas un nogurušas, bet seja sarkana un no raudām uztūkuši. Viņa trīsēja pie visas miesas.- Viņa nesaprata, kā nebija nomirusi vai no bēdām zaudējusi prātu, redzot drausmīgo notikumu. Bet šķita, it kā viņai būtu palīdzējusi kādreizējā sapņa atmiņa. Tagad, kad lielās šausmas bija pāri, viņas sirdi pielēja dzīves spēcīgais maigais vēsums. Viņa apzinājās šo dzīves vēsumu, izjuta savu nogurumu… un viņas labā nevainīgā sirds sarāvās sirdsapziņas sāpēs.

Vecais vīrs, par spīti neaptveramām sāpēm, kas pildīja , viņa sirdi, jutās savā ziņā mierīgāks. — Dievs viņam bija uzlicis pārbaudījumu, cik smags šis pārbaudījums bija — to zināja vienīgi Dievs, bet viņš šo pārbaudījumu bija izturējis. Kad vienu mirkli viņš it kā sabruka, redzot drausmīgo notikumu, — Dievs viņam bija nācis palīgā, pildījis viņa pratu ar dievišķīgās gudrības dzirksti. Bija sirdī licis nojautu, ka viss, kas notika, bija tā nolikts.- Un kaut arī viņš tikai bija nācis pie šīs vienīgās rūgtās atziņas, ka viss stāv tā Kunga rokās — vismaz šī apziņa bija ieguvums,- un nozīmēja uzvaru. Viss, ko tu vēlies un dari, notiek mūsu labā, Kungs, — vecais vīrs domāja savā pazemīgajā sirdī. — Tu esi tā uzvara un tā dzīve. — Mēs dzīvosim, kaut mirstam. — Tev pieder tas spēks un tā godība. — Spēks un godība, un vara.- Un bezgalīgā mierā un bezgalīgās sāpēs, kas asarām pārpludināja viņa bālo seju, viņš juta, ka uzvarējis, jo bija noliecis savu galvu, noliecis Dieva sava Kunga, sava labā Tēva — cilvēku žēlsirdīgā Tēva gribas priekšā.

Un tomēr viņa sirdī kā sāpīgs dzelonis grauzās atmiņa par izskaloto, norauto matroža roku: delnas un pirkstu iekšpuses āda bija norauta … kaulus tikai vietām sedza asiņainā miesa … Viņš vēl nespēja panest domu, ka tāda varbūt arī bijusi Ulfura roka, iekams viņš palaida mastu vaļā . ..

Beigas

Formāts 60X84/16. 9 iespiedloksnes. Pas. Nr. 1197. Reģistrācijas apl. 2-40113. Iespiests a/s «Preses nams» tipogrāfijā, LV-1081. Rīgā, Balasta dambi 3.

[1] altings — islandes parlaments.

[2] glečers — šļūdonis. Ledus masas augstu kalnos.

Content

Gunnarsons Gunnars Prāvesta dēls

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15'

16