Vilde Eduards

Pravietis Maltsvets

Eduards Vilde

Pravietis Maltsvets

.

I DAĻA

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis. imantsbchmelis@inbox.lv

.

1.NODAĻA VIŅŠ NAK!

A

tkusnis. Jau Ircšo dienu atkusnis. Pažobeles raudāja un spļaudījās bez mitas. Pasaule bija pilna ūdens garaiņu, it kā visur veltu vadmalu. Meteņa atkusnis, kasi tiecas noraut un aizskalot apsegu no visa nelabā. Žēlīgo apsegu, zem kura Kugļu ciems centās slēpt tik daudz kaunīga neglītuma. Vēlīgo apmetumu, kas tik skaisti aizsedza visus caurumus, tik rūpīgi aizbāza visas spraugas, tik veikli pārvērta melnu par baltu. Uz jumtiem saradās sodrējaini velnaģīmji, kuru atņirgtajās mutēs kā melni zobi rēgojās kailas spāru latas. Jau saplaka augstie sniega vaļņi ap būdām, pametot pasaules ziņā, uz kuru pusi tās sagāzīsies. Jau aiz kupenām kļuva saredzamas melnās ejas, pa kurām cilvēki ielīda kā sniega klātās kartupeļu bedrēs, un plaukstas lieluma sienas caurumi, kas vakaros gailēja kā vilka acis pār balto klajumu, bet dienā šķita izdurtas, izdzisušas kā mironim.

Biezs, blīvs un balts izrādījās apsegs, kas slēpa Kugļu ciema neglītumu. Tagad las pārplīsa pušu, izšķīda, saira un kļuva manāmi plānāks un caurspīdīgāks. Tas vairs nesedza miesu un neaizklāja kaunu.

Cilvēki par to nelikās ne zinis, bet putni sajuta kaunu. Cilvēki bija truli, putni vērīgi. Lai tikai pavasarī atlido gājputni, kas redzējuši citas zemes! Tie atgriezās vienīgi aiz līdzjūtības. Bija žēl Kugļu ļaužu. Arī Kugļu alu iemītnieki gribēja redzēt bezdelīgu, klausīties cīruli, šņukstēt līdzi lakstīgalai. Ai, cik smagu sirdi rudenī šķīrās līdzjūtīgie putni, kas brja redzējuši citas zemes! Tie aizlaidās raudādami, jo nezināja, kas notiks ar Kugļu ļaudīm līdz pavasarim. Tie mīlēja šos ļaudis viņu neglītuma dēļ, un tā ir visaugstākā mīlestība. Tāpēc pavasarī gājputni pamanījās atgriezties, cik agri vien iespējams, un, tā kā mīlestībā viņus izdzina ceļā pirms laika, tad viņi par to samaksāja ar dzīvību. Vai tā nebija cildena nāve?

Vietējie putni jau bija apraduši ar Kugļu neglītumu. Tie taču nebija nekā labāka redzējuši. Viņu gaitas sniedzās no pagasta uz pagastu, reli no vienas draudzes uz otru, un tikai daži bija pārlidojuši pāri divām vai trim guberņām. Un ko viņi bija redzējuši? Tikai Kugļus. Te Kugļi, tur Kugļi, visur Kugļi. Viens un tas pats. Vienā vietā īstie Kugļi, citur kas ļoti līdzīgs. Kaut arī putni šķita apraduši ar Kugļu neglītumu, jo nebija labāka redzējuši, — tie tomēr izrādījās vērīgāki par cilvēkiem. Var jau gadīties* ka gājputni bija viņiem stāstījuši par svešām zemēm. Varbūt viņi nemaz nebija tik vērīgi, bet viņiem patika vienīgi patērgāt? Gadās tādi rūcēji un kurnētāji. Tie nezina, cik dārga manta ir saderīgs prāts un mierīga sirds. Jo vēl taču neiznāk Jansena tēva «Pārnu Postimees», kur varētu par to izlasīt.

Kīsu māju lielās egles galā sēž divas prātīgas vārnas, proti, pēc izskata visai prātīgas. Viena veca, otra jauna.

—    Krā-ā! Krā-ā! Mūsu Kugļi ar katru gadu kļūst neglītāki, — saka jaunākā, ļtad viņas acs ar saraukto uzaci ir vairākkārt ar rūpēm nopētījusi ciemu. — Kas tur vainīgs?

—    Krā-ā! Krā-ā! Vainīga nabadzība, — aizsmakusi atķērc vecākā, jo tai no mitrā laika piemeties klepus un iesnas.

—   Nabadzība? Krā-ā! Tiesa gan. Tādi kā mēs vairs nedabūjam ne godīgi paēst. Kur īsti rodas Kugļu nabadzība?

—    Krā-ā! Par tādām lietām runā klusāk, — atrūc vecākā, gudrākā vārna. — Paskaties, tur apakšā čivina zvirbuļu bars!

—    Krā-ā! Tev taisnība, tādiem nevar uzticēties! Ja ko padzird ciemā, tūlīt atstāsta muižā. Velna okšķeri! Sātana spiegi! Pag, es viņiem ko uzmetīšu uz galvas!

—   čivi, čivi, čivi! — atsaucās zvirbuļi no apakšas ar pienācīgam dusmām un nolaidās par dažiem zariem zemāk.

—   Krā-ā! Kur rodas Kugļu nabadzība? — vārdu ņēma atkal vecākā vārna, kad tā, degunu šņaucot, bija uzmanīgi paskatījusies visapkārt. — Krā-ā! Nabadzība nāk no turienes!

Un, kaut gan vecā tikai ar spārngalu pavicināja uz muižas pusi, jaunākā viņu tomēr bija sapratusi, jo teica: — Arī es domāju tāpat! — un piebilda: — Krā-ā! Bet viņi tur lejā, savās kurmju alās, to nemana.

Sajā acumirklī no akmeņlauztuvju puses kāds īsi, griezīgi un bargi uzsauca: — Tjā, tjā, Ijā!

—   Krā-ā! Cst! Kovārņi! — vecākā vārna brīdināja jaunāko. — Tiem var uzticēties vēl mazāk nekā zvirbuļiem! Tie arī ir saimnieki!

Šūpodamās zarā, viņas pievirzījās viena otrai tuvāk un sabāza knābjus kopā. Tā kā vecākai vārnai bija pavāja dzirde, jaunākajai tomēr vajadzēja runāt vārnu valodā paskaļi, un viņa teica:

—    Krā-ā, vecā! Vai tas ir tā bijis vienmēr?

—    Krā-ā! Cik tālu vien atceros. Vanagi un kovārņi šļeL.. Pie joda — kas tur atkal nāk?

īsu brīdi vārnas uzmanīgi raudzījās pelēkajā gaisā virs egļu pudura, un tad abas aizlidoja kā bultas. Zvirbuļi, nebēdnīgi klaigādami,^aizlaidās līdzi, it kā arī viņiem draudētu briesmas! Augstu caur plānajiem miglas plīvuriem varēja saskatīt tikai sīku punktiņu, kas tomēr ātri palielinājās, kamēr parādījās liels, spēcīgs vanags, kurš klusēdams apmeta dažus varenus lokus virs Kugļu ciema un Kīsu mājām. Gaiļi pagalmos sacēla tik briesmīgu troksni, ka visas viņu spalvotās sievas, kas bija izgājušas pirmajā pastaigā gar nojumi, acumirklī nozuda zem rijas vārtiem.

Kur nekā nav, tur nav ko ņemt pat vanagam.

Tāpēc viņš ceļoja tālāk, zinādams, gan jau citur kas atradīsies.

Abas prātīgās vārnas tagad bija nomierinājušās un sēdēja Kīsu māju lielā bērza galotnē.

—   Krā-ā! — sacīja jaunākā. — Vai tad Kugļu ciems, nabadziņš, nemeklē sev glābiņu? Viņam taču būtu jāredz, ka ilgi vairs tā nevar turpināties.

Vecākā vārna skumīgi pasmaidīja.

—    Tas meklē glābiņu.

—    No kurienes?

Vecākā vārna izslēja knābi, norādot uz debesīm.

—    Tā, tā! — atteica jaunākā. — Tātad no turienes nāks tas glābiņš?

Otra paraustīja plecus:

—    Krā-a. Es neesmu pareģe… Bet Kugļu ciems gaida palīdzību vēlno kāda cita …

—    No kā?

—    No pravieša Maltsveta.

—    Kas tas par zvēru?

—    Krā-ā! Gan jau patī šodien redzēsi.

—    Kur?

—    Kīsās … Paskaties, kā Kīsu ļaudis pošas saņemt ciemiņu … krā-ā! Tas ir viens savāds vīrs, ko mēs šodien redzēsim. Visi Jervamā putni viņu jau pazīst.

Jaunajai vārnai sametās kauns, ka bija atpalikusi izglītībā no citām, tāpēc viņa apklusa un jo cītīgāk raudzījās uz Kīsu māju pusi.

Tur tiešām bija sākusies tāda skraidelēšana, it kā tuvotos lieli svētki, it kā gaidītu retu viesi, pie tam daudz, ļoti daudz viesu. Ne jau nu aiz laba prāta Miks un Eltse, mazajai Tīnai un rudmatim Lillam piepalīdzot, aizmirsuši svētdienas soli, tīrīja pagalmā sniegu, tā ka lāpstas un slotas vien zib, lai izšķūrētu platāku ceļu no kupenās iegrimušajiem vārtiem līdz istabas durvju priekšai. Citu iejūsmināta, rāvās līdzi pat klibā Manne; klibiķe ar koka lāpstu, kas bija divas reizes lielāka par viņu pašu, iznīcināja sniega vīru klētspriekšā. Bija taču jābaidās, ka tāds svēts cilvēks kā Maltsveta tēvs necietīs elku dievam tik līdzīgu briesmoni pie kristīgu ļaužu nama — īpaši tāpēc, ka šaubīgais tips ar atvērto muti un izvalbītajām acīm, kāds tas tiešām izskatījās, bija no lieka mitruma jau sašķiebies kā piedzērušais, pie kam garā pīpe kā vadzis karājās grēciniekam šķērsām zobos — šāda izlaidība katrā ziņā sakaitinātu svēto vīru …

Abas prātīgās vārnas redzēja arī vēh ka kalps Jānis centās ieviest kārtību un atbrīvot telpu šaurajā priekšnamā, savācot vienkopus lietas kokus, ragavu slieces, izkapšu galodas, steļļu paminas, skala lākturi un citus mājas piederumus, kas tur bija nomesti, un kā meita Trīne aiz viņa ar vecu žagaru slotu tik cītīgi mēza dubļus un gružus, it kā slaucītu kambara grīdu pirmo Vasarsvētku rītā.

Un, ja acīgās vārnas būtu varējušas ieskatīties istabā pa durvju aizkvēpušo gaismas lūku, bet to viņas nevarēja, jo pa šķirbām spraucās ārā biezi un blīvi dūmu vāli un kā zilganpelēks, plandošs šķidrauts uzvijās gaisā gar pažobeli, tad tās

/

būtu redzējušas, ka arī istabā un kambari gan paveikti, gan aizsākti notiek tādi paši tīrīšanas un kārtošanas darbi. Tur svētulīgām sejām rosījās pati saimniece Līza un tās vecākā meita Anu, Lehmusu māju jaunā saimniece, kamēr pirtssieva Vija no le jas viņām noderēja tikai kā kreisā roka, jo turēja pie krūtīnl zīdainīti, kas tūdaļ sacēla lielu brēku, tikko tam no mutes izņēma «knupīti».

No istabas un kambara jau bija izvāktas stelles, kurām vakar bija noņemts audekls, ratiņi, vilnas grozi, vistu ligzdas un pat gultas, kas sašaurināja jau tā šaurās telpas, — viss bija pārvākts rijā vai sabāzts dziļāk kaktos un pažobelēs, bet no kambara, ko izmantoja kā pieliekamo tikai ziemā, bija izkravāti visi tukšie un pilnie miltu maisi, kvasa trauks, siļķu muca, vecās drēbes un pārējās grabažas un mantas, kas bija sakrājušās uz grīdas un kaktos. Sievietes pašlaik noņēmās ar grīdas slaucīšanu un istabas sakārtošanu. Pie kambara dibensienas, zem maza lodziņa ar vienu rūti, kura aizkvēpušo stiklu jaunuve Anu veltīgi mēģināja nospodrināt ar mitru vīkšķi, nolika tīri noberztu galdu un aiz tā vislabāko solu visā mājā, jo te taču sēdēs sludinātājs. Tā kā galds un sols uz bedrainā klona stipri kliboja, tiem apakšā vajadzēja pabāzt daudz akmens šķembu un skaidu, kā arī krietni nopūlēties, lai tie turētos stingri uz kājām. Mazliet nostāk no pātaru galda, gar sienām, nolika pāris garāku solu un dažus ķeblīšus, kur atsēdināt saimes ļaudis un ievērojamākos svešos dievlūdzējus, kamēr pārējā draudze kambarī un istabā varēja stāvēt kājās.

Lai kambaris, kas ziemā stāvēja auksts, saņemtu no istabas siltumu, starpdurvis turēja vaļā kopš paša rīta un pēcpusdienā otrreiz izkurināja milzu krāsni, kas visu savu laipno siltumu atdeva istabai, jo uz kambara pusi tā bija pagriezusi varen plato, atdzisušo pakaļpusi. Krāsnī, kaut gan bija atkusnis, šodien sablāķoja tik daudz žagaru, ka ceru akmeņi no apakšas tumši pietvīka, līdzīgi pārgatavām avenēm, bet istabā valdīja īsta pirts svelme, kaut ari caur durvju lūku ieplūda vēsāks gaiss. Nebija šaubu, sprediķa klausītāji dabūs krietni svīst, it sevišķi, ja to sanāks daudz, kā jau varēja paredzēt. Bet kas par to, kaut tikai kambaris, kas augu ziemu stāvējis auksts un mitrs, būtu silts slavenā sludinātāja runas laikā, lai viņš tur nesabojātu savu veselību!

Visa šī lieliskā sagatavošanās viesa uzņemšanai, kas dārgajā svētdienā lika tik čakli kustēties Kīsu ļaužu rokām un kājām, bija nolikta uz šodienu tāpēc, ka saimniekam tikai vēlu vakarā pienāca ziņa: Maltsvets gribot šodien braukt uz Kugļiem, lai nākot viņam pretī pie Jāņu baznīcas. Jau vairākas reizes Kīsu Miķelis, Kugļu ciema dievbijīgākais saimnieks, bija aicinājis šurp lielo sprediķotāju un dvēseļu modinātāju, kura vārdu Jervamā novadā, it sevišķi Koeru, Jāņu un Madises novadā daudzināja ar godbijību. Taču, tā kā Kugļi bija diezgan tālu no Maltsveta dzīves vietas un darbības loka, jo atradās pašā Madises novada malā, slavenais teicējs vēl līdz šim nebija paguvis izpildīt Kīsu saimnieka vēlēšanos un savu solījumu, kamēr beidzot šorīt pienāca satraucošā vēsts par viņa ierašanos, un Kīsu Miķelis pa galvu pa kaklu bija devies ceļā uz Jāņu pusi.

Viņš nāk!

Ziņa izplatījās ātri gan ciemā, gan visā pagastā, un pirmais to pavēstīja pats Kīsu Miķelis, kurš ceļā sastapās ar daudziem baznīcēniem. Kugļu ļaudis jau pazina Maltsveta vārdu, taču redzējuši viņu bija tikai daži un viņa sprediķi bez Kīsu saimnieka dzirdējuši tikai pāris cilvēku. Cik atsaucīgi būs ciema iedzīvotāji, to pašreiz vēl nevarēja manīt, jo līdz lūgšanai bija atlicis prāvs laika sprīdis, un ciema iela stāvēja tukša bez dzīvības, jo baznīcēni vēl nebija pārnākuši mājās. Taču pār dievbijīgo Kīsu saimi plīvoja it kā neredzams prieka un cerību eņģelis, piepildīdams nedzirdamiem spārnu vēzieniem telpas ar svētsvinību un lēnprātības garu.

—    Viņš nak! — aiz satraukuma drebēdama, pavecā saimniece čukstēja savai meitai, un savītušajos vaigos iekvēlojās liegs sārtums.

—    Viņš nāk! — atbildēja Anu savā maigajā, sapņainajā balsī, un lielajās, lēnīgajās acīs parādījās dziļš, dvēselīgs mirdzums.

Tā viņas sasmaidījās bieži, pasludinot viena otrai noslēpumaino prieku, kurš pildīja abu sirdis, bet kura dziļāko jēgu viņas nespēja izskaidrot.

Vecākā vārna lielā bērza galotnē pie sevis aizsmakusi smējās. Tā kā smiekli skanēja dziļi kaklā, tie izklausījās pēc apslāpētiem šņukstiem.

—    Krā-ā! Kāpēc tu smejies? — apvaicājās jaunākā.

—    Es nesmejos, es raudu.

—    Kāpēc tad lu raudi?

—    Es neraudu, es smejos.

—    Kāpēc tad tu smejies?

—   Cilvēki ir tik stulbi! . . . Kugļi meklē palīdzību, bet paši nezina, ko dara.

—    Nezina?

—    Krā-ā! Nezina. Ari bērns autiņos nezina, ka viņš kliedzot kādu sauc … Kugļi sauc Maltsvetu Juliānu …

—    Ko tad viņi lai sauktu?

—    Jā, ko lai viņi sauktu! Vai ērgli, vai vanagus un kovārņus?. .. Nu jā — tos!…

Un vecā vārna atkal smējās, un šie smiekli skanēja kā šņuksti, un šņukstēja tā, it kā kāds raudātu. Tad viņa nogrima pārdomās un, patrinusi knābi pie zara, sāka plūkāt savu spārnu apakšu.

«Vecīšiem ir savas īpatnības,» domāja jaunā vārna, kurai otrās stāsts bija šķitis diezgan nesaprotams, un pievērsa savu uzmanību atkal Kīsu saimei, kur vēl joprojām turpinājās tīrīšana un uzpošana. Tā redzēja, ar kādu ziņkāri šo svētdienas darbu, ko neturēja par grēku, vēroja pat mājkustoņi un kā tie izbrīnā purināja galvas — govis un aitas pie akas siles, vienacis Mūris uz istabas sliekšņa, vistas nojumē un rukšķēlāja sivēnmāte pie brokastīm, ko viņai kūtspriek^ā šorīt, dodamies ceļā, bija pametis Kīsu Miķeļa zirgs. Visziņkārīgākais izrādījās vienacis Mūris. Kad viņš pagalmā jau bija diezgan aplūkojis un vispusīgi novērtējis Mika un Eltses, Tīnas, Lilla un Mannes darbu, viņš veikli ielēca caur dūmiem pa durvju aili istabā, lai arī tur vērtēdams pārlaistu visapkārt savu vienīgo, bet vērīgo aci. Ziņkāre piespieda pat slinko saraini iemest skatienu istabā. Drīz vien viņas garais, siekalotais snuķis parādījās durvju spraugā, un viņa vēderrunātāja tonī, viszemākajā basā, izteica strupas, dzēlīgas piezīmes par jauno istabas iekārtojumu tik ilgi, kamēr saimniece beidzot ņēma to ļaunā un sadeva ar kruķi pa snuķi, tā ka cūka kviekdama atrāva grēcīgo šņukuru.

—    Krā-ā! Iesim paskatīties, ko ciemā dara citi palīga meklētāji, — sacīja vecā vārna jaunajai, kad tā no sava krekla bija izlasījusi utis. — Es ticu, drīz visi Kugļi būs kājās.

—    Iesim! — piebalsoja otra. — It īpaši palūkosimies tajās ģimenēs, kur ir jaunatne.

Vecākā smaidīdama pašūpoja galvu.

—   Jaunībai nav tikuma! Jaunie vēl netiecas pēc glābiņa ne apzinīgi, ne neapzinīgi, viņi jūtas stipri un var pieciest tukšu vēderu. Tikai daži gaida pravieti Maltsvetu, pārējie Juhanu Leinberku, ja viņi vispār ko gaida. Jaunie drīzāk būs pie šūpolēm nekā lūgšanu namā.

—    Vecā, tu nepulgo Kugļu jaunatni! Krā-ā!

—    Krā-ā! Es to nepulgoju. Es tikai pastāstu, kāda tā ir, un loloju par viņu lielas cerības nākotnē.

Viņas lēni aplidoja Kugļu ciemu un pētīdamas ieskatījās pa nokvēpušajiem durvju caurumiem un nespodrajām logu rūtīm plaukstas lielumā. Un viņas redzēja visur to pašu, ko bija redzējušas Kīsās. Visi gatavojās un gaidīja, sabāza galvas kopā un sarunājās par dievbijīgo sludinātāju. Te kāds lieku reizi pārsukāja galvu, tur apāva jaunas pastalas, citur noņēma dziesmu grāmatu no plaukta vai arī, gaidot svinīgo vakaru, stiprināja dvēseli ar bībeles lasīšanu. Un vecajai vārnai izrādījās taisnība. Tie, kas sukāja galvu, apāva jaunās pastalas un gaidīja Juhanu Leinberku, bija gados jauni, taču tie-, kas noņēma dziesmu grāmatu no plaukta vai lasīja bībeli un runāja par pravieti Maltsvetu, bija veci. Un gaiss visur bija it kā piesātināts ar svētdienu, lēni plūstošu, klusi plīvojošu svētdienu, kas nemanot iestrāvoja miesā un dvēselē. Pat putni juta sevī un visā apkārtnē netveramo, neizskaidrojamo svētdienas elpu, un tāpēc vecā vārna apvaldīja savu mūžam neapmierināto zobgales mēli un arī jaunā norija izlaidīgo «krā-ā! krā-ā!», kad tā ieraudzīja ko interesantu, par ko citkārt būtu griezusies pēc padoma pie vecākās.

Ciemā jau ieradās pirmie baznīcēni. Tie iznāca no tumšā eglāja, iznira no pelēkās dūmakas un baltā sniega, parādījās kā melni zirnekļi — pa vienam vai mazos bariņos. Laiku pa laikam pazuda kupenu bedrēs un ceļa ieplakās, tad atkal iznira un pamazām izauga lielāki, tā ka no bērnu mutēm vārtos ik pēc brītiņa izlauzās gaviles: — Re, kur mūsu tētis, re, kur mūsu māte!

Gadījās baznīcēni, kas pabrauca krogam garām, gadījās arī tādi, kas to nedarīja. Pēdējie tur nebija vainīgi paši, bet gan viņu zirgi; tie nevarēja paiet garām krogam neatpūtušies. Zirgi, liekas, zināja, ka arī saimniekam salst un slāpst, jo ikviens prātīgs kalps cenšas saudzēt saimnieka veselību.

Krogs atradās garā, šaurā, bieži apdzīvotā ciema rietumu galā, divu baznīcas ceļu krustojumā. Tā bija diezgan plaša mūra ēka, vēl vecāka par visiem vecajiem ciema iedzīvotājiem. Nemainīgi un stingri, tāpat kā baznīca un muiža, krogs turējās savā vielā; tā sienas un pamati taču bija no tikpat cieta akmens kā baznīca un muižas mūri, un, kas ieskrēja ar galvu kroga sienā, saņēma tādu pašu belzienu, kā atsitoties pret baznīcas vai muižas mūriem. Krogs bija muižas palīgkantoris; nodokli, ko nepiedzina muižas kantorī, zemnieks iemaksāja šeit. Tas bija pēdējais nodoklis, ko toreizējais zemnieks vispār spēja maksāt.

Krogu Kugļos turēja vecais Tihane, agrākais muižas klētnieks. Viņš šķielēja un bija kārs uz naudu; tāpēc ļaudis mēdza sacīt, ka Tihane ar vienu aci skatoties uz varu, ar otru uz sudrabu', ar abām kopā uz zeltu. Tihane čakli mija zirgus, uzpirka un pārdeva labību. Kad viņš pirka labību, to bieži vien nemanīja, taču pārdošana vienmēr notika, visiem redzot. Viņš iepirka mazuma, mērījot ar maizes kulēm, platmalēm un kabatām, bet pārdeva vienīgi maisiem un selitiem[1]. Viņa viesu vidū bija daudz tādu, kas par savu degvīna korlelīti vai alus stopu nekad nemaksāja naudā, bet nepalika krodziniekam arī parādā. Pats Tihanes Jānis reiz jautrā prātā esot izpļāpājies, ka par tādiem maksājot muiža; tā devīgi palīdzot trūkumcietējiem …

Kā krodzinieks, zirgu uzpircējs un tirgus papus Tihane pazina it visus savā draudzē, gandrīz visus kaimiņu draudzēs, pusi Tallinas apgabala un trešdaļu Rīgas. Viņš nepazina cilvēkus tikai pēc izskata, bet zināja par katru šo to pastāstīt, par daudziem pat rūpīgi glabātus noslēpumus. Sim vīram bi ja īsta krodzinieka atmiņa. Viņš pēc divdesmit gadiem tūlīt pazina cilvēku, ar kuru bija vienreiz saticies, un atstāstīja savas jaunības notikumus vai pirms pusmūža dzirdēto tik spilgti un sīki, it kā tas būtu noticis vakar. Tihane bija labs zobgalis un nenogurdināms stāstītājs, tāpēc viņam nebija grūti piesaistīt viesus, un pat sievietes, kas vakaros nāca meklēt vīrus, pašas pret savu gribu palika nīkt krogā, ja šķībacis aiz letes iesāka stāstīt kādu jocīgu notikumu.

Krogā bija jau sanācis pulciņš viesu, to vidū arī pāris baznīcēnu. Pirmie te ieradās pavadīt svētdienas pēcpusdienu un, ja dievs gribēs, arī vakaru; pēdējie gādāja, lai uzturētu baznīcas traktierī iegūto labsajūtu, citādi izdotā nauda būtu nosviesta zemē. Izšķērdētāju un uzdzīvotāju starp toreizējiem kroga apmeklētājiem vēl nebija; kaut arī dzeramais bija lēts, zemniekiem trūka ne vien laika, bet arī naudas. Alus stopā vai puskortelītī zemnieks noslīcināja visas savas nedēļas bēdas, visu vakaru pļāpāja ar kaimiņu, piepīpēja pilnu istabu ar dūmiem un spļāva uz grīdas, kamēr tā kļuva slidena. Viņš, protams, arī apreiba, turklāt ātrāk nekā tagadējie krogu apmeklētāji, taču reibumu neradīja tik daudz izdzertais šķidrums, cik trūcīgā barība. Cilvēks, kas visu gadu pārtiek vienīgi no pelavmaizes, nespēj izturēt pat tīro degvīnu, kur nu vēl muižas sīvo, kurā iekritusi muša tūdaļ izlaiž garu, kā to apgalvoja paši pudeles brāļi.

Kugļu kroga iekārtojums bija raksturīgs savam laikam. No dubļainā priekšnama, kura grumbuļainajā akmens grīdā viesu pastalas bija iedeldējušas gludu celiņu, vienas durvis "veda uz paprāvo pagalmu vai stadulu zirgiem un aizjūgiem, otras uz lielo kroga istabu. Abas durvis bija tik zemas, ka pat visīsākajam vīram ieejot bija jāsametas kūkumā, un abām tik augsti sliekšņi, ka jāuzskata par neatminamu mīklu, kā iereibušie tikuši tiem pāri, un daudzi turklāt vēl lepojās ar nelauztu degunu. Tas laikam izskaidrojams ar nemitīgo vingrināšanos pašu mājās, jo zemnieku durvis bija vēl zemākas un to sliekšņi vēl augstāki.

Kroga «lielistaba» pēc mūsu mērauklas bija varbūt pamaza, bet tajā laikā par Kugļu krogu mēdza sacīt tā: pati Nitsami Nēdu, sirdīgākā sieva visā ciemā, dzenājusi tur līdz pusnaktij savu vīru ar rungu rokā, bet neesot varējusi viņu lielajā telpā panākt. Gar sienām atradās gari, netīri galdi un soli, uz kuriem ziemā, apsegušies ar svārkiem un kažokiem, pārgulēja tirdzinieki, pilsētnieki un citi pārnakšņotāji, kamēr dienā ļaudis turpat ēda maizi. Gaisma, nedroša un īgna, it kā greizi glūnēdama, iespiedās tikai pa diviem maziem četrrūšu lodziņiem, kas vienmēr bija aizsvīduši vai apledojuši. Par grīdu bija grūti pasacīt, vai tā bija no māla vai akmens: neuzmanīgs gājējs varēja paklupt tikpat labi pār akmens šķautni kā māla grumbuli. Sienas un griestus balsināja diezgan bieži, reizi divos vai

trīs gados, taču, liekas, tā apkvēpa no ļaužu melnajām bēdām, ko tie atnāca te nokratīt, un telpa kļuva atkal tumša kā darvas tecinātava, kaut gan savā ziņā to piekvēpināja arī pīpes un skalu dūmi.

Blakus durvīm sienmalā kā cietokšņa drupas pacēlās milzīga krāsns ar platām gūžām. Ziemā, kad uznāca sals un krāsni iekūra, tās mutes priekšā starp roku un degunu sildītājiem vienmēr izcēlās sīva cīņa, grūstīšanās un kaušanās. Vakaros krāsns stūrī iesprauda degošu skalu, jo vecais Tihane skopojās ar tauku svecēm un tikai sestdienās un svētdienās nolika vienu sveci priekšistabā, otru dibenistabā, lai kūp — viņš pats teica, «lai mirdz» — un arī tikai tādos gadījumos, kad kroga apmeklētāju vidū bija kāds turīgāks vīrs. Tihanes svečturi bija tikpat vienkārši, cik derīgi: ar svārpstu koka klucī ieurba caurumu, un svečturis gatavs. Pa krāsns plato stāvu augām naktīm un dienām pastaigājās tumšbrūnie, rāmie prusaki, kas dažreiz domīgi apstājās, lai ieklausītos neredzamo circeņu sērīgajā dziesmā aizkrāsnē.

Dibenistaba jeb letes kambaris, kurā veda biezas, nokvēpušas durvis ar izšķiebtām stenderēm un garām virām, bija pavisam šaura. Tur iespraucās vienīgi paši naudīgākie kausu cilātāji, tad vēl muižas vagari un krodzinieka personiskie draugi, bet citiem pieprasīto lāsīti pasniedza gar to letes galu, virs kuras pa naktīm liela, četrstūraina Sienas cauruma priekšā no griestiem nolaida smagu vāku. Stūrī, ko izveidoja abi galeniski kopā saliktie letes gali, no rīta līdz pat naktij ar vara kortelīšiem, stopiem un pusstopiem valdīja un rīkojās kroga papus. Letes kambarī atradās tikai viens pamazs, četrstūrains galds, kas bija nokrāsots par godu Kugļu lepnumam un viņu varenajiem.

17

Kugļu krogā netrūka arī «kungu kambara». Tas atradās starp letes istabu un krodzinieka vienistabas dzīvokli — iegarena, šaura telpa, ko lietoja paša krodzinieka ģimene, kad krogā nebija «kungu». Tur bija pat dēļu grīda. Par kambara galveno greznumu uzskatīja kādu dīvainu ierīci, kuru kādreiz jaunībā, kas sniedzās tālu aizvēsturē, sauca par sofu un kuru žēlīgais muižkungs no savas veco mantu noliktavas bija uzdāvinājis Kugļu krogam šā ienesīgā iestādījuma simt gadu jubilejas gadījumā. Bija jāšaubās, vai mēbele ar tādu slavenu pagātni atbilda tik lepnam nosaukumam, jo no tās nebija vairs

2 — 3496

atlicis nekas cits kā liels caurums, pārklāts ar zirga segu, un, lajā iesēstoties, cilvēkam radās sajūta, it kā tas būtu iebāzis savu kaunīgo miesas daļu plēsoņas rīklē. So sajūtu, protams, radīja caurumā noslēptās, aizlūzušās atsperes, kuru asie gali ieurbās sēdētāja vārīgajās miesās. Citādi bijušajai sofai nebija nekādas vainas. Pat koka atzveltnei bija saglabājušās divas trešdaļas, un mazie, linsēklām līdzīgie, sarkanie kukainīši, kas naktī dara gulētāju dzīvi tik rūgtu, dienas laikā un uguns gaismā tikai retos gadījumos iedrošinājās izspraukties no sofas noslēpumainajām iekšām, lai traucētu sēdētājus.

Vecais Tihane, šis priekšzīmīgais krodzinieks, pretēji paradumam nebija resns kā citi krodzinieki, kādus attēlo grāmatās, viņam nekas «necilājās» priekšā, kā mēdza stāstīt par dažiem Tihancs amata brāļiem, viņu neviens nevarēja pazobot: «Jāni, aizvel savu mucu sānis, es gribu redzēt arī citus cilvēkus.» Tā viens zobgalis reiz bija teicis Mennimē Hansim. Vecais Tihane bija vājš kā kaltēts ķīsis, un, jo vecāks viņš kļuva, jo vairāk sažuva savā adītajā vilnas kamzolī un aitādas biksēs. Ciema vīri jokoja, ka viņš ne visai labprāt ēdot, jo mute esot nodilusi no pļāpāšanas. Pēdējie Tihanem darīja pāri, Tihane tiešām nemeloja, tikai mazliet «papūta pīlītes» vai, kā mūsu laikos saka, dzejoja. Un arī to pašu viņš darīja pret savu gribu. Sim vīram piemita dabiska dotība kaut ko piebilst pie kailās patiesības, to papildināt un izkrāsot — vienalga, gaišāku vai tumšāku. Tihane bija apveltīts ar vērtīgu dzejnieka talantu, un, ja viņš dzīvotu mūsu laikos, šis krodzinieks, bez šaubām, būtu sacerējis romānus. Tagad viņam vajadzēja kaisīt savas pērles Kugļu kroga pudeles brāļiem.

Patlaban Kugļu kroga viesi, protams, sarunājās par Maltsvetu. Viņa ierašanās bi ja dienas jaunums, kas satrauca visu prātus un sakustināja visas mēles. Vecā Tihanes seja šķita vēl smaidīgāka nekā parasts, un šodien bija vēl grūtāk uzminēt, kur viņš īsti šķielēja ar savām tumšajām, greizajām acīm. Tas bija noslēpums, ko nespēja uzminēt neviens. Tihanes acis neskatījās nekur un tomēr redzēja visu. Viņa labo omu, kas izpaudās draudzīgās zobgalībās, sildīja paredzamā bagātā pļauja. Jānis ļoti labi zināja, ka ne vien aizrautīga ticība, bet it īpaši ziņkāre šovakar sadzīs Kugļos tautu arī no kaimiņu ciemiem, bet, kur daudz grēcinieku kopā, tur arī krodziniekam kas iebirst makā.

—    Tagad iebaudiet, ko dievs devis, un tad vēlāk ejiet godīgi uz svētā vīra pātariem, — pamācīja Tihane, pabīdot Kriuku Miķelim un Toma Jura Reinim zem deguna pilno sīvā mēriņu. — Jūs jau paši zināt, ka cilvēks blakus miesai nedrīkst aizmirst arī dvēseli!

—    Vai tu dzirdi! Krodzinieks sūta cilvēkus baznīcā! — smējās Miķelis, rādīdams savu prāvo, kustīgo ādamābolu un lielos zobus. — Nu jau pats ragainis ir nolikts par dvēseles ganu!

—    Neblamē krodziniekus! — iesaucās Tihane. — Visi krodzinieki ir svēti viri. īsts pravietis var būt tikai krodzinieks, jo viņš taču vislabāk zina jūsu grēkus. Vai tad dievbijīgais sludinātājs Maltsvets arī nav bijis krodzinieks? Turklāt vairākkārt un pamatīgs krodzinieks!

—    Melderis viņš bija! Tihane atkal pūš pilītes! — iesaucās kāds apmeklētājs, lai kaitinātu krodzinieku. — Maltsvets bija melderis Einmaņos, melderis Koigos, melderis Karkusos un beidzot meldera palīgs Tallinā. Ja gribi runāt taisnību, Jāni, tad saki, ka Maltsvets bija kārtīgs, dievbijīgs melderis, nevis tāds grēcīgs zirgu kupcis kā tu!

—    Tātad tik vien tu zini par pasauli un lielajiem vīriem! — atbildēja Tihane ar augstprātīgu līdzjūtību. — Klausies, Kassi Mats, ja gribi zināt Mallsveta dzīves gājumu, tad nāc skolā pie vecā Tihanes. Tihane ir ne vien mainījis dučiem ērzeļu un dzēris no viena mēriņa līkopus ar Maltsvetu Juhanu.viņi ir arī viena pagasta vīri, Juhans mans ilggadīgs, labs paziņa. Kad viņš atnāks, gan redzēsi, ka iekāps ari pie vecā Tihanes!

—    Nerādīsies tādam degvīna ūdeņotājam ne acīs — ievēro! — smējās un zobojās Kassi Matss. — Maltsvets sīvo nedzer!

—    Nedzer sīvo? — brīnījās Kriuku Miķelis, kam galvā jau bija skurbulis. — Kas tad viņš par kungu?

—    Lai dzer vai .nedzer — viņš katrā ziņā ir bijušais krodzinieks, kurš tik ilgi gādāja par savu tuvāko miesu, kamēr sāka rūpēties arī par dvēseli. Un tā reiz darīšu arī es. Jo man rūp ne vien jūsu dvēseles būšanas, bet arī miesīgās vajadzības.

v

19

—   Tāpat kā mūsu kapeikas! — smējās Matss. — Tad tu saki, ka Maltsvets nav bijis melderis?

—    Protams, ka ir bijis, bet vai melderis neņem sieka tiesu ?

—    Abi vienādi rausēji! — kaktā nopūtās Tītsu Madis un izspļāva tālu pāri istabai brūno zīžamās tabakas vircu.

—    Maltsvets ir bijis tikpat labi melderis un krodzinieks kā zemnieks, — Tihane turpināja, neievērodams Mada aizvainojošo nopūtu un spļāvienu. — Tomēr daudz svarīgāks par citiem amatiem viņa dzīvē bija krodzinieka amats. Ja Maltsvets nebūtu bijis krodzinieks, viņš nemūžam nekļūtu par sludinātāju … Pagaidiet, es jums pastāstīšu, kā tas viss toreiz notika .. . Mēs abi esam dzimuši Norras pagastā, Koeru draudzē, viņš, jādomā, ir par mani desmit gadu jaunāks. Tāpat kā es kādreiz puikas gados pusnejauši izkļuvu no dzimtā pagasta — barona kundze mani atdeva citā muižā savam znotam par suņu puisi, — tā arī Maltsvetu Juhans bija nonācis svešā pagastā. Es tikai zinu to, ka viņa māte, atraitne, bija visus savus četrus dēlus, no kuriem Juhans ir jaunākais, kaut kā izdabūjusi ārā no dzimtkunga pagasta, jo tautā klīda baumas, ka klaušas, ko pirms dažiem gadiem atcēla, uz muižnieku vēlēšanos tikšot atjaunotas: ķeizars esot pārliecinājies, ka brīvība pavedinot zemniekus izlaisties slinkumā, tāpēc muižniekiem draudot bads. Vairākos pagastos cilvēki nobijās un domāja glābties no verdzības, aizbēgot no sava pagasta svešumā, kur tik vien viņus ņēma pretī. Valodas, protams, izrādījās aplamas, un zemnieki arī cilā pagastā neatrada nekā labāka kā vienīgi darbu, klaušas un pelavmaizi. Bet Juhans bija pārcēlies uz Einmaņiem un tur norentējis Maltsvetu mājas. Tā viņš dabūja savu jauno vārdu Maltsvetu Juhans …

—   Viņā uzvārds esot Leinberģis, — piebilda Toma Jura Reinis.

—    Leinberks, jā, — kā bijušais kungu kalps lunkanākā mēlē apstiprināja krodzinieks. — Par viņa vārda iegūšanu es zinu labāk nekā citi. Kā jau teicu, viņi bija četri brāļi. Tomēr pēc uzvārdiem neviens tos nenoturētu par brāļiem. Katrs saucās savā uzvārdā — joki gan!

—    Kā tas gadījies? — vaicāja kāds jaunāks vīrs.

—    Esot gadījies tā. Kad muižnieki devuši uzvārdus zemniekiem, visi četri dzīvojuši cits no cita tālu projām, svešos pagastos. Katrs dabūjis savu uzvārdu, jo neviens taču nezinājis, kādu uzvārdu paņems otrs vai kādu kungs iedos. Viena

Juhana brāļa uzvārds ir Maltss, citus vairs neatceros. Sākumā Juhans esot solījies pieņemt par uzvārdu mājas vārdu «Maltsveti», to padzirdējis viens no brāļiem un vēlējies saukties ar Juhanu vienā uzvārdā, tomēr iznācis citādi, jo Juhans izraudzījies sev uzvārdu Leinberks, kas pēc viņa domām skanējis skaistāk un maigāk, un otrs brālis aizsūtījis «veti»[2] pēc ūden? un apmierinājies tika ar pusvārdu «Maltss». Juhanu līdz šai baltajai dienai sauc par Maltsvetu, un viss ļaužu vairums nemaz nezina, ka viņa īstais uzvārds ir Leinberks. Vai nu tu redzi, Kassi saimniek, ka pazīstu jūsu sprediķotāju labāk nekā jūs paši!

—   Tomēr gribi noliegt, ka viņš bijis par melderi ilgāk nekā par krodzinieku.

—    Nepļāpā, es nenoliedzu nekā, varu tev noskaitīt uz pirkstiem, kur Maltsvets bijis melderis, kur krodzinieks. No Maltsvetu mājām viņš aizgāja uz Einmaņa Jaunajām dzirnavām par melderi; zinu ari, ka viņš apprecēja klētnieka Einmaņa meitu. Pēc gadiem trim Juhans no turienes aizgāja uz Kukeveres Veckrogu. To, liekas, jau zina katrs acīgāks bērns.

—    Kas t' nu nepazīst Veckroga lepno Juhanu! — ierunājās Liugmes Kārlis, gara auguma saimnieks ar melnu bārdu un atkārušos zodu. Viņš pirms dažām minūtēm bija ienācis krogā un lēni vilkās uz letes pusi. — Bija lielākais zirgu kupcis visā Amblas draudzē, uzpirka magazīnu klētīs rudzus un visādi rauša naudu kopā. Viņš greznojās, kur vien varēja, citādi jau viņu nesauktu par lepno Juhanu. Bija arī labs zobgalis.

—    Greznojās? Stāsta, toreiz esot briesmīgi skopojies, — Tibukennu Pēteris piebilda, — Juhans pats nesen esot teicis, ja kāds viņam nakts vidū gultā pačukstētu: klau, Juhan, jumta korē stāv puskapeika, tad viņš pieceltos, saģērbtos un kāpju uz jumta pēc naudas.

Kroga ļaudis smējās.

—    Varbūt skopums rodas līdz ar bagātību, — paštaisni sprieda Tihane, — un Maltsvetu Juhans kļuva bagāts tikai Kostiveres Lo krogā, uz kurieni viņš aizgāja no Kukeverēm. Veckrogā es viņa skopuma nemanīju, ja par skopumu neuzskata arī to, kad krodzinieks katram gribētājam nedod parādā uz goda vārda .. .

—    Tu jau gan. brālīt, laikam neesi skopulis? — gari novilka Tiku Toms kādā attālākā kaktā un noslaucīja muti.

—    Neesmu, — tūlit sekoja Tihanes mierīgā atbilde, — nāc tik šurp, Tom, — krita man pietiek, un tavs vārds stāv uz tāfeles vēl no pagājušajiem Jurģiem.

Toma sirdsapziņa nebija tīra, tāpēc viņš tikai iesmējās un apklusa.

—    Kostiveres Lo Maltsvetam veicās sevišķi labi — kādreiz biju pats viņu tur apraudzīt, pa ceļam no reņģēm, — stāstīja krodzinieks ar uzvarētāja mieru. — Tikai žēl, ka viņam pēc pāris gadiem bija no turienes jāšķiras, — citādi laikam būtu galīgi aptaukojies.

—    Tu aizmirsi, Tihane, ka viņš kādreiz bija ari melderis Koigos, — teica kāds virs, kam nepatika, ka Juliāns lēnprātīgo sludinātāju drīzāk pataisa par krodzinieku nekā par melderi. — Nopirka jau 47. gadā no Anistes papus Holandes lielās koka dzirnavas, pārveda uz Koigiem un tur uzbūvēja.

—    Nu, lai tā būtu, ja tas apmierina tavu sirdi un ja tu melderi uzskati par svētāku nekā krodzinieku, kaut gan" dievs pats redz, kam taisnība, — nopūtās Tihane un pacēla savas šķībās acis pret debesīm ar tik lēnīgu skatu, it kā viena acs redzētu debesstēvu, otra tā dēlu.

—    No Kostiveres viņš aizgājis uz Tallinu Dīķa dzirnavu melderim par zelli vai klētnieku, — Liugmes saimnieks turpināja Maltsveta dzīves stāstu. — Tur tad beidzot Juhanam uznācis pravieša gars, un viņš sācis sprediķot.

—    Leinberks nopirka sev Tallinā pie Dūdu kroga divas mājas. Viņš nestrādāja pie Dīķa dzirnavu meldera Martensona par zelli vai klētnieku, bet pārdeva miltus bodē pie Harju vārtiem, — izlaboja Tihane. — Kāpēc ticīgais Maltsvets sāka sludināt grēciniekiem dieva valstību un kā viņu pārņēma pravieša gars, arī to varat vislabāk uzzināt no manis. Par šo notikumu tagad stāsta dažādas blēņas, bet viss jau nav taisnība, ko cilvēki samelš.

—    Nu, tad pūt vaļā — redzēs, vai tas saietas ar to, ko zinu es! — iesaucās Taki Ābrams, kas stāstīšanā un valodas veiklībā neko daudz neatpalika no Tihanes.

Un vecais greizacis iesāka:

—   Tas atgadījās tieši dienu pēc Miķeļu tirgus. Turpat vai trīs dienas un trīs naktis Lo krogs bija stāvgrūdām pilns ar tirdziniekiem — gan tirgotājiem, gan zirgu uzpircējiem, gan zemniekiem un visādiem līkopu taisītājiem. Juhana ienākumi bijuši labi. Noguris līdz nāvei, kā jau krodzinieks pēc gada tirgus, Maltsvets naktī saldi aizmidzis. Te piepeši atskanējusi balss: «Juhan, Juhan, mans ticīgais kalps, celies augšā!. . .» Juhans atdara acis, ierauga eņģeli stāvam pie savas gultas un atbild: «Runā, kungs, jo tavs kalps klausās!» Un eņģelis runājis. Katrs vārds izšāvies no mutes kā uguns liesma, un viņa vaigs mirdzējis tik spoži, ka .Juhans nav varējis turēt acis atvērtas. «Juhan, mans lēnprātīgais kalps,» teikusi balss, «es esmu tevi izraudzījis augstākam amatam, jo pazīstu tavu sirds laipnību un redzu tavas dvēseles tīrību, un zinu tavu goda prātu, jo tu esi viens no tiem izredzētajiem, kurā nemājo velns . .. Raugi, pasaules gals ir tuvu! Cilvēku grēku kalni jau sniedzas no zemes līdz debesīm, tāpēc viss aizies bojā. Celies augšā un pasludini to visai tautai, un glāb grēcīgo dvēseles no mūžīgās pazušanas! Jo tu, Juhan, taču pazīsti tos, kas melo, kas zog, kas krāpj, kas zaimo, kas apgāna sava tuvākā godīgo vārdu, kas ar ļaunu nolūku taisa krogā parādus, kas saceļas pret priekšniekiem, — jo tu zini un redzi visu!…» — «Jā. es tik tiešām redzu un zinu visu, jo esmu krodzinieks,» atbildējis Juhans, «bet kas man pamācīs, kā grozīt grēcinieku prātus? Kas dos man šo gudrību un stipro vārdu?…» Un eņģelis atbild: «Tā gudrība taps tev dota, ja tu darīsi, kā es tevi mācīšu. Piecelies tūlīt, ej aiz kroga uz alkšņu krūmiem, uzroc zemi pie lielā akmens, un tu atradīsi visu, kas tev vajadzīgs! .. .» Juhans izdara, kā pavēlēts. Nakts ir melna kā piķis, bet sarkanā liesmiņa, kas žibina no alkšņiem, parāda viņam ceļu. Vīrs nonāk pie lielā, zilā akmens, ko viņš te vēl nekad nav redzējis, — uz tā deg sarkana liesma. Juhans parok pie akmens ar lāpstu. Ko viņš atrod? Atrod grāmatu ar zelta vākiem un zelta burtiem! Tikko Juhans saņem grāmatu rokā, pār viņu nāk gars, un viņš jūt, ka ir kļuvis pravietis. Viņš jūt, ka mēle ir atraisījusies …

—   Nu, tā jau viņam ari senāk bija diezgan vaļīga, iebilst Kassi \latss, taču stāstītājs neļauj sevi samulsināt.

—    … Viņš jūt, ka var parādīt grēciniekiem ceļu uz glābiņu, pareģot nākotni, un redz ar savām gara acīm notikumus debesīs un ellē un arī to, kas tur sagaida katru dvēseli . .. Tā, mīļie draugi, — noteica Tihane, — dievbijīgais krodzinieks

Maltsvets kļuva par sludinātāju un dvēseļu modinātāju, un smagi grēko tas, kurš netic šim stāstam un runā citādi.

Taki Ābrams lēni pievēla savu smagnējo augumu tuvāk pie letes.

—    Ja ir grēks melu vietā runāt taisnību, tad es uzņemos šo grēku, — viņš iesāka savā zemajā, it kā ieeļļotajā balsī, aizbāzis abus īkšķus aiz raibās jostas. — Tihanes stāstā par eņģeli gandrīz viss ir blēņas. Maltsvetu Juhans esot redzējis dīvainu sapni, kas viņu atmodinājis jaunai dzīvei, bet šis sapnis vai malds, kā Juliāns vēlāk dažam labam stāstījis, bijis pavisam citāds, nekā mums to papūta Tihane. Es jau saprotu, kāpēc viens krodzinieks pārtaisa otra krodzinieka sapni, bet mēs tomēr nevaram pieļaut, ka taisnību mīda ar kājām … Kas grib uzzināt, kā tiešām bijis, lai tagad atdara ausis un neļauj Tihanem jaukties starpā … Klausieties, vīri, kā Maltsvetu Juhans atmodās un pameta krodzinieka grēcīgo dzīvi … Kādreiz, Vasarsvētkos, Lo krogā ticis augām naktīm dzerts un plītēts. Bijuši sanākuši visi apkārtējie ļaudis. Vīri nodzēruši gandrīz vai bikses, bet krodzinieks šos tikai vēl paskubinājis. Otrajos svētkos ap pusdienas laiku Juhans pagalam pārguris aizmidzis uz letes, un tad viņš pēkšņi redzējis briesmīgu sapni. Vīrs ieraudzījis, ka zem kroga grīdas atveras elle, kur visi viņa pazīstamie dzērāji un dancotāji locījušies zilās ugunīs un, zobus griezdami, klieguši aiz sāpēm. Citu vidū pašā karstākajā vietā un vislielākajās mokās locījusies arī viņa paša dvēsele, jo vai tad krodzinieks nav tas, kurš ievilina krogā citus un pavedina uz grēku …

—    Ak tu mūžīgais pulgotāj! — Tihane nopūtās no visas sirds. — Bet manis pēc pūt vien tālāk, gan arī tu pats drīz vaimanāsi tajās zilajās ugunīs.

—    Maltsvets pamodies no sapņa, pārlieku izbijies, — Ābrams nopietni turpināja, — un tūdaļ pastāstījis par briesmīgo parādību sievai. Apsolījies tūlīt aizvest uz muižu visus kortelīšus, stopus un trckterus un pamest nekrietno amatu, lai paglābtu savu dvēseli no elles ugunīm. «Jo redzi,» viņš teicis sievai, «ne jau citādi mana dvēsele sviltu viskarstākajā ugunī, dievs tur mani par pašu lielāko grēcinieku, kurš ir vēl grēcīgāks nekā tie, kas dzērumā ieklūp viens otram matos, piekauj sievas, pamet bērnus badā, melo, krāpj un zog. Tāpēc jāizbeidz tāda alošanās.» Sieva nobijusies no dzirdētā un teikusi: «Ju-

han, tu laikam esi sajucis prātā! Vai mēs neesam te, krogā, savākuši dažu labu tūkstoti, ko noguldit! Arī bērni pilsētā vēl nav izskoloti, un tagad tu gribi pamest krogu, kur mums ieplūst nauda augām dienām un naktīm, tā ka sirds krūtīs lēkā aiz prieka!…» Tomēr viss veltīgi — Maltsvets palicis nelokāms. Baigais sapnis pārāk skaidri rēgojies acu priekšā. Pēdējos Vasarsvētkos viņš pavēlējis kalponei izsniegt ļaudīm šņabi un alu bez maksas, lai katrs dzer, cik spēj, un vēlāk visi gulējuši piedzērušies ap krogu. Bet nākamajā dienā Maltsvets aizvedis mēriņus, tukšās degvīna vātis un alus enkurus uz muižu un atteicies no Kostivcres kroga … Kungs sācis šo strostēt tāpat kā sieva: «Juhan, vai tu sajucis, vai? Tik ilgi esi godam kroģējis pats savā un kunga labā, esi kļuvis bagāts vīrs un tagad ne no šā, ne tā gribi nodot krogu gada vidū! Nu saki, — kāpēc?»

Juhans tad pastāstījis arī kungam savu sapni par elli un teicis, ka viņu ļoti mokot sirdsapziņa, jo viņš esot tik daudzus padarījis nelaimīgus un novedis pazušanā — un visu tikai grēcīgā mainona dēļ … Un tā viņš aizgājis no Lo kroga, sācis Tallinā pētīt svētos rakstus un izmācījies par sludinātāju, kamēr beidzot atnācis uz Jervamā sprediķot. Juhans arī vēlāk esot vairākkārt apliecinājis, ka tieši krodzinieka grēki viņu piespieduši tā darīt, jo viņš pēkšņi esot juties kā zaglis, kas palīdz muižkungiem izvilkt no zemnieku kabatām pēdējās sūri grūti pelnītās kapeikas, un tāpēc viņš esot gribējis izpirkt savu grēku pret nabaga tautu ar priecas vēsts sludināšanu un vērst visu atkal par labu … Redzi nu, Tihane, kā skan šis stāsts no tāda cilvēka mutes, kas grib runāt patiesību.

—   Ābramam taisnība, — piezīmēja Liugmes Kārlis. — Tā šo stāstu esmu dzirdējis arī es.

—    Es arī, — apstiprināja Tītsu Madis un atkal izspļāva melnu šķidrumu caur zobiem.

—    Nē, taisnība ir Tihanem, — to izdzirdis, uzsauca Tiku Toms, gribēdams izlīgt ar krodzinieku, kuru viņš savā vieglprātībā bija atļāvies pazobot skopuma dēļ. Tomu uz šo soli piespieda īpaši iemesli. — Arī es esmu dzirdējis par grāmatu ar zelta burtiem, ko Maltsvets izracis no zemes, un kā gan citādi viņš varētu atrast grāmatu, ja eņģelis neparādītu, kur tā ir.

—    Tāda grāmata esot bijusi gan, — vecajam Tiku nāca

palīgā Toma Jura Reinis, — vieni saka — bibcle, citi jaunais testaments, bet vēl citi, ka tā esot īpaša pravietojuma grāmata, kuru protot lasīt vienīgi Maltsvets, kad viņu pārņemot gars. So grāmatu Juhans nerādot nevienam. Un, ja parādītu, tad gars viņu atstātu. Tā stāvot rakstīts grāmatā . ..

—    Nē, to esot sacījis Maltsvetam pats eņģelis, kad tas viņu paaugstinājis par pravieti, — izlaboja Toms.

—    Nieki vien! — iesaucās Kassi Matss, vīrs, kurš bija nosaucis Maltsvetu par melderi. — Ja jau kāds no šiem stāstiem ir patiess, tad, protams, Ābrama. Tihane par katru cenu grib pataisīt krodziniekus par dieva kalpiem — mēs gan saprotam, kāpēc! Jūs jau zināt, vīri, kas sunim asti cels .. .

Strīds turpinājās, un dalībnieku skaits abās pusēs kļuva aizvien lielāks.

Stāsts par Maltsveta pievēršanos sludināšanai tiešām bija izplatījies tautā abos veidos, piedevām arī vēl dažos variantos. un, ja abiem stāstītājiem varēja ko pārmest, tad varbūt vienīgi to, ka viņi izpušķoja leģendu vai nu paši ar savu izdomu, vai pielika vienu otru sulīgāku vārdu, nekā to •darītu gudrie tautas pasaku teicēji.

Bet kroga apmeklētāju vidū bija arī šie gudrie tautas pārstāvji. Vārdu ņēma kāds kaimiņu pagasta saimnieks ar atklātu, piemīlīgu seju un pagausu valodu.

—    I<ā Maltsvetu Juhanu pārņēma pravieša vai apustuļa gars, to es nezinu, — viņš sausi noteica, — bet es gan zinu, kādā veidā un kāpēc viņš aizgājis no Kostiveres Lo kroga. Kosliveres barons dzīvojis mūžīgā naudas trūkumā. Bieži aizņēmies no krodzinieka. Esot jau bijis Juhanam divi tūkstoši rubļu parādā, bet gribējis izspiest vēl. Apaļu tūkstoti vai piecus simtus, to es nezinu. Juhans neesot devis. Kungs pārskaities. Kliedzis un bļaustījies, un padzinis krodzinieku gada vidū. Juhans negājis vis tūlīt uz pilsētu, bet, ja nemaldos, devies uz Lehtses Nikijervi par krodzinieku, no turienes uz Karkusiem par melderi un beidzot, kad bērni paaugušies, pārcēlies uz pilsētu.

Vai barons naudu atdeva? — kāds vaicāja.

Dievs to zina. Var būt, ka atdeva, var būt, ka palika parādā.

—   Atprasi vien kungam parādu! — piebilda Liugmes Kārlis. — Ja pats grib, tad atdod, ja negrib, tad, re, noslauki muti!

Pēc viņa stāsta pavedienu satvēra kāds cits — mierīgākas dabas Maltsveta pazinējs. Tas bija vecais Tongi Jāks, melderis no kāda attālāka pagasta, pelēki ģērbies vīrs ar nopietnu stāju un domīgu skatienu, kurš līdz šim, pīpi bakstīdams, bija mierīgi noklausījies citu sarunās. Ļaudis zināja, ka Jāks jau pāris reižu ir dzirdējis Maltsveta sprediķus Madises draudzes apkaimē un, domājams, pašreiz bija iebraucis Kugļos. lai šodien piedalītos Maltsveta «blbeles stundā».

—    Krodzinieka kungam taisnība, — viņš iesāka pieklājīgi un draudzīgi, — pašlaik par godājamo sludinātāju melš visādas blēņas — ej nu sazini, kur taisnība, kur meli vai kur lie abi sajaukti kopā! Kāpēc Maltsvets aizgāja no Lo kroga, to es lāgā nezinu un neesmu arī viņam jautājis, bet jādomā, ka vispareizākie būs vārdi, ko Juliāns kādreiz Ahulā it kā garām ejot pieminējis savā sprediķī, sak, kāpēc viņš esot iemīļojis svētos rakstus un kāpēc nodevis sevi dieva kalpībā par svētā vārda sludinātāju … Tallinā bijis kāds dievbijīgs vīrs, kurš ar lielu dedzību lasījis bībeli un, iepazinies ar Maltsvetu, uzplijies viņam tik ilgi, kamēr arī tas sācis lasīt bībeli. Lasīdams bībeli un dzīvodams pilsētā mierīgāku mājas dzīvi, Maltsvets sācis domāt par savu gara pasauli un dvēseles būšanām, un acu priekšā viņam vairākkārt parādījušies brīdinājumi no svētajiem rakstiem, kas skanējuši, piemēram, tā: «Pārbaudi sava nama turēšanu,» — un vēl daudzi citi blbeles pantiņi. Vēlāk vīrs smagi saslimis ar reimatismu un vairākas nedēļas vārtījies pa gultu briesmīgās sāpēs. Tur tad Juliāns apzvērējis savās bēdās un ciešanās, ja debesu tēvs vēl šoreiz palīdzēšot izveseļoties, tad viņš pilnīgi atmetīšot visu pasaulīgo un dzīvošot vienīgi dievam par godu un savam tuvākajam par labumu, modināšot tautu, kas smok grēkos un spārdās ļaunuma nagos, ar tā kunga vārdu gan aprājot, gan pamācot, gan uzvedot uz taisnā ceļa.

—    Vai vīrs turēja vārdu?

—    Izveseļojās un turēja vārdu. Laikam esot sācis sludināt jau Tallinā. Krimas kara sākumā, 1853. gadā, par lētu naudu pārdevis savas mājas pilsētā un atgriezies uz laukiem ar nolūku sprediķot tautai. Sākumā apmeties Amblas draudzē un lūdzis mācītājam Paulsena kungam atļauju noturēt lūgšanas stundas, bet Paulsens neesot ļāvis. No Amblas pārcēlies dzī vot Koeru draudzē, kur nopircis sev mazu, vientuļu māju

Ervitas pagastā. No turienes pārnācis uz Madisi. Beidzot no Madises mācītāja izdabūjis atļauju noturēt dievvārdus. Tas noticis tā. Mācītājs Irsons[3] pārbaudījis bērnus Orgmetsas ciemā. Ari Maltsvetam iegadījies būt tur. Viņš nostājies mācītāja kunga priekšā un izstāstījis visu, kas uz sirds. Paskaidrojis, kā viņš nācis uz šādām domām, ka cilvēki dzīvojot tumsībā un ļaunumā, it īpaši nododoties pārmērīgai dzeršanai un uzdzīvei pa krogiem …

—    Ahā — vai dzirdi, Tihane! — iesmējās Ābrams.

—    Vai tad krogs kādam uzbrūk, vai krodzinieks var aizliegt dzert, — kāds pieklājīgs un saderīgs runātājs atbildēja Tihanes vietā.

—    Labi, lai notiek, — mācītājs brītiņu pārdomājis un sacījis, ka viņam neesot nekas pretī, ja Maltsvets noturēšot lūgšanas stundas, taču piekodinājis cieši pieturēties pie svētajiem rakstiem. Lūdzējs apsolījies. Un turpat uz vietas noturējis mēģinājumu. Lauku mājās, kur tikuši pārklaušināti bērni — pats saimnieks skaitījies baznīcas pērminders, — sanācis daudz šā pagasta veco ļaužu ar saviem bērniem, un tiem tad Maltsvets noturējis savu pirmo modināšanas runu. Ļaudis klausījušies, klausījušies — tad izbrīnā uzlūkojuši cits citu, kamēr acis pieriesušās ar asarām, un, kad sludinātājs beidzis, visi zinājuši, ka neviens vēl nemūžam nav tā runājis — ne mācītājs, ne cienīgtēvs. Patiešām, šim vīram ir stipri vārdi. Dvēseli rauj no miesām laukā. Varat man ticēt, esmu viņu dzirdējis runājam, un, kas netic, lai šodien paklausās. Un, kas viņa sprediķi reiz klausījies, grib to dzirdēt vēlreiz. Tas ir vīrs, kura vārdi iespiežas līdz kaulam.

—    Nu jā, viņš taču pareģojot pasaules galu! — sacīja Tibukennu Pēteris. — Māk trāpīt pašā sirdī!

—    Lai jau nu pareģo, ko grib, bet kāpēc viņš aizliedz dzert sīvo! — sirdījās Kriuku Miķelis. — Visi taču zina, ka šīs zāles taisītas no tīras dieva Iabībiņas.

—    Nedrīkst dzert degvīnu, nedrīkst sūkt pīpi, — Toma Jura Reinis palīdzēja Miķelim sirdīties, — kas tad mums vēl paliek pāri no pasaules labumiem?

—    Rīkstes, — kaut kur attālāk durvju pusē ierunājās kāda paskaļa balss; tajā varēja saklausīt tik daudz nebēdnīgas zobgalības un trāpīga humora, ka visu skatieni pavērsās uz runātāju.

1 i

2 . NODAĻA DIEVA ZAIMOTĀJS

Pirms neilga laiciņa krogā bija ienākuši vēl divi apmeklētāji. Viens no viņiem — pajauns vidēja auguma vīrs ar spēcīgiem kauliem, vecā lapsādas cepurē, rokas aiz sarkanās jostas aizspraudis, stāvēja tik iepleties un varens durvju priekšā, ka otra aiz viņa muguras gandrīz nemaz neredzēja. Pēdējais pavirzījās uz priekšu tikai brītiņu vēlāk, un tagad atklājās, ka tas ir kuprītis ar lielu, līku degunu un mazām, ņiprām sermuļa acīm.

—    Rīkstes un tukšs vēders, — atkārtoja viņa lielais un spēcīgais biedrs. Pēc platās, sārtās sejas un dzīvajām, pelēkajām acīm, kā arī zobgalīgā, izaicinošā smīna ap biezajām, negausīgajām lūpām varēja secināt, ka šis vīrs ceļā uz baznīcu jau krietni iekampis. Tā kā neviens neatbildēja, viņš paspēra dažus smagus, ļenganus soļus tuvāk letei un piebilda: — Jā, rājēju mums tagad ir daudz. Viens katru svētdienu lamājas baznīcā, arī lūgšanu namā savācies vesels bars kaucēju, un beidzot vēl viens atradies, kurš klīst no ciema uz ciemu, no mājas uz māju un kliedz tā, ka vai kaļķi birst no griestiem. Visi kaut ko aizliedz, neviens nekā neatļauj. Tikai strādā un lūdz dievu!

—    Tā jau arī būtu pareizi, — pieklājīgi un saderīgi, kā jau vienmēr, sacīja Tongi Jāks.

—    Ak pareizi! Jūs lūdzat dievu — bet vai viņš ko dod? Kurš no jums ir kļuvis bagātāks? Sacīsim, mans sievastēvs, kas nupat vadā apkārt pravieti! Nagi un zobi allaž pacelti pret debesīm — bet kļūst nabagāks ar katru gadu!

—    Vai tad tu kļūsti bagātāks? — kāds iesaucās.

—    Tur jau ir tā nelaime! Lūdz vai nelūdz — badā biji un badā būsi! Ko tā lūgšana dod? Labāk netērē velti laiku!

Kraupjainu avju pulkā bija ienācis kraupjains auns. Kroga apmeklētāji, kas līdz šim bez liekas godbijības bija izteikuši savas domas par lēnprātīgo priecas vārda sludinātāju, pārējo dievlūdzēju un dievbijīgo ļaužu acīs skaitījās nonicinātie laicīgās pasaules bērni, taču šis te ar savu nemazgāto purnu bija jau uzskatāms par nerātnu grēka bērnu, kuru nespēj uzlūkot bez šausmām pat pasaulīgie.

—    Tu nezaimo dievu, Tāvet, — aizrādīja pat Kriuku Miķelis un dusmīgi pablenza ar savām izvalbītajām acīm. — Svētajos rakstos ir sacīts, ka mums jāstrādā un jālūdz dievs.

—    Kāpēc man zaimot dievu? — ienācējs ņirdza. — Dievs ir lāga vīrs, viņš ļauj katram darīt, ko vēlas. Tomēr savādi liekas tas, ka man ir jāstrādā un jālūdz, bet tie, kas man to māca, paši nestrādā, bet lūdz un — ēd.

—    Tie ir izredzētie,— atteica Kassi Matss.

—    Tā! Labi izredzētie! Paši sakāt, ka Kostiveres krodzinieks sprediķojot daudz labāk nekā visi Jervamā baznīckungi, cienīgtēvi un mīļie brālīši aizlūdzēji kopā! Bet, ja Maltsvets nebūtu turējis krogu un sarausis mantu, tad ari viņam būtu jāstrādā un viņš nekļūtu nekāds izredzētais! .. . Kas nekaiš mācīt citus, kad pašam pilns vēders!

—    Bet mācītājiem un sludinātājiem ir jābūt, citādi ļaudis aizies bojā.

—    Ko viņi vairs ies — esot jau pagalam, tā viņi sludina.

—    Tauta jāglābj no bojā ejas, — maigi piebilda Tongi melderis.

—     Bojā eja un bojā eja! Es nesaprotu, kas tā par bojā eju, ja es visu nedēļu no rīta līdz vakaram plēšos sūrā grūtā darbā un sestdienas vakarā vai svētdien krogā iedzeru malku sīvā! Un kas tad tas par grēku, ja tādā reizē sastrīdos ar kādu un izplūcu tam spalvu kušķi no galvas vai bārdas! Un, ja viena otra meita dabū bērnu, — dievs pasarg, atkal grēks un pazušana klāt! .. . Dieva vārds, Reinim taisnība: ko tad es saņemu par savu darbu un mūžu, ja viss, ko vājā miesa prasa, ir grēks. Vai tad cilvēks radīts bez miesas? Viņš taču pats nav izdomājis savas kārības! Bet tagad viss ir grēks un pazušana un viss tiek stingri noliegts!

—    Pat zagšana! — nozīmīgi smīnēdams, piebilda Liugmes Kārlis, un viens otrs šķībi noskatījās uz Tāvetu.

—    Jā, pat zagšanu noliedz! — pēdējais turpināja tikpat labā omā. — It kā mūsu dienās godīgs cilvēks varētu iztikt bez zagšanas! To taču varam spriest paši pec sevis — ka nu kurš, viens vairāk, otrs mazāk.

—    Precētiem vīriem esot aizliegts iet meitās! — iedzēla Kārlis, kam, acīm redzot, Tāveta atbilde nepatika.

—     Protams, arī tā ir pārestība! — Tāvets tikai pasmējās. — Bībelē stāv rakstīts, ka svētie vīri bez pašu sievām turējuši arī blakus sievas, bet viņiem bijušas vairākas sievas, ne jau kā mums — katram tikai viena. Daudz taisnīgāk būtu, ja sludinātāji stingri noliegtu vīram piekaut sievu, jo cik ilgi tad viena pati sieva spēj izturēt sitienus!

Likās, ka Lehmusu Tāveta atbilde bija trāpījusi īstajā vietā, jo Liugmes Kārļa seja izstiepās gara un manāmi saskāba, kaut gan nicinošais smīns sašķieba muti, taču mazās ačeles, dusmīgi zibsnīdamas, raudzījās apkārtējos kroga ļaudīs, meklējot atbalstu. Bet pēdējie, acīm redzot, nevēlējās apsvilināt degunu; viņi klusēja, vienīgi Tongi melderis pieklājīgi un saderīgi piebilda:

—    Lai būtu kā būdams, grēcīgi esam visi, un, ja debesu tēvs sūta vīrus, kas mūs māca un ved uz pareizā ceļa, tad mums jābūt viņam par to pateicīgiem.

Lehmusu saimnieks vispirms ļāva pastrēbt krodziniekam, tad iespieda puskortelīti sava sakumpušā līdzgaitnieka saujā un iedzēra pats. Nu viņš gausi kā smaga dzirnu ass pagriezās pret vecīti, kurš bija to sacījis.

—    Mūs māca un mums ierāda pareizo ceļu, — atkārtoja Lehnuss, muti čāpstinādams un nobraucīdams ar plaukstu bārdu. — Vai gan tu zini, vai es zinu, ko viņi mums māca, un vai tas arī tiešām ir pareizais ceļš, ko viņi mums rāda? Kā lai to pārbauda? Viņi jau paši strīdas savā starpā par to, ko māca, un viens apgalvo, ka otra ceļi ved muklājā. Cienīgtēvs[4]necieš Maltsvetu, Maltsvets necieš cienīgtēvu, un baznīckungs necieš abus tāpēc, ka tie neieredz baznīckungu. Plēšas kā suņi. Cienīgtēvs un viņa aizgādņi saukā Maltsvetu par viltus pravieti un velna kalpu, Maltsvets šos zākā par varizejiem un liekuļiem, kurus vajagot ar pātagu izdzīt no tempļa, bet mācītāja kungs gribētu, lai kā vieni, tā otri cepinātos elles ugunis, jo tie atviļ viņa jēriņus no dzīvības avotiem . .. Saki tagad pats, vecais Tongi,— kurš no viņiem rāda pareizo ceļu un kura mācībai man jāklausa?

—    Te nu Tāvelam taisnība, — teica Taki Ābrams. — Maltsvets esot sastrīdējies ar Anistes papu[5] jau tad, kad viņš atbraucis no Tallinas un gribējis te uzsākt sprediķošanu.

—    Stāsta, ka Maltsvetu Juhans esot izslēgts no brāļu draudzes, — piebilda Tibukennu Pēteris.

—    Par Maltsveta un Anistes Tomsona strīdu vislabāk zinu es, — apspiestā balsī sacīja Tongi saimnieks, — un, ja gribu būt patiess, tad man jāatzīstas, ka Maltsvetam taisnība.

—   Tu pats laikam vēl neesi iecelts draudzes priekšnieka solā, tāpēc aizstāvi Maltsvetu, — piezīmēja Tītsu Madis.

—    Pēc šā goda nekad neesmu kārojis, — atbildēja vecais Tongi jau skarbākā tonī. — Es gan apgrozos dievlūdzēju vidū un lūgšanu namos klausos viņu sprediķus, bet pats kļūt par aizbildni vai teicēju neesmu gribējis, un, ka es nemeloju, to varat spriest kaut vai pēc tā. ka nesastāvu pat brāļu draudzē.

—    Tevi laikam neņēma pretī, — iesaucās Tiku Toms. — Izkrili cauri lozēšanā tāpat kā daži citi. Ar meldera vārdu vien nepietiek, vajag jau arī mazliet saprašanas!

—    Arī tā nav taisnība, — Tongi melderis uztraucās aizvien vairāk. — Neesmu nevienam piedāvājies un tāpēc arī nenonācu līdz lozēm. Esmu cilvēks, kurš pieņem svēto dieva vārdu no katra, kas piedāvā, un kurš mierīgi noklausās no malas, kā ikviens to sludina. Es gribu izdibināt patiesību, tāpēc meklēju un pētu, kur vien varu.

—    Un tā patiesība tagad ir Maltsveta rokās? — vaicāja Lchmusu Tāvets, nule paguvis pasūtīt stopu alus.

—    To es vēl nezinu, — Jāks atbildēja. — Es tikai klausos un iegaumēju. Kad aizstāvēju Maltsvetu, tad runāju tikai par viņa strīdu ar mūsu apriņķa brāļu draudzes priekšnieku.

—    Kā tad tur īsti bija ar to strīdu? — jautāja Kassi Matss. — Esmu par to dzirdējis, bet vairāk pa ausu galam.

—    Mīļie draugi, tas notika tā. Juhans Leinberks un Anistes Tomsons savā jaunībā draudzīgi sadarbojās un turēja vienu amatu — abi bija melderi. Kāds te jau minēja, ka Leinberks nopirka no Tomsona dzirnavas un pārveda uz Koigiem. Varbūt viņi viens otram pārdeva arī zirgus un vēlāk, kad Leinberks

jau bija krodzinieks, bieži satikās pilsētā, tirgos un Kukeverē, tāpat kā svētdienās pie Madiscs vai Amblas baznīcas. Leinberkam bija brāļu draudzē arī vēl citi draugi. Cik man zināms, viņš pats nav bijis šās draudzes loceklis, un tāpēc viņu nevarēja arī no turienes izslēgt… Kad nu Maltsvets no Tallinas pārnāca uz Jervamā novadu, tad viņš aizgāja pie Albu Anistes meldera ciemā un pastāstīja, ka ir nodomājis kļūt par sludinātāju un noturēt dievkalpojumus, bet pilnīgi citā garā, nekā to dara brāļu draudzes cienīgie tēvi un teicēji, jo tas, lūk, nesaskanot ar svētajiem rakstiem un pestītāja pavēlēm, ka brāļi iedalot sprediķus divos vai trīs veidos, — vieniem noturot tās aiz vaļējām durvīm, otriem aiz slēgtām, — raugi, saiešanas namam, tāpat kā baznīcai, vajagot būt atvērtai visiem, kā draudzes locekļiem, tā arī tiem, kuri nav locekļi un kurus brāļi sauc par pasaules bērniem, jo tas kungs pavēlot gan visus vienādi mācīt, gan aicināt pie sevis.

Par to nu Mallsvetam ar brāļu draudzes galvu izcēlās dedzīgs strīds, kas izvērtās par īstu ķildu, kad Maltsvets sāka norāt arī pašu Tomsonu un sacīja, ka viņam, kā jau sludinātājam un draudzes vadītājam, vajagot atmest pasaulīgo amatu un citas padarīšanas tāpat kā Maltsvetam, nevis noņemties ar tirgošanos, sieciņu ievākšanu un visāda veida viltīgu ieraušanu. tā vergojot mamonam un pielūdzot zelta teļu. Juhans pierādīja ar rakstiem, ka neklājas vienlaikus kalpot dievam un mamonam. Kā jau teicu, viņš arī vēlējās, lai saiešanas nama durvis dievkalpojuma laikā būtu atvērtas visiem grēciniekiem, jo Jēzus, kad viņš dzīvojis zemes virsū, esot aicinājis pie sevis grēciniekus un muitniekus, sacīdams, ka ārsts esot vajadzīgs slimniekiem, bet nevis veselajiem, un atstūmis no sevis lepnos varizejus.

—   Tas bija pareizi sacīts — ļoti pareizi! — iesaucās daži kroga apmeklētāji, un melderis turpināja:

33

—   Leinberks un Tomsons agrāk bijuši gan labi paziņas, tomēr garīgi nekad neesot īsti sapratušies. Bet tagad, kad Maltsvets iedrošinājās nopelt brāļu draudzi, kuras galva Madiscs apriņķī bija Anistes papus, un kad viņš arī Tomsonam iedrošinājās teikt patiesību acīs, to norājot un nopulgojot par mamona vergu un varizeju, — mucai bija dibens laukā! Bijušie draugi kļuva par visniknākajiem ienaidniekiem, Tomsons izdzina Maltsvetu no istabas, un Maltsvets sadusmojies

3 — 349ti

aizgāja savu ceļu … Kā tas ir šobrīd, to jūs jau zināt. Brāļu draudze un tās sludinātāji ar pašu Anistes Tomsonu priekšgalā daudzina Maltsvetu par viltus pravieti un saukā viņa piekritējus par maldu ticīgajiem, bet Maltsvets un viņa piekritēji savukārt dēvē brāļu draudzi par varizeju draudzi, kuri, izlikdamies lēnprātīgi, izplatot melus un kuru sirdsapziņa esot apzīmīgota ar nokaitētu dzelzi, un kuri sevi uzskatot par labākiem un šķīstākiem nekā citi grēcinieki, un kuri esot pārvērtuši svētnīcu par laupītāju bedri, no kurienes Kristus ar pletnēm izdzina tirgotājus un naudas mijējus… Tādi ir strīdi un nesaskaņas starp Maltsvetu un Tomsonu un viņu ganāmpulkiem. Sludinātāji pārdēvēja Leinberku par Maltsvetu, kas, viņuprāt, skanot neglītāk, jo agrāk Leinberks saucās gandrīz vienīgi īstajā uzvārdā.

Lebmusu Tāveta piesarkušās acis spīdēja. Viņš noslaucīja alus putas no lūpām un teica:

—     Nu redzi, Tongi saimniek! Tagad tu pats atzinies, ka tie, kas grib mūs rāt un mācīt, un vest uz pareizā ceļa, saklupuši cits citam matos. Kāpēc? Tāpēc, ka paši nezina, kurš ceļš taisns, kurš greizs. Viens noliedz otra mācību. Manis pēc, lai lamājas un plūcas tā, ka āda un spalvas jūk pa gaisu, taču, kamēr viņi izskaidros viens otram kristīgo ticību tādā veidā, neviens lai nenāk mācīt mani!

—     Bet visi tak apgalvo, ka viņu mācība dibinoties uz svētajiem rakstiem, — stāvēdams aiz letes, piebilda Tihane, kurš vairs nepiedalījās strīdā, jo tagad bija iedegušies viesi, un tāpēc Tihane ienākumu labad bezpartejiski valdīja muti vai tikai iemeta starpā kādu nenozīmīgu vārdiņu, kas būtībā neatbalstīja nevienu no abām pusēm. — Un pierāda pēc bībeles, ka tur viss uzrakstīts tieši tā, kā viņi māca.

Tagad puspiedzērušais dieva zaimotājs pateica ko tādu, kas vieniem izraisīja smieklus, citiem lāstus. Lehmusu Tāvets sacīja:

—    Vai zinai, vīri? Pamatojoties uz svētajiem rakstiem, ikviens var uztaisīt jaunu ticību …

—    Vai tu arī?

—    Es arī. Un katra ticība būs pareiza, jo tā un tā stāv rakstīts bībelē.

Ai, to traci, kas tagad sacēlās!

—      Paklau — paklau to velnu — viņš grasās taisīt jaunu

ticību! Lehmusu Tāvets pasludinās jaunu ticību! … Lehmusu Tāvets apsolās k|ūt pravietis .. . apustulis … jauns Kristus! . . .

Viena puse zviedza aiz smiekliem, otra nikni rūca un šņāca. Vieni kratīja vēderus, otri šķendējās. Atskanēja saucieni:

—    Sē. nekaunīgais suns!

—    Skic, zem galda!

—    Ir gan atradies pestītājs! Beidzot arī alus kannas sāks sludināt jaunu ticību!…

—    Un meitās gājējs un garnadzis piedevām!

•— Metiet to nelieti laukā pa durvīm!

—   Ārā, dieva zaimotāj!

Paši niknākie kūdītāji izrādījās ne jau tie, kuri līdz šim bija piedalījušies miermīlīgajā strīdā par Maltsvetu, bet gan tie, kuri visu bija klusi noklausījušies no malas vai vienkārši ienākuši krogā vēlāk, jo viņu vidū bija kā dievbijīgie, kuri atgriezās no Mad.isē nupat noturētā divkāršā dievkalpojuma, tu arī tie, kuri neprata lasīt un tikai pēc dzirdētā zināja, kas sacīts svētajos rakstos. Tie bija ar krustiski saliktām rokām vaidētāji un stenētāji, un asaru lējēji, kas baznīcā un jo sevišķi lūgšanu namā izlikās, it kā grasītos saļimt un noslāpt zeni citu, nevis zem savas grēku nastas. Visnegantākie kliedzieni izlauzās no divu sieviešu mutēm, kuras bija nule izkāpušas no ragavām un ienākušas pie saviem vīriem, lai vērotu, kā viņi dzesē slāpes.

Kraupjainais auns, kas bija sacēlis pret sevi naida vētru, ::r biezādaina balamutes paļāvību smaidīdams paslrēba no stopa alu un lēnām iesāka piebāzt pīpi. To darot, viņa tēraudpelēkais skatiens klīda apkārt pa ļaužu pūli un līdzīgi adatai iedūrās sejās tiem, kas viņu lamāja, l ikās, it kā šis vīrs paslepus ierakstītu viņu vārdus savā atmiņu grāmatā.

3'

3fr

Jūs,'dieva bērni, vispirms, uzklausiet, ko es runā ju, un tikai tad sāciet izšļākt savas siekalas un žulti, viņš beidzot sacīja, kad kaucēji bija mazliet apklusuši. Jūs tak esat dzirdējuši, ka Maltsvets sludina jaunu ticību. Pašreiz te runāja, ka viņš nosoda brāļu draudzes paradumu noturēt dievkalpojumus divējādi — pasaulīgajiem ar vaļējām durvīm, bet savam ganāmpulkam aiz atslēgām. Brāļu draudzes likumos ir sacīts, ka tā jādara, bet Maltsveta ticībā tas nav paredzēts: Maltsveta ticība uzskata, ka lūgšanu nama durvīm jābūt atvērtām it visiem. Un, ja tu viņiem jautā, kāpēc viens dara tā un otrs

citādi, tad šie tūlīt sadabū bībeli un parāda: raugi, svētie raksti to māca vai atļauj šitā darīt. Vācu tētiņš tev noliks zem deguna bībeles pantiņu, kur pavēlēts atšķirt dieva bērnus no pasaulīgajiem, izredzētos no pagāniem, bet Maltsvets atšķirs grāmatu citā vietā un nolasīs tev priekšā, ka dieva namam un dieva vārdiem katrā laikā un vietā jābūt pieejamiem visiem. Vai tās nav divas ticības un divas mācības, kas abas balstās uz svētajiem rakstiem, kaut gan runā viena otrai pretī? Nu. acu bolītāji, atdariet tagad savas maizes spraugas un atbildiet!

Lehmusu Tāvets bija tajā dzēruma pakāpē, kad alkohols uz īsu laiku saasina un paātrina smadzeņu darbību, piešķir runātājam drosmi, dara valodu veiklu un plūstošu. Toties viņu pretinieku meles bija mēmas, un, kad aiz samulsuma neatbildēja neviens, atskaitot vienu, kurš uzsauca no kakta: «Vai tad tādai cūkai vērts atbildēt!» — grēcīgais cilvēks ar jaunu sparu turpināja:

—   Maltsvets māca un pavēl ticēt, ka vīnu nedrīkst dzert. Pēc svētajiem rakstiem tas esot grēks . . .

—    Jā, nedrīkst dzert saldo vīnu, un ari piedzerties no salda vīna nedrīkst, — sacīja iereibušais Kriuku Miķelis gudri paceltu pirkstu un augstu sarauktām uzacīm.

—    Kā tad — tu tak dzer sīvo, un tas nav grēks, — Tāvets iesmējās. — bet ievēro, ko dara baznīckungs! Baznīckungs vis nenoliedz ne degvīna, ne saldā, ne sīvā dzeršanu, bet mājās iedzer pats un pie dievgalda dod arī citiem, un katrs zina, ka viņš nedara neko citu kā vien pilda bauslību.

—    Vai viņš reiz saturēs žaunas! — kāds atkal iesaucās.

—    Neturēšu vis, — Tāvets atbildēja, — jūs jau laikam esat dzirdējuši, ka Maltsvets necieš košus apģērbus — arī tas esot grēks. Tavu miesu nedrīkst apsegt ne ar sarkanu, ne zilu, ne dzeltenu drānu, bet tavām drēbēm jābūt pelēkām, melnām vai baltām. Meitas un sievas lai tagad taisa no saviem lakatiem un brunčiem putnu biedēkļus! Ne jau Maltsvets pats to izdomājis, viņš droši vien zina bibelē kādu vietu, kur tāds aizliegums minēts . . . Un sievas vairs nedrīkstot pīt matus bizēs, matus jānēsājot vaļā uz muguras. Viņš jau šodien būs te — ejiet un jautājiet, kāpēc sieviešu matiem jābūt vaļā! Gan viņš jums nolasīs bībeles pantiņu, kur būs rakstīts, ka viņam taisnība. Bet visu to neliedz baznīckungi un brāļu draudzes sludinātāji, un tie taču arī ir svēto rakstu lasītāji un pazinēji . . .

—   Tu jau laikam arī! — iedzēla kāds bakurētains maza auguma večuks, un viņa acis spīdēja indīgi kā odzei, kas taisās iedzelt.

—    Jā, Tenu Mardi Jēkab, es protu lasīt, un būtu labi, ja arī tu iemācītos, citādi novecosi, nepazīstot burtus… Bet mans stāsts vēl nav galā. Kāds esot nesen dzirdējis Maltsvetu Juhana sprediķi Koeru vai Jāņos, tur viņš stingri noliedzis ari ķiļķenu ēšanu — tas esot smags grēks.

—    Ak tu mūžīgais melis un muļķadesa!

—    Pareizi, tu man atgādināji desu: Maltsvets neatļaujot ēst asins desu — ne ķiļķenus, ne asins desu! Tā atkal esot noteikts svētajos rakstos!

—    Bezkaunīgi meli! Dzērāja murgi!

—    Pajautājiet Visusti melderim! Tur viņš to pateicis lūgšanā. Vēl vairāk. Maltsvets sāk mūs pārtaisīt par žīdiem. Neviens, kas grib tapt atpestīts, nedrīkst vairs ēst cūkgaļu. Kas bauda asinis un cūkgaļu, tas nokļūs ellē, kaut gan viņš citādi būtu pieklājīgs cilvēks… Ko vairs gaidīt, sadzeniet savas cūkas ezerā vai kaujiet nost un izbarojiet suņiem!

Atkal atskanēja saniknoti izsaucieni un lāsti. Taču īsts negaiss sacēlās tikai tad, kad šis pazudušais cilvēks savu prātojumu beidza ar vārdiem:

—    Kam no jums kaut cik smadzeņu galvā, tam jāsaprot, ka man ir taisnība. Ikviens, kas prot lasīt grāmatu, var uztaisīt jaunu ticību. Ja man būtu vairāk laika, es jums sagudrotu pāris duču jaunu ticību, citu par citu «pareizāku»!

īsu mirkli valdīja klusums, jo šī cilvēka neierobežotā bezkaunība paralizēja visus. Tam sekoja nevaldāma lāstu straume, sevišķi no abu rāmo sieviešu mutēm. Sur tur jau iedzirkstījās acis un pacēlās dūres, kāds vīrs paspēra pāris draudīgu soļu un tuvojās zaimotājam …

Piepeši notika kas tāds, ka pamira jebkura kustība, sastinga visas mēles un rokas, bet ausis atvērās, lai klausītos.

It kā no griestiem vai no krāsns augšas, vai no aizdurves, vai pavisam no mākoņiem atskanēja baiga, dobja, noslēpumaina balss, un šī balss lēni un skaidri sacīja:

—    Sit krustā! Sit krustā!

Sekoja mēms, stindzinošs klusums. Ļaužu skatieni pacēlās uz augšu, visu acis raudzījās visos kaktos, un krodzinieka šķībās acis vērās divos kaktos reizē. Balss sauca no jauna:

—    Sit krustā! Sit krustā!

Vienīgais cilvēks, kas iedrošinājās iepīkstēties un spēja runāt, bija mazais kuprītis, kas kopā ar Lehmusu Tāvetu ienāca krogā. Viņš pavērsa savu līko ērgļa degunu un vērigās sermuļa acis uz augšu pret kroga griestiem un jautāja godbijīgā, drebošā balsī:

—    Kas tur runā?

—    Es, lielais pravietis Maltsvets! — balss atbildēja.

—    Un ko tu vēlies, svētais vīrs?

Krogā valdīja tāds klusums, ka būtu sadzirdama pat pūkas nokrišana.

Es prasu, lai jūs piesistu krustā to dzērāju, kas nozaimo manu mācību! Un, ja jums nav pie rokas krusta, tad noperiet viņu kā kāķa tiesā! . .. Turpretī tam mazajam kuprītim skroderim tur letes priekšā izpērciet mēriņu sīvā, jo viņš ir goda vīrs un tic man, bet viņam nav naudas! . ..

Stingais nāves klusums ilga vēl acumirkli, pārdabiskās izbailes saglabājās vēl brītiņu daudzās sejās, taču tad Lehmusu Tāvetam un vecajam Tihanem paspruka skaļi smiekli, kam drīz vien sekoja vesela smieklu šalts, kas lika ierībēties arī stopiem un piltuvēm uz letes …

Tas iztīrīja gaisu. Naida mākoņi izklīda. Vīri ielenca mazo kuprīti skroderi, kura vēderrunāšanas mākslu, tāpat kā viņu pašu, bez Tāveta un Tihanes pazina tikai pāris šejieniešu. Visi smiedamies lūdza, lai viņš vēlreiz parāda savu izveicību, ko bija iemācījies no kāda ebreja — sava amata brāļa. Svešais mākslinieks, saukts Adis Vikcrpūrs, kuru Lehmusu saimnieks pašlaik pārveda darbā pie sevis, tomēr neizpildīja ziņkārīgo vēlēšanos, pirms viņam no saziedotās naudas neizpirka mēriņu sīvā. Tad kuprītis lika pravietim Maltsvetam, Anistes papum un Madises mācītājam uzsākt savstarpēju strīdu par ticības jautājumiem, pie kam viena balss atskanēja no krāsns, olra no pagaldes un trešā pat no Tihanes alus mucas.

Sis joks turpinājās tik ilgi, kamēr piepeši kāds puika atrāva kroga durvis un iesaucās:

—    Maltsvets brauc!

Tagad jaunākie grūstīdamies spraucās ārā no kroga, tiem lēnāk sekoja arī vecie, lai pa ārdurvīm noskatītos, kā slavenais sludinātājs kopā ar Kīsu saimnieku pabrauc garām. Pat vecais Tihane atstāja leti un izšķūrējās ārā, citu pulkā. Krogā palika vienīgi Lehmusu Tāvets un meistars Vikerpurs, kuri Maltsvetu jau kādreiz šur tur bija redzējuši.

Drīz vien pie kroga stūra parādījās Kīsu Miķeļa baltā ķēve. Ragavās, kuras apklāja pilnīgi jauna, sarkanraiba sega, sēdēja divi liela auguma vīri, taču sejas vakara krēslā nebija labi saskatāmas. Kad ragavas slīdēja garām krogam, viens no braucējiem pievērsa savu bārdaino seju ļaudīm un pacēla platmali. Acumirklī atsedzās arī vīru galvas, un viesis izdzirda godbijīgu «labvakar, labvakar».

Skatītāju uzvešanās liecināja, ka viņi ciena savādo cilvēku, lai viņš runātu ko runādams. Šķita, ka viņi lolotu kādas cerī bas, it kā ko gaidītu. Kas šis «kaut kas» bija, to laikam skaidri neatskārta neviens, tas mājoja viņu dvēselēs kā dīvaina sajūta, tumša nojauta, neskaidras vēlēšanās.

Visi-zināja, ka viņiem kaut kā trūkst, un kādam bija jānāk, lai iedotu to, kas vajadzīgs.

Tad ieradās Juhans Maltsvets.

3 .NODAĻA. MALTSVETS

Maltsvetam vēl nebija Jervamā novadā savas noteiktas, viņa mācībai un personai uzticīgas draudzes. Tā izveidojās pamazām vēlāk. Bet viņam jau bija prāvs pulciņš piekritēju daudzo ļaužu vidū, kas nāca klausīties sprediķus, un to skaits, liekas, strauji pieauga.

Maltsveta vārdam bija varens pievilkšanas spēks. Tas ietekmēja ne vien ticīgos, bet arī tā sauktos pasaulīgos, par kādiem uzskatīja cilvēkus, kuri pret ticību izturējās mērenāk, bez sevišķas bijības un aizrautības, — cilvēkus, kuri katru svētdienu negāja baznīcā vai, ja arī gāja, ne jau vienmēr apmeklēja brāļu draudzes lūgšanu namu. Maltsveta vārds valdzināja tā, ka pat tie ticīgie un pasaulīgie, kas vēl nepazina viņa runas prasmi un vārda spēku, it kā noslēpumainas dziņas pievilkti, veseliem bariem saplūda lūgšanas stundās.

Kā jau teikts, cilvēki nesaprata, kas modināja šādas tiek smes. Neviens taču nemācētu pateikt, ka aiz šīm tieksmēm un šīs dziņas slēpās grūtie dzīves apstākļi, viņu cilvēciskais posts.

Tauta gaidīja glābēju, īstu glābēju, un pēkšņi parādījās kāds vīrs, kuru uzskatīja par glābēju, tāpēc ka tas bija citāds nekā tic, kas līdz šim bija turējuši sevi par glābējiem, kaut gan neviena nebija izglābuši. Pilni alku un nojautu ļaudis meklēja cilvēku, kas saprastu viņu postu, kas pazītu viņu nabadzību, — viņ! meklēja savu cilvēku. Un Maltsvctu Juliāns bija savs cilvēks. Viņam bija tādam jābūt, jo viņš uzstājās pret tiem glābējiem, kas apsolīja glābšanu, bet nepildīja solījumu un palika sveši ļaužu vairākumam.

Tauta mocījās nežēlīgajā klaušu jūgā. Tai vajadzēja saņemt pēdējos spēkus, lai veiktu muižas prasības, un tas, kas palika pāri, bija pelavmaize un pelēkās rūpes — mūžīgās, dvēseli un miesu vārdzinošās rūpes par nākotni, bailes un bažas par to, kā veikt savus pienākumus pret muižu un arī pašam noturēties virs ūdens, nodzīvot no viena gada līdz otram. Un šī satraucošā sevis pātagošana, šis izmisīgais pēdējo spēku sasprindzinājums, aiz kura kā nāve glūnēja pārgurums, draudēja ne vien turpināties, bet vēl pieaugt, jo muižas prasības nevis samazinājās, bet gan auga. Kur vien ko pamanīja muižas acs, vienalga, vai tas attiecās uz darbaspēku, atpūtu vai mantu, tur tā uzlika jaunu slodzi, jaunas klaušas, un zemniekam palika pāri vienīgi izmisums. Viņš varēja darīt ko darīdams — uz priekšu tomēr netika, nespēja nokļūt uz zaļāka zara. Vislielākais čaklums, visneatlaidīgākās rūpes un gādība deva viņam tikai to, ka muiža bija ar viņu mierā un viņš nenomira badā.

Pats par sevi saprotams, ka zemnieks tiecās izkļūt no šā nomācošā stāvokļa, ka viņš ilgojās pēc atvieglojumiem. Taču to panākt viņam nebija nekādu drošāku cerību. Vismaz, kas attiecās uz laicīgo varu. Par laicīgās varas nesējiem zemnieks uzskatīja gandrīz vienīgi muižniekus. Gadsimtiem ilgi viņš bija paradis redzēt un just, ka muižnieks viņa zemē bija viss un varēja visu. Muižnieks bija valdība, tiesa, policija, darba devējs. Ko viņš nolēma un pavēlēja, tas bija likums. Un zemnieks redzēja, ka arī valsts vara, ko viņš pazina tikai vārda pēc, darīja vienīgi to, ko gribēja un ieteica muižnieks, ja tā vispār ko darīja. Un neizglītotajam zemniekam bija skaidrs kā saule, ka muižnieks negribēs, neieteiks, nepārvērtīs par likumu neko tādu, kas nāktu par labu zemniekam un par sliktu viņam pašam.

Tātad no tās puses nebija ko gaidīt. No muižnieku un valdības puses zemniekam dvesa pretī bezcerīga nakts. Taču, lai dzīvotu, vajag cerību, vajag mierinājuma. Cietēja acs arī nakts melnumā uzmeklē gaišo saules staru, roka stiepjas pat pēc spoža salmiņa tālumā. Ja virs zemes cerības un mierinājumu vairs nedeva parastā, acīm redzamā vara, tad zemnieks pacēla acis uz augšu, uz debesīm, uz vienīgo varu, kas viņam vēl bija palikusi un par ko viņam stāstīja, ka tā stāvot pāri visām valdībām, pat pāri muižnieku varai, un ka tā ievērojot arī zemnieku, jā, un tā esot vienīgā vara, kas uzklausot zemnieku.

Zemnieks uzticēja savas, cerības debesu tēvam. No viņa taču vajadzēja nākt palīdzībai. Un, tā ka šī bija vienīgā cerība, tad tā izauga lielj| un varena, jo tajā ietilpa visu izmisušo cilvēku tīri cilvēciskā egoistiskā tieksme izglābties, visa viņu nākotne. Proti, zemnieks paslepus savas dvēseles dziļumos gaidīja dabisku, pasaulīgu, miesīgu, personisku palīdzību — palīdzību sava pašreizējā zemes dzīvē, palīdzību šodienas trūkumā un iespējami drīzu palīdzību, jo posts bija neizturams.

Taču tie, kas zemniekam bija mācījuši skatīties uz debesim, kas bija novirzījuši viņa cerības no zemes, no dabiskās pasaules uz neredzamo pasauli, un kas bija barojuši viņa dvēseli, tagad iztulkoja svēto mācību pavisam citādi nekā laicīgā postā nonākušais zemnieks. Viņi nerunāja par pasaulīgu un mantisku palīdzību, pēc viņu domām zemnieka laicīgais posts un ciešanas dibinās uz dieva likumiem, tam tā vajadzēja būt, un viņi solīja zemniekam atmaksu vienīgi viņā saulē, turklāt ar nosacījumu, ja zemnieks burtiski pildīs viņu mācību, ja viņš savā laicigajā postā atradis iespēju rūpēties ari par savu dvēseli, ievēros neskaitāmos baušļus. Zemnieks varēja tikt pie labakas dzīves vienīgi debesīs, bet šeit vajadzēja pazemīgi nest savu krustu, bez zūdīšanās un kurnēšanas. Zemes virsū zemniekam nepienācās nekas. Kungi centās to iestāstīt zemniekam, kaut gan zemnieks pats ar savām acīm redzēja, ka daudzi tepat zemes virsū baudīja to paradīzi, kas viņam pienācās tikai debesīs, pirmām kārtām tie bija paši muižnieki un mācītāji, tie, kas mierināja zemnieku ar viņpasaules labumiem.

To pašu, ko mācītāja kungs baznīcā, brāļu draudzes lūgšanu kambarī teica sludinātāji. Mācītājs katru svētdienu raja tautu, cildinot lēnprātību par vislielāko tikumu, esot jāatsakās no tiekšanās pēc laicīgās mantas, jābūt pazemīgam un jāpaklausot priekšniecībai, nedrīkstot kurnēt par klaušām un uzcītīgi jākalpojot saviem maizes tēviem. Mācītājā mute nepagurusi sūdzējās par zemnieku slinkumu. Tātad zemnieks baznīcā uzzināja, ka patiesībā viņam esot jāstrādā vēl vairāk, upurējot muižai vēl vairāk spēka, un ka tam, ko viņš turēja par lāstu un no kā viņš centās izkļūt, patiesībā jākļūstot vēl lielākam! Un tomēr viņš meklēja izeju no tagadējā stāvokļa, jo tas bija pārāk grūts! … No baznīcas zemnieks devās uz lūgšanas namu. Varbūt cietējiem dos taisnību turienes vienkāršākie apgaismotāji, kas nākuši no pašas tautas. Nekā. Arī tur runāja vienīgi par dvēseles vainām, bet miesas kaitēm pagāja garām klusējot vai atkārtoja mācītāja pamācības par sirds mieru, saderīgu prātu, padevību un pj|klausību. Arī tur izturējās tā, it. kā laicīgā pasaule un dzīve ar visām savām grūtībām nebūtu pat pieminēšanas vērta, it kā cilvēka ciešanas nekā nenozīmētu, it kā tie, kas vaid aiz sāpēm, ar to vienīgi grēko. Tikai neredzamā nākotnes pasaule esot īstā pasaule un turienes dzīve īstā dzīve, un tie izskaidroja viņpasaules būšanas tik pamatīgi, it kā paši būtu tur nodzīvojuši dažu labu gadu. „

Tas viss nesaskanēja ar cietēja zemnieka cerībām pēc palīdzības. Tas viss nespēja viņu nomierināt. Viņš jutās apmānīts, atstāts, pamests bez īsta padomdevēja. Zemnieks pazaudēja ticību saviem padomdevējiem un mierinātājiem un gaidīja citus — labākus. Tādus, kas saprastu arī viņā laicīgo postu, kas viņa sfidzēšanos neturētu par tukšu niekošanos, kas neprasītu, lai tā posts pieaug, kas nerunātu vienīgi par varbūtēju atmaksu viņā saulē, bet solītu palīdzību drīzu palīdzību jau tepat virs zemes.

Zemnieka neuzticību viņa līdzšinējiem mierinātājiem veicināja arī dažādi ārējie apstākļi. Plaisa starp viņu un tiem bija pārāk plata; kungus ar zemnieku nesaistīja ne draudzība, ne brālīgs siltums, ne cilvēciska līdzjūtība. Šie mierinātāji stāvēja par viņu augstāk, viņam vajadzēja uz tiem noskatīties no lejas. Tie stāvēja augstāk par viņu sabiedriskā un mantiskā ziņā, saprātā un gudrībā un neuzskatīja par vajadzīgu nokāpt lejā pie zemniekiem. Zemnieks izjuta augstprātību, kundziskumu. Tie bija priekšnieki. Uzticība mācītājam galīgi sabruka, kad zemnieks pamanīja: viņa mierinātāji ir saistīti ar varām, kas viņam nevēlēja labu, ar tiem, no kuriem nāca viss ļaunums. Pat mierinātāji un solītāji no tautas vidus, kas strādāja viņam līdzās un bija dzimuši viņa klēpi, atšķīrās no caurmēra zemnieka, no laucinieku pelēkā bara tik ļoti, ka zemnieks tos vairs nevarēja uzskatīt par savējiem, un šī atšķirtība gan mantiskā, gan garīgā, gan arī iekšējā nozīmē bija savstarpējās uzticības kaps. Kur kopīgā ticības druvā rada noslāņojumus, veido kār tas, ievieš šķiras, tur nedīgst vienības sēkla, tur sakuplo visu nomācošā neuzticības nezāle.

Cilvēki, kas sevi dēvēja par tautas dvēseļu ganiem, tādi nebija. Gans stāv pie ganāmpulka un ganāmpulka vidū, bet baznīcas kungs sēdēja tronī, tālu no tautas, draudzei nesasniedzamā augstumā. Gana pirmais pienākums ir rūpēties par sava ganāmpulka labklājību; baznīckungs vispirms un lielāko tiesu domāja tikai par saviem ienākumiem. īsts gans cenšas palīdzēt ganāmpulkam nelaimē, pasargāt no ienaidniekiem; baznīckungs palīdzēja padziļināt postu, jo viņš turējās kopā ar zemnieku pretiniekiem, aizstāvēja viņu intereses. Gans nebija vis vienkāršs gans, bet lepns lielskungs. Tas nebija līdzjūtīgs, lēnprātīgs draugs, bet gan augstprātīgs un bargs saimnieks. Zemniekam muižnieks neatšķīrās no mācītāja ne ar ko citu kā tikai ar to: viens viņu sodīja ar rīkstēm, otrs ar vārdiem. Viens pēra, otrs rāja. Citādi abi bija muižnieki, lielu zemju īpašnieki, vergturi, lielsaimnieki un lielkungi. Un kā tādus zemnieks viņus redzēja vienmēr ejam roku rokā tikai pa tiem ceļiem, kas gāja šķērsām pāri zemnieka takai vai veda pretējā virzienā. Muižnieks un baznīckungs saprata viens otru, taču. neviens no viņiem nesaprata zemnieku. Kā muižnieks, tā mācītājs, zemnieka dvēseles gans, palika zemniekam svešs. Un šo atsvešināšanos vēl palielināja tas, ka baznīckungs, tāpat kā vācu muižnieks, bija cittautieši. Ne gans varēja sarunāties ar dvēseli, ne dvēsele ar ganu tajā valodā, kas abiem kopīga, tuva, ierasta, — viņi nespētu saprast viens otra dvēseles noskaņas, saklausīt sirdsbalsi arī tad, ja to gribētu. Taču viņiem neizveidojās pat tās attiecības, kas valda starp kalpu un labu saim nieku, starp pakļauto un labu priekšnieku. Baznīckungam pārāk bieži pietrūka tās tuvinošās, samierinošās, izlīdzinošās, atšķirību maskējošās īpašības, ko mēs saucam par vienkāršu draudzību, cilvēcisku laipnību. Zemnieks devās pie mācītā ja ar bailēs drebošu sirdi rāpus, kūkumā saliecies, kā pie muižkunga, un viņu ielaida baznīcas muižā tāpat pa pakaļdurvīm kā īstā kungu muižā. Un, ja baznīckungs iedomājās, viņš uzkliedza zemniekam tikpat bargi un pavēloši kā muižkungs, kad tam ienāca prātā uzkliegt savam zemniekam. Un abi vienmēr atrada kādu iemeslu, jo uzskatīja šādu izturēšanos pret zemnieku par audzinošu un pamācošu. Viņiem likās, ka bez bardzības zemnieks aizies bojā — vēl vairāk — tas pēc viņu domām jau bija noticis …

Un ko darīja zemākie, vienkāršākie dvēseļu gani? «Priecas mācības» sludinātāji no savas tautas klēpja? Kristietības un brālības paudēji?

Skaidrs, tie rīkojās tāpat kā viņu augstākie amata brāļi. Starpība bija tikai dienesta pakāpēs. Viņi rīkojās, kā mēdz rīkoties visi garīdznieki, visi baznīcas kalpi: ar negausību un skaudību gādāja par savu biedrību — hernhūtiešiem, par savu personīgo varu, spēku un lielumu. Viņi strādāja savā, nevis tautas labā. Viņi atšķīrās no tautas tādējādi, ka sadalīja to šķirās pēc mantīguma un gara spējām — labākajos un sliktākajos, augstākajos un zemākajos. Viņi atstūma tautu no sevis tāpēc, ka atvēra savas draudzes durvis ut* logus personiskai godkārei un ienākumiem. Tautu instinktīvi biedēja milzīgais bezdibenis, kas rēgojās starp viņu vārdiem un darbiem. Viņi dēvēja sevi par brāļiem un sludināja brālību, bet viņu izturēšanās pret pelēko pūli pauda atsvešināšanos, viņu pašu dzīve liecināja par sašķelšanos šķirās, par personisku un sabiedrisku nošķirtību. Un kas vēl svarīgāk: visai hernhūtiešu sabiedrībai trūka brālīga pamata un brālīgas sejas; tā neietvēra sevī ne pusi tās vienlīdzības, bez kuras nav domājama brālība; tā dibinājās uz atšķirtību un šķelšanos.

Brāļu draudze, kas 1817. gadā saņēma no ķeizara Aleksandra I formālu atļauju būvēt lūgšanu namus Baltijā un izvērst baznīcas darbību igauņos un latviešos, spēcīgi sacentās ar luterāņu baznīcu, tā bija slēgta ticības biedrība, tāpēc neuzņēma savā klēpī kuru katru, kas vēlējās kļūt par tās locekli. Uzņemšana notika lozējot. Cilvēks, kas vēlējās kļūt par «brāli» vai «māsu», pieteicās tā sauktajiem aizbildņiem, kādi katrai draudzei bija vairāki, un tic pieteica kandidātus draudzes priekšniekam jeb diakonam. Pēc kāda laika lūdzēji uzzināja, vai ir pieņemti vai ne. Jau uzņemšanas veids ticīgo biedrībā, kurai pēc evaņģēlija mācības vajadzēja būt pieejamai visiem, bet jo sevišķi «grēciniekiem», rādīja, kāda veida brālīga vienlīdzība valda Ilernhūtes draudzē. Uzņemot biedrībā, izraudzīto kandidātu vērtēja ne vien pēc «grēkiem» un tikumības, pēc dvēseles vērtīguma, bet arī — un bieži pat vienīgi — pēc viņa mantas stāvokļa un devīgās rokas. Bija dabiska parādība, ka dažus kandidātus uzņēma diezgan ātri, kamēr citiem vajadzēja gaidīt gadiem ilgi, un daudzi palika neuzņemti. Pēdējo vidū parasti bija daudz nabadzīgo un trūcīgo vai tādu. par kuru devīgumu un vēlēšanos ziedot nedzirdēja nekā laba. kurus uzskatīja par sīkstuļiem.

Jo baznīcai, tās kalpotājiem un balstiem ir vajadzīga manta. Manta ir vara. Un vara vajadzīga baznīcai un tās turētājiem, lai sevi barotu un vairotu. Baznīca bez mantas nespēj izplatīties, ieplcsties, nespēj sacensties ar konkurentiem, jo tas prasa izdevumus, vajag uzbūvēt sapulcēšanās vietas, jāuztur sludinātāji un citi darbinieki, jāvairo viņu skaits, jāizdod literatūra utt. Arī hernhūtiešu garīdznieki vērīgi paturēja acīs savus tuvākos, personiskos ienākumus tikpat vērīgi kā mācītāji. Viņu kabatas vienmēr bija laipni atvērtas visdažādākiem ziedojumiem un dāvanām, un, kas gribēja viņu sirdis modināt žēlastību, izvirzīties, iegūt cieņu, tas zināja, kas jādara.

Katru gadu ap Bērtuļiem vietējais diakons jeb «vācu tētiņš», kurš dzīvoja Pauni ciemā, Harjumā novadā, noturēja savus gadasvētkus. Tos svinēja galvenokārt ar dāvanu došanu un ziedošanu. Vesela rinda «mīļo brāļu aizbildņu» un citu turīgāko draudzes locekļu pajūgos brauca uz Pauni ciemu godināt un iepriecināt ar dāvanām savu vadoni. Tur sanesa gan naudu, gan saveda vērtīgas mantas. Uz turieni aizceļoja sviesta un medus podi, cūkas šķiņķi un bīdeļmilti, vilna un lini, viss, kas vien mājās labāks bija atrodams. Protams, zināms daudzums ziedojumu tika savākts tautā, un, kas pats negāja uz svinībām, tas nosūtīja savas dāvanas ar citiem. Daži upurēja tētiņam mantas, kuru tik ļoti trūka pašu saimei, bērniem un gājējiem; garīdznieka galdā nokļuva dažs labs gardums, ko devēja strādnieki nedabūja baudīt visu gadu, pat ne augstos svētkos.

Amati brāļu draudzē bija ne ,vien goda, bet arī godkāres amati. To iegūšana bija atkarīga no mantas, sabiedriskā stāvokļa un kārtas. Pastāvot šādai tradīcijai, par aizbildni un teicēju nevarēja kļūt jebkurš godīgs, ticīgs rakstu pazinējs «brālis», par «māsām» nemaz nerunājot. Aizbildņi kļuva vienīgi turīgi, par vienkāršu zemnieku augstāk izvirzījušies vīrieši — skolotāji, muižas izdzinēji, tirgotāji, krodzinieki, melderi. amatnieki, pagasta vecākie utt. Ja viņu vidū pagadījās sēdēt kādam vienkāršam zemniekam, tas noteikti bija cilvēks ar devīgu roku, turīgs saimnieks, nevis nabadzīgs vaļinieks vai kalps. Veltīgi trūcīgais ciema iedzīvotājs izstiepa roku pēc tāda amata, kaut ari tas, par laimi, bija uzņemts draudzes locekļu skaitā, taču veltīgi pūlējās ikviens, kuram blakus zemai kārtai piederēja varbūt naudas spēks, bet kuram bija skopa roka. Vislielāko vērību piegrieza tieši «ārējai labdarībai», proti, dāvanu došanai ticīgo biedrībai un tās augstākajiem vadoņiem.

Dievkalpojuma laikā lūgšanu namā aizbildņi sēdēja uz īpaša paaugstinājuma, iepretī draudzei, šim nolūkam paredzētajos goda solos. Viņi tika atšķirti no vienkāršā ganāmpulka, pacelti augstāk, nolikti it kā par brāļu un māsu uzraugiem un priekšniekiem, kaut gan tas ne visai saderēja ar brālīgas vienlīdzības jēdzienu. Un tā viņi tur sēdēja ar acīm redzamu lepnumu un pašcieņu un lika skaidri manīt, kāda bija starpība starp viņiem un «ganāmpulku». Ikviens pats ar savām acīm redzēja, ka brāļi tomēr nav brāļi, ka pastāv augstākie un zemākie brāļi. Tāpat kā baznīcā daļa labāko sēdekļu pirmajās rindās bija paredzēti dižciltīgajiem un mantīgajiem, tāpat ka tur atšķīra vācu kori no zemnieku kora, šķii ja bagāto no nabagā mirušā, tāpat bija ari šajā draudzē, kuras locekļiem vajadzēja būt vienlīdzīgiem kā brāļiem. Sāda šķirošana, protams, veicināja rupju godkāri un līdz ar to arī viltus svētulību un varizejiskumu. Aiz godkāres daudzi centās kļūt par draudzes locekli, aiz godkāres pacelties par aizbildni. Brālīgajā ticīgo draudzē atklājās tāda pati pretīga aina kā laicīgo sabiedrībā, kas balstījās uz priviliģētajām un mantīgajām šķirām.

Vainags visai šai šķirošanai izrādījās šķirtie dievkalpojumi brāļu draudzē. Tos iedalīja divos un pat trīs veidos. Stingri nodalīja «dieva bērnus» no «pasaules bērniem». Cionu no Bābeles, Dieva bērni un Ciona skaitījās hernhūtiešu biedrībā, Bābele un pasaules bērni — lielā baznīca un tās draudze. Neticīgos toreiz vēl nepazina.

Kā zināms, lielākā daļa brāļu draudzes saiešanas namu pastāvēja un vēl tagad pastāv pie baznīcām. Pusstundu pēc dievkalpojuma beigām hernhūtiešu saiešanas namā sākās dievvārdi, ko sauca par «atklāto sprediķi». Tajā varēja piedalīties ari «pasaules bērni», brāļu draudzes sarakstos neuzņemtie grēcinieki. Vēlreiz nolasīja svētdienai piemērotu sprediķi, kas baznica jau bija noturēts, šoreiz gan iepriekš nodziedot dažus pantiņus. Tad sacītājs norunāja pēc atmiņas īsāku vai garāku —visbiežāk gan garāku — sprediķi, kurā nelieši atkārtoja baznīca un tepat kambarī dzirdēto. Dievkalpojums beidzās ar lūgšanu un dziesmu, pie tam, dziedot pēdējo pantiņu, visi piecēlās.

Pusstundu vēlāk sākās tā sauktā «otrā stunda». Tajā vairs nedrīkstēja piedalīties pasaules bērni, kas nepiederēja pie brāļu draudzes. Ja nesekoja vēl trešā stunda, tad otrajā stundā bez draudzes locekļiem ļāva piedalīties arī tiem, kuri vēl gaidīja uzņemšanu un kuru vārdi jau bija ievesti kandidātu sarakstos, bet par kuru uzņemšanu nebija notikusi izloze. Taču lielāko tiesu, starp citu, arī Jervamā novadā, saiešanas namos noturēja trīskārtēju lūgšanas stundu. Otrā stundā ielaida vienīgi tos, kas gaidīja lēmumu par uzņemšanu. Protams, šos zemākās pakāpes dievvārdus, ja tas pārāk neskāra viņu kārtas godu, varēja noklausīties arī pilntiesīgie draudzes locekļi, tikai ne «Bābeles ļaudis».

Trešajā stunda saiešanas namā sapulcējās tikai «izredzētā» tauta, galvenokārt veci cilvēki, lie, kuru vārdi jau bi ja minēti dzīvības grāmatā — brāļu draudzes pilntiesīgie locekļi. Saiešanas nama durvis aizslēdza, un kādu brāli nolika par sargu, lai, dieva dēļ. te neiekļūtu neviens no pasaules bērniem. Taču, lai grēcīgo acis neieraudzītu caur logu stikliem, kā dievs kārto lietas ar saviem bērniem un bērni ar savu dievu, — aizsedza arī logus ar aizkariem.

Nu bija vienkopus likai brāļi un māsas. Tie, tur ārpusē, skaitījās svešinieki. Skaitījās svešinieki, kaut gan meklēja to pašu dievu, ko brāļi un māsas, kaut gan nāca uz baznīcu un saiešanas namu klausīties to pašu sprediķi, ko «dieva bērni». Aizslēgtajā templī, iemūrētajā Cionā, atskanēja gaudulīga dziesma, dimdēja kundziski lūgšanas vārdi, griestus tricināja elsas, kaucieni un šņuksti. Tur lika apraudāti pasaules grēki. Tie grēki, kas stāvēja ārpusē, kam dvēseļu modinātāju templis bija slēgts. Raudātāji bija muižas rīkotāji — vagari, šķilteri, klētnieki un daži opmaņi, ticīgie brāļi, kuru spieķis darbdienās, vairojot saimnieka ienākumus, dancoja pa viņu varmācībai pakļauto brāļu mugurām. Tur raudāja un lūdza par citu grēkiem krodzinieki, melderi, muižas rentnieki — tie rātnie brāļi, kas iedzīvojās un sakrāja bagātības no savu nicināto brāļu sviedriem. No to ļaužu sviedriem, kas kvernē ārpusē kā grēcīgie pasaules bērni, kam dievnama logi un durvis bija slēgtas tāpēc, ka šiem cilvēkiem bija mazāk mantas nekā raudātājiem, mazāk tā mamona, kam kalpot pēc svētajiem rakstiem un pašu raudātāju atzinuma bija grēks.

Zemnieks saprata, ko ar viņu te darīja, tāpat kā viņš saprata, ko ar viņu darīja mācītājmuižā un baznīcā. Viņš saprata visu, kaut gan vienīgi ar nojautu un aplinkus, un, to sapratis, zaudēja uzticību viltus palīgiem, aizbildņiem un mierinātājiem, un sāka klusībā gaidīt jaunus, labākus glābējus. Viņš ilgojās pēc tāda, kas atzītu zemnieku par pilnvērtīgu cilvēku, par cietēju, un kas palīdzētu cilvēkam un nevis viņa dvēselei; kas paceltu savu vadoņa pirkstu ne vien pret debesīm, augstajām un tālajām debesīm, bet norādītu arī uz to cieto pamatu, pie kura ir saistīts cilvēks ar savu dzīvi.

Un tagad piepeši ieradās virs, kurš skaidri un nepārprotami izteica visu, kas jau sen bija mēmi sūrstējis zemnieka krūtīs. Tagad atnāca vīrs, kas uzdrošinājās atklāti nopelt zemnieka līdzšinējos palīgus un mierinātājus, sevišķi tādēļ, ka tie turēja sevi par labākiem, augstākiem, dievam tuvākiem, iedalīja tautu kārtās pēc pasaulīgās mantas, aizdarīja vieniem durvis, kuras citiem palika atvērtas, un aptaukojās no nicināto brāļu pieti čīgā labuma. Juhans Lcinberks uzsāka savas gaitas ar cīņu pret zemnieka līdzšinējiem palīgiem, aizbildņiem un padomdevējiem — pret viņa nelabvēļiem.

Tikko Maltsveta vārds kļuva pazīstams tautā, viņam līdzi gāja vēsts — jaunais ticības vīrs kritizējot mācītāju iedomību, nepieejamību, mantkāri un vergošanu mamonam tikpat nesaudzīgi kā brāļu bernhūtiešu ieslēgšanos tempļos, brāļu šķirošanu, viņu varizejisko lēnprātību un liekulību. Tajā laikā ļaudis nezināja citas iespaidīgākas ticīgo biedrības; baptisti parādījās vēlāk. Vai šī vēsts atbilda patiesībai, par to varēja spriest pēc tā, ka kritizētie un nopeltie kungi nekavējoties uzsāka cīņu pret Maltsvetu, ka mācītāji un «vācu tētiņi», kā arī abu palīgi vienā mutē centās pataisīt jauno sludinātāju par viltus pravieti, tautas maldinātāju, velna kalpu, no kura mācības tie brīdināja savu ganāmpulku gan rājot, gan zvērinot. Taču tauta, kā par spīti, saskatīja viņā savējo, it īpaši tāpēc, ka neuzticējās tiem, kas brīdināja no Maltsveta. Juhans Maltsvets tiešām bija turējis krogu, pildījis meldera amatu, ņēmis

sieciņus un pārdevis sīvo, un kļuvis bagāts, taču tagad viņš vairs nebija krodzinieks un melderis, viņš bija pametis vergošanu mamonam, mitējies raust citu sviedriem pelnītu mantu un prasīja, lai arī tautas apgaismotāji un rājēji darītu to pašu. Tas modināja uzmanību, tas zemniekam patika, aizrāva, iededza viņā uzticību jaunajam sludinātājam. Un šī uzticība vēl palielinājās tāpēc, ka Mallsvets nebija svešs zemniekiem ne pēc sava stāvokļa, ne tautības, kā uzpūtīgais mācītājs un vācu tētiņš ar savu neveiklo igauņu valodu, jo Juhans bija zemnieks, tāpat kā visi citi, un prata ne vien zemnieku valodu, bet pazina arī viņu dzīvi. Mallsvets nebija arī lepns, viņš neļāvās augstprātībai un godkārei, kā brāļu draudzes sacītāji un aizbildņi, it īpaši mācītāji un viņu vāciskie ķesteri. Tas viss, neraugoties uz izcilajām runas dāvanām un iedzimto veiklību, kā ar burvju mājienu izcēla Mallsvetu no pašām dzīlēm un padarīja viņu vienā rāvienā par tautas garīgo vadoni, kas piekritēju skaita ziņā pārspēja visus toreizējos konkurentus.

Viņa iespaids, protams, vēl pieauga, kad Maltsveta vārds sasaistījās ar lielo izceļošanas kustību, kad viņš, acīm redzot, kļuva par to palīgu, ko zemnieki paslepus bija gaidījuši, palīgu, kas nesolīja cietējam algu vienīgi viņā saulē, bet pieļāva iespēju, ka apstākļus var uzlabot tepat virs zemes, un norādīja tam pareizo virzienu, un palīdzēja meklēt īsto ceļu.

Tas bija vienīgi Maltsveta vārds, kas šodien sasildīja arī Kuglu ciemu un visu apkaimi un sadzina ļaudis tajās mājās, kur vajadzēja atraisīties viņa balsij. Tas bija vienīgi Maltsveta vārds un nejauši dzirdētās atskaņas par viņa cīņu pret tautas līdzšinējiem dvēseļu ganiem, kas līdzīgi aicinošam trauksmes zvanam atbalsojās no ciema ciemā, no mājas mājā un piespieda pamosties pat bezcerīgā stingumā iegrimušas dvēseles.

49

Tie, kas tur Kugļu krogā pie degvīna un alus jautri jokoja un strīdējās par jauno tautas modinātāju, piederēja pie mērenajiem, vēsajiem prātiem, kam lielākā vai mazākā mērā trūka ticības un cerības, kas jaunās parādības uzlūkoja ar šaubām, kritiski, nogaidot, it sevišķi tās parādības, no kā viegli aizkustināmie, kvēlie ticīgie cerēja tik daudz. Taču arī viņi netika vaļā no burvības, kas piemita Maltsveta vārdam; arī viņiem sirds dziļumos kaut kas it kā slepus sakustējās, pamodās gaidas un cerības, tās piespieda atstāt krogu un vērst soļus uz Kīsu māju pusi.

4 3496

Taču īsts karsonis valdīja to ļaužu vidū, kuru dvēselēs tieksmes pēc laicīgas palīdzības bija saplūdušas vienā straumē ar ticības aizrautību un galu galā sakusušas kopā ar dziļu, neapklusināmu kaisli, spēcīgu, nevaldāmu, cerību pilnu dziņu. To ļaužu mājās viss viļņoja un plūda pāri. Sirdis pukstēja, acis spīdēja, lūpas šļupstēja lūgšanu vārdus. Sievas mudināja vīrus, vīri sievas, vecāki bērnus, kaut gan ikviens jau tā bija modrs un satraukts. Visi posās, un daudzi, nevarēdami ilgāk nociesties, izgāja no mājām pārāk agri, lai tikai paglābtos no nospiedošās gaidīšanas un tiktu tuvāk pie tā nama, kur šodien bija saņemama tik reta dāvana, pie nama, kur ļaudis sanesa kopā tik daudz līdz galam neizlolotu cerību un ilgu. Ciema iela jau mudžēja no cilvēkiem, un tālākie ceļi, kas satecēja Kugļos, bi ja pilni steigas pārņemtu bariņu un vientuļu gājēju, gluži kā baznīcas dižceļš svētdienas rītos.

Kugļos laikam dzīvoja tikai viens vienīgs vesels, taču stulbs cilvēks, kurš negribēja apmeklēt Maltsveta lūgšanas stundu. Tas bija Lelimusu Tāvets, bezkaunīgais mutes bajārs, kurš krogā bija lielījies, ka arī viņš, ja vien pēc dienas darbiem atliktu vairāk brīva laika, varētu izdomāt jaunas ticības un uzsākt pravieša gaitas. Tas bija tas pats pārgalvis, kurš prasīja, lai ticības vīri un lūgšanu brāļi viņu rātu par grēkiem tikai tad, kad tie viņa dvēseles atgriešanai būs atraduši pareizo — kopējo ceļu un kad tie būs uzgriezuši muguru paši savām iekārēm. Šis bija tas vīrs ciemā, kuru ļaudis badīja ar pirkstu par pārmērīgu dzeršanu, laulības pārkāpšanu un pat grēkošanu pret septīto bausli. Un šis vīrs skaitījās znots tam dievbijīgajam vīram, kurš šodien bija atvedis ciemā pravieti, kam tauta bija pateicību parādā par gaidāmo prieku, un kurš Kugļiem un visai apkārtnei bija devis iespēju redzēt ilgi gaidīto glābēju un pašiem ar savām ausīm dzirdēt viņa dzīvības vārdus. Dieva un ticības zaimotājs bija ticīgā Kīsu Miķeļa meitasvīrs un kaimiņš.

Kad Lehmusu saimnieks ar skroderi Vikerpūru pārnāca mājās, viņš atrada savu jauno sievu nometušos uz ceļiem pie bērna šūpuļa un lūdzam dievu. Pavērsusi skatienu uz augšu, krampjaini piekļāvusi krusteniski saliktās rokas pie lūpām, Anu lūdza ar tik dziļu iekšēju degsmi, ka nedzirdēja un neredzēja neko, ne abu vīriešu ienākšanu, ne pašus nācējus. Viņa bija pilnīgi viena ar mazo bērnu, kas gulēja šūpulī; kalpi jau bija aizsteigušies uz Maltsveta sprediķi.

Kad Tāveta miglainais skatiens pamanīja lūdzējas aizkustinošo stāvu, iereibušā vīra alū izmirkušajā bārdā iedzirkstljās dīvains smīns. Sajā smīnā varēja saskatīt gan nicinošu zobgalību, gan visu piedodošu līdzjūtību. Tāvets uz mirkli atstājās durvis, viņš, acīm redzot, nespēja traucēt lūdzēju, un, tiekdamies atturēt arī otru, viņa roka satvēra mazā, kuprainā skrodera šauro plecu.

Tagad jaunā saimniece pagrieza galvu, nākamajā acumirkli viņa klusi iekliedzās un pielēca stāvus. Anu izbijās ne vien no abiem vīriešiem, bet vēl no kā cita. īsu brīdi viņa mulsi raudzījās uz savu vīru. Viņas mute meklēja vārdus, un tad Anu ierunājās drebošā balsī, kurā varēja saklausīt skumju apsūdzību:

—    Tāvet, tu atkal esi…

—    Pilnā, — virs papildināja.

—    … tu esi atkal krogā kāvies, — Anu pabeidza teikumu, un viņas acis sariesās asaras.

Tāvets nobraucīja seju un atrāva asiņaino roku.

—    Vai tu re, kaķēns! Saskrāpējis degunu! Bet par to es viņu iemācīju lidot kā sikspārni … Tev vajadzēja redzēt, kā viņš mērīja mākoņu augstumu no kroga durvīm līdz akas silei … šitāds ķēms!

Mazais, iereibušais skroderis iespurdzās smieklos. Liekas, šie smiekli vīram ar asiņaino vaigu pretīgi atgādināja, ka viņš plātās, un tas it kā atvainodamies apspiestā balsī piebilda:

—   Vai lai atļauju katram nelietim kāpt sev uz deguna! Tāds sasodīts gnīda sāks kaitināt vīru. vicinās manā priekšā savu nejauko dūri!

—    Par ko tu runā?

—    Par Margusu Miķeli!

—    Un ar tādu tu, Lehmusu saimniek, sāc krogā kautiņu!

—    Ar lādu gan! Goda vīrus es tik lēti neaizskaru! Bet blēžiem sadodu pa skaustu, īpaši tādiem okšķeriem, tādiem acu bolītājiem, tādiem, kas ēd un noliedz …

Jaunās sievas lielās bērna acis raudzījās vīra saskrambātajā sejā tik izmisušas, tik pārmetoši, ka meistars Vikerpūrs juta — viņa pienākums ir atvainot biedru un mierināt jaunuvi.

4*

51

—    Tāvetam taisnība, — viņš ierunājās savā lokanajā vēderrunātāja balsī. — Tas otrs kļuva rupjš, uzklupa ar visādām jēlībām. Un kurš gan ļaus sev bāzt dūri zem deguna. Bet,

mīļā jaunā sieviņ, tas jau bija tikai joks. Visi smējās, kad Miķelis kā pakulu vīkšķis izlidoja pa durvīm un iegāzās akas silē …

—    Vai viņu ievainoja?

—     It nemaz ne. Bet viņš izlikās, it kā būtu izmežģījis krustus. Mazliet pakliboja — pusotra, pusotra, lai citiem būtu par ko pasmieties. Bet es redzēju, kā viņš, nokļuvis tālāk no kroga, gāja taisni kā dzērve pa kāpostiem. Nav tam draņķim nekādas vainas — ievainoja, re, vienīgi jūsu veco.

Jaunuvc, pagriezusi vjriešiem muguru, klusēdama pievērsās šūpulim. To Tāvcts uzskatīja par nosodījumu, un, tā kā dažkārt ir izdevīgi cita dusmu apkarošanai sadusmoties pašām, viņš tīši sāka kurnēt un lādēties par tīriem niekiem.

—     Kur tad tas Anīss palicis? Māja tukša kā kapliča, gājēju nav, neviens neliekas ne zinis, ka saimnieks pārnācis no gara ceļa! Kas tagad nojūgs zirgu? Un puisis — kur viņš ir? Tiju arī nekur neredz! Jo tālāk, jo labāk! Visiem atļauj aizbēgt no mājām! Vai tad viņi nevarēja izlēkāties vai nu agrāk, vai vēlāk?

— Gan es iešu un nojūgšu zirgu, — Adis Vikerpūrs micrinānāja saimnieku.

—    Ak tu! Vai tu esi mans kalps? Velns parauj, kāpēc kalpi nav mājās?

—    Es pavēlēju kalpiem iet uz sprediķi, — teica jaunuvc, izceldama bērnu no šūpuļa un paņemdama klēpī.

—    Ak tad pavēlēji! Nevis atļāvi, bet pavēlēji! Un pati zināji, ka es esmu ceļā ar zirgu?

—     Es nezināju, kad tu pārbrauksi. Domāju, ka nakti. Bet, ja tu ierastos vēl pirms sprediķa, tad — tad es nolēmu pati nojūgt zirgu.

—    Tu? Tu pali nojūgtu?

—    Jā.

—    Nu jā! Protams, tu cerēji, ka pārnākšu rāpus vai krākšu, gulēdams ragavās, bārdu izslējis pret debesīm! It kā es būtu tik cūcisks jau kādreiz atgriezies mājās!

Anu nopūtās. Bet šī aizvainojošā nopūta vēl vairāk sakaitināja iereibušo.

—    Uz sprediķi! Visi skrien, asti izslējuši, uz Kukeveres krodzinieka sprediķi! Ko viņi tur iegūs? Vārdus, kailus vārdus — citu par citu muļķīgākus! Labāk ieej pie greizača un piedzeries līdz kaklam, tad būsi akurāt tikpat gudrs vai tikpat muļķis, cik noklausījies Maltsvetu Juhana bībclcs kropļošanā. Dieva vārds, es labāk liktu visiem cilvēkiem dejot, sist kārtis

un pļāpāt niekus nekā sūtītu tos pātaros pie tā murgotāja!

Tu pati, protams, iesi arī?

Anu ietina lielajā lakatā bērnu, kas bija pamodies.

—    Jā, — viņa atteica klusi, bet stingri.

—    Tā jau es domāju! — Tāvets zobojās, novilkdams kažoku. kamēr Vikerpūrs izspraucās pa durvīm, lai izpildītu savu solījumu un nojūgtu zirgu. — Tā jau es domāju! Esi taču Kīsu Miķeļa atvasīte! No Miega ciema[6] var taču nākt tikai sapņotāji … Viens tāds šodien, pirkstgalos pacēlies, ložņāja un glūnēja apkārt pa krogu. Skaitīja, protams, manus sīvā malkus. Vajag taču ar nopūtām un izvalbītām acīm pačukstēt manai sievai un visam ciemam, ka Lchmusu Tāvets atkal bijis krogā un iegāzis sev rīklē tik un tik malkus sīvā. It kā viņam tur būtu kāda daļa! It kā viņš būtu nolikts man par sargu! Jūdass tāds!… Ja tā velna ticība nepadara cilvēkus godīgus, kāds no tās labums? Vai godīgs cilvēks par kādu sūdzēsies paslepus, apmelos? Vai zini, Anu, visa jūsu ticība un svētulība nav ne pusgraša vērta!

—    Negrēko, Tāvet! Tenu Pēteru Madis nemūžam nav par tevi sūdzējies. Viņam tikai žēl noskatīties, ka tu esi tik bezdievīgs. un viņš cer, ka tu reiz vēl nāksi pie prāta.

—    Brīnums, kā tu tūlīt uzminēji, par kuru es runāju! — iesaucās Lehmusu saimnieks, un viņa acis nikni iezibsnījās. — Es neesmu šā vārdu ne mutē ieņēmis, bet tu jau — caps, Tenu Pēteru Madis ciet! It kā pagastā trūktu citu līdēju un urdītāju!

—    Vai tad tu nedomāji par Madi?

Uz šo bērnišķīgi naivo jautājumu Tāvets nevarēja atbildēt neko citu kā:

—    Domāju gan!

—    Nu redzi nu! Un Madis tev nevēl ļaunu, vienīgi labu. Viņam ir tevis žēl, tāpat kā man. Viņš bieži sūdzas, kāpēc tu nekļūstot viņa draugs, bet dauzoties apkārt ar ciema paklīdeņiem …

—     Ar paklīdeņiem? — Tāvets bija smagi un ļengani nošļucis uz sola blakus krāsnij, tagad viņš atkal Izslējās stāvus. — Ak tad ar paklideņiem! Un viņš ir tas labais, viņš tas īstais!… Nu, vai zini, Anu, par tādu kā viņš es nemūžam negribētu kļūt. Man būtu kauns .. .

—    Madis ir dievbijīgs vīrs …

—    Jā, jā, tāds viņš ir, tāds viņš izliekas, bet tas arī ir viss, un tas ir ļoti maz! Kāds gan labums no viņa dievbijības, ja viņš ne pret mani, ne kādu citu nav cilvēks — cilvēks, ar kuru tu vari jautrā prātā izdzert malku degvīna, no kura maka it kā no sava brāļa maka vari ņemt tabaku un ar kuru tu vari parunāt kādu mīļu vārdiņu! Lai skrien pie vilkiem ar visu savu dievbijību! Viņa ticība ir pārāk vēsa un šķidra vira!

—    Tāpēc ka tu nebīsties dieva.

Jaunās sievietes balsī nebija ne mazākā pārmetuma, no viņas krūtīm izlauzās vienīgi sāpīga nopūta.

—    Jā, tāds ticīgais kā Madis es neesmu un arī negribētu būt, — atbildēja Tāvets, noslīdēdams atpakaļ uz sola. Viņa balss skanēja nikni, gandrīz naidīgi. — Kam tad viņš dara labu ar savu dievbijību? Vai Madis iedod ubagam kanci maizes vairāk nekā es? Vai viņš ir kādam izpircis malku degvīna? Vai viņš ietu dzēst cita istabu, ja paša cūkkūts degtu? . .. Kāda velna pēc es lai draudzētos ar viņu? Ko es ar tādu runātu? Viņš jau neprot runāt ne par ko citu kā par tētiņiem un Anistes cienīgtēvu, aizbildņiem un pātariem — par mūžīgiem pātariem bez sava gala! Es jau saprotu gan, ap kādu putras katlu viņš luncinās. Pēc ilgas ilgas gaidīšanas viņu uzņēma brāļu draudzē — nu, un tagad sirds jau sen kņud pēc aizbildņa amata, grib pacelties līdz sludinātājam, lai tad visi brīnītos: «Re, Tenu Pēteru Madis arī iecelts goda solā, svēto vīru pulkā, sēž pie Anistes cientēva labās rokas, no kurienes viņš atnāks tiesāt dzīvos un mirušos …» Jokdaris tāds! Nelietis caur un cauri!

Jaunuve bija dziļi pārliekusies pār bērnu; kad vīrs apsmēja svētos rakstus, Anu miesai pēkšņi pārskrēja trīsas.

—    Madis ir ne vien dievticīgs, bet arī godīgs, — viņa beidzot svētbijīgi sacīja. Tad Anu pacēla savas acis, un viņas skatiens pauda karstas alkas, kas plūda no pašiem dvēseles dziļumiem:

—   Tāvet, es atdotu savu dzīvību, ja tu tikai nedaudz līdzinātos Madim, ja tu kaut drusciņ atteiktos no savas ļaunās, grēcīgas dzīves, ja tu vairs nesēdētu ciema nekrietnāko cilvēku barā!

Pēc Tāveta izskata varēja spriest, ka viņš gribēja ko atbildēt, ka viņam bija kas sakāms, ka viņš varēja sevi aizstāvēt; taču viņš bija nonācis sprukās, viņš neatrada stiprus vārdus, argumentus, kas satriektu pretinieku. Un šajās sprukās viņš piepeši uzšāvās stāvus, trieca no visa spēka ar dūri sev pa krūtīm un kliedza bargi, mežonīgi, kā aizkaitināts, ievainots zvērs:

—    Es esmu labāks nekā Madis, un tie, kuru pulkā es sēžu, ir vislabākie cilvēki visā ciemā! … Es — es, Lehmusu Tāvets, tas ļurba, tas klēšu uzlauzējs, tas laulības pārkāpējs, kas es tiešām esmu, — es esmu dieva priekšā taisnāks nekā jūs, visi ticīgie, kopā!

Un aizelsies un sēkdams, kas lika cilāties viņa platajām, izliektajām krūtīm, piedzērušais vīrs atslīga atpakaļ uz sola, ar abām rokām satvēra galvu un ar dīvainu, ļaunu lepnumu skatījās klonā. Retie, mīkstie mati sīkās, rūsganās šķipsnās nokārās pār pieri un piedeva viņam sagūstīta, taču nepadevīga ļaundara drausmīgo un reizē aizkustinošo izskatu.

Abi klusēja. Jaunās sievas skatiens kā pa šauru spraugu tumšā kaktā ielauzies saules stars pētīdams spiedās cauri garajām, valgi mirdzošajām skropstām uz stingi sēdošo vīru. Šajā skatienā cīnījās labais ar ļauno, līdzjūtība ar nosodījumu, izmisums ar cerību. Piepeši Anu ielika bērniņu atpakaļ šūpulī un viegliem, nedzirdamiem soļiem kā kaķis piezagās pie vientuļā vīra.•

—    Tāvet!

—    Ko tu gribi?

—    Nāc līdzi!

—    Kur? Uz Mallsveta pātariem?

—    Jā!

—    Es? Es lai ietu uz Maltsvcta pātariem? — viņš pacēla galvu un plaši un pārgalvīgi iesmējās. — Ko es tur darīšu?

—    Visi taču iet, Tāvet, kāpēc tad lai tu neietu?

—    Jā, jūs, dieva bērni, jūs, lēnprātīgie un dievbijīgie, jūs ejat — kas tur meklējams tādam kā man? Lūgšanas taču nav domātas grēcīgiem, tur necieš paklīdušos!

—    Tāvet!

—    Nē! — vīrs skaļi uzkliedza, un viņa dūre nodunēja pret ceļgalu. — Es negribu! Es nīstu jūsu garlaicīgo gaudošanu!

Jaunuves skatiens dedzināja kā liesma. Piepeši Anu ar abām rokām apskāva vīra galvu.

—    Tāvet, padomā par mūsu bērnu!

Sajā saucienā iešņukstējās visa nelaimīgās sievietes būtne — viņas bailēs, bēdās, sāpēs, izmisumā aizlūzusī sirds. Un, kad Tāvels pacēla acis, viņš ieskatījās divās zili mirdzošās zvaigznēs, kuru valoda piespieda viņu apklust, kuru spožums notrieca pīšļos.

Abi stāvēja mēmi. Iereibušais vīrs sajuta ap galvu siltumu, kas atskurbināja, juta uz vaiga karstu, spirdzinošu dvašu, viņa krūtis piepildījās ar veldzējošu, dziedinošu, dzīvu elpu.

Tāvels piecēlās, un sieva atrāva savas rokas no viņa galvas.

Likās, it kā tām līdzi no viņa būtu attālinājies labais gars, jo bezdievīgā vīra degvīnā izmirkušajā bārdā, ap viņa leknajām, sulīgajām lūpām parādījās grēcīgs, neticīgs smīns, un, piegājis pie bērna šūpuļa, viņš izņēma no lakata apakšas mazās radībiņas kroplo labo roku un teica maigi, taču zobgalīgi:

—    Vai tad tu domā, ka viņam pieaugs divi pirksti, ja es aiziešu uz Maltsveta sprediķi?

—    Nē, bet varbūt dievs mums piedos.

Anu to pateica čukstus. Viņa bija nokļuvusi šūpuļa priekšā, blakus vīram. Klusu kā kaķis.

—    Mums? Pasaki jel pareizi: man! Jo tu taču neesi vainīga. Tas ir manu grēku dēļ. Vai ne?

Jaunā sieva klusēja.

—    Ila, ha, ha! Es jau zinu! Vecāku grēki piemeklē bērnus. Tēva roka dara ļaunu, lāpēc dēlam piecu pirkstu vietā izaug tikai trīs, un tie paši saaug kopā! Bet es lāgā nesaprotu šo gudrību: kāpēc soda mazo radībiņu, ja ļaunu daru cs, — kāpēc viņam kopš mazotnes atņem iespēju strādāt godīgu darbu, ja viņa tēvs ir bijis negodīgs. Pat kāķa liesa dažreiz neper nevainīgus cilvēkus, bet jūs apgalvojat, ka dievs to darot! Tad jau jūsu dievs ir negantāks par kāķa tiesnesi!

—    Mūsu dievs ir arī tavs dievs, Tāvet!

—   Nē, mans dievs ir labāks. Mans dievs man piedod — viņam nenāk ne prātā sodīt manu dēlu! Mans dievs piedos, kaut arī es neiešu pie Maltsveta pātaros. Man pat nav jāiet uz baznīcu. Grēcīgo dievs ir pavisam cits vīrs nekā ticīgodievs! … Adi, kā tu domā?

Ko gan domāja meistars Vikerpūrs — viņš pašreiz bija pārrāpies pāri augstajam slieksnim un ienācis atkal istabā, — to varēja spriest pēc viņa priecīgi atņirgtās mutes.

—    Ar savu dievu es varu būt apmierināts, — viņš atbildēja un atsedza divas rindas retu, asu vāveres zobiņu. — Viņšmani gan mazliet safušierējis — iesāka taisīt cilvēku, bet netīšām iznāca kamielis. Toties man nevajag stenēt muižas tīrumā aiz arkla, cilāt spriguli muižas rijā, nedz arī nēsāt kravas pa smilšu tuksnesi. Mans dievs tīšām vai netīšām izdarījis labi, ka ir radījis tādu kā es, kaut ko vidēju starp cilvēku un lopu. Paldies viņam par to.

—     Ko tad tika nodarījuši tavs tēvs vai māte, ka tev uzauga šis kupris? Tas taču esot vecāku grēku zīmogs, kā to apgalvo mūsu ticīgie.

—     Ko viņi nodarīja? Pārāk bieži gāja uz baznīcu un atstāja mazo Adi vienu Kuru muižas mitrajā ganu istabā. Ķādu svētdienu, kad ticīgais gans ar sievu bija atkal baznīcā un puiši bija izveduši no istabas ganu Līnu, Adis izkrita no šūpuļa un gandrīz lauza sprandu. Un tad Adiņam uz muguras uzauga pauguriņš, un skroderis bija gatavs!

Tāvets smaidīdams uzlūkoja sievu.

—    Paklausies tikai, ko stāsta Vikerpūrs! Tēvs un māte baznīcā lūdza dievu, abi dievbijīgi cilvēki — bet mājās bērns liek pataisīts par kropli uz visu mūžu!

—    Viņi bija grēcīgi, — Anu piemetināja klusi, taču ar ticīga cilvēka nepadevību un sīkstumu.

—    Tā! Tad jau mums visiem vajadzētu būt tizliem, jo kuram gan vecāki nav grēkojuši? Tad jau veselu cilvēku pasaulē nemaz nebūtu.

—    Dievs soda, ko vien grib, it īpaši lielos grēciniekus un tos, kas neatgriežas no grēkiem.

Tāvets sajauca savus garos, retos matus. Viņš bija iereibis, taču juta, ka spēj domāt skaidrāk par savu nedzērušo sievu.

—    Nu, kādu lielu grēku tad ir izdarījis dievbijīgais Kīsu Miķelis un viņa ticīgā sieva Liza, ka viņu Mannei, pasaulē nākot, viena kāja bija īsāka par otru? Tu esi viņu meita, tev vajadzētu to zināt!

Jaunā sieva klusēja, taču viņas seja nepauda samulsumu, bel gan mocošas skum jas par vira grēcīgajiem vārdiem. N — Arī tādiem cilvēkiem, kas nav atgriezušies no grēkiem, gadoties šīs nelaimes? — Tāvets neatlaidās. — Es domāju, par Kīsu ļaudīm pats svētais gars nevarētu sacīt, ka viņi nebulu atgriezušies no grēkiem! Vai mūsu ciemā vispār vēl ir tādi dieva bērni, kas tiktu viņiem līdzi! Vai tu atceries kaut vienu svētdienu, kad Kīsu Miķelis nebūtu gājis uz baznīcu, kaut vai dunči gāztos no debesīm! Ka viņu nepieņem brāļu draudzē, kaut gan viņš kopā ar sievu katru svētdienu silda saiešanas kambara solu, tas ir tāpēc, ka viņam pašam nav nekā ko grauzt, kur nu vēl ziedot tētiņam. Un kas ir tas vīrs, kurš, tagad skrien pēc pravieša Maltsveta, lai izrādītu savu dievlīcibu visai pasaulei? . . . Vai zini, sieva, es gribētu redzēt Kīsu Miķeļa seju, kad es viņam šovakar sacītu: «Tava meita Anu teica, ka tu esi no grēkiem neatgriezts cilvēks!…» Es ticu, viņš nolādētu tevi un visus tavus pēcnācējus.

-Nē. Mans tēvs nenoiād nevienu. Viņš apzinās, ka ir grēcīgs cilvēks.

Bel mani tomēr tur par vislielāko grēcinieku?

—    Jā.

—   Par tādu, kas nav atgriezies no grēkiem?

—    Jā.

—    Nu, kāpēc tad viņa bērns ir tāds pats kroplis kā manējais?

-Tā ir dieva griba.

Lelimusu saimnieks atkal satvēra savu sāpošo galvu, tad pacēla mazo skroderi gaisā kā cisu maisu un, nolikdams viņu atpakaļ uz klona, gandrīz raudādams iesaucās:

—    Vikcrpūr, velns! Vai mēs esam pie pilna prāta vai sajukuši?

—    Abi esam pilnā, — nobijies atbildēja kuprītis, jo šis mazais vīriņš zināja, kas vajadzīgs mājas mieram.

—    Nē, — atkliedza Tāvets, — mēs esam skaidrā, bet tā te ir piedzērusies! — Un viņš satvēra sievu ap gurniem, piekļāva sev klāt un it kā jautādams cieši skatījās viņai acīs.

Anu skaistajā sejā pavīdēja smaids, kas slēpa sevī gan viltību, gan uzvaras prieku. Pēkšņi bezdievīgais vīrs sajuta ap savu kaklu divas siltas rokas, un viņa grēcīgo sirdi apšalca karsts, acumirklīgs nespēks.

—    Nac, Tavet!

—    Nē.

Tāvcts nodomāja, ka viņš saka «nē», bet jaunās sievas ausij tas jau izklausījās «jā». Un, kad Anu iespieda savus slaidos, kaistošos pirkstus vēl dziļāk stūrgalvja plecā, tad pēc neilga laiciņa viņa sadzirdēja pilnīgi skaidru «jā».

—   Adi, ko tu darīsi? — Tāvcts jautāja sarauktām uzacīm, šķībi skatīdamies Vikerpūram garām.

—    Es iešu līdzi, citādi tev būs garlaicīgi.

Tāvcta seja apmācās vēl vairāk, un, kad viņš bravūrīgi iesmējās, šie smiekli izskanēja kā pašapsūdzība sirdij, kas svārstās starp uzticību un zvēresta laušanu.

—    Jā, tu jau vari man Kīsās kaut ko norunāt ar savu vēderu … — viņš teica un tvēra pēc cepures. — Vislabākās runas nāk no vēdera; arī Maltsveta runa nenāk no citurienes kā tikai no vēdera …

—    No pilna vēdera, — piebilda dobja balss griestos.

—    Taisnība, bet mums jāklausās ar tukšu. — Un Lehmusu saimnieks izņēma no šūpuļa un pacēla uz rokas savu raudošo dēliņu, kam tēva grēku dēļ bija divi pirksti mazāk nekā citiem brēku'iem, un sāka iet.

Lehmusu Tāvets devās uz Maltsveta sprediķi!

Vienīgais, kurš nevēlējās iet!ļ

Tagad Kugļu ciemā nebija vairs neviena vesela cilvēka, kurš nebūtu gājis uz Maltsveta sprediķi!

Ari Lehmusu Tāvets, šis dieva un ticības zaimotājs! Un skroderis Vikerpūrs, kurš ne par matu nebija labāks!

Cilvēki, ko viņi sastapa uz ielas, iepleta mutes, tad pamirkšķināja cits citam ar aci, un dažs smaidīdams, galvu šūpodams, čukstēja: — Jā, jā, dievs spēj darīt brīnumus! — Un viņiem bija pilnīga taisnība, jo taisnība nebija vienīgi tiem, kas piebilda, ka Maltsveta gars ievilinot dvēseļu mielastā arī lielos grēciniekus, jo tas gars, kas veda Lehmusu Tāvetu uz sprediķi, bija jāsauc pavisam cilā vārdā …

Anu acis mirdzēja.

Kad viņus tā ieraudzīja Teņu Pēteru Madis, kurš stāvēja Kīsu pagalma vārtos un, likās, gaidīja tur Lehmusu saimnieci, viņa plakanajai un salkanajai sejai pārskrēja kā zibens šautra, galva piepeši saslējās un rāmās acis skaudri iezibsnījās.

Anu izskatījās ļoti skaista. Skaistāka nekā jebkad. Pašreiz viņai bija tādas acis, kas spētu izkausēt ledu vīriešu krūtīs, kas spētu sadzīt asinis galvā pat aukstam un trulam vīrietim, tādas acis, kas spētu vest kārdināšanā pašu dievbijīgāko un šķīstāko Kristus brāli.

Un Teņu Pēteru Madim, šim svētajam vīram, piepeši likās, it kā viņš ar šo sievieti, pestītāja vārdiem izsakoties, būtu pārkāpis laulību savās domās. Tomēr viņš nenovērsa iekāres pilnās acis, viņš turpināja skatīties uz šo sievieti, ar kuru pārkāpa laulību, un viņam likās, ka laulības pārkāpšana ir salds, neprātīgi salds grēks — tāds, ko vērts darīt, ko vērts darīt, kaut vai maksājot par to ar dvēseles šķīstību … Un viņš būtu piegājis pie jaunās sievas, satvēris viņas roku savējā un to spiedis un glāstījis, ja vien Anu nevestu sev līdzi dzērāju vīru. To redzot, Madim likās, it kā viņam kāds uzmestu cilpu kaklā. Viņš sveicinot pamāja ar galvu un vārtos padeva nācējiem ceļu.

Taču šāds samulsums nevilkās ilgi. Pār viņa glīto seju pārslīdēja maigs, līdzjūtīgs, sirsnīgs smaids kā saules atspīdums, un šai sejai tagad bija liela līdzība ar kāda svēta vīra — liela cilvēku drauga seju.

—    Paskat, paskat, mūsu Tāvets arī, — viņš mīlīgi sacīja, viegli pieskardamics Lchmusu saimnieka elkonim, kas stipri un saudzīgi turēja kroplo bērnu.

Neviens neredzēja, ko Tāvets izdarīja, bet nākamajā acumirklī Mada roka vairs neturēja viņa piedurkni.

—    Tas ir prātīgi, tas ir skaisti! — Mada siltā balss glaimi runāja grēcigā vīra ausī. — Cilvēkam tomēr ir vajadzīgs kāds atbalsts no iekšpuses, kas notur kājās …

—   Jā, — teica Tāvets. — Citādi dažs labs nedzērājs pakristu uz deguna tur, kur dzērājs droši tiktu pāri.

—    Bet cilvēkam nebūs lielīties, — otrs draudzīgi sprediķoja tālāk, it kā nebūtu atbildi dzirdējis, — un dievam ir labs prāts, ja mēs, grēcīgie, kaut vai mazliet palokām ceļus un saliecam muguras viņa priekšā …

—    Krā-ā! Krā-ā! — piepeši Kīsu māju lielā bērza galotnē atskanēja ķērcieni. Abas prātīgās vārnas jau sen bija atgriezušās no kroga, jo jaunākā gribēja iepazīties ar pravieti Maltsvetu un vecāko interesēja lielais ļaužu pūlis.

—     Ceļu locīšana un muguras liekšana būtu labas lietas, ja tikai vislielākie blēži nebūtu arī vislielākie līdēji, — atteica Lehmusu Tāvets tikpat klusi un maigi.

— Āmen! Āmen! Āmen! — atbildēja noslēpumaina balss no Kīsu māju akas, un meistara Vikerpūra zili sārtā seja paslēpās aiz raibā dūraiņa.

Kīsu mājas bija pārvērtušās par mazu svētceļnieku nometni. Visos kaktos mājā un ap māju mudžēja pašu un kaimiņu ciema ļaudis, pagalmā un aiz vārtiem olnīcā pie sētas sprauslāja piesietie, svešie zirgi.

Vīru melnās, smagās tūbas platmales, lielās, platās lapsādas un zaķādas cepures, kailie kažoki, tumši zilie mēteļi un svārki, krāsainās jostas, vilnas vai linu bikses, tumšās zeķes, pelēkas vai dzeltenas pastalas mijās ar sievu augstajām, olveidīgajām torņa cepurēm, jaunavu sarkanajiem un zilajiem vainagiem, abu daudzkrāsainajām, mazajām un lielajām villainēm, īsajiem, brūnajiem, krokotajiem svārkiem un strīpainajiem brunčiem. Kur drūzmējās cits pie cita lielāks bars, tur gaisā kā sūrs mākonītis šūpojās tumši zilo drēbju izgarojumi, istabas dūmi un tvans, lētas tabakas un pīpes smaka. Tā bija lauku ļaužu nabadzības smaka, kuru jūtot kungi aizbāza degunus un bēga, it kā viņus vajātu sirdsapziņa. Vēlāk, kad modē nāca krievu zābaki, visām šīm smakām kungiem par izbailēm nāca klāt arī deguta smaka, vēl vairāk atšķirdama zemnieku no kunga, sagādājot kunga degunam aizvien lielākas ciešanas. Tad dažam labam vīram, pirms tas drīkstēja nostāties muižas kantorī sava kunga vaiga priekšā, vajadzēja atstāt smirdošos «golovipčikus» aiz durvīm, vai viņš varēja sarunāties ar kungu, kundzi vai jaunkundzi vienīgi aiz puspievērtām durvīm, no zināma attāluma. Baznīckungs turpat vai katru svētdienu, sevišķi vasaras karstumā, pēc dievkalpojuma ģērbkambarī sūrojās ķesterim un mājās savai ģimenei, ka pretīgā zemnieku smaka, kas piepildot baznīcu, novedīšot viņu pāragri kapā. Šīs bailes, par laimi, izrādījās pārspīlētas, jo baznīckungi parasti nodzīvoja ļoti ilgi, un, ka viņu veselība nebija no sliktākajām, par to liecināja sārtie vaigi un kuplās miesas un ne mazāk lielais pēcnācēju skaits.

Ka Kīsu mājās nepietiks vietas pat ne pusei dievlūdzēju, tas bija redzams jau sen pirms sprediķa sākuma. Istaba un kambaris bija stāvgrūdām pilns ar sasvīdušiem cilvēkiem tā, ka pat adatai, no griestiem krītot, uz grīdas neiznāktu vietas, taču pa durvīm vēl vienmēr spraucās iekšā ļaudis, un dažam šā dzīvā mūra akmenim draudēja izspiest dvēseli no miesām. Beidzot nelīdzēja nekas cits, kā vajadzēja izcelt kambara lodziņu un nokvēpušo rūti istabas dibensienā — pirmkārt, lai sagādātu pusnoslāpušiem svīdējiem kaut cik svaiga gaisa un, otrkārt, lai tiem daudzajiem, kam bija jāpaliek ārā, dotu kaut nelielu iespēju noklausīties sprediķi; protams, tie, kas palika ārā, piekļuva pie lodziņiem vienīgi mazās grupiņās, cits citu nostumjot pie malas un noklausoties sprediķi pēc kārtas, ar pārtraukumiem. Neraugoties uz lielo spiešanos, neviens, kas ļaužu drūzmā, istabā vai ārā, bija iekarojis sev vietu, negribēja to atdot, un jaunāko vidū pie dūmistabas durvīm un logiem izraisījās sīva ciņa par katru kaut cik tuvāku vietiņu. Mazliet brīvāka telpa bija vienīgi ap sludinātāja galdu kambari, bet tās noturēšana maksāja Klsu saimniekam daudz pūļu.

Tāpēc, protams, Lchmusu saimei un Tenu Pēteru Madim nebija viegli iekļūt istabā un tālāk caur istabu kambari. Mazais kuprītis skroderis pārtrauca cīņu jau pusceļā. Tāvets un Anu (pirmais turēja bērnu uz rokas) spēja izlauzt-sev ceļu tikai tāpēc, ka tos, kā jau savējos, izlaida vieglāk cauri, bet Tenu Pēteru Madim palīgā nāca viņa ticības vīra labais vārds un ciešā draudzība ar Kīsu saimnieku, tā ka ļaudis arī viņam gan kurnēdami, gan nekurnēdami pašķīra ceļu uz dibentelpām.

Visa Kīsu Miķeļa saime bija sasēdusies stūrī ap lūgšanu galdu: tēvs. māte, Miks, Eltse, Tīna, Lills un Manne. Sarkanmatainais Lills, kā jau brālis, turēja klibās Mannes roku; Eltscs ziedošie meitenes vaigi kvēloja aiz uztraukuma; Tina slēpa savu bālo seju mātes brunču krokās, un Miks, liels, spēcīgs puisis, īgni raudzījās grīdā, it kā viņš būtu ar ko neapmierināts. Tēvs un māte pašlaik klusu sarunājās ar spēcīgu gara auguma vīru pelēkās drēbēs, kas stāvēja ar muguru pret durvīm, kad viņiem tuvojās meita un znots. Ieraugot Tāvetu, Miķelim vārds iesprūda kaklā un Liza sataisīja tādu seju, it kā negribētu ticēt savām acīm. Viņi abi bija laikam nodomājuši, ka bezdievīgais pudeles brālis pašlaik uzņem svētdienas vakaru pie vecā Tihanes, bet nu viņš piepeši stāvēja viņu priekšā, maigi turēdams rokās bērnu! Tomēr Kīsu saimnieka uzacis drīz vien saraucās, jo viņš pamanīja dzērumā piemiegtās znota acis un uz vaiga ugunssarkanu brūci, ko nelaboja/

niais kauslis pa ceļam bija pavirši apslaucījis ar mitru piedurkni. Sievasmāte turpretī pamīšus uzlūkoja te meitu, te znotu, pie tam viņa pat nepamanīja pēdējā niecīgo vaiga brūci, kas bija gluži ikdienišķa parādība. Kad viņa ieraudzīja Anu priekā starojošās acis, pār mātes vājo, noziedējušo seju pārslīdēja piedošanas un izlīgšanas svētā atblāzma, un viņa pievilka meitu aiz rokas sev klāt, lai iečukstētu ausī ko labu un mīļu.

Sievastēvs un sievasmāte saņēma Tāvetu vēsi. Tas bija dabiski, ar to bija aprasts, tā notika vienmēr. Bet daudziem, kas redzēja šo sastapšanos, bija interesanti novērot, cik ļoti šā dzērāja apciemojums iepriecināja Klsu bērnus, kā lielos, tā mazos. Viņu sejās iemirdzējās tas gaišas spožums, ko iededz laba drauga negaidīts apciemojums. Tīna, Lills un Manne atlaida cits citu vaļā un sakļāvās ap māsasvīru. Kad Anu bija paņēmusi bērnu klēpī, Miks un Eltse aiz vecāku mugurām pasniedza Tāvetam roku un iekārtoja vietu savā pulkā. Eltse, draiskulīgā skuķe, ieknieba viņam pat ausī un nopietnu seju. bet smaidošām lūpām čukstēja: — Kam tu šodien sadevi pa skaustu pie Tihanes? — Un Miks kārtoja savu saīgušo seju tik ilgi, kamēr tā ieguva laipnu izteiksmi Tāveta jautājumam, kāpēc sprediķis vēl nav iesācies, viņš atbildēja, savdabīgi ņurdēdams, sak, Maltsvets laikam gaidīšot cilvēkus līdz tam brīdim, kamēr māja sabrukšot un kāds tikšot nospiests, — tas vēl pavairotu sludinātāja slavu … Protams, par laimi Mikam un arī Eltsei tēvs nedzirdēja viņu nerātnās piezīmes. Bet Tāvets tikai zobgalīgi pasmīnēja un paslepus sievastēvam aiz muguras noglaudīja Eltses zeltaino, zīda mīksto galviņu.

Tagad svešais vīrs, kas bija omulīgi sarunājies ar saimes ļaudīm, pagriezās un pakāpās solīti tuvāk galdam, ļaudams savam skatienam pārslīdēt pāri cieši pieblīvētajam kambarim, tad caur durvīm raidīja to pustumšajā istabā, kur stāvēja draudze, vaigs cieši pie vaiga, kā melns, nekustīgs mūris. Tikai apslāpēta, godbijīga sačukstēšanās un daži ievaidieni un nopūtas ļaužu burzmā lika manīt, ka šis mūris ir dzīvs, ka te ir sapulcējušies sīksti, pacietīgi cilvēki, pilni satrauktas aiz rautības, un gaidīja kaut ko, kas tos paceltu pāri ikdienas pelēkai vienmuļībai, kas palīdzētu aizmirst dienišķās rūpes un grūtumus un dotu cerības nākotnē, mierinājumu un atbalstu tālākai dzīvošanai, kamēr pienāks labāki laiki.

Uz galda koka svečturos dega divas paresnas tauku sveces. To iedzeltenā, viļņojošā gaisma spoži apspīdēja Juhanu Leinberku, kad viņš mierīgs un nopietns apstājās pie galda un, it kā nogaidot sarunu trokšņa apklušanu, uzlika vienu roku uz bibeles, otru — uz dziesmu grāmatas un ļāva savam stingrajam un domīgajam skatienam atpūsties ļaužu pulkā.

Maltsvetam varēja būt daži gadi pāri četrdesmitiem. Pusgalvu garāks par apkārtējiem — vidēja auguma vīriem viņš ar savu spēcīgo, lielo augumu, platajām krūtīm un taisno, stingro stāju pauda spēku, veselību un briedumu. Viņa atklāto, vīrišķīgo seju, ko padarīja garenu augstā, domīgā piere, ieskāva rūsgana pilnbārda un līdz ausīm apgriezti tumšbrūni mati. Šī seja pauda noteiktību, nepiekāpību un pašcieņu, kādu cilvēkam dod skaidra pārliecība un pārākuma apziņa. Šo iespaidu padziļināja un pastiprināja viņa lielās, zilganpelēkās acis. Līdzās laipnībai un maigumam Maltsveta skatienā slēpās kaut kas varens, valdonīgs, garīgi pārāks — spēks, kurš jautā, izdibina, pavēl. Maltsveta skatiens reizēm mēdza būt tik stingrs, ka daži to neizturēja. Viņa acis notvēra un pienagloja. Viņa skatiens, viņa stāja un galvas mājiens pauda vēsu, koncentrētu mieru, iekšēju līdzsvaru, taču tādu pašu drosmi u;i nesatricināmu mieru pauda ari viņa balss, kad viņš runāja. Maltsveta balss bija pietiekami spēcīga, ar tīru, skaidru, metālisku skaņu un ietvēra sevī to ausij patīkamo, sirsnīgo un maigo pieskaņu, kas spēj savaldzināt klausītājus arī tad, ja runātājam ir vājas runas dāvanas. Bet Mallsvcts ar savu lielo, dabisko valodas veiklību un vārda varu, ar savu priekšnesumu, kuras dzīvinošais, aizraujošais plūdums nepazina šķēršļu, ar savu apburošo balsi bija kā radīts, lai saistītu un vadītu pūli. Viņa balss sildīja un satrauca, pacilāja un aizkustināja. Kā modinātāja, uzmundrinātajā un vienlaicīgi kā labinātāja un samierinātāja tā ieurbās atslābumā un trulumā iegrimušajās dvēselēs. Klausītājus aizrāva un saistīja ari viņa mainīgā sejas izteiksme, šis dvēseles kustību redzamais atspulgs. Viņa vaigā dzirkstīja savdabīgi priecīga, smaidīga nopietnība, kas it kā izkusa tajos brīžos, kad runātājs kļuva piemīlīgs, aicinošs, lūdzošs, un kas izteica bērnišķīgu labsirdību un maigumu, kad viņš personīgā sarunā bija laipnā, labā omā. Bet Maltsvets varēja kļūt arī ļoti nopietns, gandrīz drūms, it īpaši, kad viņš savos sprediķos pieminēja iedomātos dieva valstības pretinie

kus, savus un savas mācības apšaubītājus, vai kad viņš attēloja dieva dusmas, kas nāca pār nelabojamiem grēciniekiem, pastarās dienas briesmas un citus satriecošus svēto rakstu notikumus, vai kad viņš pamanīja ticīgo vidū cilvēkus, kuros viņa vārdi neradīja pilnīgi nekādu atbalsi. Tādās reizēs Maltsveta garie, retie zobi, kas balti zibsnīja tumšajā bārdā, piešķīra viņa sejai gandrīz drausmīgu izteiksmi. Atklājis paviršību un neuzmanību, viņa skatiens ieguva tiesātāja bargumu. Maltsvets paaugstināja un pastiprināja balsi tik ilgi, kamēr tā panāca vēlamo iespaidu. Pēc apģērba Jervamā pravietis nebija ne īsti zemnieks, ne arī pilsētnieks. Viņš valkāja pelēku, pašaustu vilnas uzvalku. Ienākdams istabā, viņš bija noģērbis no saviem mazajiem svārkiem ar raga pogām (tie viņam sniedzās lidz puslieliem) platus, tumši pelēkus virssvārkus, kas Maltsvetam tik lieliski piešķīra garīdznieka cienīgo izskatu un ko zemiskie pretinieki drīz vien iesauca par pravieša mēteli, kaut gan arī citi valkāja tādas pašas virsdrēbes, it sevišķi ziemā uz kažoka. Zemnieku stilbiņu vietā viņam kājās bija gari un diezgan plati slulmeņi, kas, apakšā nesasieti, sniedzās līdz pat ģērādas pastalām. Ap kaklu Juhanam bija vienkāršs, balts lakats, uz kura viņš parasti valkāja melnu vilnas šalli, ko tagad bija noņēmis.

Viņa stājā nebija nekādas pozas, nekā aktieriska, nekā nedabiska, kad viņš, stāvēdams pie lūgšanu galda draudzes priekšā, novērsis acis no ļaudīm, paņēma rokās dziesmu grāmatu un nosēdies sāka teikt priekšā vārdus. Tikpat maz varēja saklausīt viņa balsī tās neīstās svētulības, mākslīgās padevības, salkanā melīguma, kāda bieži piemita ķesteriem, skolotājiem un sprediķotajiem, kuri sacentās nedabiskumā ar baznīckungiem. Nopietni, gausi, brīvi plūda Maltsveta vārdi, un, ja tie aizkustināja sirdi, modināja prātu, satrauca uzmanību, tad to panāca tieši runātāja vienkāršā, dabiskā, patīkamā balss. Tā tūdaļ radīja draudzē tīkamu, cerību pilnu noskaņu, kam seko nepiespiesta pateicība un sajūsma. Un tas runātājam nozīmē pusi uzvaras. Savā sprediķī un lūgšanā, kaut gan viņš bieži rājās, prasīja neiespējamo, pārspīlēja, Maltsvets vienmēr atturējās no visa rupjā un nedabiskā, necieta kaukšanu un gaudošanu. ieturēja mēru «slānīšanā» un prata iespaidīgi izmantot visvienkāršākos runas mākslas paņēmienus.

65

Tā bija neizskaistināta nemācītu ļaužu dziesma, kas, neievērojot sprediķotāja diezgan vareno baritonu un cenšanos

5 — 3436

vadīt meldiju, pacēlās pret Kīsu māju sodrējainajiem ārdiem un apkvēpušajiem griestiem gan stiepti, gan spalgi, gan dobji. Sīksti un neklausīgi izlauzās balss no darba vergu skarbajām rīklēm, no dzīves grūtību sažņaugtajām krūtīm — no mutēm un krūtīm, kas jo bieži bija paradušas skaļi un bargi uzkliegt darba lopiem tīrumā, tāpēc ka arī pašus dzinējus gluži kā lopus dzina citi. Un tomēr šajā neskanīgajā, neglītajā, izmocītajā un samocītajā dziesmā skanēja sava melodija, sava dzeja, izpaudās spēks un dzīvība. Te pacēlās spārnos sāpēs novārdzinātās laulas maldīgās cerības, tiekdamās pēc glābiņa, traukdamās pēc ilgotās brīvības — gan vaidot, gan sūdzot, gan raudot, gan pasmaidot, gan iegavilējoties no visas sirds līdzīgi slīcējam, kad tas sāk nojaust krasta tuvumu …

Pēc īsa ievada, kas atgādināja lūgšanu, dziesmai sekoja Maltsveta brīvs sprediķis, kurā viņš pēc vajadzības citēja no bībeles te vienu, te otru pantiņu, lai tos ar lielu prasmi un apķērību iepītu savā runā. Gluži kā izglītots garīdznieks, viņš prata savienot pat pretrunīgus uzskatus un mācības, ar ko tik bagāti svētie raksti, un padarīt ar savu vārdu spēku par dzīvu un dzīvinošu patiesību. Likās, ka Maltsvets zināja gandrīz visu' bībeli no galvas. Viņš ne mirkli nenonāca grūtībās, izmantojot pierādījumiem kādu svēto rakstu citātu, uz viņa lūpām vārdu pa vārdam savirknējās atmiņā paturētie bībeles pantiņi.

Maltsveta sprediķi, ņemot vērā apstākļus, ar laiku mainījās, attīstījās; tie pārveidojās pakāpeniski atkarībā no tā, kā dažādojās viņa mācība un veidojās uzskati.

Kad Juliāns Leinberks iesāka sludinātāja darbību Jervāmā novadā, viņa uzskati par ticības un bībeles izskaidrošanu būtiski neatšķīrās no Lutera dogmām. Viņš runāja to, ko runāja visi sprediķotāji un ko mācītājs sludināja no kanceles. Viņš sprediķoja rāmi, tieši lā, kā to darīja valdošās baznīcas disciplīnai pakļautie ticības vīri. Par viņa lūgšanas stundām nešaubījās pat tās varas, kas necieta tautā ne mazāko domu brīvību, nekādas garīgās dzīves izpausmes, un tāpēc Maltsvets drīkstēja noturēt sprediķus ari muižās, starp citu, pāris reižu Ahulas muižā. Pat mācītāji, kas vienmēr ir nomodā un gatavi cīņai pret savas varas un iespaida grāvējiem, sākumā nelika Maltsvetam šķēršļus, jo par viņu nedzirdēja nekā ļauna; viņi, liekas, cerēja, ka Maltsvets palīdzēs sadzīt kūtī nomaldījušos vai apstulbinātos jērus. Katrā ziņā mācītāji neuzskatīja šo neizglītoto

zemnieku par bīstamu sāncensi, vēl mazāk mācītāji šaubījās par to, ka kāds, kas uzaudzis bailēs no viņu rājieniem un muižnieku pātagas, drīkstētu uzstāties pret baznīcu, gan paužot citu mācību, gan aizskarot pašus mācītājus. Sākumā Maltsvets kri tizēja mācītājus visai atturīgi; ja viņš to darīja, tad vienīgi ar netiešiem mājieniem, pieskaroties jautājumam aplinkus. Pret brāļu draudzes varasvīriem sludinātājs gan uzsāka cīņu tūlīt, taču tas notika pašā sākumā, kad brāļu naids pret iesācēju vēl nebija liels un Maltsveta ietekme bija niecīga: viņš uzstājās diezgan mēreni, bez kaislas aizrautības. Vēl Maltsveta uguni nelija savstarpējo cīņu eļļa, tāpēc nebija sākusies sāncenša niknā vajāšana.

Ja Maltsveta sprediķos viņa darbības sākumā manīja dažu īpatnību, tad vienīgi to, ka viņš it sevišķi mēdza uzsvērt kādu visparastāko morāles principu. Viņš sprediķoja kaislīgāk un aizrautīgāk par pārējiem dvēseļu ganiem un sludinātājiem, starp citu, uzstājās pret dzeršanu, zagšanu un netiklību. Maltsvets neatlaidīgi brīdināja, ka tas, kurš galīgi neatmetīšot degvīnu un dzeršot šo velna dziru kaut pa pilienam, nekad netikšot no dzeršanas vaļā un ka tāds nemūžam neiekļūšot debesu valstībā, bet gan iešot mūžīgā pazušanā. Savu tikumības mācību viņš pasniedza tik iespaidīgi, ka vairāki patiešām atmeta degvīna dzeršanu, un gadījās pat, ka cilvēki, kas bija zaguši, atzina savu grēku, atdeva īpašniekam zagto mantu vai atlīdzināja naudā, ja tas vien bi ja iespējams.

Citādi Maltsveta sprediķi virzījās pa iebraukto ceļu, tikai ar to atšķirību, ka viņš savām pamācībām uzpūta dzīvāku elpu, ka viņš visu, ko vien teica, pateica dedzīgi. Viņš piekodināja tiem, kas viņu dzirdēja, lai klausās dievvārdus un lūdz dievu baznīcā un mājās, piesacīja, lai ļaudis vienmēr nēsātu sev līdzi katķismu kā kristīga cilvēka uzticamo ceļvedi, lai to lasītu, ja laiks kaut cik atļauj, pavēlēja pēc iespējas bieži meklēt pamācības, mierinājumu un veldzi bībelē un uzlika par pienākumu visiem jo cītīgi apmeklēt baznīcu un manīgi iet pie dievgalda tik bieži, cik laiks un veselība atļauj.

5*

67

Bet pamazām radās izmaiņas, radās atšķirība, izveidojās savs novirziens, kura ietekme pieauga ļoti ātri, kaut arī neizplatījās pārāk plaši. Protams, tas, kā jau visi ticības novirzieni, ierobežojās lielākoties ar kultu, proti, ārējām formām un parašām, un pamatojās uz citādu tikumības mācības pielietojumu.

ņemot par pamatu svēto rakstu daudzveidību un tas pamācības, kas pieļāva citādāku izskaidrojumu.

Blakus tabakas pīpēšanas nosodījumam ieviesās aizliegums valkāt greznas drēbes un rotas. Apustuļa Pētera pirmajā grāmatā Maltsvets atrada vietu, kur, īpaši par sievietēm, ir sacīts, ka «viņu jaukums lai nerodas no ārienes — ne malu pinuma, ne zelta rotām, nedz krāšņām drēbēm». Tā kā nabaga izsūktajam igauņu zemniekam vārda tiešā nozīmē greznu drēbju nebija, jo diezin vai rupja auduma svārkus un pakulu bikses varēja par tādām alzīt, — vēl mazāk «zelta rotu», jo sudraba saspraudes, saktas un kakla karekļus nevarēja uzskatīt par pārmērīgu greznību, tad Maltsvets savā gara nabadzībā uzbruka spilgtām apģērba krāsām un aizliedza tās. Vienīgās krāsas, kas viņa acīs atrada žēlastību, bija melns, balts un pelēks, it īpaši vienmuļā, nabadzību un padevību izteicošā pelēka krāsa, ko tik vienkārši, bez kādas mākslas, līdz ar to bez greznības kāres varēja sajaukt kopā no melna un balta. Bet viņš savā aizrautīgā gribā pildīt bauslību sagrāba cieļ un tiecās atraisīt igauņu zemnieces nerotāto matu pīni, pilnīgi neievērojot, ka visi aizliegumi ebreju zvejnieka Pētera rakstos vērsās pret Austrumu zemju sieviešu pārliecīgo greznošanās kāri.

Ar laiku rosīgais ticības atjaunotājs izdomāja savai mācībai jaunas piedevas. Viņš atrada bībelē vēl citas pamācības, kas nebija ietilpinātas kristīgās ticības pavēļu un aizliegumu sarakstā, un atzina par vajadzīgu tās ieviest.

Maltsvets sāka mācīt, ka cūkgaļas un asiņu ēšana ir smags grēks dieva priekšā. Seit viņš varēja balstīties uz vairākām vietām svētajos rakstos kā Vecajā, tā Jaunajā derībā, sevišķi uz Mozus noteikumiem par veselības aizsargāšanu. Cūka pēc Mozus norādījumiem piederot pie nešķīstajiem dzīvniekiem, un jūdu tautas likumdevējs vairākās vietās nepārprotami nosoda asiņu baudīšanu. Atteikšanās no cūkgaļas Maltsveta mācekļiem neprasīja pārāk lielu pašaizliedzību, jo toreizējie nabadzīgie igauņu zemnieki jau sen bija atradināti no gaļas ēšanas — daudzi šo gardumu uz sava galda redzēja tikai augstos svētkos.

Sekoja daži taktiskas dabas pasākumi, kas izauga no Maltsveta neapvaldītā un dedzīgā naida pret mācītājiem. Proti, viņš, starp citu, vērsās pret nomešanos ceļos un iešanu pie dievgalda,

\

no kuras pirmām kārtām bija atteicies pats Maltsvets, tajā pašā laikā pārtraukdams apmeklēt baznīcu.

Šajā periodā viņš savos sprediķos izrēķinājās arī ar pretiniekiem un sāncenšiem, tiesāja baznīckungus un hernhūliešus, izvilkdams dienas gaismā viņu personiskās vājības un reliģiskās kļūdas.

Viņš tiesāja skaļi un bargi, tāpat kā pretinieki, kas katrā izdevīgā gadījumā nežēlīgi šauta viņu, nerēķinoties, vai viņam bija vai nebija taisnība.

Šajā laika posmā Juhans Leinberks sāka uzstāties arī pravieša lomā, pareģodams svarīgus notikumus nākotnē un dažreiz ticības aizrautībā atzīdams par pravieti pats sevi, visbiežāk par «Jāni II». Sevišķi bagātīgi viņš savos pareģojumos pieminēja pastarās tiesas zīmes un lielo nākotnes karu, kam vajadzēja iznīcināt Krievijas valsti.

Soli pa solim, pakāpeniski, tāpat kā izvērsās viņa sabiedriskā darbība, Maltsvets gudri un taktiski noturēja ari lūgšanas stundas, attiecīgi novērtēdams to ietekmi un sekas. Ja Maltsvets kur noturēja lūgšanas stundu pirmo reizi, tad viņš tūdaļ nenāca klajā ar savām īpatnībām, vismaz ne ar visam un krasākajām. Viņš negāza ārā durvis ar stenderēm, nesita cilvēkiem pa galvu, labi zinādams, cik sīksti tauta turas pie tā, kas sens, ierasts. Viņš vienkārši noturēja dedzīgu, jūsmīgu sprediķi un atteicās no visa, kas varētii radīt izbrīnu. Bet nākamajā lūgšanas stundā Juhans gāja soli tālāk — veikli iepina sprediķī dažu paša uzskatu un paskaidroja un pamatoja tik ilgi, kamēr tie zaudēja svešo izskatu un iegulās klausītāju dvēselēs kā īsta patiesība. Nākamajā reizē viņš savu mācību papildināja ar kādu jaunu punktu un tā pakāpeniski gaja tālāk. kamēr redzēja, ka iesētā sēkla uzdīgst, ka ieguldītais pamatakmens turas savā vietā. Lielās runas dāvanas ļāva viņam viegli iegūt ticīgos un piekritējus, bet no pretiniekiem vienkāršajā tautā viņam nebija kā bīties, jo bībeles pazīšanā Maltsvets pārspēja visus.

Šo pārbaudīto taktiku viņš ievēroja arī Kugļos.

Maltsveta pirmais sprediķis Kugļos notika tad, kad viņš ar sektantismu uzstājās vēl atturīgi, kā taustīdamies, bet lielāko tiesu cīnījās tikai pret degvīnu, tabaku, zagšanu, miesas kārībām un citiem parastajiem netikumiem, kad viņš, atstājis pie malas mācītājus, pacēla balsi pret durvju slēgšanu brāļu draudzē un šās biedrības vadītāju kalpību mamonam; citādi viņš toreiz vēl kaut cik turējās baznīcas paspārnē, jo bija bez savas draudzes, bez lielākas faktiskās varas. Juhans gan bija izplatījis savus īpašos likumus un īpašos aizliegumus, sevišķi par greznajiem tērpiem, miesas izpušķošanu un matu pīšanu, bet viņam vēl trūka to pašaizliedzīgo, fanātisko piekritēju, kas rīkotos un dzīvotu pēc viņa mācības, nebaidoties apkārtējās pasaules apsmiekla un zobgalību. Vēl viņa klausītāji nestaigāja vienīgi pelēkās drānās, vēl sievas un jaunavas atklāti nevalkāja nesapītus matus, vēl neviens tieši nepēla asinis un cūkas gaļu, un laikam nebija daudz arī tādu. kas Maltsveta ietekmē vairs nesūktu pīpi un nebaudītu sīvo.

Protams, Maltsvets varēja paredzēt, ka šīs īpašās domas, ko viņš bija paudis citur, pēc nostāstiem būs pazīstamas arī Kugļu ļaudīm. Tomēr pirmajā bībeles stundā viņš neietvēra savā sprediķī neko citu kā vienīgi savus uzskatus par greznošanos un skāra arī šo jautājumu diezgan uzmanīgi, rūpīgi maskējot ar svēto rakstu vārdiem. Viņam bija paradums pēc lūgšanas stundām atbildēt tiem, kam bija kas jautājams, tā mierīgā garā veicot misijas darbu pie atsevišķiem cilvēkiem vai mazākām grupām, lai vēlāk liela pūļa priekšā šo darbu droši attīstītu tālāk. Kā redzams, to pašu viņš darīja ari šeit.

Maltsvets noturēja uzmundrinošu un pamācošu runu svēto rakstu garā tāpat ka citi sludinātāji, kādu tauta bija paradusi dzirdēt katru svētdienu no mācītāja. Un tomēr, šai runai piemita īpatnība, kuras citiem bieži pietrūka un kura to atšķīra no citu runām, it kā pacēla augstākā pakāpē: runa bija mērķtiecīga un skaidra, dzidra, viengabalaina, domas tajā bija savērtas kā pērles aukliņā. Tā bija attīrīta no bezjēdzīgajiem, garlaicīgajiem atkārtojumiem, neatraisāmiem samudžinājumiem, kuros tik bieži sapinas parastie sludinātāji lūgšanu namos, peroties kā vistas pa pakulām, taču viņš neteica arī citur noklausītās, nodeldētās, ikdienišķās, tukšās, mehāniskās runas, kā to darīja daudzi mācītāji, neizprazdami tautas valodu un domas. Maltsvets zināja, ko gribēja teikt, un pateica savas domas tā, ka arī klausītāji tūlīt saprata, ko viņš bija gribējis sacīt; vēl vairāk — Maltsvets izteicās ar vārdiem, kas palika prātā, kas klausītāju acu priekšā uzbūra gleznas, tēlus, uzskatāmus paraugus. Maltsvets bija dzejnieks.

— Jūs, kas šeit esat sapulcējušies tā kunga vārdā, — saci ja viņš, nobeidzot savu runu, un tas vienlaikus bija viņa šāsdienas sprediķa īss kopsavilkums, — jūs visi vēlaties un lūdzat, lai dievs jums palīdzētu šai laicīgajā dzīvē un vēlāk uzņemtu savā valstībā, lai viņš jūs glābtu no šās pasaules posta, mazinot un atvieglinot to, un tad, kad viņš būs aizsaucis jūs no zemes ielejas, atvērtu jums mūžīgās laimības vārtus, un ļautu nostāties sava svētā vaiga priekšā, kur jūs vairs nepazīsiet ne darbu, ne mokas, ne badu, ne slāpes, ne nabadzību, ne trūkumu, ne slimību, ne nāvi, bet kur jūs gaidīs mūžīgā atpūta, mūžīgs prieks un laime, nemitīga svētdiena. Bet apdomājiet jel, mīļie brāļi un māsas iekš Kristus, vai debesu tēvam ir iespējams izpildīt jūsu vēlēšanos, ja jūs turpināsiet savu līdzšinējo dzīvi grēku tvanā, ja viņš patiešām neredz, ka jūs apstātos, pieliktu roku pie pieres un jautātu sev: vai gan arī manas kājas min to šauro baznīcas taciņu, kas ved uz debesu valstību, un nevis plato kroga ceļu, kas izbeidzas pie elles bezdibeņa? Vai gan es esmu tā vērts, ka pestītājs atver man paradīzes vārtus un piešķir savu godību? Vai es esmu godam nopelnījis mūžīgo svētdienu, mūžīgo mieru un prieku debesu valstībā? Nē, brāļi un māsas, jums jāatzīstas, ka varenais Jehova vēl nedrīkst nākt jums palīgā atvieglināt jūsu gaitas zemes virsū, atvērt jums durvis uz citu. labāku pasauli. Jums jāatzīstas, ka jūs vēl nevarat atbildēt par sava nama turēšanu savas dvēseles un sava kunga priekšā, ka jūs ar aizvērtām acīm kā vistas bez galvām klīstat apkārt pa grēku ielejas melno tumsu un. kas vēl bēdīgāk, uzkraujat sev jaunus nedarbus, kas šķietas briesmīgi tā kunga prātam. Līdz ar jūsu palīgā saucieniem pret debesīm brēc ari jūsu grēki, un to skaļā balss apslāpē kluso lūgšanu. Jūs kalpojat velnam. Jūs kalpojat velnam — zināmā mērā ar nodomu, aiz sava ļaunuma, zināmā mērā aiz muļķības, jo jūs nezināt nekā labāka, jo jums nekas labāks nav mācīts. Jūs kalpojat velnam ar katru dūmu malku, ko iesūcat no savas pīpes, ar katru degvīna lāsi, ko ielejat rīklē, ar katru spīdumu, kas grezno jūsu miesas, ar katru sārto un zilo svītru un rakstu, ko jūs ieaužat savās drānās, ar katru sapīto matu pīni, kas uz jūsu galvām aiz lepnības pret dieva gribu ir sakruzuļota sprogās. Ka jūs kalpojat velnam vēl ari citādi un stāvat pretī dieva desmit baušļiem, to jūs paši zināt, un es esmu jums šodien paskaidrojis to sīkāk, minēdams piemērus no jūsu dzīves. Bet jūs izliekaties to nezinām un neturat par grēku, jo ieskatāt par vajadzīgu un atļautu, ko arī jūsu ticības mācītāji un dvēseļu modinātāji jums nav aizlieguši, tāpēc ka viņi paši dara pirmie, bet jūs tikai atdarināt, tā ir tabakas — šīs indīgās velna nezāles kūpināšana, tā ir degvīna šis pekles dziras brūķēšana, un tā ir dzīšanās pēc miesīgās un pasaulīgās lepnības, kas ceļas no nolādētās vergošanas mamonam. Visu to nosoda raksti vai nu ar tiešu un atklātu vārdu, vai arī it skaidri parāda mums ļaunuma sekas, ko šīs apgrēcības nodara cilvēkiem, un tāpēc tās var būt nākušas vienīgi no elles un ir nezāles, ko pats velns izsējis jūsu vidū.

Ja jūs to nezinājāt, tā ir jūsu līdzšinējo garīgo ceļvežu un aizbildņu vaina, kurus visuvarenais nepametīs nesodītus. Viņi neievēro rakstītos aizliegumus, kuru pildīšanai viņu p^šu muguras par stīvām, un māca jums tikai to, kam nevar paiet garām klusēdami, jo tad vairs nebūtu ne baušļu, ne bauslības, ne ticības. Jūsu dvēseļu gani vergo pasaulei un miesas kārībām, zemojas lepnības zelta teļa priekšā, tāpēc viņi nedrīkst darīt jums zināmas visas svētā dieva vārda mācības, kas atdarītu jums acis un ļautu saredzēt viņu pašu grēkus, jo tad jūs mitētos viņus cienīt, tad jūs viņus vairs neturētu par īstiem dieva kalpiem. Rakstu mācītāji baidās atklāt patiesību, kāda ir svētajos rakstos, un pasludināt, kāpēc viņi izraugās no jūsu vidus tikai tos, kas apmierinās ar puspatiesību, un notur tiem lūgšanas stundas, bet visus pārējos izdzen no tā kunga nama un aizslēdz durvis. Tā nav vis jūsu vaina, ka jūs nepazīstat Jehovas likumus un grēkojat tumsā, bet gan to vīru vaina, kas atšķir bībeli tikai tajā vietā, kur to atvēra varizeji, un māca jums tikai to, ko mācīja varizeji. Un es varu vēl piebilst, ka tie ir nevērīgi un nesaprātīgi kalpi tā kunga vīnakalnos: viņu vidū daudz tādu, kas lāgā nepazīst svētos rakstus, jo neapgrūtina sevi ar to izpētīšanu, nedz visu likumu un aizliegumu izlasīšanu, ko tur ierakstījuši pravieši un apustuļi, svētā gara iedvesmoti, un viņu vidū atrodami arī tādi, kas pagalam nesaprot visas lietas mūsu dārgajā bībeles grāmatā, jo debesis tiem nav piešķīrušas apgaismību un garu.

Bet grēks paliek grēks, mīļās dvēseles, un katram jāatbild par saviem grēkiem — tāpat viņiem, kā jums. Jā, arī jums! Neviens no jums nedrīkst nokratīt vainu un sacīt: es nezināju, ka tas ir grēks. Dieva likumi uzrakstīti skaidri, tos var saprast jebkurš, un dievs, redzēdams, ka sāk izplatīties stulbums un meli, sūta pasaulē vīrus, kas pilnīgi pareizi iemāca un izskaidro viņa vārdu tiem, kas paši to nespēj saprast. Šeit jūsu priekšā stāvu es, tā kunga kalps un dieva sūtnis, un saku jums: klausieties Jehovas vārdus tādus, kādi tie ir visā pilnībā rakstos! Neļaujieties sevi maldināt, neļaujieties sevi iemidzināt grēka miegā tiem, kas nav dievam uzticami kalpi! Un tiešām es jums saku: ja vēlaties, lai debesu tēvs jums palīdz jūsu garīgajā un miesīgajā grūtumā, ja viņam jāglābj jūs no visa, kas pārmērīgi apslogo jūsu garu un miesu, tad jums jāpiedzimst no jauna, jākļūst par citiem cilvēkiem, jānomet no sevis vecais Ādams, kā lopiņi pavasarī nomet veco spalvu; jums jānotīra sava veco grēku garoza no galvas līdz kājām — jums jāpilda visas dieva pavēles, pamācības, un jums jāraisās vaļā no tiem, kas tās aplam izskaidro un iemāca tikai pa pusei un kas paši nepilda, ko jums nevīžīgi māca! Brāļi un māsas Cionā, uzklausiet manu aicinājumu un mostieties! Mostieties, jo tā stunda ir nākusi, kad tas kungs jūs aicina! Viņš aicina jūs ar manu balsi un liek jums teikt, ka tas laiks ir tuvu, kad parādīsies viņš visā savā spēkā un varenībā, visā savā godībā un spožumā, un tad drebi un trīci, un raudi, un kliedz, tu nepamodusies, no grēkiem neatgriezusies dvēsele, jo tevi gaida elles ugunis un mūžīgā iznīcība!

Maltsvets bija runājis pērkondimdošā balsī, mirdzošām acīm; it sevišķi izsakot pēdējos teikumus, viņš mēdza piešķirt pamudinošu, aizraujošu, aicinošu, dvēseli satraucošu kvēli, kas velk pūli ar varu uz priekšu, rauj līdzi un akli iesviež atvara virpuļos. Šo iespaidu tūdaļ varēja manīt arī šeit. Sevišķi likās imponējam tā svinīgi barga, uz nelokāmu ticību dibinātā pašapziņa, kad Maltsvets sevi atzina par dieva sūtni un viņa pavēļu izpildītāju. Klusumā, kas valdīja telpā, mēmā, stingā, nomācošā kapa klusumā, likās, neviens nedrīkst ne elpu ievilkt. Tad, kad runātājs bridi apklusa, bija jūtama viegla kustība, it ka aiz izbrīna, izbailēm, godbijības un sajūsmas; bija sadzirdami vienīgi sieviešu klusie šņuksti un nopūtas.

Juhans Leinberks, bāls un sadrūmis, ieturēja īsu atelpu, pie tam viņa degošās acis kā izslāpušas uzsūca sevi katru dzīvības zīmi mēmajā pūlī. Tad viņš mainīja balss noskaņu un sāka runāt tik silti, priecīgi, cerību pilns, it kā viņa vārdi iemestu tumšajā pūlī smaidošu saules atspulgu:

— Dievs ir mīlestība. Dievs grib mums palīdzēt. It visiem — pal vislielākajiem grēciniekiem mūsu vidū. Mums visiem, kas mēs kaut cik tiecamies kļūt citādi. Dievs var mūs paglābt visās bēdās, pat vislielākajā postā, no kura mēs paši nespējam izkļūt. Dievs var mums palīdzēt tūlīt, uz vietas. Dievs dara brīnumus! Neaizmirstiet, ka dievs dara brīnumus, ka dievam nekas nav neiespējams! Neticiet, ka brīnumi vairs nenotiek, — brīnumi notiek katru dienu, gan mazi, gan lieli. Dievs, ja vien gribēs, arī vēl tagad pārcilās kalnus, noklās pāri jūrai sausu ceļu, pārvērtīs dienu par nakti un nakti par dienu, iznīcinās valstis un radis jaunas, pamodinās miroņus un izdziedinās slimos, un izvedīs izraudzītās dvēseles, izredzētās tautas no Ēģiptes tumsības uz apsolīto gaismas zemi. Brāļi un māsas, dievs var visu un darīs visu, ja mēs ticēsim viņa varenībai, ja mēs nodosim viņam savas dvēseles, pilnas kvēlu ticības liesmu, ja mēs te viņa priekšā nometīsimies ceļos, izstiepsim rokas viņam pretī un no visa spēka it kā nāves briesmās sauksim: «Tēvs, palīdzi mums!…» Ja mēs to darīsim, tad notiks brīnums! Brāļi un māsas — Cionas bērni — klausieties» tad notiks brīnums! Vai gribat redzēt brīnumu? Vai vēlaties, lai šī māja, kur mēs pašreiz esam kopā, paceltos gaisā, aizlaistos prom pa debesu izplatījumu un nosēstos citā — labākā vielā? Ja jūs to vēlaties, tad uzmostieties, pārdzimstiet par jaunu, noārdējiet savas dvēseles tīras ticības liesmās un klausieties no manas mutes, ko zemes un debesu ķēniņš jums saka! Metieties ceļos viņa priekšā un lūdziet! Un, kad Jehova redzēs, ka jūs esat kļuvuši jauni un spirgti, notiks brīnums, ko jūs karojat, tad jums nāks palīgs un glābiņš! Tāpēc — ceļos, grēcīgie, sakrustojiet rokas, aizmigušie, atveriet mutes lūgšanai, neprātīgie! Tā stunda ir. klāt, kad tas kungs nonācis mūsu vidū! Viņš stāv mūsu pulkā un svētīdams izpleš savas rokas pār mums . .. Ceļos! Ceļos!

Sacēlās dobja dunoņa, it kā vēja brāzma būtu apgāzusi veco, satrunējušo māju, it kā būtu nogāzusies vesela kaudze smagu, izirušu maisu. Visa ļaužu drūzma mēmā rāvienā nokrita ceļos, it kā to būtu nospiedusi pie zemes kāda neredzama vara, it kā ikviens sajustu glābēja palīdzīgo roku izplešamies pār sevi un it kā no šīs rokas izplūstošais, dievišķais spēks satriektu pīšļos grēciniekus, kas lūdz palīdzību.

Ceļos nometās arī pats Maltsvets.

Ceļos noslīga arī visi, kas stāvēja ārā aiz durvīm un logiem.

Ceļos bija jāmetas arī Lehmusu Tāvetam, šim pusticīgajam grēciniekam, pie tam viņš ļāva sevi novilkt ceļos, jo viens spēks, kas vilka uz leju, bija sieviete, kuru viņš tik ļoti mīlēja, un otrs — šī neredzētā sludinātāja vārdi, kuru varai viņš ļāvās pirmo reizi mūžā — pa pusei pret sava paša gribu.

Un ceļos galu galā nometās arī Adis Vikerpūrs, šis vēderrunātājs un kroga jokdaris, balamute un zobgalis, cilvēks, pēc kura domām pasaulē nebija nekā nopietna un svēta, kura mutē un sirdī kā brāļi sadzīvoja blakus dievs un velns. Adis Vikerpūrs noslīga ceļos, tāpēc kā Tāvets Lehmuss bija nometies ceļos. Viņš negribēja, lai draugam vēlāk būtu jākaunas …

Maltsvets lūdza dievu.

Maltsvets prata ne vien sprediķot un runāt, viņš mācēja ari lūgt. Viņa lūgšanām bija satriecošs spēks, tās kausēja kā uguns. Maltsvets iedvesa lūgšanā visu savu ticības kaisli, runas dāvanas un it kā ar neredzamu spēku aizrāva sev līdzi pazemībā, kas satrieca pīšļos.

Maltsvets teica lūgšanu, un ļaužu pūlis lūdza viņam līdzi kā viena dvēsele.

— «Nāciet pie manis jūs visi, kas esat apbēdināti un grūt sirdīgi, es gribu jūs atvieglināt!»

Un, tā kā visi bija tiešām tik apbēdināti un grūtsirdīgi un sakusuši kopā par vienu vienīgu nomāktu, saplosītu, samīdītu tautas dvēseli, tad visi devās pie viņa un viņam līdzi meklēt to varu, kas Juhana Maltsveta vadībā solīja atelpu, un, rāpojot uz ceļiem, tuvojās neredzamajam spēkam, kurš, kā apsolīja viņa kalps un sūtnis, darīja brīnumus, pat tik lielus brīnumus, ka paglāba no ciešanām to ļaužu izmocītās un nomāktās dvēseles, kas te, viņa priekšā, locīja ceļus.

No kādām ciešanām?

No garīgām vai laicīgām?

Ja kāds viņiem to būtu jautājis un ja viņi atbildētu taisnīgi, ar savu sirdsbalsi, tad atbilde skanētu: no laicīgām ciešanām.

Jo tās bija vienīgās ciešanas, ko viņi pazina, ko viņi saprata, kas tiešām pastāvēja. Neviens taču nevarēja sacīt, ka postā būtu nonākusi viņa dvēsele. Un, ja tai bija grūti, ja tā mocījās sāpēs un ciešanās, tad vienīgi tāpēc, ka grūti bija miesai, ka cieta miesa. Kas tad ir dvēseles ciešanas? Ikviens no viņiem būtu jautājis savai sirdsbalsij. Ja viņi mēģinātu sev atbildēt ar kādu iemācītu, apdilušu bībeles frāzi, tad ši atbilde nebūtu ne saprotama, ne patiesa; viņi tai neticēja; viņi nojauta, ka tas nav pareizi.

Viņi saprata vienīgi to, ka cilvēkam, kas lūdz, jābūt pazemīgam. Ka cilvēkam, kas vēlas, lai viņam darītu labu, ir jāpilda sava labdara pavēles. Maltsvets teica, ka dievs palīdzēs un glābs, ja tas, kurš ilgojas pēc palīdzības un glābiņa, dedzīgā ticībā vērsīsies pie dieva, atgriezīsies no grēku apmātības, pamodīsies, nožēlos un labosies. Tās bija dieva pavēles, par kuru izpildīšanu dievs apsolīja palīdzību un glābiņu. Palīdzību un glābiņu no kā? Taču no tām ciešanām, ko cilvēks sajuta, ko viņš tiešām izcieta, un nevis no ciešanām, par kurām viņš neko nezināja. Jo sludinātāju vārdi par viņpasauli, mūžīgo dzīvošanu, dvēseles svētlaimību, kas jāpanākot ar atgriešanos no grēkiem, tādam darba un rūpju nomāktam cilvēkam, kurš cīnās ar ikdienas grūtībām, ir tikai vārdi, tukši vārdi; tie ir jēdzieni, kas bija pārāk augstu, lai praktisks cilvēks sāktu ar tiem nodarboties. Tāds cilvēks pilnīgi pamatoti saka sev: ja jau pastāv viņpasaule un citi tur iekļūst, kāpēc tad lai tur neiekļūtu arī es? Es neesmu ne sliktāks, ne labāks par viņiem. Es gribu kādreiz nokļūt debesīs, bet necieš taču mana dvēsele. Cieš vienīgi miesa. Un tāpēc es gribu izglābties no šim ciešanām.

Un novārdzinātais igauņu zemnieks, kurš dzirdēja Maltsveta sprediķi, piebilda: dievs man palīdzēs grūtumā, ja es atdošu viņam savu dvēseli. Lai ņem dvēseli — te tā ir! Man jau cita nekā nav, vienīgi dvēsele, un es to labprāt atdodu, lai izkļūtu no posta. Ķem. žēlīgais glābēj, ņem izmocīto un nomākto dvēseli, ja tu tik ļoti to kāro un ja tai tik un tā jānonāk tavā īpašumā!

Ļaužu pūlis, kas šeit gulēja uz ceļiem, bija uzvarēts — Maltsvets bija uzvarējis. Kurš šo pārmaiņu vēl nepamanīja sprediķa laikā, tas to skaidri redzēja tagad lūgšanā. Visi ticēja brīnumam, ko veiklais runātājs bija pasludinājis, tāpēc katrs bija gatavs upurēt savu dvēseli glābējam brīnumdarim. Katrs lūdza ar tādu aizrautību, ka likās, it kā tas gribētu izpildīt visas glābēja pavēles uzreiz šajā pašā lūgšanā, lai apsolītais brīnums varētu notikt tūlīt un tepat, — lai māja, no kuras atskanēja lūdzēju balsis, paceltos gaisā tūlīt un nolaistos citā — labākā vietā. Ticība brīnumam noskaņoja pūli Maltsveta labā.

Maltsvets zināja, ko dara, kad viņš atmodināja un nostiprināja tautas dvēselē ticibu brīnumam, kad viņš tās kodolā ielika glābiņu no jebkura posta, arī laicīgā. Maltsvets ar uzvaras prieku varēja vērot, cik kaislīgi šīs izmocītās un nomāktās dvēseles atkārtoja viņa lūgšanas vārdus, cik cieši bija saliktas rokas, cik pazemīgi elpoja krūtis, un viņa auss varēja sadzirdēt, cik krampjaini ieraudās sievas pēc katra jauna, satraucoša teikuma, kā jūtu kāpinājums izraisīja no viņu krūtīm nesakarīgas skaņas.

Maltsvets beidza lūgšanu.

Svinīgs «āmen» jau bija noskanējis pār draudzi, bet visi vēl palika uz ceļiem. Pats Maltsvets jau bija piecēlies, bet viņa uzvarētās dvēseles gulēja pīšļos. Uz viņu galvām vēl dusēja glābēja neredzamā roka, un ticība brīnumam tos piespieda vēl un vēl apliecināt savu padevību.

Ļaudis cits pēc cita sāka celties kājās tikai tad, kad viņu uzvarētājs atgāja no galda un brīvi iejuka ļaudīs, kad viņš dieva sūtņa un svētā ticības vīra svinīgo sejas izteiksmi bija apmainījis pret ikdienišķa cilvēka laipno un draudzīgo smaidu.

Maltsvetu tūlīt ielenca sajūsmināti cilvēki mirdzošām acīm, tie spieda viņa roku un šļupstēja pateicības vārdus. Atradās arī tādas padevīgas dvēseles, kas Maltsvetam tuvojās svētā bijībā, lai slepus pieskartos svārku vīlei. Un pat tie, kas šodien bija ieradušies Kīsās ar aizspriedumiem, šaubām, pa pusei zobodamies, pienāca tuvāk, lai dziļāk ieskatītos acīs tam vīram, kas bija pamodinājis viņos iekšējo cilvēku, bija licis ieskanēties viņu krūtīs cerību balsij.

Visilgāk lielā sludinātāja roku turēja savējā Kīsu saimnieks. Viņš cieši uzlūkoja Maltsvetu ar savām pelēkajām, žēlīgajām un padevīgajām acīm, kurās, diemžēl, bija maz gara možuma, un, lūpu kaktiņus miklinol, plakstiņiem trīcot, lēni un raudulīgi sacīja:

— Tas bija salds dvēseles mielasts, saldāks par šūnu medu, ko drīz atkal gribētos nobaudīt. Dieva kalps, nāc atkal pie mums, tikko vari! Pagodini atkal manu namu, izdzen sātanu no mūsu ciema, un — un — dievs lai tevi svētī par to!

Miķelis labprāt būtu piebildis vēl ko, bet viņš bija vājš runātājs, vienīgi ticības aizrautībā pārdabūja pār lūpām šo diezgan gludo teikumu. Kīsu saimnieka garais, kaulainais, kalsenais augums stāvēja Maltsveta priekšā mazliet salīcis, kā nošķiebies versts stabs, un, kad viņš atlaida sludinātāja roku, tad, it kā kaut ko atcerēdamies, pāris reižu pārlaida ar plaukstu pār savu stūraino, krunkaino seju, ko pelēcīga vaigu un zoda bārda ieskāva spalvu vainagā.

Maltsvets viņam atbildēja ar spēcīgu rokas spiedienu.

—    Jā, mīļais brāli, es atgriezīšos drīz, jo redzu, ka te ir lauks, kurā var droši, ar lielām cerībām iesēt tā kunga sēklu. Bet jūs, modrie ticības brāļi, gādājiet, lai ienaidnieks pa naktīm neiekaisītu jūsu druvā pārāk daudz nezāļu.

To sacīdams, dieva vīrs uzlūkoja Kīsu saimnieku, taču, izdzirdis vārdus par modrajiem ticības brāļiem, Tenu Pēteru Madis pievirzījās Maltsvetam tik tuvu klāt, ka sludinātāja skatienam vajadzēja skart arī viņu. Jaunais saimnieks nosarka aiz prieka, redzēdams, ka slavenais sprediķotājs viņu pazīst un sniedz roku. Madis bija sastapies ar Maltsvetu vienreiz Jāņu un otrreiz Koeru draudzē bībeles stundā un abās reizēs pēc lūgšanām sarunājušies par ticības jautājumiem.

Paskat, vēl viens centīgs draugs, kurš spēj ierobežot nelabā sēju un izravēt no labības usnes, ja vien viņš atvērs tam kungam pareizās durvis savā sirdī… Labdien, Tenu Pēteru saimniek! — Un, kamēr Maltsvets turēja jaunā ticīgā roku un cieši skatījās viņam acīs, pa pusei laipni, pa pusei brīdinoši, pa pusei glaimojoši, sludinātājs it kā neviļus piebilda, nepavisam negrasīdamies saimniekam iedzelt:

—    Vēl arvien sastāvi brāļu sarakstos?

—    Jā.

—    Varbūt esi iekļuvis vecāko godā?

—    Nē.

—    Ak tad ne? Ak tad vēl ne?… Liekas, tā ir pārestība… Tas, manuprāt… Kā tu pats domā, Madi?

Madis novērsa acis, vispirms pa kreisi, tad pa labi, un, kad viņa sejai pārslīdēja jauns viegla sārtuma vilnis, viņš izdvesa klusi, it kā ar mokām:

—    Laikam domā, ka esmu pārāk jauns.

—    Cik jauns tad esi?

—    Trīsdesmit trīs…

Juliāns Leinberks pasmaidīja.

—    Es pazīstu dažus vecākos un sludinātājus, kam tu vēl varētu uzdāvināt pāris gadu. Protams, tev vajadzētu iedot viņiem drusku mamona, un tevi ieceltu kādā augstākā amatā.

Madis saprata visu. Viņa augšlūpa zem gaišās bārdas viegli ietrīcējās. Jau astoņi gadi brāļu draudzes loceklis, viens no cītīgākajiem dievvārdu apmeklētājiem, lūgšanu mājas divkāršs ciemiņš katru svētdienu, lasītpratējs un rakstu pazinējs, saprātīgs cilvēks ar priekšzīmīgu uzvedību, labs paziņa diakonam ar vairāku cūkas šķiņķu atbalstu — un tomēr vēl nesēd goda solā! Tiešām, tā bija pārestība, tai vajadzēja būt lielai pārestībai! Madis nebija godkārīgs, tas ir, viņš negribēja tāds būt ne citu, ne savās acīs, un viņš tiešām ticēja, ka nav godkārīgs, un tāpēc iestāstīja citiem un sev, ka nemaz negrib kļūt par vecāko un sludinātāju, ka viņam pietiek goda būt vienkāršam brālim savā draudzē. Taču piepeši, kad Maltsvets bija tā ierunājies, Madis juta, ka viņam ir nodarīts pāri. Madi piepeši sagrāba tāds niknums un sarūgtinājums, ka viņa roka, ko Maltsvets tagad atlaida vaļā, sažņaudzās dūrē. Un šajā mirklī, kad Madis apkaunots stāvēja lielā sludinātāja priekšā, viņa sma dzenēs pazibēja gaismas stars, kas parādīja jaunu ceļu — ceļu. kas arī veda pie mērķa. Pie kāda mērķa? Tā kā Madis nebija godkārīgs — negribēja tāds būt, tad viņš nezināja, kādu mērķi grib sasniegt, taču viņš zināja to. kas tagad jādara, un viņš. cieši ar mirdzošām acīm paskatījās Maltsvetā un ātri izdvesa:

—    Es izstāšos no brāļu draudzes.

—   Kāpēc tā? — Juliāns Leinberks jautāja. — Kad tu to nolēmi?

—   Jau — jau labi sen, — Madis atbildēja. — Es tur vairs, negribu iet. — Un viņš atkal nodūra acis.

—    Kāpēc?

—    Es redzu, ka viņu ticība nav īsta.

—    Tu redzi, Madi, tu redzi?

—    Redzu un gribu sekot tavās pēdās.

Maltsveta skatiens, ar ko tas aplūkoja jauno sekotāju, pauda apmierinājumu, priecīgu laipnību, bet neko vairāk. Viņš. dziļi apmierināts, klusēja, tā ka Madim nācās noprasīt:

—    Vai ņemsi mani pretī?

Maltsvets klusēdams sniedza viņam roku.

—    Un atļausi, ka es … ka es … — Madim piepeši iešāvās prātā, ka jaunam māceklim jābūt pazemīgam, tāpēc viņš savu jautājumu beidza mazliet citādi: — … un atļausi, ka es eju pie tevis, lai iemācītos un pildītu tavu ticību.

Maltsvets pamāja ar galvu un vēlreiz paspieda viņam roku.

—    Un… un… — Madis jutās neveikli, ka ticības vīrs viņa apņēmību neapsveica ar slavas un svētības vārdiem, tāpēc nākamais teikums paklupa: — … un, ja es būšu jau stingrs tavā ticībā un zināšu visu, vai tad atļausi, ka … ka es to … to sludinu arī citiem? …

Maltsvets stingri uzlika roku uz viņa pleca. Draudzīgā laip niba pārvērtās laipnā nopietnībā, kamēr starp uzacīm virs spēcīgā, taisnā deguna iegulās šaura, taču dziļa grumba. It kā viņš jau būtu gaidījis, ka Madis izteiks šādu vēlēšanos, Maltsvets bez vilcināšanās teica:

—    Mīļo brāli, tev nevajag manas atļaujas. Pats pestītājs izraugās mūsu vidū tos, kam jāsludina citiem viņa dzīvības vārdi, un viņš apveltīs tos ar savu garu. Lūdz atļauju no viņa un, ja viņš ievēros tavu lūgšanu un tu jutīsi, ka tev ir kas sakāms, tad sāc droši! Ja tu gribi ko mācīties no mani», es tevi mācīšu labprāt, dārgais draugs!

Kamēr Madis atkāpās drūzmas priekšā, kas mācās viņiem virsū, Kīsu Miķelis, kurš ar nodurtu galvu bija klausījies Maltsveta un Tenu Pēteru saimnieka sarunā, palika stāvam sludinātāja tuvumā. Piepeši viņš apgarots iesaucās:

—    Arī es izstāšos no draudzes!

Klātesošie saskatījās. Lchmusu Tāvets, Kīsu saimnieka bezdievīgais znots, nespēja apvaldīt nerātnu smaidu un piegrūda Vikerpūram pie kupra, un Eltse, draiskā skuķe, paraustīja tēvu aiz svārkiem un pusbalsī teica:

—    Tu jau vēl neesi draudzē! Viņi taču vēl nav tevi pieņēmuši !

Tieši tāpēc izstāšos! — vecais vīrs iesaucās svētās dusmās. — Vai man viņu vairs vajag! Ko es esmu nodarījis, ka neņem pretī? Vai es un mans nams nekalpo dievam, vai es nedzīvoju kristīgā dzīvi, vai manas rokas nav tīras no zādzībām, mana mute no meliem, vai mani gurni neatturas ho visa ļauna… Mani neņem pretī! Liek gaidīt, mūžīgi gaidīt! Varizeji — liekuļi — zaimotāji viņi ir! Man viņi nav vajadzīgi! Mans ticības tēvs, mans pravietis, mans pestītājs, mans eņģelis stāv šeit — viņa vārds ir Maltsvets. Gribu ticēt viņam, kā viņš tic tam jēram. Bet varizejiem jau nākamajā svētdienā iekliegšu acīs: atkāpieties, jo jūs esat viltus pravieši!

Kīsu Miķelis bija gauss, vēss un mierīgs zemnieks, kas uztraucās reti; Maltsveta sprediķis un lūgšana bija viņu tā ap

reibinājuši, ka viņš vairs nepazina pats sevi un piepeši — savam znotam un meistaram Vikerpūram par klusu prieku — izvērtās par runātāju.

Maltsvets prata ari ar šo piekritēju, — par kura uzveikšanu viņš, starp citu, nebija ne mirkli šaubījies, — sarunāties un apieties tā, ka nepavisam neradās iespaids, it kā viņš ar nodomu pulcinātu sev mācekļus, ka viņš pilns aizrautības dibinātu savu draudzi. Vienīgi kūstošā, siltā laipnība skatienā, vienīgi rokas spiediens sacīja: nāc! Viņš nekad to nepateica tieši acīs. Un tāda veidā viņš pavairoja sava sprediķa ražu.

Kopā ar citiem tagad Maltsvetam tuvojās arī tie, kas gribēja iegūt tuvākas ziņas par viņa ticību. Tādu bija diezgan daudz, un viņu priekšgalā atradās cilvēki, kas Kugļu krogā bija nikni apstrīdējuši Tāveta stāstu par atsevišķiem Maltsveta noteikumiem, īpaši par cūkgaļas un asins ēšanas aizliegumu. Šodien viņi bija dzirdējuši paši ar savām ausīm, ka svētais vīrs blakus degvīna dzeršanai un tabakas smēķēšanai nosodīja arī sieviešu matu pīnes, košu apģērbu valkāšanu un greznošanos ar visādiem spīdumiem; vai viņš tiešām gaja tik tālu, ka nolādēja arī cūkgaļu, asinsdesas un ķiļķenus, kas bija zemnieka vislielākais gardums augstos svētkos, — par šo neticamo lietu tagad katrs gribēja uzzināt no viņa paša mutes, un daži jau priecājās par zobgaļa un dzērāja kauna pilno izgāšanos, kurš bija sarunājis šīs muļķības par gudro dieva sūtni.

Pirmā uzsāka valodas Kadaku Marija, paveca sieviete ar slimām acīm, viena no tām, kas krogā visniknāk bija uzbrukusi Lehmusu Tāvetam, kad tas stāstīja par Maltsveta jaunajiem likumiem. Marija, šķiet, vēl tagad bija uztraukusies, tāpēc runāja šļupstēdama bez ievada un nobeiguma un saputroja kaut ko par aplamdesu un asinsdesu, ķiļķeniem un cūkgaļu kopā, tā ka vairāku apkārtējo sejās parādījās grēcīgi smaidi, bet skroderis Vikerpūrs, blēdams kā kaza, iesmējās pat diezgan skaļi. Arī Lehmuss, kā jau apsūdzētais, aiz ziņkāres pienāca tuvāk, kaut gan sieva Anu, baidīdamās no viņa grēcīgajām valodām, centās saturēt vīru aiz piedurknes.

Neievērojot Kadaku Marijas juceklīgo muldēšanu, Maltsvets tūlīt saprata, kas nomāc sievietes sirdi. Likās, it kā viņš būtu šo jautājumu gaidījis.

81

— Mīļā māsa, tu esi no kāda padzirdējusi, ka es uzskatu par grēku un nosodu visādu asins un cūkgaļas ēšanu, — viņš

6 — 3496

ierunājās labsirdīgā, pamācošā tonī, — un tu domā, ka cilvēks, kurš tev to sacīja, ir melojis. Tā nav, labā saimnieci Ļaunas mēles gan sastāsta par mani daudz melu un saceļ neslavu, tās mani nomelno, kur tikai var, un cenšas pārvērst manus vārdus par apsmieklu, bet tas, ko tu tagad uzskati par meliem, ir patiesība, kaut gan, pieminot vārdu «asinsdesa» un «ķiļķeni», nelabvēļi cenšas mani izzobot . . . Mīļā kristīgā māsa, šodien tu no mana sprediķa uzzināji, ka rakstos ir vairākas pamācības, kuras mēs nepildām, pēc kurām nedzīvojam, tāpēc ka mūsu ticības veidotāji un kopēji nav tās ievērojuši un nav noteikuši mums kā likumu. Pie viena tāda likuma, kas minēts apustuļa Pētera pirmās grāmatas trešajā nodaļā, es šodien pakavējos ilgāk. Tur stāv rakstīts vārds pa vārdam — es atkārtošu tev, kas sacīts svētajos rakstos, no pirmā līdz ceturtajam pantam, par sievietēm:

— «Arīdzan jūs, sievas, esiet paklausīgas saviem vīriem, lai arī, ja kādi tam vārdam neklausa, tie caur to sievu dzīvošana top pielabināti bez vārda, ievērodami jūsu šķīsto dzīvošanu iekš bijāšanas; jūsu jaukums lai nenāk no ārienes, matu pīšanas un zelta aplikšanas vai drēbju apvilkšanas, bet gan no jūsos apslēptā sirds cilvēka, kam neiznīcīgs jaukums, lēns un kluss gars, — jo tas ir dārgs priekš dieva.»

Mēs šeit uzzinām, ka svētais Pēteris nešaubīgi aizliedz sievām visāda veida miesas izgreznošanu; protams, šis aizliegums skar ari tās, kas grib kļūt par sievām, proti jaunietes, jo arī viņām reiz būs vīri, ar kurām viņas apprecēsies, «vedot tīru dzīvi, kam neiznīcīgs jaukums, lēns un kluss gars», lai vīri «top pielabināti» tai taisnai ticībai «bez vārda … iekš bijāšanas». Un, ja miesas izgreznošana un lepnas drēbes sievai liek aizliegtas un uzskatītas par grēku, kāpēc tas lai neattiektos arī uz vīru, kam jābūt ar sievu vienai miesai un vienai dvēselei?

Tātad šodien es runāju ar jums par kādu jaunu pamācību — pamācību, ko mūsu garīgie tēvi atstājuši novārtā, un tomēr ši pamācība ir minēta rakstos, un mēs zinām, ka tas. ko māca raksti, mums jāuzskata par pavēli un likumu.

Bet gluži tāpat stāv rakstīts, ka cilvēkam nav jāēd asinis, jo asinis ir dzīvnieka dvēsele. Dārgā māsa, kas tu esi izslāpusi pēc dievišķās patiesības, es gribu tev nosaukt daudz jo daudz pantiņu no bībeles, kur asiņu baudīšana stingri aizliegta, un

ne jau tikai Vecajā, bet arī Jaunajā derībā. Ja tu jeb kāds cits no jums grib pārliecināties, vai es runāju taisnību, tas lai atšķir svētos rakstus — tur tie stāv uz galda — šādās vietās:

Mozus 1. grāmatā, 9. nodaļā, 3. un 4. pantā, Jehova saka Noasam un viņa dēliem: «Viss, kas kustas un ir dzīvs, lai jums tiek par barību kā tā zaļā zāle, visu to es jums esmu nodevis. Bet jums nebūs ēst miesu kopā ar tās dvēseli, tas ir, ar asinīm.»

Un Mozus 3. grāmatas 7. nodaļā, 20. un 27. pantā, mēs lasām: «Jums arī nepavisam nebūs baudīt asinis savās mājās, ne no putniem, ne lopiem. Ikvienam, kas bauda asinis, būs tapt izdeldētam iz savas tautas!»

Šis pats aizliegums ir minēts vēl piecos pantos pēc kārtas, Mozus 3. grāmatas 17. nodaļā no 10. līdz 14. pantam, — vai tiešām neviens negrib pēc grāmatas pārbaudīt, vai es pareizi atkārtoju svēto rakstu vārdus, vai es tos tīši vai netīši kaut kā nesagrozu? Es vēlētos, lai kāds no jums šos pantus vēlreiz skaļi nolasītu pēc bībeles, lai neviens, kas meklē taisnību, nepaliktu šaubās. Kurš būs tik laipns un izpildīs manu lūgumu ?

Tenu Pēteru Madis un Lehmusu Anu gandrīz reizē izstiepa rokas pēc bībeles, taču Maltsvets, liekas, ievēroja vienīgi pēdējo un iedrošinādams pasmaidīja:

— Ļoti pareizi, mīļā jaunā māsa, tā taču bija sieviete, kas man pirmā lūdza paskaidrojumus par jaunajām pamācībām, un tāpēc piederas, ka otra sieviete tagad apliecina, ka dotās atbildes saskan ar svētajiem rakstiem. Ticīgas sievietes vienmēr ir bijušas tā kunga uzticamās kalpones. Tad nu nolasi mums priekšā to, ko es jau pateicu no galvas, un vēlāk izlasi arī tos pantus, ko es vēl gribēšu nosaukt.

Un viņš norādīja, kur atrodams tas, kas jālasa.

Drebošiem pirkstiem žiglā jaunuve šķirstīja biezo grāmatu, un maigā, iejūtīgā balss drebēja, kad viņa kvēlošiem vaigiem iesāka lasīt.

Visi uzmanīgi klausījās. Anu vārdu pa vārdam nolasīja to pašu, ko bija sacījis Maltsvets. Tad pēc Maltsveta norādījumiem Anu sameklēja vēl dažas līdzības Mozus 3. un 5. grāmatā, piemēram:

6"

83

«Un ikvienu no Izraēla nama un no svešiniekiem, kas mīt jūsu starpā, kas asinis bauda, pret to dvēseli, kas bauda asinis, es vērsīšu savu vaigu un to izdeldēšu no viņa tautas …»

«Ikkatram no Izraēla bērniem un no svešiniekiem, kas mit jūsu vidū, kas nomedī ēdamu meža zvēru vai putnu, tam būs izliet viņa asinis zemē un tās aprakt.»

«Tikai asinis jums nebūs ēst; jums tās būs izliet zemē kā ūdeni.»

Un beidzot: «Noturies, lai tu nebaudi asinis, jo asinis ir dvēsele, un tev nebūs apēst miesu kopā ar dvēseli.»

— Tagad jūs paši redzat, cik daudzās vietās un ar kādu bardzību pats dievs un viņa bauslības sludinātājs Mozus apstiprina aizliegumu ēst asinis, un vai mēs drīkstam neievērot tik stingru aizliegumu! — sludinātājs pacilāts iesaucās. — Bet es gribu jums nosaukt vēl pāris pamācību no Jaunā testamenta, kas pierāda, ka arī Jaunās derības pravieši atzinuši asiņu ēšanu par aizliegtu nekrietnību. Apustuļu darbu 15. nodaļā Jēkabs, starp citu, saka:

«Tāpēc es domāju, ka nebūs apgrūtināt tos, kas no pagāniem pie dieva atgriežas. Bet ka tiem būs rakstīt, lai sargās apgānīties ar elku dieviem un maucību un nosmacētiem lopiem un asinīm …»

Un to pašu atkārto visi apustuļi un draudžu vecākie, kad viņi tajā pašā nodaļā raksta Antioķijas un Sīrijas un Kiliķijas ticības brāļiem:

«Ka jums būs sargāties no elku dievu upuriem un no asinīm, un no nožņaugtām radībām, un maucības …»

To visu es gribēju jums paskaidrot sīkāk nākamajā bībeles stundā, — Maltsvets piebilda, — un gribu šo nodomu arī izpildīt, .bet man ir labs prāts, ka jūs jau šodien uzzinājāt no dieva likumu grāmatas to, kas jums šķiet tik jauns un neierasts. Esmu priecīgs, ka jūs paši varējāt pārliecināties, ka es nemācu jums nekā tāda, ko esmu sagudrojis pats, un ka nedodu jums pavēles, kas nebalstītos uz svētajiem rakstiem, jo pats visuvarenais ar manu muti jums atgādina to, kas citu viņa vārda sludinātāju vainas dēļ palicis novārtā un ticis aizmirsts … Vai tagad jūs, mīļie draugi, ticat, ka katra dzīvnieku asiņu ēšana jebkurā veidā ir smags grēks, ko dievs aizliedz?

Viņš uzlūkoja tautu. Viņš meklēja kādu, kas runātu pretī vai šaubītos. Un raugi, neviens vairs neuzdrīkstējās atvērt muti! Un šī klusēšana liecināja, ka lielais bībeles pazinējs atkal bija uzvarējis un šoreiz pat bez ilga, aizraujoša sprediķa.

Taču tautu ar uzvaras priekā mirdzošām acīm vēroja ari kāds cits.

Tas bija grēcinieks ar netīru muti, ko dieva bērni bija nolamājuši par meli tāpēc, ka viņš bija apgalvojis to, ko viņu pravietis tagad apstiprināja. Un šis virs vēlējās, lai viņa uzvara saldinātu tam mēli, vēlējās atlīdzību par niknajiem lāstiem, kas bija nobiruši pār viņa galvu.

Lehmusu Tāvets par lielu izbīli sievastēvam, sievasmātei un savai ticīgajai sievai pēkšņi pievērsās tautai un zobodamies teica:

—    Nu, brāļi un māsas iekš tā kunga, kam nu ir taisnība? Pirms divām stundām Kugļu krogā jūs gribējāt mani vai apēst, kad es apgalvoju, ka Maltsveta papus noliedz ēst asinsdesas un ķiļķenus un ka viņš to noliedz, balstoties uz svētajiem rakstiem, — vai tagad jūs dzirdējāt patiesību?… Ejiet žigli pie baznīckunga un Anistes papus pēc padoma un pajautājiet, pēc kādiem svēto rakstu pantiem viņi atļauj ēst asinis. Gan jau arī viņi atbildēs ar bībeles vārdiem…

Pēc šiem plaši pazīstamā pasaules bērna un grēkāža negaidītajiem vārdiem uz acumirkli iestājās neveikls klusums.

Sadusmotais ļaužu pulciņš, kam vajadzēja atzīt, ka nievātajam ticības zaimotājam ir taisnība, nezināja, ko atbildēt; viss lielais vairums par strīdu krogā neko nezināja, tāpēc ziņkāri un sasprindzināti klusēja, sak, vai lielais lūgšanu vīrs tādam vispār ko sacīs vai atstās bez atbildes, bet Lebmusa piederīgajiem muti aizdarīja bailes, kaut tikai iereibušais pļāpa neuzsāktu strīdu ar dieva sūtni un nenodarītu viņiem kaunu.

Maltsvets nepazina viru, kurš bija nostājies viņa priekšā ar tik pasaulīgu vaigu un valodu. Sludinātājs vienīgi nojauta pēc kustībām un balss, ka viņam darīšana ar cilvēku, kurš ir novērsies no dieva prāta un ticības padevības un nejūt godbijību pret garīdzniekiem. Viņš nomērīja vainīgo ar žiglu skatienu un atbildēja mierīgi, taču diezgan skarbi:

—    Kāpēc šiem cilvēkiem jāmeklē taisnība citur? Kas māca pēc rakstiem, tas māca tā, kā es to šeit darīju. Un, kas nemāca kā es, tas nemāca pēc rakstiem. Rakstos ir skaidrība.

—    Baznīckungs un brāļu tētiņš, un Anistes papus taču arī apgalvo, ka viņi mācot pēc rakstiem, un tomēr neaizliedz ēst asinis …

—    Tad viņi māca nepareizi.

—    Bet viņi teic, ka t u mācot nepareizi.

—    Lai pierāda ar rakstiem.

—    Gan pierādīs, kad jautāsi! Kas to būtu dzirdējis, ka rakstu pazinēji nevarētu pierādīt, ka viņi māca pēc rakstiem!

—    Jā, viņi var gan rakstus ar viltu sagrozīt un izskaidrot nepareizi — to viņi var. šie varizeji, šie vilki avju ādās!

—    Bet viņi saka, ka t u izskaidrojot nepareizi rakstus.

—     Lai saka! Kas gan melim var aizsiet muti! Bet es jums saku: kam ausis ir, tas dzird, ko svētais gars māca draudzei, un, kam acis ir, tas redz, kas ugunīgiem burtiem sacīts svētajos rakstos! Dievs neļaus sevi apsmiet! Taisnība celsies, meli nogrims!

Lchmusam atkal uzkrita uz mēles labu labā atbilde, bet šajā mirklī viņa elkoni satvēra karsta delna un strauji rāva atpakaļ, un, kad Tāvets atskatījās, viņa acis sastapās ar divām zilām zvaigznēm, kas kvēloja karstā lūgšanā, kamēr ausij pieskārās ugunīga elpa un čukstēja: — Rimsties, Tāvet, — rimsties manas dvēseles labad!

Tautā daži jau sāka kurnēt, taču neuzdrošinājās apsaukt tikai tāpēc, ka bezkaunīgais cilvēks, kurš bija uzsācis strīdu ar pravieti, bija mājas saimnieka un Maltsveta drauga tuvs radinieks.

Tāvets paspēra soli atpakaļ un apklusa, bet ne jau draudīgo kurnētāju izbiedēts, nikno skatienu piespiests, ar ko viņu šaustīja ticīgo pulks, — nē, šis pārgalvis tikai priecājās, ja izdevās tādus sakaitināt, — viņš apklusa, paklausot tā cilvēka čukstiem, kas viņu bija lūdzis «savas dvēseles labad», kaut gan Tāvets nesaprata, kāpēc sieva to darīja.

Maltsveta pieri apēnoja viegls mākonis, taču tas ātri izklīda, kad viņam kļuva skaidrs, kāds īsti ir ļaužu noskaņojums. Te laikam nebija neviena, kas atbalstītu šā pasaulīgā cilvēka šaubas …

—     Mēs, dārgie draugi, tad nu varam iet tālāk un paskatīties, ko svētie raksti saka par cūkgaļas ēšanu,— Juliāns Leinberks atsāka brīvi un mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis. — Tomēr iepriekš atļaujiet man pateikt pāris vārdu, kas man tikko iešāvās prātā. Jūs vis nedomājiet, ka tas esmu es, kas jums grib uzspiest jaunus likumus, kas jums ko pavēl vai aizliedz. Es jums neesmu ne likumu izdevējs, ne jūsu priekšnieks, ne soģis. Es neesmu nekas vairāk kā ceļa rādītājs, likumu iztulkotājs un to atgādinātājs. Likumi ir izdoti un uzrakstīti jau sen, un to devējs ir pats radītājs. Tos ir uzrakstījuši viņa kādreizējie izredzētie kalpi. Kurš no jums nevēlas, lai neklausa maniem vārdiem, lai dzīvo pa vecam tālāk, lai pušķo savu grēcīgo miesu katru dienu kaut vai ar zeltu un purpuru, lai ēd lopu dvēseles un nešķīstu gaļu, cik sirds kāro. Taču lai tad viņš pats arī tiek galā ar dievu un viņa svētajām dusmām! Mans pienākums ir izpildīts, kad es jums saku: tas un tas pēc rakstiem ir grēks, to un to likums aizliedz, un dievs nepalīdzēs tādam, kas grēko, un dievs sodīs to, kas pārkāps viņa likumus. Es atgādinu jums vēlreiz: neviens lai nemeklē manos sprediķos manu paša mācību, un ikviens lai zina, ka es mācu vienīgi visuvarenā likumus, sludinu viņa pavēles un aizliegumus un ieteicu jums tos ievērot jūsu dvēseļu labad.

—    Bībelē ir vēl daudz citu likumu, ko nepilda; kāpēc tu neatgādini arī tos un neprasi pildīšanu? Tad jau iemāci mūs arī upurēt un gavēt …

Šo zobgalīgo izsaucienu palaida kāds cits kraupjains auns, kas bija tik mazs, ka pilnīgi pazuda avju pulkā, tā ka dzirdēja vienīgi viņa balsi, kas nāca it kā no pazemes, no cilvēku kāju apakšas.

Taču ticīgo pulks neļāva otrreiz maldināt savu apustuli. Dusmām nebija vairs šķēršļu — mazo, kupraino skroderi tūdaļ apsauca, kāda ticīga sieva uzspieda viņam pat roku uz mutes, un ticīgās sievas vēl ticīgāks vīrs solījās apgriezt tam kupri otrādi, ja viņš vēlreiz mēģināšot virināt savas nešķīstās žaunas.

Maltsvets izlikās, it kā nebūtu sapratis starpsaucienu, un. kad tauta bija apklususi, tūdaļ ķērās pie darba. Viņš domīgi pacēla skatienu pret kambara griestiem un skaidrā, spēcīgā balsī citēja pēc atmiņas:

—    «Tas kungs runāja uz Mozu un Aronu un tiem sacīja — runājiet uz Izraēla bērniem un sakiet: šie ir tie lopi, ko jūs varat ēst no visām radībām, kas virs zemes ir. — visus radījumus, kam šķelti nagi, kam nagi šķelti divās daļās un kas gremo, tos ēdiet.

Bet jums nebūs ēst tos, kas gremo un kam nagi nav šķelti: kamieli, jo tas gan gremo, bet tam nav šķeltu nagu, to jums būs turēt par nešķīstu.

Un trusi, jo tas gan gremo, bet tam nav šķeltu nagu, to jums būs turēt par nešķīstu.

Un zaķi, jo tas gan gremo, bet tam nav šķeltu nagu, to jums būs turēt par nešķīstu.

Un cūku, jo tai gan ir šķelti nagi un šķelti divās daļās, bet tā negremo, to jums būs turēt par nešķīstu.

To gaļu jums nebūs ēst, nedz viņu maitas aizskart. Tās jums būs turēt par nešķīstām …»

—    Tā rakstīts trešajā Mozus grāmatā, vienpadsmitajā nodaļā, no pirmā līdz astotajam pantam, — turpināja Maltsvets, uzlūkodams atkal tautu. — Un es jums jautāju, vai iespējams atrast vēl skaidrāk uzrakstītus likumus nekā šie? Jūs vis nesakiet: kā tad tas ir? Līdz šim mēs esam ēduši cūkgaļu, un mūsu senči ir ēduši cūkgaļu, un debesu tēvs ir to pieļāvis, bet nu piepeši mēs vairs nedrīkstam cūkgaļu ēst! Jel padomājiet, cik ilgi dievs ļāva pasaulei dzīvot šādos grēkos, kamēr atsūtīja savu dēlu to izglābt un atpestīt, un cik augstam viņš ļāva vēl pirms tam pacelties cilvēku grēku kalnam, kamēr atnāca ar briesmīgu sodību un apraka zem ūdens plūdiem visu, kas dzīvs! Dievs ir pacietīgs. Viņš ilgi saudzē grēciniekus, viņš gaida, lai tie pamostos un nāktu pie saprašanas, viņš gaida simtiem un tīikstošiem gadu, tad piepeši izstiepj savu bargo roku un sauc pie sava tiesas galda, un es jums saku, tā diena ir tuvu, kad viņš atkal atnāks kā zaglis naktī un prasīs norēķinus par mūsu darbiem …

Te piepeši ticīgo pelēkajā ganāmpulkā parādījās kāds sirms večuks ar trīcošu galvu, kurš savukārt iztraucēja pravieša runu ar starpsaucienu un jautāja:

-— Vai tiešam visi nokļūs ellē, kas ēdīs zaķus un cūkgaļu?

—    Ja viņi negrozīs savu prātu — tad laikam gan, — Maltsvets laipni atbildēja.

—   Tā — tā, — priecīgi nobubināja vecais Peļu Jēkabs, — tad gan elle mudžēs no kungiem, no kungiem un baznīcas mācītājiem, jo ne jau zemnieks ēd zaķus, un arī cūku iznāk tā pamaz, bet, palūk, kungi!

Zem ļaužu kājām atkal atskanēja Vikerpūra aprautais, klusais blējiens, kamēr sirmais večuks ar gandarījumu domīgi grozīja savu trīcošo galvu un beidzot dabūja gatavu vēl citu jautājumu:

—    Vai tu pats, ticīgais dēliņ, neēd cūkgaļu?

—    Neēdu, — Maltsvets atbildēja. — Nemūžam neesmu labprāt ēdis cūkgaļu, arī tad ne, kad vēl nezināju, ka tā ir nešķīsta barība kristīgam cilvēkam; mans vēders neņēma pretī cūkgaļu, es nespēju to norīt, it kā manai dvēselei būtu pavēlēts pretoties aizliegtam ēdienam.

—    Nu jā, kam cūkgaļa nesmeķē, tam jau, paldies dievam, viegli to neēst un aizliegt citiem, — labsirdīgi prātoja vecais vīrs, acīm redzot, nepavisam negribēdams zoboties.

Tomēr Maltsveta balss jau bija diezgan griezīga, kad viņš paskaidroja:

—    Senāk es labprāt ēdu maizi ar asinīm, un mani dažkārt pamodās vēlēšanās iedzert malku degvīna, un kādreiz es nobaudīju arī pīpi, bet, kad izlasīju rakstos un sapratu savā garā, ka tas, ko es daru, nav pareizi, tad ar varu atkratījos no šīm iegribām un apraku tās, jo ir sacīts, ja tava acs tevi kaitina, tad izrauj to laukā un aizmet projām. Tas man bija tikpat grūti kā katram cilvēkam, kas atsakās no sen ierastajiem netikumiem. Bet ticība dod spēku, un ticība dara brīnumus. Kas no jums stingri turas ticībā, tam nebūs grūti atmest iemīļotās kārības, ja to pavēlēs dievs un ja jūs paši būsiet sapratuši, ka tās nāk no velna.

Tagad vairs nepieteicās pie vārda neviens; sludinātājs griezās pie nama saimnieka ar kādu pasaulīgas dabas jautājumu, un ļaudis pamazām sāka spiesties ārā no lielās telpas.

Bet Maltsvets ardievojās vēl ilgi. Viņam vajadzēja paspiest roku vairākiem desmitiem. Tiem, kas par viņa sprediķi bija sevišķi sajūsmināti, tiem, kas domāja iegūt sev svētību no viņa rokas pieskāriena, tiem, kas iedomājās, ka cieņa prasa, lai viņi atsveicinātos no slavenā vīra, pasniedzot roku, un beidzot tiem, kas vēlāk citu priekšā gribēja palielīties, ka tāds vīrs ir devis viņiem roku, — jo visi virzījās garām Maltsvetam un. cits ar citu sacenzdamies, kāri pastiepa roku.

Kad istaba jau bija kaut cik tukšāka, ļaudis izgājuši ārā arī no kambara, tad tur bez Maltsveta un saimes ļaudīm palika vienīgi pēdējā tuvinieki, jaunais ticības vīrs Tenu Pēteru Madis un Tongi melderis, Kīsu Miķeļa vecs, labs paziņa. Saimnieka znots Tāvets pašlaik grasījās pārkāpt pār slieksni, lai ietu projām, jo Adis Vikerpūrs viņu gaidīja ļaužu istabā.

—    Vai tu jau aizej, Tāvet? — jaunā sieva jautāja.

—    Ko tad es vēl gaidīšu? Te jau nav manas mājas!

Pareizi gan, te nav viņas vira mājas, te visi Tāvētu uzlūko greizi, te viņai vīra dēļ jācieš kauns! .. . Un Anu sirds jutās atvieglota, redzot Tāvetu aizejam; viņa tika vaļā no bažām, ka nelaimīgais vīrs atkal varētu uzsākt strīdu ar dārgo dieva kalpu, un arī no kauna, ka viņai jāstāv blakus bezdievīgajam dzērājam lielā pravieša vaiga priekšā.

It kā būtu uzminējis viņas domas, Tāvets atsvieda pār plecu:

—   Tu, protams, paliksi? … Nu, redzi! Vai tad es lai būtu par kāju pameslu tev un tiem citiem! … Priecājies, ka aizeju.

—    Es — es palīdzēšu mātei gatavot ēdienu .. .

—    Palīdzi vien mātei gatavot ēdienu, — atteica Tāvets jau viņpus sliekšņa, — man nekas nav pretī, un, ja atliek laika, tad visi kopā aizlūdziet ari par manu nabaga dvēselīti …

Anu izgāja ļaužu istabā Tāvetam lidzi. Neievērojot vīra zobgalības, viņa, pacēlusies pirkstgalos, iečukstēja tam ausī:

—    Atsveicinies arī no Maltsveta! … Nav labi tā aiziet… Jūs taču neesat naidā! …

Un bailēs no viņa skaļās atbildes Anu it kā lūgdamās aizsedza ar abām rokām vīra muti un pakratīja galvu.

—    Es neiešu ne klanīties, ne pielabināties, — Lehmuss atbildēja tik klusu, kā sieva to vēlējās. — Te jau bez manis bija nelgu diezgan, tu vari klanīties viņam par mums abiem … Pa atvērtajām durvīm novēlēšu labvakaru it visiem, arī jaunajam pravietim …

Un, to pateicis, viņš ar roku apskāva Vikerpūra galvu, kam nebija kakla, un abi izvācās no istabas. Anu vēl dzirdēja, kā Lehmuss ārā iesmējās:

—    Atraduši labdari, ko godināt! Kuļ tukšus salmus, tukšus salmus kā viņi visi, tikai drusku veiklāk. Jāciena cilvēks, kas dara labu! Lai Maltsvets dara man labu. gan tad es viņu cienīšu!

Un noskumusi sieva vēl sadzirdēja pa atslēgas caurumu, kā pagalmā kailā bērza galotnē iesāka ķērkt divas vārnas, un viņai likās, ka spārnotie plukatas uzslavē tās grēcīgā vīra. atbildi.

—    Kuļ tukšus salmus … Balamute!

—    Krā-ā! Krā-ā!

—    … lai Maltsvets dara man labu …

—    Krā-ā … krā-ā … krā-ā …

Tad viss apklusa.

Pa durvju atslēgas caurumu raudzījās iekšā akla, mēma nakts. Kā glūnīgs ienaidnieks, kas grasās iesēt kviešos nezāles …

4 .NODAĻA. sĒkla

Taču tā domāja un runāja tikai bezdievji, un to nebija daudz. Starp ļaudīm, kas šķīrās no lūgšanas stundas, tādi bija tikai divi, iespējams, ka viņiem varētu pieskaitīt arī Lejaspirts Teni, kuram allaž patika zākāt savu likteni un kurš šovakar, pārnācis mājās no sprediķa, nenoliedzot visu labo, nodevās ari nelādzīgām šaubām, kad viņš sacīja sievai Vijai, kas zīdīja bērnu: — Jā un nē … Tā vai citādi… Gan jau redzēs, ja vispār ko redzēs! — Bet viņš turēja muti, kad sieva pavēlēja turēt muti, jo viņš bija paklausīgs vīrs … Un beidzot neticīgajiem varētu piepulcināt ari jauno Pertlu saimnieci, kas atceļā uz mājām vairākkārt pakratīja galvu un brīnījās sevī: «Ak tad sapīti mati un košas drēbes, un asinis, un cūkgaļa! Ak tad tā tas ir! Ak tad grēka vezums aug augumā!» Un viņa smīnēja savā nodabā līdz tam brīdim, kamēr viņas virs izdvesa tik dziļu nopūtu, ka sieva vairs neuzdrīkstējās smīnēt…

Tādu nebija daudz.

Lielajam dvēseļu modinātājam un ticības atjaunotājam Kīsu mājās gatavoja vakariņas, tik garšīgas, kādas paši varbūt dabūja nobaudīt reizi gadā. No klēts un pieliekamā sanesa uz galda un uz plīts visu, kas vien varētu garšot dārgajam dieva vīram. Daži vēl tagad pilni ticības noreibuma pulcējās Kīsos pie pravieša kājām, baudot viņa piemīlības pienu, viņa vārdu medu, — citi kājām un pajūgos caur tumšo nakti, sniega kupenām un ceļu grambām, caur auksto lietu un miklo miglu steidzās uz mājām. Visiem sirdis, pildīja tā pati dzīvinošā, spirdzinošā pacilātība: viņi bija dzirdējuši jaunu sprediķi, varenu runu, uzsūkuši sulu no cerību koka, sirds bija pamodusies ticības brīnumam!

Viņiem tagad bija ko gaidīt.

Pie pelēkajām debesīm bija ataususi spoža zvaigzne, kas rādīja ceļu. Tagad viņu apsolītā zeme neatradās vienīgi debesīs, jo ticības brīnums solīja labāku mitekli un dzīvi arī uz tā paša cietā pamata, ko viņi juta zem kājām.

«Neaizmirstiet, ka dievs spēj darīt brīnumus, ka dievam nekas nav neiespējams… Dievs, ja vien gribēs, arī tagad pārcilās kalnus, pāršķirs sausu ceļu pār jūru, aizvedīs izraudzītos uz citu — labāku vietu … Dievs var jums palīdzēt tūlīt, šajā pašā acumirklī, izglābt no jebkura posta … Neticiet, ka brīnumi vairs nenotiek, — tie notiek katru dienu, gan mazi, gan lieli brīnumi…»

Tie bija vārdi, cilvēka vārdi, taču tie nelikās tukši un kaili tam pelēkajam baram, kas šos vārdus nesa uz mājām caur tumsu, lietu un miglu kā dārgu balvu. Slīcējiem bija kas iedots rokā, un tie satvēra to, neprātodami, vai tā bija virve vai salms, vai pūka. Viņus uz mirkli pacēla virs ūdens apziņa, ka tie ir ko satvēruši plaukstā, kailā ticība, ka ir kas pasniegts. Un šajā brīdī viņu dvēselēm gāzās pāri laimes un prieka viļņi — liela, varena, pateicībā pāri kūsājoša pacilātība piepilda slīcēja sirdi, ieraugot glābēju.

Šie ļaudis sarunājās cits ar citu čukstus, jo sasprindzinājums, kas viņus bija saturējis kopā sprediķa laikā, tagad atslāba, saplaka un pārvērtās garīgā gurdumā — sastinga. Ikviens iedomājās, ka glabā sevī kādu svētu noslēpumu, par ko neklājas skaļi runāt.

«…Tas bija sprediķis!»

«… Jā, tas bija sprediķis!»

«… Katrs vārds spēka pilns! …»

«… Kā gaviles … kā aicinājums …»

«… Kā milzu zvans …»

«… Un, ko viņš saka, ir pavisam kas cits nekā baznīcā …»

«Pavisam kas cits nekā saiešanu nama …»

«…Debesis nemaz nav tik augstu, kā viņi to stāsta…»

«…un dievs arī nav tik tālu…»

«…jo viņš spēj darīt brīnumus arī mūsu dienās…»

«…un paglābt post^ laicīgu cilvēku…»

«…vispirms lai palīdz miesai, bet dvēseli lai tiesā pēc tam…»

«…Tā ir taisnība, jo kāpēc gan miesai jāvaldās, kāpēc tai jāatsakās no iegribām, ja no tā nav nekāda labuma! Debesīs taču miesu neielaiž…»

«…Sava alga miesai, sava dvēselei — tā ir labi… Jo kur tad stāv rakstīts, ka dievs radījis miesu tikai mokām …»

«.. .To viņš nedarīs, jo dievs ir mīlestība. Viņam netīk noskatīties grūtumos un mokās…»

—   …Es ticu Maltsvelam! — kāds skaļi iesaucās tumšajā ielā. Tas izskanēja kā kliedziens, kas izlauzies no sažņaugtām, pēkšņi atbrīvotām krūtīm.

—    … Maltsvets ir pravietis! — tikpat skaļi atbildēja cita balss, un abi saucieni, abi spējie kliedzieni saplūda kopā cerību pilnās gavilēs, kas izbangoja cauri lietum un miglai, un aklajai tumsai, pāri melnajam ciematam un vienu pēc otras atvēra sirdis izmisīgai ticībai, ticībai pārdabiskam brīnumam …

Un viņi devās tālāk, klupdami kupenās un bedrēs, krizdami, atkal pieceldamies un joprojām pārrunādami lielo notikumu, kas bija ielējis jaunu dzīvotprieku un drosmi viņu sakaltušajās dzīslās.

«…Un, ja nu mēs saņemtos un lūgtu… lūgtu no visas sirds … kopā ar Maltsvetu … katru svētdienu … vai katru dienu … vienmēr, kaut vai augām dienām un naktīm … tad — tad taču kas notiktu … kaut kas tiktu iedots …»

«… Ja notiktu brīnums …»

«…Nāktu kāds jauns likums…»

«…Kāds atvieglojums…»

«…Dievs atgādinātu ķeizaram par cietējiem… sapnī vai nomodā… pavēlētu viņam domāt par zemniekiem…»

«… Dotu viņam žēlīgu prātu…»

«…Mīkstinātu viņam sirdi…»

—    … Bet kungi!!!

Sī izbaiļu un šaubu pilnā nopūta, kliedziens, pilns aizdomu un neticības, kas bija izkāpis no sirds mutē, lika tūdaļ nobālēt ticības brīnumam, iedragāja lūdzēju cerības.

Dievs likās varens, ķeizars varens, bet par visiem varenāks izrādījās kungs.

Dievs spēja būt žēlīgs, ķeizars laipns, bet kungs palika bargs.

Zemnieks nemanīja dieva un ķeizara varenību, bet barona spēku viņš juta katru dienu. Viņš bija to jutis vienmēr, cik tālu vien spēja atcerēties, bija to izbaudījis no paaudzes uz paaudzi.

Zemniekam nebija nekādu pierādījumu par dieva žēlsirdību un ķeizara laipnību, pat ne visniecīgāko, jo viņš nojauta, ka tas, ko pops runāja baznīcā, nebija patiesība, tāpat nebija patiesīgi popa vārdi par barona žēlsirdību un laipnību. Taču par barona bardzību zemniekam bija pierādījumi, viņš valkāja tos uz savas miesas, visa viņa dzīve no vistālākās pagātnes līdz mūsu dienām bija viena vienīga apsūdzība, palīgā salikšana, lūgšana pēc žēlastības …

Bet savās nedrošajās šaubās, savā neuzticībā ļaudis drīz vien atkal meklēja atbalstu un mierinājumu tā vīra vārdos, ko atzina par savu pravieti. Atkal satvēra salmu, kas bija pagadījies rokā un ko viņi turēja kā virvi.

«…dievs var visu un darīs visu… dievs grib mums palīdzēt — it visiem, pat vislielākajiem grēciniekiem mūsu vidū, ja mēs vien ticēsim viņa visvarenībai, ja mēs nodosim viņam savas ticības ugunīs degošās sirdis …»

«… Maltsvets saka, ka dievs ir un būs varenāks par visiem, arī par kungiem. Mēs gribam tam ticēt. Kaut arī dievs nevar izdarīt kungam neko citu, viņš tomēr spēj mīkstināt viņa sirdi, iemācīt viņu mūs saudzēt un žēlot. Neko vairāk mēs arī negribam. Mēs būsim pilnīgi apmierināti, ja kungu bardzība mazināsies un viņi sapratīs, ka mūs nomāc trūkums un nabadzība, ka mums jāpilda pārāk smags darbs, ja viņi kaut drusciņ samazinās mūsu klaušas un dos mums nedaudz biezāku maizes riecienu…»

«…Un dievs to darīs, jo viņš taču grib mums palīdzēt…»

«… Viņš to darīs, jo mēs tagad ticam viņa visvarenībai…»

«…Un mēs atdosim viņam savas dvēseles…»

Cik viegli bija apsolīt šo algu par tik lielu ieguvumu kā glābiņu no laicīgām mokām! Piepeši viņiem iešāvās prātā, ka dvēsele pastāv vienīgi kopā ar miesu, ka nav dvēseles bez miesas, jo tas, ko Maltsvets pavēlēja atdot dievam, nebija nekas cits kā gabals uzlabotas, attīrītas, no līdzšinējiem netikumiem atbrīvotas miesas! Iekāres, ko pravietis pavēlēja atmest, taču nenāca no dvēseles, tās bija miesas iekāres! Miesa esot vāja! Vai šī vājā miesa spēs pildīt debesu glābēja prasības?

Tas, kurš ar skaidru galvu noklausītos viņu naivos spriedelējumus par šo sarežģīto jautājumu, gan pasmietos, gan noslaucītu asaras no vaiga. Bērnišķīgajās domās, ko izperināja viņu tumšie, bez garīgām bagātībām pamestie prāti, bija tik daudz traģiska un jocīga, ka aizkustinātu pat vienaldzībā sastingušu sirdi.

—    . .Jāni, vai tad tu vari atmest pīpi?

Jānim pašlaik ir pīpe mutē. Tikko iznācis no lūgšanu istabas. viņš bija to aizkūpinājis. Iztrūcies Jānis tagad satver pīpi saujā — būtu gandrīz izkritusi no zobiem …

—i Vajadzētu pamēģināt! — vīriņš nopūšas.

—    Ak pamēģināt! Vajag atmest tūlīt! Uz vietas! Svied pie velna!

Jānis krampjaini sažņaudz pīpi saujā.

—    Gan jau atmetīšu, kad beigsies tabaka …

—    Kāpēc ne tūlīt? Vai tad vēlāk būs labāk?

—    Nu, pagaidi līdz rītdienai. Citādi mute sāks siekalot!

—    Vai rīt nesiekalos?

—    Sievietei viegli tā runāt!… Rīt — rīt būs pavisam cita padarīšana … Vai tu zini, kā būs rīt?

—    Nu?

Jānis nospļaujas, jo mute jau tagad ir pilna siekalu.

—    Rīt nonesīšu no kūtsaugšas pirtsslotu lapas, sākšu kūpināt tās … lai atsvešinātos … Tas jau nav grēks …

Sieva šaubās.

—    Kas zina, varbūt tomēr ir grēks?

—    Bet Maltsvets runāja par tabakas kūpināšanu — skaidri un gaiši par tabakas kūpināšanu… par pirtsslotām ne vārda … ne pušplēsta vārdiņa …

—    Bet pīpe! Viņš runāja arī par pīpi!

—    Pīpe bez tabakas nevar būt nekāds grēks!… Tik daudz vajadzētu sajēgt pat sievietei! Pīpe — kas ir pīpe? Pīpe bez tabakas ir kā miesa bez dvēseles… koka gabals — un nekas vairāk …

—    Arī tabaka nav nekas vairāk kā zāle!

—    Nu, bet kāda zāle! Vai tad Maltsvets neteica: no velna lecektīm — indīga zāle no elles muklāja — dadži no sātana dārza! Redzi, kur tā starpība …

—    Bet pirtsslotu lapas… kas zin, kā būs ar pirtsslotu lapām…

—    Liec mierā pirtsslotas! Pirtsslotas ir bērza lapas. Un bērza lapas dievs nekur nav aizliedzis — tās tu vari ne vien dedzināt, bet arī ēst…

—    Vajadzētu tomēr pajautāt Maltsvetam …

—    Varam jau citreiz ieminēties … Bet to es tev apsolu, Grieta, no rītdienas pīpēšu tikai pirtsslotas …

Šis vīrs tirgojās ar dievu par pīpi, cits par degvīnu.

—    …Tās šņabja suslas jau nevajag — tas ir tiesa, bet ko tu padarīsi, kad sirds bēdu pilna: uzmet vienu — jūti, paliek tā kā vieglāk …

—    Cik ilgi!, '

—    Tiesa gan — ne jau ilgi … Bet vai gan tādi kā mēs to bieži brūķējam — kur ņemsim naudiņu … Ja dievs būtu lāga vīrs, viņš mums to vis neliegtu .. . Tas taču mūs iepriecina, kaut vai uz pusstundu!

—    Tu dzirdēji, tas ir grēks! Tu zini, ka dievs mums palīdzēs tikai tad, ja mēs vairs negrēkosim!

Tenis nogrimst domās.

Viņš taču to zināja — viņš saprata, ka noteikumi jāpilda, bet Tenis apzinājās arī savu vājumu.

—    Labs ir — no Lieldienām!

—    Teni, tad jau labāk tūlīt!

—    Nē!

—    Teni, tu sāc kaulēties ar dievu!

Vīrs uzsāk cīņu pats ar sevi. Beidzot, pēc ilgām pārdomām, izdabū pār lūpām šos pārlieku smagos vārdus:

—    Ja jau tu tā gribi — manis pēc!

—    Vai turēsi vārdu, Teni?

—    Turēšu!

Sieva netic, bet vēlas ticēt.

Ja nu vīrs tiešām pēkšņi apcērt kažoku otrādi…

—    Arī savus matus tu vairs nedrīksti sapīt, Ella! Tagad vajadzēs valkāt, izlaistus uz muguras… Arī to pavēl dieva svētais bauslis …

—    Es — vecs cilvēks …

—    Vai es neesmu vēl vecāks?

Ella nu ir sprukās. Taču arī viņai pēc maza brītiņa lēmums gatavs.

—    Lai notiek pravieša griba, ja arī tu pildi viņa gribu! Tiklīdz redzēšu, ka tu vairs nedzer sīvo, ieraudzīsi manus matus palaistus vaļā pār muguru …

Par dieva sūtņa pārējām prasībām daudz negudroja, to pildīšana vairumam šķita viegla. Cūkgaļu un asinis zemnieks baudīja reti, un, kaut gan cūkgaļa svētdienās, it sevišķi aug

stos svētkos, likās liels kārums, viņi varēja iztikt ari bez tās, gaļas produktiem zemnieku dzīvē nebija pārāk izšķirīga nozīme.

—    Esmu sešdesmit gadus vecs un nezinu, vai visā savā mūžā būšu apēdis sešdesmit mārciņas cūkgaļas! — iesaucās pirtnieks Nīne Matss, kad sieva viņam atgādināja Maltsveta vārdus.

Sieva gan domāja, ka vīrs pārspīlē, bet nespēja vecajam pierādīt ar skaitļiem, cik daudz viņi abi savā mūžā apēduši cūkgaļas. Sis daudzums nebija liels.

«… Viņa mācība ir pareiza, un mēs gribam to pildīt.»

«… Gribam dzīvot tā, kā viņš māca!»

Tāds bija Kugļu iedzīvotāju noskaņojums pēc Maltsveta pirmā sprediķa.

Sajūsma par lielo runas vīru un bībeles pazinēju nolīdzināja ceļu no mājas uz māju, no sirds uz sirdi.

Nav brīnums, ka šie divi pravietim tuvi cilvēki, kas nāca no Kīsu mājām, kur bija zemojušies pie viņa kājām, sajuta pacilātību, līdzīgu reibumam.

Tenu Pēteru Madis nesa Lehmusu saimnieces bērnu — pēc viņa neatlaidīga lūguma Anu bija atdevusi bērnu, — un jaunā sieviete, kas bedrainā ceļā bieži klupa, ik pēc brītiņa satvēra Mada piedurkni.

—    Madi!

—    Ko tu vēlies?

—    Dod man labu padomu, kā izglābt vīru!

—    Izglābt šo vīru? — Nerunā niekus!

—    Es tomēr ticu . . .

Madis pasmīnēja.

—    Nabaga cilvēks! — viņš maigi sacīja. — Es jau saprotu, ka tu no visas sirds vēlies viņu glābt, bet kā lai to izdara?

—    Vai tu nezini padoma?

Madim pārskrēja drebuļi pār visu augumu.

—    Es? Es zinātu gan! . . .

—    Tad saki!

—    Es mēģināšu kādudien sarāt!

Bet jaunā sieva pārbijusies izstiepa abas rokas.

—   Tu ne! Tu, Madi, ne! Vai tu viņu vēl nepazīsti! Viņš nebaidās no tevis . .. Bet, no kā viņš baidītos, — kura vārdiem varbūt mazliet paklausītu, — vai zini, kurš tas ir?

—    Nu?

—    Maltsvets.

Madis apstājās un nolika bērnu ērtāk uz rokas; tad satvēra jaunuves elkoni.

—    Kāpēc tu domā, ka es nevaru viņu ne aprāt, ne labot?

—   Tu … tu … viņš taču tev netic!… Tu viņa acīs esi tāds pats cilvēks kā visi citi… Un viņš — nicina tevi…

Madis sparīgi savicināja roku ar visu bērnu, it kā protestējot pret šādu ieganstu. Taču šajā acumirklī Anu jaunais, slaidais un siltais augums pievirzījās viņam tik tuvu, ka Madis aizmirsa savu riebumu un pēkšņi atmaiga.

—    Nu tad jau parunā ar Maltsvetu — Maltsvets dj-īz atnāks atkal … Tu jau zini, ka es vēlu tev tikai labu — tavas pašas laimes un tava nabaga kroplā bērna dēļ … — Un Madis nopūtās, pirms piebilda: — Kaut nu Tāvets klausītu Maltsvetu! Lūgšanas laikā — tu pati dzirdēji — sāka runāt viņam pretī…

—   Tāvets uzmanīgi noklausījās sprediķi — man bija tik labs prāts, — piebilda Anu.

—    Es lūgšu par viņu dievu — dievs dara brīnumus. — čukstēja Madis.

—    Un arī es … ai, kā es lūgšu par viņu — augām naktīm un dienām!… Mans bērns — mans nabaga nevainīgais bērns, dod, es paņemšu viņu klēpī!

Jaunuve manāmi uztraucās, kad tai atgādināja par viņas bērnu, un drebošām rokām, gandrīz ar varu viņa atņēma Madim guļošo dēliņu un piekļāva pie savām krūtīm. Piepeši viņai likās, ka ir pieļāvusi kļūdu, atraudama puisēnu no savas sirds un iedodama rokās svešam vīrietim.

Kādu laiciņu abi klusēdami gāja viens otram blakus, kamēr Madis — viņi stāvēja jau Lehmusu mājas vārtos — lūdzoši vaicāja:

—    Un kā tad ir ar tavas pašas dvēseli? Vai tava sirds jūt, kas tev tagad jādara, kad tu esi dzirdējusi Maltsveta sprediķi? Vai tu tici šā vīra mācībai un gribi viņam sekot?

Anu atbildēja kvēli un aizrautīgi:

—    Es ticu, ka šis vīrs māca īstus dieva vārdus, ar viņa muti runā pravieša gars. Viņš nemācētu tā sprediķot un lūgt, ja nebūtu patiess dieva kalps. Es neprotu tev atbildēt neko citu. Gribu atdot savu dvēseli tam kungam, kā Maltsvets pavēlēja.

—    Un vēlies atmest visu, ko viņš uzskata par grēku un ko mēs agrāk par grēku neturējām?

—    Jā. es to vēlos!

—    Vai tev pietiks spēka?

—    Jā, es to jūtu ar savu sirdi!

Jaunuves vārdos izskanēja kaisla pārliecība, viņas klusā, maigā balss kļuva skarba, gandrīz griezīga.

Madis satvēra Anu elkoni un to stipri saspieda.

—    Tad pieņem mani par savu brāli ticībā un esi man uzticīga un uzticama māsa! Mēs abi vēlamies kalpot Jehovam un kopīgi lasīt viņa svētos vārdus, tos mācīties, mīlēt un sludināt visiem, kas ticībā vēl remdeni. Mēs gribam pāraudzināt arī tavu vīru un pamazām izraut no sātana valgiem. Un Maltsvets, šis rātnais dieva vīrs, būs mūsu vadonis! Vai tu to vēlies Anu?

—    Es vēlos!

—    Tad ardievu, māsa!

Madis vēlreiz satvēra jaunās sievas elkoni, it kā viņam būtu kāds smagums uz sirds, it kā viņš joprojām nespētu šķirties no savas ticības māsas. Madis stāvēja viņas priekšā, neatraudams roku no Anu auguma, kura siltums caur apģērbu neatturami saplūda viņa pirkstos. Diemžēl, viņš atcerējās īsto vārdu, ko bija gribējis sacīt tikai tad, kad Anu bija jau pateikusi savu kluso «ardievu» un iegriezusies vārtos.

—    Māsa, — viņš gandrīz čukstēja un paspēra pussoli tuvāk, — vai tu arī zini, kā tev jāiesāk tavs darbs pie Tāveta un visas tavas dzīves pārveidošana?

—    Mēs nule par to runājām …

—    Jā, bet tas vēl nav viss … Tev jāuzpoš savs nams un sava laulība — ne vien ar dievvārdiem un lūgšanām …

Anu nesaprata; viņa apstājās un, šūpodama bērnu, kurš jau klanīja galvu, gaidīja Mada paskaidrojumus.

—    Ja tu atrodi mājās kaut ko, kas nav godīgi iegūts, kas pieder svešam, tad mēģini tikt no tā vaļā … Vai atceries, ko Maltsvets teica par zagšanu?

Anu nodrebēja, it kā viņu kratītu drebuļi.

—    Es zinu un — un darīšu visu, kas jādara …

—   Tev jābūt nomodā un, ja vajadzīgs, jānoliedz ar varu un bardzību, lai tavs vīrs neapgānītu jūsu laulību, jo laulība ir svēta … Tu nedrīksti but vaja un pakļavīga un aizvērt acis, un allaž piedot…

—    Jā, jā, jā — ar labu nakti! — pār jaunuves lūpām izlauzās apspiesta, sāpīga nopūta. Tad viņa pagrieza Madim muguru un nozuda Lehmusu māju tumšajā pagalmā.

Tenu Pēteru saimnieks noskatījās, kā viņa aiziet, pašūpoja galvu un, liekas, domāja: «Tur aiziet šī nelaimīgā, kas vaimanā zem nastas, ko pati labprātīgi uzņēmusies!» Un, liekas, piebilda: «Viņa varēja kļūt laimīga, bet neņēma laimi pretī!» Un, soļodams ar nokārtu galvu uz mājas pusi, viņš vēlreiz mēģināja atminēt neizskaidrojamo mīklu, kāpēc gan cilvēks nonicina viegli tveramu laimi un tīši ceļ sev plecos grūtumu un nelaimi!

Viss ciems zināja par šo mīklu, taču arī ciems neprata to izskaidrot tāpat kā Tenu Pēteru Madis, un šo ļaužu vidū bija ari Anu vecāki.

Kas zina, vai arī pati Anu aptvēra šo savu rīcību, jo viņa to neprata izskaidrot citiem.

Pirms dažiem gadiem Anu bija gadījies precinieks, ko katra meiča būtu pieņēmusi aizvērtām acīm. jo izskatīgāka, godīgāka un prātīgāka jaunekļa nevarēja atrast pa vairākiem apkārtējiem pagastiem, arī mantas ziņā viņš neatpalika no pārējiem saimniekdēliem, turpretī dievbijībā un lēnprātībā pārspēja visus. Un šo precinieku, — kurš saucās Tenu Pēteru Madis, — Kīsu Anu mierīgi atraidīja.

—    Kāpēc tā? — vaicāja šis vīrs, un to pašu vaicāja visi.

Viņa tikai pakratīja galvu un teica, ka citādi nevarot.

Un tad ieradās tas otrs, par kuru neviens nezināja nekā laba ko sacīt, toties jo vairāk slikla, gandrīz vienīgi slikta, — ieradās pudeles brālis un kāršu spēlmanis, nakts staigulis un meitu mednieks, bezdievīgais pasaules bērns un nelabojamais grēkāzis, kura rokas nebija tīras pat no zādzībām, — tad ieradās Tāvets Lehmuss, un meiča pieņēma viņa bildinājumu.

Vecāku un pārējo ļaužu iebiedēta, Anu bija gribējusi pateikt «nē». Arī viņas pašas saprāts bija neatlaidīgi ieteicis to pašu. Bet, kad Anu nostājās Tāveta priekšā un īsu bridi ieskatījās viņam acīs tik dziļi, cik pavēlēja sirds, tad viņa piepeši iekliedzās: «Jā!»

Viņa pati nobijās no šā kliedziena, kas izlauzās it kā no nezināmiem dvēseles dziļumiem. Tas bija tik pārliecinošs, tik nelokāmi pavēlošs, ka viņa verdziski pret pašas gribu pakļāvās šim «jā». Anu sirdij nebija citas balss, tāpēc viņa noturēja šo saucienu un tikai šo par vienīgo patiesības balsi.

Un, kad citi jautāja, kāpēc viņa «nē» vietā bija pateikusi «jā», tad Anu nezināja, ko atbildēt, — viņa citādi neesot varējusi.

Vienīgi mātei viņa zināja pastāstīt kādu sīku notikumu: Anu jau kādreiz agrāk — tad, kad Tāvets viņu pirmo reizi uzlūkojis «tā savādi», — dzirdējusi, kā sirds kliegusi «jā», pirms puisis vēl esot paguvis viņai to jautāt. Tāveta seja, balss, skatiens, viņa galva, zods, mute, krūtis, pleci — visa viņa āriene un iekšiene paužot ko tādu. kam viņa nespējot pretoties. Tāvets esot radīts, lai viņu uzvarētu, pakļautu, lai viņai pavēlētu, viņš esot radīts arī — viņas nelaimei …

Vecāki pretojās, bet, pārliecinājušies par meitas nepiekāpību, padevās ar smagu sirdi, jo viņi ne viens, ne otrs nebija tik skarbi, lai pielietotu spaidus pret savu bērnu, ko tik ļoti mīlēja viņas labsirdības un dievbijības dēļ.

Piekāpībai bijuši arī vēl citi iemesli. Tie, diemžēl, iegadījās pārāk laicīgas dabas, taču te, skarbajā pasaulē, citādi nevar iztikt pat ticīgie. Kīsu ģimenē bija daudz bērnu, taču darba roku netrūka, drīzāk gan maizes lielās ģimenes uzturam; un, jo agrāk vecākā meita — citi bija nepilngadīgi — atrastu jaunas mājas, jo labāk. Otrkārt, Lehmusu Tāvets, kura vecāki pirms pāris gadiem sagūla kapā, bija diezgan labu māju vienīgais saimnieks — no šā viedokļa viņš tātad bija labāks nekā otrs Anu precinieks — Tenu Pēteru Madis, kas tajā laikā vēl dzīvoja tēva maizē. Un, lai nu tas Tāvets bija kāds būdams un lai viņš darīja ko darīdams, tik daudz laba par viņu varēja sacīt pat viņa ienaidnieki, ka viņš nenicināja darbu un prata strādāt. Viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kam veicās katrs darbs, arī tāds, kurš bija ilgi jāmācās, pie kura bija jāpierod. Tāvets, šis «pusmeistars», kā viņu dēvēja, izgatavoja gandrīz visus savus ratus, ragavas un darba rīkus pats. Pašu vajadzībām viņš bija kalējs un ratnieks, galdnieks un podnieks. Gluži tāpat, kā viņš mēdza apkalt savus zirgus, Tāvets svētdienās valkāja pašdarinātus somu zābakus, un pat pīpe viņa mutē, kuras rotājumus apbrīnoja ciema puiši, bija paša darināta, ziemas vakaros laiku kavējot.

Tāvets jau puiša gados mēdza iešņabol, taču tas neatsaucās uz saimniecību. Viņš bija trūcīgs, kā visi pārējie sava pagsftta saimnieki, kādi bija gandrīz vai visi Tallinas novadā, bet Tāvets nepavisam nebija trūcīgāks par tiem zemturiem, kas nedzēra nemaz, toties vāji saimniekoja un izrādījās vārgi vai kūtri darbā. Ko Tāvets nodzēra krogā, to viņam atgrieza atpakaļ centība un darba prasme, vismaz zaudējuma lielāko daļu.

Tā Anu vecāki aizmiedza vienu aci, uzlūkojot viņa netikumus, pārkāpumus u.i maldus, ko patiesībā nekādi nevarētu piedot. Tāvets bija kaut kad pinies ar pāris sievietēm, viņu dēvēja par viena ārlaulības bērna tēvu, bet vai tad šāds grēks ir retums. Tāvelu apvainoja par garnadzi, taču zādzībā viņu vēl neviens nebija notvēris. Tā sevi mierināja Kīsu tēvs un māte un būtu arī» guvuši sirds mieru, ja tikai nebaidītos viena — vissmagākā grēka: Tāvets bija bezdievis, nejūtīgs pret ticību un baznīcu, lūgšanu zaimotājs, dievbijības izsmējējs. Kaut viņš jel tāds nebūtu! Kaut viņš vismaz acu apmānīšanas pēc būtu gājis biežāk uz baznīcu un lūgšanu namu un neapgānītu ar savu muti svētumus!

Bet šo smagumu, kas visvairāk nospieda Miķeļa un Uzas sirdi, palīdzēja atvieglināt Anu, kas ar zvērojošām acīm deva vecākiem solījumu: «Es grozīšu viņa prātu, es viņu pievērsīšu dievam!»

Anu bija apsolījusi, ko nespēja izpildīt. Viņai bija darīšana ar cilvēku, ko viņa ar savu mīlestību varēja zināmā mērā ietekmēt, bet kas turējās pie saviem uzskatiem tikpat sīksti kā pie saviem paradumiem un kaislībām, kuras,tik ļoti nosodīja citi. Cik vāji Anu spēja pildīt savu solījumu, liecināja kaut vai tas, ka TŽrvets pēc kāzām ne tikai turpināja līdzšinējo dzīves veidu, bet dažos pārkāpumos, piemēram, dzeršanā, reizēm spēra pat soli tālāk. Jauno sievu ķēra viens trieciena pēc otra. Vispirms viņa notvēra savu Vīru apkaunojošā nedarbā ar kab poni, tad kāds uzgāja Lchmusu klētī svešu mantu, saimnieku apcietinā ja, un viņš saņēma miesas sodu. Beidzot — un to jaunuve uzskatīja zināmā mērā par sava vīra izlaidības sekām — Anu piedzima bērns ar kroplu roku, par ko viņai bija jākaunasdieva un cilvēku priekšā.

Anu visu piedeva un" turpināja cerēt '— viņa vēl vienmēr ticēja, ka spēs izpildīt vecākiem un sev pašai doto solījumu. Viņa piedeva, jo «citādi nevarēja», tāpēc ka šis vīrs, kā Anu juta ar savu sirdi, vēl vienmēr bija viņas uzveicējs, pavēlnieks, valdnieks — kurš «radīts» viņai. Anu nemitīgi prātoja un meklēta padomu, kā vīru glābt, un, tā kā viņa nekā neatrada, atkal un atkal griezās kvēlā lūgšanā pie tā glābēja aiz mākoņiem, kurš bija viņas vienīgais palīgs. Taču arī tas, kurš tik ļoti kāroja pēc lūgšanām un solīja tās izpildīt, palika kurls pret Anu palīgā saucieniem. «Varbūt es nedaru, kā vajag,» domāja jaunā sieva, un viņas sirds kūsāja pāri aiz prieka, kad beidzot parādījās litelais ticības vīrs un dieva k:.lps, kurš viņai no jauna atgrieza ticību lūgšanu spēkam. «Šis vīrs zina, kā piekļūt pie dieva — viņam man jāpalīdz!» tāds bija nelaimīgās sievas šā vakara lēmums, kas viņu spirdzināja un pildīja ar jaunām cerībām.

Un tā visi Kugļu ciema ļaudis, kam bija kaut cik ticības jūtu, lika visas savas cerības uz jauno, daudzsološo pravieti, kurš ar savu vārdu spēku bija šodien iekarojis viņu sirdis.

Vai šo ^Perētāju pulkā atradās arī tas vīrs, kurš tik bieži bija brālīgi mierinājis viņas nelaimē Lehmusa jauno sievu?

Šis vīrs, iegājis pa savas mājas durvīm, nopūtās. Likās, it kā viņš nebūtu īsti apmierināts ar sevi un citiem. Vai Mada sirdi grauza nemiers, ka Maltsvets vēl neticēja viņa sludinātāja spējām? Maltsvets bija iebildis ko tādu, kas aplinkus tēmēja uz šāda novērtējuma pusi, un apmēram to pašu, taču skaidrāk, viņš bija dzirdējis arī no tās sievietes lūpām, kuras acīs viņš tik labprāt vēlējās būt liels titības vīrs, varens dvēseļu modinātājs un rājējs … Varbūt Madis vienkārši nodevās skumjām, jo bija spiests ļaut ieiet svešā mājā sievietei, ko viņa sirds nespēja aizmirst, un pats tagad ienāca istabā, kur viņu gaidīja auksta, tukša gulta?

Šī gulta nebija vienmēr bijusi tukša, taču auksta gan. Tenu Pēteru Madis kādu laiku pēc Kīsu Anu kāzām bija apprecējies, tāpēc ka vajadzēja saimnieces ar divām strādīgām rokām, jo pēc tēva nāves viņš pārņēma mājas savā valdīšanā, bet māte bija veca. Tā tiešām izrādījās saimniece ar divām strādīgām rokām, vienīgi gultas pildītāja, nevis sildītāja. Kā Madis, tā viņa sieva juta — viņi ir divi sapārojušies darba cilvēki, kuriem pēc pastāvoša paraduma jāguļ vienā gultā un, ja trāpās, jāpagādā bērni. Taču Madli, nekļuvusi nosacītā laikā par māti, karstuma guļas aicināta, pameta Tenu Pēterus un nokāpa pazemē Madises baznīcas tuvumā. Kopš tā laika Madis bija atraitnis un saimnieces pienākumus pildīja viņa vecā krustmāte.

— Tas vēl noliks, — čukstēja Madis, nolikdamies savā aukslajā. tukšajā gultā un pārvilkdams pakulu segu pār ausīm, — tas viss vēl notiks, un visi iepazīs mani dziļi — dziļi . .. l'n ari viņa — tieši viņa …

Nav zināms, ko viņš domāja ar šo «viņu» — Maltsvetu vai I.ehmusu Anu . ..

Kugļu ciema vilku acis šovakar mirgoja neparasti ilgi smagajā, mitrajā tumsā. Acīm redzot, šo mazo, apkvēpušo alu iemītnieki svinīgi sarunājās cits ar citu, un šīs sarunas padzina miegu no viņu plakstiem, nogurumu no viņu locekļiem un trulumu un gurdeno mieru no sirdīm.

Beidzot tomēr cita pēc citas apdzisa sērīgās acis. Kā pēdējā satumsa tā, kas spīdēja no Kīsu mājām, no turienes, kurā pravietis pārnakšņoja un no kuras gaismas stars kā smalks zelta dzīpars sniedzās pāri ielai.

Tagad viss ciems saplūda kopā ar darvas melno nakti un pārvērtās par lielu, tumšu kapu, kurā dzīvie miroņi redzēja sapni par dieva brīnumdarbiem . ..

5.NODAĻA.ASNI

Juliāns Leinberks bija noturējis Kugļos vēl otru lūgšanas vakaru, un tur saplūdušais ļaužu pulks bija otrreiz nodarījis gauži Kīsu māju satrupējušajām sienām. Maltsvets arī šoreiz varēja justies apmierināts ar savas misijas augļiem: viņu uzklausīja ar aizrautību, kopā ar viņu visi padevīgi lūdza dievu, vīri nopūtās, sievas raudāja no sirds tāpat kā pirmajā reizē, un pēc lūgšanas stundas ļaudis iedegās vēl lielākā ticības sajūsmā nekā pirms trijām nedēļām.

Jervamā apustulis šoreiz bija turpinājis izskaidrot savu ticības novirzienu, vēlreiz cīnījies pret nelietībām un grēku un sevišķi bargi tiesājis savus pretiniekus — hernhūtiešus. Viņš tos bija salīdzinājis ar vislielākajiem neliešiem, kādus vien zināja svētajos rakstos, un viņš zināja daudz, un brīdināja no tiem savus lūdzējus tikpat neatlaidīgi, kā tētiņi katru svētdienu lūgšanu namā brīdināja savas dvēselītes no Maltsveta. Naids starp Maltsvetu un Anistes papu pieņēmās spēkā.

Rugļu ļaudis tagad dzirdēja Maltsveta sprediķus biežāk, ja> ne savā, tad kaimiņu pagastos, jo centīgais skolotājs tā kunga druvā bija iegriezies ar sētuvi nostūrī, kur bija pamanījis, ka sēkla labi dīgst. Tas arī šķita dabiski, jo ļaudis šajā draudzes kaklā bija paši nabadzīgākie un tukšākie; nabadzība un muļķība taču ir dvīņi, kas saauguši kopā mātes miesās. Zeme bija liesa, un muižas klaušas sniedzās pāri galvai. Kugļos un apkārtnē saimnieki patiesi nezināja, kad nopļaut savu sienu un novākt savu labību, jo viss darbaspēks, līdz pēdējam, bija nodots muižas rīcībā, protams, saskaņā ar «brīvo līgumu», kas bijušajiem dzimtļaudīm tika iespiests rokā kā brīvlaišanas raksts, Ļoti laikmetīgi un piemēroti tāpēc skanēja kāda ciema dzejnieka žultainā, karātavu humora pilnā rīme, kas toreiz šajā novadā ceļoja no mutes mutē:

Diena pieder muižniekam.

Nakts ir diena zemniekam.

Un, kas dienā nevergos,

Kungs tam nakti neiedos.

«Kungs tam nakti neiedos».— lai vācās laukā no mājas un nonīkst badā, jo labākas dzīves meklēšana citur tika dažādi ierobežota, padarīta gandrīz neiespējama, un, kas šeit bija padzīts no mājām, tas nespēja vairs aiziet arī uz citurieni.

Ka tumsonības un muļķības lecektis sazeļ it īpaši tādās vietās, kur cilvēks nolikts vienā pakāpē ar četrkājaino darba lopu, ir pats par sevi saprotams. Kur gan cilvēks, kuram nepieder ne diena, ne nakts, kurš pazīst tikai darbu un izsalkuma remdēšanu un kurš nedrīkst nekur izkustēties, kurš neredz un nedzird nekā, kurš ir kā miets, iedzīts zemē, kura apkārtnē gadiem ilgi nemainās pat cilvēku sejas, — kur tāds cilvēks var iegūt ko tādu, kas iekustinātu viņa smadzenes, asinātu prātu, paplašinātu redzes loku? Par izglītošanos, grāmatu gudrībām cilvēkiem tajā laikā nebija ne jausmas. Plašā lokā ap Kugļiem, pat daudzos pagastos neredzēja nevienas skolas, tiešām Tallinas novadā bija vesela rinda draudžu, kur vārdu «skola» pazina tikai pēc nostāstiem, ja vispār pazina.

Skaidrs, ka lasītpratēju tautā bija ārkārtīgi maz. Lasīt toreiz prata nedaudzi, taču rakstīšana bija un palika atsevišķu laimes lutekļu privilēģija, kuri par šās mākslas apgūšanu varēja pateikties vienīgi nejaušībai. Arī Maltsvets, kā jau sava laikmeta bērns, mācēja rakstīt ļoti vāji. Visas viņa zināšanas un gudrība pamatojās uz bibcli, tā bija savākta svēto rakstu rindkopās un sakarsēja viņa nemācīto galvu kā pasaciņa maza bērna fantāziju.

Ja jau tā notika ar zaļu koku — kam bija jānotiek ar nokaltušu! Māņticība un sektantisms taču visleknāk uzzeļ tumsonības melnzemē. Te izveidojās trekni mēslota augsne jaunai, satraucošai, pārmaiņu pilnai ticībai. Maltsvēta lūgšanu vakari, kas solīja glābiņu un pareģoja brīnumus, kļuva par izciliem notikumiem un modināja trulumā iestigušo tautu, sapurināja miegainos klaušu vergus. Uz Maltsvēta blbeles stundām ļaudis steidzās verstīm tālu, pat no svešiem pagastiem, sevišķi tad, kad āra darbi kaut cik aprimās un zemniekiem atlika vairāk vaļas.

Taču būtu maldīgi domāt, ka jaunais apustulis visus, kas saplūda kopā viņa lūgšanas stundās, kas aizrāvās, sajūsminājās vai pat noreiba no viņa kvēlā sprediķa, kas, viņa lūgšanu klausoties, tik aizkustinoši nopūtās un raudāja. — ka viņš visus tos tūlīt arī ieguva par uzticamiem sekotājiem, savas ticības piepildītājiem, kurus tūlīt varētu apvienot par lielu, pastāvīgu draudzi, ko cieši jo cieši sasaistītu nesaraujama ticības saite. Nē, tik ātri un gludi tas neveicās. Panākumus gūt traucēja dažādi apstākļi. •

Vispirms — ir liela atšķirība starp mācības atzīšanu un tās pildīšanu. Kad Maltsvets lūgšanas stundās ar veiklu mēli pasludināja savus noteikumus par degvīna dzeršanu un tabakas pīpēšanu, miesas greznošanu, asins un cūkgaļas ēšanu, tad starp viņa klausītājiem bija maz tādu, kas nebūtu gatavi iesaukties: «Vīrs, tava mācība ir patiesa — es gribu tai sekot!» Tikko apklusa veiklā runātāja vilinošā balss, tikko pagaisa viņa aizraujošie vārdi, tikko pār sajūsmu un noreibumu pārklājās ikdienas skaidrības vēsā sega, lūgšanas stundā dotais solījums izgaisa, aizmirsās vai ieguva pavisam dīvainu, jocīgu nokrāsu. Nepīti mati — vienkrāsains apģērbs — bez degvīna — bez pīpes — cūku nokaut — gaļu aizsviest projām — asinis izliet zemē — ai, ai brālīt, kur tu tā nonāksi! Tas jau būtu — bez aplinkiem izsakoties — ārprāts! Bet saderīgie, pieklājīgi domājošie klusībā atzinās: «Es nespēju to visu pildīt, man nav spēka atteikties no savām senu senajām paražām!»

Cilvēks, kurš tā domāja, devās uz Maltsvēta bībeles stundu arī vēl otrreiz, viņš varbūt centīgi apmeklēja "katru viņa spre diķi un uzskatīja sludinātāju par dievbijīgu un svētu vīru. Taču īsts māceklis un Maltsveta draudzes loceklis viņš tomēr nekļuva.

Un kur tad vēl bailes no apsmiekla un zobgalībām! Ar kādu seju lai gan cilvēks ietu uz baznīcu — mati uz muguras vaļā, vējam ko plandīt! Kā tu uzdrīkstēsies atteikt paziņam, kas tev piedāvā no savas kulītes tabaku vai no sava kortelīša to pašu sīvo: «Es vairs\nesūcu pīpi, nedzeru degvīnu, jo ticu — Mallsvetam!» Varbūt vēl atzīties: «Es arī vairs neēdu cūkgaļu, jo Maltsvets to atzīst par grēku!»

Svārstīgos raksturus, bez šaubām, iespaidoja arī brāļu draudzes sacītāju brīdinājumi un rājieni, ko vēlāk sāka atbalstīt mācītāji baznīcā. Tā dažs labs jūsmīgs maltsvetietis, kurš pirmajā aizrautībā bija gatavs pieņemt «jauno ticību», pēc kāda laika sāka atkal šaubīties un svārstīties. Viņš gan gāja uz Maltsveta sprediķiem, klausījās tos ar lielu baudu un aizrautību, bet īstenībā nekļuva par viņa mācekli, jo nepildīja sektas prasības. Pēdējie atveldzēja sevi ar Maltsveta dedzīgajām, veiklajām runām, ļāvās viņa aizraujošajām lūgšanām tikai uz īsu laiciņu, bet citādi palika visvarenās baznīcas paspārnē. Daudzi pakāpeniski atsvešinājās no Maltsveta pavisam, it īpaši tad, kad viņa piekritēji sāka atklāti demonstrēt savas dīvainības, kas šķita pārlieku jocīgas un pievērsa apkārtējo ļaužu uzmanību, taču vēl vairāk tad, kad maltsvetiešus, kā tos mēdza dēvēt, sāka visur vajāt — gan hernhūtieši, gan baznīckungi, gan arī muižnieki. Jo gandrīz visi svārstīgie ir arī bailīgi egoisti.

Tomēr ar laiku Juhanam Leinberkam radās neliela draudze ne jau tikai Madises novadā, kur viņa darbība bija sevišķi sasprindzināta un līdz ar to arī raženāka, bet arī Jāņu, Koeru un Amblas novados. Svārstīgo un bailīgo pulkā izvirzījās uz priekšu tie, kam pietika pašaizliedzības, garīga spēka un drosmes, un ticības aizrautības, lai uzsāktu cīņu un paciestu vajāšanas, kas tos sagaidīja, kas tiem draudēja, un būtu gatavi, ja vajadzīgs, izciest visgrūtākās mokas savas iedomātās patiesības dēļ. No svārstīgo, atturīgo un šaubīgo puika izlobījās fanātiķu kodols, kuriem nepiemita vienīgi drosme kļūt mocekļiem, bet kuros mājoja arī mocekļa prieks, spēks, kas ciešanas pārvērš par ilgi gaidītu baudu.

Arī Kugļos nebija visai daudz ticīgo, kuros Maltsveta sēkla tiešām uzdīga, sazēla un beidzot nogatavojās par graudiem. Tādi bija tikai daži. Pūļa sajūsma, kaut gan tā izpaudās ar katru jaunu sprediķi, nebija pastāvīga, nepārvērtās par darbiem daža laba iepriekš minētā iemesla dēļ. Tā bija salmu uguns, kas dega sprakšķēdama, bet ātri apdzisa. Toties šo nedaudzo piekritēju dedzība un paklausība laida jo dziļākas un stiprākas saknes.

Pēdējo pulkā pirmajā rindā soļoja Kīsu saime. Līdz šim Kīsu Miķeļa mīļākais izteiciens bija: «Es un mans nams gribam kalpot tam kungam,» — tagad viņš fanātiskā apņēmībā piebilda: «…un ticēt Maltsvetam.» Šis vīrs, — kurš ar savu dievbijīgo sievu turējās kopā ticībā kā viena dvēsele, — bija pirmais blakus Tenu Pēteru Madim Kugļu ciemā un pagastā, kas sāka dzīvot pēc Maltsveta jaunās mācības, pārvērta viņa pavēles darbos, neievērodams «pasaules bērnu» un citu pretinieku apsmieklu un zobgalības, nevērojot to ļaužu pretestību, kam viņš uzspieda savu gribu.

Kīsu saimnieks ar vienu cirtienu pārvērta visu savu namu.

Kādā jaukā rītā viņš izveda no kūts veco sivēniņāti un jauno vepri un, griezīgi kviecot, tie beidza savu nelietīgo dzīvi cietsirdīgā saimnieka garā dunča galā — kā pirmie jaunās ticības upuri. Par nešķīstām atzītās, vajās miesas, ko cūkas godīgi un atturīgi bija barojušas ar zirgu bumbuļiem, tumsā aizveda uz mežu un apraka sūnās, kamēr to «dvēseles, tas ir, viņu asinis» pēc pravieša pavēles «tika izlietas kā ūdens un apmestas ar zemi». Šī upurēšana gan lika Jānim un Mikam, Trīnei un Eltsei aiz dusmām tecināt siekalas un slepus sažņaugt rokas dūrēs, taču viņi neuzdrīkstējās pretoties mājastēva gribai, ko turklāt atbalstīja arī saimniece.

Pasaules bērniem par prieku ar šīm upura cūkām notika šāds mīklains gadījums: nākamajā dienā mežā smiltīs un sūnās apraktās cūkas bija nozudušas, turpretī ļaudis zināja stāstīt, ka tajā pašā laikā daži kaimiņu ciema izbadējušies vaļinieki svinot otrreiz Ziemsvētkus, turklāt tik lepni, ka bērni mētājoties ar cūkgaļas gabaliem .. .

Tajā pašā laikā Kīsu mājās nozuda arī košie apģērbi. Gandrīz par pēdējo naudu, ko varēja sagrabināt, saimnieki pārveda no Paides labi daudz melnās krāsas, un tagad lielajā krāsu podā iemērca visu, kas bija zils un sarkans, zaļš un dzeltens vai strīpains un joslains, vai ko izdaiļoja krāšņi raksti.

Pie tam nešķiroja pašu ģimenes drānas no kalpu drānām, jo Klsu Miķelis cieši turējās pie savas devīzes: «Es un mans nams gribam kalpot tam kungam.» Lielajā krāsu podā ieceļoja kā saimnieces, tā saimnieku un bērnu, kā ari meitas un puiša ticībai netīkamās skrandas, sākot ar brunčiem, svārkiem, vestēm un beidzot ar galvas lakatiem, svētku jostām un cimdiem.

Taču tas nenotika bez kāda dīvaina starpgadījuma.

Kalpone Trīne un saimnieku meita Eltse protestēja. Abas bija jaunas, viņām patika greznoties, un šī skaisto tērpu iznīcināšana un notašķīšana piepildīja viņu sirdis ar izmisumu. Kamēr jauniņās Eltses ciešanas izpaudās raudāšanā, ka sirds vai plīsa pušu, Trīne dusmās un sāpēs aizmirsās tik tālu, ka pieskrēja pie katla un grasījās izraut saimniecei no rokām savus raibākos baznīcas brunčus, ko tā pašreiz gatavojās iemērkt krāsā. Redzēdama, ka brunču apakšdaļa jau melna, straujā meiča saniknojās tik ļoti, ka svieda tos pret sienu. Par nelaimi šajā mirklī istabā bija ienācis saimnieks, un karstie, krāsā izmirkušie brunči noplaukšķēja pa viņa seju …

Nabaga Klsu Miķelis kļuva raibs un piedevām uz dažām minūtēm akls.

L'n tagad abas ķildnieces, kas bija pretojušās pravieša pavēlei, dabūja noklausīties rājienu, ko tās laikam atcerējas līdz kapam. Miķelis ar dieva un cilvēku vārdiem atmiekšķēja abas meitas tik mīkstas, ka tās beidzot vairs neuzdrīkstējās ne iešņukstēties, ne degunu izšņaukt. Pa to laiku saimniece bija nokrāsojusi melnas kā ogle visas drēbes, kas nebija baltas vai pelēkas, un abas meičas, tās uzģērbušas, varēja tagad sērot par zudušo greznumu, ko viņas arī diezgan bieži darīja, liedamas gaužas asaras.

Drēbju krāsošanai sekoja aizliegums saimei pīt matus un valkāt spožas rotas. Prom kaktā visas saktas un krelles, un brošas, arī mali lai plīvo pār muguru kā lini! Jebkura pretošanās vai izvairīšanās šķita veltīga. Saimniece kā dzīvs ticības paraugs gāja pa priekšu, bet saimnieks tikai uzsauca:

— Es un mans nams, mēs gribam kalpot tam kungam! Kas dzīvo zem mana jumta, tam jāpilda dieva un manas pavēles!

Eltsei, kā jau pašu bērnam, nebija nekādu izredžu uz glābiņu vai žēlastību, bel Trīne stingri apņēmās kalpot Klsās pēdējo gadu. Viņa labprāt būtu aizgājusi tūlīt, bet tas izrādījās neiespējami, jo uzteikšanas laiks bija garām. Gribot negribot bija jāpakļaujas jaunajiem noteikumiem tik ilgi. kamēr viņa atradās namā, kurā Kīsu Miķelis kalpoja tam kungam.

Tas pats gadījās ar Jāni. Jauneklis strādāja Kīsās jau otro gadu. Miķelim vajadzēja viņu pieņemt sava vecākā dēla vietā, kurš par pretošanos opmanim tika nodots zaldātos. Jānis, lāga puisis, daudz nebēdāja, ka saimniece, puiša dvēseli glābdama, nokrāsoja melnu viņa sarkano jostu un dzelteno kaklautu; taču Jāņa sirdi krimta saimnieka aizliegums pīpēt, pie tam degvīna aizliegumam viņš tika pāri itin viegli, jo lietoja sīvo reti un nelabprāt. Bet pīpe viņam bija mīļa, tā bija uzticams draugs smagajā darbā, un, kaut gan to vajadzēja slēpt no barona un muižas izdzinējiem, vismaz mājās viņš varēja brīvi un netraucēti nodoties savai izpriecai. Un tagad viņam atņēma ari šo laika kavēkli!

Tiesa gan, pats saimnieks vairs nesūca pīpi, tāpat viņš vairs neņēma mutē degvīna ne lāsīti, kaut gan arī agrāk tas mēdza notikt reti. Bet saimnieks bija vecs vīrs, kam tuvojās nāves stundiņa, un tāpēc viņš gribēja iekļūt debesīs, turpretī Jānim bija vēl laika diezgan atgriezties no grēkiem. Vai arī: saimnieks cieta trūkumu un gribēja ar ticēšanu likt pie turības, bet Jānis bija nabaga kalps, kurš varēja kļūt par tukšinieku pirtnieku, neatkralījies no grēkiem. Iekļūt saimnieku kārtā nebija joks, bez visas ticēšanas tādam nolūkam bija nepieciešama gan nauda, gan manta.

Tā domāja kalps Jānis un ļoti apskaitās, kad viņš tagad arī mājās tikai slepus varēja paplikšķināt pīpīti, bez tam viņa sirdi krimta dusmas par mežā aizvesto cūkgaļu. Arī Jāņa darba gads bija jau iesācies, un par uzteikšanu un aiziešanu viņš varēja domāt tikai nākamajā pavasarī.

Ja agrāk Kīsu saimē bija valdījis stingrs ticības gars, tagad šo garu iecēla augstā godā, tās tirānija nomāca katru dzīvības izpausmi, katru garīgu rosmi, katru domu. Kalpošana dievam pārvērtās par vergošanu dievam. Ja agrāk lūgšanas lielākoties notika svētdienās, bet darbdienās ar to noņēmās vienīgi vakaros, tagad vairs nepalaida garām bez lūgšanas nevienu rītu, ne vakaru, ne arī ēdamreizi. Sestdienu un svētdienu vakaros regulāri noturēja pilnu dievkalpojumu ar dziesmām, sprediķi un nepārtrauktām lūgšanām, kurās pieaicināja arī kaimiņus. Svētdienu sāka svinēt tik pamatīgi, ka vairs pat nekūra uguni pavardā un nevārīja viru pusdienām, bet svēldienai domātās pusdienas apēda jau iepriekš sestdienas azaidā, un visu svētdienu par lielām bēdām kalpiem un darbā nogurušajiem bērniem uz galda parādījās tikai atdzisuši ēdieni. Jābrīnās, ka rītos ļāva nomazgāt muti un sasukāt matus un ka svētdienās neatstāja neapkoptus mājlopus! Maltsvets piegrieza lielu vērību tās svētās dienas svinēšanai, savos pēdējos sprediķos viņš bija par to runājis ar lielu bardzību. Kas gribēja būt viņam uzticams māceklis, tam vajadzēja to ievērot. Kīsās tagad pārtika, kā smējās pasaules bērni, «no aukstas putras un katra vārda, kas nāca no Maltsveta mutes». Vienīgās skaņas, kas plūda no Kīsu mājām, bija svinīgas lūgšanas un korāļi. Kīsu Miķelis un viņa nams vergoja tam kungam. Kīsu Miķelis bija pārvērtis savu namu par templi un sevi par priesteri. Maltsvetu Juhans skaitījās virspriesteris.

Protams, visiem pavalstniekiem vajadzēja pakļauties spēcīgākajam lūgšanu garam, kas valdīja šai namā. Kas negribēja ar labu, to piespieda ar varu. Fanātisms padara par varmāku pat vislaipnāko cilvēku, pārvērš lēnīgu dūju par plēsīgu vanagu.

Un tiešām, neviens no viņiem nebija slikts cilvēks, ne saimnieks Miķelis, ne saimniece Līza. Tie abi nebija ne pikti, ne bargi pēc dabas, sevišķi sieva. Miķeli pazina kā taisnīgu, saticīgu vīru, kas nevienam neuzplijās, nevienam tīši nedarīja pāri, kurš pat neienīda tos, kas viņam darīja gauži. Saimnieci, kas bija labsirdīga, ar maigu, klusu raksturu, visi turēja par zelta cilvēku. Un tomēr, tagad viņi abi varēja spaidīt, sasaistīt, nospiest jūgā, ar mierīgu prātu pakļaut ciešanām cilvēkus, ar kuriem dzīvoja zem viena jumta, kas viņiem bija savā ziņā tuvi. Viņi ļāva vaļu sīkām intrigām un spītam, vajadzības gadījumā ķērās pat pie netaisnas bardzības, sevišķi Miķelis, kamēr saimniece, nepatstāvīga savā maigumā, pakļāvās viņa iespaidam un noderēja vīram kā akls darba rīks, kā atbalss.

Nabaga Miķelis! Viņš bija pārliecināts, ka dara labu sev un citiem. Viņš iedomājas, ka glābj no posta sevi un citus. Viņš ticēja, ka tagad visiem sāks klāties labi. Pravietis taču bija to apsolījis!

Miķelis bija nabadzīgs un ar katru gadu kļuva vēl nabadzīgāks. Viņa sešu dienu klaušu saimniecība, zemes labuma ziņā īsts smilšu tuksnesis, netaisnīga novērtējuma dēļ mocījās ar pārlieku lielām klaušām un palīgdarbiem, kamēr muižas rentes, darbi saimniecībā utt. bija noveduši visu pagastu līdz bada robežai. Miķelis pildīja muižai trīs simti zirga dienas un trīs simti četrdesmit piecas gājēju dienas gadā un, ēzdams skābputru un pelavmaizi, pat pie labas ražas neieguva labību maizei, bet redzēja, ka parāds muižas magazīnai ar katru pavasari aug augumā. Ja uznāca neraža vai gadījās nelaime ar lopiem, tad bija bads mājās, un tieši par Kīsu Miķeli varēja teikt, ka .nelaime nestaigā pa akmeņiem un celmiem, bet pa cilvēkiem. Ja kaut kur Kugļu ciemā nobeidzās zirgs vai izstiepa kājas govs, tad tas vienmēr gadījās Kīsās, un, ja krusas mākonis aizslīdēja garām visam ciemam, tas tomēr neatstāja neskartu dažu labu Kisu māju tīrumu. Tas notika «kā likts».

Miķelis mēģināja cīnīties pret savām nelaimēm un nabadzību ar ticību un paļāvību. Viņa māņticībai bija divējāda daba: vienreiz viņš domāja, ka dievs viņu soda par kādu sevišķu grēku, otrreiz, ka dievs viņu pārbauda mīlestībā, jo, ko dievs mīl, to viņš soda. Tā kā Miķelis neapzinājās, ka būtu nodarījis kādu briesmīgu grēku, tāpat kā sieva un bērni, tad viņš vainoja grēkos savus vecākus un vecvecākus, jo rakstos bija sacīts, ka dievs piemeklē vecāku grēkus pie bērniem līdz tādam un tādam augumam. Bet, kad pamodās viņa ticības otrā daba, tad viņš uzskatīja sevi par vīru, ko dievs izraudzījis, ar kuru visuvarenajam ir kāds labs nodoms. Bet kā viena, tā otra noskaņa lika viņam kaisli vergot dievam, it sevišķi tagad, kad Maltsvets ar saviem solījumiem bija ielējis eļļu ugunī. Kāpēc brāļu draudzes vecākie tik ilgi vilcinājās ar šās ticīgās dvēseles uzņemšanu, kamēr tai apnika un tā nokļuva viņu pretinieku azotē, tas lai paliek viņu noslēpums, jo, liekas, Kīsu Miķeļa nabadzība un tikai tā bija vienīgais iemesls brāļu remdenībai.

Miķeļa ticību tā kunga sodībai un pārbaudīšanai sevišķi veicināja divi pārlieku bēdīgi notikumi. Pirmkārt, priekš septiņiem gadiem sieva bija dzemdējusi meitiņu ar greizu labo kāju bez pirkstiem, un neilgi pēc tam, kad viņš bija izprecinājis Anu, aizveda zaldātos viņa vecāko dēlu Ilinclreku, kas,, muižas klaušās iedams, bija sakaitinājis opmani un baronu, un Miķelim vajadzēja dēla vietā līgt svešu cilvēku.

Vēl sāpīgāk nekā Miķeli pašu šīs divas nelaimes, it sevišķi pirmā, skāra viņa trauslo, sapņaino sievu. Līza aiz bailēm un kauna, ka laidusi pasaulē kroplu bērnu, labprāt būtu ielīdusi

vai zemē, jo ļaužu acis las nozīmēja vienīgi dieva dusmas. Un kopš Mannes piedzimšanas nabaga sieva vairs netika vaļā no domām, ka viņa — tieši viņa pati ir nodarījusi kādu smagu grēku, par ko debesu tēvs tik bargi soda. Un, tā kā Liza neatcerējās nevienu tādu grēku, tad viņai likās, ka ir grēkojusi domās, un viņa tiešām atcerējās kādu notikumu, kas loti līdzinājās šādam ļaunam grēkam, jo, pieņēmusi Miķeļa bildinājumu un kļuvusi tā līgava, Liza bija slepeni mīlējusi citu puisi . . . Apkaunojošais sods, ar ko dievs viņu bija piemeklējis, nospieda Lizas sirdi, padarīja viņu par paklausīgu bezgribas vergu vīram, pret kuru Līza iedomājās esam noziegusies un kurš beidzot noveda viņu ticības pārmērībās. Ar lūgšanām un zemošanos tam kungam nabaga nomaldījusies dvēsele tiecās mazināt savu grēku parādu un rast izlīdzinājumu ar debesu soģi. Nabaga pārbiedētā sieviete vainoja sevi pat par to, ka dēls bija paņemts zaldātos, un, ja Lehmusu Tāveta neceļi neliktos tik atklāti, Liza būtu arī mazdēla kroplo roku ierakstījusi savu parādu sarakstos un mocītu sevi ar pāris lūgšanām dienā vairāk, nekā parasts.

Miķelis un Līza — viņi gribēja clarīt labu paši sev, palīdzēt paši sev un iedomājās, ka dara labu un palīdz arī citiem. Viņi pat nepamanīja, ka tā bija viņu patmīlība, kas lika uzspiest bērniem un kalpotājiem drūmo lūgšanu jūgu un vergošanu ticībai, ko viņi bija pasākuši paši savā labā. Viņi uzzināja pēc senebreju rakstiem, ka dievam patīk, ja kāds tam kalpo ar visu savu namu, un, ja viņi gribēja no dieva ko iegūt, tad viņiem vajadzēja to pielabināt, sagādāt tam patīkamu omu, un, lai to panāktu, tad, pēc viņu domām, vajadzēja piespiest klanīties dievam arī saviem tuvākajiem. Kas par to, ja viņi kurnēja un pretojās! Tie bija jauni cilvēki un tāpēc nezināja, kā trūkst viņu dvēselei un miesai. Bet namatēva pienākums bi ja virzīt jauniešus pa pareizo ceļu, jo viņš taču atbildēja par savu namu …

Tā Kīsu mājās nodibinājās ticīgo tirānija. Protams, abi valdnieki savā fanātisma ārprātā iedomājās, ka viņu padotie ar šo valdību ne vien apradīs, bet šo kārtību pat iemīlēs, ka tie lūgšanās un ticībā sasniegs vienādu līmeni ar viņiem pašiem, ka saimē drīz vien būs tikpat dedzīgi dieva vergi un Maltsveta mācekļi kā viņu ticīgie skolotāji un valdnieki. Saimnieki neievēroja, ka spaidi padara nīstamu un pretīgu pat

vislabāko pasākumu, ka viņi bez spaidiem, bez patvaļas un varmācības, ar brīvu, neuzbāzīgu misijas darbu varbūt tiešām sasniegtu mērķi. Bet tagad viņi izauklēja savā azotē liekuļus, iemācīja jaunus, nesamaitātus cilvēkus melot, krāpt un aizliegt, iesējot viņu dvēselēs godīguma un atklātības vietā izlikšanos un viltu.

Tāds bija zelmenis, kas uzdīga Kīsās no Maltsveta sēklas.

Nebija brīnums, ka Maltsveta ticība izplatījās no Kīsām arī uz Lehmusiem. Jaunā saimniece vienmēr bija turējusies savā ticībā kopā ar vecākiem, jo bija kopš mazotnes uzaugusi lūgšanu garā un šajā ziņā atradās pilnīgi dievbijīgā tēva, bet vēl vairāk ticīgās mātes ietekmē, no kuras bija mantojusi tiklab maigo, sapņaino un pakļāvīgo dabu, kā arī ārieni, kamēr tēva asinis bija iedevušas līdzi krietni daudz stipras spīts un sīkstuma.

Ar māti viņu saistīja arī vēl kāda kopīga nelaime: viņas abas bija laidušas pasaulē kroplus bērnus. Māņticīgajai mātei nebija grūti piespiest māņticīgo meitu ticēt, ka dieva bardzība ķērusi tās abas un ka šis krusts un kauns viņām uzlikts par kādu sevišķu, lielu grēku, ko iespējams nolīdzināt tikai ar dzīvu, kvēlu ticību un pazemīgām, aizrautīgām lūgšanām.

Tiesa gan, pie Lehmusu Juksīša kroplās rokas vajadzēja būt vainīgam viņa nelietīgajam tēvam — tā smagie grēki bija acīm redzami. Bet iejūtīgu, māņticīgu sirdsapziņu parasti grauž vairāk nekā viens tārps: varbūt vainīga ir arī māte? Un tiešām. Kīsu Līza uz šo jautājumu, kas viņu nomāca, atbildēja ar «jā». Šķita aizdomīgi, ka Anu dzemdēja bērnu tikai trešajā laulības gadā. Tam taču vajadzēja ko nozīmēt, debesu tēvs laikam gribēja dot dzemdētājai kādu mājienu. Un šis mājiens nevarēja nozīmēt neko citu kā to, ko patiešām izteica pati nelaime: visuvarenais, gribēja sagatavot grūtniecībā nonākušo māli nolemtajam sodam un vienlaicīgi it kā ar pirkstu parādīt: «Nedomā, ka tu esi bez vainas, daļa soda gulstas arī uz taviem grēkiem!» Un šis grēks bija Kīsu vecajai skaidrs: vai tad Anu pret vecāku gribu nesagāja pārī ar negodīgu bezdievi un vai viņa nenoniecināja ticīgu un godīgu vīru, kas to neatstāja neizsūdzētu savās lūgšanās tam kungam?

Māte prata to attēlot Anu tik ticami, tik rokām taustāmi, ka nabaga jaunajai sievai vajadzēja atzīt notikušo par patiesibu un pārvērst viņas domas par savām, vismaz uz īsu laiku, īpaši lūgšanu brīžos, kad viņa bija viena ar savu dievu un centas būt taisnīga un atklāta. Skaidrs, ka skaļo «jā», ko Anu bildinājuma vakarā lika uzsaukusi Tāvetam, bija viņas sirdī iemetis pats velns, tāpat kā velns bija devis Anu padomu atraidīt Mada rokasnaudu. Un, ja Anu tagad vēl bija pārliecība, ka vīrs, ko viņa apprecējusi, ir «radīts» viņai, tad arī šī pārliecība, bez šaubām, nāca no ļaunā, kura nagos vēl vārga daļa viņas sirds, vai ari šis vīrs bija «radīts viņai par krustu», par sodību, tāpēc ka Anu bija uzklausījusi paša nelabā vārdus.

Nabaga jaunā sieva jau sākumā bija izjutusi bailes no savas nākamās grūtniecības, jo mātes nelaime kā ļauns biedēklis ne mirkli neizzuda no viņas gara acīm. Drīz pēc Anu kāzām, kādā stundā, kad Līza atkal bija sevišķi sadrūmusi par Anu izvēli, viņa ar nolūku bija pastāstījusi meitai par savu mazo, grēcīgo noslēpumu, kam vajadzēja būt par ieganstu Mannes kroplumam, un beidzot ar asarām acīs, rokas lauzīdama, izsaukusies: «Lūdz dievu, Anu, lūdz dievu augām naktīm un dienām, uz ceļiem nometusies, lai viņš tevi nepiemeklē ar tādu pašu nelaimi! Jo tavs grēks ir lielāks par manējo: tu padarīji nelaimīgu dievbijīgu vīru, bet es neesmu nevienam laimi laupījusi!» Un viņa vēl zināja pastāstīt: kad Anu ar Tāvetu aizbraukuši uz baznīcu, Tenu Pēteru Madis esot raudājis kā mazs bērns.

Mātes vārdiem uz Anu bija dziļāks iespaids, neka viņas abas bija varējušas paredzēt. Jaunā māte nemitīgi ar apslēptām baiļu trīsām domāja par savu nākamo miesas augli, viņa, pašai negribot, arvien piedēvēja bērnam kādu kroplumu un upurēja dažu labu klusu nakts stundu dievam, lai noskaitītu lūgšanu, ko bija iemācījusi māte. Doma par bērnu ar kroplu roku vai kāju ar laiku kļuva par lietuvēnu, kas vairs nepavisam nedeva miera, kas tai uzmācās atkal un atkal no jauna. Šis nemiers kļuva nepanesams sevišķi tad, kad Anu bija kļuvusi pilnīgā skaidrībā par savu grūtniecību. Vēl tagad viņai pārlieku dzīvi rādījās acu priekšā mātes pārbiedētā seja, Mannei piedzimstot, un ausīs skanēja izmisuma kliedziens: «Mans bērns ir kropls kopš dzimšanas!» Šie vārdi šķita tik griezīgi, it kā draudošā nelaime būtu notikusi vakar. Un, kad viņai pēc dažiem mēnešiem ielika rokās tādu pašu nelaimīgu tārpiņu, kad viņa bērna labās rociņas vietā bija ieraudzījusi sarkanu stumbenīli bez delnas, viņa juta, kā asinis sastingst dzīslās, un pār viņas lūpām izlauzās vēl briesmīgāks izmisuma kliedziens nekā tas, ko viņa bija dzirdējusi savās iedomās.

Lehmusu saimniecei tātad bija vairāki iemesli čakli jo čakli kalpot tam kungam, nodoties viņa pakļautībai ar visu sirdi un dvēseli, iedegt jo gaišu ticības lāpu savā namā un iedvest lūgšanu garu visiem, kas dzīvoja ar viņu zem viena jumta. Pienākums, ko Anu bija uzņēmušies, lai izpirktu iedomāto vainu, bija trejāds: viņai jāgādā par savu dvēseli, kas bija nonākusi un palikusi velna varā, viņai jācenšas piegriezt dievam vīrs, kura dēļ Anu bija nomaldījusies, kuru viņa, protams, vecā elles saimnieka apstulbota, mīlēja vēl tagad un no kura viņa nespēja un nevarēja šķirties, un, beidzot, viņai jālūdz arī par tā vīra sirdsmieru, kurš viņas vainas dēļ bija kļuvis nelaimīgs, kā to apgalvoja māte. Apbēdinātā jauna sieva iedomājas, ka viņa tikai tagad īsti saprot savu trejādo uzdevumu un tikai tagad spēj to pienācīgi izpildīt, kad \laltsveta varenā bardzība beidzot bija pamodinājusi viņas dvēseli. Patiesībā līdz ar Maltsvetu viņai radās vēl viens jauns uzdevums: trūkums mājās aizvien palielinājās, kaut gan saimnieks prata strādāt un saimniece ievēroja taupību, jo pāris labības un siena neražu pēdējos gados vēl padziļināja bedri, ko savā laikā bija izrakuši Tāveta prieki krogā un kam klāt nāca tas, ka muižā sāka raudzīties uz Tāvetu Lehmusu aizvien greizāk, uzskatot viņu par «aptraipījušos ; saimnieku. Anu ciešāk nekā jebkurš cits bija sākusi ticēt dieva brīnumiem, un šī ticība pārvērta maigo lēnās un bailīgās dabas sievieti par žirgtu, drošu un sīkstu cīnītāju, kaut gan viņa nekļuva par bargu izdzinēju un varmāku, kā viņas vecāki, jo Anu trūka tēva stulbā, fanātiskā spīta, kas robežojās ar muļķību.

Lehmusu jaunā saimniece uzsāka misijas darbu savā namā klusi un apdomīgi, vispirms pati ar sevi. Viņa nometa spožās rotas un spilgtās drānas, nepievērsdama ar to sev neviena uzmanību, vienīgā no visām pirmo reizi iegāja baznīcā nesapītiem matiem un sāka vakaros un svētdienās lasīt priekšā bībeli un dziesmu grāmatu tiem, kas viņu gribēja uzklausīt. Izskaust cūkgaļas ēšanu nebija viņas varā, tāpēc sākumā viņa nedarīja neko citu kā nepieskārās šai gaļai, kad tā bija uz galda,'un mierīgā garā atgādināja saimniekam un kalpiem dieva aizliegumu. Anu patvaļīgi neaizskāra arī sava vira vai kalpu apģērbus, kā to bija darījuši viņas vecāki Kīsās, bet centās iespiesties ļaužu dvēselēs ar maigu aizrādījumu, laipnu un glāstošu vārdu. Anu bija pacietīga un iecietīga, cerēdama vienīgi 1ā nokļūt pie mērķa, jo viņai mājās bija spēcīgs pretinieks, apveltīts ar lielāku garīgo spēku nekā viņa pati.

Dīvaini, ka Anu centieni, kas Maltsveta ietekmē pieņēma ļoti plašus apmērus, nemodināja Tāvetā kaut cik nopietnāku pretestību, vēl mazāk naidu. Šis vīrs, kas neļāva sevi izkustināt no pasaulīgajiem uzskatiem, kas izsmēja ceļu locītājus un lūgšanu murminātājus un kam patika tos kaitināt, pašam nemanot un neapzinoties, varēja būt par priekšzīmi iecietībā pret tiem ticīgajiem, kas Kristus vārdā tik daudz runāja par mīlestību uz savu tuvāko un ienaidnieku, bet katrā gadījumā bija gatavi nomētāt akmeņiem Lehmusu kā savu ticības pretinieku. Tie, kas mācīja, ja ienaidnieks tev iesit pa kreiso vaigu, pagriez viņam ari labo, tie, kas palīdzēja notiesāt varizeju tāpēc, ka tas turēja sevi labāku par muitnieku, tie, kas teicās staigājam tā jēra pēdās, kamēr viņu pretinieku vadīja pats nelabais. — tie rātnie ļaudis būtu labprāt saplosījuši Tāvetu gabalos, kad viņš ielaidās ar tiem strīdā par ticību un lūgšanām. Bet Tāvets tikai smējās un ķircinājās un Jāva katram mierīgi iet savu ceļu, nedusmodamies ne uz vienu, neturēdams nevienu par savu ienaidnieku, kaut gan, ja kāds balamute viņam uzbruka ar dūrēm vai rupjībām, kā toreiz ciema krogā, tad arī Tāvets vairs neprata jokus. Bez tam bija liela starpība starp iereibušā Tāveta un nedzērušā Tāveta zobgalībām. Reibumā viņš ātri dusmojās un apvainojās, kaut gan nekad nenonāca līdz rupjībām. Skaidrā prātā viņa zobgalībām bija gandrīz labsirdīga pieskaņa, tad viņš šāva ar bultām, kuru smaile nolauzta vai ievīstīta drānā. Viņš smējās, smējās un tad atmeta ar roku: «Manis pēc dariet, kā gribat!»

Savai sievai viņš kopš paša sākuma ticības jautājumos atstāja brīvas rokas. Anu varēja gan mājās, gan pie vecākiem zemoties lūgšanā, cik vien gribēja, varēja apmeklēt baznīcu un saiešanas kambari tik bieži, cik vien sirds vēlas; jā, Tāvets ar mierīgu prātu ļāva viņai mācīt ari sevi, nelikdams šķēršļus Anu sajūsmai, gluži kā cūka, kas augstsirdīgi pacieš zoss knābāšanu un sajūt pat zināmu baudu. Zobgalīgs un līdzjūtīgs smīns ap viņa acīm un muti šķita sakām: «Runā vien, mīļā sieviņ, es labprāt klausos tavā maigajā balsī un labprāt raugos tavās mirdzošajās acīs, bet tavi vārdi man iet pa vienu ausi iekšā, pa otru āra!»

Sī Tāveta iecietība turpinājās ari vēl tagad, kad viņa namā bija ieviesies Maltsveta gars, ienesdams dīvainus jauninājumus. Viņš pasmējās, iedzēla un atkal pasmējās, mēģinādams pieveikt sievu ar sava naivā, bet asā prāta secinājumiem, aizrādot ar nopietniem vārdiem uz šo jaunievedumu dīvainībām un bezjēdzību. Viņš labprāt atzina Maltsvetu par lielisku sprediķotāju, kurš kaisa vārdus kā no piedurknes un negribot piespiež cilvēkus viņā klausīties, bet kurš tomēr, pēc viņa domām, neesot tas svētā gara svaidītais pravietis un dieva sūtītais glābējs, par kādu lētticīgie murgotāji viņu noturot. Taču, kad tas nelīdzēja, Lehmusu saimnieks paraustīja plecus, atmeta ar roku un ļāva sievai slidināties tajā kalniņā, kur viņa sev atrada vislabāko ledu. Tāvetam nebija nekas pretī, ka jaunuve, sekojot tēva priekšzīmei, tagad pārvērtās par mājas priesterieni un izveidoja viņa namā templi, un arī nekas pret to, ka Anu raibo drānu vietā valkāja tikai melnas un pelēkas un ļāva saviem skaistajiem zelta matiem noslīdēt pār muguru, ka viņa drīzāk bija gatava nokost sev pirkstu nekā nogaršot no pannas cūkgaļu un ka viņa ne lūdzama nepieskaras pat ne ar lūpu kaktiņu sīvā pudelei, jo Maltsvets bija atzinis degvīnu par velna dziru. Lehmuss neiebilda pret visu to — viņš tikai pasmējās, pakratīja galvu un sacīja pa pusei skumīgi, pa pusei maigi, it kā jokodams: tā prāta kripatiņa, kas viņa sievai līdz šim esot bijusi, tagad draudot izgaist pavisam. Anu pārmērībām viņš droši vien stātos pretī tikai tad, ja tās nonāktu līdz tādam trakumam kā Kīsu Miķeļa cūku iznīcināšana. Taču to Anu neprasīja, kaut gan centās ietekmēt vīru šajā virzienā gan ar pamācībām, gan brīdinājumiem, gan laipniem vārdiem, bet šīs pūles, protams, bija veltīgas.

Tāveta iecietība izrādījās vēl daudz lielāka.

Viņš zināja, ka vīrs, kura bildinājumu Anu kādreiz bija noraidī jusi viņa dēļ, vēl tagad nebija aizmirsis šo sievieti. Viņš varēja arī iedomāties, ka Anu ne vienā vien rūgtā stundā, ko viņš tai sagādāja diezgan bieži ar savu dzeršanu un citām nelietībām, sirds dziļumos nožēloja, ka bija atstūmusi vīrieti, kuram blakus viņa būtu varējusi dzīvot bez rūpēm un raizēm.

Neraugoties uz to, Lehmuss pilnīgi apzinīgi ļāva Tenu Pēteru Madim netraucēti un mierīgi ienākt viņa namā un iziet no tā, neaizskardams to ar ļaunu vārdu, kā ari satikties ar viņa sievu pat divatā. Viņš ļāva tam notikt, kaut gan neiz protamā veidā neieredzēja Madi kā cilvēku, nevis kā bijušo sāncensi. Un iemesls šai pieļāvībai bija viņa raksturā iepotētā, taču līdz skaidrai apziņai nenonākusī nojauta, kas viņam lika dzīvot, kā viņš atzina par pareizu, un ļaut arī citiem dzīvot katram pēc sava prāta. Sī dziņa viņu mudināja būt brīvam un ļaut arī citiem justies brīviem. Sī nojauta, ko stiprināja ticība Anu tikumībai un uzticībai, ar varenu spēku nomāca greizsirdību viņa krūtīs, ja tā kādreiz pacēla galvu, un ļāva viņam mierīgi pasmieties un draudzīgi paraustīt plecus, un augstsirdīgi atmest ar roku, kad Anu un Madis, svētā Maltsveta salaulāti, bija sadevušies kopā ticībā. Ja arī Tāvets tos abus kādreiz izsmēja un ķircināja, viņa vārdi nāca no taisnīgas un labas sirds, un, ja Tāvets dzērumā sunīja Madi un tirdīja sievu, nākamajā dienā viņš to nožēloja un jo pacietīgāk centās izlabot savu kļūdu.

Lehmusu saimnieces mājas misiju netraucēja kādas sevišķas grūtības, un, kaut arī viņai sākumā nesekmējās ar cilvēku, kurš Anu bija vistuvāk pie sirds, kura glābšanas labad viņa tā pūlējās, jaunuvei tomēr pietika sektantos fanātisma, sīkstuma un neatslābstošas cerības, lai bez apstājas un nenokususi virzītos tālāk uz savu mērķi un atkal iesētu par jaunu sēklu, kas sakalta akmeņainajā augsnē. Vislielāko palīdzību viņa gaidīja no paša pravieša. Juliāns Leinberks, uzklausot Anu lūgumu mēģināt ar savu vārdu spēku atgriezt Tāvetu, bija atbildējis, ka viņš to darīšot nākotnē. Nebūšot labi, piebildis gudrais vīrs, ja viņš uzbruktu šādam cilvēkam kā aicināts soģis, tas Tāvetu sakaitināšot un padarīšot piesardzīgu, jo dvēseles glābējam, kas gribot gūt panākumus, vajagot sastapt viņu it ka netīšām un nejauši un aplinkus novirzīt sarunu, kur vajag. Jaunā sieva saprata, ka dieva kalpam taisnība, un gaidīja viņu atnākam citreiz.

Toties ticīgajai jaunuvei daudz labāk veicās ar pārējiem mājiniekiem.

Ka Lehmusu saimnieces taktika viņas mājās bija pārāka par taktiku Kīsās, rādīja asni, kas pamazām uzdīga no sēklas, ko bija iekaisījusi Anu.

Kaut arī Anu nespēja iespiesties sava vīra dvēselē, viņa tomēr pakļāva sev un līdz ar to arī Mallsvetam savus kalpus.

Vispirms Tiju un Antsu.

Tas bija jocīgs kalpu pāris. Viņa vecmeita, viņš vecpuisis. Abi nikni kurnētāji, smaga clarba un grūtas dzīves nomākti, drūmi ļaudis. Viņu savstarpējās attiecības līdzinājās suņa un kaķa attiecībām. Viens skrāpēja, otrs koda. Mēdīšanās un trīšanās, kurnēšana un rūkšana sākās visur, vienalga, kur viņi sastapās. Un pamazām viņi bija ar to tik ļoti apraduši, ka vakaros abiem nenāca miegs, ja diena bi ja pagājusi bez ķīviņa. Taču viņu strīdi nekad nenonāca tādos asumos, ka kopdzīve kļūtu neiespējama vai traucētu maizes devējus; bez tam viņu sastapšanās iegadījās reti, jo klaušinieks Anīss piecas dienas nedēļā gāja uz muižu klaušās un Tija ar puisi pamīšus pildīja gājēja pienākumus: darbs viņus izšķīra dienām ilgi.

Tā kā puiša un meitas savstarpējais karš sagādāja saimniekam tikai izpriecu, — dažreiz viņš tīšām salaida abus matos kāda tukša nieka dēļ, — dievbijīgā saimniece, protams, uzskatīja šo naidu par nožēlojamu grēku un centās jau pašā sākumā abus samierināt, kaut gan veltīgi. Viņa jutās atbildīga par šo strīdu, jo bija abus kalpus savedusi kopā. Antss, kurš Lehmusu mājās kalpoja jau diezin kuro gadu, bija ļoti labi sadzīvojis ar iepriekšējo, jaunāko kalponi, ar to, kas bija kļuvusi par saimnieka kārdinātāju. Taču, tiklīdz atnāca Tija, kuras salīgšanu Tāvets grēku nožēlā bija uzticējis sievas gādībai, tāpat kā savas mīļākās atlaišanu, sākās strīdi, un kopš tā brīža Antsa un vecmeitas miers bija pagalam. Vainu par to uzņēmās smalkjūtīgā saimniece un sāka gan šā, gan tā, lielāko tiesu ar dieva palīgu, vērst notikušo par labu.

Viss, kas līdz šim bija palicis nepaveikts, tagad, liekas, ar Maltsveta atbalstu, tomēr izdevās. Jaunā ticība pielipa kā vecpuisim, tā vecmeitai! Pravieša sprediķi izrādījās noderīgi abiem darba lopiem, kas mūžīgā vergošanā bija kļuvuši cieti un dzelkšņaini, taču vēl dziļāks iespaids bija Anu klusajam, laipnajam, it kā mātes mīlestības vadītajam mājas misijas darbam. Vienmuļā darbā un dzīvē notrulušajiem, stīvajiem sakārņiem, šiem darba vergiem, gadījās sastapt kādu, kas viņus sapurināja, pacilāja prātu, kas viņiem iedvesa neskaidru cerību un līdz ar to zināmā mērā jaunu dzīves elpu. Viņos pamodās kaut kas, ar ko nodarbināt trulās smadzenes. Un pamazām viņu sirdīs uzdīga godkāre, šis ticības apmāto spēcīgākais un sīkstākais dzinulis. Viņiem pavērās iespēja pacelties pāri pelēkajam, putekļainajam līdzenumam, kur viņi atradās līdz šim, un kļūt redzamiem. Ar jauno ticību viņiem taču vajadzēja izcelties tiklab starp tiem ciema ļaudīm, kas paši piederēja šai ticībai, kā arī starp tiem, kas ticībā vēl tik tālu nebija tikuši, nemaz nerunājot par to, ka arī pašam lielajam dievam tagad vajadzēja viņus saredzēt skaidrāk, kaut tas līdz šim nezināja vai arī bija aizmirsis, ka Lehmusos strādā gaitnieks un kalpone. Kāda bauda stāvēt tuvāk visuvarenajam nekā citi mirstīgie, būt «dieva bērnam», turpretī citi apkārtējie ir nicinātie pasaules bērni, kas skaudīgi noraugās augšup uz izredzētajiem! Nabaga nepazītais klaušinieks un vecā, pamestā kalpone, kurai pasaulē vairs nebija nekādu izredžu, — piepeši viņi jutās lielāki un ievērojamāki nekā visi tie, kas ikdienišķā dzīvē bija par viņiem pārāki. Un kur tad vēl paredzamā alga virs zemes un debesīs! Kas zina, kāds labs nodoms ir debesu tēvam ar šo vecmeitu un vecpuisi, kas zina, kur vel uzziedēs viņu laime! Protams, paradīzes vārti bija viņu priekša plaši atvērti . . .

Viņi pieņēma jauno ticību.

Un tūlīt notika brīnums: viņu starpā izzuda naids.

Tas bija pirmais Maltsveta brīnums Kugļu ciemā.

Kopīga ideja, kas nodarbināja abu vecīšu neskolotos prātus, kļuva par saiti, kas viņus tuvināja; kopīgais ceļš, ko viņi bija uzsākuši, padarīja abus par biedriem un spieda vienu pasniegt otram roku; kopīgais mērķis, kam viņi savās iedomās traucās pretī, pārvērta savstarpējo naidu par draudzību. Tagad vakaros un svētdienās viņus redzēja saderīgi sēžam blakus, degunus kopā sabāzušus, viņi draudzīgi sarunājās par «garīgajām būšanām». Vienam vairs nebija aso nagu, otram skaudro zobu. Un, ja arī kādreiz uznāca dulnums — cilvēki jau nav eņģeļi — un ja kādreiz paspruka asāks vārds, tad pēc īsa brītiņa viss bija atkal aizmirsts — viens steidzās appūst otra punus.

Pret savu skolotāju un samierinātāju, jauno saimnieci, abiem bija tik liela cieņa, ka, viņai dzirdot, vecīši vairījās jebkura ķīviņa un skarbāka vārda.

Bez Anīsa un Tijas saimniecībā strādāja vēl divi gājēji: neiesvētītais puisis Jāks, kurš reizēm pildīja muižas, reizēm mājas klaušas, un viņa māsa Ella, četrpadsmit gadus veca meitene, kas palīdzēja saimniecei istabas un lauka darbos, gāja uz muižu kā dieniniece un kopš Juka piedzimšanas pildīja ari bērnaukles pienākumus. Abi bija Tāveta attāli radinieki — bāreņi, ko saimnieks gan aiz līdzjūtības, gan vajadzības spiests, bija pieņēmis savā pajumtē.

Anu nebija grūti uzvarēt viņu jaunās sirdis, ja tur vispār bija ko uzvarēt. Zem velēnām aizgājušie vecāki — nabaga vaļinieki — bija viņus atstājuši pilnīgi bez laicīgās mantas un arī bez kādām garīgām vērtībām. Tie bija divi pastulbi gļēva rakstura cilvēkbērni — gan grūstāmi, gan stumjami. Darīja, ko pavēlēja, gāja, kur sūtīja, — divas mašīnas, kas darbojās, ja tās dzen un vada.

Arī ticības jautājumos tie izpildīja tikai labās saimnieces vēlēšanos, kas viņiem šķita pavēle. Viņi lūdza dievu, kad to atgādināja, vilka mugurā, ko viņiem iedeva, licēja tam, ko stāstīja. Viņu patstāvība bija tik niecīga, ka tie labprāt pildīja arī bezdievīgā saimnieka pretējās pavēles, piemēram, kampa lielām mutēm cūkgaļu, kad Tāvets viņiem joka dēļ ielika plaukstā pa gabalam.

Bet drīz Lehmuss bija vienīgais cūkgaļas ēdējs visā mājā. Viņš, lāga vīrs, tāpēc nepavisam nejutās noskumis, gluži pretēji: ēda un smējās.

Ka nešķīstie lopi pazuda no Lehmusu saimnieces ticības brāļa Tenu Pēteru Mada mājām tūlīt pēc tam, kad saimnieks bija zvērējis Maltsvetam svētā mācekļa uzticību, tas bija visiem pats par sevi saprotams.

Taču sirdsšķīstais Madis šo iznīcināšanas un tempļa tīrīšanas darbu paveica daudz saprātīgāk un ienesīgāk neka Kīsu vecais.

Madis vis neapraka Maltsvetam upurētos sarainus mežā, no kurienes tos varēja izrakt kāds izbadējies vaļinieks un savai dvēselei par samaitāšanu aizvest uz mājām uzturam, bet viņš — tos pārdeva.

Pārdeva, kad bija to asinis «izlējis ka ūdeni un apracis ar zemi».

Bet viņš nepārdeva cūkas tā, ka viņam būtu jākaunas dieva un cilvēku priekšā.

Viņš negrēkoja.

Viņam nevarēja neko pārmest pat visticīgākais maltsvetietis un pats Maltsvets arī ne.

Jo viņš cūku pircējus negrūda iznīcībā, bet centās tos izglābt.

Madis aizveda cūkas uz Paides tirgu un, ierodoties pircējiem, brīdināja, lai nepērk šo preci, un pierādīja ar svētajiem rakstiem, cik smags grēks ir cūkgaļas ēšana. Viņš arī godīgi atzinās, ka pārdod cūkas tāpēc, ka negribot vairs grēkot. Taču, kad pircēji neļāva sevi atgriezt, neparko neļāva, kad tie drīzāk tiecās nokļūt ellē nekā dzīvot bez cūkgaļas un kad tie bija Madim žvērējuši, ka nopirks cūkas no cita pārdevēja, ja Madis viņiem tās nepārdos, tad — tad Madis pārdeva cūkas.

Jo šie cilvēki gribēja tīši nokļūt ellē. Tādus izglābt no iznīcības nebija iespējams.

Viņi taču būtu nopirkuši cūkas no cita pārdevēja.

Un tad Madim būtu jāatbild par tā izsalkušā vaļinieka dvēseli, kas slepus būtu izvedis cūkas no meža un, tās ēzdams, pašam nezinot, palielinājis savu grēku nastu. Madim taču būtu jāzina, kas izvedīs cūkas no meža, bet viņš nevarēja zināt, kas ir vedējs, un tāpēc nevarēja glābt vedēja dvēseli, kas varbūt tiešām izdotos. Protams, tādā gadījumā grēks nospiestu paša Mada dvēseli…

Tenu Pēteru Madis bija viens no tiem retajiem cilvēkiem, kas visu darīja pareizi, tā. lai neviens viņam nekā nevarētu pārmest, lai visi būtu apmierināti ar lo, ko viņš dara.

Viņš bija viens no tiem, kurš atstāj nedarītu visu, kas peļams. Ko varētu nopelt citi. Un ko tadā gadījumā vajadzētu nopelt arī viņam pašam.

Madis darīja, kas pareizi, un atstāja nedarītu, kas nebija pareizi. Un par to, kas ir pareizi, un par to, kas nav pareizi, viņam bija brīnum smalka nojauta. Un, tā kā Madis nepaļāvās vienīgi uz šo nojautu — viņš bija pārāk uzmanīgs, — tad viņš, pirms sāka ko darīt, ilgi pārdomāja, apsvēra visu desmitkārt, jo viņam bija arī šim nolūkam tik noderīgais skaidrais saprāts.

Tāpēc Tenu Pēteru Madis nekļūdījās gandrīz nekad.

Un, tā kā viņš nekļūdījās un darīja visu pareizi, viņu turēja par goda vīru.

Vispirms Madi uzskatīja par godīgu, tikai pēc tam par saprātīgu, gudru, kārtīgu. Tā notiek vienmēr, ja kāds nekļūdās un nedara nekā tāda, kas būtu peļams.

Mada gods tiešām bija tīrs kā avota ūdens.

Ka ciemā neatradās neviena, kas varētu saskatīt traipu uz viņa goda, tas vēl neizsaka pārāk daudz. Galvenais, ka arī viņš pats — slepenībā, vienatnē ar sirdsapziņu — neatrada neviena traipa uz sava goda. Nezinātājs neredz katru sīkumu, bet pats cilvēks — klusībā, vienatnē, ar savu sirdsapziņu — redz. Madis varēja gan vēlēties, lai dažs viņa darbs būtu vēl labāks, jo labs tas, protams, bija, un viņa dvēselē kādreiz mēdza iezagties arī nejaukas iekāres, sliktas noskaņas, grēcīgas iegribas, netaisni nodomi. Taču traipu, ko varētu saredzēt citi un ko viņš pats uzskatītu par tādu, Madim nebija, un nelāgie instinkti, kas kādreiz viņu tirdīja un kas piemīt jebkuram cilvēkam un pat dažam eņģelim, nepārvērtās darbos, tā bija tikai sēkla, kurai Madis neļāva uzdīgt, kuru viņš nežēlīgi iznīcināja, kad bija kādu laiku izbaudījis šo vājību indīgo saldumu.

Madis neaizmirsa sevi.

Mada pulksteņi gāja pareizi, ar sekundes precizitāti.

Pareizi darbojās arī viņa nojautas pulkstenis, kas viņu brīdināja no kļūdām, pareizi tikšķēja saprāta pulkstenis, kas rādīja pareizo ceļu, un pareizi noteica laiku arī viņa sirdsapziņas pulkstenis, kas, kā jau augstākais kontrolieris, regulēja viņa iekšējās kustības un novērsa briesmas.

Madis bija goda vīrs. Viņš nedarīja nevienam pāri, bet izturējās pret katru taisnīgi. Viņš nedarīja nevienam ļaunu, taču bieži vien labu. Viņš bija kaimiņam uzticams kaimiņš, draugam uzticams draugs, kalpam taisnīgs saimnieks. Tā kā Madi, pirmkārt, dēvēja par godīgu un tikai pēc tam. otrkārt un treškārt, par prātīgu, gudru un kārtīgu, arī viņu, pirmkārt, turēja par godīgu un tikai tad, treškārt un ceturtkārt, par labu cilvēku.

Neviens nezināja, kāpēc.

Tas nu reiz tā bija.

Neviens ari nejautāja, vai viņam netiek nodarīts pāri, vai šāda izturēšanās nav nepateicība.

Cilvēkiem bija tāda nojauta, tāda aplama, netaisna nojauta.

Vēl vairāk: no viņa baidījās.

Viņš bija goda vīrs un labs cilvēks, viņš nedarīja nevienam ne ļaunu, ne arī pārestības, taču no viņa baidījās.

Varbūt šis vārds neizsaka precīzi to sajūtu, ko pārdzīvoja cilvēki, varbūt šeit liek mazliet pārspīlēts, taču kas bailēm līdzīgs tomēr pastāvēja.

Neviens nezināja, kāpēc bija tā.

Fiet tas nu reiz tā bija.

Neviens neprātoja ari par iemesliem.

Ja to darītu, tad varbūt izrādītos taisnība vecajam Kassi Matsam, kurš kādreiz, kad saimnieki bija runājuši par Madi, nospļāvies un teicis:

«Jods viņu zina, es to vīru neciešu!»

Jautāja: «Kāpēc?»

«Viņš, redzi, ir… pārāk godīgs!» Matsam pasprucis no pārpilnās sirds.

Un Matss nepavisam nebija negodīgs. Viņš bija naivs kā bērns, bet ari nevainīgs kā bērns.

Madis bija pārāk godīgs salīdzinājumā ar ikdienišķo vidusmēra cilvēku, pārāk godīgs, pārāk kārtīgs, pārāk prātīgs, pārāk nekļūdīgs. Tāpēc no viņa baidījās, viņa sabiedrībā neviens nejutās brīvi, viņa klātbūtne visus ierobežoja, nomāca.

Viņš bija pārāk priekšzīmīgs cilvēks un tāpēc, liekas, pārāk maz līdzinājās cilvēkam.

Citādi jau kāds cits viņa pretinieks, Kriuku Miķelis, par viņu nebūtu teicis krogā:

«Jā, kaut viņš būtu tāds kā mēs, bet viņš ir kas vairāk!»

«Kādā ziņā vairāk?»

«Nu,» sacījis Miķelis un domīgi pašūpojis galvu, «ja viņš nav vairāk, tad viņš ir mazāk.»

Un citi, acīm redzot, atzina par pareizu kā vienu, tā otru, jo neviens nestrīdējās pretī.

Tāds cilvēks kā Madis atstāja iespaidu uz citiem, lai šis iespaids būtu kāds būdams. Ja Madis svešākus cilvēkus nomāca, nospieda, tad savējiem un kalpiem viņš likās valdonīgs, pavēlošs saimnieks, kurš prasīja verdzisku paklausību. Viņš nedarīja neko, lai radītu šo iespaidu, viņš neuzvedās mājās valdonīgāk, pavēlošāk un kundziskāk kā citi saimnieki un ģimenes galvas, nemaz nerunājot par kaut kādu īstu valdīšanu, un tomēr visiem radās šāds iespaids. To izdvesa viņa personība. Viņa klātiene vien, viņa acu skatiens, viņa balss. No viņa izstrāvoja it kā noslēpumains spēks, kas piespieda kalpus un citus padotos kustēties, pakļāva savai gribai un lika paklausīt.

Tāpēc Madim nebija grūti ievest savās mājās jauno ticību.

Viņam allika tikai vēlēties, pirmajam parādīt priekšzīmi, atzīt pārmaiņas par pareizām un vajadzīgām un viss bija kārtībā. Mada lūgšanu gars un verdziskā ticība jau sen bija pielipusi ari saimei, tā ka viens solis tālāk vairs nenozīmēja pārāk daudz, un, ja kāds nesekoja viņam ar domām un sirdi, las izlikās un liekuļoja, lai atrastu žēlastību saimnieka acīs. Jo viņi uzskatīja, ka Madis ir liels savā ticībā un godīgumā. Viņi raudzījās Madī no apakšas uz augšu, viņu cienīja, no viņa baidījās.

Sveša darbaspēka viņa mājās bija maz: tikai abas kalpones, Grieta un Kaije. Muižas gaitnieka un mājas kalpa pienākumus pildīja abi Mada jaunākie brāļi — Reinis un Juris. Saimniecību vadīja pavecā krustmāte. Mātē, septiņdesmit gadus veca, kurla, pa pusei paralizēta, jau ilgāku laiku ēda žēlastības maizi.

Kad nomira saimniece, vecākā kalpone Grieta, Mada radiniece no tēva puses, bija stipri vien cerējusi, ka svētais vīrs, redzot viņas tikumu, kādā jaukā dienā iecels Grietu par Tenu Pēteru saimnieci. Lai tiklu ievērota un iegūtu viņa tiklab ticīgā brāļa, kā arī saimnieka sirdi, Grieta ļāva savai dievbijībai un čaklumam spīdēt vienā spožumā un centās aptecēt katru viņa soli, lai bez viņas Madis pat nespētu iedomāties, kā vadīt saimniecību. Grieta bija Madim gan Marija,-gan Marta. Viņa sēdēja lūgšanas stundās pie saimnieka kājām, rīšus aprija katru viņa vārdu un garā bija gatava nomazgāt viņa kājas un nožāvēt lās ar saviem matiem. Un arī citā laikā Grieta ar pašaizliedzību un uzticību rūpējās par Mada miesas vajadzībām, sirds dziļumos lādēdamās, ka mājas valdītāja krustmāte viņai šur tur traucēja.

Ir saprotams, ka Grieta akli pieņēma Maltsveta ticību no vīra, kuru viņa pielūdza ar tādām cerībām, kuru viņa godāja un no kura bijās kā no pusdieva. Tāpat kā Grieta nolasīja Madim katru vēlēšanos no acīm, tā viņa tūdaļ pamanīja Mada rīcībā arī pārmaiņas, kas bija radušās Maltsveta sprediķu ietekmē, un pati ātri pakļāvās šai ietekmei, lai neatpaliktu no sava saimnieka, bet neaicināta pielāgotos viņa jaunajai dabai.

Grietas košie apģērbi nozuda, tāpat Tenu Pēteru Grieta bija viena no pirmajām, kas no Kugļu ciema iegāja Madises baznīcā ar nesapītiem matiem. Tenu Pēteru Grieta raudāja prieka asaras, kad saimnieks aizveda cūkas uz Paides tirgu un tās vairs neparveda atpakaļ. Visu dienu viņa dziedāja spiedzīgā, skaļā balsī:

Dievs labu pratu uz mums tur.

Tas dieva miers nu ir jebkur.

Viss ienaids ar pagalam …

Protams, Grietas sirdi krimta Mada ticības brālība ar Lehinusu saimnieci. Ar sāpīgu skaudību Grietai vajadzēja noskatīties, cik dziļi viņas iekārotais vīrietis cienīja Anu lūgšanu garu un ticības sajūsmu, kā viņš meklēja iemeslus un gaidīja, lai atkal satiktos ar jaunuvi un lūgšanās un pārrunās par dieva valstību sapārotu savas dvēseles. Vecmeita gan manīja, ka saimnieks ievēroja arī viņas dievbijību, ka viņam tas palika, taču visu to varēja, labākajā gadījumā, nosaukt par apmierinātību, turpretī Mada jūtas pret jauno sievieti sniedzās pat līdz aizrautīgai cienīšanai. Šis apstāklis piepildīja Grietas kaisles pilnās krūtis ar sāpēm un naidu.

Šai godkārei un skaudībai pievienojās arī vēl greizsirdība.

Grietai nepalika nezināms, ka Madis kādreiz bija bildinājis Kīsu Anu, un sievišķīgā modrība neliedza viņai šaubīties, ka Mada krūtīs vēl tagad atradās slepena vietiņa Lehmusu Tāveta sievai, kaut gan Madis to noliedza citiem un iespējams ari sev un centās noslāpēt grēcīgās jūtas zem ticības biedra un lūgšanu brāļa maskas.

Šīs nojautas tik ļoti sāpināja meitu, ka dažreiz vienatnē viņa grieza zobus, dauzīja vienu dūri pret olru vai plūca rūsganos matus. Apziņa, ka Madim Anu nav aizsniedzama, deva gan zināmu mierinājumu, taču šo mierinājumu aizēnoja bailes, ka saimnieks, nespēdams aizmirst savu pirmo zeltenīti, vispār vairs neapprecēsies. Par viņa saimniecību taču pārlieku labi gādāja krustmāte un pati Grieta. Bez tam Madis tuvojās tiem gadiem, kad laulība zaudējusi savu burvību, atkāpjas otrajā plānā un kļūst atkarīga no gadījuma. Bet nabaga Grieta tik ļoti kāroja kļūt par Tenu Pēteru saimnieci!

Tā kā sava mērķa sasniegšanai viņa nezināja cita — labāka padoma, tad Grieta, nepagurdama lūgšanās, uzticēja visas savas cerības dievam un pravietim Maltsvetam. Viņa mēģināja izlietot arī parasto greizsirdības ieroci — pretinieces apmelošanu un nomelnošanu, diemžēl, tas neiedarbojās, jo pretinieci kā vairogs sargāja viņas nevainojamā dzīve, un Grielai draudēja briesmas — un to viņa pamanīja itin drīz — kļūt Mada acīs par apkaunotu mēlnesi. Tad viņa beidzot izraudzījās par saviem ieročiem cīņā pēc Tenu Pēteru saimnieces goda tikai dievu un Maltsvetu un apbruņojās ar visiem tiem pārbaudītajiem līdzekļiem, kas iekāroto vīru ieguldina kā dūnās…

Ja Grieta savās ilgās tiecās vairāk pēc saimnieces goda nekā sievas vārda un kārtas, tad jaunākās meitas Kaijes sirdi pildīja vienīgi karsta vēlēšanās vispār iziet pie vira, un debesu tēvam un viņa kalpam Maltsvetam vajadzēja palīdzēt arī šai nabadzītei. Grietai vīrs jau bija izraudzīts, Kaijei šķita vienalga, kasnāks, lai tikai nāktu. Un, lai kāds tomēr atnāktu, Kaije pieņēma jauno ticību ar neviltotu dedzību.

Šī pavieglā meiča — neglīta kā aizlijis rudens rīts, garīgi neattīstīta kā mazs bērns — bija līdz matu galiem pilna māņticības. Zem zilajām debesīm laikam nebija iespējams atrast tādu buršanu vai māžošanos ar pūšļošanu, kam Tenu Pēteru Kaije neticētu. Viņa ne vien ticēja, bet visu izmēģināja pati. Un vienīgi tāpēc, lai tiktu pie vīra — vienalga, kā. Vai tā bija pārmērīga kaisle vai bērnišķa muļķība, vai abas kopā", palika neizdibināms.

Maltsveta ticība ar visām savām dīvainībām Kaijei šķita jauna burvestība. Būdama bērnišķi ziņkāra, viņa izstiepa rokas pēc tās un, māņticības apsēsta, iekļāva to savā azotē kā noslēpumainu svētumu. Ja nelīdzēja tas, kam viņa bija ticējusi agrāk, tagad šai ticībai vajadzētu palīdzēt. Kādā veidā? Par to viņai nebija ne jausmas, par to viņa nelauzija galvu ne mirkli. Kaije vienkārši gaidīja precinieku, lūkojās pāri sētai uz ielu, vai kāds jau nenāk. Tagad viņam jānāk, un … ja viņš nenāca, tad vajadzēja izmēģināt kādu citu līdzekli. Kaije bija pārliecināta, ka pastāv spēks, kas piespiež precēties, ir tikai jāatrod šis noslēpumainais spēks …

Tik viltīga viņa tomēr bija, ka neizpauda nevienam, ko viņa cerēja sagaidīt no jaunās ticības, vismaz nedarīja to tīši, kaut gan viņa nespēja noliegt, ka Grieta ir to uzminējusi un beidzot arī abi mājas puiši, kas paslepus spurdza saujā. Saimnieka acīs, kuram nebija laika ielūkoties viņas ticībā dziļāk, ari Kaije šķita cītīga maltsvetiete, un tas viņam darīja prieku, kaut gan meita dažreiz ar saviem bērnišķīgajiem jautājumiem un muļķīgajām izdarībām izraisīja smieklus pat viņam, dievbijīgam vīram.

Abi Mada brāļi kļuva par Maltsveta piekritējiem, vienīgi pildot saimnieka vēlēšanos, kuru tie uzskatīja par pavēli, par gudru un vajadzīgu pavēli. Jau kopš mazotnes auguši sava vecākā brāļa nelokāmā rakstura un gribas ietekmē, jau kopš bērnības pieraduši pakļauties viņa garīgajam pārspēkam, viņi mēdza skatīties uz Madi no apakšas uz augšu. Neviens nezināja, cik stipri tie pieķērušies ticībai vispār un Maltsveta mācībai īpaši, — visi tikai redzēja, ka brāļi nopietni un klusi turējās pie likumiem, ko valdonīgais Madis bija izdevis. Abiem brāļiem bija raksturīgs grūtsirdīgs īgnums, kas kļāvās ap viņiem kā rudens migla un padarīja viņus vienu otram ļoti līdzīgus, taču viņi acīm redzami atšķīrās no Mada, kura sejā atspoguļojās droša, ar saldu laipnību tikko manāmi pārziesta pašcieņa.

Viņu krustmāte Trūte, kura veica saimnieces pienākumus, piederēja pie tam dievbijīgajām sievām, kas lūgšanas stundās vareni pūš un sten, mitrina acis un klana galvu, turpretī ikdienas dzīvē, darbā un rīcībā ne ar ko neatšķīrās no pārējiem pasaulīgajiem. Katram darbam savs laiks — tāda, liekas, bija Trūtes devīze. Kā jau bezbērnu atraitnei, viņai nebija nekā cita, kas saistītu pie dzīves, vienīgi darbs, un šī viņas vienīgā saite ar dzīvi spieda viņu kustēties tādā steigā, ka Trfitei nepietika laika dziļāk nodoties ticībai. Tas viņu zināmā mērā pasargāja no pārmērībām un neprātībām, un viņa bija vienīgā visā mājā, kura sākumā mazliet oponēja Madim pret Maltsveta mācības ieviešanu. Tā kā viņai nepietika garīgā spēka, lai sakautu šīs mācības aizstāvi un izplatītāju, un tā kā viņa ļoti cienīja Mada ticības sajūsmu un negribēja nodarīt viņam sāpes, tad arī Trute drīz vien pakļāvās mājās ieviestajiem jaunajiem likumiem, it īpaši tāpēc, ka Maltsveta sprediķi uz viņu bija atstājuši apmēram tādu pašu ietekmi kā interesanta izrāde uz cilvēku, kurš pēc smaga fiziska darba kādu retu reizi aiziet uz teātri izklaidēties.

129

Vienīgā dvēsele šajā namā, kas palika Maltsveta ticības neskarta, bija saimnieka vecā māte. Viņa bija sabirzusi smilts, kas vairs nespēja grēkot, kam jaunā priestera mācība vairs nevarēja nekā dot. Viņas ausis bija kurlas katrai jaunai mācībai un kājas vairs neveda ne uz baznīcu, ne saiešanas namu, kaut ari viņa būtu gribējusi parādīt savus nesapītos matus pravieša pretiniekiem. Kambara dūmi bija tik tālu notrulinā-

9 — 3496

juši viņas acis ārējās pasaules skatīšanai, ka māte vairs lāga pat neredzēja, kā jaunā ticība bija pārvērtusi apkārtējo ļaužu ārieni, un par to, ko viņa redzēja, viņas nabaga saburbējušas smadzenes vairs neprata spriest.

Māte tikai zināja, ka viņai ir liels liels dēls, uz kuru dievam labs prāts, un pār viņas seju pārslīdēja kā dziestoša vakarblāzma, kad šis lielais dēls, rokas sakrustojis, pavērsis acis pret griestiem un nometies ceļos galda priekšā, centās izlīdzināties ar to kungu par visas saimes grēkiem.

No Kugļu ciema mājām, kur Maltsveta sēkla sadīga asnos, būtu vēl jāpiemin Pertlas un Sanglepas, bet no pirtīm it sevišķi Kīsu Lejaspirts.

Diemžēl, šis zelmenis bija vietām ļoti plankumains un — raugoties no Maltsveta viedokļa — brangi pieaudzis ar nezāli.

Pertlu saimē jaunā mācība ienesa vairāk slikta nekā laba, jo izcēlās strīds starp saimes ļaudīm un radās plaisa ari starp gājējiem atkarībā no tā, kurā pusē katrs nostājās. Saimnieks Villems metās jaunās ticības apkampienos, bet saimi\iece Jūla sīksti turējās pretī.

Pertlu Villems gaidīja no Maltsveta palīdzību savā nabadzība, savās laicīgajās bēdās — nebija nekādu citu spaidu, kas liktu viņam pieņemt Kostiveres krodzinieka ticību, jo, kā jau dievbijīgam un tikumiskam cilvēkam, viņam nevarēja būt īpašu rūpju par savu dvēseli. Viņš bija izmēģinājis visus līdzekļus, lai uzraustos uz zaļa zara, — strādājis kā zirgs, taupījis kā skopulis, cīkstējies ar dievu savās lūgšanās kā Jēkabs, lai tas viņu svētītu, — viss veltīgi! Viņš krimta bada doniņu sava trūcīgajā četru dienu saimniecībā, un pat šo doniņu viņam vajadzēja sadrupināt arvien sīkākos kumosiņos, jo debesu tēvs uzkrāva jaunajai sievai kuplu miesas augļu svētību. Pieci gadi laulībā un četri bērni — viens mazāks un nevarīgāks par otru, bet katram maizes caurums zem deguna. Auglībā Kugļos Pertlu Jūlu pārspēja vienīgi Lejaspirts Vija: pie tās varēja iet raudzībās gandrīz ik pēc katriem deviņiem mēnešiem.

Lai gan Villema un Jūlas rūpēm par tagadni un bailēm par nākotni vajadzēja būt vienādām, pirmo viņa gļēvā, bailīgā rakstura dēļ aizvien biežāk nomāca nevarīga grūtsirdība un izmisums, turpretī Jūlas rakstura galvenā iezīme — neiznīcināmais dzīvotprieks pārnesa jauno sievu kā pa neredzamu

laipu pāri rūpju muklājiem un baiļu akačiem, kur grasījās noslīkt viņas vīrs. Viņu abu garīgās tieksmes bija cieši saistītas ar miesas vajadzībām: Villems ar vāju veselību, nespēcīgs vienādi cieta no aukstuma un karstuma, Jūla, kaut ari mūžīgi uz grūtām kājām un bieži dzemdēja, bija spēcīga, žirgta, ziedoša un vesela kā briedis.

Šo zaļoksnējo dzīvotprieku, kura saknes baroja laba veselība, papildināja veselas smadzenes modrs, skaidrs prāts, kas neļāva Jūlai nogrimt slimīgās dvēseles noskaņās, šajā gadījumā — ticības pārmērībās. Jūla bija Lehmusu Tāveta pusmāsa. Abi viena tēva bērni. Kā viens, tā otrs bija mantojuši savas garīgās īpašības no prātīga vīra, bijušā pagasta vietnieka, kuru vēl tagad bieži pieminēja viņa asprātīgo joku dēļ. Abiem bija gaišas galvas un veselas smadzenes.

Villemam tā trūka. Viņš kā miesīgi, tā garīgi bija savas sievas pretstats. Villems nespēja patstāvīgi spriest, domāt, noskaidrot, izšķirties — viņš peldēja līdzi straumei, kura viņu rāva uz priekšu un par kuru citi teica, ka tā novedot pie mērķa. Pēc citu domām Maltsveta kustībā šim mērķim vajadzēja būt tieši tādam, kāds Villemam visvairāk nepieciešams: glābiņš no posta, no garīga un laicīga posta.

Ja vīrs un sieva būtu bijuši nejauki un ķildīgi, vienāda stipruma cilvēki, viņu attiecības viegli kļūtu tādas kā vienā no kaimiņu ciema ģimenēm, kur ļaudis strīdā par Maltsveta mācību nonāca tik tālu, ka vīrs un sieva sāka izskaidrot viens otram jauno ticību ar nagiem un zobiem, ko, sekojot saimnieku piemēram, atdarināja bērni un kalpi. Pertlās strīdējās, bet zināja robežu. Villems bija gan īgns, taču ne ļauns, viņš bija ietiepīgs, bet ne varmācīgs, un Jūlas nepiekāpīgo garu vadīja skaidrs saprāts un priecīga sirds, kas necieta ilgus strīdus un apnicīgu muļķību. Tādās reizēs gudrākais padevās, vismaz daļēji.

e*

131.

Ka Tāvets Lehmusos, tā Jūla Pertlās noraidīja Maltsveta ticības dīvainības, bet ļāva vīram un kalpiem, kuri piekrita saimniekam, iet savu ceļu. taču ne jau bez klusas pretdarbības. Ar bērniem apslogotā, jaunā, dzīvotpriecīgā sieviete daiļrunīgi paskaidroja tiklab Villemam, kā arī citiem, ka svētie raksti gan nosodot tukšas ārējās izdarības un pilnīgi samierinoties tikai ar ticīgu sirdi un nekaitīgiem darbiem; Jūla ar jokiem un zobgalībām mēģināja padarīt smieklīgas viņu

dīvainības, un šis nepateicīgais darbs ar stulbajiem cilvēkiem norisinājās katru dienu.

Bet Pertlu Villems nebija tāds kā Lehmusu Anu.

Viņam trūka Anu laipnās pacietības, labsirdīgā maiguma, mīlīgās iecietības, kas slēpa sevī ticību uzvarai.

Villema garīgais nespēks nekavēja viņu uzsākt cīņu pret sievu ar paša ieročiem, un tie bija sīka kurnēšana, neiecietīga uzbāzība, īgni, indīgi dzēlieni, nerimtīga gaušanās par sievas bezdievīgo stūrgalvību. Tas viss būtu ātri nokausējis jebkuru vājāku raksturu, kā Jūla, un piespiedis sievu pakļauties vai padarījis viņas kopdzīvi ar vīru par elli.

Jūla turējās pretī. Viņai vēl pielika spēka pretoties. Viņai vēl bija veselība, prieks dzīvot un savs sīkstums. Un, ja kādreiz ievajadzējās garīga stiprinājuma, mierinājuma, drosmes, tad viņa aizgāja parunāties pie kāda cita pasaules bērna — Lehmusu Tāveta. Viņi bija labi draugi…

Arēji priekšzīmīgi maltsvetieši mita Sanglepu mājās.

Sākot ar saimnieku un saimnieci un beidzot ar ganu zēnu, visi dzīvoja saticībā un garīgā saskaņā.

Viņi pieņēma jauno ticību kā dāvinātu zirgu un neskatījās tam zobos. Pieņēma tāpēc, ka tā solīja ienākumus, un tāpēc, ka paši negribēja atpalikt no modes.

Ticība viņiem arī agrāk bija šķitusi ienākumu un modes jautājums. Tagad viņi mainīja modi, kā jau parasti mēdz mainīt modes, un izraudzījās to, kas solīja lielākus ienākumus..

Tie bija viltnieki ticīgo vidū. Viņi tiecās apkrāpt dievu un cilvēkus. Sanglepi domāja, ka viņu mānīšanās ir tik smalka, meli tik rūpīgi apslēpti, ka dievs, Maltsvets un ticīgo draudze tos nemanīs un nesaskatīs.

Jaunās ticības prasības un noteikumus viņi pildīja acu apmānīšanai, vienīgi ārējās pasaules labad, izskata pēc. Neviens nedzēra degvīna, nepīpēja tabaku, neēda ne cūkgaļu, ne asinis, nestaigāja ar sapītiem māliem un košos apģērbos, kad bija jābaidās svešu acu. Bet, kad viņi bija vieni vai kopā ar tādiem pašiem krāpniekiem, kad viņiem šķita, ka dievs, Maltsvets un ticīgie guļ, viņi dzīvoja tāpat, kā dzīvo no grēkiem neatgrieztie pasaules bērni, — baudīja, kas aizliegts. Nevienās citās mājās, atskaitot Kīsas, katru dienu nedziedāja tik skaļi korāļus un neturēja tik garas lūgšanas kā Sanglepās…

Dieva un Maltsveta mānītāju Kugļos bija vēl daudz vairāk, taču nekur citur kā Sanglepās nekrāpās tik neatlaidīgi, ar tik ciešu, bērnišķīgi naivu pārliecību, ka ari šādā ceļā var nokļūt pie mērķa.

Viens tāds blēdis bija Kīsu Lejaspirts Tenis.

Sis vīrs krāpa ne vien dievu, Maltsvetu un jauno ticīgo draudzi, bet ari sievu, tāpat kā Kīsu māju priesteru pāri, kas vienlaikus bija viņa tuvākie priekšnieki.

Lielais svētulis pieņēma uzlaboto un papildināto ticību, ko viņam vienprātīgi uzspieda Kīsu Miķelis ar savu sievu un viņa paša otra puse. Viņš, vājš vīrelis, jau sen bija pieradis pakļausit šās trijotnes pavēlēm. Mājās pār viņu valdīja Vija, ārpus mājas Miķelis un Līza. Jo visi trīs apgalvoja, ka Tenis esot viņu parādnieks un ka viņi varot šā parāda dēļ prasīt padevību un paklausību. Un Tenis, kas bija tikpat lētticīgs, cik smalkjūtīgs, bez iebildumiem atzina parādu un centās to nolīdzināt ar smagu darbu un paklausību. Ka viņš bez mitēšanās lādēja un lamāja savu parādnieka likteni, tas nenozīmēja daudz, tas bija viņam kļuvis par sliktu ieradumu, ko aizdevēji neņēma nopietni.

Saimniekam un saimniecei viņš bija parādā par tīruma stūrīti, uz kuras stāvēja viņa paša būvētā pirts, un par dārza strēmelīti, kur viņš pāris vagās audzēja kartupeļus un kāpostus. Viņš gan katru gadu nomaksaja savu parādu ar darbu, bet tas neko nelīdzēja — viņu tomēr uzskatīja par parādnieku.

Viņš patiesībā atdeva parādu divkārtīgi, jo par savu būdu un dārzu augu gadu pildīja muižas klaušas, bet muižā dzīvo ja vēl olrs saimnieks, kam vajadzē ja paklausīt, taču arī tas neko nenozīmēja: viņš izrādījās tāds parādnieks, kura parāds ir nedzēšams.

Un Tenis nolīdzināja savu parādu vēl trīskārt un čelrkārt, jo arī viņa sievai vajadzēja atstrādāt saimniekam dienas un pildīt ziemas darbus un savērpt muižai pa ziemu trīs mārciņas linu vai astoņas mārciņas pakulu. Tomēr viss veltīgi — Teņa parāds bija mūžīgs, Tenis varēja atbrīvoties no parādiem tikai kapā, un kas zina, vai arī tur.

Viņš bija vairākiem cilvēkiem mūžīgs parādnieks tikai tāpēc, ka bija dzīvs, ka bija piedzimis, nācis pasaulē pārāk vēlu, tad, kad pasauli ar lās radītāja atļauju jau bija nozaguši viņa aizdevēji.

Citas vainas Tenis neapzinājās, un ari tā nebija viņa, bet tēva un mātes vai paša radītāja vaina. Tenis neatcerējās, ka viņš pats būtu kādreiz vēlējies nākt pasaulē, viņš pat dusmojās, ka dzīvoja. Viņš dzīvoja gandrīz pret paša gribu. Un tomēr viņu piespieda uzņemties smagus pienākumus un taisīt parādus. ko viņš nekad nespēja atlīdzināt.

Tā likās netaisnība.

Tenis domāja, ka pret to drīkst kurnēt.

Viņš domāja, ka viņam ir tiesības prasīt, lai pasaulē, kur viņš ir piedzimis pret paša gribu, valdītu labāka kārtība.

Nē, ne jau prasīt — vienīgi cerēt. Prasīt viņš nemācēja. Neuzdrošinājās . . .

Vija apgalvoja, ka Tenis esot ari viņas parādnieks.

Un arī šim parādam vajadzēja bīit nedzēšamam, nenomaksājamam.

Vija teica: «Teni, nekrietnais cilvēk, tā ir tava vaina, ka es gandrīz ik pēc deviņiem mēnešiem dabūju bērnu! Ja nāve nebūtu paņēmusi četrus, tad mūsu istabā skraidītu jau deviņi brēkuļi, ikviens no viņiem ir laupījis man daļu veselības un dzīves. Teni, ļaundari, tu nemūžam nespēsi man to atlīdzināt!»

Nu saki, viens cilvēks! It kā Tenis būtu vēlējies, lai Vijai astoņos gados piedzimtu deviņi bērni! It kā Tenis būtu gribējis kļūt par tēvu un barotāju tik daudzām badīgām mutēm! It ka visi šie mazuļi nebūtu nākuši pasaulē neaicināti, par krustu Tenim un viņa sievai. It kā viņš nebūtu precējis sievu tāpēc, lai būtu palīgs darbā, lai būtu sānu sildītāja, draudzene ziemā, iepriecinātāja naktīs, un dedzīgi vēlējies no visas sirds, lai nerastos bērni — vismaz ne tik daudz, jo zināja, ka liels bērnu pulks nabaga pirtniekam nozīmēja bojā eju!

Un tagad Tenis izrādījās nelietis, kurš sataisījis parādus un nespēj samaksāt, kurš nolaupījis cita cilvēka veselību un mūžu, nespēdams atdot ne vienu, ne otru, un tāpēc viņš bija spiests pakļauties šā cilvēka varai, paklausīt un izpildīt visas sievas pavēles līdz kapa malai!

Nelīdzēja nekas, kad Tenis strīdējās pretī: «Tie jau nav tikai mani bērni vien, tie ir arī tavējie!» Jo Vija atbildēja: «Bet kāpēc tu mani precēji?» Un, ja Tenis pēdējo reizi mēģināja aizstāvēties un jautāja: «Kāpēc tad nāci pie manis?» — viņa atcirta: «Vai es varēju zināt, ka tu esi tik nepiepildāms?» Un Tenis vienmēr izrādījās vainīgais un vienmēr parādnieks, kurš nespēja vērst ļaunu par labu, nolīdzināt savu parādu, un tāpēc viņam bija jāupurē sava brīvība un patstāvība.

Tenis sēdēja parādu cietumā.

Vienīgi savu parādu devēju ietekmēts, šis vīrs pieņēma jauno ticību.

Kīsu Miķelis, sekojot devīzei: «Es un mans nams gribam kalpot tam kungam,» — pieskaitīja ari Lejaspirti pie sava nama un iedomājas, ka ir atbildīgs par tās iedzīvotājiem. Ja viņš gribēja rast žēlastību tā kunga un viņa kalpa Maltsveta acis un nokļūt pie cerētā mērķa, kas solīja izglābšanu no posta, tad viņam vajadzēja rūpēties ari par sava vaļinieka atgriešanu. Lai iespaids būtu lielāks, viņš iestāstīja Tenim, ka pēdējais darīšot labu vienīgi pats sev, savai miesai un dvēselei, ja viņš pieņemšot ticību, kas sola visādus labumus. Viņš beidzot tikšot ārā no parādu cietuma. Dvēseles svētlaimība nākšot piedevām.

Vija, Teņa mājas kreditore, kuras dvēsele iedegās ticības ugunīs Kugļu saimnieces ietekmē, izskaidroja savas ciešanas ar krustu, ko viņai uzlikusi pārmērīgā bērnu svētība.

«Varbūt tad debesu tēvs apžēlosies par mani, nabadzīti, un iedos atelpu uz pāris gadiņiem! Un. ja nedos, — varbūt gādās vairāk maizes bērnu uzturam un man pašai labāku veselību!»

Kad Tenis, šis skeptiķis kopš dzimšanas, atbildēja ar nodilušo frāzi: «Jā un nē… tā vai citādi… gan redzēs, ja gadīsies,» — tad sieva ķeras pie bargiem vārdiem un asarām un uzkūdīja viņam saimnieku un saimnieci, un visi kopa bāra un spaidīja nabaga parādnieku tik ilgi, kamēr pēdējais saplaka kā lupata un apsolījās darīt visu. ko uzbrucēji vēlas.

Viņš, resgalis, mānījās.

Viņš darīja tāpat, kā darīja Sanglepās.

Viņš, Vijai redzot, iemeta pīpi krāsnī, bet slepeni pagādāja sev citu.

Saimniekam redzot, viņš no blašķes izlēja zemē pēdējo degvīna lāsīti, bet drīz vien pačiepa jaunu no muižas brūža un, kad sirds bija pliekana, nevienam neredzot, apmērcēja tajā mēli.

Viņš pie grēcīgajiem apmainīja cūku pret divām aitām, bet krietni saēdās cūkgaļas, ja dabūja šo kārumu no kāda, kas prata turēt muti …

Vi ja Tenim lāgā neuzticējās, tāpēc viņu stingri uzraudzīja. Uzmanīja kā gans neklausīgu lopu.

Tenis to juta un kļuva tramīgs ka stirna, viltīgs kā lapsa. Lai viens otram palīdzētu nobaudīt aizliegto augli un to slēpt, viņš sametās kopā ar Kīsu Jāni. kuru arī vajāja ticības spaidi un ticības slepenpolicija. Gluži kā kontrabandu viņi pagādāja viens otram "tabaku, dažreiz ari degvīna lāsīti, un viņiem bija kopēja noliktava, kur glabāt savus apslēptos dārgumus.

Vienīgais liecinieks viņiem bija Miks, ticīgā saimnieka neticīgais dēls. Bet šim lieciniekam varēja uzticēties. Pēdējais brālīgi palīdzēja palaidnībās, sagādājot kontrabandu kaut vai par savu naudu, kad dzērājiem pietrūka padoma un draudēja sausums. Kaut gan viņš nebija ne tabakas, ne degvīna cienītājs, Miks atbalstīja pasīvo cīņu pret jauno ticību, kas viņus visus bija pakļāvusi garīgā un fiziskā jūgā.

Klsu Mikam bija cita daba nekā viņa tēvam un mātei, kaut gan viņš bija mantojis zināmas īpašības kā no viena, tā otra — no Miķeļa rakstura sīkstumu, no mātes dziļu jūtīgumu, tumšas aizdomas, apslēptu garīgo rosību.

Viņš atšķīrās no vecākiem ar saprātīgu spriešanas spēju, tieksmi visu noskaidrot un izdibināt, ar dabisku neiecietību pret paviršību, pārmērībām un ākstībām. Smags, gauss, neveikls žestos un kustībās, tāds pats viņš bija arī domāšanā, taču, kad viņa smadzenes reiz bija ko pārstrādājušas un sagremojušas, tad viņš varēja justies drošs, ka lēmums ir pareizs, un tad viņš turējās pie savas pārliecības ar neredzētu spītu.

Sis septiņpadsmit gadus vecais puisis uzskatīja vecāku ticības sajūsmu un verdzisko zemošanos lūgšanās, kā tas tiešām notika Maltsveta sektā, par bezjēdzību, bērnišķu ākstīšanos. Viņa spirgtais, veselais zēna saprāts teica: «Ja dievs ir nopietns vīrs, — un kāpēc tad pasaules radītājs un valdnieks lai nebūtu nopietns, — tad viņam tādas ērmošanās nevarētu patikt, viņam par tiem būtu jāsmejas vai jāskaišas.»

So savu pārliecību Miks slēpa. Viņš bija spiests to darīt. Ko gan lai iesāktu pret tādu pārspēku viņš, jauns zēns, neiesvētīts piena puika, kurš ar miesu un dvēseli padots vecākiem! Viņš pārvērstu savu dzīvi tēva mājās par vēl lielākām mokām, nekā tā jau bija. No lietus gāzes viņš nokļūtu zem jumta notekas, mūžīgie rājieni un zemošanās lūgšanās, kas mocīja viņa garu un notrulināja prātu, būtu sabiezējuši par grandošiem krusas mākoņiem.

Otrkārt, Mikam trūka stingrā rakstura, kāds nepieciešams

atklātai pretestībai, savas pārliecības aizstāvēšanai. Viņš bija radīts ciešanām. Viņam pietika izturības ciešanām, bet ne cīņai. Savu pretestību, naidu un dusmas pret vecāku reliģiskajām ākstībām un uzliktajiem spaidiem viņš norija, paslēpa savā > drūmajā, vientuļajā sirdī. Cik intensīva norisa" garīgā dzīve viņa iekšienē, par to, starp citu, liecināja Mika mazrunība. Kīsu Miks, jauns cilvēks, varēja stundām ilgi kavēties pļāpīgu ļaužu vidū, bet nebilst ne vārda. Un tomēr pēc viņa skatiena un sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņš nebija garīgi truls, ka viņa smadzenes un sirds strādāja.

Mika naidīgo nostāju pret jauno ticību un slēpto iekšējo nepadevību no visas sirds atbalstīja viņa māsa Eltse, kaut gan, liekas, pavisam citu iemeslu dēļ nekā brālis.

Vai šī ticība bija īsta vai aplama, gudra vai negudra, par to meitene nelauzi ja galvu, viņas nenobriedušais bērna prāts pat necentās iedziļināties šajā jautājumā. Eltse vienīgi juta, ka vecāku ticības pārmērības nožņaudza viņas brīvību, sabradāja viņas garīgo dzīvi, sagrāva un izārdīja visu dzejisko meitenes pasauli ar tās skaistumu un burvību, cik nu tās varēja būt nabaga lauku bērnam. Viņa jutās ar rokām un kājām piesieta pie pātaru galda, likās, tūlīt tēvs un māte viņu sāks šaustīt, tikko viņa uzdrīkstēsies sakustēties.

Eltse kaisli un dedzīgi vēlējās būt tāda, kāda viņa bi ja pēc sava rakstura: aizrautīga, iegribu pilna, izpriecu kāra, jautra! Eltse alka baudīt savu jauno dzīvi smiedamās, trallinādama, dejodama! Eltse gribēja dzīvot pati savu dzīvi, bet viņu piespieda dzīvot svešu, viņai nesaprotamu un nepiemērotu dzīvi.

Miesīgi un garīgi pārlieku labi attīstījusies atbilstoši savam vecumam, viņa bija gandrīz divus gadus jaunāka par Miku, stalta un spēcīga, skaista un vērīga Eltse uzskatīja sevi par pieaugušu un dzīvoja un juta tiem līdzi. Jo grūtāk viņai šķita saprotams un jo niknākām dusmām viņu pildīja tas, ka vecāki ar viņu apgājās kā ar palaidnīgu muļķa skuķi, kurai pēc pavēles vajadzēja mesties ceļos un lūgt, runāt un klusēt, ģērbties un izraudzīties sev biedrus un kuru par ikvienu kļūdīšanos pret šiem noteikumiem tūlil sodīja, turklāt piemērojot pazemojošus bērna sodus. Viņai bija jāpiecieš, ka no viņas sirds ar nesaudzīgu roku izravēja visu, kas tur brīvi zēla un kuploja, bet kas nesaskanēja ar tēva un mātes novecojušām un sektantisma sūnās ieaugušām nojausmām.

Bet Iiltsei nebija spēka pretoties un aizsargāt sevi — jo vairāk tāpēc, ka viņa bija sieviete, kuru visi turēja par bērnu. Kā viņa varēja cīnīties pret varmācību, kas pasludināta par dieva gribu? Viņas vienīgais ierocis bija asaras, bet tās nespēja atkausēt pat mati, kur nu vēl tēva ticības ugunis noārdēto, tēraudcieto sirdi. Gluži otrādi — raudāšanu uzskatīja par velna iedvestu ļaunumu un stūrgalvību, un meitene tāpēc izpelnījās sodus, kas neizpaudās vienīgi vārdos, bet bieži vien pārvērtās arī darbos …

Maltsveta tīrumā laba zelmeņa vidu ieviesās arī pagalam nederīga, melngraudaina, panīkusi labība un pat nezāles.

Protams, bija arī ģimenes, kas pieņēma jauno ticību vienprātīgi, bez naida un strīdiem, kā remdējot savu pēc glābiņa izsalkušo un iztvīkušo sirdi, tā arī citu sajūsmas ietekmē, un ievēroja visus nosacījumus ar bērnišķu aizrautību vai atkal tāpat ieraduma pēc, bez domāšanas, it kā pildot baznīcas ceremoniju. jo tādiem pietika ar apziņu, ka pieder Maltsveta draudzei.

Šādas ģimenes un saimes dzīvoja mierā un priekā par godu Maltsvetam un viņa ticībai, paļaudamās visās laicīgajās un garīgajās būšanās uz savu pravieti. Šie ļaudis uzvedās nevainojami, strādāja čakli, atturējās no dzeršanas, bija uzticami, ar tīrām rokām, tīrām mutēm un tīrām sirdīm. Šo īpašību dēļ maltsvetiešus dažā labā novadā ļoti cienīja; ari muižnieki izturējās pret viņiem laipni vai vismaz iecietīgi, un pat Maltsveta ticības pretinieki, lai kā viņi pūlējās nonicināt un nopelt jaunās ticības tēvu pasaules acīs, nespēja iznīcināt cieņu pret šiem taisnīgajiem un iecietīgajiem cilvēkiem. Tas viņiem izdevās jo mazāk tāpēc, ka maltsvetiešu vidu tiešām notika brīnumi — dažs dzērājs jaunās ticības ietekmē atsacījās no degvīna, un dažs ļaundaris nožēloja un atzina savu vainu un centas laboties.

Maltsveta ticību darīja vēl raibāku un neizskatīgāku tie pustic.īgie un trīsceturtdaļticīgie, kas jaunās ticības tikumiskās prasības ievēroja atklāti un labprāt, taču tikai daļēji, nevis pilnīgi. Piemēram, gadījās arī tādas ģimenes un cilvēki, kas turpināja ēst cūkgaļu, nemaz to neslēpdami, un kas sevi tomēr uzskatīja par krietniem maltsvetiešiem; tāpat atradās daži ticīgie pīpmaņi un mērenie degvīna dzērāji, ka arī sievietes, kas valkāja sapītus matus.

Sic cilvēki, vai nu saprāta vadīti, vai nespēdami šķirties no saviem paradumiem, izvēlējās Maltsveta ticībā tos punktus, ar Kuriem pēc viņu domām pietika, lai iegūtu labumus, ko solīja jaunā ticība. Un Maltsvets bija tik uzmanīgs un saprātīgs apustulis, ka viņš nesāka tūdaļ sodīt tos, kam ticība bija nepilnīga, bet aizrādīja to viņiem vienīgi ar vispārīgiem mājieniem savos atklātajos sprediķos.

Draudze auga un sakuploja.

Jervamā ļaužu vidū, sevišķi Madises, Jāņu, Koeru un Amblas draudzēs, jau bija krietns simts tādu, kas atklāti atzina sevi par Maltsveta sekotājiem un apliecināja lo arī darbos. Baznīcās, vispirms Madises baznīcā, parādījās sievietes ar nepītiem māliem, bez jebkādiem rotājumiem un greznumiem, ģērbušās vienīgi pelēkās un melnās drānās. Ļaužu ziņkārība, zob galības un apsmiekls viņām neko nenozīmēja. Viņas aizsargāja, viņām deva drosmi un spēku nesalaužamais fanātisma vairogs.

6.NODAĻA. AUGĻI

Taču visiem, kurus uzskatīja un dēvēja par maltsvetiešiem. nebija šā vairoga. Daudziem trūka ne vien vairoga, bet ari jaunās ticības bruņu. Par maltsvetiešiem sauca, pareizāk, saukāja arī tos, kas kalpoja mājās, kuru saimnieki bija Maltsveta piekritēji, un arī šo saimnieku bērnus, kaut gan tie neatzina jauno ticību un izturējās pret to naidīgi. Baznīcas piekritēji un hernhūtieši, un tā saucamie pasaules bērni lamāja par maltsvetiešiem arī visus tos. kas sagājās ar jaunticībniekiem. bija viņu tuvi radi vai draugi.

Sevišķi grūti klājās jaunatnei, tieīgajo kalpiem un bērniem. Viņi bija veseli, alka dzīvot, un Maltsveta mācība nespēja viņus savalgot. Visur, gan darbā, gan izpriecās, šie jaunieši sastapās ar sev līdzīgiem jauniešiem, kas tagad skaitījās viņu pretinieki, un tad tikai sākās ķircināšanās un zobgalības. No visām pusēm viņus apbēra ar dažādiem izsaucieniem un palamām, un tādi teicieni kā «Maltsveta raganas», «aplamticīgie», «pelēči», «nešķīsteņi», «pravieša sivēni» vēl šķita visai pieklājīgi.

Šī nicināšana, piemēram, ietekmēja Kīsu Eltsi un kalponi Trīni tik ļoti, ka viņas ķērās pie visādām viltībām, lai pretēji saimnieka gribai svētdienās atturētos no baznīcas, kur viņām vajadzēja rādīt zobgaļiem savas sēru drānas, pastaigāties un sēdēt blakus saimniecei, kuras nepītie mati pārlieku skaidri apliecināja, kas viņas tādas īsti ir. Eltsei un Trīnei pirmais gājiens uz baznīcu bija tik sāpīgi skāris miesu un dvēseli, ka viņas ar lielām bažām domāja par katru nākamo svētdienu.

Taupīdami smagajā darbā nodzītos zirgus, ļaudis parasti gāja uz baznīcu kājām. Minētajā pirmajā svētdienā, kad Kīsu Līza devās uz Madisi ar nesapītiem matiem, vezdama sev līdzi meitu un kalponi, viņām pievienojās vēl Lejaspirts Vija uti Lehmusu saimniece — abām mati brīvi plīvoja pār muguru. Un beidzot, nomākusi savu pasaulīgo naidu pret Mada sirds valdnieci, ticīgo pulkam pievienojās arī Tenu Pēteru Grieta, lai pasaules priekšā apliecinātu, ka viņa ir vienota ar ticīgajiem. Viņa, kā jau vecmeita, bija agrāk pinusi savas paīsās, retās matu šķipsnas pēc precēto sievu parauga un tās kopā ar vainagu paslēpusi zem lakata, turpretī jaunās meitas valkāja vaļējus matus un siltā laikā vainagu bez lakata. Šodien arī Grietas iesarkanās šķipsnas, krietni vien ieziestas ar sviestu, plivinājās pār muguru kā eļļā iemērktas lapsas astes.

Tā kā šāda aina šajā nostūrī likās visai neparasta, gājēju mazo pulciņu ļaudis vēroja visu ceļu kā pasaules brīnumu. Viri un sievas, puiši un meitas apstājās un sāka spurgt; kāds rādīja uz viņiem ar pirkstu, kā lapsenes pa gaisu šaudījās dzēlīgas piezīmes:

—    Re, šitās nāk no Cionas!

—    Un iet uz Jeruzalemi!

—    Diezin kāpēc viņas sēro?

—    Nu, par Mozu!

Sākumā klusi smiekli, tad skaļi zviedzieni.

—    Puiši, tveriet ciet svētās jaunavas!

—   Kas tām vairs drīkst pieskarties, viņas tagad pieder pravietim!

—    Re, Maltsvets nolicis par uzraugiem svētās sievas, lai, satiekot pasaules bērnus, viņas nenokļūtu uz neceļiem!

—   Vikerpūr, velns, nes šurp šķēres, nogriezīsim izraēļu sievām krēpes — paskat, zirgi sāk trakot!

—    Kā gan Tenu Pēteru Grieta iekļuvusi svēto sievu pulkā? Madis jau vēl nav uzķēries uz makšķeres!

—    Ko nu runāt par ticīgo ļaužu būšanām! Ja vēl nav īstā sieva, tad vismaz ir piegulētāja. Tu taču zini, ka svētajiem vīriem daudz draugaļu!

Tagad Grieta pieļāva tādu neapdomību, ka, sargādama savu jaunavas godu, sāka palaidņus apsaukt.

Eļļa ielija ugunī.

Kā suņu bars, kura vidū iesviests sprungulis, puiši smiedamies un kliegdami ielenca sieviešu pulciņu, un tagad viņu jokiem vairs nebija ne gala, ne malas. Ko neprata viens, to prata otrs. īpaši nabaga Grietu ņēma uz grauda tik cieši, ka viņai aiz dusmām saskrēja asaras acīs. Vēlāk viņa samulsumā vairs nezināja, ko darīt, un vienīgi šad tad nospļāvās uz balamutēm, katru reizi saceldama skaļas smieklu šaltis.

Zobgaļi nokaunējās un atkāpās tikai tad, kad sievietes panāca Kīsu Miķelis ar savu vaļinieku Pertlu un Tenu Pēteru saimnieku un ņēma tās savā aizsardzība.

Trīne un Eltse jutās, kā verdošā ūdeni izmērcētas. Viņas neuzdrīkstējās ne acu pacelt. Eltsei pār skropstām aiz kauna pilēja rūgtas asaras, un Trīnes lūpas aiz dusmām kļuva zilas kā zilenes. Viņa ar varu bija padarīta par apsmieklu pasaulei.

Baznīcā sievietēm nācās piedzīvot vēl lielākas mokas. Tur ņirdza pretī simtiem acu, vienas rupji un ziņkāri, citas nekaunīgi un uzbāzīgi. Viņas apbrīnoja kā svešzemju zvērus, kā pērtiķus uz leijerkastes. Un baznīcu pāršalca čuksti, kuros varēja saklausīt gan izbrīnu, gan apvaldītus smieklus. Maltsvetieši parasti turējās kopā prāvākos pulciņos, pie tam sevišķi dūrās acīs sievietes, jo vīriešu pelēkie un melnie svārki daudz neatšķīrās no pārējo zemnieku ikdienas apģērbiem. So bariņu visu laiku glūnēdami ielenca ziņkārīgie, gluži kā balagānā uz tirgus. Redzot šos zobgalīgos skatienus un smīnošās sejas, Eltsei un Trīnei, kas arī bija iespiestas citu barā, likās, it kā tās stāvētu kāķa tiesas priekšā. Viņas priecātos, ja pašķirtos baznīcas grīda un viņas iegrimtu zemē.

Ziņkārīgo čuksti un sarunas turpinājās arī dievkalpojuma laikā un dažreiz kļuva tik skaļas, ka mācītājs Iliršhauzens pāris reižu apstājās sprediķa vidū un ļāva savam īgnajam, nervozajam skatienam slīdēt pār draudzi. Šajā gadījumā viņš pat izteica pāris bargāku vārdu, prasīdams, lai lūdzēji izturas klusāk.

Piepeši Eltse juta, ka viņas ausij tuvojas silta un mikla mute, ka dzirdi skar vārdi, kas ož pēc sīvā:

—    Pravieša cabulīt, vai pasaules bērnus arī vēl laidīsi klētsaugšā?

Bet Trini kads paraustīja aiz piedurknes un čukstēja:

—    Svētā jaunava, vai gribi cūkgaļu un asinsdesu?

Nav jābrīnās, ka baznīcas apmeklēšana un vispār rādīšanās cilvēkos kā Eltsei un Trinei, tā ari daudziem citiem maltsvetiešu ģimeņu jauniešiem kļuva par mocību, no kuras tie tiecās izvairīties. Viņi pārvērtās par bailīgiem glūņām, izbiedētiem bēguļiem vai nikniem spītniekiem, kas mēdza iekost slepus. Viņu dzīve bija sagandēta.

Lai šad tad izglābtos no baznīcas spaidiem, Eltse un Trīne ķērās pie viltībām.

Te viena no viņām sestdienas vakarā izmežģīja kāju un nākamajā rītā vaidēja cisās, te otrai uznāca tik briesmīgas zobu sāpes, ka nevarēja iet uz baznīcu. Nepieciešamība iemācīja abas tik labi tēlot slimniekus, ka Miķelis un Liza dažu labu reizi ļāvās sevi piemānīt, kamēr beidzot atklaja viltību, ko. protams, sodīja ar nebeidzamiem rājieniem un pastiprinātu baznīcas apmeklēšanu.

Tāpēc nabaga meičas izmēģināja laimi citādi: baznīcā un ceļā uz baznīcu viņas turējās no maltsvetiešiem pēc iespējas tālāk un, ja vien varēja, paslepus atstāja savējos, un nolīda kādā kaktā, kur neviens viņas neievēroja. Sis paņēmiens derēja tikai zināmu laiku, un, kad tas vairs nelīdzēja, kad Miķelis bija atkal pienācīgi nosunījis pretiniekus, kas noliedza savu ticību, meitenes izdomāja kādu citu niķi. lai paglābtos no apsmiekla.

Taču visvairāk ciest nācās tiem jaunajiem cilvēkiem, kas gāja uz muižu klaušās. Tur ļaudis vienmēr pulcējās lielos baros, bija cits cita tuvumā un nabaga jaunticlbnieki vai tie, kurus par tādiem saukāja, mūžīgi stāvēja kā krusas negaisā, jo pretinieku pārspēks bija liels. Apvainojumiem, ko tie dabūja dzirdēt muižas laukos, nebija ne gala, ne jēgas. Rupjas rokas dažreiz pat atļāvās miesīgus pieskārienus, un tā dažam labam maltsvetietim vajadzēja aizstāvēt savu ticību vai labo vārdu sīvā cīņā pret uzbrucēju.

Kādu dienu ar Kīsu Trini muižā notika šausmīgs gadījums.

Tibukennu jaunais klaušinieks Maiss jau ilgāku laiku centās tuvoties Trīnei, taču viņam nepavisam nesekmējās. Trīne daudz labprātāk mīlinājās un draudzējās ar pašu saimes kalpu, un Jānim jau labu laiku šaudījās galvā nopietnas domas par precēšanos.

Nonicināta pielūdzēja dusmas un greizsirdība dzina Matsu uz zemisku atriebību, un viņš spīdzināja Trīni par Maltsveta ticību, kur un kā vien varēja, pat izsmēja visu ļaužu acu priekšā. Viņa dzēlieni, ko meitene sākumā mēģināja atvairīt ar tādiem pašiem ieročiem, kļuva ar katru dienu sāpīgāki, kamēr beidzot puisis lika pie malas dzeloni un uzbruka viņai ar rungu.

Tagad Trīnes pacietībai pienāca gals.

Kad rupjais puisis kādudien brokastlaikā siena pļavā, visiem dzirdot, atļāvās sevišķi pretīgas jēlības un gāza tās virsū savam upurim, Trīne piepeši pielēca no zemes kā saniknota kaķe un nākamajā acumirklī, pajūkot zaļganām putām lūpu kaktiņos, ieklupa ar nagiem puiša sejā.

Pavārgais puisis nespēja un pat nemēģināja pretoties stiprajai meičai, kuru neprātīgās dusmas darīja vēl spēcīgāku, un Trīne saskrāpēja viņa seju, kaklu un krūtis tā. ka puisis izskatījās. it ka izsprucis no plēsoņas nagiem. Taču Trīne nerimās un samīcīja viņu ar savam stiprajām strādnieces dūrēm tik pamatīgi, ka cietušais puisis, asinīm pārplūdis, dažus mirkļus kā nedzīvs gulēja zemē.

Tas viss nāca tik negaidīti un norisinājās tik ātri, ka pārējie strādnieki, kas iekoda maizi ar siļķi, noskatījās šajā notikuma ar atvērtām mutēm, neiebilstot ne vārdiņa.

Bet puisis aši uzšāvās kājās un tāds pats asiņains — prom pie junkura!

Par junkuru sauca muižas uzraugu, kurš bija zemāks par opmani, mazliet augstāks par klētnieku — apmēram pārvaldnieka pailga amatā. Matss zināja, ko dara, iedams sūdzēties pie šā varasvīra. Junkurs Otis taču bija brāļu draudzes aizbildnis, Anistes Tomsona sirdsdraugs un «Maltsveta aplamticigo» niknākais ienaidnieks.

Šis cilvēks izpildīja, ko puisis vēlējās. Vakarā Trīne saņēma muižas stallī divdesmit piecus sitienus. Cietušajam deva atļauju noskatīties sodīšanā. Arī junkurs pats stāvēja klat, skaitīja sitienus un mudināja sargu «uzmest garu», lai no meičas izdzītu «aplam ticības velnu un Maltsveta burvestības». Junkurs bija lepns par savu dieva prātam tīkamo darbu, ko tas patiešam uzskatīja par «ticības šķīstīšanu» un «ļauna gara izdzīšanu».

Pārnākot mājās, Trīnei bija tik svešāds izskats, ka citi viņu gandrīz nepazina. Acu āboli izspiedušies, apakšlūpa sakosta. Lai ienaidnieks pēršanas laikā nedzirdētu viņas vaidus, Trīne bija klusējusi kā zivs un iecirtuši zobus dziļi lūpā. Meičas acīs zibsnīja vājprāts, viņas seja bija mirējas seja.

Un tagad notika kaut kas tāds, kas citā gadījumā liktos neglīta un smieklīga rīcība un nepiederētos jaunai meitenei, taču tagad satrieca un šausmināja visus.

Trīne nostājās saimnieka, saimnieces un visu mājinieku priekšā, pārmeta brunčus pāri galvai un parādīja tiem savu asiņaino dibenu, un neprātīgi kliedza aiz kauna un dusmām:

—    Meklējiet šeit savu ticību! Te ir uzrakstīts jūsu testaments! Vai jūs protat lasīt šos rakstus?

Un Trīne pagriezās, lai visi redzētu viņas zilgano, sarecējušām asinīm klāto, krustām šķērsām sakapāto miesu, un kliedza tā, ka to dzirdēja tālu pāri ielai:

—    Nāciet vien tuvāk, nekaunieties! liedziet, es nekaunos — ko tad jūs kaunaties? Tā taču ir jūsu ticība, ko jūs redzat! Jūsu ticība ir uzrakstīta uz manas pakaļas. Lasiet Maltsveta baušļus — raksts ir saprotams …

Un viņi skatījās un lasīja, un kļuva mēmi — Miķelis ar muļķīgu sejas izteiksmi. Liza ar sakrustotām rokām, Eltse, trīcot kā apšu lapa, Miks, melns aiz dusmām, Manne un Lills izmisuma pilnām acīm, cīnīdamies ar asarām.

«Lasītāju» pulkā stāvēja ari Jānis. Viņš bija izbraucis barona uzdevumā uz Paidi un uzzinājis par notikumu muižā tikai tad, kad Trīne jau bija pārnākusi mājās.

Jānis stāvēja un lasīja drausmīgos baušļus uz Trīnes muguras, un no viņa mutes izlauzās kliedziens kā dzīvniekam, kam plēsoņa iecērt zobus skaustā.

Viņš bija tas, kurš piegāja Trīnei klāt, apsedza viņas saplosīto miesu un, satvēris meiteni pie rokas, aicināja, lai viņa nogultos un ļautu izvilkt no vātīm rikšu galus. Jānis pats sāka izvilkt rīkšu galus no brūcēm, jo Eltsei nebija drosmes, bet saimnieci slimniece nelaida tuvumā. Un, kamēr Jānis to darīja un meitene ļāva tam notikt, jo muižas stallī līdz ar velnu no

viņas miesām bija izdzīta ari kauna sajūta, Jānim bez mitēšanas caur cieši sakostajiem zobiem izlauzās šādi vārdi:

—    Par cirtienu pieci! Par brūci desmit! Par pilienu krūzi!

Un Jānis turēja vārdu.

Viņš bija pēc dabas saticīgs, pacietīgs, miermīlīgs cilvēks, grūti sakaitināms, atturīgs strīdos, kautiņu pretinieks. Bet tagad viņš nepazina žēlastības. Bija apkaunota viņa visdārgākā. Viņš redzēja, kā meitene morāliski cieta. Ne jau muižas stallī dabūtais pēriens tik ļoti grauza Trīnes sirdi — klaušu laikos tas bija visai parasts notikums, kaut gan Trīnei tā gadījās pirmo reizi. Meitenes rokas sažņaudza dūrēs vispirms apziņa, ka ienīstais cilvēks bija redzējis viņas kaunu, priecājies par to, mēdījies un ņirdzis. Jānis saprata šo kaunu, un šis kauns pielipa ari viņam.

Viņš sāka uzmanīt pretinieku, lai to sastaptu īstajā laikā un īstajā vietā. Tā, lai neviens netraucētu norēķinus. Jānis pagādāja sev piemērotu rungu — ne pārāk tievu, ne resnu. To viņš nēsāja vienmēr līdzi.

Taču. kamēr viņš uzglūnēja ienaidniekam ar šo ieroci, sirds krūtis sāka dīvaini smelgt. Jānim šķita, it kā kas nebūtu kārtībā. Un viņš sadabūja vēl otru tādu pašu rungu, kāda jau bija, — ne pārāk tievu, ne pārāk resnu, — sasēja tās kopā un, dodamies ienaidnieka medībās, paņēma līdzi abas.

Viņš sastapās ar Matsu kādā agrā svētdienas rītā aiz Tibukennu aploka, kad ciemā vēl valdīja klusums. Matss atgriezās no Liugmes Marijas klētsaugšas.

—    Stāt! — uzsauca Jānis, iedams viņam tieši virsū, un ātri atraisīja saiti, kas turēja kopā abas rungas.

Matss apstājās. Jāņa izskats un viņa paša sirdsapziņa piespieda viņu apstāties.

—    Tver to rokā un gādā, lai tevi nenositu! — sacīja Jānis un pasvieda pretiniekam rungu. — Nosist es tevi negribu, jo tad tu neizbaudīsi, ko nozīmē sods. — Un, izsaukdamies: «Par vienu cirtienu pieci! Par vienu brūci desmit! Par pilienu krūzi!» — viņš metās virsū pretiniekam.

Matss labprāt lūgtu žēlastību, Matss mestos bēgt, Matss saukļu palīgā. Bet viņš juta — te nelīdzētu nekas: Jānis ne_apžēlosies. Jānis panāks bēgli, palīgi atsteigtos par vēlu. Tāpēc viņš pieņēma cīņu.

145

Jānis nebija spēcīgs puisis; jāšaubās, vai viņš pieveiktu

10 — 3496

pretinieku. Bet taisnā lieta, par ko viņš uzsāka cīņu, un dedzi gais naids, ko Jānis juta pret Trīnes ienaidnieku, darīja viņu trīskārt stiprāku. Un tā Jānis piepildīja savus draudus: viņš pareizināja Trīnes dabūtos sitienus ar pieci, viņai cirstās brūces ar desmit, un asinis, kas \latsam tecēja no mutes, deguna, ausīm, galvas, varēja tiešām mērit ar krūzi.

Jau pirmajā niknajā sadursmē Maisam izlidoja runga no rokām. Sitienu krusa viņu nospieda uz ceļiem, tad rāpus un beidzot uz vēdera. Taču viņš vēl neuzdeva cīņu. Jo, kad Jānis noliecās, lai ieklausītos, vai pretinieks nav dabūjis par daudz, viltnieks piepeši pasviedās uz sāniem, nokoda Jānim pusi auss un nograuza kreisās rokas īkšķi. Viņš būlu pretiniekam nošņāpis arī degungalu, ja vien Jānis laikus neatrautu galvu.

Tātad viņš spēja izturēt vēl. Un sāpju satracinātais soģis sadeva Matsam vēl. Viņš pabeidza savu asinsdarbu tikai tad, kad pretinieks vairs nekoda un neskrāpēja, kad tas aizvērtām acīm, nekustīgām rokām un kājām gulēja uz muguras asins peļķē.

Bet viņš vēl elpoja, un sirds viņam pukstēja. Jānis pasauca ganu zēnu, kas pārbiedētu seju bija pavīdējis krūmos, un pavēlēja tam doties uz mājām un saukt cilvēkus, kas piekoptu Matsu. U11 plēsoņa viņa krūtīs, ielacis asinis, pavēlēja viņam izsmiet piekauto pretinieku un, nežēlīgi ņirdzot, uzkliegt:

.— Saki ļaudīm, ka es mācīju Matsam Maltsveta ticību. Tā izrādījās tik stipra, ka vīrs neizturēja … — Un pats nogriezās uz māju pusi. Atriebības kāre bija apklusināta, sirdī neizsa kāms riebums — riebums, kāds pārņem cilvēku, kurš pārmērīgi baudījis dzimumdzīves priekus …

Pēc šā darba Kīsu Jānis izauga par īstu vīru — īstu viru divu cilvēku acīs. Viens bija Miks, otrs Tāvets Lehmuss.

Miks ilgi raudzījāsļViņa seja ar savam mazajām, sērīgajām ačelēm un klusēja. Viņa skatienā varēja manīt it kā skaudību, kas cīnījās ar apbrīnu un cieņu. Tad viņš ielika savu roku kalpa asiņainajā saujā un murmināja:

— Tu esi pārāks par Ilindreku!

Mika brālis Hindreks, tas pats, kurš tika iesaukts zaldātos, bija uzdrīkstējies dažos vārdos nolamāt pašu opmani, kad tas viņu bija nopēris par niecīgu kļūdu arumā. Šo pretošanos toreiz uzskatīja par varoņdarbu. Kad nu Miks sacīja, ka Jānis drosmē pārspēj Hindreku, tad viņš domāja par Jāņa rīcības

sekām, ko vajadzēja paredzēt jau iepriekš, jo piekautais baudīja muižas junkura aizsardzību.

Lehmusu Tāvets, kurš par notikušo bija dzirdējis pie Tihanes, atnāca ar degvīna pudeli novēlēt Jānim laimes. Visa viņa seja smaidīja jau pa gabalu.

—    Es neesmu vēl nobaudījis ne pilīti — turēju par grēku dzert bez tevis, — viņš teica un pasniedza pudeli Kīsu klaušiniekam.

Nepielicis vēl pudeli pie mutes, viņš zagšus paskatījās apkārt, vai tuvumā nav mājas priekšniecība, — varonis bija atkal kļuvis par ikdienas cilvēku. Tad — viņus slēpa klēts paksis — Jānis ieņēma krietnu malku, lai spēcinātu salkano muti un stiprinātu nelāgo dīišu.

—   Tomēr tavs darbs ir tikai pusceļā, — turpināja Tāvets, kad pudele bija paciemojusies arī pie viņa lūpām — šodien tiešām pirmo reizi.

—    Kāpēc?

—    N11, vai tad Tibukennu Matss lika uzdot meitenei divdesmit pieci?

Tāveta acīs pavīdēja kas skaists, cēls, kad viņš to pateica, pie tam viņa skatiens it kā neviļus skāra Jāņa apsieto galvu un pārsieto pirkstu, turpretī piere pietvīka zili sarkana.

—    Nelieši ir divi — to neaizmirsti, — viņš piebilda, kad Jānis domīgi klusēja. — Tu iemizoji sūdzētāju, bet bendes miza palika neskarta. Arī tu pats neizkļūsi no viņa nagiem sveikā.

Jānis saprata.

—    Lai dara, ko grib, — viņš drūmi sacīja. — Ar viņu es netikšu galā.

—    Tu viens netiksi, bet varbūt pa diviem vai trim.

Jānis samulsis raudzījās zemē. Varoņgars bija viņu pametis.

—    Padomā un, ja tev vajadzīga palīdzība, tad redzi … — un Lelimuss pabāza kalpam zem deguna lielu, melnu dūri dūri. kas līdzinājās dzelzij, izņemtai no kvēlošas ēzes.

Viņi iedzēra atkal, un Tāvets ierunājās tādā noskaņā, it kā tas attiektos tikpat labi uz viņu kā Jāni:

—    Tagad jāpanāk, lai tu saņemtu pērienu pagasta tiesā. Tas karātavu putns tev nepiedos … Viss notika uz pagasta zemes, pēc taisnības lietai būtu jānonāk pagasta tiesā. Vai gan muižā ticēs mūsējiem! Uz pārvaldnieku jau glūn caur pieri —

tas ļaujot nopērt sevi, nevis perot citus. Tomēr — Andress ir man draugos, parunāšu ar viņu, varbūt noslēpj tevi zem savas ķepas … Tad, brālīt, varēsi pateikties dievam. Andress pamirkšķinās Ādamam ar aci, pats pabāzīs tam pusstopu zem rīkšu saišķiem — un vēlāk varēsi ar dibenu šļūkt no kalna.

Taču notika citādi.

Pēc Matsa sūdzības, junkura sakūdīta, muiža uzskatīja Jāņa nedarbu gandrīz par slepkavību, nevis par divu ciema puišu savstarpēju saplūkšanos, tāpēc patvaļīgo maltsvetieti ar bargu muižas policijas apsūdzību nogādāja pie kāķa tiesneša.

Tur, protams, jokus neprata. Kāķa tiesnesis darīja, kā muižas policija vēlējās. Spriedums jau bija gatavs, sods piespriests, pirms apsūdzētais nostājās tiesas ērgļa priekšā. Nelīdzēja arī tas, ka Jānis parādīja saplosīto ausi un pusi īkšķa, — viņam bija jāsaņem četrdesmit sitieni ar nūju.

Vīru pārveda pusdzīvu pajūgā.

Kāķa soģis nepēra, tas cirta …

Tā Kīsu mājās īsā laikā dabūja dziedināt savas brūces divi kalpi, abi par saimnieku ticību. Vai gan Miķelis un Līza" bija noskumuši un nožēloja, ka tas tā noticis, vai gan viņi savus kalpus glaudīja un mierināja, lai abi jo drīzāk atkal varētu gulēt uz muguras?

Ak nē!

Miķelis un Līza uzlūkoja to vātis, to saplosītās miesas, un viņu acis mirdzēja debesu laimībā, un viņi iesaucās, rokas sakrustojuši un acis pavērsuši uz Jehovas pusi:

— Svētīgi ir tie, kas cieš par savu ticību! Pateicieties Jēzuliņam. bērni, par to laimi, kas jums piešķirta, un domājiet par pestītāja sāpēm pie krusla! Jūsu brūces ir jūsu lepnums; karaļi apskauž jūs šo brūču dēļ!

Tās bija viņu patiesās domas; viņu lūpas nerunāja citādi, kā juta sirds. Ari viņi paši par savu ticību priecīgi valkātu asiņainās brūces un turklāt aplaimoti dziedātu: «alelūja»!

Trīnes un Jāņa sāpes un sašutumu saimnieki centās ar nebeidzamām lūgšanām uzvelt velnam, kurš pēc viņu domām bija tiem uzbrucis. Viņi apnika slimniekiem tik ļoti, ka abi kalpi, vēl slimi būdami, atsāka darbu, lai tikai izvairītos no žēlotāju tuvuma.

Sevišķi grūti klājās Jānim, kura dziļās brūces, kaut arī Trīne tās pašaizliedzīgi kopa, sāka vasaras karstumā pūžņot un satārpot. Kalponei turklāt vajadzēja dziedināties paslepus, tāpēc ka viņa šim nolūkam lietoja degvīnu, šīs zemnieku svarīgākās brūču zāles, ko saimnieki pēc Maltsveta mācības turēja par «velna ģipti», vienalga, kā to lietoja. Jāņa vainas uzlabojās ļoti gausi, un vēl vairākus gadus viņam likās, ka viņš nav pilnīgi atguvis veselību.

No pretinieku izsmiekla un jokiem dabūja ciest ne vien jaunie, bet arī gados vecākie maltsvetieši, kaut gan viņiem neviens nebāza pirkstu zem deguna un nesacīja zobgalības tieši acīs. Visādu apsmieklu degpunkts Kugļos bija, protams, Kīsu Miķelis un Tenu Pēteru Madis; Pertlu saimnieks, Lejaspirts Tenis un citi drūzmējās vairāk rindas beigās.

Par Kīsu saimnieka cūku kaušanu un to aprakšanu mežā sacerēja bezgala garu joku dziesmu, par kuras autoru uzskatīja Adi Vikerpūru. Gan ciemā, gan muižā tā ceļoja no mutes mutē. Dziesmā pārlieku jocīgi tika attēlots, kā Kīsu Miķelis Maltsveta vārdā esot pasludinājis savām cūkām nāves spriedumu, kā uztrinis garu tuteni upurēšanai, pēc tam to iesvētījis un tad ar saucienu: «No elles jūs esat nākuši, uz elli jums ir jāiet, ellē velns jūs cepinās uz iesma,» — pieklupis cūkām pie rīkles. Tālāk bija aprakstīts, kā Miķelis un Līza ar visādiem briesmīgiem lāstiem izlej asinis uz altāra un kā citi pēc tam mežā nosvin cūku bēres. Protams, netrūka arī nodaļas, kur Tillu Ādams un Rebasekaku Sims, abi izbadējušies vaļinieki, aizved cūkas no meža uz mājām un vēlāk vairākas dienas pēc kārtas svinējuši plašu, ar taukiem bagātu «speķa balli» …

Dziesma bija jo iespaidīgāka tāpēc, ka dibinājās uz patiesiem notikumiem.

Vēlāk parādījās arī otra joku dziesma par Tenu Pēteru Mada un Lehmusu saimnieces ticības brālību. Apsmēja abu sastapšanos, Tāvetam nezinot, viņu spriedelēšanu par svētām būšanām, kopīgās lūgšanas klusā kaktiņā, kā arī attēloja Tāvetam viņa ģimenes nākotni: istaba pildās ar maziem maltsvetēniem, visiem «Tenu Pētera kāsis ģīmī», tādējādi atgādinot Mada palīko degunu, ko tas bija mantojis no sava tēva …

Šīs rīmes, vājākas par pirmajām, bija sadzejojis kāds pašu ciema puisis, domājams, Nahkru Gusts. Lehmuss paskvilu uzskatīja par ciema puišu tenkām un neņēma nopietni, bet labā omā joka pēc nodziedāja pat sievai, un Anu bija laimīga, ka varēja ciest par savu ticību, turpretī Tenu Pēteru Madis, kā ļaudis runāja, esot bijis manāmi sašutis. Pirmajās dusmās no viņa rāmās mutes pat izsprucis kāds lamu vārdiņš, taču citādi viņš mēdza runāt vienīgi svētus vārdus. Taču šis izlēciens bija cilvēciski saprotams. Vispār arī Madis prata ciest par savu ticību, kā viņš to vēlāk pierādīja, palikdams vēss un vienaldzīgs pret jebkuru joku dziesmu.

Vielu jaunām rīmēm sagādāja arī Lejaspirts Teņa traģiskā neveiksme: Vija notvēra vīru ar pīpi zobos.

Viņa bija ilgi novērojusi veco — beidzot lapsa iekrita lamatās.

Vija brīnījās, ka tabakas un pīpes smaka neparko neizzuda no vira apģērba, kaut gan Tenis jau sen bija nolādējis pīpi un iemetis krāsnī. Kad sieva, vakaros aplūkojot vīra svārkus, sāka viņu izjautāt, vecais grēcinieks izskaidroja nodevīgo smaku šodien tā, rīt citādi. Vienreiz viņš bija ceļā uzņēmis savos ratos kādu pīpmani un smaka pielipusi no viņa drēbēm pie Teņa svārkiem, citreiz atkal nelietīgie pasaules bērni tīši bija muižā sabēruši viņa kabatās tabakas pabiras un ielikuši tur arī pīpes piķi, lai saceltu pret viņu aizdomas dieva un laulātās draudzenes priekšā. Beidzot viņš nāca klajā ar pašu pamatīgāko izskaidrojumu, kam vajadzēja viņu atbrīvot no aizdomām uz ilgu laiku: tabakas un pīpes smaka esot tāda, kas no drēbēm neizzflclot nekad. Lai sieva gaidot, kamēr viņš, Tenis, ar laiku dabūšot pavisam jaunas drēbes, gan tad izzudisot arī grēcīgā smaka, las ir, ja tikai nelietīgie pasaules bērni atkal neizspēlēšot kādu joku …

Nu Vija varēja gaidīt ļoti ilgi. iekams Tenis dabūs «pavisam jaunu» kārtu! Dažs vīra apģērba gabals taču bija vecāks par viņu abu kopdzīvi, un vēl arvien tur pietika vietas ielāpiem, un dažs atkal, piemēram, mētelis un kažoks, glabāja savās krokās vēl Teņa nelaiķa tēva nikotīna smaržu…

Un tomēr, par spīli šiem tik ticamajiem ieganstiem, Vijas šaubas nerimās.«

Kādu dienu rudzu pļaujas laikā — viņi abi strādā muižas laukā uz viena gabala — Vija ievēro, ka Tenis tikai, šļirkt un šļirkt, nospļaujas caur zobiem kā cilvēks, kam pliekani ap sirdi. Viņa ierauga, ka caur labību ved eja un pamazām nonāk pie grāvja.

Piepeši Tenis pazūd. No grāvja puses aiz krūmiem atskan zīmīgs klepus, it kā viņš tur tupētu dabisku vajadzību dēļ.

\

Aiz grāvja, otra gabalā, kopā ar citiem pļauj rudzus Kīsu Jānis. Vija ievēro, kā Jānis aplinkus tuvojas tam pašam krūmam un ari pazūd aiz tā, bet drīz vien izlien no turienes pusrāpus un sāk pļaut, it kā nekas nebūtu noticis.

Vija slāj aiz krūma, lai noskatītos. Sievietēm ir pārlieku smalka nojauta. Taču aiz krūma ir tukšs. Teņa nav nekur.

Beidzot, pēc ilgas meklēšanas, viņa redz. ka rudzos ievijas jauna taka. Vija prom pa taku! Atrod Teni. Vecais guļ uz vēdera rudzos, zobos kūp pīpe …

Tagad sākās priekšnesums, kas pievilināja visus rudzu pļāvējus.

Ar pirmo kampienu dūšīgā sieva bija grēkāzim matos. Ar otru pīpe bija izrauta no Teņa mutes un atradā-s Vijas nagos.

—    Kur tu to dabūji?

—    A … ā … atradu …

—    Kur?

—    Zemē …

—    Rudzos?

—    Jā.

—    Un tūlīt aizkūpināji?

—    Nē — neaizkūpināju .. .

—    Pati saka degt?

—    De . .. ega jau …

—    Dega rudzos?

—    Jā!…

—    Bet kāpēc tu to bāzi mutē? Kāpēc sūci?

Savā pirmajā izbīli un briesmīgajās sprukās Tenis palaida tādus melus, kas izklausījās kā atzīšanās. Viņš teica:

—    Gribēju izmēģināt, vai ta ir pīpe vai varbūt kāds cits daikts …

Tenis tupēja savas pielaulātās ribiņas priekšā ceļos, kā jau nabaga grēcinieks. Vija, turēdama augstu pacelto pīpi, līdzinājās bendei ar nāves rīku saujā — tā viņi abi tur stāvēja viļņojošā rudzulaukā.

Tad notika kaut kas tāds, kas ļaundari piepeši uzrāva stāvus. Vijas roka nolaidās un karstā pīpe noblīkšķēja Tenim pa pieri, atstājot tur apaļu punu kā ragu.

—    Mājās parunāsim tālāk! — bargā tiesnese nozīmīgi piedraudēja, un šie vārdi ķēra Teni līdz kaulu smadzenēm.

Un tad Tenis un Jānis pārējo ļaužu pulkā dabūja

1

noskatīties, kā Vija sašķaida starp diviem akmeņiem viņu slepeno mīļāko, viņu dārgo pīpīli, sadrupina tik smalki, ka uz akmens, ko briesmīgais kalējs bija izmantojis par laktu, paliek tikai melni putekļi.

Kas ar Teni notika vakarā mājās, par to Kugļu ciema vēsture zina tikai tenkas, un tās ļoti atšķiras cita no citas. Bet skaidrs ir tas, — un ļaundarim par godu to nevar noklusēt, — ka viņš neuzdeva savu līdzvainīgo, bet pilnīgi noliedza tā vainu un pīpi un izdarīto grēku atzina par savu …

Ir skaidrs, ka nabaga Teni tagad uzraudzīja vēl stingrāk. Piedevām viņam vajadzēja izciest vēl tās mokas, ka šis nelaimes gadījums kļuva par gardu kumosu pasaules bērniem, kas, gluži kā suņi iekampuši kaulu zobos, centās atkost kādu joka vai zobgalības drumstalu. Tenis nebija stiprs ticībā, tāpēc notikušais viņam sāpēja.

Kā laicīgo, tā arī garīgo pretinieku valodās vēl jo lielāku neslavu un lāstus nekā mācekļi, protams, izbaudīja pats ticības tēvs. Brāļu draudzes vecākie un locekļi rūpējās sevišķi-par to, lai Maltsveta vārds apliptu ar vissliktāko nozīmi. Ja taisnība būtu kaut vai desmitajai daļai no visa tā, ko šīs sirdsšķīstās dvēseles izplatīja par Jervamā sludinātāju, tad Juhanam Leinberkam vajadzētu būt tīrajam briesmonim: zaglim, melim, laupītājam, laulības pārkāpējam, īsi sakot, pilnīgi nobriedušam karātavām. Tiklab par viņa pasaulīgo pagātni, kā ari par šķīsto tagadni laida klajā vienu nelietību pēc otras, un to pasludināja tautai vispirms mutvārdos, bet vēlāk ari rakstos.

Maltsvets bija cilvēks ar visām cilvēciskajām vājībām un kļūdām. Kā jau darbīgs veikalnieks, kārs uz ienākumiem, viņš, liekas, būdams melderis un krodzinieks, bija darījis ko tādu, kas nelikās taisnīgi, bet ko dara citi veikalnieki, un arī vēlāk kā lūgšanu vīrs un ticīgo modinātājs viņš nebija nekāds eņģelis, bet maldīgs, ar visām iekārēm un iegribām apkrauts šās zemes cilvēks, kam ir stiprs gars, bet vāja miesa. Tāpēc ari dažai nevalodai, kas klīda apkārt tautā, varēja būt zināms pamats, jo, kur ir dūmi, tur arī ir uguns. Bet vairums šo nostāstu bija vai nu milzīgs pārspīlējums, vai brīvs sadzejojums. Mazajam taisnības kodolam dzīvā tautas mute ar laiku apliek apkārt biezu melu čaulu, vienam notikumam piepūš klāt desmitiem variantu, un, kur pietrūkst vielas, tur to vienkārši izdomā. Šajā ziņā, kā teikts, sevišķi veikli izrādījās Maltsveta sāncenši.

Daudz piekritēju sprieda, ka Juhans Leinberks kļuvis sprediķotājs tieši par saviem krodzinieka grēkiem, kuru vidū neIrūkstot pat smagu noziegumu. Tāpat kā savā laikā Kugļu krogā, it visur, kur apsprieda Maltsveta atgriešanās iemeslus, aizvien nāca klāt jaunas leģendas, cita dzejiskāka un sarežģītāka par citu. Viena no tām, kas caur Amblu nokļuva līdz Kugļiem, skanēja tā:

Kad Maltsvetu Juhans llarjumā turējis Kostiveres Lo krogu» viņš esot cītīgi tirgojies ar kontrabandu. Juhans uzņēmies palīdzēt piekrastiešiem, kas veduši no Somijas, Zviedrijas un Vācijas kontrabandas spirtu, sāli, sērkociņus un citas preces, tās pārdot un nogādāt tālāk, ja piekrastieši paši netikuši no tām vaļā par pienācīgām cenām. Tā Kūsalu piekrastieši gadā vai ilgākā laikā saveduši bezgala daudz kontrabandas Lo krogā, un Leinberks solījies samaksāt naudu pēc tam, kad būs izdevies preces pārdot.

Bet viņš, nelietis, piekrāpis šos vīrus. Preces aizlaidis, bet naudu noslēpis. Neesot atdevis ne kapeikas.

Tad piekrastieši iedegušies dusmās, un viens gudrs vīrs «nobūris» Maltsvetu. Viņš nolādēdams pacēlis roku un sacījis briesmīgā balsī: «Tev, vellam, būs ceļos no tā dieva savus grēkus pielūgties!»

Tā gadījies Vasarsvētkos. Pēc tam noticis tas, ko Kugļu ļaudis zināja jau agrāk: Maltsvets augu nakti skubinājis cilvēkus dzert un dancot, un vēlāk dzirdījis tos arī uz sava rēķina. tā ka visa kroga apkārtne bijusi pilna piedzērušo, un tad. letes galā iemidzis, viņš redzējis sapni, ka zem kroga grīdas atveras elle, kur deguši viņa vainas dēļ iznīcībā iegrūstie cilvēki, un to vidū arī viņš pats locījies sēra ugunīs.

Siem nostāstiem sekoja virkne citu nostāstu par krāpšanu un zagšanu, un viens otrs no tiem tiešām likās ticams, bet viss lielākais vairums bija apzīmogots ar izdomas vai dzejas zīmogu.

Par Maltsveta sludinātāja gaitām daudz ticētāju, pirmkārt, radās šādiem nostāstiem:

Pravietis pavēlot atmest cūkgaļas ēšanu tikai tāpēc, lai nokautās cūkas no ticīgajiem pievāktu sev. Kur tiekot nokauta cūka un aprakta mežā, tur Maltsvets nākamajā naktī to nozogot un pārvedot mājās. Viņš ne vien pats paslepus ar kāru muti ēdot cūkgaļu — dažreiz krogos, kur viņu nepazīstot,

Maltsvets piebāžot pilnu vēderu ar cūkgaju, turklāt viņš, pārdodams zagtās cūkas, nopelnot labu naudu. Ka Maltsvets slepeni mēdz iedzert arī degvīnu, par to šaubījās vismazāk.

Otrkārt, viņš protot no saviem mācekļiem izspiest daudz naudas. Juhans noliedzot bagātību, naudas krāšanu un vergošanu mamonam tieši tāpēc, lai ticīgie savu mantu atdotu viņam. Maltsvets apsoloties izlietot naudu ticības vajadzībām, bet piepildot tikai savu mantu lādi, kas, pilna zelta un sudraba. esot kaut kur noslēpta. Kā viņš visur piebāžot savu vēderu pie mācekļu galdiem un uzbarojot sevi ar labākajiem kumosiem. tā viņš no ticīgo sviedriem pabarojot un apģērbjot arī savu ģimeni.

Bez tam šim «viltus pravietim» pārmeta rupju grēkošanu pret sesto bausli. Starp citu. viņš ļaunprātīgi izmantojot ticīgo sieviešu padevību, lai ar viņam, maskējoties ar ticību, apmierinātu savas miesīgās iegribas. Sevišķi kārs Maltsvets esot uz jaunām sievām un līgavām. Pirms laulībām, kamēr tās vēl neesot saskārušās ar saviem vīriem. Maltsvets noturot tumsā aiz slēgtām durvīm sevišķi slepenu lūgšanas stundu, kur viņš meiteņu jaunavību iegūstot sev, tieši tāpat ka muižnieki lā saucamajā «pirmajā naktī». Pēc to ļaužu domām, kas ticēja šim nostāstam, pravieša nekrietnība, protams, šķita jo lielāka tāpēc, ka viņš bija precējies un bērnu tēvs.

Bet visu šo pulgotāju apsūdzības panāca lielāko tiesu to, ka ticīgie iecēla Maltsvetu cietēja godā, tāpat kā viņa nicinātie un apsmietie piekritēji sāka sevi turēt par ticības mocekļiem un pieķērās viņam ar vēl aklāku mīlestību un uzticību, jo solidaritātes saites spaidu apstākļos kļuva aizvien ciešākas. Sī vajāšana un nicināšana tikai veicināja viņu fanātismu.

Protams, palielinājās arī to ļaužu ciešanas, kas dzīvoja tuvā saskarē ar maltsveliešiem un atradās viņu varā, bel nepārņēma šīs ticības centienus. Tie cieta no nievām un paļām pasaulē tāpat kā no fanātiskās varmācības mājās. Tie neguva atbalsta un mierinājuma nekur. Tiklab Maltsveta tiešie pretinieki, hernhūtieši. kā arī ticībā mērenie «pasaules bērni» sameta tos vienā podā ar maltsvetiešiem un atstūma no sevis.

Savā izmisumā Kīsu Eltse agrāk bieži pārskrēja pāri ielai uz Lehmusiem. lai raudādama kristu vecākajai māsai ap kaklu un sauktu viņu palīgā. Viņas taču arvien bija draudzējušās, bezgala uzticējušās viena otrai, un Anu vienmēr bija mīlējusi žirgto, allaž smaidīgo māsiņu ar visu savas labās sirds saudzīgo maigumu, cik tālu vien viņa spēja atcerēties. Tāpēc Anu bija pirmā, no kuras Eltse savā samulsumā gaidīja sapratēju, palīgu, mierinātāju vai vismaz līdzjūtību.

—   Anu, viņi padarīs mani ārprātīgu, — Eltse šņukstēdama sūdzējās, — viņi tur mani par traku suni, ko vajag uzraudzīt dienu un nakti un ar sasietu muti, rīkli, kājām pieķēdēt pie būdas! Es taču neesmu tik smagi nogrēkojusies, ka man vajadzētu no rīta līdz vakaram lūgt un gaudot, un nopūsties, es neesmu nevienu nositusi, ne aplaupījusi!

—    Bet vai tavi vecāki ir kādu nosituši vai aplaupījuši? Vai es esmu kādu nositusi vai aplaupījusi?

Un, kamēr Anu tā jautāja, viņas roka glāstīdama slīdēja pār meitenes vara krāsas zīda matiem un zilās acis ieskatījās dziļi māsas vēl zilākajās acīs. Bet Eltsei likās, it kā šī roka, agrāk tik silta un mīksta, ir kļuvusi cietāka un raupjāka un it ka šīm acīm būtu svešs, vienaldzīgs, kaut kur bezgalīgā tālumā un neredzamā tumsā vērsts skatiens. Un pat Anu balsī ieskanējās dzestrums, līdzīgs gaisam, ko pret siltu miesu elpo auksts, pelēks tērauds.

-— Vai ticība ir domāta tikai slepkavām un laupītājiem? Vai tad jālūdz un jāraud tikai lieliem noziedzniekiem? — viņa piebilda neparasti metāliski un dobji.

—   Jā, Anu, — atbildēja Eltse, un šie vārdi izlauzās pār viņas lūpām, pilni apspiesta naida, — es domāju, ka tā ticība, kurai kalpo mūsu tēvs un mate, ir slepkavu un laupītāju ticība! Man liekas, ka vienīgi slepkavām un laupītājiem varētu būt tāda ticība, kad tie cenšas nolīdzināt savus grēkus dieva priekšā. Cilvēkam, kurš nav ne nokāvis, ne laupījis vai dedzinājis, īstam kristietim, nevajadzētu sevi tā spīdzināt, tā jau būtu muļķība vai ārprāts!

Pār Anu miesu pārskrēja drebuļi, izdzirdot šādu ticības zaimošanu, šādu svētuma apgānīšanu. Acis iepletusi un rokas sakrustojusi. viņa vēroja Eltsi un beidzot iesaucās:

—   Vai tā ir mana māsa, kas ta runā? Vai tā ir piecpadsmit gadus veca meitene, no kuras lūpām es dzirdu šādus vārdus? Es nespēju ticēt savām ausīm! Eltse, vai zini. kas ielika tavā mutē šos briesmīgos vārdus?

Eltsei acīs mirdzēja asaras, kad tā atbildēja ar rūgtu apsmieklu:

—   Kāpēc lai es nezinātu — tas ir velns! Vecāki to atkārto simtreiz dienā! Velns ir manī, kad es smejos, velns ir manī, kad es pasaku kādu jocīgu vārdu, uzdziedu laicīgu dziesmiņu, veikli pārlēcu pār slieksni. Velns ir katrā manā straujākā kustībā, velns mīt man pat acīs, kad es mazliet priecīgāk paskatos pāri pagalmam vai ielai. Es esmu stāvgrūdām velna pilna no matu galiem līdz kāju pēdām — brīnums, ka vēl neesmu pārsprāgusi! Lai ari velna pilna, tomēr esmu ticīgo Kīsu ļaužu bērns un tava māsa! …

Anu piegāja viņai tuvāk, aizvien tuvāk, viņas rokas trīsēja, lūpas pulsēja un skropstās saviesās aukstas, mirdzošas pērles kā rasas pilieni.

—    Bērns, kas tevi mācīja tā runāt? Kam pieder visi šie vārdi, ko izsaka tavas lūpas? Man liekas, tu atkārto citur noklausītas sarunas. Man liekas, ka es dzirdētu … — Anu it kā norija asaku, — ka es dzirdētu runājam Tāvetu.

—    Varbūt tie ir citu vārdi, ko es runāju, — Tāveta un Mika, Jāņa un Trīnes vārdi, jo viņi ir gudrāki nekā es un prot labāk runāt. Bet es domāju un jūtu tā, kā viņi runā, un es'zinu, ka viņiem ir taisnība. Ja es runātu tikai ar saviem vārdiem, tad man nevajadzētu vārdus — es kliegtu …

—    Kliegtu? Kāpēc tu kliegtu?

—    Kliegtu tāpēc, ka man ir grūti! Kliegtu tā. kā kliedz cilvēki, iemesti ugunī, bļautu, kā bļauj slīcējs dziļā ūdenī, vaidētu, kā vaid zem sagrūstošas ēkas, sauktu, kā sauc palīgā, kad uzklūp nikni suņi!

Meiteni pārņēma tāds satraukums, ka viņas augstās, jaunavīgi piebriedušās krūtis sāka ātri cilāties un purpursārtās asinis tiecās izsprāgt no košajām lūpām un vaigiem.

Anu satvēra Eltses rokas. Anu skatienā pazibēja dzirkstelīte no bijušā sirds siltuma, kas savijās kopā ar maigu rūpju liesmiņu, un viņas balss atkal ieskanējās kā māsai, kad viņa jautāja:

—    Kāds grūtums tevi nomāc? Kādā postā tu vari būt, ja zini, ka neviens negrib tev darīt ļaunu, bet vienīgi labu? Tavi vecāki vēlas tevi izglābt — vai dzirdi, Eltse, viņi vēlas tevi izglābt! Bet tu kliedz palīgā!

—    Izglābt — no kā? -— jautāja Eltse.

—    No tava dvēseles posta.

—    Mana dvēsele nav postā!

—    Ir gan, tikai tu pati to nemani, neredzi un nejūti. Eltse atbildēja skarbi un naidīgi:

—    Kas tas par postu, ko es neredzu un nejūtu? Tas jau nav posts. Un, ja nav posta, tad man nevajag ari glābēju.

Anu ievilka viņu azotē un aizsedza viņas karsto un pilnasinīgo, grēcīgo muti ar savu vēso, bālo un lēnprātīgo roku.

—   Bet ci\i redz tavu postu, tavi vecāki to redz, un viņiem ir tevis žēl, tāpēc viņi grib tevi izglābt. Ir daudz tāda, ko tu pati neredzi savā postā. Nevarīgs bērniņš rotaļādamies arī nemana, ka sēd uz akas grodiem, un vilkam, kas nāk to saplosīt, bērns smiedamies izstiepj pretī rociņas. Bet posts jau tāpēc nepāriet, ka muļķa bērns to nepazīst.

Eltse izvairīdamās, kā ju piesperdama, pretojās:

—   Kad bērns iekrīt akā, tas kliedz, un, ja vilks iekož bērnam, tas ari kliedz. Bērns zina, ka ir postā. Nāciet man palīgā, kad es kliegšu, — ko jūs mani spīdzināt pirms laika!

—    Nākt palīgā, kad bērns ir jau iekritis akā vai vilka zobos, — ai manu dārgumiņ, vai tad nav par vēlu? Vai tu beidzot saproti, cik ļoti tev vajag glābēja?

—    Nē, — iesaucās Eltse. — Es nesēžu uz akas grodiem, un es neizstiepju vilkam pretī roku. Es sēžu mājas sētsvidū uz cietas zemes, tālu no akas, no vilka; man nenāk ne prātā iet pie akas vai pielaist sev klāt vilku. Bet tēvs un māte satver mani aiz matiem un rauj un plēš, un kausta ne par šo, ne par to, un paši saka, ka grib mani izglābt. Lai viņi liek mani mierā tik ilgi, kamēr neesmu vēl postā!

—   Tev katru acumirkli draud posts, tu esi stāvus postā, — atbildēja Anu ar dīvainu maigumu, kas iestājās svešā dzestruma vietā, kamēr pār viņas vaigiem ritēja mazās, mirdzošās asaras kā dzīvsudraba pilieni. Un, kad Anu turpināja, viņas lielās, zilās acis kļuva dīvaini, nespodri dziļas. — Neviens nezina, kad ieradīsies tas kungs, viņš nāks kā zaglis naktī, un vai tam, kas nebūs gatavs viņu saņemt, un tu. bērns, neesi gatava. Tu nebūsi gatava tik ilgi, kamēr nekļūsi Jēzus līgava, kamēr nebūsi saderinājusies ar pestītāju. Tavi vecāki un es gribam tevi iesvaidīt par Jēzus līgavu, bet ļaunums ir vēl tevī tik liels un spēcīgs, ka tu pretojies mums savā stulbumā. Tu vēl nezini, cik saldi būt Jēzus līgavai, kāda laime paglābties viņa azotē, cik labi ielikt pirkstus viņa asiņainajās brūcēs. Ļaunais tevi uzkūda pret tavu pestītāju un taviem glābējiem.

Eltsci likās, ka viņai no kāju apakšas izrauj pēdējo laipu, uz kuras viņa bija turējusies šūpodamās, it ka tiktu atrauta vienīgā roka, kas būtu varējusi palīdzēt izkļūt krastā. Eltse ieskatījās māsas noslēpumainajās acīs. kuras viņa vairs nesaprata, kas plētās pretī kā akacis nedrošā muklājā, un viņa iesaucās briesmīgās sirdssāpēs:

—    Jūs, mani glābēji, esat plēsoņas! Jūs mani saplosīsiet, izsūksiet man asinis no sirds. Es neredzu, ka jūs mani glābjat, es vienīgi jūtu, ka jūs mani plēšat ar nagiem un zobiem . .. Anu, ļaujiet man dzīvot!

Pēdējais teikums izlauzās no meitenes mutes kā nomocīta cilvēka izmisuma kliedziens, un, lūgdamās un zvērinādama izstiepusi abas rokas pret māsu, viņa noslīga tās priekšā ceļos.

Bet Anu atvirzījās no viņas prom, aizvien tālāk prom. Un, jo tālāk viņa virzījās, jo saltāka, cietāka kļuva viņas bālā seja, jo ledaināks vēsums dvesa no visas viņas būtnes un noslēpumainais dziļums acīs, maigā padevība skatienā pārvērtās par asu dzeloni, smailu šķēpu. Šis skatiens, kas tiecās izurbties cauri māsas galvai un krūtīm, šķita meitenei atkal svešs,* pilnīgi svešs, vēl vairāk — tas draudēja viņai ar naidu.

—    Anu!

Anu stāvēja nekustīga. Ja Eltse spēja iedomāties saltā ak menī, sālsstabā pārvērstu cilvēku, tad tāds patlaban stāvēja viņas priekšā. Un sālsstabs atvēra muti un runāja balsī, kas skanēja kā no dobja dziļuma, kā no akmens vai klinšu alas:

—   Tevī mājo velns. Tas glūn no tavām acīm, gavilē tavā balsī, tas liek tavām augstajām krūtīm piebriest ar iegribām, tas ir apbruņojis tavus pirkstu galus ar saviem alkatīgajiem nagiem. Kas tevī kliedza tik briesmīgā balsī, ka atbalsojas ellē: «Ļaujiet man dzīvot!» Tas bija pats sātans, tā bija viņa balss! … Es redzu tevi grimstam, māsa, krītam, gāžamies bezdibenī, un tur apakšā, tur dziļumā, tur, kur tu lidodama nokriti, — tur kvēlo liesmas kā šaudīgas mēles un dzird drausmīgu smiešanos, briesmīgu raudāšanu un zobu trīcēšanu un tevi satver ar ugunīgām dakšām un kvēlojošām spīlēm un iemet ugunī, kur tā ir viskarstākā … Māsa, vai tu zini, kas ir elles uguns?… Vai zini. kas ir pastarā diena?… Skaties taču, paskaties tur lejā, ieskaties degošajā bezdibenī, kur lēkā tūkstošiem ragaiņu! Vai tagad tu redzi?

Eltse juta sev asinis sastingstam dzīslās, un neizsakāmas bailes sažņaudza viņas sirdi. Tādu viņa savu māsu vēl nekad nebija redzējusi. Tā vairs nebija Anu, tā bija kādas svešas pasaules būtne — cilvēks vai gars. Tas bija rēgs.

Eltse nodrebēja un pāris reižu pārvilka ar roku pār acīm, lai tiktu vaļa no baigās parādības, kas stindzināja viņas dvēseli.

Bet nē, tā taču tomēr bija Anu, viņas seja, viņas augums, un Eltse iesmējās, gribēdama padzīt šo parādību. Atvairot bailes un saņemot visu savu drosmi, viņa iesmējās skaļi un velnišķīgi.

Katrā ziņā Anu šie smiekli likās velnišķīgi. Viņa nesaprata, ka vienīgi izmisums var jaunam, veselam cilvēkam izraisīt tādus smieklus. Viņai neienāca ne prātā, ka māsa viņu notur par jukušu, jo bija pārliecināta par savu veselo saprātu. Tādēļ viņa nodomāja, ka māsa pati īsti nezina, ko dara un runā. Māsa taču bija sveša dēmona varā, ko Anu dēvēja par velnu.

Kādu brīdi viņa stāvēja samulsusi, nezinādama, ko darīt. Tad piepeši skarbā, tēraudcietā seja atkal kļuva sirsnīga. Likās. ka tikai tagad viņa atcerējās, ka cilvēks, no kura viņa ar bailēm un nicināšanu bija atkāpusies, ir viņas miesīgā māsa, piecpadsmitgadīga, maiga meitene. Sātans nevarēja būt vēl viņu paņēmis pilnīgi savā varā. Nešķīstenim vajadzēja atkāpties visuvarenā priekšā.

Un Anu noslīga ceļos, pacēla rokas pret debesīm un ar dedzīgas ticības karsto kvēli lūdza, lai dievs izdzītu no viņas nabaga nelaimīgās māsas dvēseles nelabo un uzceltu viņas sirdī sev templi. Anu lūdza ar tādu izmisīgu aizrautību, ka viņai uz pieres izspiedās sudrabotas sviedru lāses. Viņa, liekas, ticēja,, ka stāv dieva vaiga priekšā, un lūgdama nervozi mirkšķināja acis, it kā viņu apžilbinātu visvarenā vaiga spožums, un pēc viņas sejas un roku kustībām likās, it kā viņa runātu ar pavisam tuvu esošu cilvēku.

Kamēr Anu lūdza dievu, Eltse klusītēm izgaja no istabas. Viņa bija atnākusi pēc palīdzības, bet nebija to atradusi. Ne palīdzības, ne mierinājuma. Jo tā, kas tur. rokas augšup pacēlusi, runā ja ar kādu neredzamu būtni, nebija viņu sapratusi. Anu. pie kuras viņa bija meklējusi atbalstu, pašai vajadzēja palīdzības, un tā nespēja līdzēt nevienam citam.

Eltse aizskrēja uz māju un ieraudzīja tādu pašu ainu arī te lūdza dievu.

Viņa satvēra ar abām veselajām, spēcīgajām rokām savu veselo, spēcīgo galvu un jautāja sev, vai visi šie cilvēki nav zaudējuši prātu. Un. nedabūjusi nekādu atbildi, viņa ar šausmām nodomāja, vai tikai pati nav sajukusi prātā.

Bet ne jau viņa vien bija gājusi Lehmusos meklēt mierinājumu un atvieglojumu savām mokām. Turp bija gājis arī viņas brālis Miks. Bet viņš negāja pie Anu. Miks saprata, ka starp viņa vecākiem un Anu nav nekādas atšķirības, kaut arī Anu bija maigāka, pakļāvīgāka nekā tēvs un māte. Anu nerīkojās varmācīgi, nevienam nedraudēja,nevienu nenolādēja. nerāja — viņa piesauca dievu, centās pārliecināt un lūdzās. Miks nāca pēc palīdzības pie Lehmusu Tāveta, pie grēcinieka, kuru viss ciems turēja par netikli.

Kas bija noticis ar šo puisi trīsceturtdaļgada laikā?

Savas jūtas viņš nespēja attēlot vārdos, bet arvien bija licis manīt, ka viņam mājās ir kas nelāgs, ka viņu kas nomāc, smacē, moka. Viņš neapmierināts rūca, spļaudījās, staigāja drūms, sarauktām uzacīm, reizēm grūti nopūzdamies. Bet kādudien Miks gluži negaidot sāka runāt.

Viņš ienāca Lehmusos, izsauca Tāvetu no istabas un sāka runāt ar viņu pagalmā skaidru valodu.

—    Klau, svaini, — viņš it kā starp citu teica Tāvetam, — vai tu maz zini, kad īsti viss šis trakums reiz beigsies?

—    Kāds trakums?

—    Tā — tā visa lūgšanu jezga. Tā taču ir skaidra ākstīšanās, cilvēku bendēšana. Tu. Tāvet, esi prātīgs vīrs, saki: vai tas vispār kādreiz beigsies, vai tā tas paliks vienmēr?

Tāvets cieši paskatījās viņam acis un pēc tam teica:

—    Nezinu. Ja ļaudis, par kuriem tu runā, būtu jauni, ja viņi būtu bērni, tad jau gan es varētu tev teikt, ka tas reiz beigsies, ka viņiem reiz apniks šis neprāts. Bet tie taču ir veci cilvēki, un tos labot un atgriezt ir par vēlu. Redzi, puis. es pat ar savu sievu netieku gala, un viņa taču vēl ir jauna.

—    Nu tad viņi nogalinās mūs — kā tevi, tā arī mani un visus, kas nav no viņu pulka.

—    Kāpēc tad nu uzreiz runāt par slepkavošanu? Ēst jau viņi mūs ēd un dvēseli moka, tas tiesa, bet vai tad mēs nevaram pretoties? Tu taču esi vīrs, Mik, atmet ar roku un izturi!

Miks papurināja galvu, un viņa seja sadrūma.

—     Tu esi pieaudzis vīrietis, Tāvet, tev ir daudz spēka uh

bezrūpīga daba. Bet redzi, man — es« — es nezinu, ko lai iesāku. Man liekas, ka sajūku prātā… Ticība un degvīns, — kā no viena, tā no otra cilvēks kļūst traks. Ja es nesajukšu prātā no viņu ticības, tad no degvīna jau nu droši. No degvīna un tabakas.

Tāvets piegāja zēnam tik tuvu klāt, ka sajuta viņa elpu. Un tā apstiprināja Tāveta nojautu par Mika raitās valodas un neparastās sejas izteiksmes cēloni: zēns bija iereibis. Tāvets pirmo reizi redzēja viņu tādu: šis saprātīgais, atturīgais puisis vienmēr ar riebumu bija atstūmis no sevis pr'<m glāzi, kad Tāvets vai arī kāds cits piesolīja iedzert.

—    Puisi, kur tad tu šodien esi bāzis savu degunu? — satriekts iesaucās Tāvets. Viņam pārskrēja salti drebuļi.

Miks samulsis iesmējās un tad izaicinoši piebilda:

—    Pudelē iebāzu — pudelē un tabakas makā!

Un viņš izvilka no azotes mazu, melnu, piebāztu pīpīti, iesprauda zobos un prasīja, lai māsasvīrs dod uguni. Tas labu laiku viņā mēmi noskatījās un tad jautāja:

—    Ko tas gan nozīmē, puisi? Kāds velns tevi dzina pie pudeles un tabakas maka, to taču tu necieti ne acu galā. Vai tad tu nepadomā, ko teiks tēvs un māte, kad ieraudzīs?

—   Ko viņi man var padarīt, — atcirta Miks ar stulbu smaidu un vienaldzīgi atmeta ar roku. — Pavēlēs dievu lūgt — mesties ceļos, salikt rokas, griezt zobus. Un, ja es pats nespēšu dievu lūgt, tad lūgs viņi. Un man būs jānoklausās un jāatkārto tas, ko viņi bubinās. Tās jau manas ikdienas klaušas piedevām darbam. Lūdz dievu kaut vai līdz prāta aptumsumam!

—    Bet kāds labums tev no degvīna un tabakas?

—    Redzi, Tāvet, un Miks nedrošā gaitā tuvojās māsasvīram, — viņi neieredz degvīnu un tabaku, un, ja reiz viņi degvīnu un tabaku neieredz, tātad — tātad man degvīns un tabaka jāmīl, par spīti jāmīl, kaut arī man nāk vēmiens. Tas, ko viņi neieredz, tas nevar būt tik ļoti sī kts … Par spīti, Tāvet, tieši par spīti …

Zēns piepeši sāka mirkšķināt acis un novērsies pārvilka ar savu lielo, smulgo roku pār seju. Tāvets redzēja, kā viņš zagšus norausa asaru.

Pagāja mazs laiciņš, un Miks turpināja mazliet lēnīgāk:

161

—    Man reizēm liekas, it kā es nedzīvotu vairs savās mājās. Skatos — viss tāds kā citāds . . . Un viņi abi — kā svešinieki.

11 — 3496

Vai zini, Tāvet, viņiem nav vairs savu acu pierē, ne savu seju. Skatās uz mani kā caur biezu stiklu vai — vai caur ledu … Skatās mani, bet viņu acis redz ko citu — vai nu tie ir mākoņi, vai zvaigznes debesīs, vai jodi . . . Un, kad viņi dedzīgi lūdz dievu, kad tēvs, kā viņš pats saka, vaiga sviedros cīnās ar Jehovu un mātes rokas atdusas uz tā jēra brūcēm, un viņa dzer pestītāja asinis. es viņus vairs nepazīstu. Viņiem ir pavisam citas sejas . . . Bailes mācas virsū . .. Kaut vai palīgā jāsauc!

Lehmuss dziļi ievilka elpu, aizturēdams nopūtu. Kreiso roku viņš aizbāza aiz bikšu jostas un piespieda pie sāniem, it kā viņam kas būtu iedūris.

— Tev taisnība, tādi ir viņi visi, — sadrūmis viņš nomurmināja, iedomādamies ainu, kādu nupat viņam bija attēlojis Miks; acu priekšā uzpeldēja dzīve paša mājās. Anu uzvešanās jau labu laiku modināja nemieru. Nemieru, sarūgtinājumu un bažas.

Jo sirsnīgāk jaunuve satika ar saviem vecākiem un Tenu Pēteru saimnieku, jo dziļāk viņu aizrāva dedzīga reliģiozitāte, ko tie iekvēlināja cits citā arvien karstāk, likās, visi apkārtējie viņai kļuva jo svešāki, un Anu arvien vairāk atrāvās no ļaudīm, kuriem bija tāli viņas aizrautība un pārdzīvojumi, un savā dvēseles dzīvē ar katru dienu atsvešinājās no vira. Arī Tāvetam bieži likās, it kā viņš dzīvotu ar kādu citu sievieti, it kā sieva vairs nebūtu viņa pati un viņu starpā vairs nebūtu agrākās vienotības, agrākās tuvības un uzticības. Ilgi viņš negribēja tam ticēt, viņš atvairīja šādas domas, uzskatīdams savas bažas par pārspīlētām un savas iedomas par māņiem, un mierināja sevi ar cerību, ka šī viņam nesaprotamā sērga pāries kā drudža lēkme vai slimīga iedoma. Bet laiks gāja, un Anu vēl arvien nenāca pie prāta. Viņa ieslīga vēl dziļāk šajā miglā, un viņas būtne vīram rādījās tikpat pārvērtusies un izķēmota kā Mika acis viņa vecāki.

Tāvetam svešas bija kļuvušas viņas acis — šīs skaidrās acis debesu zilumā, kurās līdz šim viņš tik gaiši bija varējis visu saredzēt. Viņš vairs nesaskatīja viņas sejā viņam tik labi pazīstamo, sirsnīgo, maigo mirdzējumu. Likās, Anu dvēselē bija ielauzusies kāda cita pasaule, un no šīs pasaules dvesa pretī cietsirdība un naids.

Miks, likās, saprata savu māsasvīru. Viņš smaidīdams pagriezās pret Tāvetu ua, kā mēģinādams viņu uzmundrināt, mierināt, iesaucās:

Ja, tava māja arī nav debesu valstība, iesim meklēsim labāku!

—    Kurp?

—    Pie Tihanes.

—    Krogā, ar tevi?

—    Kāpēc gan ne? Vai esmu par jaunu, vai? Reiz taču šis ceļš ir jāiemin ari man, vai nu gadiņu agrāk, vai vēlāk . .. Nāc, man smeldz sirds un mute ir pagalam izkaltusi!

—    Tev jāiet šis ceļš — kāpēc? — jautāja Tāvets.

Miks iesmējās — nevērīgi, gandrīz rupji. Šie iereibuša cilvēka nejēdzīgie, neglītie smiekli savieba puiša seju pretīgā grimasē. Pat pie šādas sejas izteiksmes pieradušais Lehmuss, te pamanīdams, novērsās.

—   Tu jautā, kāpēc? — turpināja Miks, satverdams drauga elkoni. — Visiem taču nav jābūt dieva bērniem un svētā Jura kucēniem! No manis nekas tāds neiznāks, lai viņi izdzen no manis kaut vai pašu sātanu un ietriec tajās Maltsveta nolādētajās cūkās vai pakar mani pie kanceles! Vienalga. Labāk palikšu pasaulīgo pulka un draudzēšos ar tādiem kā tu, tad būšu kopā ar skaidra saprāta cilvēkiem . .. Nāc, svaini, nekautrējies, Tihanem pie viņa letes gadās icmqtē.ji, kas ir vēl jaunāki par Kīsu Miku.

Lelimusam kļuva smagi ap sirdi, kaut ari, kā likās, viņam nebūtu nekas iebilstams ne pret Mika izteiktajām domām, ne arī pret tā aicinājumu. Tāvets, tāpat kā viņa kroga brāļi, turējās pie uzskata, ka īsts virs ir tāds, kurš dzer degvīnu un kūpina pīpi, ka dzīve vispār būtu vienmuļa un skumja bez šā dzīvības eleksīra, kas pacilā, uzmundrina, raisa valodas un atvaira rūpes un raizes. Un tomēr, redzot jauno, veselīgo, vēl nesamaitāto puisi, kas līdz šim bija baudījis dzīves jaukumu, nedzerdams sīvo, Tāvetu pārņēma savāda sajūta, un viņš, cieši brīdinādams, sacīja:

—    Mik, neej uz krogu!

Puisis paskatījās uz Tāvetu plati ieplestām acīm. Vai gan viņam to bi ja dzirdēt no Tāveta?

—    Kāpēc? — viņš sastostījās.

—    Tur nav labi.

—    Nav labi? Un to saki tu?

—    Jā, es, tāpēc ka es to zinu.

—    Un tu pats?

—    Es — es esmu pie kroga pieradis. Bet tu vēl neesi, un tāpēc būs labāk, ja turesies no kroga tālāk tik ilgi, kamēr spēsi.

—    Bet es taču par spīti, viņiem par spīti …

—    Nē, sev par spīti, zēn, tieši sev pašam par spīti, un to dažs labs jauns puisis ir vēlāk rūgti nožēlojis.

Viņš runāja tā, lai glābtu citu, un piepeši kā dzirkstele smadzenēs iedzirkstījās doma, kas lika apjaust sevi pašu: viņš juta, ka spriež pēc pieredzes, atklāj paša pārbaudītu patiesību. Cik bieži arī viņu degvīns bija ievedis kārdināšanā, cik daudz bēdu tas bija sagādājis viņa dzīvē, cik daudz ļauna nodarījis viņam pašam, cik daudz licis ciest tuviniekiem, sākumā vecākiem, vēlāk sievai!

Viņš apskāva Mika plecus un sirsnīga brāļa balsī piebilda:

—    Esi, puisi, prātīgs, ej mājās un klusībā izguli reibumu. Viņiem tikai vajag saost, ka esi bijis sašņabojies, lai tevi uzdurtu uz mieta. Nes vien savu Maltsveta krustu, varbūt "turpmāk radīsies padoms, kā no viņiem izdzīt svētulības velnu, tāpat kā viņi tagad no mums cenšas izdabūt ārā nelabo. Varēsim aiziet uz krogu, man tur nav ko iebilst, bet vispirms nogaidīsim labākus laikus.

Un Miks, lāga puisis, paklausīja drauga padomam un paslēpās, lai nerādītos tēvam un mātei tādā dievam netīkamā un pasaulīgā izskatā.

Pēc šī mazā notikuma, tajā pašā vakarā, Lehmusu mājās atgadījās kaut kas tāds, kas vēl vairāk sakūdīja Tāvelu pret Maltsveta ticību.

Pilnīgi negaidot Lehmusos iegriezās arī pats ticības tēvs, Jervamā pravietis. Ieradās ka parasts ceļinieks, kas lūdz naktsmājas.

Jau kādreiz vasarā Juhans Leinberks bija klauvējis pie nelabojamā grēcinieka durvīm, kurš bija pravieša uzticamā mācekļa Kīsu Miķeļa znots. Pravietis bija gribējis pildīt Tāveta sievai doto solījumu. Bet toreiz viņš Tāvetu neatrada mājās. Tāvets pārnāca tikai nākamajā dienā no kada tālīna kroga, kur abi ar meistaru Vikerpūru bija svinējuši Jāņu vakaru, un atgriezās tādā stāvoklī, ka lielais ticības liecinieks, kurš viņu mājās gaidīja, bija uzskatījis par prātīgāku doties tālāk, atliekot šās grēcīgās dvēseles pestīšanu līdz nākamajai reizei.

Tas notika kādā sestdienas vakarā, pāris nedēļu pirms Mārtiņiem. Lehmusu saime ēda vakariņas. Uz tīri noberztā baltā galda ar krustveida kājām kūpēja liela bļoda tumšas miežu biezputras, no kuras zeltaini laistījās pretī izkusis sviests kā smaidoša saule mākoņos. Biezputras bļodai blakus atradās rūgušpiens, neganti atšķaidīts ar ūdeni. Pašu mājās nevērīgi grebtās rupjās koka karotes cita pēc citas ņēma biezputru, izdobjot tajā dīvainas alas un aizas, un no turienes pārceļoja piena bļodā, sakustinot tās zilganzaļo virsmu, un beidzot ar troksni devās iekšā čāpstošajās cilvēku mutēs.

Sēdēja tikai saimnieks, saimniece un klaušinieks, visi citi ap galdu stāvēja kājās, arī pavecā kalpone Tija. Meitene Ella. kurai pie galda nebija iznācis vietas, stiepa karoti pēc putras un mērces pāri divu sēdētāju — saimnieces un Antsa galvai, un viņai tas izdevās tikai tad. 'kad sēdētāji ar savām karotēm nebija viņai ceļā un starp to pleciem radās brīva starpa; tā Ellai dažs labs smēliens bija jāizlaiž. Taču bērnam laika diezgan, kad paēst.

Augšā, zem griestiem, kaltējās rudzi, tāpēc istaba bi ja karsta kā pirts. Ēdājiem uz pieres un deguna lāsoja sviedri. No Tijas garā, asā deguna gala ne mazums šo lāšu iebira karotē ar pienu, kas jau lā bija diezgan ūdeņains.

Karstajā gaisā juta žfistošās labības kūļu smaržu, pie sie nām un ārdiem oda tur nogūlušies kvēpi, un citur plīvoja sasvīdušas miesas rūgtenā, mazliet kodīgā smaka. Nelielajā, četr stūrainajā telpā blāvu gaismu meta skals, kas bija pie krāsns malas iesprausts tureklī; Ella ēdot bieži gāja aplauzt skalu un ielikt jaunu. Sis kapa apgaismojums kļuva vēl blāvāks no ogļu melnā kvēpu ieklāsta ap sienām, griestiem un ārdiem, kas šur tur noslēpumaini iespīdējās kā akmeņogles. Sajā apgaismojumā, kas mums liktos tikko pietiekams, lai cilvēks neuzskrielu virsū cilvēkam, te visu ziemu strādāja: vērpa, kārsa, adīja, auda, šuva, lāpīja un lika nažiem zibsnīt, grebjot koku. darinot no lā dažādus rīkus. Bet dienas gaisma, kas ieplūda vienīgi caur spraugu durvīs, nebija spilgtāka. Mākoņainā laikā gaisma bija pat vēl vājāka.

Zemnieks ar savām slimajām acīm un vārgo dvēseli mīņājās šajā tumsā, rāpoja šajā mūžīgajā dūmu, tvana un kvēpu pilnajā naktī, kamēr muižu ēkas mirdzēja vienās ugunīs, un tur pārpilnībā un greznībā dzīvojošie cilvēki par to vien domāja, ka mūžu mūžos turēt gaismu tālāk no lauku būdām.

Skala uguns nemierīgie, blāvi dzeltenie atspulgi klīda pa telpu kā kukaiņi, un no šīs gaismas krita nemierīgas, trīsošas ēnas. Dīvaini atspīdumi ņirbēja uz milzīgās, nokvēpušās krāsns sāniem, kuras spraugās pulcējās rūsganie prusaki.

Sī gaisma klīda pa bedraino un grumbuļaino māla grīdu, pa kuru neklūpot spēja staigāt tikai pastalās apauta kaja, un līda apakšā zem lupatām apklātās gaitnieka lāvas, no kurienes karājās ārā bezveida skrandas vai saplēsta kažoka stērbele.

Sie atspulgi kūtri dejoja uz kaktā iestumto, nokvēpušo vērp jamo ratiņu riteņiem un paminām, rāpās augšup gar piedarba durvīm, kurām blakus bija nolikta ūdens baļļa, pameta niecīgu atblāzmu uz darba rīkiem pie sienas un vadžos snaudošām, nodriskātām drānām, uz novalkātām, ilgos gados nolietotām, sačervelējušām un veidu zaudējušām cepurēm. Un beigas tie noauda plānu, blāvu tīklu uz saimniekpāra neuzklātās laulības gultas, kuras pagalvī no pelēkās segas apakšas bija izlīdis salmu kušķis.

Sis miteklis ir skumjš līdz asarām. Tas ir pieticīgs līdz nabadzībai. Bet Lehmusu māja nepavisam nav pati trūcīgāka

Vakariņas tuvojās beigām; ēdāji noliek karotes uz galda un, rokas sakrustojuši uz krūtīm, lūgšanā piever acis. Tikai saimnieks to nedara. Viņš slauka muti un meklē pīpi. Kā pirms, tā arī pēc ēšanas saimniece izjusti svinīgi atkārto lūgšanas vārdus. Aizdedzinājis pīpi pie skala uguns, saimnieks ievelk dūmu.

Piepeši pagalmā ierejas suns. pēc maza laiciņa atveras durvis, un pussalīcis pa zemajām durvīm ienāk Jervamā pravietis.

Anu rokas vēl ir sakrustotas pār krūtīm, galva noliekta. Ar apslāpētu kliedzienu viņa strauji pielec no sola un izbrīnījusies, godbijīga un svētlaimīga stiepj nācējam pretī abas rokas. Vēl brīdis, un viņa dus pie pravieša kājām, apskauj viņa ceļus, raugās viņā ār mirdzošām, apskurbušām acīm, un viņas dre bošās lūpas čukst:

— Tu esi atnācis, tā kunga kalps, beidzot esi atnācis .. . Paldies tev, ka tu neesi aizmirsis mūs, nabaga grēciniekus!

Skala uguns blāvajā, mirgojošajā gaismā neviens no mājiniekiem nebija pazinis svešo, vienīgi viņa.

Un pravietis pacēla rokas pār viņas galvu un teica:

—   Tā kunga miers lai ir ar tevi un jums visiem! Amen!

Iestājās miers, visu pārņēma tāds klusums, ka varēja sadzirdēt, kā sprakšķ skals un dzied circenis.

Un varēja arī sadzirdēt, kā saimnieka mutē pakšķ cieti piebāztā pīpe.

Bet ciemiņam vajadzēja pašķirt sev ceļu pie tā, kura deļ viņš bija atnācis; no sejas viņam nozuda svētuma vaibsti, un. nogaidījis, kamēr Anu pieceļas, viņš vienkārši un draudzīgi pasniedza Tāvetam roku.

—    Labdien, Lehmusu saimniek! Nabaga ceļa gājējs lūdz naktij pajumti un cisas, un, ja tās nedos, tad viņš ir ar mieru arī uz sola kādu pusstundiņu atpūsties un pateiks paldies par to pašu.

Un saimnieks atbildēja ar pīpi zobos:

—   Lebmusos dod pajumti katram, vai tas žīds vai čigāns, kristīgais vai pagāns.

Viņš teica to jokodamies, un viņa rupjajā zemnieka sejā atkal pavīdēja smaids, kas padarīja šo seju tik pievilcīgu, gandrīz vai daiļu. Viņa vārdi pauda iekšēju spēku, kas lika viņu uzklausīt. Ja Maltsvets būtu īsti sapratis šo vīru, tad viņš atskārstu, ka viņa priekšā stāv pretinieks, taču godīgs un taisnīgs pretinieks.

—    Tas ir pareizi, jo ari pestītājs nešķiroja jūdu no galilieša, — viņš atbildēja vienkārši, bez kāda svinīguma balsī, pakārdams vadzī cepuri un novilkdams virsdrēbes. Berzēdams sastingušās rokas un ļaujot acīm slīdēt pār cilvēkiem, kas viņu no visiem kaktiem vēroja godbijīgā ziņkārē, viņš apsēdās pie krāsns uz sola un sarunu uzsākšanai sāka izvaicāt namatēvu par dienas darbiem un saimniecību.

—    Ko tur runāt, mājās nabadzība, — atbildēja Tāvets, apsēžoties viņam pretī uz ķebļa, kas bija taisīts no veca arkla. — Sogacl raža atkal tik niecīga, ka nezinu, ko ēst pašam, ko dot lopiem.

—    Nu, siena laikā šajā stūrī rudzi taču esot izskatījušies diezgan labi.

—    Varēja iztikt, bet ko tas līdzēja, ja graudi bulā izbira no vārpām, neļaujot ne satvert sirpi rokā. Arī muižas labība pirms laika pārbrieda, un to taču nedrīkstēja atstāt nenovāktu.

—    Mājās nabadzība, — atkārtoja Maltsvets gari un domīgi, glaudīdams savu rūsgano bārdu.

—    Es zinu arī tādas mājas, kur nabadzība ierodas tāpēc, ka tur pārāk maz tic dievam.

—    Pie mums tieši otrādi, — atbildēja Tāvets, izpurinot no pīpes pelnus. — Manā mājā ir pārāk daudz tā svētuma, tas rada nabadzību.

—    Kā tad tā?

—    Ar lūgšanā saliktām rokām taču darbu nedara. Ja cilvēki vairākas reizes dienā notur lūgšanas, vai tad gan šis tas laicīgs nepaliek dieva ziņā. Dievs nav vēl izgājis nevienā tīrumā rudzus pļaut.

Pretinieks, acīm redzot, uzbrūk — svētais vīrs to manīja.

—    Saimniek, saimniek, — viņš teica un nožēlodams kratīja galvu, taču arvien vēl labsirdīgi smaidīja, — nelāgas valodas patlaban dzird mana auss! Tu taču zini, kas svētajos rakstos sacīts: strādā un lūdz dievu! Bez dieva visi mūsu darbi ir veltīgi.

—    Bet svētie raksti arī māca: nevienam nebūs kalpot diviem kungiem, jo vairāk tādēļ, ka vienam allaž kalpo labāk nekā otram. Otrs saimnieks tātad paliek tukšā, un tas saimnieks. kas paliek tukšā, esmu es.

—    Bet, mīļais brāli, — teica lielais pravietis, ļoti dedzīgi pievērsies šai neticīgajai dvēselei, — kā tad pēc tava prāta būtu pareizāk un labāk: kalpot mamonam vai dievam?

—    Mamonam? — smiedamies iesaucās Tāvets Lehmuss. — Vai tu, mīļais cilvēk, sauc par mamonu arī pelavmaizes kumosu, kas cilvēku tikko tur pie dzīvības? Tad jau tas, ko ubags salasa baznīcas durvju priekšā, arī ir tikai grēcīgs mamons.

—    Ne jau bagātību krāšana, ne jau klanīšanās zelta teļam vien ir kalpošana mamonam, mīļais draugs, — atteica Maltsvets, izvilkdams galvu no Tāveta uzmestās cilpas. — Svētie raksti sauc par mamona kalpību arī to, kad cilvēks pelna savu dienišķo maizi un aizmirst pielūgt dievu, jo tādam cilvēkam viņa dievs ir vēders, un tas ir tāds pats elku dievs kā citi.

—    Bet manā namā, kā jau teicu, vairāk lūdz dievu nekā strādā, un tas neienes pat tik, lai nepietrūktu dienišķās maizes. Kāds labums no tādas dieva lūgšanas?

—   Cilvēkam jābūt pacietīgam, zelta saimniek, svētība vēl nāks. Svētais Zīrāks saka: «Kas tā kunga bīstas, tas beidzot sagaidīs labu dzīvi, un tam jāatrod žēlastība savā miršanas stundā! Liela gudrība ir bīties to kungu, un tas viņus iepriecinās ar saviem augļiem. Visu viņa namu tas pildīs ar dārgām mantām un kambarus ar to, ko tas radīs!»

Tāvets smaidīdams berzēja zodu.

—    Dievs nerīkojas taisnīgi, ja viņš lūdzējam dod labu dzīvi tikai «beigās», bet tiem, kas nelūdz, sagādā visu jau sākumā. Es pazīstu cilvēkus, kuriem dieva vārda vietā vienmēr mutē ir velns, bet laba dzīve viņiem jau rokā, un tie ir paši bagātākie. Tad nu iznāk, mīļais brāli iekš tā kunga, ka arī tu pats kļuvi tad bagāts, kad vēl dievu nelūdzi un nesludināji citiem, bet biji grēcīgs krodzinieks Kukeverē un Kostiverē, grēcīgs kā visi citi, varbūt tikpat grēcīgs kā Lehmusu saimnieks?

Pravietis miermīlīgi iesmējās un pēc tam, bārdu glaudīdams, atbildēja:

—    Dieva ceļi ir brīnišķi, un viņa gudrība neizdibināma. Vienu tas kungs pārbauda ar bagātību, otru ar nabadzību. Tu taču redzi, dārgais draugs, viņš ir mani ar mamonu uzvedis uz pareizā ceļa, citiem vārdiem, tuvinājis sev, un, ja viņš tevi nav apveltījis ar bagātību, bet ar trūkumu, tad viņš ir rīkojies ar tevi pēc sava žēlīgā prāta, ja tikai tu viņam ticēsi un viņu bīsies un mīlēsi.

—    Bet es zinu cilvēkus, kas visu mūžu ir saukuši palīgā dievu un tomēr nabadzībā un trūkumā aizgājuši kapā.

—    Vai tu domā, ka viņi paliks bez atlīdzības? Tu vari būt drošs, ka viņiem pieder debesu valstība un ka viņiem tur nedos sliktāko vietu tā kunga godībā. Vai tu nezini, ka bagātība nav katram cilvēkam par svētību, bet bieži vien par kārdinājumu un piedauzības akmeni. Paturi aizvien prātā, mīļais brāli, kas vienam ir par svētību, tas citam var būt par pazudināšanu, un debesu tēvs ļoti labi zina, ko viņš piešķir vienam, ko otram.

Tāvets, kaut gan saskatīja Anu acīs pārmetumu, pravietim redzot, piebāza pīpi par jaunu.

—    Ja tu, ciemiņ, apgalvo, ka man par manu nabadzību nāks atmaksa cilā pasaulē, tad neprasi, lai es izšķiežu laiku ar lūgšanām, — viņš mierīgi piebilda. — Tu taču pats zini pēc rakstiem, ka dievs katrā laikā piedod grēciniekiem, kaut vai nāves stundā. Atgādinu tev par noziedznieku pie krusta, tas taču kopā ar dieva dēļu taisnā ceļā no krusta uzkāpa debesu valstībā. Kāds labums tad man būs no mūžīgas ceļos krišanas un lūgšanu bubināšanas, ja viens vienīgs vārds nāves stundā mani atpestīs no visiem grēkiem?

Saimniece, kalps un kalpone — visi viņi raudzījās no kakta ar tādu izbīli uz negantnieka pusi, it kā gaidītu, lai istabas grīda atvērtos un aprītu bezdievi. Anu miesu nepārtraukti kra tīja auksti drebuļi, un viņas satraukums auga augumā visu sarunas laiku, beidzot viņa neizturēja, atdeva Ellai savu kroplo Juku. kuru patlaban baroja ar krūti, bet pati steidzās iejaukties strīdā.

—    Vai tad tu zini, kad nāks tava nāves stunda? — viņa iesaucās. Acis viņai dega un balss drebēja, it kā Anu lūgtu svēto tēvu piedot grēciniekam tā nekrietnības. — Nāve var atnākt pēkšņi kā zibens no debesīm, tu pat vairs nepagūsi ne iepīkstēties, kur nu vēl dievu pielūgt par saviem grēkiem.

—    liet raksti taču māca, ka vajag tikai pateikt: tēvs, piedod man! Tik daudz es vēl pagūšu, ja nu tieši neķer trieka … Tomēr, lai es katrā ziņā varētu justies drošs, — piebilda Tāvets ar tikko manāmu dzēlīgu smaidu, — tad ziniet, ka šos vārdus esmu izteicis jau sen — dievam jau ir pierakstīts, ka es Savus grēkus esmu nožēlojis.

Uz īsu brīdi iestājās klusums.

Kamēr Juhans Leinberks ieklepojās un, rokas berzēdams, apdomāja, ko teikt, Anu, arvien vairāk uztraukdamās, sejā mokpilns sasprindzinājums, ar visu savu ķeblīti virzījās tuvāk vīriešiem. Bet Antss un Tija klusēdami lielā neizpratnē raudzījās viens otrā, it kā nevarētu aptvert, kāpēc pravietis pienācīgi neapsauc tādu lielu grēcinieku, kāds ir viņu saimnieks, lai tas reiz padotos un apklustu.

—   Tu tīko pēc labākas dzīves, — Maltsvets atsāka mierīgi un draudzīgi, — un domā, ka to nepanāksi ar dieva lūgšanu. Bet saki man, brāli, — kā tu zini, ka tava lūgšana netiks uzklausīta? Kā tu to zini, kamēr neesi izmēģinājis? Un kas par to, ja dažiem lūgšanas nav palīdzējušas? Es zinu daudzus, kuru lūgšanas pilnā mērā apmierinātas, un arī tu pats būsi lasījis svētajos rakstos, ka tas kungs Cebaots ir bagātīgi svētījis lēnprātīgos un savus uzticamos kalpus ar garīgo un laicīgo mantu. Kas tev kaitēs, ja tu savu dvēseli veltīsi Jēzum un kādu laiku cerēsi uz viņa palīdzību pilns stingras ticības, kā tas kristietim pienākas?

—     Tad jau es nomirtu badā, — Tāvets sausi iebilda. — Ja man četras piecas reizes dienā vajadzētu pielūgt dievu un svēt dien visus darbus pamest novārtā, tad skaidrs, ka trūkums nevis mazinātos, bet pieņemtos.

—    Kā tu vari zināt, kamēr neesi izmēģinājis?

—    To es pat nemēģināšu pa jokam, citādi gada laikā būšu pagalam. Vai tad tie dieva kalpi un vispirms mana nabaga sieva nepierāda, cik daudz labuma tiek no viņu klanīšanās un gaudošanas: mēs visu laiku ejam no kalna lejup, bet palīdzība ne no kurienes nav manāma.

Maltsveta roka smagi nolaidās uz Lehmusa pleca.

—    Brāli, es gribu tev pateikt acīs, kādēļ tā ir. Tas notiek tāpēc, ka saimnieks pats nav paraugs ticībā un lūgšanās! Saim nieks ir ģimenes galva, tāpat kā Kristus ir draudzes galva. Kā gan sievas un kalpu lūgšanas panāks, lai dievs sūtītu tev savu svētību, ja pats saimnieks, kam pienākas lielākā peļņas daļa. ir neticīgs un staigā ceļus, kurus iet bojā ejai nolemti cilvēki, kurus nosoda pat šās pasaules likumi?

Arī šī Maltsveta piezīme nespēja iztraucēt bezdievja lielo mieru.

—    Tādā gadījumā es, nabaga ļaundaris, esmu par dievu labākās domās neka jūs, dievbijīgie, — viņš atteica, pīpi pakšķinādams. — Es domāju, ka dievs, ja viņš vispār nodarbojas ar tādu ļaužu būšanām kā es, tāpēc neatstās neuzklausītas citu lūgšanas, ka viņu vidū ir viens neticīgais. Dievs taču necieš netaisnību, un tad jau viņš pats rīkotos netaisnīgi.

—    Bet no svētības, ko dievs sūtītu visam namam, arī tu iegūtu savu daļu, un to tas kungs negrib, — teica Anu.

—   Tā, — Tāvets nosmējās, — un tāpēc tas lāga vīrs liek jums visiem ciest trūkumu! It kā dievs nevarētu mani. naba dziņu, sodīt, kā vien viņam tīk — kaut vai uzdurt uz sētas mieta vai cepināt uz ceru akmeņiem! Cik jūsu dievs ir vārgs un bezpalīdzīgs! Nespēj pat niecīgo Lchmusu Tāvetu sodīt, kā pienākas!

—    Dieva ceļi nav mūsu ceļi, un dieva prāts nav mūsu prāts — to neaizmirsti tu, savā pasaulīgajā pārgudrībā iedo mīgais vīrs! — Maltsvets ierunājās jau bargāk, dobjāk un svinīgāk.

—    Kas zina, varbūt tas kungs tieši ar to grib pieklauvēt pie tavām sirds durvīm, ka liek tavu acu priekšā ciest trūkumu tavai mīļajai sievai, tavam nabaga kroplajam bērnam, kā arī taviem uzticamajiem kalpiem? Tava acs redz viņu postu, un tava sirds skumst par to, un tas tev būs par sodu un brīdinājumu, ka ar! tev laiks domāt par savas dvēseles pestīšanu. Ak, dari to, ja tu vēl spēj just līdzi saviem tuvākajiem un tava sirds vēl spēj iesilt! Apžēlojies par savu nabaga sievu, kas cieš ne tikai trūkuma dēļ, bet vēl vairāk tāpēc, ka viņas vīrs ir tik tālu no visuvarenā, ka viņš tur svēto vārdu par tukšu skaņu un savu pasaulīgo gudrību, kam visuvarenā acīs nav nekādas nozīmes, vērtē augstāk par Jehovas dzīvo vārdu. Brāli, apdomājies — norēķinies par sava nama turēšanu, atgriezies pie licības, kamēr vēl nav par vēlu!

Un, kad stūrgalvīgais grēcinieks tūlīt neatbildēja un, skumji smīnēdams, raudzījās zemē pie savām kājām, tad pravietis ķērās pie bagātajiem dievvārdu krājumiem un sāka klāstīt viņam visvisādas bībeles gudrības, kuram vajadzēja parādīt, ka cilvēks bez kādas ticības un bez dieva likumu precīzas izpil dīšanas pazudina savu dzīvi, nodara postu saviem piederīgajiem un ar laiku neizbēgami nonāks tur, kur būs kaukšana un zobu trīcēšana. Un dievbijīgais dvēseļu dziedinātājs ņēma palīgā svētos rakstus, visu savu daiļrunību un fantāziju, lai, cik vien iespējams, gleznaini uzburtu kā paša grēcinieka, tā viņa piederīgo acu priekšā nebeidzamo moku ainas; pie tam viņš tik spilgti attēloja pastarās tiesas dienu, elli, velna spīdzināto grēcīgo dvēseļu ciešanas, ka ne tikvien Ellai un Jākam, bet arī Tijai un Antsam, par saimnieci pašu nemaz nerunājot, miesa pārklājās ar zosādu.

Bez tam pravietis lika manīt, ka šī baigā tiesas diena nemaz vairs neesot tālu. Par to liecinot dažādas zīmes, par kuram svetie pravieši, to skaitā Jānis, esot rakstījuši savā parādīšanās grāmatā.

Visu viņš centās izklāstīt aplinkus, tieši neaizskarot saimnieka personu, taču, redzēdams, ka Lehmuss vēl aizvien klausās klusēdams, viņš vērsās tieši uz mērķi un sāka, kaut piesardzīgi un rūpīgi izraugoties vārdus, pārmest viņam nesavaldību, dzeršanu un necieņu pret svešu mantu. Viņš ļoti gleznaini parādīja, pie kādām bēdīgām sekām noved gan paša vaininieka, gan arī viņa tuvinieku pārkāpumi te zemes virsū, nepavisam nerunājot par drausmīgo likteni, kas tāda grēcinieka dvēseli sagaida viņā saulē. Ar garīdznieka neatlaidību, noraidot loģiku un secību, viņš vienmēr atgriezās atkal atpakaļ pie apgalvojumiem, ko ticības pretinieks, balstoties uz tiem pašiem svēta jiem rakstiem, bija jau apgāzis; vienīgi ar to starpību, ka viņš it kā skraidīja pa apli te uz vienu, te otru pusi. Tā Maltsvets, starp citu, atstāja pavisam neievērotu pretinieka domu, ka ar maz lūgšanām un mērenu kalpošanu dievam uz lo pašu bībeles mācību pamata var iztikt tikpat labi kā citi ar pārmērīgu dievticību un visādām reliģiskām ceremonijām. Tāpat kā citi ticībnieki, Maltsvets saskatīja reliģijas pamatu un kodolu vienīgi cilvēka redzamā darbībā, kas izpaužas visādu ceremo niju veidā — ārējā kultā. Iedomāties ticību bez kulta viņam bija tikpat grūti kā tikumīgu dzīvi bez ticības. Viņš nesaprata savu pretinieku, tāpat kā pretinieks nesaprata viņu. Te aci pret aci stāvēja divi dažādi, viens otram sveši raksturi, katrs ar savu izpratni, jūtām, kaislībām un dvēseles spēku. Tādi nekad nekļūst viens otram tuvi, kaut vai tos mēģinātu sakausēt ugunī un ieliktu vienā veidni.

Ja viņi to apzinātos, tad vairs nestrīdētos. Bet viņi to nezināja, tāpēc lielais grēcinieks nepalika lielajam svētajam atbildi parādā.

Tāvets Lehmuss pēc ilgas klusēšanas atsāka sarunu:

—    Ciemiņ, tagad es tev gribu pasacīt visu, kas man uz sirds, un, ja ar vienu otru vārdu uzminu tev uz papēžiem, neapvainojies, tāpat ka es nesāku spārdīties, kad tu man ieknābi… Maltsveta tēv, lietas būtība, lūk, ir tāda: tu, šī te un lie tur, un varbūt ari tas tur. — viņš norādīja pēc kārtas uz savu sievu, uz Kīsu un Tenu Pēteru mājām, — jūs visi gribat uzmaukt man savu ticību kā sakas kaklā, neprasot, vai šīs sakas ir man pēc mēra. Un es gribu jums atklāti pateikt, ka tās tur nav uzmaucamas. Jūsu sakas man ir par šaurām. Tās mani nožņaugtu. Jums pašiem tās varbūt ir labas, bet man tomēr neder …

—    Dīvaini, tā vienmēr domā tie, kas kalpo miesas kārībām un nespēj tās savaldīt, — piebilda Juhans Leinberks ar smaidu, cenzdamies mīkstināt savu vārdu asumu.

—    Tas nav tiesa, svētais vīr, — atbildēja Lehmuss. — Tad jau visiem, kas nepakļaujas miesas kārībām, kas nedzer, nepārkāpj laulību, nezog, nesūc pīpi un tā tālāk, vajadzētu būt tava ganāmpulka avīm. Vai ari vismaz tiem vajadzētu būt dedzīgiem dievlūdzējiem, lieliem baznīcā gājejiem un saiešanas mājas apmeklētājiem. Bet tu taču pats zini. cik maza tava draudze un cik daudz ir to, kas nepieder tavai ticībai un pastāvīgi neapmeklē baznīcu un lūgšanu māju un tomēr nepakļaujas miesas kārībām, bet dzīvo tieši tā, kā tu un mācītāji to prasa. .. Redzi, viens tāds vīrs pašlaik stāv durvis . ..

Vēlīnais ciemiņš, kas iebāza galvu ticības strīdos pārkarsušajā istabā, bija Sēnepalu Andress, vietējais pagasta vecākais, Lehmusu saimnieka kaimiņš un draugs.

—    Pameklē, kur apsēsties, Andres, un pagaidi. Man te ar ciemiņu jāizlemj" svarīgas lietas, — teica Tāvets, atstādams kaimiņa sveicienu bez atbildes un norādīdams ar pīpes kātu uz ķeblīti, ko Ella paņēma no kakta. Sēnepalu saimnieks paspieda roku Jubanam Leinberkam, ko pazina pēc izskata, jo bija piedalījies pāris viņa sprediķos, un apsēdās. Bet Lehmuss atkal pievērsās pravietim:

—    Te, redzi, sēž virs, kurš nenododas miesas baudām, nekāro ne pīpes, ne degvīna, ne pēc cita sievas, uz viņu neviens neuzdrīkstēsies rādīt ar pirkstu, jo viņš nekad nav pārkāpis likumus, ne arī darījis pāri savam tuvākajam. Sis vīrs nepieder tavai ticībai un vispār nav sevišķi dievbijīgs, baznīcā iet vienīgi jaukā laikā, bet rīta un vakara lūgšanas vispār neskaita. Saki man tagad: kāpēc šis vīrs dzīvo nevainojamu dzīvi? Kas viņu attur no miesas kārībām un ļaundarībām?

—    Dievs, kas viņu sarga un vada.

Vai mani dievs nesarga un nevada?

Tevī nav ticības.

Manī ir tikpat daudz ticības kā viņā, un viņā tās ir tikpat maz kā manī. Mēs esam ticibā pilnīgi vienādi. Mūsu domas saskan visur, arī ticības lietās. Tāpēc esam draugi. Pajautā viņam, — vai es meloju?

—    Un viņam klajas labi? — jautāja Maltsvets.

—   Labāk kā Kisu Miķelim un Tenu Pēteru Madim. Viņš ir turīgākais saimnieks visā pagastā.

—    Tad dievam ar viņu ir kāds nodoms.

Kāds nodoms?

—    Tas cilvēka prātam nav izdibināms.

Varbūt dievam ir kāds nodoms arī ar mani ?

—    Varbūt.

—   Tad tu nedrīksti iejaukties dieva nodomos un atgriezt mani no grēkiem.

—    Ja dievs to negribēs, tad viņš neļaus tam notikt.

—    Tu vari būt drošs, ka dievs to negrib, — Lehmuss pasmaidīja, un tāds pats smaids pavīdēja uz Sēnepalu saimnieka sārtajām lūpām, kas slēpās viņa melnajā, biezajā bārdā. — Lai nu būtu kā būdams, tagad tu pats redzi, ne jau visi, kas novēršas no tavas dedzīgās ticības, vergo miesas kārībām un nespēj no tām atbrīvoties. Pavaicā šim vīram, vai viņš grib pāriet tavā ticībā. Nē, viņš negrib. Sakas viņam nelien kaklā. Tās ir par šaurām. Un kas vēl svarīgāk: ka viņam, tā man — mums abiem jau ir sakas kaklā. Otras vairs nevar uzmaukt. Un es negribu mainīt savas pret svešām.

—    Kas tad tās ir par sakām?

—     Mūsu pašu ticība. Ticība, kas pieļauj, ka vienam ir miesas kārības, bet otram nav. Mums šī ērtā ticība ir tikpat dārga kā tev tava neērtā. Tomēr tu gribi atņemt mums mūsu ticību un uzbāzies ar citu …

—    Tāpēc, ka mana ticība ir īstā.

—    Kā tu to zini? Mēs sakām, ka mūsu ticība ir īstā.

—    Lai to izšķir svētie raksti.

—    Pēc svētajiem rakstiem abas ticības ir īstas. Svētie raksti te samierinās ar nedaudzām lūgšanām bez ārējām izdarībām, te prasa nemitīgas lūgšanas un visdažādākās izdarības. Ikviens var izraudzīties, kas viņam vairāk pa prātam. Vai tu zini, ar ko mūsu ticība ir labāka par tavējo? Tļī neļauj mums atņemt tev tavu ticību. Mēs nesakām ne tev, ne taviem mācekļiem: sargieties, jūs nonāksiet ellē, ja neticēsiet tā kā mēs. Es ļauju savai sievai un saviem gājējiem ticēt, kam grib, un lūgt, kad grib, es ļauju viņiem darīties ar savām drēbēm un matiem, un pārējo, kā viņiem tīk un cik tīk, ļauju viņiem izšķiest laiku un esmu viņus atbrīvojis svētdienās no darba, kaut gan saimniecība ar to daudz zaudē. Bet ko dara viņi! Mana sieva ir pazaudējusi dvēseles mieru, tāpēc ka es nepiederu viņas ticībai, tas pats ir noticis ar manu kalpu un kalponi. Sieva moka un tincina mani no rīta līdz vakaram, lai es pārietu viņas ticībā: pielūgtu viņas dievu un noņemtos ar visām tām izdarībām, kādas prasa viņas ticība, bet, manuprāt, tā ir tukša un muļķīga ākstīšanās. Viņa nomoka mani, rājas un sūrojas, raud un sten, lai es neēdot ne kumosa cūkgaļas, lai nesūcot pīpi un neņemot mutē ne vīna lāsīti. Ja viņa būtu ļauns cilvēks un stiprāka par mani, tad krietni sadotu man pa ādu savas ticības labad! Tomēr es viņu neaiztieku, nepeļu viņas ticību.

nerājos un nesūdzos .. . Redzi, pravieti, šaja ziņā tava ticība ir daudz sliktāka par mūsējo, vienalga, vai tā būtu īsta vai aplama. Mēs neaizskaram jūs, kāpēc jūs traucējat mūsu mieru?

—    Es ar savu ticību nevienam ar varu neesmu uzbāzies, — iebilda Maltsvets.

—    Ar varu to nemaz nevar. Taču tu nopel citas ticības un slavē savu līdz debesim .. . Bez tam tavai ticībai ir vēl kāda atskabarga, kas skrāpē mani katru dienu. Tavas aviliņas nicina visus, kas nepieder pie viņu ganāmpulka, un uzskata tos par velna izdzimteņiem. Tava ticība, ciemiņ, ir novedusi cilvēkus tik tālu, ka man vairs nav ne sievas, ne draugu — jo kalpi, mani agrākie draugi, tagad ir kļuvuši par maniem pretiniekiem un ienaidniekiem, noskatās manī ar riebumu, jo domā, ka es biedrojos ar velnu un esmu sagatavots ellei. Tu, pravieti, esi atņēmis man sievu un draugus.

—    Bet varbūt viņi ir zaudējuši tevi?

—    Nē. Jo es esmu palicis tas, kas biju agrāk, bet viņi vairs tādi nav. Tie vairs nav veseli cilvēki. Tu esi viņus sagandējis ar savu ticību. Un zaudējums jācieš man … Klausies, ciemiņ, — Tāvets Lehmuss piecēlās, un viņa balss iedrebējās, — tu esi man atņēmis visdārgāko, kas iepriecināja manu sirdi. Man vairs nav sievas … Tādi ir tavas ticības augļi.

Pravietis spēcīgi sapurināja galvu, un viņa acis iezibējās.

—    Tu maldies, vīrs! Es neesmu neviena tev atņēmis. Dievs atšķir avis no āžiem. Starp tevi un lavu sievu ir nostājies pats visuvarenais, un tā būs, kamēr tu neatgriezīsies un nepildīsi tā kunga gribu.

Tagad tu, dieva vīrs, runā tieši otrādi, nekā sacīts svētajos rakstos, ja vien lu atkal neatradīsi kādu pantu, kas tevi izglābs no cilpas, — iesmējās Tāvets. It kā vēlēdamies atvēsināt sakarsušos prātus, viņš izdzēra kausu kvasa, brīdi pastaigājās pa istabu un atkal apsēdās uz ķebļa. — Kā gan iespējams, ka dievs nostājas starp vīru un sievu un rada nesaskaņas, ja viņš pats ir licis viņiem dzīvot kopā un būt vienai miesai un vienai dvēselei! Es arī esmu drusku bībeli pārlapojis, un tur, tieši Pāvila grāmatā, ir sacīts, ka ticīgam vīram jāsamierinās ar neticīgu sievu un ticīgai sievai ar neticīgu vīru, jo neticīgs vīrs top svēts caur sievu un neticīga sieva top svēta caur vīru.

Bet pravietis nepalika sprukās, viņš iebilda, kaut gan izvairīgi:

—    Mīļais cilvēk, dievs izmēģina visus līdzekļus, lai grozītu grēcinieka prātu un sasistu drumslās neticīgā dvēseli. Tu pats, lūk. žēlojies, ka tava sieva, ko tu mīli, nav vairs ar tevi vienis pratis, tev sāp sirds. Šīs sirdssāpes tev sūtījis dievs, lai tevi atgrieztu pie ticības. Ka tava ticīgā sieva samierinās ar tevi. neticīgu vīru, un nepamet tevi, to apstiprina apustuļa Pāvila vārdi.

Tāvets paraudzījās uz Andresu, un abiem galvā laikam pazibēja viena un tā pati domā:

—    Met viņu gaisā, kā gribi, vienmēr krīt uz kājām!

Tad Lehmuss teica:

—    Ievēro, ka neticīgam vīram nemaz nav jākļūst ticīgam, jo, pēc Pāvila vārdiem, viņš jau top svētīts caur savu sievu. Pāvils pieļauj daudz lielāku ticības brīvību nekā tu un visi citi ticības sludinātāji baznīcās un lūgšanu mājās; viņš attaisno neticīgo un liek viņu mierā.

Bet Maltsvets iebilda arī te:

—    Mīļais, tu nepareizi iztulko svētā apustuļa Pāvila vārdus. Pāvils apliecina tikai to, ka laulība top svētīta caur ticīgu sievu vai vīru …

—    Tā tur nav rakstīts.

—    Bet tālāk — tikai ieskaties labi vērīgi — seko šādi vārdi: «…jo citādi jūsu bērni būtu nešķisti, bet tagad tie ir svēti.» Tas taču nozīmē, ka laulība ir svēta un, proti, bērnu dēļ.

—    Bet kāpēc tad lai svēts nekļūtu neticīgs virs vai sieva kaut vai bērnu dēļ? — iesaucās Lehmuss. — Kāpēc tu sagrozi vārdus un iztulko tos nepareizi? Bet paliksim pie galvenā. Tu teici, ka dievs grib ar sirdssāpēm pievērst mani tavai ticībai. Tagad pavaicā manai sievai, vai viņa manis dēļ necieš daudz lielākas sirdssāpes nekā es viņas dēļ! Kāpēc tad dievs moca viņu, ticīgo?

—    Ticīgiem ir jācieš par neticīgo grēkiem. Domā par dieva dēlu, kurš izcieta nāves mokas visas pasaules grēku dēļ.

—    Tad jau nav nekādas starpības starp ticīgajiem un grēciniekiem: mocās kā vieni, tā otri.

—    Starpība ir liela, mīļais brāli: licīgo sāpes aprimst debesīs, grēcinieku mokas ilgst mūžīgi.

—    Varbūt dievs, likdams ciest manai sievai, grib viņu pievērst manai ticībai? Varbūt viņš grib viņai noņemt no kakla neērtās sakas un to vietā uzlikt manas ērtās?

—    Vīrs, tevī nav nekādas ticības!

—    Tu taču dzirdi, ka ir!

—    Tā nav ticība, tāpēc ka nav īsta.

—    Kā tu to zini?

—    To rāda tavi darbi, par to liecina visa tava dzīve!

—   Tā, tagad nu esam atkal uzsākuši dziesmu pirms sprediķa! — iesaucās Tāvets Lehmuss un smiedamies uzsita ar plaukstu uz ceļgala. — Tad nu paklausies, ciemiņ, ko es tev teikšu par savu dzīvi un saviem darbiem, par savu ticību nn tavu ticību, un visu citu dievbijīgo cilvēku ticību. Es mēģināšu to izskaidrot īsi, lai mēs reiz tiklu pie skaidrības … Es teikšu, kā es to saprotu: ticībai, lai tā būtu tava vai mana, vai baznīcas ticība, nav gar cilvēku dzīvi un darbiem nekādas daļas. Redzi, te sēž Lehmusu Tāvets, dzērājs, zaglis, laulības pārkāpējs. un tur sēž Sēnepalu Andress, vīrs, kas nedzer, nezog, nepārkāpj laulību un vispār nevienam nedara ļaunu. Mēs abi turamies pie vienas ticības. Mēs abi turamies pie ticības, kas māca: ja tu lūdz dievu, tad neesi liekulis, jo tiem patīk lūgt dievu saiešanas namos un ielas stūros, lai cilvēki redzētu.

Kad mēs lūdzam dievu, ciemiņ, mēs ieejam «savā kambarī un aiztaisām durvis, un paslepus uzrunājam savu tēvu», bet mēs vis nepļāpājam kā tavi mācekļi un hernhūtieši vai ietiepīgie baznīcnieki, «… kas domā, ka viņus uzklausīs viņu pārmērīgas pļāpāšanas dēļ…». Lai ticība būtu īsta vai aplama,laba vai slikta, tai vajadzētu padarīt Lehmusu Tāvetu tādu pašu, kāds ir Sēnepalu Andress, vai Sēnepalu Andresu pārvērst par tādu, kāds ir Lehmusu Tāvets. Bet nē! Andress dzīvo krietni, Tāvets nekrietni. Tāvets labprāt dzīvotu tādu dzīvi kā Andress, bet nevar, nespēj. Bet Andresam tas nemaz nenākas grūti — viņš neprot citādi dzīvot. Viņš nespētu dzīvot tā, kā dzīvo Tāvets. Piedāvājiet Andresam degvīnu, viņš nekad nepārdzersies, bet Tāvets pārdzeras; aiciniet Andresu pie skaistas meičas — viņš atteiksies, bet Tāvetam sakāps asinis galvā un viņš ies; viliniet Andresu zagt — viņš neies, viņam tas nav vajadzīgs, jo viņš ir turīgs vīrs, bet Tāvets ies, jo nespēj pretoties kārdinājumam, viņam mājās ir trūkums …

Es teikšu jums vēl ko vairāk — visiem, kas jūs te esat sanākuši mani apsūdzēt un tiesāt. Es gribu jums teikt, ka apskaužu Andresu un jebkuru citu, kas dzīvo kā viņš. Man sirds sāp katru reizi, kad piedzeros, es nožēloju ikvienu nelabu

darbu, ko esmu izdarījis. Man ir žēl sievas, kuru es esmu apbēdinājis ar nedarbiem, un viņas asaras mani sāpina. Es lamāju sevi par cūku un solos laboties. Bet nevaru. Man nav speķa. Man nav tāda spēka. Andresam tāds ir. Es palieku cūka, un Andress paliek cilvēks. Un tādu cūku ir daudz, un tādu cilvēku ir daudz. Un tiem ir viena un tā pati ticība, bet darbi un dzīve dažādi. Tāvetu nevar pārtaisīt par Andresu un Andresu par Tāvetu.

Tā tas ir ne vien ar mūsu ticību, bet ar jebkuru citu. Es zinu godīgus ticīgos, sektantus un maltsvetiešus, bet es pazīstu arī sev līdzīgus un vēl sliktākus. No tā izriet, ka ticība nenoteic cilvēku dzīvi un darbu. Kas spēj, dzīvo godīgi, kas nespēj — negodīgi. Ja ticība kādam arī dod spēku, tad ne jau visiem. Un to, kam ticība nedod spēku, ir bezgala daudz, jo citādi virs zemes dzīvotu tikai eņģeļi.

Un tagad es pateikšu, ko domāju par tavu ticību, pravieti. Tava ticība ir tāda pati ka visas citas, tā ir cēlusies no bībeles, taisnīgs cilvēks to nesauks par aplamu. Bet tava ticība ir stiprākā nekā citas, pat stiprāka nekā Anistes tēva ticība. Tava ticība ir stipra, jo spēj apdullināt kā kandža vai visstiprākā tabaka. Tā saduļķo prātu un sakarsē jūtas. Ta liek lēkāt un spārdīties, un mest kūleņus, un stāvēt uz galvas. Bet tam, kas to noskatās no malas, nāk smiekli vai kļūst žēl, kāda nu katram tā sirds. Es neticu, ka tava ticība pastāvēs ilgi un tava draudze izaugs liela. Tava ticība ir pārāk neērta — tā spiež un žņaudz. No manas un Andresa ticības ļaudīm gan neviens nepāries tavā ticībā, vienīgi, ja nu kādu apdullinātu tās spēcīgais tvans …

Maltsvets gribēja viņu pārtraukt, bet Lehmuss neļāva tam runāt un turpināja tādā pašā mazliet zobgalīgā un jocīgā noskaņā:

— Es zinu, ko tu gribi sacīt. Tu gribi apgalvot, ka tava ticība tomēr veido cilvēku dzīvi un darbus. Daži jau esot atmetuši dzeršanu un atdevuši zagtās mantas atpakaļ. Tā tas notika pirmajā sajūsmā, tavas stiprās ticības tvanā, kad ļaudis vēl bija noreibuši. Vēlāk tas pāries. Tas pāries pēc paģirām, kad galvas būs atkal skaidras. Tava ticība nespēj pārvērst cilvēkus pavisam, padarīt tos labākus vai sliktākus, nekā tie bijuši, — tie vienmēr darīs tā, kā katra sirds un miesa pavēl…

Tagad vēl pāris vārdu par manu rīcību. Jo tu taču esi atnācis mani norāt, laikam manas sievas aicināts. Es neko

nenoliegšu un neizskaistināšu, bet teikšu tev tikai to, ka es arvien esmu dzēris par savu naudu, neesmu atstājis parādu nemaksātu, nedz neatlīdzinātus dzērumā nodarītos zaudējumus, arī savam tuvākam esmu centies atkal vērst par labu visas pārestības. Es neesmu atstājis postā meičas, ar kurām biju kritis grēkā, un ar sievu esmu pratis salīgt mieru. Un, kad esmu zadzis, tad tikai no tiem, kam mantas bija vairāk, nekā viņiem vajadzīgs, un kas to nebija nopelnījuši vaiga sviedros. Visvairāk ņēmu no muižas … Un tagad man vairs nav ko teikt.

Viņš izdauzīja pret ķebļa galu pelnus no pīpes un iebāza to kamzoļa kabatā. Tad viņš mierīgi atraisīja pastalu auklas, noāvās, attina mitros, dubļainos kājautus un, novilcis garās zeķes, kas ap ceļiem bija pabāztas zem īsām kazādas biksēm, sāka žāvēt un sildīt kājas. Sārtās, sulīgās lupas viņš bija sakniebis tik cieši, it kā būtu nolēmis šodien vairs nebilst ne vārda. Tabakas dūmos nomelnējušās ūsas šķipsnām nokārās pāri mutei, bet runājot viņa lielie, veselie zobi zibsnīja koši un balti.

Viņa platajai, sarkanajai, uzblīdušajai sejai, no kuras izspraucās pelēkas acis, asas kā īlens, uzgūlās ēna kā bieza sega, caur kuru viņu nespēja sasniegt neviena pretinieka doma.

Juhana Leinberka skatiens kādu brīdi pētīdams kavējās pie šās nepieejamās sejas, pie ša lielā, ciļņainā, cieta galvaskausa, tad viņš bezpalīdzīgi nodūra acis. Ar tādu cilvēku nebija ko iesākt. Maltsvets apzinājās, ka viņš šā vīra dvēselei nekādi nevarēs piekļūt, jo katrs caurums un sprauga bi ja blīvi aizbāzta ciet un tur nemanīja arī nevienas vārīgas vietas. Asākais zobens un pīķis, izkalts dievvārdu mūžīgajā liesmā, nespēja pāršķelt biezas bruņas — bruņas, kas ietvēra šā vīra dvēseli un ko bija radījusi no paša velna mantotā grēcīgā gudrība un stūrgalvība.

Sis vīrs šķita bīstams ar savu grēcīgo gudrību un velnišķo stūrgalvību — bīstams pat Jervamā pravietim. Jo šis vīrs prata runāt. Gandrīz tikpat labi kā Maltsvets. Viņš reizēm runāja kā no grāmatas. Kā īsts pravietis. Kā pravietis runāja pēc bībeles, tā Tāvets pēc velna testamenta. Un reizēm viņam uznāca iedvesma. Tāpat kā pravietim. Kā pār pravieti nāca svētais gars, tā pār viņu velna gars . . .

Posts, ja šis vīrs ies tautā ar savām bezdievja runām! Posts, i.i viņš ticīgajiem mal tsve tiešiem parādīs savu daiļrunību, ja snks runāt veiklā mēle, ko viņam ielicis mulē pats sātans!

Un Juliāns Leinberks nemierīgi paraudzījās apkārt.

Te piepeši viņam iešāvās prātā, ka šis vīrs ir dzērājs un zaglis. un laulības pārkāpējs, un tas viņu nomierināja. Jo tāds vīrs nespēs ietekmēt tautu. Kas tādam ticēs! Tāveta dzīve un darbi runāja pretī viņa vārdiem. Kāda laime, ka las bija tā.

Bet tad pravieša skatiens pievērsās otrajam neticīgajam, kura dzīve un darbi bija nevainojami. Un pravietim neatvairāmi iegribējās pārbaudīt, vai tas otrs varētu izrādīties viņam bīstams. Vai šim vilkam izdosies nolaupīt no viņa ganāmpulka kādu jēriņu.

Vīrs, kam tagad pievērsās pravietis, pēc izskata bija diezgan šaubīgs. Šajā melnīgsnējā bārdā ieskautajā, tumšajā sejā bija kas nepakļāvīgs un stūrgalvīgs. Acīs, kas atgādināja ievu mizas krāsu, staroja lepnums, pašpaļāvība un draiskums. Un, kad tas zobgalīgi iesmējās par cita vārdiem, sarunu biedram šķita, it kā viņam uzšļāktu liesmojošu šķidrumu. Šā vīra sejas izteiksme un skatiens nevēstīja neko labu. Protams, no viņa raudzījās pretī tas pats cilvēces ienaidnieka gars, kas darīja lik stipru arī nekrietno noziedznieku Tāvetu.

—    Un tu, saimniek, kādas ir tavas domas par ticību un ta kunga dzīvo vārdu? Vai tiešām arī tu apgalvosi, ka ticība nerāda grēciniekam pareizo ceļu un nemāca atšķirt labu no ļauna?

Pagāja ilgs laiks, kamēr Sēnepalu Andress, šis bezgodīgā Tāveta godīgais draugs, izdomāja atbildi.

Pēc tās pravietis saprata, ka arī šis pretinieks māk atbildēt. Liet viņš arī manīja, ka Andress nav runātājs, un tas viņu nomierināja.

Andress izteicās saraustīti, gandrīz nesakarīgi, meklēdams piemērotus vārdus, un bieži tos neatrada. Viņa runa nebija iespaidīga, tā šķita pasausa un bikla. Par viņu nenolaidās gars. Viņš runāja bez iedvesmas. Tāds runātājs nevarēja būt bīstams. Tāds ļaudis nesaka ne varda. Viņš var pārdabūt savā pusē tikai vienu otru vienpati. No tiem, ar kuriem viņš saskaras ikdienas dzīvē. Savus mājiniekus viņš varbūt spētu novērst no īstās ticības. Bet to nav daudz. Paldies dievam!

—     Es domāju, ticība var noderēt ikvienai dvēselei — kas to lai zina — bet miesa vienmēr dzīvo pēc sava prāta. — Tā skanēja Sēnepalu Andresa pirmā atbilde.

—    Kāpēc tu tā domā? — jautāja Maltsvets.

—    Es spriežu pēc tā, ko mana acs redz un auss dzird … Jautā slepkavam, vai viņš tic dievam. Viņš atbildēs: jā. Jautā kramplauzim, vai viņš tic dievam. Viņš atbildēs: jā. Jautā paklīdenei, vai viņa tic dievam. Viņa atbildēs: jā. Jautā dzērājam, viņš arī atbildēs: jā!

—    Viņi melo.

—    Nē, nemelo. Viņi nav pagāni. Elku dievus nepielūdz. Apmeklē ari baznīcu un lūgšanu māju ka visi citi …

—    Tad viņiem nav īstas ticības.

—    Tikpat īsta kā ikvienam citam. Pēc viņu prāta, tā tr īsta. Un tieši tāpēc ir īsta… Bet pajautā slepkavam: kāpēc tu nokāvi? Viņš atbildēs: aiz naida vai ātrās dusmās, vai mantas dēļ, vai dzērumā .. . Un pajautā kramplauzim: kāpēc tu gāji zagt? Atbildēs: posts dzina, vai ari — man tāds ieradums. Un paklīduši sieviete teiks: nespēju pretoties kārdinājumam — miesa bija vāja. Un dzērājam ari jau atbilde gatata: man garšo šņabis — nespēju uzvarēt iekāri . . . Un visi zina. ka ticība to aizliedz . . .

— Par tiem nebēdā! — iesaucās Maltsvets. — Tie ir vājie, kam nav īstas, stipras ticības!

—    N11, bet kur gan tas vājums rodas? To taču viņi paši nav izdomājuši. Vai tad vājumu nav radījis dievs, tāpat kā stiprumu? Ko viņi tur var līdzēt, ka nespēj dedzigi ticēt! Un aiz vājuma un nespēka dara ļaunu. Ja viņi būtu stipri, viņi neietu nedarbos, kas vēlāk pašiem jānožēlo, bet gan labotos un atgrieztos.

—    Viņi to negrib darīt.

—    Gribētu jau gan. Vai tad tu nedzirdēji, ka Tāvets grib dzīvot kārtīgu dzīvi un ka viņš visu nožēlo, bet, redzi, nespēj.

—    Un tomēr daudzi labojas un atgriežas, kad viņos pamostas īstā ticība tam kungam! Esam taču pieredzējuši daudz tādu gadījumu, un tas notiek ari vēl tagad.

—    Nu, tādiem ir daudz spēka. Bet tiem, kas neatgriežas, spēka nav. Vai ari viņi to nespēj citu iemeslu dēļ.

—    Kāpēc tā?

—    N11, teiksim, ir tāds vaļinieks. Dzīvo nabadzībā. Bads kūmās. Iet un sazogas muižas klētī labību. Nožēlo. Apņemas nekad vairs nezagt. Kalpo dievam. Bet nabadzība paliek nabadzība, un bads paliek bads. Un bads ir rūgts. Viņš iet un zog atkal … Vai viņam bija iespējams laboties?

—    Bija.

—   Tad viņš butu nomiris badā.

—    Labāk nomirt badā nekā zagt un nonākt ellē.

—    Nu, bet cilvēks tomēr nenomirst badā. Nemirsi ne tu, ne es. Ar muti var nomirt, bet patiesībā ne . . . Vai tu zini, kā zaglis varēja kļūt par godīgu vīru? Un viņam nemaz nevajadzētu mirt.

—    Nu?

—   Ja muiža iedotu zemes gabalu, kas palīdzētu uzturēt viņu pašu un ģimeni.

—    Bet cilvēks neiet zagt tikai aiz bada vien, zog arī paēdušie aiz pārgalvības.

Pagasta vecākais kratīja galvu.

—    Nezinu tādus zagļus. Neesmu dzirdējis, ka turīgs cilvēks ietu zagt. Krāpj gan, bet nezog. Ja nu kāds retais, lismu jau otro reizi pagasta vecākais. Zagļi, kas nākuši manās rokās, visi ir bijuši nabagi un zaguši aiz bada.

—    Nu, bet dzērāji? Vai arī tos ticība neizceļ no grēku dubļiem?

—    Nē.

—    Tātad pret dzeršanu nelīdz nekāds padoms?

—     Viens līdz.

—    Un tas būtu.

—    Nevajag pārdot degvīnu.

Pravietis skarbi iesmējās.

—    Kas gan to spēj aizliegt!

—    Nezinu. Bet es domāju, tik ilgi, kamēr būs degvīns, būs arī dzērāji. Domāju, vieglāk būtu slēgt krogus un degvīna brūžus nekā ar dievvārdiem iznīdēt dzeršanu… Man arvien sanāk dusmas, kad dzirdu, kā mācītājs baznīcā nosoda dzeršanu un aprāj dzērājus, bet nekad nesaka, lai kungi «šo velna dziru» netecinātu un nepārdotu.

Maltsvets ar roku domīgi noglauda bārdu un tad teica:

—    Man pret to nebūtu ko iebilst, ja degvīnu vairs netecinātu un nepārdotu, tomēr cilvēkam nevajag tīkot neiespējamo.

—    Tā!

Un tagad bija pienākusi kārta smieties pagasta vecākajam.

Viņš smejas no visas sirds, veselīgi, jautri. Tādi smiekli dažkārt mēdz biit ļoti pievilcīgi.

Maltsvetu šie uzvarētāja smiekli kaitināja, taču viņš to neizrādīja.

—    Tā, ak tīkot neiespējamo! Un tu māci mums vienīgi neiespējamo un prasi, lai vienkāršs mirstīgais visu pildītu! Tu prasi, lai cilvēks mirtu badā, ja viņam ne virs zemes, ne no debesim nedod maizes! Tu prasi, lai zemnieks, kam nav laika pat degunu nošņaukt un aiziet savās vajadzībās, notur lūgšanas vairākas reizes dienā un svētdienās pamet visus darbus. Un tu taču zini, ka tikai svētdienās viņš liek pie saviem darbiem! Un tu prasi, lai darba cilvēks savu labāko un spēcīgāko ēdienu, cūkgaļu, aizmestu prom mežā un pats sūkātu ķepu, kā jau viņš to sūkā!

—    To neprasu es, to prasa ticība, un tā ir sacīts dieva vārdos! iesaucās pravietis, un viņa acis iezibsnijās.

—    Svētajos rakstos atrodams daudz kas, ko mirstīgs cilvēks nemūžam nav pildījis un nemūžam arī nepildīs, jo tas ir pāri viņa spēkiem. Kad tu lasi svētos rakstus, tu nezini, ko darīt un ko atstāt nedarītu, jo viena vieta liek darīt tā, otra atkal citādi. Vienā vietā sacīts: aci pret aci, zobu pret zobu, citā atkal, ja tev kāds sit pa vienu ausi, tad pagriez viņam arī otru, un ienaidnieks tev piedevām vēl jāmīl. Vienā vietā sacīts, dieva priekšā visi cilvēki ir vienādi, un turpat likts godāt visādus priekšniekus un pildīt viņu pavēles, vienalga, vai šīs pavēles taisnīgas vai netaisnīgas. Te saka: tev nebūs nokaut. Turpretī citā nodaļā prasa dzīvību pret dzīvību, liek nogalināt burvjus, un svētie viri ar dieva ziņu uzsāk karus, kur nokauj cilvēkus veseliem bariem. Par vīnu gudrais Zīrāks māca: kas ir dzīve bez vīna? Ari tas ir radīts cilvēka priekam! Taču tu, dibinoties uz dievvārdu, neļauj dzert ne pilītes! Kam gan lai tic nabaga vājais cilvēks, uz ko lai paļaujas, ko lai dara un ko lai nedara?

Pravieša gudrības krājumi nepavisam nebija izsīkuši, bet krūtīs viņam vārījās dusmas: viņš juta, ka cīņas laukā pārsvars ir pretinieku pusē. Tas viņu vājināja un paralizēja — jo vairāk tādēļ, ka viņš nebija atnācis, lai disputētu par ticību un svētajiem rakstiem ar kādu sev līdzīgu — garīdznieku, bet uzvest uz pareizā ceļa vienu vienīgu nabaga grēcinieku. Un tagad šis nabaga grēcinieks bija izrādījies par gudru viru, kas viņam cienīgi turējās pretī, turklāt vēl pamatodamies uz svētajiem rakstiem uz to pašu gudrību, kuru, kā pravietim likās, viņš vienīgais no vienkāršo ļaužu vidus bija apguvis kaut cik plaši un dziļi. Un šis pretinieks prata veikli strīdēties, gudrajam vajadzēja ilgi un gari runāt, un tas bieži vien noveda strupceļa viņu, dieva sūtni un tā kunga kalpu, svētā gara izredzēto. Taču ar to vēl nebija diezgan: uzradās arī otrs — neaptēsts zemnieks ar trāpīgu un dzēlīgu valodu un necerētām bībeles zināšanām. Pie tam šā otrā pretinieka apgalvojumus nebija iespējams sagraut ar viņa grēkiem un teikt, ka viņš savu netikumību mēģina attaisnot ar izlocīšanos un viltu. Viss, ko viņš runāja, nāca no sirds, par visu viņš bija cieši pārliecināts, un šo pārliecību viņš bija smēlies no svētajiem rakstiem . . .

Maltsvetam bija jāatzīstas: ar saviem pretiniekiem no hernInitiešu nometnes, ar visiem veiklajiem runātājiem un bībeles pazinējiem no garīdznieku vidus viņš bija ticis vieglāk gala nekā ar abiem šiem zemniekiem, jo bija juties drošs, ka uzvarēs ar savām zināšanām jebkuru draudzes mācītāju. Ar Amblas Paulsenu viņš jau bija pāris reižu izmēģinājis un palicis ar sevi pavisam apmierināts.

Protams, ta būtu kļūda izrādīt savu vājumu pretiniekiem, it sevišķi šā strīda dalībniekiem.

Pirmām kārtām pasaulīgā viltus gudrība nedrīkstēja pārspēt dievvārdus, nelabojamie grēcinieki nedrīkstēja panākt uzvaru pār dieva izredzēto. Ne jau tikai tāpēc, ka tas varēja satricināt pravieša cieņu ticīgo acīs, jo kas apgalvos, ka šīs tik kārdinošās un īstajai patiesībai tik tuvās grēcīgās pārgudrības neaizķersies kaut viena klausītāja apziņā! Slikti, ka dieva vīram neizdevās ar savu vardu spēku satriekt abus neticīgos vai vismaz to lielo grēcinieku, kura dvēseles glābšanas dēļ viņš bija ieradies, neizdevās redzēt to pīšļos satriektu pie pravieša kajam lūdzamies grēku piedošanu un žēlastību.

Un tāpēc Maltsvets atsāka savu runu ar jaunu sparu.

Viņš sprieda tā: ja es arī netikšu galā ar abiem, tad vismaz nostiprināšu savu stāvokli klausītāju priekšā. Un pēdējais vārds tomēr paliks man. Jo pretinieki ar savu klusēšanu lika saprast, ka ir nokusuši cīņā.

Daiļrunīgā apustuļa valoda vairs ne ar ko neatgādināja ne polemiku, ne ari grēcinieka atmaskošanu. Tā bija garuma stiepta, sagudrota svētruna, kas izcēlās ar bībelcs pantu daudzumu. ar svēto rakstu citātiem. Viņš iesāka ar Zīrāka vārdiem: «Grēcīgs cilvēks vairās atmaskošanas un attaisno savus darbus pēc sava prāta,» — un pie tiem virknēja un saistīja un piepina klāt svēto rakstu citātus tik ilgi, kamēr svētruna pārvērtās par garu, rupju un mezglotu virvi. Dažs labs no šiem pantiem, teikumiem, līdzībām, salīdzinājumiem trāpīja mērķi, jo bija gudri izraudzīts, veikli runā iepīts, pārsteidza un aizrāva klausītājus. Taču nebija mazums arī tādu izteicienu, kas netrāpīja mērķi, nepārliecināja, nesaistījās kopā un tikai sarežģīja un padarīja neskaidrāku runas pamatdomu, izsita to no sliedēm — tā tas bieži mēdza gadīties baznīcas runātājiem.

Un beigās Maltsveta sprediķis pārvērtās lūgšanā. Viņš taču labi zināja, ka lūgšanas vārdiem un noskaņai ir vislielākais iespaids uz šīm bērnišķīgajām ticīgo dvēselēm.

Un, ja viņš ari to nebūtu zinājis, tas bija saskatāms Anu, Antsa un Tijas, pat Jāka un Ellas sejā. Tiklīdz pravieša vārdi kļuva svinīgāki, šīs sejas tūdaļ atdzīvojās, tapa sirsnīgākas un izteiksmīgākas. Viņi dziļi ievilka elpu un aizturēja to klusai nopūtai, un Anu acīs iedegās svētlaimes mirdzums. Sludinātājs prata šo noskaņu izmantot. Viņš nolaidās ceļos un norāva sev līdzi uz klona arī savus jēriņus; viņš pacēla saliktās rokas pret debesīm un panāca, ka arī viņa piekritēju rokas pacēlās pret debesim. Un tagad viņš dedzīgi lūdza par visām zemes virsū maldu ceļos noklīdušajām dvēselēm, bet it sevišķi par tiem diviem neticīgajiem, kas mita zem šā apsūnojuša jumta un nokvēpušajiem griestiem. Viņš lūdza glābiņu šiem grēciniekiem, kas nupat bija atklājuši, kādu baismīgu varu pār viņiem jau ieguvis sātans.

No lūgšanas ekstāzes attapušies, ticīgie ieraudzīja, ka viens neticīgais jau bija no istabas pazudis, bet otrs mierīgiaizmidzis gultā.

Pravietis pamāja ar galvu, un smaids, kas pārslīdēja pār viņa seju, likās sakām viņa nelielajam ganāmpulkam: «Lūk, tas kungs ir novedis savu kalpu pie uzvaras: viens ienaidnieks ir aizbēdzis, otrs — aizmidzināts!»

Un viņš nolikās guļvietā, ko viņam dievbijīgās sievas bija saposušas no salmiem un savām baznīcas drēbēm. Viņš, kaut vēl nebija ieguvis jaunu sekotāju, taču zināja, ka nav zaudējis arī līdzšinējos. Un šajā grēcīgajā nama tas bija labi diezgan …

Bet Kugļu ciemā ar daudz mierīgāku un priecīgāku sirdi šovakar nolikās gulēt kāds cits sludinātājs: Tenu Pēteru Madis.

Tenu Pēteru Madis bija piepulcināts praviešiem un šodien noturējis savu pirmo, atklāto lūgšanu vakaru.

Viņš bija panācis savu nolūku: tagad visi tiecās ielūkoties viņa gara pasaulē.

Līdz šim viņš bija mācījies un vērojis, sagatavodamies savam augstajam aicinājumam. Bībeli viņš bija pārlasījis divas reizes un nevis tā, kā lasa tie, kas grib vēlāk palielīties, bet iedziļinoties gramatas saturā, meklēdams skaidrību. Taču pats galvenais: Madis bija iemācījies no galvas vārdu pa vārdam daudz bibeles pantu un svēto rakstu rindiņu, lai tos lūgšanas stundās izlietotu, kā dara visi sprediķotāji un sludinātāji, iepi: not sava runā un mētājot kā zirņus: žvirks — sauju te un — žvarks — sauju tur! Šajā ziņā Tenis negribēja atpalikt no citiem, pat no paša Maltsveta: tik liela bija viņa svētā godkāre, kas dieva prātam varēja būt vienīgi patīkama.

Un, kad viņš juta sevi diezgan nobriedušu un — kas vel svarīgāk — kad jau apzinājās savā galvā esam pietiekami daudz zirņu, viņš pasludināja ciema ļaudīm, ka Tenu Pēteros sestdienas vakarā notikšot dievvārdi. Lai Kīsu Miķelis viņu nekonkurētu, Madis lūdza pēdējo savus dievvārdus pārcelt uz svētdienu.

Bet, tā kā Kīsu Miķelis, kļūdams arvien dedzīgāks, gribēja ari sestdienā noturēt dievvārdus, viņi beidzot vienojās, ka Kīsu Miķelis lūgšanas stundu sestdien nenoturēs, bet svētdien savu runu pastieps divreiz garāku.

Jaunā sludinātāja aicinājumam neatsaucās pārāk liels pulks, taču ļaužu nebija arī par maz. Istaba pienāca pilna. Kaimiņi ieradās gan pazīšanās pēc, gan aiz ziņkāres, vairāki savas sirds mudināti. Ja manna birst no debesīm, tad izsalkušam tā jāpievāc — saka, tā noderot kā dvēselei, tā miesai.

Madis beidzot noturēja dievvārdus.

Viss gāja gludi.

Šur un tur viņam gan gadījās paklupt, daži teicieni sapinās kā pakulās, dažs zirnis izrādījās tikai pusīte vai ari pārvērtās viņa mutē par kādu citu — nepazīstamu graudu. Bet to jau daudzi nemanīja. Vienā solā paspruka smiekli, taču tikai Liugmu draiskā skuķe un Kassi māju nerātnais puika palīdzēja teicējam pāris reižu ieklepoties.

Citādi visi noklausījās sprediķi klusēdami, un lūgšanas laikā Madis dzirdēja pats ar savām ausīm, kā divas sievas nopūtās un trešā nošņauca degunu.

Bet jaunajam dvēseļu dziedinātājam sāpēja sirds, ka viņa klausītāju vidu nebija tās, kuru viņš ar tik drošu cerību bija gaidījis. Tikai viņa viena būtu spārnojusi Mada domu, iekvēlinājusi viņa vārdus.

Kur palika Lehmusu saimniece? Kas bija noticis, kāpēc viņa nebija atnākusi?

Pēc katra īsāka vai garāka teikuma viņa skatiens pievērsās durvīm, bet Anu lēnīgā seja, kas tā atgādināja svēto Mariju baznīcas altāra gleznā, nerādījās un nerādījās.

Sprediķotāju pārņēma tāds īgnums un sarūgtinājums, ka viņš sava runā samainīja ķēniņu Erodu ar faraonu un vīnu, ko Jēzus taisīja Kānānas kāzās, nosauca par alu. Te piepeši — teicējam bija jau pēdējie lūgšanas vārdi uz lupām — durvīs parādījās ilgi gaidītā daiļa sieviete.

Tagad Madis ievilka garumā beigu lūgšanu, kas jau sāka līdzināties svētrunai, un tāpēc abas sievas, kuras pirmīt bija nopūtušās, tagad, saspiedušas galvas kopā, aizmiga, kamēr trešā, kas bija šņaukusi degunu, ne reizi vairs to nedarīja.

Toties teicējs saņēma vēl lielāku balvu nekā visas nopūtas un degunu šņaukšanas kopā: Anu klausījās jūsmīgi un uzmanīgi, un beigās — Madis būtu varējis zvērēt, ka viņš redzējis pareizi, — beigās viņai skropstās pamirdzēja asaras, īstas, dabiskas, sāļas un slapjas asaras. Tās bija izraisījusi Mada lūgšana …

—    Kāpēc tik vēlu? — sludinātājs jautāja pēc dievkalpojuma.

—    Agrāk netiku … Viņš ir pie mums!

—    Kas?

—    Maltsvets.

—    Kāpēc tu viņu neaicināji šurp?

—    Viņš bija noguris … nolikās gulēt.

—   Vai viņš zināja, ka es te noturu dievvārdus? — Madis teica sevišķi pazemīgi.

—    Es nesacīju … domāju, ka tu nobīsies, ja viņš atnāks un klausīsies …

-— Es nobišos? Kā tu tā varēji domāt?

—    Nu, pirmo reizi …

—    Vienalga. īsts sludinātājs nepazīst baiļu . . . Vai viņš vēl ir pie jums?

—    Palika pa nakli. Ies Likai rītvakar prom.

—    Labs ir. tad noturēšu rit vēlreiz dievvārdus.

Un, aizmirsdams norunu ar Kīsu Miķeli, viņš darīja tautai zināmu, ka rītvakar, mazliet agrāk, šajā pašā vielā atkal likšot noturēta lūgšanu stunda. Viņš arī neatstāja neminētu un sevišķi to pasvītroja, ka rīt klausītāju pulkā, ja vien dievs dos dzīvību un veselību, būšot pats ticības tēvs Maltsvets.

Taču Kīsu Miķelis neapmierināts sāka kurnēt par savu lūgšanu stundu, kam vajadzēja iesākties tieši tajā pašā laikā! Jo Miķelim gribējās, lai ticības tēvs parādītu godu arī viņa stundiņai.

Tad norunāja par jaunu: Madis sludinās pirmais, Miķelis pēclam un, proti, abi Tenu Pēteru mājās.

Bet Anu spieda jaunā sludinātāja roku un, it kā aizdedzinādama viņa dvēseli ar lāpas liesmu, nosarkdama čukstēja:

—    Tā bija salda lūgšana, mans brāli, tas kungs lai tevi svētī.

Taču šī mulsā nosarkšana un rokas spiediens iekvēlināja vēl kādu citu sirdi, kurā jau tā plosījās elles uguns: Grieta no istabas kakta paskatījās uz Anu un Madi, un viņas rokas sažņaudzās dūrēs un zobi sacirtās cieši kopā.

7.NODAĻA. 1858.

Jo leknāk sazēla Maltsveta asni laicīgā posta nomākto, neizglītoto zemnieku vidū, jo ciešāka kļuva pravieša paļāvība uz sevi un savu dievišķo sūtību. Maltsvets nebija sīks godkāres meklētājs, vēl mazāk pašlabuma tīkotājs un blēdis, par kādu viņu centās iztēlot pretinieki. Taču arī viņš turējās pie Nacaretes skolotāja vēlējuma: «Esiet gudri kā čūskas, bet lēnīgi kā dūjas,» — un savā taktikā pielietoja viltību, dažkārt atļaudamies nodoma sasniegšanai jebkurus līdzekļus.

Idejisku mērķu dēļ viņš nevairījās pat no sīkām blēdībām lietas labā, taču ne jau dzīdamies pēc personiskā labuma. Viņš reizēm kļūdījās, mēdza gadīties, ka tas bija jāliek uz viņa cilvēcisko vājību rēķina, pie kam šīs kļūdas nemazināja viņa palieso reliģisko pārliecību.

Ka Maltsvets netiecās pēc pašlabuma, kaut gan savā privātā dzīvē to neizlaida no acīm, liecina tas, ka viņš trūkumcietējiem dažreiz palīdzēja pats ar saviem līdzekļiem. Tā, piemēram, reiz viņš nopirka rudzus no Pikvaskas muižas un Mustjes krodzinieka un izdalīja bada cietējiem.

Juhans Leinberks bija cieši pārliecināts, ka dievs viņu izraudzījis par sava vārda sludinātāju, uzdevis tieši viņam ticībā nomaldījušos vest pie patiesības un modināt aizsnaudušās dvēseles. Si pārliecība kļuva negrozāma, kad viņš ieraudzīja sava darba rezultātus, no savas sēklas uzdīgušo labību. Cilvēki ticēja viņam, turēja viņu par pravieti, piekritēju skaits auga, viņam radās sava draudze. Jebkurš ikdienas cilvēks to nespētu panākt. To spēja vienīgi tāds, ko dievs ir izredzējis un apveltījis ar savu garu. Tam bija jābūt pravietim. Un Maltsvets licēja pats un pārliecināja citus, ka viņš ir pravietis.

Šāda apziņa dod drosmi un sajūsmu. Maltsvets noreiba no šās apziņas. Tāpēc viņš rīkojās arvien drošāk, noteiktāk, fanātiskāk. Viņš jau varēja izvērst cīņu, jo juta sev atbalstu. Celdams savu ēku, viņš varēja atvēzt cirvi spēcīgākam cirtienam, jo apzinājās savu spēku. Vispirms viņš atvēzējās, lai dotu sitienu pretiniekiem.

Maltsvets spiedās iekšā brāļu draudzes saiešanas namos un izsauca hernhūtiešus mēroties ar viņu spēkos virves vilkšanā. Viņš ielauzās baznīcās un izaicināja draudžu mācītājus vilkties ar pirkstiem.

Madises lūgšanu mājā Maltsvets reiz notvēra savu nāvīgāko ienaidnieku Anistes Tomsonu. Šis pārbagātais lauku māju un ūdensdzirnavu īpašnieks un vēlākais Albu muižas rentnieks bija pazīstams ar savu cietsirdību, mantkārību un skopumu.

Tomsons pašreiz turēja runu par bagāto un nabago, par augstāko un zemāko, apgalvodams, ka dieva priekšā pastarā tiesā visi būšot vienādi un vienlīdzīgi. Kad lūgšanas namā ienāca Maltsvets, sludinātāja liekulīgā, apaļā seja spīdēja kristīgā laipnībā, viņa ķērcošā balss it kā izkusa tuvākā mīlestības medū, viņa tuklā, gaļīgā miesa bija kā maiss, piebāzts ar lēnprātību un pazemību. Piepeši pāri visai telpai no pēdējiem soliem atskanēja Maitsveta skaļā balss:

— Tā, ak tad dieva vaiga »riekšā mēs visi esam vienādi, 1)01 tavā nobarotā vēdera priekšā ne! Drīz tu izdzlsi zemākos brāļus no svētnīcas, aizslēgsi durvis un tad rādīsi savu melīgo punci tikai varas nesējiem! Varizejs tāds!

Pirmajā brīdī no Maltsvcta negaidītā sauciena visi sastinga; ne Tomsons pats, ne arī kāds no viņa aizbildņiem un draudzes locekļiem nezināja, ko atbildēt. Pravietis to tūdaļ veikli izmantoja, lai pateiktu visu līdz galam un izgāztu savas kritikas žulti gan pār brāļu draudžu iekārtu, gan it sevišķi pār Anistes papu. Viņš panāca to ar īsiem, skopiem, toties jo trāpīgiem vārdiem, labi zinādams, ka ilgi viņam neļaus runāt.

Protams, pretinieks nepalika atbildi parādā.

Tomass Tomsons, attapies no pārsteiguma, uzstājās kā pirmais. Un izcēlās ticības strīds, pilns personisku uzbrukumu vienam pret otru. Pliķus cirta abas puses. Tomsonam piesteidzās palīgā tētiņi, draudzes vairums turējās viņu pusē, pravietis stāvēja viens kā klints bangojošā jūrā.

Daiļrunībā, prasmē teikt trāpīgu vārdu, kā arī svēto rakstu pazīšanā Maltsvets izrādījās pārāks par saviem ienaidniekiem un, tā kā viņš prata rīkoties arī ar tādu ieroci kā loģika, bez grūtībām notrieca gar zemi pretiniekus. Tas sakaitināja Hernhūtes brāļus, viņu dusmas auga, un aizvien skaļāk atskanēja saucieni: viltus pravietis lai tur muti un vācas prom. Cilvēki, kas sevi dēvēja par «nevainīgā jēra draudzi», tā noskaitās par savu tuvāko, kas nebija vienis prātis ar viņiem, kļuva tik nikni pret ticības pretinieku, ko tas jērs pavēl mīlēt, ka būtu to gandrīz ar dūrēm iztriekuši pa durvīm.

Bet Maltsvets nekustēja ne no vietas. Viņš lepni uzsauca ārā dzinējiem:

—   Lai atkāpjas tie, kas māca melus un pestītāja vārdus min kājām, — es neatkāpšos, jo mans zobens ir evaņģēlijs, un tas jūs sacirtis pīšļos!

—    Tu esi miera traucētājs un svēto rakstu viltotājs! — citi viņam kliedza pretī.

—    Nē, es esmu tempļa tīrītājs, — atcirta Maltsvets un beidza ar pazīstamajiem Kristus vārdiem:

—    «Nedomājiet, ka esmu nācis sēt mieru virs zemes. Es neesmu nācis sēt mieru, bet zobenu!»

Lūgšanas stunda bija priekšlaicīgi jābeidz, un Maltsvets aizgāja kā uzvarētājs, lepni izslējies, ar augstu paceltu galvu.

Kā jau teikts, tā nebija vienīgā reize, nedz arī vienīgais saiešanu nams, kur ielauzās Maltsvets strīdēties ar brāļiem un tos šaustīt. Viņš atkārtoja to gan šur, gan tur, kamēr beidzot aizgāja no Jervamā.

Baznīcās Maltsvets izturējās savaldīgak. Tomēr stasla, ka viņš mācītājiem vairākas reizes «sadevis no apakšas», kad viņam licies, ka sprediķotājs novēršas no svētajiem rakstiem. Maltsvets turpat sprediķa vidū pilnā balsī iesaucies: «Tas nav tiesa! Bībelē ir citādi!»

Tā kādu svētdienu gadī jies Amblas baznīcā.

Mācītājs Paulsens bija virs, kas pēc iespējas pilnīgi centās izbaudīt laicīgo dzīvi, kamēr mūžīgā vēl nebija rokā, starp citu, šajā ziņā viņš daudz neatšķīrās no saviem amata brāļiem.

Paulsenam ne tikvien patika labi paēst un iedzert, bet viņš bieži līksmojās ar to dzimti, bez kuras «nav labi dzīvot pasaulē». Ne jau veltīgi draudzē viņu turēja par ļoti daudzu bērnu tēvu. Iespējams, ka mācītāja kungs todien jau bija mājās iebaudījis krietnas brokastis, jo dievkalpojuma laikā viņš jutās ļoti omulīgi un savā sprediķī pieļāva dzīves priecīgo izteicienu, ka nevis tas apgāna cilvēku, kas ieiet viņa mutē, bet gan tas, kas no mutes nak ārā.

Maltsvets, to izdzirdis, jūt, ka tiek aizskarta viņa mācība par atturību ēšanā un dzeršanā. Stāvēdams draudzes vidu, viņš iesaucas tik skaļi, ka viņa balsi dzird visā baznīcā:

— Vīrs, nesludini kristīgai draudzei miesas kārības! Vai tu nezini, ka svētie raksti (tajā un tajā vielā) to stingri noliedz!

Baznīcā visi sakustas. Ļaužu galvas pagriežas uz pārdrošnieka pusi, kas uzdrīkstas baznīckungam, pie tam vēl baznīcā sprediķa vidū, runāt pretī, viņu pamācīt un viņam aizrādīt!

Mācītājs Paulsens apklust, meklē ar acīm traucētāju, pazīst Maltsvetu, ar kuru viņš ticības jautājumos jau pāris reižu saskrējies, un pieļauj lielu kļūdu, atļaudamies atbildēt Maltsvetam no kanceles, uzsākt strīdu visu ļaužu priekšā …

Viens citē no bībeles vienu, otrs ko citu. Draudze uzmanīgi klausās. Pasaulīgie draudzes locekļi zobojas, ticīgie nezina, kam taisnība. Tā kā pretinieks nepadodas, mācītājs, pūlēdamies paturēt pēdējo vārdu, pavēl Maltsvetam klusēt. Taču Maltsvets apklust tikai tad, kad mācītājs, turpinot svētrunu, nebilst vairs neviena vārda, kas būtu «pret svētajiem rakstiem». Pravietis neliekas ne zinis par pērminderi, kas nāk Maltsvetu norāt par svētnīcas miera traucēšanu. Draudētājam, kas brīdina, ka viņu

izsviedīšot no baznīcas, ja viņš neturēšot muti, drosmīgais strīdnieks atbild:

— Mani jūs varat gan izsviest no baznīcas, bet manus vārdus vis nevarat. Par maniem vārdiem vēl runās nākamās paaudzes.

Maltsveta drošā un sparīgā uzstāšanās nepalika bez sekām.

Viņu sāka ievērot arī tie, kas citādi nepiešķīra īpašu nozīmi neizglītoto cilvēku ticības strīdiem, viņam sāka pievērst uzmanību mācītāji. It sevišķi pret Maltsvetu trina zobus viņa galvenie pretinieki, brāļu draudzes dižvīri, un Anistes Tomsons palēnām krāja linus, lai no tiem savītu valgu, ko ienīstajam pretiniekam īstā laikā varētu apmest ap kaklu.

Drīz atgadījās kāds nolikums, kas palīdzēja viņam piepildīt šo nodomu.

Madises mācītājs Hiršhauzens 1858. gadā noliedza vietējai brāļu draudzei noturēt lūgšanu mājā tā saucamo «otro stundu» — aiz slēgtām durvīm. Mācītājiem šī slēgtā «otrā stunda» bija kā skabarga acī, jo tāds dievkalpojuma veids nesaskanēja ar luterticīgās baznīcas rituālu un mistiskā noslēpumainība, kas piemita tādai lūgšanai, aizvilināja arvien vairāk dvēseļu no baznīcas klēpja — kaut vai tikai tādēļ, ka bijība pret mācītāju arvien mazinājās, bet cieņa pret hernhūtiešu diakonu un teicēju pieauga.

Mācītājs Hiršhauzens publicēja aizliegumu, laikam rēķinādamies ar konsistorijas atbalstu, jo «otrās stundas» noturēšana un locekļu pieņemšana ar lozi brāļu draudzēs Krievijā bija noliegta jau kopš 1834. gada, kaut gan pret to izturējās iecietīgi.

Ilernhūtiešu galvenā pārvalde Vācijā 1857. gadā pati likvidēja durvju slēgšanu un lozēšanu, ievedot tās vietā tā saucamos «19 ticības apliecinājumus», kas «brālim» bija jānodod pirms iestāšanās brāļu draudzē. Ne jau Madises mācītājs vien aizliedza to savā draudzē, tas pats notika arī citur.

193

Taču, tiklīdz parādījās mācītāja Hiršhauzena aizliegums, Madises draudzes hernhūtieši nodomāja, ka pie tā ir vainīgs Maltsvets. Viņa sīvajai cīņai pret durvju slēgšanu un lozēšanu vajadzēja ietekmēt baznīckungu. Iespējams, ka tur bija sava daļa taisnības, varbūt baznīckungs bija dzirdējis Maltsveta uzstāšanos, varbūt pat runājis ar viņu par to, un tas varēja pamudināt mācītāju pasludināt šo aizliegumu. Tomēr maz ticams,

13 3496

ka Maltsvets tāpēc vien būtu gājis tieši pie mācītāja un tas būtu pasācis ko tādu, neizglītota zemnieka ietekmēts.

Tas sektantiem neienāca prātā.

Un tad viņu priekšsēdētājs saņēmās un izgāja medībās, lai nošautu divus zaķus ar vienu šāvienu. Kristīgās brāļa mīlestības iesildīts, viņš iesniedza konsistorijā sūdzību ne tikai pret mācītāju Iliršhauzenu vien, kas bija ierobežojis viņu ticības biedrības darbu, bet arī pret Juliānu Leinberku. kurš pret hernhūtiešiem cīnījās tikai ar vārdiem, tāpat kā šī ticības biedrība pret viņa mācību.

Bez tam Tomass uzvēla baznīckungam vēl otru apsūdzību, kurai ar pirmo nebija nekāda sakara.

Mācītājs Hiršhauzens bija teicis savai draudzei, lai tauta nenāktu pie dievgalda grūto vasaras darbu laikā un atliktu to uz rudeni, tad katram būtu vairāk iespējas sagatavoties svētajam notikumam. Protams, viņa lēmumu ietekmēja arī tas, ka mācītājam pašam gribējās atpūsties un netikās pieņemt pie dievgalda atsevišķus draudzes locekļus. Ta kā šāda vēlēšanās, kas zemniekiem, protams, šķita ka pavēle, vērsās pret baznīcas likumiem, kas prasa pieņemt ticīgos pie dievgalda jebkurā laikā, tad brāļu draudzes priekšsēdētājs izspēlēja labu trumpi pret mācītāju.

Un sūdzībai, ko hernhūtiešu diakons uzturēja ar visu sirdi, pēkšņi bija negaidītas sekas.

Dīvaini, bet konsistorija atceļa mācītāja Hiršhauzena «otrās stundas» aizliegumu; par dievgaldniekiem izdoto rīkojumu Hiršhauzens saņēma rājienu, un vajadzēja to atsaukt, taču Maltsvets un viņa darbība baznīcas vadības acis modināja lielas aizdomas.

Ko tas nozīmēja, to Maltsvets drīz dabūja just.

1858. gada Jurģos pasludināja jauno likumu par Igaunijas zemniekiem. Tam vajadzēja nosacīt rentes apmērus, atvieglot klaušu nastas, nokārtot zemnieku pašvaldības jautājumus un paplašināt pārvietošanās brīvību.

Jau pirms daudziem gadiem Igaunijas landtāgs, valdības pamudināts, bija ķēries pie jaunā likumprojekta sastādīšanas un kaulējās par šo likumu ar valdības komisijām kā velns par grēcinieka dvēseli.

Kā landtāgs, tā vietējā priekšniecība jaunā likuma sastādīšanu bija turējusi slepenībā, baidoties, ķ;i tauta, to uzzinājusi,

kļūs drošāka un prasīgāka, sāks pārāk daudz cerēt, sāks dumpoties un traucēs kungu mieru. Tā par jaunā likuma iznākšanu daudzi nekā nezināja, bet ari tur, kur par to nonāca tālas, neskaidras valodas, ļaudīm nebija pat aptuvenas jēgas ne par likuma iznākšanas laiku, ne saturu. Zemnieks gaidīja jauno likumu, kam bija jāatvieglo klaušu un nodokļu nastas, ne jau no muižniekiem — viņu cieto roku un sirdi tie pazina pārāk labi — bet gan no valdības vai tieši no ķeizara. Pie tam zemnieki, zinādami, cik liela ir kungu un vietējās priekšniecības — vācu baronu vara, baidījās, ka muižnieku patvaļa izniekos ķeizara un valsts vadības labo gribu, ja tāda tiešām būtu izpaudusies. Zemnieku bažas bija ļoti lielas, kāri uztverot katras baumas par jaunā likuma iznākšanu, zemnieki ne sevišķi tām uzticējās. Cilvēki turpināja dzīvot, sastinguši savā trulajā izmisumā, vai ari, kā Jervamā, gaidīja vienīgo glābiņu, brīnišķīgu glābiņu no dieva un no pravieša Maltsveta.

Beidzot jaunais likums 1850. gadā pēc grūtām radībām nāca pasaulē, bet tulkošana vācu un igauņu valodās sastādītāju vainas dēļ tik ļoti ieilga, ka to varēja publicēt un ieviest tikai pēc diviem gadiem. Ar likuma izsludināšanu un piemērošanu notika dīvainas lietas. Abos gadījumos vietējie pārvaldes orgāni pielaida rupjas kļūdas, un šo kļūdu bēdīgās sekas zemniekiem nācās izbaudīt uz savas jau ta pārģērētās adas. Pēc oficiālo laikrakstu ziņām, jaunajam likumam vajadzēja stāties spēkā ar 1858. gada 23. aprīli, tomēr nebija aizrādīts, ka ar šo termiņu nestājas spēkā visi likuma panti, bet klaušas līdz ar tā saucamajiem palīgdarbiem zināmā veidā turpināsies tāpat kā līdz šim tik ilgi, kamēr visa zemnieku zeme tiks pārmērīta un nocenota.

Kļūdaini un pretrunīgi jauno likumu izziņoja ari no baznīcas kancelēm un draudzes tiesās. No paskaidrojumiem kungi izvairījās vai nu aiz lepnības, vai sliktā garastāvokļa dēļ.

Tāpēc nav jābrīnās, ka tautai pret jauno likumu nebija uzticības. Vai gan varēja būt, ka ķeizara izdotais likums stājās spēkā nevis pilnīgi, bet pa daļai un ka nebija spēka tieši ta daļa, kas pārmērīgi noslogotajam zemniekam solīja kaut nelielus klaušu atvieglinājumus, proti, palīgklaušu atcelšanu!

13*

105

Kāpēc tad neizmērīja un nepārcenoja zemi pirms likuma izsludināšanas un spēkā stāšanās; jau tā ar šo likumu vilcinājās tik ilgi! Un zemniekam vispirms radās aizdomas, ka

muižnieki blēdījās, viņi, kā redzams, ķeizara jauno likumu vai nu bija viltojuši, vai centās aizkavēt tā pilnīgu spēkā stāšanos. Domas par likuma viltošanu zemniekam radās vairāk tāpēc, ka šis likums nedeva ne tuvu to, ko alka izmocītais zemnieks: ap likuma paredzētajiem atvieglinājumiem bija dažādi āķīgi piebildumi, un, apskatoties tuvāk, tas nedeva gandrīz nekā. Aizdomas modināja arī tas, ka zemju mērīšanai un nocenošanai bija paredzēti veseli desmit gadi un kungam bija tiesības to vēl pagarināt: ko tu kungam padarīsi — viņš sacīs, ka ātrāk nav varējis paveikt! Un tiešām, paši kungi, likuma sastādītāji, neticēja, ka veselas guberņas zemnieku zemes varētu izmērīt desmit gados. Sis darbs varēja ilgt gadu desmitus arī tad, ja to nemaz sevišķi nevilcinātu[7]! Visu to papildināja nepietiekami skaidrs likuma teksts. Piemēram, paragrafā, kas noteica klaušu nastu ierobežojumu, nebija nosauktas zemnieku sevišķi grūtās un ienīstās palīgklaušas — mēslu vešana, siena pļauja, sēja, ecēšana, labības novākšana un citas, tā ka zemnieks, kam lasīt nemācēšana liedza labi saprast likumu, guva pārliecību, ka palīgklaušas vispār ir atceltas, bet īstenībā šie sevišķi smagie darbi bija ieskaitīti kārtējos klaušu pienākumos un ietilpa kopējās klaušās.

Saturā un formā nepilnīgais likums, kam trūka nepieciešamo paskaidrojumu, sacēla zemniekos nemieru pret muižniekiem, jo viņi uzskatīja par visu nebūšanu cēloni muižnieku intrigas. Vairākos novados izcēlās nemieri, sevišķi Harjumā. Protestējot pret palīgklaušām, sarīkoja streikus, visbiežāk zemnieki atteicās vest mēslus. Muižnieki neatzina pašu pieļautās kļūdas un nesolīja tās labot, bet ķērās pie varas līdzekļiem, lai salauztu zemnieku pretestību. Kāķa tiesneši pagastos sāka nikni pērt tos zemniekus, kuri vairs negribēja «atzīt» veco likumu; miesas soda izpildīšanai un pretestības apspiešanai sauca palīgā karaspēku. Kamēr citur kāķa tiesnesis un karaspēks viegli tika galā ar palīgklaušu nepildītajiem, kādā novadā, Harjumā, Jūru apriņķī, izcēlās neliels dumpis, kas kļuva pazīstams ar nosaukumu «Mahtras karš».

Mahtras pagasta saimnieki atteicās vest mēslus, tāpēc tos aizsauca pie kāķa tiesneša. Taču vīri nolēma neiet lauvu bedrē, jo bija dabūjuši dzirdēt, ka kāķa tiesneša vietas izpildītājs fon llagemeisters Habajas muižā, kas bija izraudzīta par apkartnes soda vietu un kur arī Mahtras vīriem bija pavēlēts ierasties, licis Koses apriņķa streikotājus nežēlīgi sodīt. Vīri nolēmuši neļaut sevi pērt, un vajadzības gadījumā aizsargāties ar varu. Lai to varētu izdarīt, atsaukusi palīgā kaimiņu pagasta zemniekus. Tie atnākuši. Un, kad Mahtras muižā ieradās karaspēks, lai streikotājus sodītu ar miesas sodu un piespiestu izpildu pavēli, tas tur sastapa tik sīvu zemnieku pretošanos, ka zaldātiem vajadzēja lietot ieročus. Izcēlās asiņaina kauja, kas prasīja upurus abām pusēm un beidzās ar karaspēka atkāpšanos, jo zemnieku bars bija skaitliski daudz lielāks. Saniknotie zemnieki pārņēma savā ziņā bez aizsardzības palikušo muižu, kuru kungi bija atstājuši, un, sadzērušies muižas brūzī degvīnu, sākuši muižu graut un laupīt. Opmanis, smagi piekauts, tik tikko izspruka dzīvs. Bet kungu māja ar visām palīgēkām nodega līdz pamatiem, pie tam ugunsgrēka cēlonis palika neizdibināts.[8]

Parasti tik rāmo un paklausīgo zemnieku negaidītā pretošanās saniknoja muižniekus.

Visur, kur vien baidījās, ka zemnieki neizies palīgklaušās, nosūtīja karaspēku, ko zemniekiem pašiem vajadzēja barot. Ar nūjām un rīkstēm piespieda tautu pakļauties vecajam klaušu jūgam. Kas vien pacēla galvu un atplēta muti, tiešām, ikviens, kas iedrošinājās iebilst kaut vārdu par jauno likumu, tika atzīts par dumpinieku un sodīts.

Sodītāju ļaunā sirdsapziņa, gļēvulība un bailes pieļāva pat to, ka Tallinā tā paša gada siena mēnesī daudzus Harjumā novada Anijas pagasta zemniekus, kas bija atnākuši pie gubernatora pazemīgi lūgt paskaidrojumus par jauno likumu — un darīja to, paklausot sava lielkunga padomam, — saņēma gūstā kā dumpiniekus, un Krievu tirgus laukumā, visu ļaužu acu priekšā, zaldāti tos gandrīz nogalināja.[9]

Daudz bargāks sods, protams, bija jāizcieš Mahtras sacelšanās dalībniekiem. Tos nodeva kara tiesai, kur galvenos vainīgos sodīja ar nāvi. So lēmumu gan vēlāk «mīkstināja», oficiSli izsakoties, zemniekus «apžēloja»: viņus nākamā gada sveču mēnesī Mahtras muižas laukos pa sniegu dzina caur ierindu, un katrs saņēma līdz tūkstoš sitienu. Pēc tam smagākos noziedzniekus izsūtīja spaidu darbos vai ari nometināja neapdzīvotos apgabalos, kamēr mazāk vainīgie tika cauri ar pērienu un cietumu.

Ar kādu gļēvu niknumu muižnieki meklēja 1858. gada zemnieku kustības «dumpiniekus» un tautas kūdītājus un cik viegli pat nevainīgs cilvēks izpelnījās kungu aizdomas, liecina gadījums, kas tajā laikā notika ar «Jervamā pravieti».

Ari viņu uzskatīja par zemnieku kūdītāju, viņu, kura valstība nepiederēja pie šīs pasaules.

Maltsvetam trūka īstas dzīves izpratnes un skaidrāka jēdziena par pasaulīgām būšanām, it īpaši par zemnieka posta pilno dzīvi. Viņa acis redzēja postu, viņa ausis dzirdēja žēlabas, un viņa sirds juta līdzi cietējiem. Bet viņš, kā jau neizglītots tā laika zemnieks, kas no pasaulīgām varām necerēja ne palīdzību, ne glābiņu, labi zinot, ka kungi to nepieļaus, domaja. ka tā tam ir jābūt, ka tāda ir dieva griba. Bez tam svēto rakstu aizsaules pārgudrība un ticības pārmērību migla tik ļoti aptumšoja viņa spriešanas spējas, ka viņam par zemes lielām nebija pat tās skaidrības, kāda bija katram apķērīgam zemniekam ar gaišāku galvu. Maltsvets lika visas cerības uz dieva palīdzību, uz dieva žēlastību un gribu, un uz brīnumiem, kam jānāk no dieva, un to viņš mācīja arī saviem ticības bērniem viņu postā.

Cik maz Maltsvets izprata 1858. gada kustību un cik nenozīmīgs viņš bija kā laicīgs tautas darbinieks, var spriest pēc tā, ka viņš nemieru laikos staigāja apkārt pie saviem piekritējiem un tiem cieši piekodināja, lai neviens nepiedalītos dumpī, U11 to viņš nedarīja aiz bailēm, ka dumpinieki saņems bargu laicīgu sodu, bet paklausīdams kādam bibeles pantiņam, kur uzdots priekšniecību godāt, klausīt tās vārdiem un pavēlēm. Pravietis domāja, ka muižnieku uzdevums ir vadīt tautu un nogrēkoties pret viņu likumiem nozīmē sacelšanos pret dievu. U11 Maltsvetam patiešām izdevās iedvest saviem jēriņiem tādu padevību, ka no viņu vidus neradās neviens dumpinieks, kas vēlāk būtu jāsoda.

Un, lūk, šo muižniekiem tik vērtīgo vīru, kurš patiesībā darbojās viņu labā un bija pelnījis muižnieku pateicību, viņi noturēja par tautas kūdītāju.

Viņus bija apstulbojušas bailes no verga, kas kratīja savas važas!

Tā paša gada rudenī, kad vēl nebija norimis nemiers zemnieku vidū, 20. septembrī, Albu pagastā, Menuveres ciemā, kādās mājās, kad Maltsvets noturēja dievkalpojumu mazam ļaužu pulciņam, viņu saņēma ciet. Ar šo darbu muižnieki un vietējie priekšnieki paši sevi apsmēja. Pravietis tieši tajā brīdī daiļrunīgi aicināja zemniekus godāt priekšniekus, klausīt viņu pavēlēm un maksāt uzliktos nodokļus bez kurnēšanas. Tieši tad, kad viņš izskaidroja Pāvila grāmatas romiešiem 1,'?. nodaļu un apustuļa pamācības vārdi svinīgi atbalsojās istabā, sargi jau stāvēja pie durvīm. Viņi bija ieradušies, lai šo viru, kas aicināja tautu būt padevīgai, apcietinātu un nodotu kungu varai kā kūdītāju.

— Ikkatrs lai ir paklausīgs pasaulīgai valdīšanai, jo neviena valdīšana nav bez dieva un, kur vien ir valdīšana, tā ir dieva iecelta. Tāpēc, kas turas pretī valdīšanai, turas pretī dieva likumam. Bet tie neklausīgie sev pašiem sodību sagādās.

Jo no priekšniekiem nav jābaidās savu labo, bet gan ļauno darbu dēļ. Ja tu nebīsties valdīšanas, dari labu, tad tā būs uzteikšana par to.

Jo priekšnieks ir dieva sulainis, iecelts tev par labu. Bet, ja tu ļaunu dari, tad bīsties: ne veltīgi viņš nēsā šķēpu, viņš ir dieva sulainis, atriebējs un soģis ļaundarim.

Tāpēc vajag būt paklausīgam ne vien sodības dēļ, bet arīdzan sirdsapziņas labad.

Tāpēc jūs arīdzan dodiet meslus: jo tie ir dieva sulaiņi, ar to pašu pastāvīgi godināmi.

Tad un dodiet katram, kas viņam pienākas: meslus, kam pienākas mesli, nomu, kam noma, bijāšanu, kam bijāšana, godu, kam gods pieder.

Un brīdī, kad ciema vīri, aizkustināti un skumīgi klausījās pravieša un svēto rakstu vārdus, ka arī debestēvs liek viņiem pildīt palīgklaušas kungam muižā un ka kurnēšana un pretošanās ir smags grēks pret dieva likumu, — nāca iekšā tie, kas «veltīgi nenēsā zobenu», un sasēja nabaga pravieti, it ka viņš būtu tautai teicis: «Nepakļaujieties priekšniekiem, jo viņi dara jums pāri pret dieva gribu! Nemaksājiet nomu saviem kungiem, jo viņi pret dieva gribu apkrauj jūs ar pārmērīgām nastām! Neatzīstiet savus priekšniekus un kungus, jo nevis dievs ir devis viņiem varu pār jums, bet viņi paši to ii? varmaelgi sev sagrābuši!»

Tā kā pravietis viņiem nekā tāda nemācīja, bet sludināja gluži pretējo, tad zemnieki un zemnieces nemaz nespēja attapties no izbīļa un pārsteiguma: apmulsuši viņi mēmi noraudzījās, kā pravieti sasien, un tie, kuru smadzenes vēl spēja domāt, tad ari domāja: tagad dievam vajadzētu darit brīnumu un atbrīvot savu nevainīgo kalpu no bendes rokām un izraut viņu cauri griestiem! Bet dievs neizdarīja brīnumu, un pravietis pats arī ne, un tā mazais ticīgo pulciņš, no bailēm trīcot, asaras liedams, noraudzījās, kā viņu dievbijīgo skolotāju aizved tiesas kalpi, it kā viņš būtu laupītājs . ..

— Ko es esmu ļauna nodarījis, ka mani sagūsta? — vaicāja Maltsvets.

Vīri paraustīja plecus: — Kāķa tiesneša pavēle.

Asinis no gūstekņa sejas saplūda viņa sirdī. Maltsvets pazina šo ckāķa tiesnesi». Tas bija viņa sens ienaidnieks, kurš Amblas apriņķī, kad pravietis uzsāka savu sludinātāja darbību, dažu labu reizi bija viņu tincinājis un piedraudējis ar rikšu saišķi. Viņa vārds bija barons Rozens. Šis varmāka valdīja Kukeveres muižā.

Bet daudz vairāk nekā no visvarenā despota kāķa tiesneša pravietis un visi apkārtnes ļaudis baidījās no tiesas rakstveža Embeka kunga, kura varai nebija robežu. Tas bija vīrs, kas nepazina žēlastības; viņa krūtīs nebija citu jūtu kā vien alkatīga tieksme likt pērt ar rīkstēm, sadistisks prieks vērot svaigas, kūpošas asinis, dzirdēt spīdzināto vaidus. Šis godājamais kungs, pats verdzinātās igauņu tautas atvase, patiesībā bija īstais kāķa tiesas kungs. Viņš sprieda tiesu, viņš turēja savās rokās visu tiesas aparātu, jo kāķa tiesneši paši, juridiski nesagatavoti muižnieki, bieži nekā nezināja par likumiem un tiesu praksi.

Tā kā tiesneša pienākumi zināmos laika sprīžos pārgāja no viena muižnieka uz otru, Embeks ceļoja tiem līdzi no viena kāķu tiesneša pie otra un bija viņiem labā roka un sava veida tieslietu rokasgrāmata. Pirms atnākšanas uz Kukeveri viņš jau bija paguvis kalpot sešiem vai septiņiem kāķa tiesnešiem un pamatīgi prata savu amatu. Beidzot — kā runāja tautā. — kad

Embeks saviem «mazajiem brāļiem» bija jau izdalījis daudzus tūkstošus sitienu, viņu par šo svētīgo darbību iecēluši muižnieku kārtā un piesprauduši viņa uzvārdam klāt lielisko, spožo partikulu «fon».

Bet pavisam negaidīti Maltsvetam pie kāķa tiesneša nenolika nekas ļauns, Pa nakti viņu iebāza cietumā un otrā rītā veda tālāk uz Tallinu; kā bīstams dumpinieks viņš tika nodots augstākās tiesas rīcībā.

Un tomēr Maltsvetam nācās piedzīvot ne mazumu kāķa kunga un viņa palīga zaimu un izsmiekla. Viņi ironiski dēvēja Maltsvetu par pravieti, izturējās pret viņu ar ākstīgu godbijību un pavēlēja darīt brīnumus.

—    Vai nu tādam vīram kā tev grūti izlidot no būra un aizirties uz mākoņa līdz Paidei: un mēs te uz zemes būtu stulbi un mēmi.

Viens paraustīja pravieti aiz bārdas, otrs ieknieba viņam degunā, un abi smējās.

Tieši šī apsmiešana piešķīra Maltsvetam mocekļa drosmi un lepnumu, jo notikušais viņam atgādināja Nacaretes vīra ciešanas. Un, atbildot zaimiem, viņš ar cēlu mieru citēja viņiem dažas vielas no evaņģēlija:

—   «Bet vīri, kas aizturēja Jēzu, zaimoja viņu un sita viņam. Tie aizsēja viņa acis un cirta pļaukas sejā, un jautāja: «Uzmini, pravieti, kurš tas ir, kas tevi sila!» Un daudz ko citu viņi teica un gānījās par viņu …»

—    Vai tu re, jau sāk sprediķot un sludināt pasaules galu! — ņirgājās tiesneši.

Bet Maltsvets no sava būra mierīgi turpināja:

—    «Tie sāka viņu apsūdzēt un teica: «Viņu mēs esam notvēruši, kad viņš tautu musina, dod ļaudīm sliklu padomu un aizliedz ķeizaram maksāt nodevas, un dēvē sevi. Kristu, par vienīgo ķēniņu . . .»»

—    Dzirdi, nu dzirdi, tagad pielīdzina sevi Kristum! — rēca likuma kalpi.

Gūsteknis turpināja:

—    «Tad zemes pārvaldnieka kareivji ieveda Jēzu sev līdzi tiesas namā un, sapulcējušies ap viņu, novilka viņam drēbes un uzsedza purpura mēteli. Un, novijuši ērkšķu vainagu, lika to viņam galvā un iedeva labajā rokā nūju, metās ceļos viņa priekšā, izsmēja viņu un teica: «Sveicināts, jūdu ķēniņ!» Un spļāva uz viņu, ņēma nūju un sita ar to viņam pa galvu …»

Turi žaunas! iesaucās viens no «zemes pārvaldnieka kareivjiem» — barons Rozens, visa šī ākstīšanās sāka viņam jau apnikt.

Drīz vien tu izbaudīsi nūju, — piebilda otrs «kareivis» Embaks; tad viņi aizgāja un lika pravieti mierā . ..

Kad Maltsvetu nākamajā rītā sūtīja no Kaijatas tālāk, viņam nācās ceļot no Erodus līdz Pilātam.

No Tallinas, kur Maltsvetu pratināja un turēja kādu laiku, viņu caur Paidi pa etapu sūtīja uz Rīgu. Paidē bija viņa pastāvīgā dzīves vieta. Laikam Tallinā neatrada «šajā cilvēkā nekādas vainas», bet kas gan turienes varasvīriem varēja liegt iekalt viņu dzelžos kā laupītāju un slepkavu? Bez tam viņi vēl parūpējās, lai dzelži cieši saspiestu cietumnieka rokas un atgādinātu viņam «dieva iecelto priekšniecību», kuru cienīt viņš tik cītīgi bija mācījis. Un, kad Maltsvets cilvēciskā vājumā, aizmirsis dieva un pats savus vārdus, sāka protestēt pret priekšniecības rīcību un rādīja likuma kalpiem savas rokas, jo dzelži bija dziļi iespiedušies miesā, tie paraustīja plecus un atbildēja:

— Ir pavēlēts, lai dzelži turētos stingri!

Gūstekni veda atpakaļ uz Jervamā novadu pa to pašu ceļu, pa kuru viņu savā laikā bija veduši uz Tallinu, un tā Maltsvets atkal nonāca Kukeveres kāķa tiesā, kur viņu saņēma ar vēl niknāku mēdīšanu un dzēlīgāku apsmieklu nekā iepriekš. Ceļā uz Paidi viņam vairākās vietās gadījās sastapties ar saviem piekritējiem.

Nelaimīgie maltsvetieši, kuru vidū ziņa par ticības tēva sagūstīšanu bija izplatījusies vēja ātrumā, veseliem bariem saskrēja viņam pretī uz ceļa un ielām, lai viņu redzēto pēdējo reizi, dzirdētu viņa norādījumus un saņemtu svētību. Visi domāja: ja jau Maltsvets ir nokļuvis kungu rokās, tad viņš ir pagalam!

Ar cietumsarga atļauju viņam izdevās vēlreiz pabūt Menuveres ciema mājās, kur viņš tika apcietināts. Tur bija salasījies krietns pulciņš piekritēju, kurus viņš centās stiprināt paļāvībā uz to kungu, mierināt un drošināt. Ardievošanās bija aizkustinoša. Ticīgo asaras bagātīgi slacīja dzelžos iekaltās pravieša rokas.

Cietumā un ceļa grūtībās izmocītā Maltsveta bālā un novājējusī seja izskatījās nomākta un skumja. Bet, kad viņš redzēja savu ticības brāļu mīlestību, uzticību un padevību, viņa sejā atplaiksnījās it kā rīta blāzma un dziļi aizgrābts viņš iesaucās:

—   Jeruzalemes meitas, neapraudiet mani, bet apraudiet pašas sevi un savus bērnus! Jo man nekas nekait, es ar prieku nesu šīs važas; es taču zinu. ka nesu tās pestītājam par godu un viņa vārdā smaidot eju pretī nāvei. Tas kungs ir mans gans, neviena cita man nevajag! Bet jūs, brāļi un māsas, esiet nomodā un lūdziet dievu, jo jūs nezināt dienu un stundu, kad cilvēka bērns nāks pie jums! Sargieties, lai jūs neapgrūtinātu savu sirdi ar pārmērīgu ēšanu, dzeršanu un rūpēm par pār liku un lai tā diena jums neuznāk piepeši. Jo tā diena ir tuvāk. nekā jūs domājat. Atcerieties pestītāja vārdus, turiet prātā šinī bargajā laikā dieva pravieša pareģojumus . ..

Iedvesmas pārņemts, viņš izstiepa rokas un, važām šķindot, rādīja uz vakariem, un atkārtoja Kristus vārdus par pastarās dienas zīmēm:

—   «lln saulē, mēnesī un zvaigznēs būs zīmes, un virs zemes ļaudis būs izmisuši un neziņā, un jūra sāks mutuļot un šalkt … Jo kurš gan no jums nebūs redzējis brīnuma zvaigzni debesu zvaigžņājos tur, kur saule vakara noriet: kurš no jums ar savu miesīgo aci nebūs redzējis visuvarenā dieva ugunīgo pirkstu, kas ar liesmām raksta debesu izplatījumā: «Esiet gatavi, jo cilvēka dēls nāks tajā stundā, kad jūs to negaidīsiet! Esiet nomodā un lūdziet dievu ik brīdi, lai jūs tiklu izraudzīti un pasargāti no visa tā, kam jānotiek, un varētu stāvēt cilvēka dēla vaiga priekšā! …»

Kas šai mirdzošajai brīnuma zvaigznei, šai liesmojošajai Jehovas varenības zīmei, šim degošajam brīdinājumam pie debess netic, kaut gan viņš lo redz ar savu grēcīgo aci katru vakaru, un savu dvēseli nesagatavo tā kunga atnākšanai, tas nav vērts, ka viņam ir dotas acis, domas un prāts. Viņam nāks tas kungs tajā dienā, kad viņš to negaida, un tajā stundā, kad viņš lo nezina. Un viņš saņems sodu kopā ar grēciniekiem un viltniekiem: tur būs raudāšana un zobu trīcēšana …»

Brīnuma zvaigzne debess izplatījumā, uz ko norādīja Mallsvets, bija Donata astes zvaigzne, kas pēc ilgākas gaidīšanas parādījās 1858. gada rudenī un pēc vakara blāzmas izdzišanas gaiši mirdzēja diezgan zemu rietumu pamalē. Sī dabas parādība, kā jau parasts, neizglītotajai tautai pareģoja visādus briesmīgus notikumus — karu, badu, epidēmijas, — un tas nepalika bez iespaida arī uz Maltsvetu, kuram bij par maz «pasaules gudrības». Viņš savā ticības aizrautībā pasludināja astes zvaigzni par pasaules gala vēstnesi un izmantoja šo parādību ticības iekvēlināšanai savā draudzē un atturēšanai no apgrēcībām.

Par Maltsveta maldīšanos nebija ko brīnīties, jo arī kāds dzejiski noskaņots zvaigžņu pētnieks ārzemēs toreiz izteica domu, ka komēta, saduroties ar zemeslodi, varot to iznīcināt — šis minējums gandrīz vai visos laikrakstos sacēla daudz satrauktu pārrunu.

Maltsvets varēja mierīgs doties prom no Menuveres ciema — tur palika pulciņš «nešaubīgo» jēriņu, kas bija zvērējuši viņam uzticību un bija gatavi par viņa mācību iet ugunī un ūdenī. To Maltsvets saskatīja viņu bērnišķi paļāvīgajās, izbaiļu pilnajās sejās, kad viņš runāja par brīnumzvaigzni, pastara tiesas vēstnesi, padevīgajā godbijībā, ar kādu visi noklausījās pravieša pamācībās, un sajūsmā un vienprātībā, ar kādu tie jaudādami, skumju pilni nāca viņu pavadīt caur visu ciemu un vēl kādu gabalu tālāk.

Dīvains pelēks pulciņš ap pelēkā tērptu, bārdainu vīru šajā pelēkajā augļu mēneša rītā virzījās pa Menuveres ciema gatvi. Šā pūļa neslēptais satraukums saistīja arī visu mazticīgo, pret reliģiju vienaldzīgo ļaužu skatienus, kas noraudzījās gājienā pa logiem un caur vārtiem.

Dažs labs gan nespēja atturēties no zobgalīga un dzēlīga vārda par maltsvetiešiem un viņu pravieti, bet ļaudis kļuva nopietni un apklusa, kad sadzirdēja važu šķindoņu un ieraudzīja svētā vīra saslēgtās rokas. Nicinātie grēcinieki nebija tik cietsirdīgi, lai smietos un ņirgātos par nelaimīgu gūstekni. Šīs īpašības toties piemita svētuļiem, kas sevi cildināja par «dieva bērniem», «brāļiem un māsām iekš tā kunga» un «nevainīgā jēra draudzi».

Kādā muižā hernhūtiešu aizbildnis, paņēmis no uzrauga spieķi, pienāca pie Juhana Leinberka, iespļāva viņam sejā un sāka neaizsargāto gūstekni lamāt un mēdīt.

— Nu, vai tavs vadzis reiz ir pilns, tu pērtiķu pravieti, tu nerru nerrs un tukšgalvi? Vai tu tagad redzi, cik īsas kājas ir ķecerībai, kaut arī pats velns bija tavs skolmeistars? Redzi, rokas tev, sātana sulainim, ir iekaltas dzelžos, kā nākas, jo tu taču esi ļaunāks par plēsīgu zvēru. Bet viņiem vajadzēja sakalt arī tavu nolādēto mēli un tevi aizsūtīt labi tālu, lai tu nosprāgsti tur ar savu ķecerību! Labu ceļu, pērtiķu pravieti!

Un citā vietā, kad viņš gāja garām kādam ciemam, skolas kāpnēs stāvēja skolptāja sieva, viena no tām šķīstajām māsām, kas vienīgi tumsā spēja pārvilkt kreklu un lūgšanu mājā stenēja un vaidēja tā, ka kaļķi bira no griestiem.

Pazinusi Maltsvetu, viņa izskrēja tam pretī un, nagus iepletusi, nobirdināja pār viņa galvu tādu lamu vārdu krusu, ka pat gūstekņa sargs uz brīdi kļuva akls un mēms. Un, kad tas vēl nelīdzēja, jo Maltsvets uzklausīja dievticīgo māsu ar tikpat mēmu nicināšanu kā lēnīgo brāli muižas pagalmā, tad saniknotais dieva bērns salika rokas kā tauri pie mutes un, pagriezusies pret ciemu, sāka saukt kopā sievas:

—   Dārgās māsas iekš tā kunga, nāciet aplūkot viltus pravieti, nāciet pamēdīt ragaini, novilksim viņam velna priestera svārkus — sanāciet ātri. sanāciet visas, visas!

Taure šim erceņģelim bija skanīga, to dzirdēja visā ciemā. Tā uzdzina drebuļus kā gūsteknim, tā sargam, kareivim izkrita pat pīpe no mutes. Šur tur parādījās vairākas galvas — pie durvīm un logiem, bet karapulks tomēr nesalasījās kopā, tikai no ciema otra gala pāris resnu sievu gāzelēdamās sāka skriet uz skolas pusi. Bet viņas pārvietojās tik lēni, ka erceņģelim pietrūka pacietības gaidīt. Tad nu viņa viena pati rikšoja līdzi savam nīstajam ticības pretiniekam un lādēja un mēdīja viņu tik ilgi, kamēr izsīka vecā Vostru Viļuma pacietība. Gūstekņa sargs pagrāba pilnu sauju mālu un ietrieca kareivīgajam eņģelim tik veikli pa tauri, ka instruments aizsērēja un apklusa …

Pievakarē, pēc saules rieta, gūsteknis nonāca Kugļu ciemā — līdz ceļiem nobridies dubļos un piekusis līdz nāvei. No iepriekšējo dienu gājuma viņam smeldza visi locekļi.

Zemnieki taupīja savus nodzītos kleperus, tāpēc arestantam lielākoties bija jāiet kājām. Tikai pāris pagastos no Tallinas līdz Kugļiem Leinberku bija veduši ratos. Menuverē viens no viņa mācekļiem gan gribēja iejūgt zirgu, lai pravieti kaut vai desmit verstis pavestu ratos, bet Maltsvets šo piedāvājumu noraidīja un teica:

—     Sava kunga vārdu dēļ es labprāt ciešu mokas, arī pestītājs gāju kājām uz Golgātu, bet viņš nesa uz muguras smagu krustu.

Te piepeši Maltsvets aizmirsa nogurumu, it kā viņa pārguruša a miesā būtu ieplūdusi dzīvinoša uguns, soļi kļuva veiklāki, acis iemirdzējās. Rietumu debesu pamalē bija parādījusies astes zvaigzne. Tur liesmoja visuvarenā nokaitētā roka un rakstīja dievišķīgos ugunsrakstus debesu velvē. Tas kungs tur ievilka ugunīgas zīmes. Tur staroja tā kunga zvaigzne, biedēdama ļaudis ar briesmīgiem notikumiem. Kāda noslēpumaina vara, brīnišķīgs spēks plūda no šā spīdekļa. Kā aizsaules burvība. neaptverama un mīklaina, lidinājās gaisā, it kā debesu pavēle, izpauzdamās lieliskajā staru mirdzumā pasaules izplatījumā. apdvestu arī pravieti, satricinātu viņa dvēseli, iededzinātu viņa domas.

Viņa nekustīgais skatiens bija vērsts uz spokaini mirdzošo zvaigzni, viņš skatījās uz turieni plati atplestām, alku pilnām acīm ka svētlaimes ekstāzē. Viņa lupas kustējās kā lūgšanā un dzelzi slēgtās rokas lēnām pacēlās pret debesim, it. kā pakļaudamas nezināmam spēkam.

Un tad viņš sāka runāt, sākumā klusu, pats pie sevis, kā miegā, bet balss ar katru mirkli pieņēmās skaļumā, kļuva skaidra un skanīga.

— Jūs dabūsiet dzirdēt par kariem un dzirdēsiet kara vēstis: skatieties, nebīstieties, jo tam visam ir jānotiek. Bet tas vēl nav gals … Jo tauta celsies pret tautu un karaļvalsts pret karaļvalsti, nāks bads un sērgas un vietām zemestrices … Tas būs lielu ciešanu sākums . .. Tad viņi jūs nodos postam un nokaus jūs, un visas tautas jūs nīdēs mana vārda dēļ. Un tad daudzi būs krituši kārdināšanā un nodos cits citu, un nīdīs viens otru . . . Un celsies viltus pravieši un daudzus savaldzinās, un, tā kā netaisnība augs augumā, tad daudzu mīlestība atdzisis . . . Un pēkšņi šī posta saule kļūs nespodra, un mēness nedos gaismu, un zvaigznes kritis no debesīm, un debesu spēki tiks sakustināti . . . Un tad pie debesīm parādīsies cilvēka bērna zīme, un tad visas cilvēces ciltis virs zemes sāks raudāt un ieraudzīs cilvēka dēlu atnākam uz mākoņiem lielā spēkā un godībā … Un viņš sūtīs savus eņģeļus ar skanīgām bazūnēm, un tie sapulcinās viņa izredzētos no visām debesu pusēm, no vienas pamales līdz otrai …

Viņš apklusa, nogrimis domās, un novērsa acis no mirdzošas zvaigznes.

Bet balsis ap viņu pieauga spēka un pletās plašumā, saplūda kopīgā dunoņā, sauca un lūdza, lai viņš runā. Un viņš runāja tālāk, un vārdi, ko viņam iedvesa gars, kas bi ja nācis pār viņu, plūda pār viņa lūpām;

Mans gars redz, un mana acs lasa pavēli ar Jehovas zīmogu. Kam ausis ir, tas lai dzird, un, kam prāts ir, tas lai saprot! . . . Pirms būs atvērts sestais zīmogs, notiks lielā zemestrīce un saule taps drūma kā mūka tērps, un mēness būs ka asinis; pirms debesis nozudīs ka satīta grāmata un visi kalni un salas izkustēsies no savām vietām, un drebēs karaļi un varenie, un bagātie, un tie, kas valda pār tūkstošiem, un diženie, un katrs vergs, un visi brīvie paslēpsies alās un kalnu aizās — pirms tas notiks, bet drīz pēc tam. kad visuvarenā pirksts izdzisīs debesu velvē, jānotiek briesmīgai asins izliešanai. U11 asinis plūdīs ka upes un viļņosies kā ezeri, un cilvēki peldēs asinis līdz gurniem un kaklam. Un tad celsies augšā dienvidu ķēniņš un sāks cīnīties ar lielo un vareno ziemeļu ķēniņu, un viņu pulki būs nesaskaitāmi kā mākoņi pie debesīm un kā smiltis tuksnesī. U11. kad tie cīnīsies, tad liksies, it ka sadurtos kopā zeme un debess, un puspasaules būs uguns pārņemta. Bet Jehova novērsīs savu vaigu no ziemeļu ķēniņa, un viņam nebūs laimes, un viņš zaudēs cīņu pēc cīņas un neiegūs nevienu uzvaru drausmīgajā karā. Un tad nāks vēl septiņi ķēniņi ar saviem karapulkiem un metīsies briesmīgaja asins izliešanā, un viesuļi skries pāri daudzām valstīm, un ugunsstabi sniegsies līdz pašām zvaigznēm. Bet tas vēl nebūs viss. Vēl nāks karotāji no rītiem un vakariem, cīņas laukā stāsies vēl pieci ķēniņi, un tad visi divpadsmit ķēniņi sāks karot pret ziemeļu ķēniņu un viņu iznīcinās . . . Ies bojā varenais ziemeļu ķēniņš, kura balss skanēja pāri pasaulei, kura roka sniedzās no vienas debesu malas līdz otrai, kura vārds lika nodrebēt vislielākajiem, kura valsts bija plašāka un spēcīgāka par visām valstīm — mūsu ķēniņš . . . Jā, pāksts ir nobriedusi, labība gatava pļaujai…

Ticīgie Kugļu iemītnieki stāvēja ap pravieti, viņš pat nebija ievērojis viņus pienākam klāt. Divi Kugļu vīri pa ceļam bija pabraukuši cietumniekam garām, pazinuši viņu un aizveduši uz ciemu ziņu par pravieša tuvošanos. Ļaudis tūlīt sanāca kopā un gāja pretī savam garīgajam skolotājam, par kura arestu te jau zināja. Atnāca Kisu saime, Lejaspirts vaļinieks ar sayu sievu un bērniem, Lehmusu saimniece ar kalpiem, Tenu Pēteru saimnieks ar mājiniekiem, atskaitot vienīgi veco, slimo māti. Sanglepu ļaudis, puse Pertlu saimes, Kadaku Marija, aiz viņiem vēl pulciņš mazāk ticīgo, bet gājiena astē vilkās ziņkārīgo bariņš, veci un jauni. Viņi pienāca pravietim klāt tieši tad, kad viņš svētlaimīgā aizrautībā tīksminājās par tā kunga uguns roku debesu velvē, kad visuvarenā gars nāca pār viņu un atvēra viņa acis, lai viņš varētu ieraudzīt nākamās lietas, atraisīja viņa mēli, lai viņš par to visu varētu pasludināt varenā, sirdi saviļņojošā svētrunā.

Un, kad Maltsvets atkal apklusa, pat nemanīdams apkārtējos, atskanēja balsis, kas prasīja, lai viņš runātu tālāk par brīnumiem, ko svētais gars atklājis.

Te kāds jautāja:

—    Tēv, kāpēc viņi tevi iekaluši dzelzīs?

Atbildes vietā iešķindējās pravieša važas. Un jauns spēks, likās, iestrāvoja viņa dvēselē, garu aizdedzināja jauna dzirksts, viņš nolaida acis no mirdzošajiem augstumiem uz melnās,"dubļainās zemes, it kā tikai tagad būtu saskatījis ap sevi šos nelaimīgos, nabadzīgos zemniekus, kuri stāvēja te, viņa priekšā, dziļi zemes dubļos iegrimuši, un kuru galvas nesasniedza mirdzošās debesis.

Un Maltsvets, izdzirdējis savu važu šķindoņu un šo cilvēku balsis un ieraudzījis ap sevi šos cietējus, sāka atkal runāt un runāja tā. kā viņš nekad vēl nebija runājis:

—   Jā, vārpa ir nobriedusi un labība gatava, tad drīz sāksies pļauja. Jo, kuru tas kungs grib iznīcināt, to viņš sit ar aklumu. Nav tālu tas laiks, kad bendem atņems zobenu un liks uz viņa paša kakla, kad no sodītāja rokas izņems rīkstes un pērs ar tām viņa paša miesu, kad lielajiem un varenajiem atņems varu un atdos to mazo un pazemoto rokās. Jo viņi nezina, ko viņi dara; savā aklumā viņi neizprot laiku, nedz laika zīmes. Viņi kaļ dzelžos cilvēka dēlu, kuru dievs ir izraudzījis sludināt tā kunga skaidro vārdu un taisnīgo likumu; viņi iemet laupītāju un slepkavu pulkā tā kunga sūtni, kas ir atsūtīts modināt snauduļus un sagatavot tos lielajai tiesas dienai; viņi ņirgājas un apsmej taisnības apustuli un patiesības pravieti, un vadā viņu no pilsētas uz pilsētu, no pagasta uz pagastu, viņi vajā izredzēto, pār kuru ir nācis tā kunga gars, kas bija vakar, ir

Šodien un būs mūžīgi mūžam … Bet viņi nepazīst šo viru, jo viņu acis klāj tumsa. Viņiem nav vairs dieva, jo par dievu viņi sākuši atzīt paši sevi, viņiem nav tuvāko, jo savus tuvākos viņi ir padarījuši par nebrīviem vergiem, kas iekalti ķēdēs un važās. Savā pārgalvīgajā atkritēju lepnībā viņi neatšķir, kurš dara labu, viņu acs nerada, kas viņu labā strādā, kas viņus baro un ģērbj un sarauš viņiem bagātību, lai viņi varētu izlaidīgi dzirot un nodoties pārmērībām ēšanā un dzeršanā tāpat kā Belzācars, nelietīgais Bābeles ķēniņš. Savā gara aptumsumā un greznībā, un neprātīgā cietsirdībā viņi nemana Jehovas roku, kas jau kvēlo pie debesu sienas un ar ugunīgām zīmēm raksta to pašu, kas bija rakstīts uz sienas ķēniņam Belzācaram: «Mene, mene, tekel uvarsin!» Jo arī viņi ir svērti, bet atrasti par viegliem . . . Dievs neļaus sevi apsmiet un darīs galu ne taisnībai, kad mērs būs pilns. Tāpēc dzirdiet jūs, dižie un varenie. — un pravietis atkal pacēla acis un savas šķindošās važas augšup pretī Jehovas ugunsrokai, — uzklausiet, ko visvarenais tiesnesis jums pasludina ar sava kalpa muti! Tuvu ir tā stunda, kad no jūsu rokām izņems pātagas un rīkstes, nūjas un važas, kad no jūsu ķetnām atpestīs visus cietējus, kad jūsu bagātība un greznība sabruks pīšļos un kad jūs pašus liks vergot iejūgā un sodīs ar pātagu un rīkstēm, un skorpioniem to nelaimīgo vietā, kas ir vergojuši jums un zem jūsu pātagu cirtieniem locījušies simtiem gadu . . .

Un. kad viņš tā runāja, visi izplestām acīm raudzījās uz Jehovas brīniimzvaigzni, kas mirgoja tumšzilajā debesu jūrā un dzirkstīja ka no gaismas stariem vīts milzu labības kūlis, kura virsotnē kvēloja mirdzošā saule. Un bezgalīgais, tumšzilais. mirdzošais jumols. kas izpletās virs viņu galvām kā karaliska mantija, bija pilns neskaitāmu caurumiņu, pa kuriem uz tumšo, ogļu melno zemi strāvoja lejup debesu gochbas gaisma.

Un šajā zilajā plašumā, dīvaini izlīkumota, vijās un liesmoja taka, debesu lielceļš, radīts, lai apgaismotu gaitu ceļiniekiem. kas ir brīvi no miesām, nemirstīgajām dvēselēm. Tās no augšas noraudzījās lejup uz zemes gājējiem, kuru ceļš bija posta, sāpju un nabadzības ceļš un kuru raudāšana sniedzās līdz viņu ausīm augstu debesīs …

209

Un pravietis runāja tālāk, un visi aizrautīgi klausījās ar aizturētu elpu. Un nebija neviena, ne ticīga, ne neticīga, kas

14 3496

nesaprastu, ka viņš runā taisnību. Nekad agrak Maltsveta vārdi nebija bijuši tik skaidri, tik spēcīgi, rokām taustāmi kā patlaban, kad viņš runāja par šās pasaules dižajiem un varenajiem, kuru izlaidīgā vara viņus mocīja, ko arī Maltsvets pats izjuta pie savām miesām.

Un no zemnieku mutēm izlauzās nevaldāms gaviļu sauciens, kad viņš pasludināja sodu, kas drīz piemeklēs šos varmākas.

Un viņiem nebija šaubu, ka tas tiešām lā notiks, jo zemiskie nelieši bija to tūkstoškārt pelnījuši, un arī tur augšā to sludināja ugunīgās rakstu zīmes, ko debesu tiesneša mirdzošā roka bija uzrakstījusi uz pasaules griestiem un ko pravietis mācēja izlasīt…

Un tad dieva sūtnis vērsās pret citiem vainīgajiem, kuru mērs plūda pāri un kuri bija nobrieduši sodam. Tie bija visi tie varizeji un liekuļi uz kancelēm, kas mācīja žēlastību, bet paši sēja bailes, kas sprediķoja pazemību, bet paši bija sastinguši savā lepnībā un uzpūtībā, kas slavēja nabadzību kā svētlaimes avotu, bet paši vergoja mamonam, kas svinīgi solīja garā nabagiem dieva valstību, bet paši izsmēja ļaužu muļķību, kas prasīja atturību un tikumisku skaidrību, bet paši dzīvoja miesas kārībās . . .

Un tie, kas viņa klausījās, kā ticīgie, ta arī neticīgie, saprata ari šo viņa runu, it ka ta būtu plūdusi pār viņu pašu lūpām, un katrs domāja savā sirdi: «Kaut viņš tā runātu vienmēr, un kaut svētais gars viņam vienmēr atklātu to. ko šodien!»

Un viņi ieveda Maltsvetu ciemā savā vidū kā uzvarētāju svētku gājienā. Un, kad ļaudis ieklausījās viņa važu žvadzēšanā un redzēja pravieti, sakaltu dzelžos, viņu rokas sažņaudzās dūrēs un lāsti lidoja uz to pusi, kur šīs pasaules varenie dzīroja savās mirdzošajās pilīs ka ķēniņš Belzācars.

Apcietināto aizveda pie pagasta vecākā.

—    Noņem pa nakti viņam dzelžus un liec sataisīt mīkstu guļvietu, — ēst mēs viņam atnesīsim! — visapkārt atskanēja satrauktas cilvēku balsis.

Bet pagasta vecākais atbildēja:

—    Nerūpējieties par viņa ēdienu. Jūs neesat bagātāki par mani. Kas ir man, to es dalīšu ar viņu.

Un ļaudis noticēja pagasta vecākajam, kaut gan tas nepie

derēja viņu licibai, un atslaja savu dārgo cietumnieku viņa ziņā.

Sēnepalu mājās Maltsvetu saņēma silta istaba un laipni cilvēki.

Milzīgā krāsns beidza kureties. Kvēlojošās žagaru oglītes kā sarkani, vijīgi čūskulēni, kam no mutēm šur un tur augšup izšāvās bāli zilganas indes mēlītes, noklāja pavardu ar sārtu atspulgu, bet no melnajiem ceriem, starp apaļajiem, nokvēpušajiem akmeņiem, kuru apakšējās malas meta sarkani pelēcīgu atblāzmu pret ogļu melnajiem griestiem, cēlās augšup smalks zilganu dūmu plīvuris, meklēdams izeju. Pavardā zem lielā poda, kas burbuļodams karājās uz tvaikā savilgušā kāša, priecīgi sprēgājot, dega uguntiņa. No poda, pārsegta ar koka vāku, līdz ar vijīgām tvaika strūklām spiedās ārā kāpostu viras asā un skābā smaka, piepildīdama istabu, kambari un pusi rijas, kozdama degunā un kutinot mēli.

Istabā dega divi skali, viens bija iedurts krāsns spraugā, otrs plaiksnīja lākturī plāna vidū. Ap to stāvēja pāris ķeblīšu, uz viena bija labojamās zirglietas, otra priekšā rēgojās izārdīts ratiņš, ko. acīm redzot, saveda kārtībā ziemas darbiem. Gludais māla klons zem ķeblīšiem bija piebārstīts ar zāģu skaidām un izlocītām, baltām ēveļu skaidiņām, kuru rašanos tuvāk paskaidroja pusgatavais kauss un asi uztrītais greblis uz ķebļa. Istaba bija diezgan ērta, gar sienām kārtīgas nāras; ar raibu segu pārklāta gulta kaktā un pāris atzveltnes krēslu — laikam kambara vasaras rota — piešķīra tai turīgu un mājīgu izskatu.

Saimnieks, saimniece un viņu vecākais dēls ar ciemiņu, sadzirduši ārā troksni, pameta darbu un izsteidzās priekšnamā pretī slavenajam cietumniekam, taču piedarbā nemitējās strādāt, jo linu šalkoņa un šķiedru mīstīklas klaboņa noslāpēja balsis piedurvē. Bet, tiklīdz no istabas atskanēja skaļas un salrauktas sarunas, kuras pārskanēja sveša vīrieša balss, mīstīklas cita pēc citas apklusa un pusviru durvju spraugā, ko tagad pavēra platāku, parādījās divu žirgtu meiču un viena puiša seja ar ziņkārē spīdošām kaķa acīm, jo viņu matus un vaigus klāja linu putekļi, spaļi un pūkas.

14*

2)1

Tādas pašas darba pazīmes bija redzamas pie apģērba ari saimniecei, kura bija nodarbināta ar vakariņu gatavošanu. Ciemiņiem ienākot, viņa ātri nozuda kambarī un atkal iznāca no turienes ar tīru priekšautu un nomazgātu seju. Saimnieks

adītā kamzolī mazliet atrotītām piedurknēm, ar sudraba saktū saspraustā kreklā pacēla gūsteknim un viņa pavadonim krēslus un pats atsēdās atpakaļ uz ķebļa, kura priekšā stāvēja izārdītais ratiņš. Ciemiņš, Sēnepalu kaimiņš, palika istabas vidū stāvam ar cepuri galvā un kabatā sabāztām rokām, bet Marts, Sēnepalu saimnieka piecpadsmitgadīgais dēls, mēģinādams sašūt saplīsušās sakas ar kurpnieka adatu, plaši ieplestām acīm raudzījās uz pravieša roku dzelžiem, it kā neticēdams, vai redzētais ir īstenība.

Maltsvets ienākot padeva labvakaru. nezinādams, vai sniegt savas ticības pretiniekiem roku, ko viņi varēja nepieņemt, jo tagad tas taču bija cietumnieks. Bet viņi visi pēc kārtas pienāca klāt un mēmi sasveicinājās ar arestantu, pat Lehmusu Tāvets, kuru viņš kādreiz bija nācis norāt grēcīgās dzīves dēļ.

Piepeši Tāvets skaļi un dusmīgi iesaucās:

—   Kāda velna pēc viņi iekaluši dzelžos tavas rokas? —un viņa stingrais, mazliet viltīgais skatiens pārslīdēja pār pravieša pelēko stāvu.

Maltsvets, gurdi smaidīdams, pašūpoja galvu un kavējās ar atbildi. Viņa vietā pagasta vecākais norūca bārdā:

—    Laikam nav vairs neviena, ko likt dzelžos — zemnieki pie krāsns ārstē dibenus, vajag tad sadzelžot, kas vēl dzelžojams, un plēst ādu nost, kur vēl nav plēsts.

Vostru saimnieks paklusām iesmējās, meklēdams kabatā atslēgu; viņam, jādomā, bija labs prāts uz pagasta vecāko, kurš tik bargā laikā uzdrīkstējās tā runāt.

Arī Maltsvetam, kas tagad izskatījās kā visi citi mirstīgie, pār seju pārslīdēja it kā viegls smaids. Turpretī Lehmusa vaigs palika nopietns un drūms, un, likās, viņa krūtīs kas brieda un rūga:

—    Ar ko tu, zemnieciņ, īsti nebiji tiem neliešiem pa prātam? — viņš jautāja, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

—    Ar ko es, brālīt, nebiju pa prātam? — piemetināja beidzot Juhans Leinberks. domīgi raudzīdamies zemē. — Tikai ar to, ka mācīju ciema ļaudīm turēt svētus kungu likumus.

—    Vai tiešām? — un Lehmuss dusmīgs un aizsmacis smējās, kamēr aizrijās.

—    L'n viņi, viņi domāja, šie zaķapastalas domāja, ka . .. ka tu kūdi ciema ļaudis dedzināt muižas?

—    Laikam jau gan … Citādi man pie rokām nekarātos šie grabuļi un priekšā nebūtu tik garš ceļš …

Tāvets vēl vienmēr smējās. Gadījums, ka kungi bija iekaluši važās savu labvēli, viņam likās bezgala smieklīgs …

Piepeši Tāvets kļuva nopietns, piegāja Maltsvetam tuvāk, un viņa skatiens zem sarauktajām uzacīm pievērsās gūstekņa zili satūkušajām rokām.

—    Velns! Atslēdziet taču važas!

Pagasta vecākais jau bija izstiepis rokas pēc atslēgas, bet Vostru saimnieks ar savu stīvi nosalušo roku to tik drīz nespēja sataustīt kabatā.

—    Velna būšana, vai tad viņiem labāku dzelžu nebija?

—    Teica, ka šie būšot pašā laikā, — atbildēja Maltsvets.

Beidzot atrada atslēgu, un pagasta vecākais atslēdza vaļā

cieši apžņaugtos dzelžus. Kad tos noņēma, visi ieraudzīja, ka pravieša roku delnas kļuvušas zili melnas, roku dzelži bez ādas ieklāsta dziļi iegriezušies miesā.

Lelmiuss nospļāvās. Viņš pacēla zemē nokritušās važas un, ne vārda nebilzdams, sāka apskatīt, bet cietumnieks šūpoja sāpēs kvēlošas rokas uz augšu un uz leju, pie kam viņa seja pauda ciešanas, kaut arī viņš, kā redzams, gribēja tās slēpt.

Visi istabā sanākušie, to vidu arī pašreiz no muižas pārnākušais klaušinieks Matss, sastājās lokā ap pravieti un ar nožēlu un šausmām aplūkoja viņa pamirušās rokas.

Ļaužu sanāca arvien vairāk. Viens aiz otra spraucās iekšā pa piedarba durvīm no galvas līdz papēžiem noputējušie linu kulstītāji.

—    Nemaz nejūt, vai rokas vai koka gabali, — iesmējās Maltsvets, mēģinādams pakustināt pirkstus.

—    Nāc gaismā pie krāsns, es tev tās ieziedīšu ar dadžu eļļu un apsiešu. — saimniece ierunājās saudzīgi kā māte. — Tu jau nevarēsi ar tām ne paēst, kur nu vēl rītu iet tālāk.

Apcietinātais rādīja seju, it ka gribētu aicinājumu noraidīt, viņš taču bija gatavs ciest sava pestītāja dēļ. Vai nu dedzinošās sāpes viņu tomēr bija padarījušas vāju, vai viņš negribēja būt nepateicīgs — Juhans palūkojās saimniecē un, dobji nomurminājis dažus pateicības vārdus, paņēma krēslu, un apsēdās tuvāk pavardam.

—    Vira ar taukiem — nav jau nekāds viesu cienasts, —

Liene iečukstēja virām ausī, iedama viņam garam, lai sameklētu zāles un apsēju. — Varbūt ko uzcept?

—    Ko tad?

—    Nu, cūkgaļu ar olām.

—    Kur tev prāts! — pār Andresa seju pārslīdēja jautrs smaids, un viņš paslepus ieknieba sievai celi. — Cūkgaļu? … Vai tu tiešām neatceries?…

Liene sastostījās — pareizi gan, šis ciemiņš taču neēda cūkgaļu! Viņa aši nolēma uzvārīt olas, uzsildit uz pannas pienā atlikušo aitas gaļas gabaliņu un celt galdā medu. Viņa bija kaul kur padzirdējusi, ka pravietis ļoti labprāt ēdot medu — pienu un medu.

Noraizējusies, kā jau saimniece, viņa aicināja palīgā vecāko meitu.

—    Vajadzētu izstiept ērtākas … — Tāvets Lehmuss, vēl arvien turēdams saujā pravieša roku dzelžus. īgni piebilda un piegāja klāt pagasta vecākajam. Tas apskatīja važas, kuras otrs turēja atvāztas rokās, un tad palūkojās uz kaimiņu. Viņu skatieni sastapās.

—    Vai tiksi galā?

—    Jā .. . savās mājās. Vajag štrumentu . . .

—    Tad pamēģini …

Šo viņu sabubināšanos neviens neievēroja.

Lehmuss klusu, lai važas nešķindētu. ielocīja tās plaukstās un, turēdams rokas aiz muguras, iejuka ziņkārīgo pulkā, kas bija sanākuši aplūkot pravieti.

—    Nu. ko viņi tev tur Tallinā īsti teica? — viņš jautāja Maltsvetam. gar kura rokām jau darbojās Sēnepalu saimniece ar eļļas trauciņu un linu drānas apsēju.

—    Ko viņi teica! Apsūdzēja, pratināja, draudēja, bet viņiem nebija neviena pierādījuma. Turējos pretī, cik varēju. Beidzot uzbrēca: «Pēc gubernatora pavēles iesi pa etapu uz Ilīgu! Gan tur izskaudīs tavu dumpīgumu! . ..» Tas bija viss.

—    Nu, vai tad viņi patiešām tev neteica, ko tu esi nodarījis vai sarunājis? — jautāja Sēnepalu Andress.

—    Skaidri nepateica nekā. It kā es esot musinājis tautu pret kungiem, dievu un mācītājiem . . . Jautāju gan, lai pasaka, kā un kurā vietā. Bet nekādas atbildes nedabūju. «Rīgā noskaidrosies,» beidzot noteica pats gubernators . . . Tad mani sūtīja ceļā.

—    Vai tava sieva un bērni to jau zina? — jautāja saimniece, un apcietinātais juta, ka viņa roku sasildīja līdzcietīga nopūta.

Arī Maltsvets nopūtās. Dziļa ēna iegulās viņam starp uzacīm. un acīs, kas raudzījās krāsns tumšsarkano ogļu kvēlē, iemirdzējās sevišķi jauks, cilvēcīgs maigums.

—    Droši vien viņi jau zina, ka mani saņēma ciet Menuverē un aizveda uz Tallinu. Kur esmu pašlaik un kur mani vedis tālāk, par to viņiem nav ne jausmas . . . Bet es viņus drīz vien redzēšu Faidē, kaut arī cietumā . . .

Un pravieša galva noslīga vel zemāk.

—    No muižas pienāca pavēle: pa nakti Maltsvets jāvedot turp. ja viņš te ierodoties vakarā, — piepeši saimniekam teica Sēnepalu klaušinieks, garš puisis platiem pleciem.

—    Tā, laikam baidās, ka vērtīgais putns no manis neaizmūk, — Andress smējās.

—    Opmanis teica, ka tu atbildēšot ar savu galvu un mantu, ja apcietinātais pazudīšot. Barons liek tev to atgādināt. Barons baidoties, ka maltsvetieši varot atbrīvot apcietināto ar varu, kad to vedīšot caur mūsu pagastu.

Pagasta vecākais atmeta ar roku.

—    Gan viņi dabūs redzēt Maltsvetu rīt no rīta, kad viņš ies gar muižu. Varbūt iekārojuši ari manu galvu un mantu? Nu. lai pagaida vien!

Varbūt tomēr būtu labāk, ja pildītu muižas pavēli, — tagad vārdu ņēma apcietinātais. — Es nepavisam nevēlos, ka tev, mīļais pagasta vecākais, manis dēļ celtos nepatikšanas. Esmu ar savām kājām nokļuvis te, gan spēšu aizkļūt arī tās pāris verstis līdz muižai … K<f gan citu — iesim!

—    Paliec tepat! — iesaucās pagasta vecākais. — Kāds tev prieks pārnakšņot muižas aukstajā, mitrajā pagrabā. Esi taču līdz nāvei noguris un slims! Manis dēļ nebaidies. Gan es pratīšu sevi aizstāvēt.

Nu, bet ko tu viņiem teiksi, kādēļ nepildīji pavēli?

Velns lai parauj, es jautāšu viņiem, vai tad es kāds mežonis, ka likšu slimam, kroplam cilvēkam, kas vairs nespēj ne kustēt, liekts vidū lietu un dubļos iet tālāk! Tu nebēdājies, gan es mācēšu ar viņiem runāt.

Sēnepalu saimnieks to pateica tik noteikti, ka šo jautājumu uzskatīja par izbeigtu un sarunas novirzījās uz ko citu.

Klusēdams, ar dziļu pateicību apcietinātais raudzījās Andresā. Liesmu atspīdums krita Maltsvetam sejā. Viņš vairs nesāka runāt. Kad rokas bija apsietas, viņš piecēlās, atgāja no krāsns mutes un nosēdās ar savu ķeblīti blakus saimniekam. Maltsvets gribēja pateikties šim vīram par brālīgo palīdzību, bet kā par brīnumu viņš to neprata — lielais runātājs šoreiz neatrada piemērotus vārdus. Paldies tā arī palika nepateikts, un viņš sāka runāt par ikdienišķām, pasaulīgām lietām.

Viņam likās, ka runāt ar šo vīru par garīgām būšanām ir nevietā, tāpat arī pateikties.

Kad Sēnepalu saime beidzot sapulcējās ap ēdamgaldu un Maltsvets pārlaida visiem skatienu, viņš piepeši kļuva tā kā jautrāks un dzīvāks. Likās, Mallsveta pārgurušajos locekļos ieplūda izturība, žirgtums, jauns spēks. Šiem ļaudīm ap Juliānu bija ļoti daudz veselības, viņi bija veselības pārpilni. Tāpēc viņi varēja dot veselību arī citiem. Maltsvets vismaz juta, ka viņš saņēma kādu tās daļu. Juhana acis kavējās pie saimnieka bārdainās sejas, un viņam likās, ka no šīs melnīgsnējās bārdas izplūstu bezbailība un drosme; viņš paskatījās uz saimnieci, un viņam likās, it kā šī omulīgā, jautrā seja dāvinātu viņam savu silto dzīvesprieku; viņš paraudzījās uz meitām, puišiem un Andresa trim bērniem — mazais, astoņgadīgais Kustis un sešgadīgā Kaije pašreiz bija atcilpojuši no kaimiņu mājām — un pravietim likās, it kā viņš būtu dzēris no viņu sārtās jaunības un veselības kausa. Viņam piepeši kļuva silti, patīkami, labi. Maltsvets kļuva runīgs un jautrs, Un katru reizi, kad ļaudis skaļi iesmējās par kādu joku un viņu sarkanās lūpas atsedza mirdzoši baltus, zibošus zobus, ciemiņam gribējās atkal dzirdēt šos smieklus, atkal redzēt šos zobus, un viņš atkal un atkal pastāstīja kaut ko jocīgu . . .

Lehmusu saimnieks jau pirms vakariņām, neviena nepamanīts, bija pazudis no istabas. Taču drīz pēc vakariņām Sēnepalos ieradās Lehmusu saimniece. Un pa viņas pēdām Tenu Pēteru Madis, pa Mada pēdām Kīsu Miķelis. Šie ticīgie ļaudis nespēja aiziet gulēt, vēlreiz neredzējuši savu ticības tēvu vaigu vaigā, nepateikuši atvadām kādu laipnu vārdu. Bez tam Anu bija jāizpilda mazs pienākums. Kamēr citi pulcējās ap Maltsvetu, viņa slepus piegāja pie pagasta vecākā un ielika viņam ko saujā.

Pagasta vecākais kurnēja. Un kaut kas iešķindējās.

—    Pats palika mājās?

—    Aizgāja uz krogu.

—    Uz krogu?

—    Jā … Sadusmojās . . .

Otrā rītā apcietināto veda tālāk ar zirgu. Kīsu Miķelis, kaut gan kārta vest apcietināto bija Jākubam Lepikam, labprātīgi uzņēmās pūles, kas viņam sagādāja gan prieku, gan pagodinājumu.

Arī pravieša otrs cītīgākais māceklis — Tenu Pēteru saimnieks bija piedāvājies pats un piedāvājis savu zirgu, bet tūdaļ atkāpās, redzēdams, cik Kīsu Miķelis dedzīgs un neatlaidīgs.

No rīta pie Sēnepalu mājas vārtiem piebrauca rati. Tajos bija iejūgta Kīsu Miķeļa rūsganā ķēve un ratu sēdeklis apklats ar tumši pelēku svētdienas segu. Tur sāka pulcēties viss ciems, lai atsveicinātos no sava ticības tēva.

Neviens nenāca tukšām rokām. Viņi sanesa nelaimīgajam cietumniekam maizi, sviestu, olas, medu, jēra gaļu un citus produktus ceļam. Ardievošanās izvērtās tikpat svinīga un aizkustinoša kā Menuverē. Plūda asaras, nelaimīgajam spieda roku, skūpstīja viņa svārku vīles un šļupstēja nesakarīgus, bet sirsnīgus atvadu vārdus. Un, kad rati sāka ripot, viņu mutes atvērās, un kopīgā aizrautībā visi sāka dziedāt Lutera protesta un cīņas dziesmu «Dievs kungs ir mūsu stiprā pils». Sīs dziesmas aizgrābjošās skaņas, pilnas dedzīga aicinājuma, vēl ilgi pavadīja sludinātāju.

Kad pagasta vecākais no rīta bija atkal ieslēdzis apcietinātā rokas važās, viņš tam jautāja, vai dzelži vēl spiež. Bet pārsteigtajam cietumniekam bija jāatbild, ka važas viņam liekoties daudz ērtākas nekā agrak, kaut arī slimās rokas šodien sāpēja vēl vairāk nekā vakar.

—   Tad ir labi, — pasmaidīja pagasta vecākais. — Par to Lehmusu Tāvetam kādreiz pateiksi paldies.

—    Ak tad viņš .,.

—    Viņš gan. Tas vīrs prot atmūķēt atslēgas un izvīlēt lielākus roku dzelžus — viņam viss veicas …

Maltsvets paraudzījās savos pavadītājos, bet vīra, kura rokām viss veicas, nebija to vidū. Un tā viņš aizbrauca, nepateicis viņam paldies. Bet ceļā, kad Juhans pakustināja roku delmus, viņš ne vienreiz vien atcerējās Tāvetu un lūdza dievu, lai tas viņam izsvītrotu grēkus savā likteņu grāmatā.

Tālāk pravieša Maltsveta ceļš veda uz Paidi. Viņam gadījās redzēt gan pretiniekus, gan domu biedrus, gadījās dzirdēt gan lamas, gan svētības vārdus.

Bet, kad iestājās vakars, visuvarenā brīnišķais pirksts kā senāk dega debesu velvē, un tā dievišķais mirdzums iedvesmoja apcietināto runāt un sludināt neparastus notikumus izbīļa pārņemtajiem klausītājiem.

Likās, ar katru vakaru šis staru kūlis, kas milzu lokā liecās pāri debesu tālei, kļūst spožāks. Divi gari. no komētas platās astes atdalījušies sudraba pavedieni greizā leņķi slējās augšup, un izliektais kūlis, šķiet, izausts no zvaigžņu miljoniem, ar apakšgalu balstījās pret komētas apaļo galvu, kas dega ar žilbinoši baltu, dzirkstošu uguni.

Šī brīnišķīgā, dievišķīgā zvaigzne atmirdzēja pravietim ari tad, kad viņš iebrauca Paides pilsētā.

II DAĻA

.

8.NODAĻA. DIEVA BĒRNI

Paide gūsteknim deva pāris dienu atpūtas, un tuvinieki un draugi dabūja atļauju apmeklēt viņu cietumā, — apmeklēt un pēdējo reizi atvadīties. Jo visiem bija stingra pārliecībā. ka Maltsvetu neviens vairs nedabūs redzēt, un ari pats Maltsvets, pazīdams tā laika varasvīrus, necerēja pārnākt mājās. Lai parādītu viņam pašam un ticīgajiem, par cik lielu noziedznieku viņu uzskata priekšniecība, cietumā Leinberkam iekala dzelžos ari kājas. Važu skaļajai žvadzēšanai vajadzēja skaidri apliecināt, ka pravietim vairs nav uz ko cerēt.

Viņa sieva un bērni — meila un divi dēli — bija pirmie, kurus viņš sagaidīja cietuma kamerā. Marija Leinberka. pilu miesīga, padzīvojusi slaida auguma sieviete rūsganiem matiem, ar kuru Maltsvets bija nodzīvojis mierīgā un saticīgā laulība ap divdesmit pieci gadi, nesa rokās apmēram pusotra gada vecu dēliņu. Mazais Johaness, pravieša jaunākā atvase, bija nācis pasaulē apaļus divdesmit gadus pēc vecākā dēla dzimšanas. Dziļi aizkustināts, gūsteknis satvēra mazulīti rokās un uzlūkoja viņu valgām acīm, kamēr viņa vecākā — meita Jūla šņukstēdama atbalstījās uz pieaugušā brāļa Gustava rokas. Māte un Gustavs pārcieta savas sāpes, mēmi klusēdami. Pirmā piederēja pie tiem raksturiem, kas neizpauž citiem savas jūtas. Mariju Leinberku, lai viņa runātu cik laipni runādama, neviens nekad nebija redzējis smejoties, un cietumā viņai tikai tad saka ritēt pār vaigiem asaras, kad atvadoties sniedza vīram

roku. Dziļas, mēmas skumjas bija vērojamas ari Gustava Leinberka nopietnajā sejā. Sim spēcīgajam liela auguma puisim, kas Tallinā bija iemācījies par krietnu galdnieku un izskatā stipri līdzinājās tēvam, tagad bija jākļūst par vienīgo ģimenes apgādnieku un aizstāvi — šo uzdevumu viņš uzņēmās ar dziļu nopietnību, kā jau darbīgs un rosīgs virs. Viņš neraudāja, vienīgi cieši un paļāvīgi paspieda tēva saslēgtās rokas.

Kā savai ģimenei, tā arī radiniekiem, draugiem, kuri bija sanākuši ardievoties un kuru cietuma kamerā bija saradies neliels pulciņš, Maltsvets vēlreiz ar lūgšanām un pamācībām atgādināja to ticību, kuras dēļ viņu tik nikni vajāja un par kuru, kā rādās, ari viņiem vēl nākšoties ciest. Šaurajā cietuma kamerā pravietis Maltsvets.kopā ar citiem krita ceļos un raidīja dedzīgu lūgšanu visuvarenajam, lai tas pasargātu viņa mazo draudzi no ienaidnieku dusmām un viņu pašu no vājuma un remdenības ticībā. Lūgšana cietumā bija viena no aizkustinošākajām, ko Jervamā pravietis jebkad bija noturējis. Ap-, meklētāji ilgi negribēja no viņa šķirties, tie raudādami un šņukstēdami tvēra viņa rokas, glāstīja apģērbu un važas un prasīja, lai viņš vēl un vēl pielūgtu dievu, kamēr beidzot iejau-* cās cietuma sargs un atšķīra draudzi no dvēseles gana.

So ļaužu vidū bija arī Maltsveta mīļais, uzticamais un pašaizliedzīgais sekotājs viņa mācībai, nesatricināms savā spēkā. Šis vīrs, vārdā Anīss Kerge, līdzīgi Jēzus mācekļiem, centās pavadīt Maltsvetu visur, kur viņš gāja, reizēm pat atstājot novārtā savu amatu; Kerge staigāja pravietim līdzi it visur.

Paides Antss, kā viņu dēvēja lauta, bija dzimis Peltsamā un jaunības gados kalpojis pie kāda Paides ārsta par kučieri, vēlāk viņš bija sācis strādāt kurpnieka darbu un šādi nopelnījis iztiku. Diezgan labi zinādams svētos rakstus, apveltīts ar labam runas dāvanām, viņš rīkoja pārrunas par reliģiskiem jautājumiem Maltsveta mācības garā pilsētā un laukos. Ļaudis viņu labi ieredzēja, jo vairāk tādēļ, ka pēc savas dabas viņš bija kluss, taisnīgs, saticīgs un godīgs cilvēks.

Likās, šis vīrs bija ārkārtīgi satraukts, kad viņš cietumā kopā ar citiem sarunājās ar ticības tēvu. Aiz sašutuma viņa bālā, krunkainā seja raustījās, un viņa izkāmējušā ķermeņa kustībās izpaudās tik savāds nemiers, it kā viņu kāds mudinātu ko darīt, bet, ko īsti, viņš labi nezināja. Kad citi ticības brāļi, kas pārlieku dzīvi bija sarunājušies ar Maltsvetu, btidzot atgāja sāņus, viņš izvilka no azotes vīstokli ar laikrakstiem un pasniedza pravietim.

— Lasi, tev. ko par tevi raksta vilki avju ādās, kas sevi dēvē par dieva bērniem un nevainīgā jēra draudzi, un tad pavēli savam kalpam iet laukā un sameklēt šos neliešus kaut vai ar uguni, un viņiem pateikt acīs visu laužu priekšā: «Jūs, varizeji un liekuļi, jūs, zaimotāji un neslavas cēlāji, ka jums nav kauna apmētāt dubļiem nabaga nevainīgu cietumnieku, mīdīt kājām savu važās kalto pretinieku.»

Maltsvets atritināja papīra lapas. Tie bija «Pārnu Postimees» jeb «nedēļas lapas» pēdējie numuri. So igauņu laikrakstu bija sācis izdot Pērnu pilsētas grāmatu iespiedējs Borms 1857. gada 1. jūlijā, un tās iznāca Johana Voldemāra Jansena redakcijā. Si avīzīte kalpoja visreakcionārākajiem baznīcas nolūkiem un bija aprobežota klerikālisma paudēja. Tās slejas zemiski izdabāja priekšniekiem, muižniekiem un baznīckungiem. Tajās pilnīgi noklusēja nežēlīgo dzimtbūšanu, laicīgo un garīgo kungu patvaļu un tautas postu. Šis pārvācotais igaunis, agrākais ķesteris, dzīvodams tautas vidū, ne mazumu pats savam acīm bija redzējis zemnieku nožēlojamo nabadzību, bet viņš pat nemēģināja atklāti pacelt balsi, gluži otrādi, savos avīžu rakstos nemitīgi sludināja mēmu paklausību, padevību, mieru, iegribu savaldīšanu, padevīgu iztapību un zemošanos apspiedēju priekšā. Turēdamies baznīckungu talāra stērbelēs, viņš, tāpat kā baznīckungi, rādīja ar pirkstu augšup uz debesīm, kur vergu jūga un vagara spieķa nomocīto zemnieku gaidīja alga par visām ciešanām zemes virsū — paradīzes svētlaime. Šim vīram, kura piemiņu godā mūsdienu atpalicīgā, personības kultam nodevusies buržuāzija, dēvējot viņu par «Jansena tēvu», tajā pašā laikā, kad pat valsts vara beidzot sāka apspriest jautājumu par Baltijas zemnieku šausmīgo stāvokli un kad citu tautu pārstāvji ķērās pie spalvas, lai stingri uzstātos pret «svētās Māras zemes» neciešamajiem zemnieku dzīves apstākļiem. šim Jansena tēvam tajā pašā laikā viņa «tēva» sirds nepieļāva ievietot avīzē nekādus palīgā saucienus, vai arī viņš noslīcināja šos saucienus lēnprātīgās pamācībās. Jansens plaši un apnicīgi stāstīja saviem lasītājiem par visu ko: par mācītāju amata jubilejām, muižnieku labdarību, vācu dziesmu svētkiem, bet nebilda ne vārda par zemnieku neciešamajām nodokļu nastām un verdzību. Runājot par junkuriem, baznīckungiem un Igaunijas ierēdņiem, kas apspieda tautu, viņu vārdiem katrā ziņā tika piekārti tādi iztapīgi un lišķīgi epiteti kā «mīļais», «cienītais», «dārgais», «augsti godājamais».

Tagad šī lapa, kuras atbalstītāji, protams, bija baznīcas un muižas kungi, nabaga Maltsvetu sadedzināja sārtā kā viltus pravieti. «Pārnu Postimees» vairākos numuros publicēja kāda garīdznieka — laikam brāļu draudzes locekļa ķengu rakstu par Juliānu Leinberku. Autors izteica gandarījumu un prieku par viņa apcietināšanu un pauda «īsti kristīgu» cietsirdību. Bet, tā kā Maltsveta mācība ne ar ko neatšķīrās no bībeles un pret viņu arī nekā būtiska nevarēja iebilst, tad lapele visus neglītos apmelojumus vērsa lielāko tiesu pret sludinātāja personu un viņa cilvēcisko cieņu.

Palicis cietuma kamerā vienatnē ar Antsu, Maltsvets izlasīja dievbijīgajā avīzē kādas mīlas pārpilnas sirds izvirdumus, kas sākās ar redakcijas ievadu. Tajā Leinberku dēvēja par «nomaldījušos lopu» un «pērtiķu pravieti», pie tam aizrādīja, ka rakstu redakcijai piesūtījis «viens laipnīgs brālis no Jer vamā novada». Pirmajā rakstā bija izstāstīts, kā Maltsvets ar atklātu blēdību, zagšanu un kontrabandas preču pārdošanu Lo krogā kļuvis bagāts un kā viņš no Tallinas pārgājis dzīvot uz Jervamā, kur šis «bezkaunīgais suns», sagrozot un aplam iztulkojot svētos rakstus, kurus viņš tomēr pazīst, pasludinājis sevi par pravieti Jāni. Nākamajā numurā, tiesa kas liesa, autors rakstīja mazliet īsāk:

— «Nu, kas tad nu notika tālāk ar mazo Muhamedu? Tukšgalvis paliek tukšgalvis, un es ļoti brīnos, ka 1858. gadā sastopami vēl tik stulbi cilvēki, kas tādu meli un zaimotāju neizdzen ar slotas kātu no istabas … Ak, ākstu āksts! Jebšu tie ir vēl lielāki āksti, kas tic tāda prātvēdera meliem … Viņš tiem sludina: es esmu pravietis Jānis — tie tic un godina viņu; viņš tos kristī, liek gavēt un valkāt melnas drānas — viņi dara lo; viņš, šis trakais lops, liek nonievāt baznīcu un baznīcas mācību un paklausīt viņa paša bezjēgas murgošanai, bet šie nabaga plānprātiņi domā: «… to viņam ir pasludinājis dievs»; viņš nolād saiešanas namus tāpēc, ka tur viņam neļauj melst savas blēņas — bet viņa mācekļi saliek rokas kā lūgšanā un dveš: «Liels ir mūsu pravietis.» — viņš pavēl saviem mācekļiem nogriezt matus un noskūt galvas pēc turku un ķīniešu parauga — ticīgajiem drīz vien ir šķēres rokā, lai izpildītu pravieša pavēli;

viņš ar putām uz lūpām muld par svētajiem rakstiem un, kad noskaišas, lamājas kā turks, bet viņa mācekļi saka: «Tās ir svētas dusmas, tādas bija ari Mozum, ieraugot zelta teļu.» Pērtiķu pravietis ēd medu un maizi (kas viņam vainas?), un viņa mācekļi tūdaļ sāk skandēt: «Ak Jāni, ak Jāni, tu esi liels, tu esi svēts!» Bet katrā slotas kātā ir vairāk svētuma nekā tā sauktajā ākstu pravieti, kas savā godkārībā zaimo to kungu. Ai, ai apkrāptie viltnieka mācekļi, ja jau tāds balamute varēja nozagt jūsu prātu un ticību, tad jums tās ir bijis tik maz, ka to kaķis uz astes varētu aiznest. Jūs laikam nekad neesat pazinuši patiesību, ja tik viegli atzināt saltus melus.»

Kaut gan raksta autors brīnījās, kāpēc cilvēki nepadzen Maltsvetu ar slotas kātu, bet tic viņa mācībai un dzīvo pēc tās, taču nākamajos numuros autors pastāstīja, cik slikti klājies «pērtiķu pravietim» vairākās vietās Amblas, Koeru un Madises draudzēs, kur tauta grasījusies viņu piekaut, tā ka Maltsvetapi atlicis dot kājām ziņu. Madisē «vīrelis reiz nokļuvis tādās sprukās, ka izlēcis pa logu un, aizstāvēdamies ar sētas mietu, meties bēgt…». Pēc tam viņš esot pārcēlies uz Paidi.

Maltsvets pārtrauca lasīt, paskatījās uz Antsu, tad uz sargu pie durvīm, kurš gaidīja pēdējā apmeklētāja aiziešanu. Sludinātāja sejā bija vairāk izbrīna nekā īgnuma vai dusmu.

—    Es gan nebūtu ticējis, ka tādas paļas un melus iespiež! — viņš iesaucās. — To visu esmu gan dzirdējis no dzērāju mutēm krogā un saniknoto «brāļu un māsu» mutēm ciema gatvēs un muižu pagalmos, it īpaši pēc tam, kad viņi mani redzēja iekaltu važās. Bet, ieraugot to melns uz balta, es patiešām nebūtu ticējis savām acīm!

—    Ak, tur būs vēl kas labāks — tikai izlasi! — atbildēja Kerge, un ap viņa muti savilkās rūgts un nicīgs smīns. — Tur stāstīts arī par mani, un man žēl no visas sirds, ka tie ir meli! Es būtu lepns, ja tā būtu noticis .. . Lasi, tēv!

Maltsvets lasīja tālāk.

225

—    «Seit un apkārtnē ir gadījušies daži prāta ziņā pārlieku vāji attīstīti cilvēki, kas noturējuši mālus par baltmaizi, sevišķi kāds bijušais kučieris Hanss, kurš kā ēna seko Maltsvetam. Ar šo vīru reiz noticis dīvains gadījums. Viltus pravieti laukos saņēmuši ciet, aizveduši pie kāķa tiesneša, iebāzuši cietumā, un tas bija pareizi darīts. Tad Hanss devies viņu atpestīt un teicis: «Es tā nedarīšu kā Pēteris, kas noliedza savu kungu un

15 3496

palika sildīties pie ugunskura, es iešu viņam līdzi cietumā.» Kāķa tiesnesis nav to atļāvis. Vēlāk, kad pravieti sardzes pavadībā veduši uz Paidi, kāķa tiesnesis teicis Hansam: «Hans, tev toreiz tik ļoti gribējās tikt cietumā, tagad tur ir brīva vieta, ej iekšā!» Hanss palicis cietumā, bet pravieti aizveduši uz Paidi.

Pravietis gan laikam ļoti brīnīsies un dusmosies, ka es visu to zinu. Bet ko lai iesāk — kur ir darītāji, tur ir arī redzētāji…»

Paides Antsa sejā parādījās dziļas skumjas.

—    Tik žēl, tik ļoti žēl, ka es nebiju klat, kad tevi Menuverē apcietināja! — viņš sūdzējās. — Es tik bieži gāju tev līdzi, bet tieši toreiz ne! Tici, tēv, es būtu darījis tieši tā, kā viņi tur melo, un vēl daudz vairāk! Es būtu gājis tev līdzi cietumā, ieliktu tur kaut vai ar varu un būtu sekojis tev no pagasta uz pagastu basām kājām, ne ēdis, ne dzēris. Un ceļā es visur būtu saucis ļaudīm: «Redziet, tas ir jūsu ticības tēvs, ko, iekaltu važās, ved uz Golgātu, es esmu viņa māceklis! Nāciet arī jūs un staigajiet viņa pēdās, un, ja arī jūs iekaļ važās, tad esiet stipri ticībā, un nenoliedziet savu tēvu un glābēju! Nāciet, vīri, ar prieku cietiet līdzi savam skolotājam ticībā, par to jums atmaksās visuvarenais!» Un es būtu gājis tev Ildzi uz Tallinu, un tur mani iekaltu dzelžos tāpat kā tevi. Un tad mēs abi kopā būtu devušies no ciema uz ciemu, no muižas uz muižu, un es visur būtu pacēlis savu balsi un saucis: «Redziet, mēs neesam nekā ļauna darījuši, bet esam ieslodzīti kopā ar slepkavām un laupītājiem mūsu ticības dēļ! Cik pareizai un svētai jābūt ticībai, par kuru mūs tik ļoti vajā! Un cik varenai jābūt ticībai, ka mēs ar prieku ejam par lo kaut vai nāvē, gavilēdami un dziedādami: «Lai ir to velnu diez cik daudz, kas grib mūs šeitan parīt, mēs tomēr esam dieva draudz', mums nekā nevar darīt…»

Pravietis spēcīgi paspieda sava sajūsminātā mācekļa uztraukumā trīcošo roku.

—    Brāli, es tev ticu, — viņš teica lepns un aizkustināts. — Es zinu, ka tu būtu tā darījis, kā tava mute runā, un es vēlētos, lai man būtu daudz tev līdzīgu mācekļu!

Tad viņš paņēma jaunu avīzes numuru un pusbalsī, nesteigdamies, dažus vārdus burtodams, lasīja tālāk, kas tur atkal bija rakstīts par viņu ar trekna iespieduma virsrakstu: «No Paides. Jervamā novada viltus pravietis.»

Pats pirmais bija iespiests autora dzirdēts nostāsts, ka pra

vietis it kā gribējis apmuļķot savu saimnieku Paidē. Donata komētas ietekmē arī rietumos bija izcēlušās satraucošas valodas, ka zemeslode, saduroties ar astes zvaigzni, iešot bojā, kam bija jānotiek 12. jūnijā. Tam ticēja arī Igaunijā. «Pastardienai» vajadzēja būt^pie durvīm. Izmantodams šīs baumas un pareģodams katastrofu, Maltsvets esot pārbiedējis savu saimnieku, un tas grasījies pārdot viņam savu māju par puscenu. Par laimi pārdevējs neesot pieņēmis rokasnaudu, jo tam piepeši iešāvies prātā, ja visa pasaule iešot bojā, tad ari viņa māja pravieša dēļ taču nepalikšot neskarta. Un tā blēdīgais pravietis palicis bez kārotās mājas.

Tālāk bija atstāstītas atkal it kā kaut kur dzirdētas valodas, ka Maltsvets, gudri izmantodams bailes no pastardienas, uzpērkot lauku saimniecībās «par pusvelti salmus un citu mantu», lai pēc tam dārgi pārdotu tālāk, — acīm redzot, tiem, kas pasaules bojā ejai neticēja. Pravietim piedēvēja arī poligāmiju, apgalvojot, ka viņš drīz sākšot mācīt — «vīram lai būtu tik sievu, cik gailim vistu». Par savu dēlu, kas piedzimis pirms pāris gadiem, šis pļāpa esot apliecinājis, ka «bērns radies no svētā gara».

Raksta beigās ar lielu prieku un gandarījumu bija attēlota Maltsveta apcietināšana, pie tam par apcietināšanas vietu nepareizi minēja Paidi, kaut gan viņu saņēma ciet Menuvercs ciemā, Madises draudzē. Apcietināšanas brīdī svētulīgais pravietis sācis trakot un draudējis nosist sargus ar mietu, «tomēr tas neesot līdzējis, jo drīz vien viņa rokas bijušas saslēgtas un tikai mute vien atstāta vaļā, lai pļāpā, cik tīk». Saslēgts dzelžos un izvests no cietuma, «viņš esot izskatījies ka meža zvērs, kam apmesta cilpa ap kaklu .. .».

Kad Maltsvets ar dusmām bija aizsviedis laikrakstu prom, Antss Kerge uzlika viņam abas rokas uz pleciem un cieši ar dedzīgu uzticību ieskatījās acīs.

—   Tev nav jātērē ne vārds viņu apmelojumu atspēkojumam, dārgais tēv! Visiem šiem ziņojumiem ir tik skaidri saskatāms nepatiesības zīmogs virsū, ka jābrīnās, kā redaktors nav to pamanījis.

—   Viņš, acīm redzot, nav gribējis pamanīt, — Maltsvets pakratīja galvu.

15*

227

—     Bet es atrastu pašā ellē šos apdriskātos pulgotājus un

iespļautu tiem sejā! — Kerge izgrūda caur sakostiem zobiem, un viņa skatiens šķita ass kā īlens.

— Brāli, viņi nav jāmeklē — es jau zinu, kas uzšļākuši man uguni un darvu, — teica cietumnieks. — Šo vēstuli sūta Madises draudzes varizeji un virspriesteri, jo tādus lamu vārdus kā «pērtiķu pravietis», «nerru nerrs», «tukšgalvis» utt. esmu dzirdējis jau agrāk tieši no viņu pašu mutes, un, liekas, es nenodarīšu pāri Anistes papum, ja teikšu, ka šie meli ir viņa roku darbs … Brāli, ja tu gribi ko darīt manis labā, tad paskaidro cilvēkiem, kuri to ir lasījuši un mani nepazīst, kas Јinī varizeju rakstā ir patiesība, kas meli. Vairāk nekā nevajag … Un tagad paliec sveiks, jo, redzi, mans sargs jau ir kļuvis nepacietīgs.

Viņi brālīgi saskūpstījās, un uzticamais māceklis, tikko valdīdams asaras, atstāja cietumu.

Cietumā ieslodzītajiem smagajiem noziedzniekiem parasti liedz sazināties ar ārpasauli. Ar Maltsvetu Paidē rīkojās pilnīgi pretēji. Viņu savā veidā it kā pielika pie kauna staba ui\ centās rādīt tautai kā retu plēsoņu būrī. Visiem vajadzēja redzēt, kā drausmīgais viltus pravietis bija saslēgts dzelžos, lai par to ar bailēm un riebumu varētu stāstīt tuviniekiem. Nākamajā dienā cietuma ēkā ielaida pavisam svešus cilvēkus apskatīt «trako Juhanu Maltsvetu», kā tas sēž savā kamerā un dusmās krata važas. Tā kā Paidē tieši šajās dienās iegadījās lielais gada tirgus un visur cītīgi tika izplatīta ziņa par jauno cietumnieku, tad, protams, skatītāju sanāca varen daudz. Uz ielas ap Maltsvetu drūzmējās milzīgs ļaužu pūlis, kad viņu ieveda baznīcā pie dievgalda vai arī viņš pats, ejot pretī nezināmam liktenim, bija sajutis vajadzību pēc šās baznīcas ceremonijas, kuru ilgāku laiku bija atstājis neievērotu.

Gandrīz visa pilsētiņa un vēl daudzi zemnieki, kas gadījās tuvumā, saskrēja noskatīties, kad Maltsvetu līdz ar citiem cietumniekiem, ķēdēm žvadzot, nosūtīja uz Rīgu. Tas notika ziemas mēneša vidū, bargā salā. Raudādami un vaimanādami ap cietumnieku pulcējās pravieša tuvinieki, draugi un piekritēji; ņirdzīgi zobodamies, viņu pavadīja pretinieki.

Tad apmēram mēnesi par Maltsvetu nedzirdēja it neko. Tikai 3. decembrī «Piirnu Postimees» atgādināja viņu kādā zobgalīgā rakstā. Redakcijai ir patīkami atzīmēt, rakstīja avīze, ka apcietinātajam pravietim Paides cietumā tikuši iebāzti saujā lie «Postimees» numuri, kur rakstīts par viņu. Tas licis pravietim «šķaudīties kā no šņaucamās tabakas». Vēlreiz krietni sadevusi Maltsvetam par viņa sektantiskajām bezkaunībām, avīze viņu nosauc par plānprātiņu, ieteicot visiem krietnajiem kristiešiem par tādu lūgt dievu un pašiem turēties iespējami tālāk «no viņa ceļiem».

Pēc mēneša Maltsvets, garajā ceļā novārdzis, pusbadā un slims pa cietuma etapu nonāca Rīgā. Te viņu uz kādu laiku ieslodzīja aukstā, mitrā cietuma kamerā. Tad sākās tiesas izmeklēšana.

Taču Rīgā šo cilvēku neatzina par vainīgu, un te pret viņu izturējās labāk nekā Tallinā. Jo šeit, tālāk no Igaunijas, uz šiem notikumiem raudzījās ar mazliet skaidrākām acīm, un ģenerālgubernatoram Suvorovam, kaut gan viņš bija Baltijas varasvīriem labs draugs, nebija pret galvu augšup izslējušo zemnieku tāda varmākas naida kā Igaunijas muižniekiem. Laicīgā tiesas izmeklēšana Maltsveta lietā — un Maltsvets aizstāvējās sīksti un daiļrunīgi — neatrada nekā tāda, ko varētu atzīt par tautas kūdīšanu uz dumpošanos. Arī apsūdzētāji paši nespēja atsūtīt uz Rīgu nevienu īsti ticamu liecību pret viltus pravieti. Tāpēc laicīgā tiesa neatzina apsūdzēto par vainīgu. Galvenā apsūdzība tika atsaukta, un Maltsvetam uzausa cerība pieredzēt labākas dienas.

Par savu reliģisko darbību viņam vajadzēja atbildēt galvenajai konsistorijai Rīgā. Maltsvets ļoti spilgti attēloja pratinātājiem, kā viņš esot kļuvis par sludinātāju un sācis modināt tautā ticību, ko viņš mācījis un kur ņēmis savas atziņas. Kā labam bībeles pazinējam viņam izdevās ieskaidrot baznīcas tiesai, ka viņš visu savu sludinātāja darbību ir dibinājis uz svētajiem rakstiem, kaut ari ne vienmēr burtiski turējies pie luter ticības dogmām. Tāpēc konsistorija nevarēja atzīt viņu par noziedznieku, kurš izplatītu maldu ticību.

Rīgas garīdznieki izturējās iecietīgāk pret šo dedzīgo ticības sludinātāju, kurš savā īpatnējā veidā ieviesa viņu idejas tautā, atzīdams bībeli par vienīgo gudrības avotu, novirzot zemnieku cerības uz debesīm un dedzīgi cīnoties pret baznīckungu nīstajiem hernhūtiešiem. Labums, ko radīja pravieša darbība, vairākkārt atsvēra nelielo zaudējumu, kādu Jervamā pravietis varbūt nodarīja valdošajai baznīcai. Satricināt baznīcas pamatus šis vienkāršais, neizglītotais zemnieks taču nespēja.

Tikko Maltsvets juta, ka sāk plūst pretī samierināšanās dvesma, viņš izteica kādu gan saprātīgu, gan arī drosmīgu vēlēšanos. «Ja jūs mani neatzīstat par vainīgu, tad jums jādod man formāla atļauja turpināt manu darbu tāpat kā līdz šim,» Maltsvets secināja. Un viņš izteica savu vēlēšanos lūgumrakstā. Lūgumu ievēroja, pašam, lūdzējam to pat negaidot. Konsistorija bija pateikusi «a», tagad tai bija jāpasaka arī «b». Protams, tūdaļ tika cieši piekodināts, ka Maltsvetam, ja viņš šo atļauju negrib zaudēt, savos sprediķos noteikti jāievēro evaņģēliskās baznīcas mācības un valsts likumi. Viņu brīdināja, ka, priekšniecības sūdzībām atkārtojoties, viņš var piedzīvot nopietnākas nepatikšanas. Pēc tam viņu attaisnoja arī baznīcas tiesa. Vēl vairāk! Maltsvetam izrādīja sevišķu žēlastību un laipnību: viņam iedeva ceļa naudu un salīga pat važoni, kas sludinātāju aizvestu no Ilīgas uz viņa dzīves vietu Paidi.

Maltsvets atgriezās caur Pērnu. Viņš iegāja «Pārnu Postimees» redakcijā, lai prasītu paskaidrojumus par avīzē iespiestajiem, pret viņu vērstajiem apmelojumiem. Pēc garākas vārdu pārmaiņas Jansens sāka taisnoties, ka raksti atsūtīti iespiešanai no citurienes un ka viņš uzticējies autoriem. Jansens deva Maltsvetam padomu griezties pēc palīdzības tiesā un saukt pie atbildības apmelotājus.

Maltsvets to nedarīja, domājams, tāpēc, ka toreizējais tiesas ceļš viņam likās pārāk ērkšķains. Ilgais un sarežģītais process prasītu daudz naudas un laika, un viņš nejutās arī drošs par iznākumu.

1859. gada sveču mēneša sākumā Juliāns Lcinberks iebrauca Paidē. Viņš atgriezās kā uzvarētājs, tāpēc viņa piekritēju prieks bija tikpat liels kā pretinieku sašutums. Vieni gavilēja, otri grieza zobus. Viņu pretinieku balsti bija sagrauti — toties indīgāks uzrūga viņu slēptais naids pret sektantiem, pret uzvarētāju un viņa sekotājiem.

Tieši šā iemesla dēļ un daļēji arī tāpēc, ka nebija vairs ārēju kavēkļu, Mallsveta draudze tagad auga augumā. Pēc kāda laika Jervamā novadā vairs nebija nevienas draudzes, kur nebūtu viņa sekotāju, un drīz šī kustība ar varenu spēku ielauzās ari Ziemeļharjumā novadā.

Proti, Maltsvets atstāja Paidi un apmetās ar sievu un jaunāko dēlu Kolga Kiju pagastā, sava bijušā drauga Vensu Juliānā mājās, piekrastes ļaužu vidū, kurus viņš pazina kopš

Lo krodzinieka gaitām un atrada tur sev jaunu darba lauku. Varbūt viņu uz turieni kāds aicināja, varbūt paša sirdsbalss sauca atpakaļ uz bijušo dzīves vietu, kur viņam bija tik daudz tuvu cilvēku. Taču viņš nepārtrauca sakarus ari ar saviem mācekļiem Jervamā novadā, bet laiku pa laikam atstāja Kiju un devās viņus apraudzīt, noturot lūgšanu stundas un turpinot sludinātāja darbu.

Uzvara pār pretinieku palielināja mallsvetiešu draudzi ne vien skaitliski, bet kāpināja arī viņu ticības pārmērības.

Maltsveta sprediķi kļuva arvien sparīgāki, fanātiskāki. Ja viņš sākumā garīgajās sapulcēs mēdza uzstāties kā daiļrunīgs mācītājs ar lēnprātīgiem sprediķiem, kurus viņš tik labi prata atdarināt, tā ka starp Maltsveta un daža laba tautā ieredzēta mācītāja svētrunu nebija nekādas lielas atšķiribas, tad tagad viņš runāja daudz skarbāk, iepina sprediķos arvien neparastākus izteicienus, riskantākus salīdzinājumus un paradoksālākus apgalvojumus un ļāva vaļu savai nevaldāmajai fantāzijai, vienalga, vai tie bija pravietiski pareģojumi vai pārdabisku parādību attēlojumi. Tagad viņš vairs nebaidījās kritizēt mācītājus un atklāti nosodīja ļaužu priekšā viņu grēkus un netikumus, viņu melīgumu un divkosību. Iemeslu viņam bija diezgan, jo, tāpat kā muižnieks, arī baznīckungs tajos laikos nodevās zemiskam iekārēm un dziņām daudz atklātāk nekā tagad, kaut gan arī mūsu laikos daži nostāsti pāri (visiem cenzūras žogiem nokļūst presē un pret valdības gribu saista lasītāju uzmanību.[10]

Kā savas ticības, tā ari sadzīves paražās maltsvetieši sāka arvien vairāk atšķirties no pārējiem cilvēkiem un pārspīlēti pieturējās pie likumiem, kurus daļēji bija noteicis Maltsvcts, daļēji viņa ievērojamākie mācekļi un sekotāji vai ari pati draudze. Tie aizliedza dzert ne vien degvīnu, bet arī pašdarito mājas alu, jo vairāki ticīgie, atteikušies no degvīna, bija nodevušies alus dzeršanai. Tagad noliedza ne vien tabakas smēķēšanu, bet arī tabakas šņaukšanu un zelēšanu. Jaunie noteikumi prasīja ievērot pilnīgu svētdienas mieru, nelietot uzturam asinis un cūkgaļu, tie pavēlēja arī ievērot gavēni. Nosacījums nepīt matus bizēs kļuva vēl stingrāks: sievietēm ne vien aizliedza apmeklēt baznīcu ar sapītiem matiem, bet viņas ari mājās, veicot ikdienas darbus, nedrīkstēja sapīt matus. Dažas vietās ari vīriešiem pasludināja jaunus noteikumus par matiem, un tie dažkārt bija tieši pretēji: vieni lika valkāt garus matus, otri noskūt galvu kailu. Aizliedza krāšņu apģērbu un visādu rotu valkāšanu, kā arī ieiet baznīcā ar zābakiem kājās un lika apaut pastalas. Dažam maltsvetietim, kas vēl joprojām valkāja košas drēbes un kas šos priekšrakstus ne sevišķi stingri ievēroja, tagad savi tērpi bija jāiznīcina. Par ticības kodolu arvien vairāk un vairāk izvērtās nevis garīgais saturs, bet ārējās izdarības un nedzīvi priekšmeti. Ceļš uz debesu un zemes paradīzi veda caur vēderu, matiem un apģērbu.

9. NODAĻA. KUGĻOS

Kopš pēdējās reizes, kad Jervamā novada pravietis kā važās iekalts ticības moceklis bija ievests Kugļu ciemā, tur-bija noticis arī šis tas ievērības cienīgs.

Vispirms stārķis atkal bija apciemojis Klsu Lejaspirti.

Nepiepildījās Vijas cerība, ka debesu tēvs par stipro ticēšanu Maltsvetam ļaus viņai mazliet atpūsties, atņems, kaut vai uz pāris gadiem, auglības svētību, kas tik bagātīgi līdz šim bija nākusi pār nabaga vājinieci. Lai kā viņa bija lūgusi dievu, lai kā bija uzraudzījusi savu veco, kaut tikai viņš ar pīpi un degvīnu nesaceltu dieva dusmas — viss veltīgi! Pāris nedēļas pirms Ziemsvētkiem viskarstākajā vērpšanas laikā, kad visa pirts bija piekrauta ar muižas un saimnieces liniem un pakulām, Vijai vajadzēja pārtraukt darbu un ar labi pazīstamām sāpēm likties gultā. Un tagad kļuva skaidrs, ka jaunā ticība viņai nebija palīdzējusi, debesu tēvs nebija paklausījis viņas lūgšanas. Viena brēkuļa vietā viņu apveltīja ar diviem! Tikko bija noskanējis viens «u-ā», kad jau otrs apsveica tēvu un māti ar to pašu visās pasaules valodās vienādo kliedzienu, tikai mazliet rupjākā balsī. Jo tas bija puika, kamēr pirmā bija meitene. Un tad abi ļāva vaļu savām taurēm — puisis aiz dusmām, ka meitene bija aizsteigusies viņam priekšā, bet meitene atkal tāpēc, ka kārais puika ņēma un notiesāja viens pats to mazumiņu, kas vel bija sameklejams matēs savītušajās, novājējušajās krūtīs.

Tēvs un māte — turēdami rokās katrs pa dumpiniekam — neziņā bezpalīdzīgi raudzījās viens otrā. Kas par daudz, tas par daudz.

—    Tas viss ir tavas sasodītās pīpes dēļ! — kliedza Vija nedēļnieces gultā, un daudz netrūka, ka viņa būtu lēkusi augšā un iemizojusi savu nabaga veco.

Tenis stāvēja, galvu nodūris, it kā viņam tiešām nebūtu visai tīra sirdsapziņa. Viņš, nabadziņš, šķita esam satriekts līdz sirds dziļumiem, ka tas varenais tur tālu augšā, kas valdīja pār ļaužu pilno pasauli un eņģeļu pilnām debesim, bija atradis laiku pamanīt viņa — Teņa rūpīgi slēptos sīkos grēciņus. Savā pazemībā viņš bija iedomājies, ka dievs tādu Lejaspirts Teni nemaz nepazīst, un, viltīgi nosmiedamies, piebildis: «Un, ja ari pazītu, tad kā viņš pamanīs Teni citu vaļinieku pulkā…» Un, lai dievs nepamanītu Teni, viņš arvien iejuka pūlī, noslēpās citiem aiz muguras.

Pirmajā izbīli vīrelis nezināja, ko atbildēt. Viņš neveikli mēģināja aizstāvēt savu mīļo pīpīti.

—   Te nebūs vainīga pīpe, — viņš sprieda, — bet, āre, Sīku Matsa kāzās tika iedzerta lāsīte šņabja — ar tavu atļauju — atceries vēl… redzi, tas …

—    Ar manu atļauju! Ko tu, bezkauņa, melo! — sieva atkliedza no gultas, un vecais, drūmi murminādams, atbildēja:

—    Nu redzi nu, kā tu visu esi aizmirsusi! Pati vēl teici: «Nu tad nogaršo ar, ja viņi tik ļoti mācas virsū — esi taču krustdēla kāzās!» Un tagad — tagad es viens pats esot vainīgs!

Tenis novērsa seju kaktā, un Vijai likās, it kā kas valgs būtu nopilējis uz vaiga mazajam brēkulim veča klēpī. Tāpēc viņa aprima. Radās neveikls klusuma brīdis.

—    Teni, — beidzot ierunājās Vija, — dod nu puiku man un pats saņem meiteni.

Sievas toni bija kaut kas tāds, kas lika vīram pacelt galvu augstāk, izsliet taisnāk sakumpušo stāvu. Viņš ielika zēnu mātei klēpī, paņēma meiteni savās aprepējušajās, kaulainajās rokās un atsēdās uz gultas malas.

Tagad viens spieda pie krūtīm puiku, otrs meiteni, raudzīdamies mazulīšu sārtajās, pietvīkušajās sejiņās, kurās atspīdēja mazas zvaigznītes, koši zilas kā linu ziedi. Vecākiem ap lūpām vizmoja savāds smaids, kura vairs nebija ne pārmetuma, ne nosodījuma, ne bēdu. It ka viņi bulu ko ieguvuši, nevis zaudējuši.

Un ap viņiem pirts bedrainajā māla klonā vārtījās, rāpoja, kliedza un plūcās vēl piecas tādas pašas dzīvības, par kuru ierašanos viņi bija viens otru sunījuši un rājuši, un visiem tiem šķērsām zem deguna virinājās izsalkušas mutes, jo kur lai pirtnieki ņem maizi, ar ko tādus barot!

—   Teni, iešauj krāsnī zarus, redzi, mazais sāk aiz aukstuma žagot.

—    Meitene arī jau gluži zila.

Un vecītis norūpējies ceļas augšā, iekārto arī zili nosalušo meiteni mātei azotē un dodas uz pagalmu pēc žagariem, lai mazie vardulēni nesaslimtu un beidzot vēl nenomirtu . . .

Tomēr atdot mazos nāvei viņi negribēja, kaut gan Maltsveta ticība nebija attaisnojusi ari kādu citu viņu cerību. —r ka debesu tēvs līdz ar izsalkušajiem ēdājiem piešķirs viņiem arī vairāk maizes.

Otrs svarīgs notikums Ivugļos bija Tenu Pēteru Mada precības.' „ ,

Madis bija spiests otrreiz apprecēties.

To prasīja viņa gods, viņa amats. Viņa sludinātāja darbs, viņa tikums un cieņa, viņa kārtīgā, pieklājīgā, nevainojamā cilvēka labā slava.

Ciemā, pagastā, pusdraudzē jau paklīda nevalodas: lielais ticības vīrs un teicējs, pravieša Maltsveta cītīgākais māceklis un palīgs Tenu Pēteru Madis, dzīvojot netiklā tuvībā ar cita vira sievu. Tas notiekot zem ticības brālības apsega.

Šīs nevalodas vajadzēja apklusināt. Madis bija tāpēc jau diezgan daudz cietis. Protams, nevainīgi. Šīm valodām jāapklust, un ikvienam jāredz, ka tās ir bijušas tukšas blēņas. Šīm drausmīgajām baumām, kas sagrāva Mada cieņu citu cilvēku acīs, kas viņam bija sagādājušas tik daudz bezmiega nakšu, vajadzēja kļūt par meliem visu ļaužu acu priekšā. Ikvienam jāredz, ka Madis ir mēlnesības upuris, ikvienam, kas šīm pļāpām bija ticējis, būs jāatzīstas, ka ir grēkojis, ka bijis netaisns pret godīgu cilvēku.

Madis gribēja būt kārtīgs cilvēks no galvas līdz papēžiem.

Par viņu neviens nedrīkstēja ne zināt, ne domāt ko jaunu, pat ne tik, cik melns aiz naga.

Tāpēc viņš precējās.

Precēja sievu bez mīlestības, bez sevišķas vajadzības — pret paša gribu.

Tā vajadzēja.

Viņam jānes upuris.

Laimīgā, kuru šis lēnīgais dieva vīrs bija izraudzījis par sava goda sargātāju un dzīves biedru, bija Māziku Maija, nobriedusi saimniekmeita no kaimiņu pagasta.

Viņi iepazinās Mada blbeles stundās.

«Maltsveta palīgs» ievēroja Maijas sevišķi stipro aizrautību ticība. Kad citas sievietes tikai purināja galvu un nopūtās, Maija jau lēja karstas asaras. Tās nobira viņai pār abiem vaigiem kā dzīvsudraba pilieni — ātri un nedzirdami. Viņa nestenēja un nešņaukājās — viss norisa klusi, bez skaņas, no dvēseles dziļumiem gluži kā avots plūda augšup sajūsma. Tas aizkustināja Madi. Viņš nemaldīgi noturēja to par īstu, pazemīgu, no sirds dziļumiem plūstošu dievticību. Maija sēdēja vai stāvēja uz vietas gandrīz nekustīgi, viņas acis kavējās pie runātāja mutes, taču asaras ritēja. Kuram lūgšanu brālim gan nepatiktu šī dziļā, pazemīgā lēnprātība! Un Madis iedomājas un ievēroja, ka Maijas skatieni kavējās tieši pie viņa mutes, ka Maijas asaras plūda tik karsti tieši viņa sprediķa laikā. Un tas spieda viņu tuvoties šai padevīgajai dievinātājai.

Skaista viņa nebija, ari kārtīgi sarunāties neprata, vienīgi piebalsoja tam, ko otrs viņai teica. Bet par to nekas. Toties viņa bija godīgu, dievbijīgu un diezgan turīgu vecāku bērns: pats Madis bija pievērsis viņu Maltsveta ticībai. Tātad viss bija kārtībā, visi apstākļi pieņemami — kārtīgs vīrs apprecējās ar kārtīgu jaunavu. Viss notika, kā pienākas.

Un tagad Madis varēja brīvi satikties ar savu dārgo ticības māsu, to, kas viņu saprata ne vien ar sirdi, bet ari ar galvu, tagad vairs no tā necieta ne viņa gods, ne labā slava.

Taču Mada precības nenolika vis gludi un bez uztraukumiem.

Grieta atsedza nagus.

Viņai nebija nekādu tiesību tā darīt, jo Grieta nevarēja pierādīt ne ar vienu vārdu, ne izdarību, kas saimniekam uzliktu pret viņu kādu pienākumu. Viņa pati bija devusi sev tik

/

lielas un dziļas cerības, ka jutās gluži kā zibens ķerta, kad Madis devās precībās uz Māzikiem. Un tagad viņas naidam un izmisumam vairs nebija robežu. Vispirms viņa, visiem dzirdot, nežēlīgi izlamāja svēto vīru, tad mēģināja ar varu aizkavēt precības, turēdama ciet durvis un atgaiņājot Madi ar kruķi, beidzot nokrita ceļos pie viņa kājām un lūdzās saliktām rokām, lai las viņu nepametot, jo viņa neprotot un nespējot bez viņa dzīvot.

Madis jau gandrīz nožēloja, ka viņam jānoniecina tik karsta mīlestība, un viņš laikam pat precētu Grietu, ja vien to neliegtu gods un labā slava.

Vecmeitas maigā izturēšanās pret saimnieku, viņas stāsti visiem un visur par drošajām izredzēm, viņas lielīgās runas par drīzajām kāzām utt. bija devušas ļaunām mēlēm vielu nevalodām, ka atraitnis reizēm sildot sānus pie savas uzticamās kalpones. Sīs nevalodas beidzot bija nonākušas ausīs arī Madim. un viņš bija tūlīt nolēmis rīkoties gudri, apprecēties un darīt galu baumām. Ir skaidrs, ka viņš nevarēja padarīt Grietu par Tenu Pēteru māju saimnieci, jo tas taču būtu tikai apstiprinājis kaitīgās valodas. — Gan jau viņam ir bijuši kādi grēčiņi ar kalponi, ne jau velti viņš nolēmis visu pienācīgi nokārtot,— būtu melsuši ciema ļaudis.

Un tā prātīgais vīrs, izsprucis no Grietas nagiem, devās uz Māzikiem precībās.

Gan Grieta, aizmirsusi savu jaunavas godu un lepnumu, raudādama skrēja līdz vārtiem viņam pakaļ, zvērēdama aptecēt Madi vēl desmitreiz pazemīgāk un paklausīgāk neka līdz šim, ja viņš to apprecēšot, turpretī ar slinko un stulbo Maiju Madis ieskriešot tīrajā nelaimē. Taču viss bija veltīgi. Vīru, kurš turēja savu labo vārdu augstāk par visu pārējo pasaulē, nespēja ietekmēt ne vilinājumi, ne draudi.

Protams, tiklīdz jaunā saimniece cēla kāju pār Tenu Pēteru māju slieksni, Grietai tur vairs nebija palikšanas. Lauztā sirds viņai neļāva palikt. Madim pret to nebija iebildumu. Kalpone, kas tik slimīgi iemīlējusies saimniekā, paliekot viņa pajumtē, varēja traucēt jaunlaulāto mājas un laulības mieru. Grieta vasaras vidū atstāja darbu. Viņas vietā Madis iemantoja abas spēcīgās Maijas rokas. Un tā Grieta pagaidām pārcēlās no Tenu Pēteriem pie kāda sava radinieka, kamēr atradīsies darbs citur.

Pats ievērojamākais notikums Kugļos bija nelaimes gadījums Lehmusu mājās drīz pēc Tenu Pēteru Mada kāzām.

Lehmusiem pietrūka saimnieka.

Saimnieks par zādzību sēdēja cietumā.

Sim saimniekam nebija vairs arī māju, jo nākamajos Jurģos tās vajadzēja nodot citam, un pēc pāris mēnešiem Tāveta ģimene būtu bez pajumtes, ja Kīsu Miķelis nepiedāvātu savai meitai un viņas bērnam patvērumu.

1858. gada rudenī, dažas dienas pēc tam, kad pravieti Maltsvetu, važās ieslēgtu, veda cauri ciemam, kādā sestdienas naktī turienes muižas klētī bija iekļuvuši zagļi. Klēts atslēgas nebija uzlauztas, klēts durvis izrādījās atvērtas ar pielāgotu atslēgu vai mūķīzeri. No klēts bija izzagti daži rudzos noslēpti cūkas šķiņķi un vēl cita mantība.

Tajā pašā vakarā pirms zādzības muižas tuvumā tika izdarīts otrs noziegums: junkuru Oli piekāva līdz nesamaņai. Trīs vai četri vīri, kuru sejas bija notrieptas melnas ar sodrējiem, meža vidū bija ielenkuši junkuru, kad tas no lopu muižas jājis uz māju; norāvuši viņu no zirga un sadevuši ar kārklu vicām pa kailo miesu ne sliktāk, kā to darīja kāķa tiesā, pie tam viens vīrs sēdējis junkuram uz galvas, otrs uz kājām.

Junkurs piedevām saņēmis vēl dažus pamatīgus belzienus arī pa galvu un, asinīm noplūdis, palicis bezsamaņā guļot, tā ka pērāji nakts tumsā paguvuši nozust bez pēdām. No ģīboņa atžirdzis, junkurs četrrāpus beidzot pārvilcies mājās, jo pērēji bija viņa zirgu aiztriekuši nezin kur.

Junkurs Otis bija viens no tiem ienīstajiem ļaužu izdzinējiem, kura bardzība lika klaušiniekiem un ganiem drebēt aiz bailēm un sakost zobus aiz niknuma. Pats būdams bijīgs dievlūdzējs un viens no cītīgākajiem brāļu draudzes aizbildņiem, viņš savā ikdienas darbā nejuta žēlastības ne pret vienu, un, ko nespēja izģērēt viņa paša kadiķa spieķis, to viņš nosūtīja pēršanai stallī. Tā kā Otis bija pārmērīgi resnā, kūtrā opmaņa labā roka, kas viņam ļāva gandrīz neierobežotu vaļu, no viņa baidījās vairāk nekā no paša opmaņa un barona. Muižnieks visādu bruņniecisku tikumu ziņā nekādi neatpalika no pārējiem tā laika muižturiem, kuru dēļ strādniekam un zemniekam bija jālej sviedri un asinis, bet opmanis vienīgi sava pārmērīgā slinkuma pēc nebāza visās vietās degunu un nevicināja spieķi tik bieži, kā viņš pats būtu vēlējies.

Junkuram Otim nebija ne jausmas, kas tie varēja būt, kas viņu tā piekāvuši. Ar sodrējiem nolriepušies vīri bija rīkojušies nakts tumsā klusu, un tādēļ viņš nevienu nebija pazinis. Ienaidnieku, kas uz viņu trina zobus, Otim bija klaušinieku vidū tik daudz, ka viņš nevarēja nevienu turēt sevišķās aizdomās, turpat vai visi taču bija dabūjuši izbaudīt viņa kadiķa bozi vai pēc viņa pavēles saņēmuši kārklu vicas, un ļoti daudzi iepazinušies ar kāķa tiesneša rīkstēm un nūjām. Tikpat maz bija draugu nežēlīgajam, iedomīgajam junkuram saimnieku un vaļinieku vidū sevišķi tagad, kad pagastā saradās daudz maltsvetiešu, kas viņu necieta ne vien kā bargu muižas izdzinēju, bet ienīda arī kā savas ticības niknu pretinieku.

Tāpēc visa meklēšana un okšķerēšana, visa kalpu un zemnieku tincināšana palika bez kādiem panākumiem. Ļaudis tikai paklusām priecājās un smējās. Tāpat bez panākumiem palika arī klēts apzadzēju meklēšana un izsekošana. Abus noziegumus reizēm saistīja vienu ar otru, reizēm atzina par dažādiem nodarījumiem, kas nejauši notikuši vienā laikā. Kāpēc nevarēja gadīties, ka naktī klēti bija apciemojuši tie paši vīri, kas vakarā eglājā piekāvuši junkuru? Taču tikpat labi vieni varēja piekaut junkuru, otri apzagt klēti — zinot vai arī nezinot, ko dara otri. Katrā ziņā, pārmeklējot vaļinieku pirtiņas un saimnieku mājas, ko ļoti plaši un pamatīgi veica muižas policija kopā ar pagasta darbiniekiem, neatrada ne kripatiņas zagto mantu, un tā beidzot kā viens, tā otrs gadījums aizmirsās.

Piepeši notika kas negaidīts.

1859. gada pavasara pusē Kugļu ciema iedzīvotājiem un viņu lopiem uzbruka bads. Pārtikas un lopbarības trūkums te bija parasta parādība vai katru pavasari, bet ne vienmēr tas izvērtās par tik lielu postu kā šogad. Tam par iemeslu bija gandrīz pilnīgā neraža iepriekšējā gadā.

Kopš janvāra beigām cilvēki pārtika tikai no ūdens un maizes, bet lopi no sapuvušiem un nosūnojušiem jumtu salmiem. Magazīnas klēts bija tukša, tā ka pat pelēm pietrūka ko ēst. Un kas tad tā bija par maizi, ko ēda cilvēki! Tīru maizi vispār nepazina, tādu nelika galdā pat visturīgākie zemnieki vislabākās ražas gados. Labībai piejauca lik daudz sēnalu, ka melderim ar garu kārti bi ja jābaksta piltuvē nelādzīgā labības draza. Maize iznāca melna kā slapja kūdra vai asins kiļķeni un bija tik irdena, ka klaipi, kad tos laida krāsnī, krita nost no lizes un sašķīda. Tāda bija zemnieku dienišķā maize. Bada gados, kā šogad, samala gandrīz vienīgi sēnalas, un maize, ko bāza mutē, garšoja kā smalki, kopā saspiesti, sausi salmi, neej ar uguni par tuvu — var aizdegties! Izbadējušās govis, kas pašas vairs nespēja piecelties kājās, protams, nedeva pienu — tad aka kļuva par gotiņu, aizdara vietā pie maizes piedzēra klāt ūdeni. Gaļas jau labi sen vairs nebija pat visturīgākajās mājās; siļķu iegādei trūka naudas. Un kur gan zemnieks lai ņemtu naudu, kad muiža bija aizliegusi pārdot pat to, kas vēl būtu pārdodams, — kā siena vai salmu klēpīti, nemaz jau nerunājot par malku un žagariem, tos muiža, tāpat kā zvērus mežā un zivis ūdenī, uzskatīja par savu īpašumu. Brīnums, ka zemniekam neuzlika klaušas arī par gaisu, ko viņš elpoja!

Šajā bargajā ziemā ap sveču dienu Lelimusu mājas klēti piepeši saradās dažāda reti sastopama un dārga manta — produkti, kas toreiz vispār nemēdza būt zemnieka pieliekamajā kambarī un, ja arī kādreiz gadījās, tad vienīgi bagātniekiem. Tur bija milzīgs žāvēts cūkas šķiņķis, neliels maišelis tīru, baltu rudzu miltu, kulīte bīdelētu kviešu miltu, pāris garnicu miežu putraimu, mazliet zirņu un skaistu, dzeltenu pupu, bez tam vēl sainis vērša ādu.

Saimniece aiz bailēm kļuva mēma, ieraudzījusi klētī šīs mantas. Viņai likās, ka redz sapni. Klēts vēl taču vakar vakarā bija tukša kā baznīca, šorīt tajā grēdojās vesels vezums muižas mantu! Viņa berzēja acis, lai aizdzītu māņus …

Viņa ilgi stāvēja klētī viena pati, skatījās un pūlējās saņemties.

Tāvets vakar bija dzirnavās un atgriezās mājās vēlu nakti. Uz dzirnavām viņam nebija nekā ko vest, viņš devās pie meldera aizņemties miltus — Anu lāgā neticēja, ka viņa nodoms izdosies. Un tagad viņš bija atgriezies ar tādām mantām!

Pamazām Anu sāka nojaust, tad saprast. Tāvets to visu nevarēja aizņemties ne no meldera, ne krodzinieka, ne ari kāda cita — tas bija pilnīgi skaidrs. Pirkšanai viņam trūka naudas. Viņš bija devies zagt. Būtu tikai jāuzzina, kur. Un piepeši saimniecei iešāvās prātā, ka rudeni, kad tika apzagta muižas klēts, opmanis un klētnieks bija staigājuši pa ciemu un, starp citu, ieradušies arī Lehmusos, meklēdami tieši tādas mantas. Runa bija par cūkgaļu, miltiem, ādu utt.

Dievbijīgā saimniece no bailēm sastinga. Bāla kā nāve, zilām lūpām, visa trīcēdama, Anu uzmeklēja vīru un pateica viņam taisnību acīs.

Tāvets bija pārnācis iereibis un jau agri no rīta sācis «lāpīt paģiras». Lai arī bez naudas, bet degvīnu viņš tomēr bija dabūjis. Ja Tihane vairs uz parāda nedeva, tad vienmēr izlīdzēja vīri, kas pildīja klaušas muižas degvīna brūzī.

—   Tavā klētī ir muižas manta! — iesaucās jaunuve aizsmakušā balsi un pasauca iereibušo vīru sāņus.

—    Nu jā, muižas manta, — atbildēja Tāvets pavisam mierīgi, bet viņa acīs iedegās apslēpta naida uguntiņa. — Muižas manta ir taču viss, ko redz tavas acis, muižas manta esi tu un arī es pats. Vai tad pasaulē ir kas tāds, kas nepieder muižai?

—    Tā taču ir zādzība! — pār sievas lūpām izlauzās vaids.

—    Kaut vai zādzība. Zādzība ir viss … Ja viss pieder muižai, tad viss ir zagts, ko mēs bāžam mutē … Cilvēkam, ja viņš grib dzīvot, ir jāēd, citādi viņš nespēs vergot muižai. .. Se tev zādzība!

Anu raudzījās viņā plati ieplestām, stingām acīm. Nekad vēl šis cilvēks viņai nebija licies tik briesmīgs, tik grēcīgs, tik pagrimis. Viņa pēkšņi atcerējās Tāvetu pēc pirmās zādzības. Tad viņš stāvēja viņas priekšā un, acis nolaidis, stostījās, drebēja, taisnojās — Anu toreiz ieraudzīja nomāktu, salauztu, atmaskotu noziedznieku, un viņai kļuva Tāveta žēl, un viņas sirds sažņaudzās sāpēs. Bet ļaudīm, kas nāca viņu apcietināt, Tāvets bija gājis pretī pilns spīta, paceltu galvu, krūtis izgāzis. Bet tagad viņš izaicinošs stāvēja savas sievas priekšā, kas raudzījās viņā ar pārmetuma pilnu skatienu.

Anu krūtīs ievirmojās un sāka mutuļot kas svešs un agrāk nepazīts, vismaz ne pret šo cilvēku. Sīs jūtas sakāpa viņai kaklā un tālāk mutē un vārījās un šņāca kā indīga gāze, un beidzot izlauzās caur zobiem kā viens vienīgs ass un svelošs vārds:

—    Zaglis!

Vīrs pakratīja galvu. Pakratīja vēlreiz. Tad, iedzeldams viņai ar asu, tēraudainu skatienu, iešņācās:

—    Tu pati esi zagle!

—    Es?

—   Tu! Zagle kā jau zagle! Vai tad zagtas nebija arī tās irbes, pīles, rubeņi un stirnas, ko vairākus gadus muižas mežos ir pieveikusi mūsu vecā uguns pagale, ko es slēpju zem cisām,

taču mājās pārnestais medījums ieslīdēja tavā mutē tikpat veikli kā manējā … Vai tad zādzība nav arī zivis, kas muižas ezerā ieķērās mūsu tiklos un vēlāk kūpēja mūsu galdā, tevis pašas izvārītas un uzceptas …

Tie bija dieva putni un dieva zivis …

Tāveta zobi atsedzās platā, ņirdzīgā smīnā.

—    Tur klētī ir dieva labība.

—    Tā ir sazagta muižas klētī!

—    Putni zagli muižas mežā, zivis muižas ezerā …

Anu grīļodamās atkāpās, viņas nobālušās lūpas meklēja vārdus, lāču veltīgi.

—    Un zagti ir mūsu lietas koki, — cietsirdīgais Tāvets ņirdza tālāk, — šie dārgie oši, ozoli un gobas katru dienu rēgojas tev acu priekšā, un tu neesi pat iepīkstējusies . ..

Tie ir cirsli muižas mežā — tie ir atvesti no muižas meža … No muižas ved visi …

—    Ak tad atvest skan labāk — it kā zaglim kas tiktu piegādāts mājās . .. Nedrīkst vest — viss pieder muižai — un tāpēc tā ir zagta manta …

Sievai likās, it kā zeme sagrīļotos zem kājām. Viņi stāvēja pie kambara durvīm viens otram pretī, Anu atsēdās uz tukšās kvasa mučeles.

—    Bet kur tad cilvēks lai dabū lietas kokus … — viņa vaicāja stostīdamās.

—    Te. redzi, jau ir tas joks — kur lai dabū! — zaglis aizsmacis iesmējās, un sievai iesitās sejā sīva degvīna smaka. Kur lai dabū, ja viss pieder muižai? No debesīm nekrīt, to, kas virs zemes, nedrīkst ņemt — neko darīt, jāiet zagt! Par to jau ari es runāju! Bet tu nemuldi niekus un nemeklē skaidrību: to, lūk, var zagt un to nevar. Ja jau zodz, tad zodz visu, ko vien vajag …

—    Tomēr ne jau no aizslēgtas klēts! Par to dievs soda!

Tāvets satvēra sievas plecus un sapurināja.

—    Pieņemies taču prātā un apdomā, ko tu runā! Tev senāk bija tik gaiša galva — vai tiešām tie dievticīgie muļķadesas tev atņēmuši pēdējo prāta skripatiņu! Redzi, es esmu pilnā, bet nemelšu tādas blēņas kā tu skaidrā prātā … Ja dievs kādu sodīs par zagšanu, tad viņš sodīs par katru zādzību, bet, ja viņš ir lāga vīrs un ļauj zagt, tad viņš ļauj zagi visu.

241

—    Nē, viņš aizliedz!

16 3496

Viņš neliedz zagt! — atkārtoja Tāvets. zobus sakodis. — Ja viņš neļautu zagt, tad viņš dotu tik daudz, cik vajag dzīvošanai, bet vai viņš dod? Nē! Viņš ļauj vieniem sēdēt pārpilnībā, otriem krimst sausu garozu un piedevām uzsūta bada cietējiem neražu! Dievs atļauj zagt, jo citādi taču neviens nezagtu neviens, sieva! Vai kungi nezog? Kur tad viņi ir dabūjuši visu. kas viņiem pieder? No mums. Mums viņi ir nozaguši savas bagātības, nē, salaupījuši un aplaupa mūs joprojām katru dienu. Viņi atņem mums daudz, mēs viņiem nočiepjam kādu mazumiņu. Vai visi ir zagļi, vai arī zagļu nemaz nav. Katrs ņem. kur var. un ari Lehmusu Tāvets kampj, kur pagadās.

Auu krampjaini uzspieda sev plaukstas uz mutes: viņas lielās. plati ieplestās acis izbrīnā uzlūkoja cilvēku, kas stāvēja viņas priekšā lepns un nelokāms savā grēkā, gluži kā klints — melns kā ogle. tēraudeiets, nesatricināms.

l'n tagad ej. ņem visu. ko atrodi klētī, un cel galdā — tas pieder mums …

—    Tas nav mūsu!

—   Tas ir mūsu! — atkliedza Tāvets Lehmuss.

Tā viņš sievai vēl nekad nebija uzkliedzis.

Tad Anu ierunājās dobjā balsī ar ledainu, metālisku pieskaņu:

—    lis nepildīšu tavu pavēli! Es' vienmēr esmu tev klausījusi. jo tu esi mans virs, bet šoreiz es neklausīšu. Tava pavēle ir vērsta pret manu ticību. Mana ticība man ir svētāka par tavu pavēli, svētāka par visu zemes virsū. Tu vari mani padzīt, nosist, saplosīt gabalos, es nepildīšu tavu pavēli. Te es stāvu — dari ar mani. ko gribi.

Stalta un mierīga viņa stāvēja sava vīra priekšā, drosmīgi gaidīdama sitienu. Tāvets pacēla dūri, bet tūlīt atkal nolaida.

Tu labāk gribi nomirt badā ?

—    Jā.

—    Un arī kalpotājiem gribi ļaut nomirt badā?

—   Jā.

Bet ja viņi nav ar to apmierināti?

—    Viņi būs apmierināti.

—    Bet ja es negribu, ka mani kalpi cieš badu?

—   Tad dod tiem godīgi iegūtu maizi. Zagtu maizi viņi neēdīs. Viņi pieder manai ticībai.

Tāvets nodūra galvu. Likās, viņš kaut ko pārdomāja. Tad uzlūkoja sievu ar ciešu skatienu, kas iespiedās līdz sirdij, un, ne vārda nebildis, uzgrieza viņai muguru.

Iegājis istabā, viņš uzģērba kažoku, uzlika cepuri galvā un, celdams kāju pār slieksni, pa pusei brīdinot, pa pusei draudot. uzsauca:

— Ēdīšu savu maizi viens pats!

Viņš gāja uz pirts pusi. Kabatā guldzēja aizsāktā degvīna pudele.

Uz Lehmusu māju zemes pacēlās pirtiņa, kurā dzīvoja laimīgs jaunlaulāto pāris bijušais Kisu kalps Jānis ar sievu Trini, agrāko Kīsu kalponi. Kad abi beidzot paglābās no dievbijīgā Kisu Miķeļa ticības jūga, jo atteicās strādāt viņa saimniecībā, Lehmuss pats bija devis tiem padomu uzbūvēt pirtiņu uz viņa zemes. Muiža deva atļauju un piešķīra būvkokus, protams, pret pamatīgu atstrādāšanu. No tā laika, kad Jānis piekāva savu ienaidnieku Tibukennu Maisu, starp Lehmusu un Jāni bija nodibinājusies sirsnīga draudzība, šis saites ar laiku kļuva arvien ciešākas, jo abu uzskati un domas saskanēja kā garīgajos, tā laicīgajos jautājumos. Gluži dabiski, viņu savienība ietilpa ari Trlne, Jāņa žirgtā laulene, šī prātīgā, drošā, stiprā sieviete. Trūcīgās vājinieces skaidrais saprāts nepakļāvās reliģiska jam fanātismam, tāpat kā) dienišķās rūpes nespēja nomākt viņas dzīvotprieku.

Sai trijotnei, kaut gan paslepus, piebiedrojās Kīsu Miķeļa dēls Miks un Kīsu Lejaspirts vaļinieks Tenis. Parasti tie abi, it sevišķi biklais Tenis, aizlavījās uz Lehmusu pirtiņu tad, kad neviens to neredzēja, kamēr uz Lehmusiem viņi abi gāja atklāti. jo tur taču saimniece un kalpi piederēja tai pašai ticībai, kādu gribēja uzspiest viņiem. Tad nu Lehmusos tie sastapās ar Sēnepalu Andresu, šo godīgo pasaules bērnu, kuru ticīgie maltsvetieši gan neieredzēja viņa brīvdomības dēļ, bet kuram viņi citādi nekādi nevarēja pieķerties. Sēnepalu Andress dāvāja savu draudzību vienīgi tādiem, kam ir prāts galvā un sirds krūtīs. Viņam patika cilvēki, kuri maz runāja, bet daudz pateica, kuru vārdiem, tā sakot, bija abi gali, kas ar āmuru trāpīja naglai uz galvas. Viņam patika cilvēki ar siltu sirdi un cilvēciskām jūtām. Ne jau katru reizi viņš izvēlējās sev draugus apzinīgi, ar prātu, jo labprāt pakļāvās savām simpātijām. Dažu cilvēku vājības un rakstura trūkums viņu nemaz netraucēja, jo vairāk tāpēc, ka viņš pret šīm parādībām izturējās bez aizspriedumiem. Tāds bija pamats pagasta vecākā attiecībām ar Lehmusu Tāvetu un citiem cilvēkiem, ar kuriem viņš draudzējās.

Lehmusu saimnieks, galvu nodūris, tuvojās savai jaunajai pirtiņai, kas līdzīgi sniegā nomestai malkas grēdiņai bija patvērusies elksnāja malā. Tāveta seja bija drūma, starp uzacīm bija iegūlušas divas dziļas rievas, un viņš bieži apstājās un dziļās domās paraudzījās sniega kupenās, kas bāli vizēja, ka magnēzija uzliesmojumi, ziemas saules staros. Pēkšņi viņa sirdi sažņaudza asas, smeldzošas sāpes. Tāvetam likās, ka krūtīs kas pārtrūkst un ieplīst, it kā janvāra lausks būtu iespēris dēļu sētā un satvēris visu ēku nežēlīgās sala spīlēs. Viņš gribēja skaļi iekliegties, un šis kliedziens būtu spalgs kā lauska spēriens.

— Pagalam!

Šajā vārdā, kas ar sāpīgu vaidu izlauzās caur sakostajiem zobiem, bija ietvertas visas viņa bažas un nojautas. ,

Pēdējos pāris gados viņš bija atturējies no tādām zādzībām, kuras viņa ciema ļaudis varētu atzīt par noziegumu. Kā visi citi, viņš zaga malku no muižas meža, sienu no muižas kaudzēm, labību no muižas gubām, kartupeļus no muižas lauka; viņš gāja uz muižas mežu slepeni šaut putnus, zvejoja ezerā zivis, degvīna brūzi viņam pagadījās pasmelt arī degvīnu. Tāpat darīja daudzi citi. bet atslēgas viņš nebija aizskāris, lai kāds būtu trūkums.

Atslēgas, bultas un logu restes viņš netika aizskāris, jo katru reizi, kad uznāca kārdinājums, Tāveta gara acu priekšā atausa drausmīgā aina, kad viņš bija stāvējis savas jaunās sievas priekšā, pirmo reizi pieķerts nozieguma ar svešu mantu. Viņa atmiņā ar satriecošu skaidrību atausa Anu acis, ar kādām viņa toreiz bija raudzījušies, viņas fāpes un dziļais.izmisums, un Tāvets bija gatavs aizbēgt pats no sevis, no sava kārdinājuma. Un tā cits pēc cita izjuka viņa noziedzīgie nodomi.

Tāvetu atturēja arī sievas reliģiskās noskaņas, Anu pievēršanās maltsvctiešu ticībai. Šī ticība stingri noliedza aiztikt svešu mantu. Ar kādām acīm viņš, Tāvets, raudzītos acīs savai sievai, kuras dvēsele atradās šās ticības skarbo, nežēlīgo likumu varā! Tāvets nodrebēja jau no šīm iedomām vien. Anu, kaut arī viņi bija garīgi šķirti, bija un palika viņa visdārgākā un vienīgā manta pasaulē, bez kuras Tāveta dzīve būtu tukša un nevērtīga. Pazaudēt šo sievieti, to viņš nespēja.

Šīm bailēm dažbrīd pievienojās vēl kāda cita izjūta, brīžiem pazuzdama, taču vienmēr atkal atgriezdamās. Viņš ticēja un neticēja šai izjūtai, tā uzliesmoja viņa smadzenēs kā zibens un atkal nodzisa. Tās bija bažas, ka sieva savā reliģiskajā apmātībā var nonākt tik tālu, ka var viņu nodot. Maltsvetiešu vidū taču bija ļaudis, kas paši atzinās savos noziegumos un atdeva nozagto mantu īpašniekam.

Tāvets bija pretojies kārdinājumam, kamēr vien spēja. Bet rudenī viņa gara acu priekšā draudīgi bija nostājies bada rēgs, tāpat kā daudziem citiem. Par to skaidri liecināja tukšās klētis, piedarbi un kūtsaugšas. Kaut kas bija jādara, vismaz savu mājinieku glābšanai. Gan viņš nopūlējās ar malu medībām, cīnīdamies pret trūkumu, gan devās uz pilsētu pārvērst medījumu naudā, gan mānijās mazliet papildināt savu iztiku no muižas kartupeļu bedrēm, no muižas rijām kulšanas laikā. Taču ar to vien nepietika, šis tas bija vēl kaut kur jāievāc un jāsameklē iztikai. Un tad viņā uzliesmoja nepārvarams kārdinājums, viņš domās ieraudzīja mantu muižas klētīs.

Kārdinājums kļuva par nodomu, nodoms piepildījās darbā. To veikt palīdzēja naids un degvīns.

Šis vīrs ar savu sirdi un dvēseli ienīda muižu un visu, kam bija kāds sakars ar muižu. Viņš ienīda kungu un viņa vagarus, ienīda viņu likumus un pavēles, ienīda vergu darbu un nodevas, ko muiža uzlika zemniekiem, ienīda bagātību un mantu, ko zemnieks ar sviedriem un asinīm bija sakrājis muižas noliktavās. Tas nebija tikai sīks, personisks ienaids, jo bija pārāk dziļš. Tas bija neapzinīgi no vecākiem mantots un paša dzīvē uzkrāts un izaudzis, liels un varens šķiru naids. Aci pret aci, zobu pret zobu! Ja tu kodīsi man, tad es kodīšu tev. Ja tu dīrāsi mani, es noplēsīšu ādu tev. Ja tu atņemsi man visu, tad es atņemšu tev, cik varēšu. Tu esi stiprāks — tu dabūsi vairāk, es esmu vājāks — iztikšu ar mazumiņu. Bet, ko es varu paņemt, to es neatstāšu tev. Dažkārt pie lauvas laupījuma piezogas arī tārps .. .

Kaut gan jaunais likums paredzēja klaušu un nodevu atvieglinājumus, taču vietējās muižās viss palika pa vecam — jā, rudenī pasludināja pat bargākus rentes noteikumus, kuriem vajadzēja stāties spēkā nākamajos Jurģos. Pret zemnieku lūgumiem barona ausis palika kurlas. «Jums būs!» sacīja viņš, un katrs viņa vārds pauda dzelžainu cietsirdību.

Bez tam muižā turpinājās maltsvetiešu vajāšana, it sevišķi tā pastiprinājās pēc tam, kad «Jervamā viltus pravieti», važas saslēgtu, bija aizveduši uz Rīgu. Bieži vien Lehmusu un ari citu māju klaušinieki, pārnākuši no muižas darbiem, žēlojās, ka junkurs Olis un viņam pakļautie uzraugi ka vien mācēdami darot pāri jaunās ticības piekritējiem, ne vien rupji viņus izsmiedami, bet pat smagi piekaujot. Dažas dienas pēc tam, kad Maltsvetu caur Kugļiem aizveda tālāk, junkurs kādai Lehmusu māju kalponei, sievietei jau krietni gados, bija tik stipri iesitis ar nūju pa galvu, ka nelaimīgā varēja nokļul mājās tikai vakarā, ar šķūtnieka zirgu.

Tāvets iedegās dusmās. Viņu jau labu laiku pirms tam bija saniknojusi nevainīgā Maltsveta apcietināšana un nežēlīgā iekalšana važās, un šo niknumu Tāvets tiecās noslīcināt degvīnā. Tagad, rokas dūrēs sažņaudzis, viņš aizskrēja uz pirtiņu pie Jāņa un vaicāja, vai tas vēl atminoties, kā tikusi pērla Trīne.

—    Atminos gan.

—    Vai atceries arī, ko es tev teicu, kad tu biji iekaustījis Tibukennu puisi? Es teicu: neaizmirsti, ka nelieši ir divi! Bendēm vēl āda vesela. Kad tev vajadzēs palīga, tad tikai pasaki… Redzi, tagad man ir vajadzīgs palīgs … Un arī izrēķināšanās ar Trini tev vēl nav aizmirsusies . . .

Jānis bija ar mieru. Viņš nebija varonis, bet Tāveta klātienē turējās kā īsts virs. Un tad viņiem vēl piebiedrojās abu draugs un cienītājs — Kīsu Miks. Padzirdējis par svaiņa nodomu, tas tūlīt bija gatavs varonīgi ķerties pie darba.

Viņi noturēja apspriedi; darbības plāns bija jau gatavs, kad Lehmusam ienāca prātā arī vēl kas cits.

Viens ceļš, divi darbi.

Vai gan ir vērts lik daudz nopūlēties gar gļēvo junkuru?

Kaut ari bija neraža, rudeni muižas klētī tik daudz visādu labumu, kādus zemnieks nedabūja redzēt pat visraženākajā gadā. Ar atslēgām Tāvets tiks viegli galā, tur viņš bi ja meistars.

Tā ari nolēma. Palīgā aicināja lēnprātīgo Lejaspirts Teni; tas bija sastrīdējies ar dievu un Maltsvetu savu dvīņu dēļ. kuri bija atsūtīti pasaulē bez maizes kules.

Kādu vakaru, saposušies, kā nākas, un pastrēbušies drosmi no pudeles, viņi devās pie darba.

Pasākums izdevās.

Junkurs Olis, kura ceļi un gaitas bija labi zināmas, iekrita slazdā.

Pāris stundu vēlāk, kad sodu saņēmušais izdzinējs jau vaidēja aiz sāpēm savā gullā un muižas ļaudis uztraukti pārrunāja notikušo, zagļi iztukšoja klēti. Tenis, kurš bija uzņēmies sarga un važoņa lomu, piebrauca pie klēts Lehmusa zirgu un mantas pa nakti nogadāja pie draugiem kaimiņu pagastā. Kad pratināšana un izmeklēšana pašu ciemā bija beigusies, laupījumu pārveda mājās un izdalīja savā starpā. Miks, kurš ar savu daļu neuzdrīkstējās neko uzsākt, atdeva to trūcīgajam Tenim, kas ar visiem septiņiem resgaļiem jau kopš rudens cieta badu.

—    Nu, svaini, ko tad tu te dirni? Pats esi drūms kā aizIijis mākonis!

Smaga roka noplaukšķēja Lehmusam uz pleca, sejā iesitās sīvā elpa.

Ak tas esi tu, Mik! — Tāvets attapās no savām drūmajām domām.

—    Miks gan!

—    Ak tad jau laikus, no paša rīla …

—   Tāpat kā tu .. . svētdienas rīts 1. . vakarā tiku mazliet iekampis .. .

—    Puisi, tu man vēl sāksi ž.ūpot…

—    Ar nieku jau neizlieku!

Viņi saskatījās un iesmējās. Abi bija iemetuši. Viņu sārtās un piepampušās sejas, taukaini spīdošās acis bija visai līdzīgas. Lehmuss skatījās, skatījās un tad papurināja galvu.

•— Sasodītie maltsvetieši!

Ko viņi tev nodarījuši?

—    Ne jau man — bet tev.

—    Kas man vainas? Tempšu, kamēr deguns kļūs zils!

—    Nu jā — tu temp, vecais pātaro … Sasodītie maltsvetieši!

Viņš izvilka no kabatas pudeli, iedzēra malku un tad pasniedza pusaudzim. Nemierīgām, žulgainām acīm viņš raudzījās uz spēcigo, slaido sievasbrāli, kura miegaino un īgno seju tagad izķēmoja muļķīgs iereibuša cilvēka smaids.

Tas jau bija nokļuvis uz ceļa. no kura ir grūti novērsties.

Abi tievās pie Jāņa.

Apskāvušies, viens otru balstīdami, viņi iegāja pirtī, kur vaļinieks un viņa jaunā sieva ar zīdaini rokās ēda auksto sestdienas biezputru.

Pag! — iesaucās Miks un. izvilcis no azotes pašdarītā degvīna pudeli, satvēra Jāņa roku. Negrēko —vispirms izskalo rīkli!

Un tagad visi trīs apsēdās šaurajā, alai līdzīgajā pirtiņā ap savu dvēseles mierinātāju, smirdošo kandžas pudeli, un uzsāka pārrunas par dzīves priekiem un bēdām.

Ko? Viņa negrib?

Neņem — sacērt kaut vai gabalos!

—    Velns, es viņu nožņaugšu!

—    Viņa tomēr neņems.

Miks cirta dūri galdā vienā aci viņam dega naids, otrā līdzjūtība.

Sātana maltsvetieši! Samaitā prātīgu cilvēku! Ja tas turpināsies vēl pāris gadu, tad varēsi vest visus maltsvetiešuS uz trako mā ju.

—    Ko tu tagad darīsi?

—    Ēdīšu pats.

—    Un citi?

—    Ja grib. lai dzīvo badā!

Visi vienprātīgi pakratīja galvu.

Jaunuve Trīne nobālēja.

Kaut viņi. trakie, tikai neizpļāpātu!

Visi apklusa. Lehmuss raudzījās klonā. Telpu piešalca briesmu nojauta. Cilvēkus un lietas apņēma pelnu pelēkās dienas atspīdums ka biezs, smalks zirnekļa tīkls.

Es tam neticu, — beidzot dobji izdvesa Tāvets.

Bet nomāktais garastāvoklis diezgan ātri pārgāja. Degvīns atraisīja mēles, ielīksmoja sirdis, un pēc kāda laiciņa Lehmusu pirtiņā atkal skanēja bezbēdīgas valodas pamīšus ar smiekliem un dziesmām.

Bads taču bija uz dažām dienām atvairīts, un slāpju dzesētāja degvīna pietika visai pēcpusdienai.

Kamēr vaļinieku jaunajā pirtiņā norisa rūgtās dzīres, Lehmusu saimniece devās uz Tenu Pēteru mājām pie sava mīļā ticības brāļa.

Viņa palika tur kādas divas stundas un pārnāca ar saraudātam acīm.

Viņas acīs tagad dzirkstīja spēks un cietsirdība. Tur rēgojās pretī mocekļa spīts un plēsoņas alkatība.

Pusstundu vēlāk Lehmusu saimniece aizbrauca uz muižu ar nelielu kravu ragavās.

Atmaksas stunda viņas ticības pretiniekam bija situsi.

Anu bija nolēmusi rīkoties tā. kā to prasīja viņas ticība, viņa bija devusies piepildīt Maltsveta mācību, kas solīja svētlaimi.

. . . Nē, viņa negribēja Tāvetu pazudināt.

Viņa paļāvās uz ticības un dievbijības brīnumaino spēku. Viņa bija pārliecināta, ka viņas rīcība saskan ar dieva prātu un aizkustinās arī cilvēkus, aizkustinās tā, ka tiem aiz žēluma sāks līt asaras, mutes izrunās saudzīgus vārdus un sirdis pavēlēs piedot vainīgajam.

… Nē, to barons nedarīs! Viņš taču ir cilvēks. Visa viņa bardzība izkusīs, sirds kļūs mīksta, cietsirdība pārvērtīsies žēlumā. un, ja viņš arī necienī ticību, tad viņš vismaz novērtēs cilvēka krietnumu. Un, ja cilvēka krietnums tomēr nemīkstinās viņa sirdi, tad to panāks pazemīgs, viņa priekšā ceļos nokrituša cilvēka lūgums. Barons taču ari ir cilvēks, viņam krūtU pukst cilvēka sirds …

Un Lehmusu saimniece aizveda svešo mantu no savas klēts atpakaļ īpašniekam, jo tāda bija pravieša pavēle. Lehmusu saimniece devās uz muižu un nosūdzēja savu vīru kā noziedznieku.

Svētais neprāts svinēja uzvaru. Svētais neprāts gavilēja. Svētais neprāts sarāva saites starp vīru un sievu, iecirta nagus cilvēka smadzenēs, cilvēka sirdī un dzēra viņa asinis . . .

Barons labu laiku nedabūja ne vārda pār lūpām. Gandrīz ar saklkaislu skatienu viņš blenza uz šo nabadzīgo sievieti melnajās drēbēs! Kad Anu nokrita ceļos viņa priekšā, barons noglaudīja savu tauko zodu un teica:

—    Skat, skat — ak tavs pašas vīrs! Nu, tas ir labi. ka tu atnāci un to pateici, un vēl labāk, ka tu zagto atvedi atpakaļ!

Anu lūgdamās izstiepa rokas:

—    Barona kungs taču viņam nedarīs nekā ļauna? Barona kungs taču nenodos viņu tiesai?

—    Bet kā tad citādi? — atbildēja barona kungs, ieplezdams acis izbrīnā. — Kam tad lai nodod zagli?

—    Žēlastību, barona kungs, žēlastību!

—   Žēlastību zaglim ? Anu, tu taču esi prātīga sieviete — kā var žēlot zagli?

Bet es domāju es cerēju …

Kā tu varēji cerēt ? Tu taču zini, ka ir likumi, kas soda noziedzniekus! Nu jā, būtu viņš zadzis kur citur, bet muižā, sava žēlīgā kunga mantu! Kā tādu var atstāt nesodītu!

Baronam, liekas, patīk, ka glītās lūdzējas rokas glauda viņa ceļgalus un gurnus. Viņš žēlīgi uzliek savu mīksto, balto kunga roku jaunuvei uz galvas, labvēlīgi paplikšķina viņas vaigu, taču nekādi nespēj saprast, ka noziedznieku varētu atstāt bez soda. Viņš var gan iebilst tiesas kungiem, lai vainu mīkstina, — ne jau paša ļaundara, bet viņa jaunās sievas un kroplā bērna dēļ. Tas ir viss, ko viņš var darīt.

—    Tas ir viss. Ardievu!

Vēl tajā pašā vakarā Lehmusu saimnieku apcietina.

Nodevēja ir kā prātu zaudējusi, nespēdama izrunāt ne vārda.

To viņa nebija paredzējusi.

Anu neuzdrīkstas pacelt acis un paskatīties noziedzniekā. Viņš stāv sasaistīts viņas priekšā un atvadoties tiecas izstiept rokas — mierīgs, dižens, visu piedodams, cildens, cilvēcisks, labsirdīgs un līdzjūtīgs kā īsts kristietis.

Viņš nesaka Anu nekā, tikai čukst: — Paliec man uzticīga sieva!

Tad vīri viņu aizved.

Taču sievai pietrūkst vārdu atvadām, ar visu lēnprātību un dievbijību viņa neizsaka neviena mierinoša vārda!

Anu bezspēkā pakrīt uz klona.

Viņu pieceļ sveši cilvēki.

10. NODAĻA. GŪSTEKNE

Pasaule ir pielijuši ar gaismu.

To dievišķās mīlestības gaismu, kas cilvēkus padara daiļākus, cildenākus, labākus. Pilna dzīvinošās, kvēlās, gaišās kaisles, kas sirdīm liek ietrīsēties un atdarīties, kas uzšķiļ dzirksti, vīrietim satiekot sievieti, un neatvairāmi saista viņus vienu pie otra.

Pasaule ir pielijuši ar mīlestības gaismu.

Cik tālu vien sniedzas skatiens, debesīs un zemes virsū, visur, it visur zvēro šī gaisma. Sudrabs un zelts, viss saplūdis kopā vienā mirdzošā kausējumā.

Visur, cik tālu vien sniedzas skatiens, viens vienīgs rņirdzums.

Viss liesmo un dzirksti pērļu un dārgakmeņu spožumā, visas krāsās un krāsu noskaņās, kādas vien spēj saskatīt cilvēka acis.

Mirgojošā debesu zilgme ir smaržu piesātināta. Tā pilna elpas, kas dzīvo, vairojas, piedzimst, aug. Saldas, rūgtas, skaņas, valdzinošas smaržas rada prieku, laimi, kairas ilgas. Meža sveķainā elpa, pļavu medus un zemes smārds sakūst blīvā mākonī, plīvo pāri zemei un ūdeņiem. Šūpojoties maigā vējiņa elpā. Daba ļaujas mīlai.

Ak, kā viņi rāpo, lec, skrien, lido, peld — visi šie dažādo mazuļu miriādi, kas dzimuši vienas mātes klēpī.

Kāzas!

Mīlestības svētlaime!

Radīšanas prieks!

Dievišķais saldkaisles laiks!

Kāda laime ir aizmirsties svētlaimīgās skavās: augums pieauguma, sirds pie sirds.

Taču Kīsu māju meitene ir bezgala vientuļa.

Viņa raugās apkārt, un neizsakāmas ilgas piepilda viņas sirdi. Ar visu savu dvēseli viņa tik dziļi izjūt šo līksmi ap sevi, tik dedzīgi to pārdzīvo, ka meitenes satrauktajā iztēlē ši līksme ietērpjas krāšņās un dzīvības spēka pārpilnās ainās. Viņai sāk likties, it kā arī viņa pati līksmotu līdzi dabai.

liet meiteni moka nemiers. Iztēle nespēj remdēt spēcīgās slāpes, kādas viņa sajūt. Viņā ir pārāk daudz veselības, viņas dzīslās rit pārāk daudz jaunu, dzīvības spēka pārpilnu asiņu.

Ko līdz važās iekaltam cietumniekam visi sapņi, kaut arī viņš nezin cik skaidri iztēlotos sev brīvību, vilinošu un kairu! Jo grūtāk būs tad, kad viņš atmodīsies! īstenības apziņa uzgulsies simtkārt smagāk, tūkstoškārt skaudrāk. kā mežonīgi plēsoņas viņam uzbruks bads un slāpes.

Attapusies no sava sapņa, Kīsu meitene iekliedzās aiz izsalkuma. Kīsu meitene iekliedzās aiz alkām pēc brīvības. Sakostiem zobiem, neprātīgās dusmās viņa grauza savas važas, dziļi iecirta nagus izslāpušajā sirdī. Un pēc tam savās iedomās ļāvās iekārēm, dedzīgām alkām, ilgām un atkal ieslīga sapņu manīgajā mirdzumā.

Drīzāk projām smaržpilnos ozolājos, meža biezoknī!

Ciems jau sen bija viņai tālu aiz muguras — šis nožēlojamais ciems ar smirdošo nabadzību, nejēdzībām, neprātu un ļaunumu. Tur tas melnoja alksnāja malā ar savām zemajām, nokvēpušajām budelēm — kā lāsta zīme šajā paradīzes gaišumā. Kā viņa ienīda tos, kas dzīvoja šajos graustos, visus savus cietumsargus, kas viņu spīdzināja ar badu un slāpēm! Ka viņa šobrīd ienīda savu tēvu, mati, māsu un visus tos, kas domāja tāpat kā viņi, raudzījās dzīvē ar viņu acīm, visus, kas samina zem kājām viņas brīvību!

Lāsts viņiem!

Lāsts pār šiem bendēm, kam nav ne saprata, ne žēluma pret nabaga meiteni. Dzīves devīgā mātes krūts bija pilna reibinoša piena, bet viņi deva bērnam zīst tukšu pupu!

Gaiss laukumiņā virmoja, un spārnoti kukainīši griezās kāzu dejā.

Ziedēja āboliņš, griķi, zirņi; no visām druvām cēlās gaisā satraucoši salds ziedu aromāts. Un tālāk sākās mežs ar kairo, valdzinošo tvīksmi, ar savu aicinošo, glāsaino klusumu. Bet viņa nespēja apstāties, kaut kas aicināja tālāk un tālāk. Tā izslāpušu stirnu vilina avots.

Zem egļu zaru sirmajām bārdām izpletās sūnu paklāji, svaigi un zaļi. bi ja žēl paiet tiem garām un neapsēsties.

Taču Elste steidzās tālāk.

Uz turieni, kur mežs vēl biezāks, kur taciņa nozūd zem blīvā zaru nojūma! Eltse pali nezināja, kurp ved viņas soļi. Tikai uz priekšu! Ar nemierīgi pukstošu sirdi uz priekšu, preti nezināmam aicinājumam! Apstāties, atpūsties, sastingt uz vietas. nē, jau iedoma par to liek pasteidzināt soļus.

Reizēm viņa tomēr uz brītiņu apstājās, lai paskatītos apkārt, ieklausītos, paostītu gaisu — it kā ko meklēdama. Viņa klausījās, elpu aizturēdama, kāri. kā mednieks, dzenot pēdas medījumam, paraudzījās gaisma, kas spīdēja caur koku lapotnēm. Eltses asinssarkanās, baudkārās lūpas tāpat kā viņas lielās acis, likās, ik pēc desmit soļiem jautāja: «Vai tiešām vēl neviens nenāk? Vai tiešām vēl nekas nenotiek?»

Vai tad viņš tiešām neatnāks?

Kas?

Viņš!

Kāds viņš?

To viņa nezināja pati.

Vērodama un ieklausīdamās viņa spraucās tālāk — piebriedušās krūtis smagi cilājās, deniņos ka ar āmuriņiem dauzīja pulss. Bet, tā kā vēl joprojām neviens nenāca, Eltse sāka saukt…

Skanīga, sudrabaina balss ar tīru. mīkstu, metālisku pieskaņu, pāršalca mīlestības miegā nogrimušo, kluso mežu. Kaut kur tālumā atsaucās klusa atbalss. Tas bija liegu ilgu pārņemtas sirds sauciens — sirds, kura aicina pie sevis, piedāvā sevi.

—    Nāc — nāc ātrāk!

Neviens nenāca.

Mežs klusēja, smīnēdams savā pelēkajā bārdā.

Klsu meitene devās arvien tālāk un tālāk.

Starp eglēm iezibējās gaišzaļi berzi, baltiem, it kā nobalsinātiem stumbriem, spīdīgām, ka ar eļļu noziestām lapām. Un zaļais paklājs zem kokiem no vienas vietas bija nosēts ar sarkaniem, ziliem un baltiem ziediem.

Bet Eltse neplūc, ziedus, nevij tos vainagā, nosprauž matos. Viņa skrien ziediem pāri, samin tos. viņai jāsteidzas. Viņai pat negribas izrotāt galvu — tā jau ir izrotāta, izrotāta ar zelta matu vainagu, kura skaistumu varētu apskaust daža laba valdnieka meita.

—    Nāc — nāc ātrāk!

Neviens nenāk.

Un viņa skrien aizvien tālāk pa zaļā tempļa ailēm, pa mīksto samta paklāju.

Un tomēr *

Kāds atsaucas.

Eltse pieliek plaukstas pie auss, apstājas un klausās. No meža atskan gari stiepts sauciens:

—   Uhū … ū … ū — es nāku! Meža meitene, uhū .. . ū … ū… es nāku!

Meža meitene nevar saprast, vai kāds sauc tepat tuvumā vai kaut kur tālu. Tas vienlaikus atbalsojas tuvu un tālu.

Meža meitene raugās apkārt — neviena neredz. Mežs klusē, mīlas burvības apmāts. Nekustīgi nokarājas lejup sirmās sūnu bārdas, sastingušās sveķu lāses mirdz kā laimes asaras, jaunības līksmē smaida koku lapas. No zaļās sūnu gultas kāpj augšup satraucošs dzīvības smaržu mākonis, dūc un san tūkstošiem dažādu spārnotu kukainīšu, kas zeltaino staru mirdzuma svin savas kāzas.

Tikai skudrām nav laika dzīrot, šim melnajām strādniecēm tur zemē, zaru un skuju mudžeklī. Viņu mītnes, pilnas centīgu darboņu, slienas augšup ka strupas piramīdas, balstīdamās uz celmiem un kailām saknēm.

—    Meža meitene, uhū!

Šie vārdi atskan reizēm tuvu, reizēm tālu. Te no tuvākā krūma, te no darvas tecinātavas puses. Te no koka, te it kā no pazemes.

Dīvaina burvība.'

—    Uhū … kas tu esi… I … i?

—    Uhū . .. tas, ko tu saucīīī!

—    Uhū … kur tu esīīī?

—    Uhū … pameklēēē …

Meža meitene dusmīgi purina galvu. Tāds zobgalis! Tāds mānītājs! Tāds mulsinātājs!

Piepeši viņai pār muguru pārskrien baiļu trīsas. Kaut kas nav labi . . . Meža gari! Velni! Kāds par putnu, vāveri vai briedi pārvērties vilkatis! Kāds mežainis, mironis vai lietuvēns!

Un viņa metas bēgt kā izbijusies stirna. Žagari brikšķ zem kājām, zari sitas sejā, skujas un ērkšķi saskrāpē rokas . ..

Lūk, viņa jau atkal apstājas. Skaļi, nebēdnīgi smiekli, kas atskan tepat aiz muguras, liek atskatīties.

Viņa iekliedzas.

No krūmiem raugās pretī mežainis ar garu, sirmu bārdu, spožām, zibošām acīm, sniega baltumā mirdzošiem zobiem. Varbūt tas nav meža gars. bet punduris. Jo viņš bija pavisam mazs. Bārda viņam sniedzās līdz joslai. Rokas līdz ceļiem. Tā viņš raugās no zaļa lazdu krūma kā no zaļas aploces, un ap cepuri viņam ir salipuši zirnekļu tīkli, pie svārkiem un bikšu stērbelēs pieķērušies dadži.

—    Meža meitene, nāra, Lauku mātes meita, — nebīsties!

Viņš māj ar roku un skaļi smejas.

Bēgle stāv samulsusi. Tagad, ieraudzījusi to pati ar savām acīm. viņa vairs nebaidās. Un ko gan tāds var padarīt veselam, spēcīgam cilvēkam! Meža meitene nav zaķapastala. Viņa apzinās sava jaunā, lokanā ķermeņa spēku un izveicību. Ko darīt? Palikt vai aiziet?

—    Ko tu no manis gribi?

—    Tu mani sauci.

—   Tevi? Nē!

—   Tiešām ne. ko tad?

Nāra cieš klusu. Un tad meža gars pienāk viņai klāt.

Piepeši Kīsu meitene saprot, kas ir šis rēgs, pieskrien mežainim klāt, norauj pelēko sūnu bārdu, un viņas priekšā stāv punduris bez bārdas, un šis punduris ir — kuprītis drēbnieks Vikerpūrs!

—    Nekrietnelis tāds! — smejas Eltse, bet šajos sudrabaini dzidrajos smieklos ielist vilšanās rūgtums. — Nekrietnelis. atkal tu ar saviem jokiem!

Vēderrunātājs norāva no galvas cepuri, uzlika roku uz sirds, dziļi paklanījās un teica:

—    Lūdzu piedošanu, godājamā nāra! Bet es dzirdēju tevi vairākkārt saucam: «Adū, nāc drīzā-ā-āk!» Un, tā kā es ierodos vienmēr, kad meitenes mani sauc, tad atnācu arī šoreiz… Vai tad es neesmu īsts puisis?

Adis iesmējās, atsegdams savus baltos, garos vāveres zobus. bet viņa mazās, žiglās ačeles sadruma. Tajās pavīdēja sāpīga smeldze.

Meža meitene uzmeta viņam domīgu, it kā kaut kur tālumā aizklīdušu skatienu. Viņas acis viegli pārslīdēja pār kroplā vīreļa vājo, bālo seju, viņa lielo, liko degunu, asajiem rugājiem ap zodu un apstājās pie nelaimīgā kupra, kas izspiedās caur apģērbu ka resns rags, jo Adis bija nostājies sāniski jaunavas priekšā. Taču meitenes skatiens nepauda nicinājumu, tad jau drīzāk skumjas un žēlumu. — Kāpēc tieši viņš un nevis kāds cits! — sacīja Eltses pieviltais skatiens.

Bet mute atbildēja:

—    Nu, protams, arī tu esi puisis. Bet kā tu zini, ka es saucu puisi?

—    Kas nu vēl nebūs! — atsaucās Vikerpūrs. — Ko gan jauna, žirgta meitene tik skaistā laikā mežā lai sauktu, ja ne puisi! Tagad atzīsties godīgi, ko tu īsti sauci! Nebaidies, es nevienam neteikšu!

—    Saucu to, kuru pati nepazīstu, — Eltse domīgi atbildēja, acīm samtaini spulgojot. — Saucu kādu tālu svešinieku. Saucu to, kas nesadzirdēs. Saucu to, kas neatnāks.

Un smaidīdama nopūtās.

Vikerpūrs nodūra acis, domīgi pielicis pirkstu pie deguna.

—    Jā, es zinu — ar mūsu puišiem tu neko daudz nedraudzējies. Un esi viņiem par labu . . .

—   Tā? Vai tiešām? — Un Eltses skatiens noglāstot pieskārās kuprīša vaigam.

Pārāk laba gan. Jo kas tad tur Kugļos kam der? Puiši kā sētas mieti. Pēc tevis vajadzētu atbraukt karietē.

—    Ko nu mels!

Un Kisu meitene, kura nupat vēl bija tik ļoti steigusies, palika stāvot, lai britiņu parunātos. Viņas acis gandrīz ar siltu skatienu kavējās pie Vikerpūra neglītās sejas, un, jo ilgāk meitene viņā noskatījās, jo spožāk viņas acu zīlītēs iedegās kāda savāda dzirksts.

Vikerpūrs nogūlās zālē.

—    Būs mazliet jāpasvētī arī svētdiena. Ja tev ir patikaun vaļa — pietupsties. Mēs abi varētu parunāties par to, kāda ir dzīve un cik ļauni ir cilvēki . .. Bet saki man, — kur tu īsti gribēji iet? Citi visi pie šūpolēm — tu viena blandies apkārt pa mežu.

Eltse sākumā nometās uz ceļiem, pēc tam ierīkojās ērtāk, beidzot arī nolikās sāniski sūnās un atbalstīja vaigu delnā.

—    Vai tad es pirmo svētdienu klīstu pa mežu? — viņa atbildēja ar pēkšņu rūgtumu, košļādama ar pērļu baltajiem zobiem viršu kātiņu. — Tu taču vari iedomāties, ka man gribas izkļūt no Kīsu cietuma kaut vai svētdienās, uz pāris stundām. Tur jau elpa raujas ciet un sirds krūtīs izžūst . . .

—    Un, tikko izsprūc ārā, tā tūlīt drāz uz mežu … Kāpēc tu neej pie jauniešiem?

—    Es nedrīkstu. Tūdaļ pavēlēs: nāc projām no pasaules bērniem, citādi . ..

—    Turies pretī.

—   Dažreiz arī turos. Tomēr, cik ilgi tad var atklausīties tajos rājienos! Dursta kā ar adatām no rīta līdz vakaram. Atliek tikai padoties .. . Bet mežā, Adi, mežā es esmu brīva kā putns. Mežā varu skriet, kamēr pietrūkst elpas. Mežā mani nesagūstīs neviens.

—    Vai zini, Eltse, lev derēlu apprecēties!

Pār meitenes augumu pārskrēja Irisas, it kā viņu būtu aizskaris vīrietis. Asinis ar sārtu vilni saskrēja viņai vaigos. Eltses pilnīgās lūpas noraustījās. Viņa neatbildēja ne vārda, tikai aizmiedza acis un pagrieza seju pret svelmaino sauli.

—   Tev derētu apprecēties, tad tu tiklu reiz ārā no tā klostera. no cietuma, kur lu vari pavisam nonīkt. Patiešām, Eltse.

—    Bet ko lai es precu? — Eltse atkal atvēra acis, un to mirdzumā zvēroja izmisums. — Tēvs un māte mani neatdos nevienam citam kā maltsvelietim — to viņi ir zvērējuši dievam un apliecinājuši arī man — neviens cits nedrīkst celt kāju par Kīsu slieksni … Bet tad jau labāk es metos slāvus ellē!

—    Nu, kas zina, ja atnāktu kāds godīgs, krietns un bagāts pasaules bērns, kuru tu pati gribētu? Varētu arī patielēties . ..

Eltse pakratīja galvu.

—    Drīzāk akmens izkusīs, nekā tādi padosies … Tu viņus nepazīsti, jo nesatiecies katru dienu … Tie vairs nav cilvēki, bet ļaunā gara apsēstie. Vai lu ko runā vai nerunā — atsities kā pret sienu. Viņiem nav nekā cita kā vienīgi viņu ārprātīgā ticība. Tādus nespēj aizkustināt ne asaras, ne lūgšanas … Es domāju, viņi ar mierīgu sirdi varētu mani izcepināt uz iesma, ja es kaut kādi aizskartu viņu ticību, un paši, mani cepinādami, vēl dziedātu «gods dievam augstībā»…

Vārdi kā ugunīga lava plūda pār Ellses lūpām — katrā pilienā kvēloja viņas dvēsele. Viņa sakrustoja rokas pagalvī un nogūlās uz muguras, bet viņas tumši zeltainajās skropstās iemirdzējās lielas asaras — asaras, kuras, liekas, bija rūgtas kā žults.

Kuprītis drēbnieks kļuva kluss un nopietns. Viņš paslepus, caur pievērtiem plakstiem vēroja meitenes maigi rožaino seju, uz kuras līdzīgi rasas lāsēm mirgoja asaras, un, kad viņš tā skatījās, viņa bālajā sejā pamazām saradās lieli, sarkani plankumi, un viņa skatiens atspulgoja grūtu dvēseles cīņu.

Labu laiku ne viens, ne otrs nebilda ne vārda. Meitene raudāja. un puisis domās nožāvēja viņas asaras. Te Eltse atkal pievērsās puisim, sastapa viņa skatienu, pilnu viņai neizprotamu pārdomu, un pārsteigta iepleta acis. Pat mute viņai palika puspievērta, atsedzot divas mirdzošas zobu rindas.

257

Tas ilga tikai mirkli. Tad pār viņu sejām atkal nolaidās

17 — 3496

plīvurs. Šis plīvurs gan bija drusku caurspīdīgs, sevišķi meitenei.

Eltse neapzinīgi pievirzījās puisim tuvāk. Viņa izlikās, il kā raudzītos sāņus, bet mirdzošā zvaigznīte zem plakstiņiem pazagšus alkal un atkal pievērsās sarunu biedram. Un šajā skatienā uzliesmoja tā sievietes kaisle, tā nepārvaramā tieksme, kas neko daudz neizraugās, bet meklē tuvumu, vienalga, ar ko. Šī izjuta piespieda Eltsi domāt: kāpēc gan ne viņš? Vai viņš nav vīrietis? Un piepeši viņai likās, ka Adis nemaz nav tik neglīts puisis, ka viņam ir diezgan pareizi sejas vaibsti, skaidras, saprātīgas acis, patīkama, gudra seja, draiskas Osiņas, sārta mute .. . Pat Ada lielais, līkais deguns, par ko puisi parasti zoboja, arī tas pēkšņi šķita pievilcīgs — tik drošs un vīrišķīgs … Un viņa pievirzījās kuprītim vēl tuvāk un uzsmaidīja viņam, pati neapzinādamās, ko dara. Un smaidīja tik vilinoši, ka Adis Vikerpūrs vairs nespēja noslēpt trīsas, kas pārskrēja kā ugunīga šalts. Karsts asiņu vilnis, nākdams no pašām sirdsdzīlēm, iesitās viņam sejā …

Un mežs, saldkaisles piesātināts, apsargāja viņus un smaidīdams vēroja ar sasprindzinātu, vēlīgu ziņkāri. Gaiss bija smags, nogurdinošs un reibinošs ka opijs, un cilvēku asinis ieplūda neprātīgs maigums, salds kā grēks . . .

Piepeši meitene atvirzījās tālāk. Mežā atskanēja šāviens, un Eltse ieraudzīja, ka Adis ir kuprītis…

Eltse nodrebēja, izstaipīja notirpušos locekļus un pārvilka ar roku pār pieri . . . No v iņas kustībām puisim uzplūda vēsums, it kā starp viņiem būtu nokritusi neredzama, bet skaidri sajūtama ēna …

Mežā atskanēja otrs šāviens. Eltse uzlēca stāvus.

— Man jāiet, — viņa teica, ar pūlēm izrunādama šos vārdus, un iesmējās. — Man tagad jāiet . . .

Un, kad atskanēja trešais šāviens, viņa, vēlreiz pasmaidījusi, nozuda tuvākajā biezoknī kā parādība, kā sapnis, kas izgaist, gulētājam atmostoties. Un tikai viņas smīns, šis cietsirdīgais, vaļsirdīgais smīns, palika uz nabaga kropļa vaiga kā auksta vēja pūsma . ..

Kad meitene manīja, ka neviens nedzenas pakaļ, viņa sāka iet lēnāk; iznāca no biezokņa un gausi, kā pastaigādamās, gāja pa mežu te uz vienu, te otru pusi, kur brīvāks ceļš un labāka redzamība.

Pēdējā šāviena atbalss vēl drebēja silā kā dziestoša nopūta.

Tālumā pāris reižu iebrēcās kāds putns un apklusa.

No egles uz egli ar garu, līganu lēcienu pārlido kuplaste vāvere, smiedamās sīkus, vilinošus smieklus.

Pelēkais zaķis, mezdams lielus likumus, nedzirdami, it kā zemei nepieskardamies, izjož cauri krūmājiem un piepeši nozūd, kā ūdenī iekritis.

Lazdājā iepogojas lakstīgala, bet piepeši aprauj meldiju, it kā kāds viņai būtu atņēmis notis.

Priedē sēž liels, melns mednis kā cienīgtēvs kancelē. Viņš reizēm izpleš spārnus kā mācītājs rokas, bet nelido projām, kad meitene turpat netālu aiziet garām.

Rites, lapsenes, mušas, dunduri šaudās šurp un turp, viņi sijājas gaisā, itin kā pīdami biezu tīklu.

Dzeguze kūko, viņai atsaucas otra. Savam <ku-kīī» viņas pieliek klāt draisku sprakšķi, kas skan kā sakaltušu žagaru laušana.

Rubeņu bars uzspurdz no krūmiem un kā pelēks mākonītis nozūd tuvējā biezoknī.

Liels, melns krauklis, spārnus gandrīz nekustinādams, slīd pāri koku galotnēm; viņa īsā, sausā ķērkšana atgādina sarūsējušu kuģa ķēžu žvadzoņu.

Bet Kīsu meitene to visu neredz un nedzird. Viņa tikai steidzas uz priekšu, galva pilna izplūdušu, nesakarīgu domu, sirds pilna neskaidru, neapzinātu sajūtu.

Mežs kļūst retāks, izveidodams mazu, apaļu klajumiņu, kura vidū vird avots; tā ūdeņi sarit kopā un aizplūst tālāk pa šauru, burbulējošu urdziņu. Tumši zaļa, lekna zāle aug ap avotu, tā malas nosētas puķēm, kas viz kā daudzkrāsainas dzirksteles.

Mežmalā aug vecs, garlapains milzu vītols kā staba galā uzkrauta siena kaudze. Tas met platu un biezu ēnu. Pie koka saknēm zemi sedz zaļš maurs un mīksta, iedzeltena sūna, un no turienes uz visām pusēm izplešas resnās saknes kā varenas dzīslas.

17*

259

Kīsu meitenei šī vieta patīk; viņa ir tik piekususi. Viņa slābani nogulstas zemē ar visu savu spēcīgo, veselībā briestošo augumu, atspiež neapsegto galvu pret resnāko koka sakni, aizver acis un smaidīdama nožāvājas. Pāris minūtes viņa vēl kustina muti, roka aizdzen no vaiga kādu mušu; Eltse

novietojas ērtāk, un tad — tad viņa jau gu| nekustēdamās, viņas krūtis sāk vienmērīgi cilāties, puspievērtā mute mierīgi elpo.

Tā paiet kāda pusstunda.

Piepeši meitene nodreb un pamostas, izbīli atver samulsušās acis, pār lūpām viņai izlaužas kliedziens. Kāds atrauj roku no meitenes krūtīm.

Eltse redz savā priekšā svešu vīrieti. Acis viņam kvēlo, zem tikko dīgstošajām Osiņām sārtojas kaislīgas lūpas. Seja ar baudkāro smīnu izskatās gandrīz mežonīga.

Kīsu meitene strauji uzlec sēdus. Svešais vīrs nometas uz ceļgala viņai pretī.

Virietim mugurā ir zaļpelēka medību jaka, galvā smaila, ar liku medņa spalvu pušķota zaļa cepure, kājās spoži lakādas garslulmu zābaki, pie sāniem medību soma, caur kuras linumu rēgojas melnas un pelēkas putnu spalvas. Bisi viņš ir pieslējis pie vītola stumbra.

Kādu laiciņu viņi raugās viens otram acīs. Meitenei liekas, ka viņa šo jauno, smalko zēna seju ir jau agrāk redzējusi — ne jau tieši šo, bet apmēram tai līdzīgu. Viņa vēl nav gluži atmodusies no miega, bet pūlas ātrāk atcerēties, kur un kad ir svešo redzējusi. Bet, pirms viņa tiek ar to skaidrībā, jaunek lis pievirzās vēl tuvāk, laipni satver viņas balto, apaļo zodu un pūlas ar smiekliem slēpt savu satraukumu.

—    Nu, vai labi gulēji? Es skatos, skatos — zem koka guļ skaista meitene, nu kā gan tādu nenoglāstit! … Kā tevi sauc?

Viņš runāja ar vācisku akcentu, neveikli izlocīdams katru vārdu. Kreiso roku viņš bija atbalstījis sānos un atstūmis cepuri pakausī, acīm redzot, cenzdamies izlikties vienaldzīgs.

Pirmajā brīdī Eltse nezināja, ko atbildēt. Viņa vēl cīnījās ar izbīli un neuzticību. Tad piepeši asinis iešāvās viņai vaigos, acis satumsa. Eltse gribēja uzlēkt stāvus. Bet svešais, saņēmis viņu ap viduci, nosēdināja atkal zālē.

—    Nebīsties, es nekodīšu! — viņš iesmējās pārlieku jautri. — Es tev nedarīšu nekā ļauna … Saki taču beidzot, — kā tevi sauc?

—    Eltse.

—    No kura pagasta tu esi?

—    No šā paša.

—     Ko? No mana pagasta! Un es nemaz nezināju, ka manā pagastā ir tik skaista meitene! — Un pār jaunekļa seju no zoda līdz acu kaktiņiem pārskrēja juteklisks smaids.

—    No kādām mājām? — viņš jautāja ar lielu interesi.

—    No Kīsām.

—    No Kīsām? Saimniekmeita vai kalpone?

—    Saimniekmeita.

—    Ak no Kīsām! Tur jau dzīvojot tikai mallsvetieši. Vai tu arī esi maltsvetiete?

Eltse papurināja galvu. Vaigi kvēloja. Jaunekļa seja viņai miglojās kā aiz sarkana aizsega. Un piepeši viņa pazina šo seju un galvu. Eltse bija šo cilvēku jau kādreiz redzējusi, tikai citā apģērbā, toreiz viņam galvā bija maza, zaļa cepurīte. Nu Eltse atcerējās, ka tas ir muižas jaunskungs, tagad jau students.

—    Ak nē? Kā tad tas iespējams? Vecāki ir maltsvetieši, Kīsu Miķelis pats ari dedzīgs dievlūdzējs, bet meita nepieder maltsvetiešu ticībai?

—    Es — es negribu.

—    Nu, tas ir pareizi … Tāda skaista, apaļa un glīta meitene taču nevar būt tik dumja … Viņi jau ir pilnīgi sajukuši. Dara tādas aplamības, ka jāplīst aiz smiekliem … Bet kāpēc tu esi pelēkā apģērbā? Tev nav galvā pat ne sarkana vainadziņa. Melns lakats, melns priekšauts … Vai tu sēro vai arī… esi maltsvetiete?

Eltse aplūkoja savu vienmuļo apģērbu, kas tik ļoti atšķīrās no vasarīgās, krāsu bagātās apkārtnes, no viņas pašas ziedošās jaunības un skaistuma, un nokaunējusies un sarūgtināta strupi atteica:

—    Tēvs un māte pavēl. Citu drēbju man nav.

—    Ak tu nabadzīte! Un tu, protams, labprāt gribētu valkāt skaistu apģērbu?

Meitene saknieba lūpas.

—    Nu jā — tāda skaistule kā tu. tik velnišķi glīta meitene!

Un jaunais barons nolūkojās uz viņu ar patiesu izbrīnu un

līdzjūtību. No šā skatiena meitenei tapa karsti un neizprotami līksmi.

Piepeši arī Eltse uzlūkoja jaunekli ar savām zilajām, mirdzošajām acīm. Šis skatiens bija tāds, it kā viņas pārpilnajā dvēselē būtu pēkšņi sagruvuši visi aizsprosti. Un jaunajam baronam likās, it kā viņa sejā iesistos ugunīga svelme.

Kādu brītiņu viņi klusēdami sajūsmināti raudzījās viens otrā. Tad pēkšņi barona roka, kāri apskāvusi jaunavas krūtis, noglāstīja tās.

Tā jau bija varmācība. Tā bija patvaļīga iegūšana, nevis kaislīgs aicinājums. Sī kustība neparasti dziļi aizskāra Eltses tīro dvēseli. Ar spēcīgu grūdienu viņa atbrīvojās no bezkauņas rupjā apskāviena un uzlēca stāvus. Viņas acīs dega sašutums. Ne vārda neteikusi, viņa uzgrieza jauneklim muguru un gribēja aiziet.

—    Eltse, paliec!

Arī barons bija piecēlies kājās. Viņa balss tagad skanēja laipni, gandrīz lūdzoši. Viņš satvēra Eltses plecus un saudzīgi pagrieza.

—    Neskrej taču tūlīt prom — es jau ne aiz ļauna prāta — tas gadījās tik nejauši … Kā nu var tik viegli aizvainoties un piepūstics!

—    Ko tad kungs no manis grib?

—    Gribu ar tevi parunāties, kaut dažus vārdus … Esi prātīga meitene un apsēdies atkal te zem koka — te, pie manis… Vai nāksi?

Barons turēja zemnieku meitenes raupjo, iedegušo roku savā baltajā, mīkstajā saujā, un Eltsei likās, it kā viņas pirkstiem apvītos čūska, silta, maiga, gluda. Bet viņa neatbrīvoja savus pirkstus. Eltse līdz ar apslēptām bailēm izjuta arī kādu nepārvaramu prieku, viņu pārņēma savāda, reibinoša burvība. Un Eltse ļāva, lai jauneklis novelk viņu aiz rokas atpakaļ zālītē, nosēdās pretī kungam un palika vērīgi raugāmies ar plaši ieplestām, pietvīkušām acīm viņa sejā.

Jā, tas bija vīrietis.

Viņš bija tieši tāds, kādu Eltse iedomājās īstu vīrieti. Viņš bija veselīgs, spēcīgs, jauns, skaists.

Tas bija vīrietis, pie kura auguma un izskata nevarēja atrast nekādas vainas, nekā neglīta. Eltsei asins ritēja no sirds uz galvu, traucās atpakaļ no galvas uz sirdi.

—    Esi taču prātīga, Eltse. varbūt es varēšu ko darīt tavā labā … Es esmu laipns kungs un labprāt palīdzu . .. Vai tu vēlies — nu, teiksim, kādu skaistu tērpu? Vai zīda lakatu? Vai lielu, greznu sudraba saktu? Vari dabūt ari vairākām kār tām savītas krelles un karekļus .. . Es, Eltse, neesmu skops kungs.

Mirdzošais smaids ap meitenes muti pēkšņi apdzisa, tur iezīmējas skumīgs un rūgts smīns.

—   Tencinu, jaunskungs. Ko lai iesāku ar tādām mantām? Es tās nedrīkstētu nevienam rādīt.

—    Ak tā — vecāki neatļauj … Tiesa gan: maltsvetieši taču ir traki.. .

Jaunskungs nolaidās sāniski uz elkoņa un, kā redzams, apdomāja, ko tagad iesākt. Tad viņš iesita ar diviem pirkstiem sev pa pieri un iesmējās par savu pēkšņo iedomu.

—    Eltse, jods parauj, kāpēc tādai skaistai meitenei kā tev jānīkst ciemā pie vecākiem! Nāc kalpot uz muižu!

Meitenes acis iemirdzējās. Tas liecināja, ka šī doma viņai patika, ka priekšlikums atbilda viņas nolūkiem. Un viņa attrauca ar bērnišķīgu vaļsirdību:

—   Es tiešām gribēju lūgt jaunkungu, lai viņš mani ieteiktu kungiem. Es kaut vai slepeni aizbēgtu no mājām, lai tikai izglābtos no elles.

Tajā mirkli kaut kur tālumā mežā atskanēja dīvains sauciens, kas lika abiem ieklausīties un palūkoties apkārt. Likās, it kā kliegtu vālodze, it kā ieaurotos alnis, it kā Čivinātu cilvēks. Ne Eltse, ne barons nevarēja saprast, kas tur vaidēja vai brīdināja, un abi beidzot nolēma, ka ir pārklausījušies.

—    N11 redzi, to es tiešām varētu izdarīt tavā labā! Es tev i izglābšu no elles. — Un jauneklis cieši apskāva meitenes spēcīgos, apaļīgos ceļgalus. Eltse to neievēroja. Viņas seja kvēloja, un dziļi satraukta viņa paskatījās laipnajam kungam acis.

—    Bet vai tad muižā ir brīva vieta?

—    Ja nav, gan atradīsim!

—    Kā tā?

—    Nu, aiztrieksim kādu prom.

Un jaunais barons smējās par meitenes naivumu, jo viņai neienāca ne prātā, ka kungam v iss ir iespējams?

—    Es negribētu, ka kungi manis dēļ kādu atlaistu. brītiņu padomājusi, bikli un nopietni ieminējās Eltse. — Es labāk pagaidīšu, kamēr kāds pats aizies, — varbūt jaunskungs zina vietu citā muižā?

—    Klausies, Eltse. atstāj to visu manā zināšanā un, tikko saņem aicinājumu, nāc uz muižu.

Studenta roka pieskārās meitenes ceļgalam un glāstīdama slīdēja uz augšu. — Es jau sen vairs neesmu apmierināts ar savu istabas meitu — viņa jau kļuvusi veca un kaulaina un uzdrīkstas man vēl runāt pretī. Eltse, man katra ziņā vajag tādu kā tu …

—    Tātad par istabas meitu jaunkungam?"— un Eltsei pārskrēja baiļu trīsas.

—    Protams, man — kam gan citam? Vai gan tu domā, ka es tevi atdošu citam?

Jaunā barona garie, balti mirdzošie zobi iezibējās starp sarkanajām lūpām, un viņa seja un galva īsu bridi atgādināja kaķi, kas zagšus lien pēc gaļas.

—    Bet jaunskungs taču mēdz būt ilgi prom no mājām?

—    Jā, es rudeni braukšu uz Tartu un pa Ziemsvētkiem atkal būšu mājā. Bet tas nekas — tāpēc jau tevi neatlaidīšu. Tu palīdzēsi citiem kalpotājiem, kamēr es pārbraukšu, un nākamajā pavasarī palikšu mājās pavisam — tad būšu studēšanu beidzis.

Meitenes vaigi kvēloja aiz prieka, tomēr no viņas krūtīm piepeši izlauzās nopūta.

—    Nezinu, ko teiks tēvs un māte.

—    Ko tad viņi var teikt!

—    Varbūt nelaidīs.

—    Kā viņi var nelaist? — jaunais barons iepleta savas lielas acis un sarauca uzacis. — Kā viņi var nelaist, kad no muižas pienāk pavēle?

Tiesa gan, aizliegt viņi nevarēja, ja no muižas pienāktu pavēle, un Eltse taču pali gribēja šādā veidā aizmukt no mājām. Bet sirds viņai tomēr kļuva smaga. Viņa iedomājās sīvo ciņu, kas notiktu pirms šķiršanās, jo Kīsu Miķelim bija grūti aizlaist meitu no mājām divu iemeslu dēļ: pirmkārt, Eltse bija ļoti vajadzīgs darbaspēks saimniecībā, un, otrkārt, tēvs baiļosies par viņas dvēseli: kas zina, kā un kas var gadīties ar viņa meitu grēcīgajā pasaulē, ja Eltsi vairs neuzraudzīs dievbijīgie vecāki.

—    Ja viss notiks tā, kā cienītais kungs apsola, es būšu jaunkungam ļoti pateicīga un centīšos būt uzticama kalpone… — Eltse stostījās, bērnišķīgi nosarkdama, un «jaunskungs» visžēlīgi noglaudīja viņas gūžu, bet tad meitene vēlreiz saņēma drosmi un izteica savu lūgumu līdz galam: — Ja man no muižas atsūtīs ziņu, lai nāku kalpot, un tēvam pavēli, lai ļauj man iet,— lai tad jaunskungs, dieva dēļ, ne pirms, ne pēc tam nevienam nesaka, ka mēs te mežā bijām visu sarunājuši un ka es jaunkungam lūdzu vietu, un ka es vispār iepriekš esmu ko dzirdējusi. Ja tēvs to uzzinātu, tad man klātos ļauni — viņš "izdarīs ar mani nezin ko, lai tikai neļautu aiziet. Viņš drīzāk noslīcinās mani akā nekā ļaus pārcelties uz muižu.

Jaunais barons apsolīja nokārtot visu tā, kā Eltse vēlējās — viņš taču bija labs kungs. Un savā laipnajā labvēlībā viņš apskāva ciema meitenes vidukli un iebāza roku viņas padusē tik dziļi, ka pirksti pieskārās Eltses krūtīm.

—    Esam visu norunājuši, — kungs teica, un viņa biezā apakšlūpa drebēja, — par to tu iedosi man vienu saldu buču.

Tas atkal izklausījās drīzāk pēc lūguma nekā pēc pavēles,, kaut gan ar joka pieskaņu. Kā redzams, jaunais bruņinieks manīja, ka pasākumu nedrīkst izjaukt ar kādu neveiklu pārgalvību. ka viņš liks tālāk ar laipnību nekā ar varu.

Eltse nosarka līdz ausu galiem. Viņa nolaida savas garās, kuplās skropstas un. kad jaunā kunga pirksti skāra viņas krūtis, viegli nodrebēja. Eltse nepretojās, kad barons piekļāva viņu sev cieši klāt, un atbildēja ar paviršu joku:

—    Barona kungs taču negribēs ciema meiču bučot!

Bet barona kungs to gribēja gan. Viņš bija pilsētā skūpstījis padauzas ar izkrāsotām lūpām, kāpēc viņš lai atteiktos no šīs tīrās, nevainīgās ciema meitenes, jo vairāk lādēļ, ka šo viņa slepeno izpriecu neviens neredzēs un par to neviens neuzzinās.

Bet mirklī, kad viņš savā jaunības aizrautībā pievilka meiteni klāt. piekļāva viņas briestošās krūtis pie savām un gribēja uzspiest kāro muti viņas zemeņu sarkanajām lūpām, no meža atskanēja atkal tā pati mīklainā balss, šoreiz griezīga un skarba kā tvaikoņa sirēna.

Viņi atrāvās viens no otra un izbijušies klausījās. Barons saviebās, izgrūda lāstu caur zobiem un dusmīgi papurināja galvu. Viņu jo sevišķi kaitināja tas, ka nevarēja saprast, kur radās šīs dīvainās skaņas. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles — ne cilvēka, ne lopa, ne putna zarā.

Eltse uzlēca stāvus.

—    Man tagad jāiet, barona kungs!

Viņa izbijusies raudzījās apkārt, un viņas acīs dega nemiers un māņticīgas bailes.

Bet jaunais barons drīz vien pārvarēja samulsumu. Kas tad tur varēja būt, no kā gan jābaidās viņam, šās zemes un meža varenajam īpašniekam! Un viņš pat nokaunējās, ka bija izlaidis meiteni no rokām.

Neej vēl, Eltse! Pakavēsimies divatā!

Kāds var mūs ieraudzīt.

Nieki! Nāc šurp!

Nē, barona kungs, es vairs nesēdīšos!

—    Tad iesim tālāk!

—    Kur tad?

—    Uz citu vietu!

Un viņš uzlēca stāvus, paņēma meiteni aiz rokas, kura gan turējās viņam pretī, un vilka prom uz biezokni, kur alkšņu un lazdu krūmi, jaunās egles un bērzi bija sakuplojuši par necaurredzamiem brikšņiem.

Sākumā abi soļoja gausi, cieši piekļāvušies viens pie otra, bet, jo tuvāk viņi tika biezoknim, jo straujāka kļuva viņu gaita, beidzot tie sāka skriet, jo atkal, nu jau trešo reizi, atskanēja savādais kliedziens.

Bet nekas nebija redzams. Un viņi tik ļoti bija aizņemti viens ar otru, ka vairs neskatījās nekur un arī neklausījās neko, tikai spraucās uz priekšu, arvien tālāk caur zaļajiem brikšņiem, aizvien dziļāk necaurredzamajā, zaļajā biezoknī. Vaigu pie vaiga, muti pie mutes, viņu karstā elpa saplūda kopā, viņu sirdis pukstēja vienā ritmā, viņu asinis traucās pa dzīslām, it kā saplūzdamas vienā straumē.

Piepeši abi iegāja kā dziļā alā. Viņus apņēma zaļgana krēsla. Noliektās papardes un sāņus atstumtie alkšņu zari aiz viņiem atkal sakļāvās kopā, atstājot tikai mazu spraugu kā smaidīgu muti. Nu viņi bija pavisam vieni šajā noslēpumainajā, zaļajā tumsā, šajā mulsinošajām meža smaržām pilnajā, slepenajā gultā. Vieni ar savām sabangotajām asinīm un pārkaisušo miesu.

Viņi it kā iegrima zemē. Viņi vairs nedzirdēja neko. Saule aizsedza alas ieeju ar mirgojošu tīklu. Koki un krūmi noskatījās viņos, sapņaini klusēdami, lapas gan sačukstējās, taču tik klusītiņām, ka nesadzirdēja pat kukainīši.

—    Eltse! Eltse!

Balss sauc, meklē, tā dzirdama pavisam tuvu, bel neviens tajā vairs neklausās.

—    Eltse! Eltsc! Eltsc!

Sauciens skan tik neatlaidīgi, pilns nemiera un baiļu, ka nav iespējams neatsaukties. Bet atbildes nav.

Sauciens ir atskanējis par vēlu.

Tās, kurai vajadzēja atsaukties, vairs nav. Viņa ir mirusi savai apkārtnei.

Viņa vēl dzīvo tikai sev, savai miesai, savām asinīm, savam izsalkumam un slāpēm.

—    … Un kungs turēs vārdu … un kungs nepametīs mani ellē …

Kā no zemes apakšas nāk šie čuksti, kā no aizspiestas mutes. kā no sažņaugtām krūtīm, pilni kaislīga maiguma, dedzīgas paļāvības, laimīgu cerību. Tie ir pēdējie vārdi pilnīgi brīvi noslēgtam līgumam, darījumam, ar ko apmierinātas abas puses.

Atbildi nevar sadzirdēt, bet tā laikam ir Eltsei patīkama,

viņa apklust, un kaut kur dziļi paparžu lapās dzird kādu dūdojam, it kā putns gribētu celties spārnos, tās ir karstas, līksmes trīsu pārņemtas sirds nopūtas … Tad iestājas klusums.

Balss, kura sauca Eltsi, attālinās. Vēl pāris reižu tā atskan no tālienes kā vāja atbalss, tad apdziest. Meklētājs saprot: tā, kuru viņš meklējis, ir pazudusi …

Pēc pusstundas viņi nejauši sastopas. Vēderrunātājam tieši krūtīs ieskrej meža meitene, kuras acis raugās vienīgi sevī, kuras prāts vēl dzīvo kādai iekšējai, citiem apslēptai pasaulei. Tikai tagad Eltse pamostas. Ātri, instinktīvi viņa saglauž savus izspūrušos matus, saburzītās drēbes, izlīdzina, kārto un cīnās ar karstajām asins šaltīm, kuras kāpj viņai sejā, savalda nemieru, kas dara viņas acis neskaidras, un mirkli vēlāk Eltse jau parāda savus baltos zobus.

—• Ak tu!… Ak tad tu! … — un saņēmusies viņa draiski uzsit vēderrunātājam uz pleca, un pūlas izlikties, it kā nekas nebūtu noticis. — Tātad tu kliedzi, gaudoji, sauci? Tā jau es domāju!

—    Tu neatbildēji!

—    Ko tad tu no manis gribēji?

—    Redzēju tevi ar puisi . ..

Meža meitene viegli satrūkstas. īsu mirkli viņa cīnās ar asins šalti, kas tiecas sakāpt vaigos, ar migliņu acīs. Viņa satver galvu, pieskaras krūtīm, saglauž priekšautu. Un atkal pazib v iņas baltie zobi, kas slēpās aiz ugunssarkanā aizsprosta,, un viņas balss skan pavisam brīvi, kad viņa ķircinās:

—    Nu, un kas par to?

—    Tas nebija īstais!

—   Tā? … Vai tad es viņam pavēlēju nākt! . .. Nāk pretī, uzsāk sarunu, jautā šo un to — mēģini tik aizbēgt no kunga! No sava kunga… Kur tad tu mūs redzēji? Acis tev kā kaķim … Un vai tad viņš man bija kāds puisis …

—    Kas tagad notiks?

—    Viņš .. . viņš …

—    Kas notiks, Eltse?

Nu meičai ir jāpaskatās acīs kuprītim vēderrunātājam — v iņa balss piespiež to darīt. Bet tikai vienu mirkli satiekas abu skatieni, tad viņas acis novēršas, raugās alkšņu krūmā, pūlēdamās izvairīties no kuprīša caururbjošā skatiena, kas iespiežas līdz dvēseles dziļumiem, līdz sirds dibenam. Tādu skatienu viņa nekad vēl nav sastapusi, tas sit un glāsta, soda un lutina, nokauj un aicina dzīvot. Un viņa uzliek roku uz sirds," it kā cenzdamās noslāpēt tās kliedzienu, un sakož zobus, lai nepateiktu vairs ne vārda šā — šā soģa priekšā: ne melus, ne patiesību …

Pēc brītiņa nočab krūmi. Meža meitene ir nozudusi. It kā vēja pūsma būtu paņēmusi to kukaragā un aiznesusi. Un mazais kuprītis — skroderis Vikerpūrs — stāv viens slaido paparžu vidū kā sprīdītis — stāv, skatās, acis nodūris, satver savu strupo galvu rokās un sāpēs sakož zobus.

11. NODAĻA. ATMAKSA

Nabaga Kīsu Eltse drebēja aiz bailēm veselu nedēļu. Iemesli bija divi. Pirmkārt, viņa baidījās, ka pļāpa Vikerpūrs, ja ne skaidrā prātā, tad iereibis tomēr varētu izstāstīt ciema ļaudīm, ka redzējis Kīsu skuķēnu mežā ar jauno baronu, — vairāk viņš laikam nevarētu pateikt, ja negribētu tīši melot, — un, otrkārt, viņas dvēseli krimta bailes, vai tikai no muižas pienāks pavēle, varbūt jaunskungs ir aizmirsis savu solījumu.

Viņa jau vairākkārt gribēja skriet uz Sēnepalu mājām pie Ada — kuprītis skroderis tagad bija tur apmeties uz ilgāku laiku — un lūgt, lai viņš tur muti. Taču viņa katru reizi atmeta šo nodomu. Eltse nespēja nostāties šā vīra priekšā un skatīties viņam acīs. Sirds viņai sāka strauji sist, tikai par to iedomājoties vien. Atceroties kuprīša acis, Eltsei gribējās aizbēgt nezin kur, tāpat kā tajā svētdienā.

Par laimi, viņa baiļojās velti. Pagāja viena diena pēc otras, taču neviens, ne draugs, ne ienaidnieks, nebilda ne pušplēsta vārda par to, kas svētdien bija noticis mežā. Jo ilgāks pagāja laiks, jo vairāk norima viņas bailes, jo stingrāka viņas sirdī iesakņojās pārliecība, ka Vikerpūrs neko neizpļāpās. Nē, viņš neizpļāpās. Un beidzot Eltsei pašai bija jābrīnās, ka viņa vispār bija baiļojusies. Kā gan viņa bija varējusi tā domāt par Vikerpūru! Par puisi, kurš … kurš … jā, un Eltse tiešām nezināja pateikt, kāpēc cilvēks, kuru viņa bija noturējusi par pļāpu, neizpļāpāja to, kas notika mežā, lai gan citādi viņš mēdza visu izklāstīt pasaulei kā uz delnas. Un beidzot Eltse vairs nezināja, kāpēc viņa vispār bija uzskatījusi Vikerpūru par pļāpu. Drīz vien viņas paļaušanās uz šo kroga brāli un jokupēteri kļuva tik noteikta, ka Eltsei jo vairāk sāka uzmākties otrās bažas.

Taču ari tās, paldies dievam, izrādījās veltīgas. Pavēle pienāca. Jaunskungs bija goda virs un tufēja vārdu. Sestdienas vakarā pienāca pavēle, lai Kīsu Eltse pirmdienas rītā ierodoties muižā. Kungiem esot par viņu labas atsauksmes, un tie visžēlīgi pieņemšot Eltsi par jaunā baronkunga istabas meitu apmēram tā skanēja ziņneša godbijīgie vardi. Jaunais baronkungs aiztriecis līdzšinējo kalponi projām, jo tā kļuvusi nolaidīga un nepaklausīga. Vai Kīsu saimnieks vēlas laist savu bērnu un strādnieci uz muižu, par to pavēlē nebija ne vārda.

Eltsei bija jāsaņemas, lai neiekliegtos aiz prieka, lai neizrādītu, cik viņai kļuva viegli, kad ziņnesis nodeva muižas vēsti. Bet, tiklīdz ziņnesis bija projām, Kisu mājās par muižas bezierunu pavēli sacēlās īsta vētra, īsta vētra kā reliģiskā, tā pasaulīgā ziņā. Tēvs un māte, sacenzdamies viens ar otru. apraudāja meitas dvēseli; viņi nešaubījās, ka muižā, kur Maltsveta mācību tik ļoti ienīda un nicināja, meita nonāks paša velna nagos. Bez tam viņi nevarēja samierināties ar grūtībām, kādas radās saimniecībā, zaudējot pāri spēcīgu darba roku.

Bet Eltse, nebēdne, par to izjuta vienīgi ļaunu prieku. Viņa bija kā cietumnieks, kurš pēc veiksmīgas bēgšanas tīksminās par nežēlīgo cietumsargu dusmām. Savā neapvaldītajā fanātismā šie vecāki, par laimi, bija panākuši to, ka viņu miesīgam bērnam nebija lielāka prieka kā tikt no viņiem vaļā, aiziet jo tālāk, jo labāk. Par šo laimi Eltse ar prieku maksāja visaugstāko cenu, kādu vien viņa spēja samaksāt.

Pirmā satraukumā Kīsu Miķelis nolēma doties uz muižu un. lūgt kungus, lai tie atceļ savu pavēli, izraugās Ellses vietā citu kalponi. Bet, visu nopietni apsverot, šis nodoms bija jāatmet. Miķelim viņa nabadzības un ticības dēļ bija ar muižu ļoti saspīlētas attiecības, un viņš baidījās kungus sadusmot; viņa lūgumu varētu uzskatīt par pretošanos kunga pavēlei, un tad varēja sagaidīt vēl ko ļaunāku par meitas zaudējumu. Viņš pazina savus kungus. Nolikums ar Lehmusu Tāvetu vēl nebija aizmirsies.

Eltsei bija jāiet. Bet, lai glābtu, kas vēl glābjams, lai meitas dvēselei dotu līdzi pēc iespējas izturīgāku vairogu, lai viņas grēcīgo miesu ietērptu stiprās ticības bruņās, Eltsei pirms šķiršanās lika izciest visas septiņas ticības un lūgšanu mdcības. Veselu svētdienu veltīja šim sīvajam šķīstīšanās darbam pirms Eltses aiziešanas. Vēl nekad agrāk Eltsei nebija uzmetuši tik karstu lūgšanas garu, vēl nekad agrāk viņa nebija tik nežēlīgi spīdzināta uz ticības moku sola kā toreiz. Tēvs beidza, māte sāka. Tie lika viņai piesaukt to kungu gan uz ceļiem, gan sēdus, gan guļus, gan stāvus; pilnīgi ar varu stūķēja viņai ausīs visas pamācības un pamudinājumus, piespieda dot solījumus un zvērestus. Kad meitene beidzot lika no abiem vaļā, viņa bija mīksta kā lupata, jutās sagrauzta līdz nāvei, sasista dumslās, it kā bez kauliem un smadzenēm. Pēdējo reizi vecāki bija viņu uzstiepuši uz svētā moku rata.

Par laimi briesmīgā svētdiena beidzot bija garām, un nakts bija īsa.

Pirmdien agri no rīta Eltse ar mazu pauniņu rokā aizgāja uz Taguras muižas pusi. Nokļuvusi ārpus Kīsu vārtiem, viņa sāka steigties, it kā baidīdamās, ka mājas robežās kāds varētu viņu vēl atturēt. Tīna un Lills, kas bija nākuši viņu pavadīt, drīz vien atpalika, un tikai Miks, kas ar izkapti plecos gāja uz pļavu, nosoļoja garāku ceļa gabalu, drūmi savilcis uzacis, neveikls, galvu nodūris. Ne vārda nebildis, tikai padodot roku, viņš bija gribējis atvadīties no māsas un iet savu ceļu, te piepeši viņam kas iešāvās prātā un lika ierunāties:

—   Jums tur muižā sīvā netrūks — tu pataupi arī man … Kungi smēķē labu tabaku un smalkus cigārus — pievāc …

Viņš stāvēja māsas priekšā, galvu nodūris, glūnēdams caur pieri. Viņa stājā, visā viņa ārienē izpaudās kaut kas tāds, kas dziļi iespiedās dvēselē, lika sažņaugties sirdij aiz līdzjūtības.

Eltsei skropstās sariesās asaras.

—    Mik, nedzer tik daudz!

Bet puisis jau bija uzgriezis māsai muguru. Viņa plecīgais augums pazibēja aiz tuvējā krūma un nozuda.

—   Labi. Mik, es tev pagādāšu visu, ko tu vēlies! — sauca Eltse nopakaļus, nožēlodama, ka bija viņu apvainojusi.

Pa ceļam uz muižu viņa sastapās vēl ar kādu, kurš gribēja atvadīties. Tas, likās, bija jau gaidījis. Viņš sēdēja ceļmalas eglājā uz celma un pakšķināja pīpi. Rīta saules slīpie stari krita caur zariem uz viņa muguras un zīmēja uz kupra drebošus rakstus. To ieraudzījusi, Else neviļus sāka iet lēnāk, viņai pārskrēja karsts vilnis.

Adis Vikerpūrs palika ceļa malā mierīgi sēžot, it kā zinādams, ka Kīsu meitene nepaies garām neapstājusies. Un tiešām, Eltse, it kā aicinājumu gaidot, brītiņu apstājās un pati piegāja viņam klat.

—    Jau uz muižu?

—    Jā.

—    Es arī dzirdēju, ka tu no Kīsu elles pošoties uz Taguru debesīm.

—    Sāksi zoboties, vai?

Adis piecēlās un satvēra meitenes roku.

—    Ja ari zobojos, tad ne aiz ļauna prāta … man tevisžēl, Eltse.

—    Kāpēc?

—    Nu tāpēc, ka tu aizej no ciema projām … un ari vēl cita iemesla dēļ …

—    Nu, es jau nedodos uz svešām zemēm … Tagura nav nezin kur pasaules malā.

Vikerpūra sermuļa acis domīgi raudzījās zemē. Ap viņa muti kaut kas noraustījās, seja krampjaini sarāvās.

—     Uz svešām zemēm? Jā, tieši uz svešām zemēm . .. Un kas zina. ka tev tur klāsies .. . Varbūt drīz sapratīsi ari puti, ka, no vilka bēgdama, esi ieskrējusi ķetnās lācim.

Vai tad es no brīva prāta eju, — Eltse mēģināja paklusām iebilst, bet nosarkdama apklusa pusvārdā.

Ada piere bija saraukta; viņš viegli papurināja galvu un pakustināja roku, it kā gribēdams ko aizdzīt no sevis projām.

— Lai būtu kā būdams un lai nāktu kas nākdams, bet… viņš piepeši paraudzījās meitenē ar atklātu un dziļu skatienu, — un tieši to es atnācu tev pateikt: ja tev kādreiz ievajagas laba padoma, tad atceries Adi! Vari būt droša, ka tev būs darīšana ar draugu! — Un. meitenes atbildi nenogaidījis, viņš paspieda Eltses roku un vēl piebilda ar smaidu, it kā slēpdams asaras: — Tad nu ej vien, citādi novēlosi un dabūsi no jaunajiem maizes tēviem bārienu!

Eltse juta, ka viņai vajadzētu atbildēt Adim ar ko līdzvērtīgu. pateikt paldies par dāvāto draudzību, par uzticību taču jāpateicas ar uzticību. Bet viņa neatrada vajadzīgos vārdus. Viss, kas ienāca prātā, šķita tik tukšs un bērnišķi vientiesīgs. Viņai likās, it kā šis sīkais kroplis izdvestu tādu spēku, kas neļāva viņai brīvi, droši un sakarīgi domāt un just. Meiča nezināja nekā cita, vēl mazliet uzkavējās, skatījās zemē un nokāsējās.

Eltse gribēja saņemties un sacīt: «Nu tad uz redzēšanos.»

Taču šie vardi viņai likās pārāk ikdienišķi, un viņa atvadām pasniedza roku. ātri novērsās un sāka iet pa putekļaino ceļu. Vienu brīdi likās, ka Adis gribētu viņu pavadīt: bet, tā kā meitene sāka steigties ļoti ātri, Vikerpūrs atsēdās atkal uz celma un, roku aizsedzis saulei, noraudzījās viņai pakaļ tik ilgi. kamēr Eltses staltais, spēcīgais slāvs nozuda ceļa likumā.

Muižā Eltsei sākās pavisam cita. viņai nesaprotama dzīve. Viņa bija nokļuvusi ne vien svešumā, bet gandrīz pilnīgi citā pasaulē. Ar savu nedabiskumu šī dzīve atgādināja sapni, spokainu mirāžu, tā samulsināja, apdullināja prātu. Neatrazdama sevi ne spēka, ne īstas gribas pretoties, viņa ar pirmo dienu, ar pirmo nakti iekrita kā reibonī un nevienu hfīdi nebija ne sapnī, ne nomodā.

Jaunais barons ļoti veikli sašķēla viņas dzīvi vidū pušu, iztaisīja no viena cilvēka divus. Dienā viņa bija kalpone, naktī sieva. Patiesību sakot. Eltse arī naktī bija viņa kalpone, ver

dzene, taču tas nenonāca līdz Ellses apziņai, vismaz sākumā. Jaunajam uzdzīvotājam bija izdevies sagrozīt viņai galvu. Ja dienā, citiem redzot un dzirdot, viņš izturējās pret meiteni kā saimnieks un valdnieks un Eltse to atzina par pilnīgi dabisku un vajadzīgu, tad naktī, kad abi palika divatā barona istabā, pār meiteni izlējās līdz malām pildīts kauss ar maigumu, pie tam ar izsmalcinātu maigumu; jauneklis tik pārliecinoši iztēloja dedzīgu pieķeršanos viņai, ka meitenes pateicīgajā sirdī pamodās jūtas, kas bija ļoti tuvas īstai mīlestībai. Viņa taču bija vēl tik jauna, viņā bija tāda bagātība, tik bezgalīga mīlas bagātība. Sajā ziedošajā, jaunajā miesā bija tik daudz jūtu, ka, likās, ar tām varēja apieties izšķērdīgi. Taču barons Ilektors zināja, ko dara. Viņš zināja, ka aiz mīlestības dāvāta miesa ir saldāka nekā pirkta vai iegūta ar varu. Kur jūtas, tur vairāk dzejiskuma — cepetis ar garšvielām ir tīkamāks. Varbūt bija brīži, kur arī viņa jaunajā sirdī pamodās īstas, sirsnīgas un siltas jūtas pret šo skaisto, žirgto, tīro un garīgi tik nesamaitāto bērnu. Tas mēdz gadīties pat ar ļoti samaitātiem, pārsātinātiem uzdzīvotājiem. Taču viņa maigums, kas reizēm varēja kļūt pat nevaldāms, lielākoties bija neīsts, tikai izlikšanās, kaut gan viņš to prata apbrīnojami labi, apbrīnojami dabiski noslēpt. Par šo viņa aktierisko talantu liecināja prasme neatklāt savu noslēpumu ģimenei un prasme atrast pret Eltsi pareizo toni citu klātienē. Viņš spēja būt pret Eltsi tik cietsirdīgs, uzpūtīgs un skarbs, ka dažreiz Eltse pat nespēja ticēt, ka tas ir tas pats cilvēks, kurš viņu, abiem paliekot divatā, tik maigi apskāva, tik karsti skūpstīja un čukstēja ausīs tik valdzinošus vārdus.

273

Jaunskungs dzīvoja viens pals muižas otrajā stāvā, divās lielās istabās, kurām blakus bija tukšas telpas, domātas viesiem. Lai kalpone katrā laikā varētu ierasties, kad viņš zvana, viņas vajadzībām stāvu zemāk, blakus kāpnēm, bija iekārtota maza, pustumša istabele. Citas kalpones, ari padzīvojusī virēja, mitinājās apakšējā slāvā, ēkas otrā galā, diezgan tālu no kāpnēm. Tādējādi Eltses un Ilektora sastapšanās naktīs bija iekārtota ja ne gluži bez kavēkļiem, tad samērā brīvi. Viņu noruna bija vienkārša: ja mājās nav viesu un apakšējā stāvā visi jau guļ, Eltse ierodas pie kunga. Kad jaunkunga istabas durvis ir vaļā — viņa ir vēlama, viņa var iet iekšā, bet, ja durvis aizslēgtas, Eltsei jāiet atpakaļ. Ja kāds viņu sastaptu šajās gaitās,

13 — 3496

viņai jāsaka, ka bijusi nodzēst spuldzi jaunkunga priekšnamā. Taisnību sakot, piesardzība bija vajadzīga tikai Eltsei. Viņa baidījās ka no uguns, lai kāds neatklātu šo noslēpumu. Jaunskungs notikušo uzņēma diezgan bezrūpīgi. Ja viņš tiešām no kāda baidījās, tad tā bi ja māte v ai māsa. daudz mazāk no vecā barona, bet no kalpotājiem it nemaz.

Viss gāja gludi.

Eltse paskatījās, ieraudzīja durvis vaļā un drīkstēja ieiet. Vai arī: Eltse atnāca, atrada durvis ciet un gāja projām. Viss nolika tā. kā «kungs bija pavēlējis», kā saimnieks noteicis, kā barons izrīkojis …

Jāatzīstas, tikai pēc ilgaka laika nabaga verdzene sāka apjaust savu stāvokli, kā caur miglu nojēgt, kādas patiesībā bija viņas un jaunā barona attiecības. Tas notika pēc tam, kad viņas kungs un pavēlnieks, viņas miesas un dvēseles saimnieks, jau bija apmierinājis pirmo iekāri, kaut cik remdējis savu iz salkumu. Tad. kad viņa jau bi ja kungam mazliet apnikusi, tad. kad viņš jau sāka sevi mākslīgi kairināt un pieprasīja, lai verdzene gultā izdara tādas darbības un kustības, kuras Viņa. pēcāk atjēgusies, atcerējās ar riebumu. Augsti dzimušais un smalki izglītotais kungs, kura ģimenē un lepnajā sabiedrībā dažu labu gluži dabisku parādību kaunējās nosaukt īstajā vārdā, kur pat dažus apģērba gabalus uzskatīja par nepieklājīgiem, kur sieviete rīta kleitā un vīrietis vestē no galvas līdz papēžiem apģērbušies pieklājības dēļ nedrīkstēja viens otram rādīties, šis glaunais un stingri tikumiski audzinātais cilvēks brīžos, kad viņu neviens neredzēja, piekopa visneķītrākās nešķīstības. Bet viņa upuris, vienkāršais, neaptēstais, neizglītotais dabas bērns, meitene, kura nekautrējās saukt visas lietas īstajā vārdā, kura ciemā bi ja kopā ar vīriešiem gājusi pirtī un nesaskatījusi tur nekā netikumiska, neprata atrast vārdus, kā raksturot viņa rīcību. Mirkļos, kad Eltsei iešāvās prātā šīs jēlības, viņai uznāca vēmiens, Eltse sāka nojaust, par ko viņa tagad īsti kļuvusi. Eltse saprata, ka viņa nebija ši vira sieva, nebija ari viņa klātguletāja. pat ne verdzene, bet bet kas daudz zemāks, nicināmāks. Tad Eltse rūgti raudāja, un viņu pārņēma šausmas gan par kungu, gan sevi. Bet ar savu atsperīgo, lokano, katrai ietekmei viegli pakļaujamo dabu viņa ātri lika vaļā no šim noskaņām. Viņa spēja drīz vien visu aizmirst, pareizāk, piespieda sevi to darīt. un tā Eltse turpināja tālāk kopdzīvi, kas bija pazemojošāka un apkaunojošāka par jebkuru miesīgu vai garīgu verdzību.

Eltsc spēja pieciest un izturēt vēl daudz vairāk. Viņa pieļāva vēl vairāk apkaunot savu miesu, vēl vairāk apgānīt savu dvēseli. Glābdamās no elles savās mājās, viņa bija iekļuvusi citā ellē. No tās izkļūt viņai nebija ne gribas, ne spēka.

Kad jaunais barons Kempens rudeni aizbrauca uz Tartu un kundze ar abām meitām pa ziemu pārcēlās uz dzīvi Tallinas Domkalnā, tad Hektora tēvs mantojuma veidā pārņēma sev dēla sievu un verdzeni ar visām ierašām un tiesībām. Viņam nerūpēja, vai meitenei tas patika, vai viņa to vēlējās. Viņš nāca un ieguva viņu kā patvaldnieks un vergturis. Jau vasarā kungs bija metis acis uz jauno sārtvaidzi. Tie bija skatieni, no kuriem Eltsei likās, ka viņai pieskaras nekautras rokas vai arī it kā viņai kāds spļautu sejā. Taču toreiz vecis negāja tālāk, mājās bija pārāk daudz acu. Var jau būt, ka viņš baidījās no nepatikšanām, negribēja modināt dēla greizsirdību, jo jauniešu noslēpums viņam jau sen bija zināms. Tikko gaiss bija tīrs un verdzene sasniedzama, viņš uzlika tai savu ķepu. Tagad tu būsi mana! Nu tu esi muižas īstā saimnieka īpašums! Tas likās tik dabiski un saprotami, ka viņš sākumā par meitenes pretošanos bija vairāk izbrīnījies nekā sadusmots. Un viņam tas nelikās nekas apkaunojošs, neglīts, ne ajī netīrs, ka viņš dalījās ar savu paša dēlu un ka viņš darīja to zagšus, nemaz nedomādams par attieksmēm, kādas viņam radās ar savu dzīves biedri. Taču viņš gāja vēl tālāk. Viņš dalīja guvumu ar dēlu arī tad, kad tas Ziemsvētkos pārbrauca mājās, gulēja ar viņu, tā sakot, pārmaiņus pa naktīm — sākumā slepus, kad jaunais barons dienu vai divas atradās ārpus muižas vai ciemojās kaimiņu muižā, vai uz īsu laiku aizbrauca uz Tallinu pie mātes. Un, kad notikušais kļuva zināms dēlam, kad tas dažu nodevīgu pazīmju dēļ izspieda no Eltses atzīšanos, tad abi goda vīri, tēvs un dēls, nonāca savā tikumiskajā brīvdomībā tik tālu, ka klusēdami turpināja savstarpējo sacensību,

Ja Eltses attiecības ar jauno baronu bija sedzis un izdaiļojis kaut vai vienpusīgu jūtu dzejiskais plīvurs, ja Hektora liekulīgā laipnība un pieklājība bija kaut cik saudzējusi viņas sievietes tīrības sajūtu, palīdzējusi piemiegt acis pret visu neglīto, tad varmācīgi viņai uzspiestais sakars ar veci pavērās acu priekšā kails, neaizplīvurots, un Eltse ne ar ko nevarēja attaisnot savu rīcību. Vecais barons uzbruka ar kailu, rupju patvaļu, paužot vienīgi saimnieka varmācību, prasot, pavēlot, uzmācoties. Tikai tagad meitene sāka apjaust zaņķi, kurā viņa bija iekļuvusi, zaņķi, kurā viņa vārtījās pamīšus kā ar tēvu, lā dēlu. Jā, arī ar dēlu — ar dēlu, kas apgānīja viņas miesu ne tikai savam priekam un nodevās dažādām neaprakstāmām jēlībām, bet spēja to dalīt ar otru — un ar ko vēl! Turklāt bez jebkādām greizsirdības jūtām.

Taču vajadzēja paiet ilgākam laikam un norisināties vēl kam citam, pirms Eltse nāca pie skaidrības, sāka visu pārdomāt un raudzīties pēc palīga.

12. NODAĻA. GANS UN VIŅA GANĀMPULKS

Tikko Maltsvets bija apmeties Kolga Kijos, viņa mācības sēkla, ko viņš cītīgi un nepiekusis bija sējis, sāka spēcīgi sadīgt arī Ilarju piekrastē. Drīz «teicēja tētiņš», kā viņu dēvēja šajā pusē, kļuva Kūsalu un kaimiņu draudzēs līdz pat «Aiztallinai» tikpat labi pazīstams kā Jervamā, un visur viņam pievienojās vairāk vai mazāk piekritēju. Rija vietas, kā, piemēram, Lēsu ciema Kolgās, kur gandrīz visi iedzīvotāji kļuva viņa mācekļi, vieni ar lielāku, citi ar mazāku aizrautību. Kā Jervamā novadā, tā ari šeit starp remdenajiem saradās līdz fanātismam dedzīgi viņa personas dievinātāji, kas visādi veicināja ticības izplatīšanos savu tuvinieku vidū, ar to piešķirdami šai kustībai vēl plašāku vērienu.

Maltsveta daiļrunība darīja brīnumus arī te. piekrastes ļaudis, un aizrāva pat samērā stulbas galvas. Arī šeit saradās cilvēki, kas atmeta degvīnu, tabaku, cūkgaļas ēšanu un košās drēbes, atzinās zādzībās, pakļāva miesu un dvēseli Maltsveta likumiem. Maltsveta spēcīgais vārds bija atmiekšķējis sirdi pat Ēriku Jānim, par kuru ļaudis smējās, ka vienīgais pasaulē, no kā viņš baidoties, esot lielgabalu lodes un cūku kviekšana. Jānis bija pirmo reizi klausījies Maltsveta sprediķī Lēsu ciemā, Sūgu Teņa mājās. Kāda sieviete Ori ciema tīrumā bija nometusi zemē savu lielo vilnas lakatu un iesaukusies: «Ko lai es iesāku ar to, jo viņš saka, ka cilvēkam nav vajadzīgs nekas

r

cits kā tīrs krekls un tīra dvēsele!» Un Lepeveskos Tammiku Jānis, «pamodies» no pravieša vārdiem, bijis tik satriekts, ka nostājies Maltsveta priekšā un atzinies kādā senā noziegumā, ko viņš pastrādājis pret svēto vīru vēl tajā laikā, kad Maltsvets bijis par krodzinieku Lo ciemā. Jānis esot toreiz nozadzis Juhanam Leinberkam naudu, ko tas ieguvis, zirgus mijot. Tagad, kad Maltsveta sprediķi bija pievērsuši viņa dvēseli jaunajai ticībai un aizdeguši sirdī pašpārmetumu liesmu, viņš gājis un atdevis cietušajam visu nozagto naudu līdz pēdējai kapeikai.

Brīnumus darīja ne vien pravieša vārds, bet arī pravietis pats. Par to vēl līdz šai baltai dienai tautā klīst leģendas, kas ir jo ticamākas tāpēc, ka aiz katra brīnumdarba slēpjas patiess notikums. Bērnišķīgi vientiesīgā ticība, kādu Maltsvets izplatīja neizglītotajā tautā, ticība viņa pravieša spējām pavēlēja darīt brīnumus. Brīnums taču ir ticības vismīļākais bērns. Kas gan tas par ticības nodibinātāju, kas par pravieti, dieva izredzēto un viņa gudrības paudēju, ja viņš neprot darīt brīnumus! Ja tu esi tiešā saskarē ar pašu visuvareno, runā ar viņu aci pret aci, sludini viņa baušļus un viņa prātu, ja tu tiešām esi die višķais apustulis Jānis II, kā tu lai nespētu darit brīnumus! Un Maltsvets, nododamies ar miesu un dvēseli savam aicinājumam, nevarēja nepiepildīt ticīgo ceribas, nevarēja kaitēt savam uzdevumam, ticības atjaunošanai, kuras nepieciešamībai, sūtībai un svētumam viņš ticēja; viņš negribēja mazināt savu autoritāti. Protams, visu to brīnumu dēļ vajadzēja mazliet nogriezties neceļā, bet tas tika darīts ar svētu nolūku, un gan jau dievs to piedos.

Maltsveta brīnumdarbi bija sīki un vienkārši. Vecuma dienās, kad viņš vairs neuzstājās pravieša lomā, jo «gars esot viņu atstājis», večuks smaidot atcerējās šos brīnumus un pilnīgi vaļsirdīgi pastāstīja par tiem kādam labam draugam Amblas draudzē, kur Maltsvets pavadīja mūža vakaru.

Vienu šādu brīnumu Maltsvets bija palaidis Kolgas piekrastē, cīnoties pret dzeršanu. Tur dzīvojusi kāda plaši pazīstama dzērāju ģimene. Maltsvets, iepazinies ar šiem ļaudīm, sācis viņus atgriezt no grēkiem, nopūlēdamies labot gan vīru, gan sievu. Ar sievu viņam laimējies: tā drīz vien pievērsusies jaunajai ticībai un atmetusi dzeršanu, bet vīram pravieša vārdi

iegājuši pa vieuu ausi iekšā, pa otru ārā, un tas turpinājis kalpot žūpības velnam.

Keiz Mal (svētam atkal gadījies iegriezties pie viņiem. Vira nebijis mājās. Sieva patreiz devusies uz klēti pēc maizes miltiem. Maltsvets iegājis viņai līdzi klētī, un šim tūdaļ iesitusies degunā degvīna smaka.

—    Jums te ir sīvais, — viņš bargi sacījis saimniecei.

Viņa sākumā gan mēģinājusi liegties, bet, kad Maltsvets

atgādinājis, ka dieva priekšā nekas nepaliek apslēpts, sieviņa atzinusies, ka virs tikai vakar pārvedis degvīna mučeli — degvīns tajā laikā bijis lēts, enkurs maksājis tikai rubli — un aizliegtais pirkums licis paslēpts klēts kaktā.

—    Sieva, izlej degvīnu zemē! — pavēlējis Maltsvets.

Sieviete sākusi strīdēties pretī, teikdama, ka viņai esot bail

to darīt. — Pārnāks vīrs un atradīs enkuru tukšu, viņš mani nositīs.

Saki, ka es tev pavēlēju un ka dievs viņam trīskārt atlīdzinās zaudējumu, — atbildējis Maltsvets.

Kad sieva turpinājusi pretoties, gribēdama paturēt degvīnu, Maltsvets paņēmis muciņu padusē un izlējis degvīnu cūku silē. Tad aiznesis enkuru atpakaļ uz klēti, sasaucis cūkas pie siles un aicinā jis sievu skatīties.

Cūkas rukšķēdamas staigājušas ap sili, bet šņukurus neesot iekšā bāzušas. Maltsvets atsaucis pie siles suni, bet arī tas, galvu purinādams, atlēcis nost.

—    Vai tagad tu redzi, — pravietis teicis saimniecei, — cūkas neēd un suns nelok, bet tavs vīrs lej šo elles dziru sev rīklē, un tu esi darījusi to pašu! Vai nebūtu labāk, ja tu vienmēr izlietu degvīnu zemē, kad tavs vīrs to atnes? Nebīsties, no tā tev necelsies zaudējumi. Gan tu redzēsi, dievs jums to atlīdzinās trīskārt.

To teicis, viņš ar kāju apgāzis degvīna sili un devies tālāk.

Pārnācis mājās, saimnieks atradis muciņu tukšu un uzbrucis sievai: — Kur tu, velna māte, esi likusi degvīnu?

Un sievai neatlicis nekas cits kā atzīties, kur degvīns palicis. Vīrs zākājis pravieti līdz pašam rītam, tad sācis posties uz Vītnas gada tirgu. Velkot klētī svārkus mugurā, viņš sev par lielu pārsteigumu atrod kabatā trīsrubļu naudas zīmi. Viņš nevar atcerēties, ka būtu kādreiz bāzis naudu kabatā, un prasa sievai, vai viņa varbūt neesot to ielikusi. Nē, viņa arī nav to darījusi. Bet tagad sievai ienāk prātā Maltsveta vārdi, kurus viņa, noturēdama par joku, vīram nav teikusi, un, rokas lūgšanā salikdama, viņa iesaucas: — Viņš taču sacīja, ka dievs mūsu zaudējumus atlīdzinās trīskārt! Degvīns maksāja rubli, un tagad mums ir trīs rubļi!

Kad Maltsvets pēc kāda laika atkal atgriezies, lai uzzinātu par sava brīnumdarba sekām, viņam pastāstīts gadījums ar naudu. Viņš, protams, apgalvojis, ka naudu iedevis pats dievs, kā viņš to pravietojis. Vīrs un sieva viņam noticējuši. Un, tā kā pravietis viņiem arī turpmāk solījis trīskārtēju atmaksu, ja viņi atmetīs degvīnu un citus netikumus, tad degvīns drīz vien pazudis no šīs mājas un saime pievērsusies Maltsveta ticībai. Bet brīnumdarītājs, priecīgs par sava darba sekmēm, nemaz nežēlodams izdotos trīs rubļus, kļuva te mīļš viesis, ko uzņēma kā īstu dieva kalpu. Sajās mājās Maltsvets bieži turējis sprediķus un izskaidrojis svētos rakstus.

Tauta viņam licēja, un tas pamudināja Maltsvetu izmēģināt laimi arī slimo dziedināšanā. Vismaz par vienu tādu gadījumu viņš vēlāk pastāstījis ari pats.

Kādā muižā kučierim saslimusi sieva. Ne ārsti, ne zāles nav spējušas viņu izdziedināt. Padzirdējusi, ka Maltsvets darot brīnumus, slima kļuvusi nemierīga un sākusi lūgties, lai pie viņas aicinot pravieti. Ziņa par pravieša ierašanos izplatījusies ātri, pie slimās sanācis daudz ļaužu. Ieraugot Maltsvetu, slima sieva izstiepusi rokas un iesaukusies: — Ak tu lielais pravieti un dieva vīrs! Es gan nemūžam neesmu tevi redzējusi ar savam acīm, bet es jau jūtu, ka tu esi pravietis Jānis un mani izdziedināsi!

Maltsvets pacēlis rokas, slimnieci svētīdams, un teicis ļaudīm:

— Ejiet ārā!

Kad ļaudis izgājuši no istabas, viņš licis atnest lielu baļļu ar siltu ūdeni, aizklājis logus un ilgi palicis ar slimo sievieti divatā. Viņš nomazgājis slimnieci tīru «no iekšpuses un ārpuses pret ļauno garu», kā viņš pats vēlāk paskaidrojis.

Un tiešām — sieviete izveseļojusies! Ticiba viņai palīdzējusi. Visi cildinājuši dievu un viņa lielo pravieti, kura slava un ieguvusi jaunu spožumu.

Reiz viņš atkal kādās mājās sprediķojis tautai, it sevišķi uzsvērdams ticības un lūgšanu spēku. Viņš teicis: — Kas tiešām no visas sirds un dvēseles un ar stipru ticību no dieva ko lūdz, tam dievs tādu lūgšanu uzklausa, kaut ari viņam būtu jādara brīnums.

— Ja mēs lūgsim dievu un viņš gribēs ievērot mūsu lūgšanu. tad viņš noliks te, šās mājas pagalma lietus peļķē, gardas zivis! — iesaucies pravietis. Tagad visi sākuši lūgt un lūguši ilgi, lai dievs viņiem šajā peļķē noliktu zivis. Kad jau diezgan bijis lūgts, pravietis sūtījis pāris vīru palūkoties, vai dievs jau lūgumu paklausījis. Un raugi brīnumu — peļķe mudž no zivīm! Vīri mēmi, saliktām rokām aplūko šo svētību! Zivis tikušas no peļķes izzvejotas un sarīkotas dzīres, kurās visi paēduši pēc sirds patikas. Ka pravietis iepriekšējā naktī slepus bija ielaidis peļķē pilnu maisu tikko sazvejotu zivju, to, protams, nezināja neviens, kas noticēja šim brīnumam. Kā paša Maltsveta, tā arī viņa draudzes nostāja pret valdošo baznīcu kļuva aizvien izaicinošāka. Maltsvetieši gan vēl gāja baznīcā un atturējās no saiešanas namiem, bet likās, ka viņi tur iegriežas tikai tādēļ, lai, visiem redzot, izrādītu savu naidu pret baznīcas kultu. Kā mācītāji, tā draudze bija sevišķi sašutuši par to^ ka maltsvetieši vairs nekrita ceļos, ne skaitot «tēva reizi», ne ari grēksūdzē pirms dievgalda.

«Kad visa draudze zemojas dieva priekšā,» rakstīja «Pārnu Postimees», «tad pelēksvārči, viņu melncepurainās sievas un baltās drānās tērptie skuķi paliek stāvam, jo negrib pielūgt dievu kopā ar citiem. Dziesmu «Gods dievam augstībā» viņi uzskata par aplamu un grēcīgu, jo kā gan dievam varot būt labs prāts uz mums, grēciniekiem, un kur tad esot miers virs zemes? Pat pie dievgalda viņi neatzīstoties par grēcīgiem, bet atbildot: «Kristus ir mana dzīvība!» Dieva žēlastību saņemot, viņi vis nekrīt ceļos un nepateicas, bet savā stulbumā iet prom no altāra kā sivēni no siles. Kad mācītājs svētī draudzi, tad viņi uzgriež tam muguru: tās, lūk, šiem nevajagot…»

Protams, arī mācītāji no kanceles nekavējās viņus norāt. Tas notika it bieži Kūsalu un Madisē. Bet, tā kā draudzes gani atdūrās uz viņu pretestību, tad izcēlās vēl lielākas jukas. Lēsu baznīcā mācītājs Ārcns reiz piedraudējis, ja maltsvetieši nekritīšot ceļos, tad viņš vispār «tēva reizi» neskaitīšot. Viņš trīs reizes atgādinājis, lai visi kristu ceļos. Veltīgi! Tad mācītājs dusmīgi pavēlējis; kas negrib krist ceļos, lai iet ārā no baznīcas. Beidzot maltsvetieši ari izgājuši ārā, bet kāda dūšīga sieva, baznīcas pērmindera Sugu Teņa laulene Ieva, negājusi nekur un viena pali palikusi stāvot. Mācītājs aiz dusmām pietvīcis, nokāpis no kanceles. Viņš saucis palīgā pērminderi, lai izraidītu spītnieci no baznīcas, bet — iecirtīgā tiepša izrādījusies Teņa paša sieva! Mācītājs pasaucis pāris vīru un izdzinis ietiepīgo pretinieci no dievnama, bet Sūgu saimnieku Teni Salstrēmu drīz vien atbrīvojis no pērmindera amata.

Nākamajā svētdienā baznīcā atkal izcēlās tracis. Sprediķi mācītāja vietā nolasīja sludinātājs Jānis Totsels. Baznīckungs Arens bija viņam cieši piekodinājis nepieļaut «pretošanos likumam». Taču maltsvetieši lūgšanas laikā atkal palikuši kājās. Šim uzdevumam paredzētie ļaudis sākuši viņus tūdaļ izraidīt no baznīcas. Klauksu Jāgups, vīrs ar skaļu balsi, atvēris durvis un uzkliedzis: «Vācieties ārā, cūkas!» Pēc ilgākas cīņas arī šoreiz izdzinuši maltsvetiešus no baznīcas.

Mācītājs Arens bija uz Maltsvetu tik saniknots, ka viņš Klauksu Jāgupam, kurš šad tad gāja pie pravieša pastrīdēties, stingri noliedza to darīt.

Vēl niknākus izlēcienus jaunticibnieki atļāvās Madises baznīcā, kam par iemeslu bija šāds notikums.

1800. gada vasarā Madises baznīcu remontēja un pārveidoja. Lai izskatitos skaistāk, tad logu augšējās rūtīs salika krāsainos stiklus. Maltsvetieši, kuriem ikviens greznums vai izrotājums likās pretīgs un ienīstams, protams, uzskatīja to par smagu grēku, un viņu vidū sacēlās liels uztraukums. Taču vēl vairāk viņus saniknoja kāds cits jaunievedums. Agrāk blakus kancelei uz koka paaugstinājuma starp baznīcas lielo telpu un altāra margām bija stāvējis krustā sistā tēls. Šo tēlu Maltsveta sekotāji bija ļoti iecienījuši un noraudzijušies uz to ar dziļu godbijību. Pārbūves laikā līdz ar citiem kokgrebuniiem, kas pārblīvēja baznīcu tik ļoti, ka no kora nevarēja saredzēt altāri, novāca arī šo tēlu un aiznesa uz kapliču. Tad bijušais Albu barons uzdāvināja altāra izdaiļošanai apzeltītu sudraba Kristus tēlu.

Notikušais pārlieku satracināja maltsvetiešus. Viņi stāstīja, ka tagad baznīca esot pārvērsta par elku templi, jo tur Kristus vietā uzstādīts Arona zelta teļš. Tautu spiežot pielūgt sudrabu un zeltu, nevis krustā sisto pestītāju, par kuru dziesmu grāmatā sacīts: «Zem tava krusta krītu es uz ceļiem, as'ras lejot…»

Viņi protestēja ar to, ka lūgšanas un grēksūdzes laikā visi palika kājās, nepaklausīdami mācītāja pavēlei un brīdinājumiem. Bez tam viņi — it īpaši sievietes — katru svētdienu devās svētceļojumā uz kapliču aiz baznīcas sētas, lai godinātu tur pie grabažām nomesto koka tēlu. Un, kad šāda rīcība ne panāca to, ko viņi gribēja, maltsvetieši sāka mācītājam draudēt. Tie solījās noraut viņam no kakla «kara krustu»[11], ja koka tēlu nenolikšot atpakaļ baznīcā. «Mācītājs taču nav karavīrs, ka viņam jākar kaklā kara krusts, un mēs nekritīsim ceļos ne karavīra, ne zeltīta Kristus priekšā,» ziņoja Pērnu igauņu laikraksts. Savas prasības viņi vēl papildināja ar to, ka negāja vairs pie dievgalda. «Ļaudīm nederot karavīra svētiba, turklāt vēl pie altāra, uz kura stāvot zeltīts Kristus!»

Mācītājs Iliršhauzens padevās tik tālu, ka pavēlēja ienest koka tēlu atpakaļ baznīcā, bet par jukām paziņoja konsistorijai. Ar tās ierosinājumu laicīgā priekšniecība drīz vien atkal uzlika ķepu maltsvetiešu kustībai. Maltsvetiešlem aizliedza pulcēties un noturēt lūgšanas stundas; tiem, kas savās mājās atļaus šādas sapulces, piedraudēja ar sodu. No kāķa tiesas pienāca pavēle tūlīt apcietināt Maltsvetu, ja viņš kur gribētu noturēt lūgšanas stundu. Proti, konsistorijas vadība domāja, ka visas šīs jukas inscinējot Juliāns Leinberks personīgi un sakūdot savu draudzi pret baznīcu.

Šāds iespaids radās tāpēc, ka Maltsvets necēla iebildumus pret naidīgajiem izlēcieniem ne Kūsalū, ne Madisē. Viņš dažu labu reizi, arī Madises juku laikos, devās no Kijām uz Jervamā apraudzīt savu draudzi, bet nekur nenosodīja un neaizliedza šīs naida izpausmes, tātad atbalstīja maltsvetiešu izdarības.

Taču policijas aizliegumam bija tieši tādas sekas, kādām tām vajadzēja būt. Maltsvetieši, juzdami, ka viņus sāk vajāt ticības dēļ, iedomājās sevi paceļamies svēto ticības mocekļu pulkā — un kustība ieguva vēl plašāku vērienu. Lūgšanu sapulces sāka noturēt slepeni, naktīs, un ar to tas kļuva tautas acīs vēl noslēpumainākas un valdzinošākas. Ja kādu skāra laicīgais sods, tas jutās aplaimots, jo likās, ka viņa galvu apvij mocekļa oreols.

Bez Maltsveta paša, kuru no tiesas vajāšanām pašaizliedzīgi sargāja un slēpa viņa ganāmpulka jēri, sevišķi centīgi nakts sapulču noturēšanā izrādījās viņa dedzīgākie mācekļi. Pie tādiem piederēja gan vīrieši, gan sievietes. Vieni ar runas dāvanām, dedzīgo ticību un prasmi sprediķot kļuva plaši pazīstami visur, kur bija izplatījusies šī kustība, citi kļuva pazīstami vienīgi savā tuvākajā apkārtnē. Starp pirmajiem, protams, bija jau pieminētais Antss Kerge jeb Paides Anīss», tad vēl kāds vīrs, saukts «Kernu melderis», un meiča, kuru dēvēja par «Pātaru Mariju». Taču par īstiem apustuļiem. Maltsveta aizstājējiem, tie kļuva tikai tad, kad vecais pravietis no dzimtenes jau bija aizgājis. Bet viņi uzstājās kā kustības iedvesmotāji un vadītāji jau tad, kad Maltsvets vēl uzturējās savā novadā — Maltsveta ticības uzplūdu periodā. Bībeles pazīšanā un runas veiklībā viņi, protams, netika līdzi pašam meistaram, taču ar zināmu reliģiskās fantāzijas lidojumu un nenogurstošu dedzību misiones darbā viņi ieguva lielu cieņu savu piekritēju vidū.

Dievbijīgais vīrs, visiem pazīstams ar vārdu «Kernu melderis», bija kāds Kārlis Gustavs Silejevs, Tallinas brīvpilsonis no «lejas pilsētas». Viņam vēlāk bija svarīga loma maltsvetiešu izceļošanā.

«Pātaru Marija» — šo vārdu viņa iemantoja tikai pēc Maltsveta izceļošanas uz Krimu — lēnīgā garā veica «modināšanas» un «glābšanas» darbus sieviešu vidu. Viņa bija Kuriso kalēja Jura Kusnetsa meita. Astoņpadsmit gadu vecumā, kalpojot pie saimnieka Orgmetsas pagastā, meiča ar savu eksaltēto dabu viegli un ātri pakļāvās jaunajai ticībai. Viņa centās apmeklēt katru sapulci, katru lūgšanas stundu, un tas šādai kalponei bija iespējams tikai tāpēc, ka arī abi maizes devēji bija maltsvctieši. Taču Marijai ticības dēļ nācās izciest savu piederīgo nicinājumu. Viņas vecākā māsa Kaije bija cieši pārliecināta, ka Mariju kāds ir nobūris. Maltsvets bija iedāvinājis meitenei dziesmu grāmatu — viņa pati nabadzības dēļ to nespēja nopirkt. Kādā svētdienā Madises baznīcas durvju priekšā par šo grāmatu izcēlās diezgan liels tracis. Kaije centās ar varu izraut māsai no rokām dārgo grāmatu, lai to sadedzinātu, jo viltus pravietis tieši ar šo grāmatu esot «apvārdojis» Mariju. Maltsvets daudziem iedāvināja dziesmu grāmatas un katķismus, tāpēc tādās pašās domās bija ari citi jaunās ticības neskartie cilvēki. Lai izglābtu nelaimīgo, dažs labs centās atņemt dāvināto grāmatu saviem Maltsveta apburtajiem piederīgajiem.

Maltsvets, protams, nebija bez vainas, ka viņa sektā radās arvien vairāk pārmērību, ka tā kļuva par psihozi, kas aizrāva ne vien atsevišķus cilvēkus, bet masas. Arī pravietis bija nonācis svēto rakstu mistikas strupceļā un centās, tā sakot, runāt valodu, ko pats labi nesaprata. Starp citu, viņš aizvien drošāk sāka sludināt drīzu pasaules galu ar visām tām drausmīgajām zīmēm, par kādām viņš bija lasījis bībeles sadzejotāju rakstos — par asiņu lietu, siseņiem, kariem, sērgām un bada postu. Daži apgalvoja, ka Juhans aicinot vienīgi sagatavoties pasaules galam un pastarajai tiesai, kas nākšot slepeni un negaidot kā zaglis naktī, citi turpretī runāja, ka viņš vairākkārt precīzi esot paredzējis šiem notikumiem arī laiku — ne tikai gadu un mēnesi, bet arī dienu un stundu. Kad pareģojums nepiepildījies, tad viņš izskaidrojis to dažādi, starp citu, ka dievs uzklausījis viņa lūgšanu un savā žēlastībā devis grēciniekiem iespēju atgriezties no grēkiem. Bet ir skaidri zināms, ka vairāki ticības fanātiķi, gaidot zināmā stundā pasaules galu, raudot, gaudojot, visādi ērmodamies, sagatavojušies šim notikumam. Par to vēl tagad tautas mutē klīst vairāki nostāsti.

Baznīckungi un muižnieki, šejienes «kultūrtrēģeri», kuri, kā zināms, pārlieku augstu vērtē savus nopelnus tautas izglītības laukā, šausminājās par zemnieku muļķību un lamāja visrupjākiem vārdiem jaunās ticības izplatītājus. Mācītāji to darīja baznīcā no kanceles, žurnālisti, kungu rokaspuiši, laikrakstu slejās. Un Jansena tēvs bija mudīgs šo lāstu iespiedējs rakstos, pieliekot tiem klāt krietnu tiesu piparu arī no savas puses. «Redziet, ko nodara gara tumsība!» saucās kāds plašs ķengu raksts, kas parādījās «Parnu Postimees», apcerot maltsvetiešu nesaskaņas ar baznīcu. Laikraksts vis neiztirzāja šās tumsonības skaidri saskatāmos iemeslus, jo neviens to neprasīja, bet neieteica tos pat novērst, neaizrādīja, cik liels ir zemnieku saimnieciskais posts, nerunāja par gara tumsību, neprasīja uzlabojumus un reformas, kaut gan laikraksts, kurš dēvēja sevi par tautas balsi, tautas draugu un padomdevēju, nekautrējās pārmest tautai tumsonību, slinkumu, trulumu, nepaklausību utt. Nekad Jansens, šis «tautas tēvs», neuzstājās pret vācu avīžu apsūdzībām, nenoskaidroja stāvokli, neattaisnoja un neaizstāvēja taulu pret uzbrukumiem. Kur Jansens pats tieši nepiebalsoja uzbrucējiem, tur viņš pavērsa acis pret debesīm un nopūtās: «Diemžēl, diemžēl, tā tas ir! Bet tagad^ nāciet taču pie prāta un labojieties, lai kungiem vairs nebūtu iemesla par jums dusmoties un sūdzēties!»

Tie, kuru rokās bija visa vara vēl sešdesmitajos gados un labu laiku pēc tam, tikpat kā neko nedarīja igauņu tautas izglītības labā, kaut gan 1856. gada zemnieku likums lepojās ar priekšrakstiem par vispārējo izglītību. Bija vesela rinda draudžu, kur nebija nevienas skolas, viri par laimīgām atzina tās draudzes, kur darbojās divas vai trīs pagastskolas.

Bet kādas tad bija šīs skolas! Visas gudrības te mācīja lielāko tiesu cilvēki, kas paši tikko prata lasīt un, labākajā gadījumā, uzvilkt dažus ķekšus. Par skolotāju strādāja kāds bijušais muižas pavārs, sulainis, kučieris vai dārznieks.

Jervamā pie Pētera baznīcas, mazajā Atastes muižā, pastāvēja vienīgā mācības iestāde guberņā skolotāju sagatavošanai, kuru dēvēja par semināru; bet te izglītoto skolas darbinieku skaits nevarēja būt liels, jo nebija viegli atrast tādus, kas gribētu mācīties, un tie, kas šo skolu beidza, prata vienīgi lasīt un kļūdaini rakstīt, tālāk viņu zināšanas nesniedzās. Protams, tā laika skolās mācīja vienīgi svētos rakstus, ar lielu piepūli, mehāniski saburtoja tekstus kopā — iekala no galvas. Nepazina nevienas laicīgās mācību grāmatas. Visu «zinātni» smēlās vienīgi no ābeces, katķisma un baznīcas dziesmu grāmatām. Pat Masinga «Bībeles stāsti», kas ar saviem īsajiem rakstiņiem mazliet atdzīvinātu lasīšanu, nesastāvēja obligāto skolas grāmatu sarakstā. Rakstīšanu un rēķināšanu uzskatīja par blakus lietām, neobligātiem priekšmetiem, un tas apmēram bija viss.

Kāds tur brīnums, ja pilnīgi garīgā tumsā nonīkušai tautai trūka pašu vienkāršāko zināšanu un izpratnes par apkārtējo dabu un laicīgo dzīvi. Kāds tur brīnums, ja māņticības tumsā, ar kādu oficiāli un sistemātiski pieblīvēja ļaužu smadzenes, cilvēki taustījās apkārt kā neredzīgie un dažreiz savā samulsumā izdarīja nejēdzības. Tāpēc nav jābrīnās, ka iesvētāmo vidū arvien vēl atradās tikai daži jaunieši, kas prata lasīt, turpretī viss lielais vairums nepazina burtus pat pēc izskata.

Mācītājs, protams, tādus nemākuļus krietni norāja un paturēja pēc stundām, kaut gan labi zināja, ka citādi nemaz nevarēja būt, jo eņģeļi taču nenolaidās no debesim, lai mācītu zemniekus lasīt. Bet viņš nemaz negribēja, lai tas būtu citādi, lai visi iesvētāmie prastu lasīt. Ko tad viņš nokalpinātu tns nedēļas no vietas? Garīgie kungi taču vienmēr ir bijuši ļoti praktiski saimnieki, kas brīnumveikli prot savienot garīgo labumu ar materiālo. Muižkungs un baznīckungs baidījās dot tautai zināšanas, jo tad tiktu apdraudēta viņu neierobežotā patvaļa, absolūtā kundzība pār tautu, viņiem varētu pietrūkt pazemīgo, pakļāvīgo bezalgas vergu.

Ai. kā viņi uztraucās, kad manīja briesmas, kas apdraudēja šo labklājību, kaut ari tas šķita nenozīmīgas un pārejošas.

13. NODAĻA. SARATOVA UN SAMARA

1860. gada pavasarī un vasarā Tallinas novadā, it kā no gaisa grābtas, paklīda valodas, ka kronis kaut kur talu valsts nomalē izdalot zemi bez maksas vai tikpat kā par velti zemniekiem, kas tur gribētu apmesties. Pēc nostāstiem izceļotājiem piešķīra arī brīvu ceļu un naudas pabalstu saimniecības iekar tošanai.

Sākumā no mutes mutē klejoja vienīgi vārds «Saratova». Šim vārdam pievienojās «Samara», un, ja abus šos vārdus iz runāja vienā elpas vilcienā, tad pirmo atmeta, bet izdvesa tikai otro — «Samara».

Baumas laikam bija izcēlušās Vidzemē. Kaut gan neviens to īsti nevarēja apgalvot. Pirms dažiem gadiem no turienes, ka arī no Tartu apgabala ļaudis bija sākuši izceļot uz Pievol gas guberņām. Nebija nekāds brīnums, ka valodas tajā laikā pārvietojās tik gausi, jo zemnieks toreiz dzīvoja kā maisā, un tāpēc par baumu lēno izplatīšanos bija jābrīnās vēl mazāk. Kungi lika tās noķert jau gaisā un iznīcināt. Un, ja kungam gadījās notvert kādu ļaundari, kas šo zvēriņu mēģināja nodot tālāk dzīvu, tas, zināms, saņēma pērienu «pie kaķa».

Tomēr visiem muti neaiztaisīsi. Nostāsti dzīvoja, izplatījās, satrauca prātus. Un kā vēl satrauca! Gluži kā dzirkstele, kas iekritusi sausos salmos.

Kad cilvēkam cilpa ap kaklu savilkta tik cieši, ka priekša jau rēgojās nāve, bet no kaut kurienes pretī sniedzas roka, kas spēj palaist cilpu vaļīgāk, kurš gan aiz prieka gavilēdams nelieksies pretī šai rokai?

Zemi bez maksas vai par pusvelti! Tā bija brīvības vēsts! Tā solīja atpestīt no verdzības, pārcelt no elles debesīs. Jo tur. I'ie volgā, zemniekus atbrīvoja ne tikai no darba un bada nāves, bet arī no muižnieka, no saimnieka, kas nabadzīgajai algai pieskaitīja klāt arī vēl pērienu!

«Saratova! Samara!» — «Samara! Saratova!» Kur šīs brīnumzemes īsti atrodas, to, protams, nezināja neviens, liet šie nosaukumi šķita pārlieku saldi un skanēja ausīs kā muziķa: un nabadzības nomocītā zemnieka acu priekšā parādījās kaut kas līdzīgs paradīzei zemes virsū, kur var ēst, cik gribas, un kur nav kungu.

Vai šīs baumas atbilda patiesībai? Vai tajās bija kaut daļa patiesības? Un, ja tas bija tiesa, — ka gan tikt vaļā no kunga nagiem, kā aizkļūt uz turieni?

Vispirms, protams, bija jādabū atbilde uz šiem jautājumiem.

Igaunijas jaunais zemnieku likums paplašināja viņa kusti bas brīvību; zemnieki varēja, ja viņa pienākumi pret muižnieku un sabiedrību bija izpildīti, ja viņš tiem nebija parādā un likumīgā termiņā bija uzteicis savas mājas, brīvi pārvietoties no vienas guberņas uz otru, izlūdzoties no gubernatora šim nolūkam pasi. Cik bija tādu, kas zināja šo likumu! Vienkāršā tauta neprata lasīt, tas uzlika likuma grāmatai septiņus zīmo gus, bez tam šo grāmatu bieži paslēpa no tautas. Un, ja kāds arī ko saprata, tas ar pilnām tiesībām sev teica: «Likums ir domāts zemniekam, nevis kungam. Kad gan kungs ir ievērojis likumus! Ja kungs tos nepārkāpj varmācīgi, tad viņš tos apiet ar visādiem niķiem. To viņam netrūkst. Jau pats likums ir visādu niķu pilns; ja zemnieks ko neatrod, gan muižnieks to īstajā brīdī uzokšķerēs. Starp citu, vajadzēja atcerēties, ka ceļš pēc pases veda uz muižu. Bet gubernators nedeva pasi, kamēr zemnieks no vietējā muižnieka un citām iestādēm nebija atnesis «pareizo papīru». Tos tad varēja sagrozīt, kā vien patīk.

Pats likums bija uzcēlis aizsprostu izceļošanai un krietni vien ierobežoja zemnieku pārvietošanos: pārcelties no vienas muižas uz citu guberņu drīkstēja tikai pieci no simta.

Zemnieki sāka uzmanīgi klausīties, pētīt, ievākt ziņas. No

Jervamā novada Madises draudzes daži viri bija paslepus aizbraukuši uz Tartu, lai izdibinātu patiesību par Saratovu un Samaru. Tie atgriezās ar ziņu, ka nostāsti esot patiesi: tur tiešam dodot zemi. Sevišķi noteikti to zināja apliecināt Orgmetsu Menniku Madis, kas nesen bija pārnācis no Tartu pilsētas. Vairāki Tartu tirgotāji, pat tie, kas draudzējoties ar tiesas kungiem, stāstīja Menniku saimnieks, esot teikuši, lai tikai dodoties ceļā, zemi nevienam neliedzot, un arī aiziet ne saimniekam, ne kalpam neviens nevarot aizliegt. Ja kads šai izceļošanai likšot šķēršļus, saņemšot bargu sodu. Katram piešķirot veselas piecpadsmit desetīnas zemes un turklāt tik auglīgas, ka tā bez mēslošanas katru gadu dodot labu ražu.

Kāds mēģinājis Menniku saimniekam iebilst, ka zemnieka pienākums ir laikus uzteikt muižai darbu vai nomas līgumu, ja viņš grib aiziet no pagasta: saimniekiem Jēkabos, kalpa cilvēkiem Mārtiņos; tad Menniku vecis saskaities un atbildējis, ka viņš gan zinot labāk, jo esot saņēmis vēsti no valsts ierēdņiem. un piebilda, ka vīri. kas gājuši pie tiesas kungiem, tagad drīkstot sākt pierakstīt tautu izceļošanai. Saraksti jāriosūtot Samaras kroņa zemes pārvaldei, kas rūpēšoties tālāk, lai tauta netraucēti varētu izceļot uz kroņa rēķina.

Ai, kā tas kutināja ausis! Brīvība tikpat kā ar roku sataustāma! Kungs nevarēja liegt saimniekam atteikties no mājām rudenī, ne ari saimnieks aizturēt kalpu viskarstākajā darba laikā! Un ļaudīm gluži par velti dod milzīgus zemes gabalus, kas auglības ziņā neko daudz neatpaliek no Kānānas! N11 tikai atliek izmēģināt laimi!

Pirmie sarosījās grupa jaunu puišu no Orgmetsas, kas pašā siena laika sadūšojās un devās ceļā uz Tallinas pusi, lai pieprasītu no gubernatora pases. Viņi bija izraudzījušies ceļu, kas veda gar Madises baznīcu pāri Kilvandu purvam uz Alaveri tāpēc, ka šis ceļš bija īsāks, un arī tāpēc, lai aicinātu līdzi citus jaunos vīriešus, kas, sanākuši no vairākiem pagastiem, pļāva sienu lielajā Kilvandu purvā[12]. Viņu gājiens pašā darba laikā, kad ļaudis visur svīda pie izkapts un grābekļa, protams, radīja

citos uztraukumu un izbrīnu, un Jāpēc viņiem laikam nepiebiedrojās pārāk daudz līdzgaitnieku. Taču tas nenosita viņu garastāvokli. Priecīgi un jauni, un cerību pilni, ar jokiem un dziesmām puiši devās uz tālo guberņas pilsētu.

Mājās palicēji ar nepacietību gaidīja, kāds būs viņu gājiena rezultāts.

Pēc dažām dienām paklīda valodas, ka puiši esot atgriezušies no pilsētas, diemžēl, ne jau vairs tik priecīgi, kā aizgājuši. Viņi bija pārnākuši naktī — drūmā garastāvokļa dēļ vai arī nejauši — briduši caur Kilvandu pļavām, slēpjoties no cilvēkiem, un, kad mājās viņus apbēra ar jautājumiem, puiši atbildēja īgni, galvas nodūruši.

Gubernatora kungs bija saņēmis jauniešus varen bargi. Stingri norājis, ka viņi pašā karstākajā darba laikā blandoties apkārt, palikdami parādā darba dienas muižai un saimniekiem, puiši rādot sliktu piemēru citiem. Lai tūlīt ejot atpakaļ uz mājām un pielūdzoties maizes tēvus par smago pārkāpumu un atstrādājot dienas, kuras palikuši parādā. Citādi — kāķa tiesa un rīkstes!

Tas uzgāza ledainu ūdens šalti viņu pirmajai, īstajai sajūsmai, un valodas uz laiku apklusa. Taču tikai uz īsu laiciņu. Gubernatora atbilde bija domāta vienīgi kalpiem, kuri bez uzteikšanas gribēja pamest saimniekus. Bet, ja tiks ievērots likums un visu kārtos, kā pienākas, pēc noteikumiem, tad var gaidīt pavisam citādu lēmumu, tad, domājams, gubernators neatteiktos izsniegt pasi. Mēģinājums jāatkārto, bet tā, lai viņu rīcība saskanētu ar likumu.

Viss sākās ar to, ka 1800. gadā ap Jēkabiem daudzi Tallinas saimnieki uzteica savus nomas līgumus un sāka posties uz Samani. Zemei pāršalca nevaldāma vēja brāzma, izcēlās īsts izceļošanas drudzis, kas sabaidīja un nokaitināja muižniekus. Sādu iespēju vācu kungi bija jau paredzējuši un bailēs no tās. apspriežot jauno zemnieku likumu, no visas sirds cīnījušies pret zemnieku kustības brīvības paplašināšanu, taču, pakļaujoties valdības un liberālo aprindu spiedienam, likumu pieņēmuši. Visvienkāršākais līdzeklis pret izceļošanu, protams, būtu zemnieku klaušu un naudas nodevu atvieglināšana, bet par to muižnieki ne pirms, ne arī pēc likuma pieņemšanas negribē ja ne dzirdēt — tik ilgi, kamēr uz to nepiespieda paši dzīves apstākļi.

289

Vecais Menniks no Madises draudzes, Orgmetsas turīgākais

19 — 3496

saimnieks, bija atkal devies uz Tartu meklet taisnību. Kopā ar viņu bija devušies ceļā arī daži citi, to skaita Kuriso mežsargs Adis. Viņi pārnāca ar labām ziņām. Mežsargs Adis it kā pat esot atnesis «svarīgus papīrus krievu valodā», kas izšķirot visu tikpat kā galīgi. Pamatojoties uz šiem papīriem, Adis paslepus sāka ievest sarakstā izceļotājus, par ko viņš ņēma nelielu atlīdzību.

Bet vīrs bija sācis rēķināt bez kunga.

Sis zemnieķs bija no tiem nedaudzajiem, kuri domāja, ka arī kungs ir spiests ievērot un pildīt likumus.

Par Ada darbību tika paziņots kāķa tiesnesim, kurš dzīvoja turpat netālu, Ahulas muižā, un šis bargais muižnieku soģis tūlīt izstiepa ķetnu pēc Ada. Mežsargu izsauca katram zemniekam tik labi zināmajā miesas sodu tiesā, kur viņam bija jānorēķinās par savu Tartu braucienu un sarakstu. Tiesnesis Grinevalda kungs jo sevišķi centās izdabūt no mežsarga kādas ziņas par cilvēku, kurš ļaudīm Tartu devis noziedzīgo padomu, un kur tika iegūli svarīgie dokumenti, ko Adis it kā esot pārvedis no pilsētas.

Adis visu noliedza, lai kā viņam draudēja. Pagaidām šo jautājumu izlēma tā: mežsargs saņēma pavēli sameklēt bīstamos papīrus un piecu nedēļu laikā nodot tos kāķa tiesnesim, citādi viņu sodīšot. Bet, ta kā drosmīgais zemnieks nepaklausīja, tad kaķa tiesneša nākamais solis bija sarīkot kratīšanu mežsarga mājās. Kāķa tiesnesis ieradās kopā ar vairākiem muižas vīriem, nolika ap māju sardzi un pats izokšķerēja visus kaktus un spraugas, visas lādes un šķirstus. Pēc atkārtotas pratināšanas un draudiem Adis pateica, ka, pārnākot no Tartu, viņš esot atdevis rakstus savai sievai. Bet sieva atbildēja, viņa neatceroties, kur tos nobāzusi. Meklēšana palika bez panākumiem. Pēc ilgas rāšanās tiesnesis deva Adim vēl četras dienas laika sameklēt rakstus un atnest tos uz tiesu; ja Adis to nedarīšot, tad viņu kā krāpnieku un kūdītāju sagaidot miesas sods. Bet šis apbrīnojamais cilvēks atzina par labāku ļaut briesmīgajam tiesnesim izgāzt visas dusmas uz sevi nekā nodot cilvēkus, kas bija rādījuši tautai ceļu, kā paglābties no muižnieku varas; viņš drīzāk bija ar mieru izciest asiņaino sodu nekā atklāt savu noslēpumu kungu dienderiem un viņu interešu aizstāvjiem. Sis noslēpums, pēc viņa domām, rādīja zemniekiem ceļu uz brīvību. Kas tad bija šie papīri, kurus viņš tik varonīgi glabāja, šie vērtīgie dokumenti, kurus viņš lā sargāja, it kā tie būtu viņa dvēseles glābiņš? Tur nebija nekas cits kā tikai paris papīra strēmelīšu, uz kurām bija atzīmēti dažu ielu un māju numuri Tartu un Samarā to personu adreses, kuras izceļotājiem varētu dot derīgus padomus un norādī jumus. Zemnieks pārlieku baidījās no kunga arī tad, kad viņš apzinājās, ka rīkojas likumīgi, jo bija cieši pārliecināts par kunga patvaļu, par to, ka muižnieks nerēķināsies ne ar kādām tiesībām, ja tikai manīs ko tādu, kas runās pretī viņa interesēm.

Tā kā Adis ari pēdējā termiņa neatnesa tiesnesim savus noslēpumainos papīrus, tad ar to viņa liktenīgā stunda bija situsi. Adim piesprieda piecdesmit sitienu. Taču ar to viss vēl nebija galā. Drosmīgais zemnieks turējās sodīšanai pretī. Sašutis par netaisnīgo spriedumu, viņš kāķa liesas namā atteicās labprātīgi nogulties uz peramā sola. To, protams, uzskatīja par atklātu pretošanos valsts varai. Vainīgo no jauna veda pie tiesas galda un piesprieda viņam vēl piecdesmit sitienu. Tad viņam nodīrāja ādu un sakapāja miesu ar simt sitieniem. Kaut gan Adis bija tikai apmēram trīsdesmit gadu vecs, ļoti spēcīgs un veselīgs vīrs, nežēlīgās spīdzināšanas laikā viņš aiz sāpēm tik mežonīgi kliedza, ka brīžiem aizsmaka.

Patiesībā kāķa tiesnesim nebija ne mazākā iemesla aizliegt izceļošanu un vajāt izceļotājus uz toreizējo Samaras guberņu. Lai veicinātu iedzīvotāju pieplūdumu, valsts tiešām deva izceļotājiem zemi. Tur bija veseli trīs miljoni desetīnu brīvas zemes. Pirms kāda laika tā bija tikusi pārmērīta izdalīšanai. Zemi tomēr nedeva bez maksas, un jaunzemieši ari nesaņēma no valsts nekādu pabalstu, bet maldīgu iedomu dēļ kaut kur ļaužu vidū bija radies aplams uzskats, ko valdības iestādes viegli varēja atsaukt, taču izceļošanu nevarēja atzīt par nelikumīgu, un vēl mazāk nelikumīgs varēja but nodoms izceļot. Bez tam no Baltijas guberņām, sevišķi no Vidzemes, jau pirms pieciem gadiem, vēl pirms tam, kad Samaras apgabalā bija izraudzīta zeme jaunu iedzīvotāju nometināšanai, un arī vēlāk zemnieki pilnīgi bez kādiem kavēkļiem ieradās Samaras apgabalā un apmetās tur uz dzīvi. Izceļošanas kustībai bija pilnīgi likumīgs pamats, un kāķa tiesnesim nebija nekādas tiesības saukt pie atbildības mežsargu Adi kā noziedznieku, kurš maldinājis un krāpis tautu.

19*291

Bet kungi zināja, ko viņi dara. Kaut gan Samarā neizdalīja zemi bez maksas un kronis nevienam neizsniedza ne naudu, ne arī citus pabalstus, tad apstākļi, kādos nonāca iz ceļotāji, salīdzinājumā ar Baltiju bija tomēr tādi. ka kungiem netrūka iemesla baidīties lielāku zaudējumu: viņiem varēja pietrūkt vergu un nodevu maksātāju.

Ar izceļošanas kustību draudēja aizplūst darbaspēks, un tas stingri iegrābtu makā Igaunijas vergturiem. Samaras guberņā piešķīra zemi uz ilggadīgu nomu kā veselām kopienām, tā atsevišķām ģimenēm, un maksa par katrām 15 desetīnām, ko iedalīja ikvienam gribētājam, bija tikai 6 vai 7 rubļi gadā. Ka zeme bija derīga apdzīvošanai. par to liecināja turienes lielie vācu ciemati, kuros dzīvoja līdz 100 000 kolonistu, gandrīz vai visi pārtikuši ļaudis. Kaut gan viņi bija tur apmetušies jau pirms ilgāka laika, ar daudz labākiem nosacījumiem, taču vēl arvien te ieradās jauni vācu ieceļotāji, un igauņu zemnieku taču nevarēja atzīt par vairāk izlutinātu un sliktāku strādnieku kā vācu kolonists.

Kādi tad bija nomas noteikumi Igaunijā! Par noplicinātu zemi kopā ar ganībām bija jāmaksā naudā 4—6 līdz 8 rubļi par vienu pašu desetīnu, bez tam vēl jāpilda klaušas! Kur gan lai beigtos zemnieka atkarība, ja visa noma bija jānolīdzina muižā ar klaušām! Bada cietējs zemnieks, kas vilka dzīvību tikai ar pelavmaizi, varēja atbildēt vienkārši: «Sliktāk kā šeit man nebūs nekur, bet svešumā mana dzīve var gan kļūt vieglāka — kaut vai tādēļ, ka tur pa manu darbā novārdzināto muguru nedancos muižnieka nūja.»

Protams, muižnieki ar izceļošanu varēja zaudēt tikai tos zemniekus, kas kaut kā spēja sagrabināt tik daudz naudas, lai uz sava rēķina varētu uzsākt garo ceļojumu līdz Volgai un tur iegādāties sev visu nepieciešamo dzīves uzsākšanai. Un tādu zemnieku nevarēja būt pārāk daudz. Bet muižnieka kabata, kā zināms, bija apbrīnojami jutīga. Un kāpēc lai viņš neizvairītos no zaudējuma, jo vairak tādēļ, ka, būdams neaprobežots noteicejs pār zemniekiem, viņš to varēja panākt itin viegli

Smagais sods, kam par upuri bija kritis nabaga mežsargs Adis, visā apkārtnē tik ļoti nobiedēja nākamos izceļotājus, ka zemnieki neuzdrīkstējās pat apmeķlēt un mierināt savu aizstāvi, kurš dziedēja sakapāto miesu. Visi baidījās, ka viņus kā nozieguma līdzzinātājus var piemeklēt tāds pats liktenis. Bai-

Ies nebija bez pamata, jo kāķa tiesneši, tāpat kā muižnieki, uzmanīja visus, uz kuriem varēja krist aizdomas, ka tie klusībā doma par izceļošanu. Atklātībā, kā arī citiem dzirdot, par to neviens vairs nedrīkstēja ne iepīkstēties.

Bet muižniekiem bija arī citi līdzekļi pret izceļotāju kustību, proti, baznīckungi un avīžu skribenti. Pirmie cīnījās pret izceļošanu, baidīdami tautu no kanceles, otrie to darīja laikrakstu slejās. Dzīvi Saratovā un Samarā notēloja tik drūmi, ka mati slējās stāvus, kamēr dievināmo dzimteni teica un slavēja debesīs. Mīļie, dārgie zemnieki — kā viņi varēja būt tik akli un stulbi, ka, noticēdami meļiem un blēžiem, gribēja novērsties no savas dzimtenes sVētās zemes, kur žēlīgie muižnieki un augstie soģi dienu un nakti ar to vien noņemoties, lai uzlabotu un atvieglotu zemnieku dzīvi, kaut gan tā jau tagad esot laba diezgan, labāka nekā jebkur citur! Ne jau citu, vienīgi pašu dārgo zemnieku un viņu laimes labad esot jābrīdina ļaudis no izceļošanas — kungiem un mācītājiem sirds asiņojot aiz žēlabām, jau iedomājoties vien, kāds liktenis zemniekus sagaidot Samarā. Viņi taču redzot, ka zemnieki skrienot tīšu prātu trūkumā un bada nāvē …

Kāds labs kungs, kuram Tallinas zemniekiem draudošā nelaime laikam naktīs nedeva miera, bija apceļojis Samaras gu berņu un publicējis savus drūmos novērojumus Tallinas vācu avīzē. Rakstā, kas attēloja Samaras iebūviešu dzīvi, bija arī šis tas patiess un pamatots, bet daudz vairāk bija tīša pārspīlējuma. Un drīz vairākos numuros pēc kārtas «Pārnu Poslimces», kas arvien dancoja pēc vācu stabules, pasteidzās pārdrukāt viņas sirdij tik dārgo zemnieku labā šo bēdīgo, tautas iebaidīšanai domāto nrtiķeli ar virsrakstu «Samaras spogulis». Kamēr vācu avīzes raksts cenšas būt neuzbāzīgs un ieturēt lietišķu un saprātīgu toni, igauņu avīzes redaktors, izdabādams priekšniekiem, rakstam bija piekāris klāt garu garos papildinājumus, kur rupji un dzēlīgi izsmēja zemniekus, kurus taču vienīgi nedzirdētais posts dzina projām no dzimtenes un mājām.

«Samara, jā, Samara, tā ir zeme, kurp tiecas mūsu dvēseles! Ak, kaut drīzāk tur nokļūtu un baudītu to laimi! Pūļu maz, laimes daudz, darbs viegls, raža bagāta!» Šie vārdi ir ievads vēstulei, ko raksta kāds taisnīgs un uzticības cienīgs kungs. Pēc tam laikraksts sāk ņirgāties par «Samaras kaiti».

no kuras cilvēkiem «apreibusi galva»; laikraksts sadod ari tiem, kas doma, ka kungi, liegdami izceļot, apskauž zemniekus, it kā kungi pūloties atturēt zemniekus vienīgi tāpēc, ka tie viņiem vajadzīgi. «Te mūs izsūc, citi grib no mūsu sviedriem kļūt bagāti un lepni dzīvot, bet tur, Samarā, viss, ko nopelnī sim. piederēs mums pašiem!» Jansens zobodamies ieliek šos vārdus mutē zemniekam, cenzdamies pierādīt, ka doma, it kā kungs dzīvotu no zemnieku sviedriem, būtu aplama. Sā «tautmīļa» nostāja pret tautas postu spilgti parādās viņa paša sacerējumā, muižnieka vēstules pēcvārdā. Lūk, pēcvārdā, starp citu, ir teikts: «Mēs nekā šai pasaulē neesam ienesuši, nekā arī no šejienes nepaņemsim līdzi. Mūsu kapam dieva zeme ir visur laba diezgan; tomēr tā ir mīļāka dzimtenē, te. kur atdusas mūsu senči…»

Citiem vārdiem, esi vienmēr apmierināts, jo tu taču no šīs pasaules nepaņemsi līdzi nekā, kādēļ tev jāmeklē labāka dzīve, kam tev vajag vairāk maizes?

Vienā laikā ar Samaras vēstuli «Pārnu Postimees»* pārdrukā no vācu avīzes arī garu, zobgalīgu dziesmu ar virsrakstu «Vēstule no laimes zemes», kurā ar nekautrīgu izsmieklu zobojas par labākas dzīves tīkotājiem, vispirms, protams, par tiem, kas grib izceļot.

Taču visi aizliegumi, sodi un citi kungu radītie šķēršļi nespēja nomākt domas par izceļošanu; tas sāka izplatīties vēl neatlaidīgāk un drīz arī piepildījās. Igauņu zemnieku skaits, kas, nokratījuši no pastalām dzimtenes verdzības putekļus, izceļoja uz Volgas guberņām, nebija visai liels. Bet drīz izcēlās jauni plūdi, kas aizskaloja no saniknotajiem baroniem jau krietni lielāku daudzumu darbaspēka un nodevu maksātājuun šoreiz tas aiznesa zemniekus uz citu attālāku valsts novadu.

Vērā liekama ir ticības sludinātāja Maltsveta attieksme pret šo kustību.

Maltsvets bija pret izceļošanu.

Tāpat kā 1858. gadā, kad Maltsvets uzstājās pret zemnieku nemieriem, kādi bija izcēlušies papildu klaušu dēļ, un aizstāvēja muižniekus, tā arī tagad, 1800. gadā, nosodīdams izceļo šanu uz Samaru, viņš atkal gribot negribot pūta baronu stabulē.

Kustība, kas nebija sākusies viņa draudzē, bet saprātīgāko, uzņēmīgāko «pasaulīgo bērnu» vidū, sākumā šo garīgo tautas vadoni samulsināja, un viņš jutās tik bezpalīdzīgs, ka nezināja, kā pret šo parādību izturēties. Tiekšanās izceļot, kas tā bija pārņēmusi ļaužu prātus, likās viņam kaut kas tāds, ko viņš labi nespēja saprast, kas sniedzās pāri viņa redzes lokam Un citādi tas ari nemaz nevarēja bul. Viņa domas par laici gām būšanām ietekmēja ne vien pats reakcionārais laikmets, tās ierobežoja arī vēl šaurie ticības aizspriedumi. Pēc viņa mācības, kurai bija jābūt nepārkāpjamam likumam arī visās laicīgās dzīves norisēs, vienīgi dievs varēja piešķirt saviem bērniem labāku dzīvi zemes virsū, kad tie pienācīgā mērā būs novērsušies no grēkiem, tāpēc droši vien bija jānotiek brīnumam. Taču te visparastākie grēcinieki mēģināja paši saviem spēkiem atvieglot dzīvi. Tas nevarēja būt pareizi. Tas taču vērsās pret viņa mācību. Maltsvets sāka visu pārdomāt. Un tad viņam ienāca prātā vēl kāda doma. Ļoti dabiska. Viņam likās, ka viņš stāv tautas, — pēc paša domām, tautas labākās daļas priekšgalā, būdams tas vadītājs, padomdevējs, pravietis, turēdamies tiešā saskarē ar dievu. Bet lielo kustību, izceļošanu, taču neuzsāka viņš! Tā izcēlās viņa ticībai svešos, neatmodinatos ļaudīs! Vai viņš varēja veicināt tādu kustību, nemazinot savu ietekmi tautā, negraujot savu autoritāti? Nē! Un. tikko viņš nonāca pie šis atziņas, Maltsvets tūdaļ arī cieši nolēma nostāties pret izceļošanu, uzsākt cīņu pret šo kustību. Jo šī viesuļvētra draudēja aizraut sev līdzi arī viņa ganāmpulku, ja viņš laikus neiejauksies.

Ja šo domu būtu ierosinājis pats Maltsvets! Tad būtu pavisam citādi! Tad tā pārvērstos par dieva atklāsmi un būtu pareiza un svētīga.

Un, kad Maltsvets ieraudzīja, ka viesuļvētra tiešām draud aizraut līdzi arī viņa ganāmpulku, neievērojot viņa bargos aizliegumus un brīdinājumus, un kad viņš sāka apzināties, ka neciešamie dzīves apstākļi spiež tautu mesties bēgt, tad viņš ņēma ierosmi savās rokās — kaut gan slepeni, ar starpnieku palīdzību. Un izceļošana pēkšņi pārvērtās par dieva gribas izpausmi, par dieva pavēli un līdz ar to skaitījās pareizs un svētīgs pasākums …

Dažas dienas pēc tam. kad lika nopērts mežsargs Adis, «sludinātāja tētiņš», kā Maltsvetu dēvēja viņa mācekļi, pēc īsas prombūtnes atkal iegriezās Orgmetsas pagastā. Te bez citiem viņa draudzes locekļiem kā nomnieki dzīvoja arī viņa brāļa Maltsa ģimene — dēls un divas meitas. Viņu tēvs tanī laikā strādāja Purdi muižā par pārvaldnieku.

Samaras izceļotāju kustība bija pamudinājusi Maltsvelu ierasties Orgmetsā un vispār Jervamā novadā. Tikko viņš iegāja brāļa sētā. tur sapulcējās daži desmiti viņa sekotāju, jo vēsts par pravieša atbraukšanu vēja ātrumā bija izplatījusies pa ciemu. Te drīz vien ļoti interesantā veidā atklājās Maltsveta uzskati par izceļošanu.

Ka parasts, vispirms viņš noturēja dievkalpojumu saviem ticīgajiem, kas priecīgi satraukti sēdēja apkārt. Maltsvets jo devīgi un daudzvārdīgi, pārlieku bagātīgi izdalīja viņiem debess mannu. Savu sprediķi un lūgšanu garīgais tēvs beidza ar garu, pamācošu runu par izceļošanu. Viņš veikli mācēja savīt kopā ticības secinājumus ar praktiskajiem pierādījumiem, kas vērsās pret izceļošanu, un prata pārvērst savus sprediķus par iespaidīgu brīdinājumu pret došanos uz svešu zemi — pasākumu, kas, acīm redzot, nebija dievam patīkams, citādi viņš būtu devis kādu zīmi. Tāpēc lai neviens viņa ticības piekritējs un tās atzinējs neuzsākot ceļojumu uz Samaru. Mūsu senči pēc dieva gribas esot dzīvojuši šajā zemē un ēduši te savu dienišķo maizi, arī mums esot jāpaliek te. Un ko var zināt, kas mūs sagaida svešumā, vai tur dzīve nav vēl grūtāka un maize vēl pelavaināka. Kas zina, vai tikai nelabais nav nolēmis izmantot sajūsmu, kas pārņēmusi tautu, izšķirt un izklīdināt mūs, jēriņus, kas modušies tīrai ticībai! Ja dievs gribētu mūs, savus bērnus, aizvest uz citu, labāku dzīves vietu, tad viņš nebūtu kavējies īstajā laikā to paziņot. Tad viņi būtu varējuši doties ceļā ar drošu prātu un priecīgu sirdi, jo šis ceļš vestu uz Kānānas zemi, nevis uz kādu tumšu un nezināmu nostūri. Ļoti iespējams, ka debesu tēvs vedina nelabojamos grēciniekus uz tādu vietu, kur viņus piemeklēs lieli pārbaudījumi. Bet mēs gaidīsim visuvarenā pavēli!

Tauta sāka izklīst. Palika tikai daži Maltsveta tuvinieki, viņa brāļa dēls Gustavs Maltss un audžubrālis Juhans Paju, ar kuru kopā bija atnācis arī nelaimīgais, kāķa tiesneša nopērtais mežsargs Adis. Viņš bija ieradies uz Maltsveta bībeles stundu, kaut gan nebija maltsvetietis. Kopīgo pārrunu galvenais temats bija izceļošana. Kad Adis bija sīkāk pastāstījis par savu nopēršanu, Maltsvets. kā redzams, patiesi interesējās.

kāpēc Aclis atzīst par pareizu un saprātīgu, ka igauņi pamestu savu senču zemi, kas tomēr viņus līdz šim no paaudzes paaudzē ir barojusi, kaut arī trūcīgi, un dotos prom svešumā, kur viss ir nezināms, kur viņiem varbūt draudēšot bads.

Adis bija galīgi bez balss: pēriena laikā uz kāķa tiesneša sola viņš, aiz sāpēm kliegdams, kā pats izteicās, esot pazaudējis balsi. Aizsmacis un kāsēdams Adis atbildēja, ka arī viņš nebūtu atbalstījis neapdomīgo prombraukšanu, bet ziņas, kādas viņš saņēmis Tartu par izceļošanu uz Samaru un Saratovu, esot tik pārliecinošas, ka derētu aizbraukt apskatīt zemi, kuru valdība piedāvājot pie Volgas. Viņš personīgi esot cieši apņēmies to izdarīt, jo nevarot iedomāties, kā lai dzīvojot tālāk šo neciešamo dzīvi. Kad Adis bija aizgājis, Maltsvets ar abiem jaunajiem radiniekiem šķetināja tālāk sarunu pavedienu. Gustavs Maltss izrādījās dedzīgs izceļošanas piekritējs. Viņš vaicāja pravietim, vai tad varot apslāpēt tautā atmodušos nepārvaramo tieksmi glābties no šejienes posta un spaidiem? Kurš tad spētu samierināties ar tādām domām, vaicāja viņš, palikt uz visiem laikiem te. kur trūcīgajam nav brīv pat meklēt sev labāku dzīvi citā vietā.

Maltsvets nogrima dziļās domās. Viņš lēnām berzēja ar pirkstu savu pieri un pēc ilgākas klusēšanas beidzot teica:

—    Varbūt pienāks laiks, kad arī «mēs» pametīsim savu dzimteni un dosimies uz kādu citu malu, kur brīvāka un ērtāka dzīvošana. Bet kur gan atrast tādu vietu?

Gustava audžubrālis Juhans Paju, turīga zemnieka dēls un vienīgais mantinieks, kas līdz šim bija klusēdams vērojis citu sarunas, beidzot sacīja:

—    Es gan nedomāju palikt šeit, vienalga, kur man būtu jāapmetas! Kas tā par dzīvi, ja ar katru no mums var notikt tas pats, kas ar kroplo Adi! Es jau arī biju nodomājis braukt uz to tālo malu aplūkot zemi; pagaidām vēl gan neapņemos doties tajā ceļojumā, bet es to darīšu katrā ziņā!

Tā kā bija jau vēls, tad aizgāja ari Juhans Paju, bet Maltsvets un viņa brāļadēls turpināja divatā sarunu par grūtajiem laikiem, par tautas tiekšanos izceļot, par stepēm pie Samaras tīrumiem, par kuriem viņi abi neko daudz nezināja. Beidzot Gustavs Maltss ierunājās par Krimas pussalu: nesen viņš bija lasījis «Pārnu Postimees», ka tūkstošiem tatāru esot aizgājuši no Krimas uz Turciju, atstādami savus aitu barus, labības laukus un vīna dārzus, kas, protams, paliekot valdībai. Varbūt šī zeme bulu piemērota igauņu izceļotājiem?

Acīm redzami ieinteresēts, Maltsvets jautāja: — Kurā vietā Krievijā tad ir šī Krimas pussala?

Ari jaunā puiša zināšanas ģeogrāfijā izrādījās diezgan vājas. Tieši tajā laikā bija parādījušās atklāllbā mūsu pirmās mācību grāmalas, piemēram, «Grāmatas skolai» 7. daļa un igauņu valodā izdotā mazā «Eiropas karte». Pēc tām tad Gus-tavs bija mazliet iepazinies ar ģeogrāfiju: viņš varēja tēvabrālim paskaidrot tikai to, ka Krimas pussala alrodas Krievijas valsts dienvidos, Melnās jūras krastā, kur nesen gājis pāri karš, un tur augot ne tikvien lieliska labība, bet ari vīnogas un arbūzi. Arbūzus jauneklis reiz bija redzējis muižas siltumnīcā, bet par brīnišķīgajām vīnogām un vīna dārziem lasījis vienīgi svētajos rakstos.

Kad puisis izklāstīja Maltsvetam visas savas trūcīgās zināšanas par Krimu, viņš nevarēja ne sapņot, ka šim viņa nejaušajam stāstījumam pēc kāda laiciņa būs tik nopietnas sekas, kas tik dziļi skars ne vien viņa tautas brāļu, bet arī viņa paša likteni.

Domīgi klusēdams, Maltsvets klausījās brāļadēla stāstu. Beidzot viņš, bārdu glaudīdams, ierunājās, ka varbūt tur nākotnē viņiem radīšoties patvērums, bet visu to izlemšot dievs.

Viņš Gustavam stingri piekodināja, lai tas nevienam par to nekad nestāstot, pat ne savam visuzticamākajam draugam. Tādas valodas nedrīkstot izpaust, lai atkal nerastos kādi pārpratumi. Citādi Gustavam varot iziet plāni, kā tas esot noticis ar mežsargu Adi, un ari pašai izceļošanai šādu ziņu izpaušana varot nodarīt lielu postu.

Lai jauneklis paturot prātā vārdus, ko Kristus teicis saviem mācekļiem: «Esiet viltīgi kā čūskas un lēnīgi kā baloži.»

Gan Maltsveta stingrais aizliegums, gan arī viņa nostāja darīja Gustavu domīgu. Aiz visa tā kaut kas slēpās. Acīm redzot, Maltsveta galvā brieda kāds nodoms, kāda liela ideja, kads plāns. Taču viņš par to klusēja.

Kopš šā laika Maltsvets bieži sāka braukāt no vienas vietas uz otru, sāka apmeklēt savus mācekļus, pamācīt viņus un ar viņam raksturīgo dedzību pārliecināt nepiedalīties izceļošanas kustībā uz Samaru. Un turpat pie reizes klusi un atturīgi piemetināja, ka «viņi» šo zemi tomēr atstāšot, gan ne tūlīt, bet kad pienākšot laiks, ko viņiem norādīšot pats dievs.

Drīz visur paklīda valodas, ka Maltsvets saviem ticīgajiem stingri noliedzis piedalīties izceļošanas kustība. Protams, muižniekiem tas varen patika, un tā daudzās muižās, kur Maltsvetu agrāk lamāja par ākstu un blēdi, tagad sāka viņu slavēt kā saprātīgu goda vīru, un drīz vien viņš alkal varēja iet tautā un atklāti noturēt lūgšanas stundas! Pavisam negaidot — kaut ari uz īsu laiciņu — ļaudīm atļāva piederēt Maltsveta ticībai.

14. NODAĻA. DIEVIŠĶĀ ATKLĀSME

Nojauta nepievīla vērīgo jaunekli Gustavu Maltsu, viņa no vērojums bija pareizs: kad pravietis devās projām no Org metsas, viņam prātā rosījās jaunas domas, un tām bija tiešs sakars ar jautājumu par izceļošanu uz Krimas pussalu.

Maltsvets tagad arvien biežāk satikās ar savu draudzi, un viņam nevarēja palikt nezināms ticības brāļu noskaņojums, viņš redzēja, ka pasaulīgo ļaužu tiekšanās uzlabot savus dzīves apstākļus bija laidusi dziļas saknes arī iņaltsvetiešos. Pravietim bija jāpārliecinās, ka viņš ilgi nespēs pretoties šai varenajai kustībai. Un, tā kā viņš nevarēja neredzēt šīs kustības ļoti nopietnos cēloņus un ari bībelē neatrada nekā tāda, kas noliegtu izceļošanu, gluži pretēji: svētie raksti vēstīja par lielām tautu staigāšanām praviešu un citu ticības vīru vadībā, tad arī viņam neatlika nekas cits kā iet kopsolī ar laiku un paklau ties jaunajam virzienam. Bet gan tā, lai neciestu ticība un pra vieša autoritāte. Pašu kustību vajadzēja ievadīt ticības gultnē, norobežot no citas visai līdzīgas kustības un pašam nostāties tās priekšgalā. Si kustība jāiztulko tā, it kā pats dievs to būtu iedvesis saviem bērniem un rādītu viņiem izraudzīto ceļu. Samaras vietā Krima. Samara pasaules bērniem, Krima atjaunotās ticības avīm.

Tādam nolūkam bija nepieciešama kāda dievišķa atklāsme.

Jo brīnišķīgāka, jo noslēpumaināka būs šī atklāsme, jo labāk ticībai, jo labāk pravieša prestižam.

Un atklāsme neaizkavējās ceļā.

Tā bija ne vien brīnišķīga, bet ari noslēpumaina.

Dažas nedēļas pēc tam, kad pravietis bija aizgājis no Jervamā novada, negaidot pienāca ziņa, kas ļoti ieinteresēja un satrauca viņa piekritējus: visi Maltsveta ticības ļaudis tika uzaicināti 19. septembrī sapulcēties Harjumā novada, Rannas pagasta Tiskres ciemā; visuvarenā gars ar kādas ticīgas sievietes starpniecību tur pasludināšot viņiem ko ļoti svarīgu, ļoti nozīmīgu visu draudzes locekļu dzīvei.

īsi, bet zīmīgi. Noslēpumaini un daudzsološi.

Sevišķi sūtņi zibens ātrumā iznēsāja šo pravieša un draudzes galvas aicinājumu pa visiem ciemiem un pagastiem. Un visur, kur nonāca šī vēsts, sirdis sāka pukstēt nemierīgi un uztraukti, ļaudis sanāca kopā, apsprieda ziņojumu, minēja, izvaicāja cits citu. Katrs juta, ka tuvojas kas neparasts un liels. Tā kā nebija neviena, kas varētu paskaidrot, kas īsti gaidāms, tad brīvajam fantāzijas lidojumam nebija robežu; tēli. viens teiksmaināks par otru, piepildīja malu malas, gan debesis, gan zemi.

Protams, neviens īsts ticīgais, kas daudzmaz spēja kustēties, kas nebija kroplis, slims vai pārāk nespēcīgs aiz vecuma, nevarēja atstāt pravieša aicinājumu neuzklausītu, jo tas bija arī paša dieva aicinājums. Sākās īsts svētceļojums no Jcrvamā ciemiem cauri Tallinai uz Tiskres piekrasti, ko visuvarenais bija izraudzījis par savas atklāsmes vietu. Kam nebija zirga, tas tipināja kājām, ar spieķi rokā un maizes kuli uz muguras. Maltsvetiešu nepušķotie pelēkie un melnie apģērbi, sieviešu vaļējie mati, viņu svinīgi nopietnās sejas — tas viss nevarēja neizraisīt dziļu aizrautību tajos, kas vēroja šo gājienu. Visur, kur maltsvetieši gāja garām, ļaudis salasījās pulciņos un noraudzījās viņiem pakaļ tik ilgi, kamēr viņu rāmā dziedāšana apklusa tālumā un nozuda no acīm teatrāli svinīgās rindas.

Tiskres ciemā, kur pats garīgais tēvs svinīgi saņēma viesus, nosacītās dienas vakarā mudžēt mudžēja no tuvienes un tālienes sanākušie ļaudis, ciems izskatījās pēc svētceļnieku nometnes. kur visi gaida brīnumu. Te dzirdēja visdažādākās izloksnes, un daudzo svešinieku pulkā dažs negaidot sastapa te vienu, te otru paziņu, ar kuru viņš pēdējo reizi bija redzējies varbūt pirms daudziem mēnešiem vai gadiem. Plašā ēka, kur ļaudis pulcējās gaidīt dievišķo atklāsmi un kur dzīvoja Jehovas izredzētā, kurai lemts kļūt par visaugstāka ieroci, nespēja uzņemt ne pusi ticīgo, tā ka lielākajai daļai bija jāpaliek aiz durvīm un logiem.

Visi uztraukti, aiz godbijības drebēdami, aiztur elpu. Bāli, ar sausu, liesmainu kvēli acīs viņi stāvēja blīvās rindās, cieši piespiedušies cits pie cita, un blāvi mirgojošajā, dzeltenīgajā gaismā likās, it kā visapkārt stāvētu atdzīvojušies vaska tēli: viņu zilganās, iztvīkušās lūpas raustījās un kaut ko čukstēja vai nu aiz iekšēja satraukuma, vai lūgšanu aizgrābtībā. Viņi stāvēja cits pie cita kā nekustīgs, blīvs mūris, un, kad pravietis piegāja pie lūgšanu galda, iestājās tāds klusums, ka likās, sirdis ir mitējušās pukstēt.

Maltsvets svinīgi, godbijīgi un ar pašcieņu klusi pateica dažus vārdus, uzrunājot sievieti, kura sēdēja pie galda viņam blakus.

Tiem draudzes locekļiem, kas to vēl nezināja, beidzot kļuva skaidrs, ka no viņas mutes šovakar atskanēs debesu un zemes valdnieka sūtītā vēsts.

Sieviete, kurai tagad pievērsās visu acis, bija drukna neliela auguma jaunava gaišbrūniem matiem, gadus trīsdesmit veca. Šīs vienkāršās, parastās, pelēkajās darbdienu drēbēs tērptās sievietes āriene nespēja atstāt ne mazāko iespaidu pat uz cilvēku ar visdziļāko iztēli: viņā nevarēja ieraudzīt itin nekā neparasta, mīklaina un mistiska. Vienīgi viņas acis melnīgsnējā, apmulsušajā sejā ar savu nemierīgo un uztraukto izteiksmi varēja saistīt vērīgāka skatītāja uzmanību.

Lielais atklāsmes brīdis sākās ar dziedāšanu, un tai sekoja Maltsvcta sprediķis. Šoreiz viņš bija izraudzījies svinīgus, daudzsološus vārdus, kas piepildīja klausītāju dvēseles ar prieku un cerībām. Viņš centās ievilināt ļaužu prātus tumšu un mīklainu nojautu tīklā, apburt cilvēku sirdis, piespiest ticēt brīnumam, satricinot klausītājus ar spilgtuma ziņā arvien spēcīgākiem izteicieniem, sakaitēt viņu jūtas kā dzelzi, sakarsēt visus līdz eksplozijai, lai no apziņas pilnīgi izgaistu jebkura saprātīga domāšanas spēja. Dievbijīgas trīsas pārņēma ļaudis, kad viņš pateica, ka gars viņam devis zīmi, ka dievs grib ar šķīstās jaunavas Mīnas Renningas muti pasludināt saviem bērniem, kādi ir viņa nodomi un kas viņiem jādara, lai ar visaugstākā žēlīgo palīdzību izglābtos no laicīgā posta. Tepat, visu ticīgo acu priekšā, dieva gars nolaidīšoties pār šķisto jaunavu Mīnu un viņas mute atdarīšoties visuvarenā atklāsmei.

Un tas notika drīz.

Kad ļaužu pulks klusēdams, elpu aizturējis, pievērsa brīnuma izslāpušās acis izredzētajai jaunavai, visi ieraudzīja, ka viņa, saraudamās krampjos, nokrita uz grīdas. Viss viņas augums raustījās, trīcēja, it kā tajā norisinātos kāda ciņa, it ka viņu plosītu briesmīgs iekšējs spēks. Viņas acis līķa bālajā sejā iekaisušas, kvēlošas raudzījās augšup. Sākumā tās bija plaši ieplestas, tad plaksti aizvērās arvien ciešāk, tā ka skropstu starpās palika šaura, nedabiski balta, spoža spraudziņa.

Krampji, kas raustīja viņas miesu, pamazām norimās un izbeidzās pavisam. Tad viņas kājas un rokas sastinga stīvas un kļuva cietas ka koks. Likās, dzīvība bija beigusi pastāvēt.

Bet draudzē atradās arī tādi, kas vēlējās paši savām acīm pārliecināties par šo brīnumu, un pravietis to neliedza. Ļaudis piegāja klāt uz muguras zemē guļošajam, nedzīvajam ķermenim un aptaustīja to ar rokām. Daži, taisnību meklēdami, pulējās atmodināt mirušo ar kniebieniem, tā ka zilumi, apliecinādami viņu cenšanos, vēl ilgi bija redzami uz šķistās jaunavas miesas. Bet visi mēģinājumi atdzīvināt ar cilvēciskiem līdzekļiem šo ķermeni, kurš bija dieva varā, palika veltīgi. Sastingušā miesa nejuta sāpju. Ne kniebieni, ne grūstīšana nespēja to atdzīvināt.

Pēc kāda laika visi ieraudzīja, ka miroņa mute sakustas. Nelaiķe sāka runāt. Sākumā dzirdēja čukstus, tad īdēšanu, pēc tam tā kā murmināšanu: balss kļuva arvien skaidrāka un skaļaka. un beidzot nesakarīgie šļupsti pārvērtās par saprotamu valodu. Tā plūda neapstādamās. Neapturamā runas straume turpinājās vairāk nekā divas stundas! Likās, ši reiz atdari jusies mute neapklusīs vairs nekad. Šķita, ka šī nedzīvā miesa ir pārvērtusies par strūklaku, kas izšļāc vārdus, un šīs strūklas ritējums ir bezgalīgs …

Dievbijīgās jaunavas Minas runā iegadījās šis vai tas. ko varēja saprast, taču nesaprotamā bija daudz vairāk. Ja atsevišķos viņas teikumos arī bija kāda skaidra, loģiska doma, tad daudz biežāk gadījās tādi izteicieni, kas tinās necaurredzamā tumsā. Viņa runāja gan par elli. gan debesim, gan par visu pasaules ēku. Tam visam pāri sedzas tumsa, kas apņēma zemi, debesis un elli . ..

Bet kurš gan nezina, ka pareģu valoda arvien ir tieši tāda. Visi, par kuriem nācis gars, ir šādi runājuši. Viņu runa nav saprotama tāpēc, ka parastais mirstīgais cilvēks ar savu pasaulīgo prātu nav spējīgs aptvert dievišķās domas «dziļumus». ,Un tāpēc Kīsu Miķelis rīkojās ļoti aplam, nepārtraukti ar saliektu pirkstu dauzīdams sev pa galvu, it kā gribēdams piespiest darboties savas vājās smadzenes un tādā veidā uztvert Mīnas vārdu jēgu. Vēl muļķīgāk darīja Kadaku Marija un daudzas citas sievietes, kad viņas tieši tajās pareģojuma vietās, kur dievišķais noslēpums šķita visdziļāks, sevišķi stipri vaidēja un nopūtās, it kā būtu ko sapratušas.

Bet visā šai atklāsmē klātesošie visskaidrāk saprata vārdus par pravieti Maltsvetu, kurus visuvarenais debesu tēvs bija ielicis mutē patiesības paudējai Mīnai. Dievs visas draudzes priekšā atzina Maltsvetu par savu izredzēto kalpu, kuram viņš svinīgi pavēlēja izvest viņa tautu no šejienes, no šīs nolādētās verdzības valsts, un pārcelt to no grūtās, mokpilnās dzīves uz tālajiem dienvidiem, kur zemi sedz manna un kur piens un medus tek, tā kā Mozus reiz bija izvedis izraēļu tautu no Ēģiptes zemes uz Kānānu. Dievs pilnīgi saprotamos vārdos atzina Maltsveta ticīgos par savu izredzēto tautu, kura līdz pat šai dienai nīkusi nabadzīgā zemē, bet tagad ar viņa žēlastību apmetīsies pārpilnības oāzē. Turklāt piesardzīgais debesu tēvs atzina par vajadzīgu atklāti pateikt saivai tautai par ceļā sagaidāmām grūtībām, pūlēm un nedienam, kas bus jāpārcieš viņa bērniem, kā arī par-nopietnajiem kavēkļiem, kādus vajadzēs pārvarēt, pirms viņi sasniegs laimīgo zemi. Taču lai tauta neatmetot drosmi: viņi uzvarēšot, ja vien palikšot stingri savā ticībā un nepaguršot lūgšanās …

Tiklīdz atklāsme bija beigusies, mirušā atvēra acis, un viņas sastingušajos locekļos atkal atgriezās dzīvība. Viņai bija skatiens kā cilvēkam, kurš pamodies no ilga, dziļa miega, — neskaidrs, samulsis, pilns izbrīnās. Likās, ka pareģes gars atkal atgrieztos pie viņas, taču no tālienes, pēc ilga ceļojuma, un jutas svešs savā agrākajā, grēcīgajā apvalkā. Mīnas ārējais izskats pauda kaut ko slimīgu, gurdenu, izmocītu.

Pagāja labs laiciņš, kamēr ticīgo pulks atžilba no svinīgi mēmā sastinguma, kam piedevām nāca klāt samulsums un bezgalīgs izbrīns. Šo ļaužu vientiesīgajās, bērnišķīgajās dvēseles vēl arvien skanēja viņiem nesaprotamie Jchovas atklāsmes vārdi, viņi vel juta viļņojam gaisā visuvarenā elpu, un likās, ka apreibušās acis te redzēja gaišā mirdzumā svēto garu plīvojam pāri viņu galvām. Bet tad, kad viņi attapās un viņiem atgriezās skaidra apziņa, ļaudis sanāca ap zemē sēdošo patiesības liecinieci un sāka to izvaicāt, dzīvi interesēdamies, ko viņa jutusi, kad dieva gars iemājojis viņas miesās un runājis ar viņas mēli.

Bet jaunava Mīna par savām izjūtām nezināja nekā. Viņa vispār nesaprata, kas ar viņu bija noticis, un nespēja pat noģist, ko bija runājusi. Gars, Mina domāja, bija nolaidies par viņu un pilnīgi pārņēmis viņu, aizsūtījis viņas pašas dvēseli nezin kur un sācis ar viņas muti vēstīt savu dievišķo gribu. Vārdu sakot, viss bija skaidrs kā saules diena. Visā slavas un dievišķā aicinājuma mirdzumā pravietis Maltsvets stāvēja tagad draudzes vidū. Viņa skatiens, lēnām slīdēdams pāri sapulcēto ļaužu galvām, likās sakām: «Vai tagad dzirdējāt paši ar savām ausīm? Vai jūsu vidū ir vēl kaut viens vienīgs cilvēks, kura dvēselē būtu palikusi vismazākā šaubu drumstaliņa par manu tuvību ar visuvareno?» Un, ko pauda viņa skatiens, to drīz pateica arī mute.

Kas neaprakstāmi varens, dižens un cildens bija jūtams šajā cilvēkā, kad viņš sāka savu garo runu ticīgajiem: viņa seja mirdzēja un balsī skanēja sajūsma un uzvaras prieks. Vispārējā līksmē, kas daudziem sakāpa līdz pilnīgai ekstāzei, Maltsvets paskaidroja, ka tagad visi ticigie ir dzirdējuši no paša dieva svētās mutes apstiprinājumu, cik augsti debesu tēvs vērtē šo jauno, tautai sludināmo mācību, kuru pretinieki tik neganti vajā. Ka tagad ticīgie ir skaidri uzzinājuši, kā dievs vērtē arī pašu Maltsvetu, jaunās ticības nodibinātāju un sludinātāju.

— Kopš šā ievērojamā vakara mēs zinām, ka tiešām esam dieva bērni, viņa izredzētā tauta! Un jūs zināt, ka jūsu skolotājs ir īstens dieva kalps, paša dieva sūtīts, viņa svaidīts, aicināts un izredzēts jūs vadīt. Tad klausieties jūs, dieva izredzētās dvēseles, klausieties sava vadītāja vārdus, lieciet vērā viņa padomu, dariet, ko viņš jums māca. Mums jāatstāj zeme, kur mēs ciešam netaisnību un varmācību, postu un nabadzību, kur izlaidīgie, varmācīgie vergturi un nopērkamie viltus ticības mācītāji sūc tautas asinis un sviedrus un atmaksā par to ar

lāstiem un nūju sitieniem. Mūsu mokas te nevis mazinās, bet aug augumā. Spieķu vietā nāk skorpioni, verdzībai pievienojas važas. Tāpēc drīzāk prom "no šejienes uz labāku zemi. kur ir siltāks, auglīgāki tīrumi, kur vieglāka dzīve. L'z to zemi, kuru pats dievs mums ir izraudzījis, aizdzīdams no turienes pagānus, kā tas senatnē ir noticis ari Kānānā! Lai katrs sarauj saites, kas viņu sien ar šejienes mītni, un gatavojas atvadām!

Pēc Maltsveta dedzīgās runas klausītājus pārņēma vētraina sajūsma. Garīgais tēvs atkal reiz bija izteicis vārdus, ko saprata pat visstulbākā un neattapīgākā zemnieka galva, it kā būtu tos atradis viņu pašu dvēselēs, jo viņš taču runāja par tautas laicīgo postu un izglābšanos. Šī izglābšanās šķita ļoti tuvu, un par tās sekmēšanos vairs nevarēja šaubīties, jo dievs tas kungs, kurš taču, kā stāsta, esot varenāks par muižnieku, pats ir ķēries pie viņu atsvabināšanas. Tas bija evaņģēlijs, kas pildīja zemnieka krūtis ar līksmi, kas lika viņa sirdi j straujāk pukstēt, mutei priekā gavilēt. Daudzi raudāja, daži skūpstījās, Kīsu Miķelis nometās kaktā ceļos un pacēla pret debesīm pateicības lūgšanā saliktās rokas. Bet ap Maltsvetu sastāja tāds ļaužu mūris, ka pravietis gandrīz vai noslāpa. Viņam pateicās, viņu slavēja un svētīja. Varens «oziannā!» vīraka mākoņos cēlās pret mājas nokvēpušajiem griestiem …

Maltsvets bija spoži piepildījis savu nodomu.

Izceļošanas kustība bija sākusies, viņam pavisam negaidot, savā samulsumā Maltsvets bija ieņēmis pret to aplamu viedokli. Ši kļūda varēja sadragāt uzticību pret viņa mācību un viņu pašu un vājināt Maltsveta ietekmi tautā. Bet tagad izceļošanas kustība bija kļuvusi par maltsvetiešu ticības mērķi un Maltsvets — par tās vadītāju un ierosinātāju. Viss bija atkal labi — jā, tikai tagad iesākās īstais pravieša Jāņa II darbības un slavas uzplaukuma laikmets, kas atstāja ēnā visu līdz šim paveikto!

305

Maltsvets varēja būt pilnīgi apmierināts ar savu zināmam nolūkam inscenēto dieva atklāsmes izrādi. Un viņš varēja justies pilnīgi drošs, ka nevienam no viņa mazizglītotajiem draudzes locekļiem neienāks ne prātā palūkoties aiz kulisēm. Ne jau tikai tāpēc, ka Maltsveta avīm trūktu vērīguma un apķērības, jo šis viņa triks bija diezgan smalks, bez tam Maltsvetam bija palīdzējis kāds apstāklis, kas tiešām līdzinājās

20 — 3496

brīnumam un kam arī pals Maltsvets liecās noticēt kā pārdabiskam, jo zināšanu irūkuma dēļ arī viņš nespēja izskaidrot šo parādību.

Izrādījās, ka fanātiskā meitene Mīna Renninga šovakar ne jau pirmo reiz nonāca šādā dīvainā ekstāzē. Ar Mīnu arī agrāk bija gadījies, ka, pārmērīgi aizrāvusies ar pašas fantāzijā radītajiem mistiskajiem tēliem, viņa krampjos un letarģiskā sastingumā bija kritusi gar zemi un neapzinīgi sākusi runāt to, ko viņai kāds pirms tam iedvesis vai arī ko viņa pati sev iedvesa šajā nedabiskajā stāvoklī. Viņas spējai nonākt transā pamatā neapšaubāmi bija hipnoze. Maltsvets jau sen bija dzirdējis par Mīnu un viņu arī apmeklējis — pēdējo reizi dodamies mājās no Jervamā novada, tieši tajā laikā, kad viņu interesēja izceļošanas jautājums.

Vistuvāks patiesībai laikam gan būs šāds minējums: veiklais pravietis, kuram savu mērķu sasniegšanai bija vajadzīga dievišķa atklāsme, uzzinājis par Mīnas Renningas dīvainajām lēkmēm, nolēma izmantot viņu par mediju un sev paklausīgu ieroci. Lai atklāsme labi izdotos, viņš ķērās pie suģestijas. Maltsvets stāstīja sievietei par ticīgo izceļošanu kā par dievam tīkamu pasākumu, izskaidroja par jauno apmešanās vietu visu, ko vien zināja un kā viņš pats to iedomājās. Tādējādi viņš iedvesa viņai paša prātā nobriedušo domu, jo Mīna bija ne vien viņa mācekle, bet arī aizrautīga cienītāja un atradās viņa ietekmē. Mīnai tikai vajadzēja visu to, kas viņai iedvests, izteikt tūlīt, tiklīdz viņa kristu ekstāzē. Iespējams, ka viņi abi bija visu šo atklāsmes uzvedumu iepriekš sagatavojuši un siki pārrunājuši, protams, pēc tam, kad Mīna bija piekritusi šai idejai. Taču nebija sevišķas vajadzības to darīt. Pietika, ja Maltsvets kā suģestētājs ar savu lūgšanu spēku ietekmēja Mīnu kā mediju — pie tam ne vienam, ne otram nebija īstas skaidrības par šīm savām spējām. Kad iesākās izrāde, pār Mīnas lūpām līdz ar visām tām suģestīvi iedvestajām domām līdzīgi slraumei plūda arī vajadzīgie pareģojumi. Taču iespējams, ka Maltsvets jaunavas ģīboņa stāvoklī teiktās runas, kā arī visu viņas dīvaino izturēšanos uzskatīja par dievišķu un pārdabisku parādību, ko arī viņš pats neprata izskaidrot citādi. Sava mērķa sasniegšanai un lietas labad viņš darīja visu, lai ievirzītu un sekmētu šo pasākumu.

15. NODAĻA. «ĒĢIPTE»

Sajūsmas spārni nesa izredzēto tautu no Tiskres piekrastes atpakaļ uz dzimtajām druvām, bet tur ar sarauktu pieri un drūmu skatienu daudzus sagaidīja bargā rūpju māte.

Svētlaimīgā jaunava un pravietis bija gan spārnojuši katru ar sapni par šķiršanos no Ēģiptes mocībām, bet ne viņš, ne arī viņa nebija skaidri norādījuši, kā tauta lai tiek vaļā no Baltijas faraonu ķetnām.

Vai slepus bēgt? Vai izlauzties ar varu? Vai aizkļūt projām ar kāda liela brīnumdarba palīdzību, kā toreiz Mozus Sarkanajā jūrā?

Par to ne viens, ne otrs nebija bilduši ne pušplēsta vārda. Sajā ziņā dieva atklāsme nebija pilnīga. Tika runāts par lieliem kavēkļiem, kas ticīgajiem jāpārvar, un pēc tā gudrākas galvas secināja, ka paļauties uz debesu palīdzību vien ir pārāk riskanti. Un, kurš domāja reāli, tas vispirms domāja par savu faraonu.

Pravietis un ticīgā jaunava pareģe savā atklāsmē nebija pateikuši, kad īsti jāsākas izceļošanai. Viņi bija apgalvojuši: drīz. Ikvienam jābūt gatavam. Ko gan nozīmē — drīz? Brīviem ļaudīm nav grūti saposties «drīz», bet Maltsveta bērni bija vergi — vergi Baltijas baronu Ēģiptes gūstā. Viņi bija igauņu zemnieki, kas ar simt stiprām saitēm piesaistīti pie saviem kungiem.

Vai tu uzdrošināsies vienkārši aiziet no rentes mājām, no darba, kad vien tev iepatiksies?

Tiesa, bija jau arī tādi, kas atzina to par iespējamu. Viņu ticība brīnumdarītājai dieva un svētā pravieša varai bija tik stipra, ka viņi ne par ko citu nemaz nedomāja kā vienīgi par stundu, kad parādīsies erceņģclis ar bazūnēm un aicinās ticīgos ceļā. Kā senāk daži plānprātiņi ar sirds drebēšanu bija gaidījuši Maltsveta pareģoto pastardienu, sēdēdami kokā, tā arī tagad atradās cilvēki, kas tik vien darīja kā raudzījās, vai uz ceļa vai pie debesīm neparādīsies kādi dievišķīgi rati, sūtīti pēc Kānānas zemes tīkotājiem . . .

20*

307

Pēc kāda laika paklīda valodas, ka pravietis nolicis tālo

ceļojumu uz pavasari. Jo it visur, kur viņš pēc dieva atklāsmes bija sprediķojis, Maltsvets vienmēr bija pieminējis pavasari.

Līdz pavasarim bija gan vēl daudz laika, taču tā bija mazāk, nekā vajadzīgs, lai likumīgi uzteiktu nomas līgumu ar muižnieku. Un tāpēc gadījās, ka saimnieki, kuriem savas mājas vajadzēja uzteikt Jēkabos, tas ir 25. jūlijā, sāka to darīt tikai Miķeļos.

Ak, tavu kliegšanu un lamāšanos, ak, tavu sunīšanu un rāšanu, kas viņiem bija jānoklausās no žēlīgajiem kungiem! Kungi piedraudēja ar rīkstēm un spieķi un pat svieda laukā no kantora. Posts tam, kas vēl uzdrīkstējās runāt pretī! Tādu tūlīt sūtīja uz stalli pēc pēriena. Tomēr atradās nedaudz kungu, kas uzteikumu pieņēma. Pēdējie vai nu bija droši, ka viņu saimniecības, ņemot vērā milzigo daudzumu bezzemnieku, nepaliks bez nomniekiem, vai arī viņi izceļošanas kustību uzskatīja par pārejošu kaiti. Viņi, bez šaubām, ļoti labi zināja, kādas grūtības bija jāpārvar izceļotājiem. Lielākajam vairumam trūka līdzekļu ceļam. Zemnieki neprata krievu valodu, un.vi' ņiem nebija pašu elementārāko zināšanu par tālajām zemēm, kur) viņi gribēja izceļot, un izceļošana nevarēja pārāk plaši izvērsties, jo pats kungu sastādītais likums, kā jau minēts, ierobežoja izceļotāju skaitu.

Taču daļa muižnieku un varasvīru izbijās no jukām un nemieriem. Tiem vēl bija atmiņā 1858. gads. Un, tā ka izceļošanas kustība piepeši sāka pieņemties ar milzīgu spēku, tad drīz vien kļuva zināms, kas šo vētru ir sacēlis, un baronu ķet nas izstiepās pēc Juhana Leinberka. Muižnieku niknums atkal vērsās pret cilvēku, pret kuru tie vēl nesen bija noskaņoti labvēlīgi un kuram pat bija atļauts noturēt garīgas sapulces. Rietumharjumā novada kaķa tiesnesis izdeva stingru pavēli aizturēt Maltsvetu un nodot tiesai, lai viņu sodītu.

Sākās neganta Maltsveta tvarstīšana, kas beidzās tikpat nesekmīgi kā iepriekšējas. Lai gan pravietis dzīvoja Kiju mājās, paša kāķa tiesneša fon Trithofa kunga pagastā, tiklīdz soģi ieradās viņu arestēt, pravieša nekad tur nebija. Un, kad tie viņu sāka meklēt citā vietā, kur pēc noteiktām ziņām Maltsvetam. liekas, vajadzēja būt. tad arī tur viņš bija pazudis, kā ūdenī iekritis. Kāķa tiesnesis aizmirsa, ka apustulim ir mācekļi un draudze, kas drīzāk saņemtu paši sodu nekā nodotu savu meistaru un garīgo tēvu.

Maltsvetu no tiesas gūstītājiem slēpa un bēdzināja, kā vien iespējams, bieži ar lielu izdomu un atjautību. Tā Jāguru Jānis, iebāzis Maltsvetu siena kulē un, kamēr ciemā viņu meklējuši, iecēlis maisu ragavās, uzsēdies pats virsū un pabraucis ar visu pravieti ķērājiem garām uz Lēsu ciemu, kur Maltsvetam pēc tam izdevies pat noturēt lūgšanas stundu.

Par spīti šīm vajāšanām vai, pareizāk, tieši tāpēc Maltsvets arvien enerģiskāk kūdīja tautu izceļot, iedrošināja bailīgos, mierināja un stiprināja muižnieku apdraudētos un vajātos.

Prātīgākie vīri kā nu kurš mācēdams gatavojās izceļošanai pēc zināma plāna. Viņi sacī ja, ka vispirms jāiepazīstas ar vietu, kurp katrs nolēmis izceļot, ka nevar doties projām pa galvu pa kaklu, cerot vienīgi uz dieva palīgu. Ziņas par Krimas pussalu bi ja smeltas tikai no laikrakstiem un izrādījās stipri miglainas. Tāpēc vispirms vajadzēja iegūt noteiktus datus par jauno apmešanās vietu un to apskatīt. Bet, lai liktu projām no dzimtenes, bija vajadzīga pase, un, lai to dabūtu no gubernatora, katram pienācās saņemt no sava muižas kunga rakstisku atļauju apmeklēt jaunās zemes. Saņemt šo atļauju bija pirmais nepieciešamais solis, kas lika lūdzēja sirdij nodrebēt pat tad, kad nomas līguma uzteikšana bija noritējusi laimīgi.

Orgmetsas pagastā, Madises draudzē, iesākās izceļošanas kustība. Tās priekšgalā nostājās Maltsveta brālis un brāļadēls, divdesmit gadus vecais jauneklis Gustavs Maltss.

Sevišķi darbīgs bija Gustavs Maltss. Viņš bija ieguvis atbilstoši savam laikmetam diezgan pieklājīgu izglītību, bija vērīgs un attīstīts jauneklis un visādi centās savas zināšanas papildināt ar tiem ierobežotajiem mācību līdzekļiem, kādi tolaik bija pieejami. Maltss bija muižas vagara dēls. Gustavs savas bērnu dienas bija pavadījis Koigu pagastā, Pēteru draudzē, kur viņa tēvs ilgāku laiku sabijis par klētnieku kādā muižā Jāņu apriņķī un beidzot bija salīdzis uz nomu mājas. Sajā pagastā kā rets izņēmums pastāvēja sava skola un tāpat izņēmuma kārtā par skolotāju darbojās vīrs, kurš bija beidzis Atastes «semināru». Koigu pagastskolā rakstīšanu un mazliet pat rēķināšanu apguva arī jaunais Maltss, kurš jau mājās bija iemācījies lasīt. Viņš kaut cik apguva arī ģeogrāfiju un vēsturi, tik, cik nu to zināja pats skolmeistars. No Koigiem, kur muižnieks ar pārmērīgām klaušām tā spaidīja nomniekus, ka viņiem dzīve vairs nebija izturama, Gustava tēvs Krimas kara priekšvakarā pārcēlās uz Orgmetsas pagastu, kur saņēma zemi uz nomu. Tur viņam sliktās zemes un augstās nomas dēļ klājās tik grūti, ka viņš nolēma meklēt darbu citur. Viņš iestājās darbā Purdi muižā, atstājot mājas pieaugušā dēla ziņā un palīdzot viņam no savas algas segt nomas izdevumus.

Mārtiņos Gustavs Maltss ar tēvu devās uz Orgmetsas muižu pēc izceļošanas atļaujas. Ar tādu pašu nolūku tur bija sapulcējušies ari citi lūdzēji, kādi pāris desmiti vīru. Barons Magnuss fon Vītinghofs, pusmūža vācietis, bijušais virsnieks, nikns straujas dabas cilvēks, pazīstams ne vien ar savu nesavaldīgo dabu. bet ari ar rupjo lamāšanos un vīzdegunību, saņēma zemniekus šņākdams un sprauslādams, sevišķi nikni viņš izturējās pret abiem Maltsiem. To kungs, protams, darīja tāpēc, ka viņi bija izceļošanas apustuļa Maltsveta tuvi radinieki, un barons viņus uzskatīja par pravieša domu biedriem. Muižnieks bez apdoma uzbruka zemniekiem, sevišķi Gustavam, kuru uzskatīja par bīstamāku nekā veco. un pamatīgi izlamāja visus. Vai viņiem vispār esot galva uz pleciem, vaicāja kungs, ka viņi nolēmuši klaiņot pa plašo pasauli, tvarstīt tukšu vēju, un kā viņi gan uzdrīkstoties atstāt savas mājas! Neviens nedabūšot nekādas atļaujas.

Bet vīri neļāvās iebiedēties, kā kungs to bija cerējis. Viņi nepiekāpās un prasīja atļaujas rakstu. Tagad barons nikni izlamāja veco Maltsu un pieprasija, lai tas aizliedzot dēlam pieslieties šai «izceļošanas mani jai»; vecajam viņš tā kā tā atļauju nedošot, varbūt vienīgi tad, ja atradīšot citu nomnieku savā vietā. Vēlāk tā arī notika.

Bija skaidri redzams, ka barons vairs neliedzās izdot atļauju, vismaz dēlam, bet sauca palīgā tēvu, lai tas ietekmētu puisi. Tad jaunais Maltss jau noteiktākā tonī pateica, ka viņš neatkāpsies no sava nodoma, jo ne tēvam, nedz barona kungam neesot likumīgu tiesibu liegt kādam izceļot. Tāpēc viņš paliekot pie sava un lūdzot atļauju. Kad arī Gustava tēvs atbalstīja šo prasību, barons saīdzis izrakstīja atļauju ne vien jaunajam Maltsam. bet arī pārējiem lūdzējiem.

Pēc dažām dienām Gustavs ar visām šīm atļaujas zīmēm aizbrauca uz Tallinu, lai tās nodotu gubernatora kancelejā pasu saņemšanai. Pases apsolīja izsniegt tikai uz diviem mēnešiem. no 1. janvāra līdz 1. martam. Gribētājiem vajadzēja tās saņemt pie sava apriņķa kāķa tiesnešiem.

Tā, gaidot pases, pienāca Ziemsvētki. Kādu laiku pirms Ziemsvētkiem Gustavam izdevās satikties, parunāties un pa vaicāt padomu Maltsvetam, kurš tajā laikā slēpās Albu pagastā. Pravieti visur jo cītīgi meklēja, un, pēc nostāstiem, par viņa galvu bija izsolīta pat godalga. Apspriežoties par izceļošanas plānu, viņi tam centās piešķirt noteiktāku raksturu. Vispār ticīgo slepenajās sapulcēs, ko pravietis sarīkoja savu piekritēju pulkā par spīti visiem okšķeriem, kas dzinās viņam pakaļ, izceļošanas jautājumu tagad uzskatīja par galveno.

Dažas dienas pēc svētkiem Orgmetsā no kāķa tiesneša pienāca priecīga vēsts, ka gubernatora izdotās pases beidzot esot pienākušas.

Jaunais Maltss tūlīt devās pakaļ savai pasei, ko viņš arī saņēma, par ko samaksāja piecas kapeikas. Visus pārējos pasu saņēmējus 18(>1. gada 3. janvārī uzaicināja ierasties kāķa liesā. Tur viņiem pielietoja nožēlojamu un zemisku paņēmienu, ko starplaikā bija izdomājuši kungi, lai kaitinātu un aizkavētu izceļotājus.

Kāķa tiesnesis oficiāli paziņoja, ka viņš ātrāk neizdošot pases ne saimniekiem, ne kalpiem, iekāms katrs neatneslšot no savas muižas žēlīgā kunga apliecību, ka viņš muižai nekā nav parādā; kalpiem būšot jāsalīgst savā vietā citi strādnieki uz to laiku, kamēr viņi paši «blandīšoties apkārt». Tā tik vēl trūka! It kā muižniekam būtu grūti kuru katru brīdi pieskaitīt saimniekam kādu parādu; un kur gan lai kalps ņemtu sev vietnieku!

Bet viss neiznāca tik ļauni, kā sākumā likās. Iedzinuši ļaudis strupceļā, kungi tomēr bija atstājuši mazu spraudziņu, kura viņiem gan nelikās bīstama.

Zemniekiem paziņoja, ka pasu īpašniekiem esot atļauts izvēlēt no sava vidus pilnvaroto, kura aizbraukšanai nebūs nekādu kavēkļu, un nodot pases viņam, lai tas dotos izraudzīt apmešanās vietu pārējiem. Šāds pilnvarotais bija oficiāli jāapstiprina tiesā.

Muižnieku aprēķins, pēc kura rīkojās kāķa tiesnesis, bija pilnīgi skaidrs: pilnvarotais ir viens, varbūt viņš drīz atgriezīsies atpakaļ ar garu degunu! Valodu tāds neprot, valsts ir liela un sveša, pase derīga uz īsu laiku, muļķa neizglītots zemnieks viegli nonāks grūtībās un atgriezīsies tukšām rokām. Bet, ja viņi ies veselā barā, tie sāks apspriesties, rīkoties drošāk, uzmundrināt cits citu — un tā var ari sekmēties!

Un tiesnesis deva zemniekiem dažas dienas laika izraudzīties pilnvaroto. Noklausījušies lēmumu, zemnieki aizgāja mājās.

Vietējie izceļotāji kā pēc izceļošanas mērķa, tā ari pēc ticības novirziena sadalījās divās grupās. Vieni, kas nepiederēja maltsvetiešiem, turīgā Menniku saimnieka, viņa divdesmit septiņus gadus vecā dēla un mežsarga Ada vadībā izraudzījās par apmešanās vietu Samaru; Adis gan bija dabūjis pērienu, bet nebija labojies. Pārējie bija Maltsveta ticīgie, par kuriem nezināja, vai viņi dosies uz Samaru vai kur citur, jo maltsvetieši savu ceļa mērķi neizpauda. Pirmo varēja būt apmēram piecdesmit līdz sešdesmit ģimeņu, pēdējo — pilnas astoņdesmit piecas.

Nākamajā dienā pēc kāķa tiesneša lēmuma pieci Maltsveta ticības viri, viņu skaitā Gustavs Maltss, aizbrauca uz Harjumā novadu, Kiju pagastu, kur dzīvoja pravietis, lai sazinātos ar viņu un apspriestos ar citiem savas ticības izceļotajiem, kuru tur bija kādas piecpadsmit ģimenes. Viņu pilnvarotais bija turigs saimnieks Ābrams Noris, tuvs Maltsveta draugs un viņa reliģiskās kustības galvenais balsts Kolgas piekrastē un visā Kūsalu draudzē.

Dzirnavu Ābrams, kā viņu dēvēja pēc Lepes dzirnavu atrašanās vietas, bija savas bagātības dēļ plaši pazīstams ne jau tikai vienā vien draudzē, jo bagāts zemnieks tajos laikos bija tikpat reta parādība kā trūcīgs muižnieks. Tieši ar lāpstu viņš zeltu negrāba, viņa mantu vērtēja ap trīs līdz četri tūkstoši rubļu — bet, ja jau pāris simtu rubļu īpašnieku uzskatīja par turīgu zemnieku, tad Ābrams, protams, bi ja īsts naudas pūķis citu sev līdzīgo vidū. Darbā viņam nācās sastapties ar daudziem cilvēkiem gan no tuvākās apkārtnes, gan arī no tālienes, un tādēļ viņa paziņu loks bija ļoti plašs. Viņš ne tikvien bija ūdensdzirnavu īpašnieks, pie kura brauca malt daudz saimnieku, bet arī tirgotājs un zirgu mijējs. Lepes mājas, kuras viņš nomāja, bija lielas, ar plašiem tīrumiem, labām pļavām un ganībām, tās atradās varenas upes krasta. Pārējot Maltsveta ticībā, Ābrams bija atmetis zirgu mainīšanu, jo šī nodarbošanās viņam tagad likās sevišķi grēcīga.

Kamēr Maltsvets dzīvoja Kijās, Lepes dzirnavas bija viņa otrās mājas. Viņš atnāca šurp kā savējais draudzīgi parunāties un kā visu godāts ticības sludinātājs noturēt lūgšanas stundas. Apmeties krastmalā uz pastāvīgu dzīvi, viņš te iesāka misiones darbu starp malējiem, un tie savukārt izplatīja viņa mācību pa visu apkārtni. Te viņš mēdza sēdēt atpūtas brīžos, jokoties ar bērniem kā labs ciema krusttēvs un reizēm attēloja viņiem, ka maļ vecās, sašķiebušās Lepes dzirnavas — it kā ik brīdi vaidēdamas: «Ka ņemšu, tā pakritīšu! Kā ņemšu, tā pakritīšu!»

Ābrams Norts, ļoti runīgs dzīva rakstura vīrs, taču ar nelielu izglītību, bi ja nelokāms savā paļāvībā uz Maltsvetu; viņš nevienu brīdi nešaubījās ne par Juhana Leinberka pravieša spējām, ne arī par tās dievišķās atklāsmes īstumu, kas aicināja tautu izceļot. Ābrams Tiskrē pats bija klāt, kad dieva gars nāca pār patieso dieva liecinieci Mīnu un nosauca Maltsvetu par tautas vadoni; un neviens nespētu satricināt Ābrama ticību, ka pasākums, kas saistīts ar dzimtenes atstāšanu, ir debestēva pavēle. Ābramam tad bija tikai trīsdesmit deviņi gadi, viņš bija veselīgs un spēcīgs vīrietis un visus savus spēkus bija nolēmis kā mācēdams veltīt šim svētajam darbam.

Nonākuši Kijās, jerviešu vīri Mali.svēta vadībā lietišķi apsvēra visu, kam sakars ar zemes izlūkotāju braucienu un arī citus izceļošanas jautājumus. Sevišķi grīits bija stāvoklis ar ceļa izdevumiem.

Ja Lepes dzirnavu Ābrams uzskatīja par savu kristieša pienākumu uzņemties izdevumus par piecpadsmit trūcīgu Kolgas ģimeņu ceļojumu, tad jerviešu izceļotājiem klājās daudz bēdīgāk. No tiem neviens nebija tik pārticis, lai varētu pats ar saviem līdzekļiem doties garajā ceļā, kas prasīja daudz izdevumu. Vienām otram gan atradās daži simtnieki, bet nevienam nebija drosmes iztērēt savus nelielos ietaupījumus. Nem t naudas iemaksu par pasēm bija riskanti, jo priekšniecība šādu rīcību varētu atzīt par blēdību, bez tam šādai naudas vākšanai bija atlicis pārāk maz laika. Apspriedē, kas ilga visu dienu, par Jervama novada izceļotāju zemes izlūkotāju ievēlēja jaunekli Gustavu Maltsu, kam bija jāziedo ceļa izdevumiem viss savs mazais kapitāls, kopsummā 116 rubļi. Ja naudas pietrūktu, Ābrams Norts apsolīja iedot vēl. Par trešo ceļa biedru vajadzēja kļūt Kannas pagasta maltsvetiešu pilnvarotajam, kā tas bija norunāts jau agrāk.

Šajā sapulcē galīgi izlēma, ka izceļošanas vietu dosies meklēt nevis uz Samaru vai Saratovu, bet uz Krimu jeb uz «siltajām zemēm , kā šo vietu drīz sāka dēvēt tautas mutē. Gustavs Maltss zemniekiem vēlreiz izstāstīja, ko viņš bija lasījis par šo labības un vīnogu zemi, un attēloja to tik gaišās krāsās, ka jautājumu ātri izšķīra par labu Krimai.

Maltsvetieši centās piešķirt savam pasākumam īpatnēju raksturu un atšķirt to no pasaulīgo ļaužu izceļošanas. Delegāti sapulcē nolēma visu rūpīgi slēpt; pat «savi» ļaudis, viss lielais ticīgo pulks, nedrīkstēja nekā zināt par pilnvarnieku ceļojuma mērķi, kamēr zeme Krimā nebūs galīgi izraudzīta.

Šejienes zemnieki bija ļoti apmierināti, ka par izlūkotāju bija ievēlēts jaunais Maltss, viņu vidū piemērotāka cilvēka nemaz nevarēja atrast.

Paredzētajā laikā, tūlīt pēc Trijkungu dienas, zemnieki devās pie kāķa tiesneša uz Ahulu paziņot pilnvaroto vārdus un pieprasīt, lai viņiem izsniedz apliecību.

Te bi ja sanākuši ļaudis no trīs vai četrām draudzēm — visi šās kāķa tiesas iecirkņa izceļotāji. Viņu vidū bija arī kriejni daudz paša kāķa tiesneša fon Grinevalda kunga pagasta zemnieku. jo Maltsvetam šajā pagastā bija daudz sekotāju.

Fon Grinevalda kungs, — kura tēvs savā laikā skaitījās Igaunijas gubernators pirms ģenerāļa fon Ulriha, kas pašreiz Domkalna pili turēja valdības grožus, — senāk pret sava pagasta un vispār arī pret citiem zemniekiem bija izturējies samērā cilvēcīgi. Bet. tikko viņš kļuva par kāķa tiesas bendi un tika ieskaitīts par savas kārtas brāļu labklājības tiešu aizstāvi, viņa apriņķī rīkstes un spieķi sāka dejot pa zemnieku mugurām tāpat kā citu kāķa tiesnešu iecirkņos.

Maltsvetiešus aicināja pie tiesas galda kā pirmos.

—    Kuru jūs esat izraudzījuši par pilnvaroto?

—    Gustavu Maltsu.

—    Lai nāk priekšā!

Tiesnesis smīnēdams ar ledainu skatienu nopētīja jaunekli no galvas līdz papēžiem.

—    Cik vecs tu esi?

—    Divdesmit divi.

—    Kas atstrādās tavas klaušu dienas?

—   Es neesmu ne klaušinieks, ne saimnieks, bet saimnieka dēls. Man ir brīvs laiks.

Bet vai tad tēvs tev atļauj blandīties apkārt?

—    Atļauj.

—    To es gribu dzirdēt no viņa paša. Vai viņš ir šeit?

Tēvs. par laimi, bija šeit un tūdaļ pienāca pie galda.

—    Klausies, saimniek, vai tu tiešām esi tik aprobežots un atļauj savam zeņķim vazāties pa Krieviju un notriekt savas kapeikas par lietu, no kuras nekas labs nevar iznākt? Vai tu pavisam esi prātā jucis?

Vecais Maltss atbildēja, ka viņš nevarot to dēlam noliegt, jo dēls esot jau pilngadīgs, un zemnieki vēloties, lai viņš brauktu.

Tad bargais ierēdnis, draudēdams ar pirkstu, piebilda aitādu sejas izteiksmi un tādā balsī, no kuras tēvam un dēlam šermuļi pārskrēja pār kauliem un acu priekšā pazibēja rīkstes un spieķi:

—    Tu vari gan viņam noliegt, vecais, bet negribi! To tu man nožēlosi!

Kāķa tiesnesis lamājās diezgan ilgi. bagātīgi sasālīdams savas pamācības ar visāda veida draudiem, pie tam viss tika mērķēts ne tikai uz pilnvaroto un viņa tēvu, bet arī uz pašiem pilnvaru devējiem. Bet. redzēdams, ka neviens nenobijās, ka zemnieku rindas palika saliedētas un se jā saspringa apņēmība, tiesas kungs pārtrauca pretīgo kurnēšanu un ķērās pie raksti šanas. Tieši atteikt tik lielam ļaužu pulkām viņš, kā redzams, neiedrošinājās — kas var zināt, varbūt Pēterburgā patlaban pūš Baltijai labvēlīgi vēji; pie tam arī viņš. kā jau lielākā tiesa muižnieku, bija stingri pārliecināts, ka visa šī izceļošana izjuks kā dūmi gaisā, sašķīdīs drumslās, saduroties ar šķēršļiem, kādi radīsies garajā ceļā neizglītotajam, kā no tumša maisa pirmo reizi gaismā izlaistajam zemniekam.

Tā beidzot tika izdota apliecība par to, ka astoņdesmit piecu ģimeņu galvas pilnvaro Gustavu Maltsu izraudzīt viņiem apmešanās vietu valsts tālākās guberņās, bez tam katrai pasei piestiprināja mazu zīmīti, kurā bija sacīts, ka šī pase ir iz sniegta izceļotāju pilnvarniekam.

Sarežģītais pasu jautājums ar to bija bez spieķiem un rīkstēm laimīgi atrisināts. Taču kā smags akmens jaunā pilnvarnieka dvēselei uzgūlās rūpes, ka lai viņš tik īsā laikā, kā bija nosacīts pasē, veic tik milzīgu attālumu. Bez tam, laba daļa šī īsā laika jau bija zaudēta. Dzelzceļu tīkls bija rets, zemes ceļi slikti, braucieni pat dažu simtu verstu atstatumā pārvērtās par vairāku nedēļu ilgiem ceļojumiem. Un te nu vajadzēja nepilnos divos mēnešos ne vien izbraukāt līdz milzīgās valsts viņai malai turp un atpakaļ, bet vēl izraudzīties izceļotājiem zemi! Jaunajam pilnvarniekam bija vēl jo vairāk bail tādēļ, ka viņš nemaz īsti nezināja, cik verstu būs jānobrauc. Kas notiks — viņš sprieda pie sevis, — ja pases termiņš piepeši ceļā izbeigsies? Varbūt jau tad, pirms tu ieraudzīsi jaunās zemes? Kas gan nevar cilvēkam gadīties ceļā? Tad tevi, protams, apcietinās un pa etapu sūtīs mājās, un te jau, zināms, šādu «klaidoni» nekas labs negaidīs.

Gustavam iešāvās prātā neaptverami pārdroša doma. Viņš sadūšojās un aizbrauca lūgties pie sava muižas kunga. Tas, ja vien vēlējās, varēja pasi pagarināt. Un, lai to panāktu, jaunais Maltss centās būt pret kungu, cik vien iespējams, pazemīgs. Nemitīgi klanīdamies, glaudīdams viņa gurnus, Maltss verdziski lūdzās, lai cienīgais, žēlīgais barona lielskungs, kurš taču visu var, esot tik žēlīgs un pagarinot viņa pases termiņu.

Un — ak, tavu brīnumu — pasākums izdevās!

Lauva nejauši gadījās labā omā. Tāds lauva dažreiz mēdz būt augstsirdīgs. Augstsirdīgs pret pelīti. Viņam glaimoja mazās pelītes pazemība. Tīri vai jāsmejas, šī vientiesīgā pelīte bija nolēmusi doties uz tālām zemēm sameklēt citām pelītēm bagātīgus apcirkņus. Tāds zeņķis! Šitāds piena puika!

Lauva noglaudīja bārdu, slēpdams tajā smīnu, un, uzklausījis pelīti, piebilda:

—   N11, ej vien, un. ja tu noteiktā laikā neatgriezīsies, pērt jau tevi tūlīt nepēršu!

Tas jau kaut ko nozīmēja. Pelīte sadūšojās un sāka gari un plaši izskaidrot, kādas grūtības varētu gadīties ceļa: ka viņš svešumā varot saslimt, ka viņu var sākt vajāt policija par to, ka pase notecējusi, un tā tālāk. Varbūt barona lielskungs tomēr būšot tik žēlīgs un uzrakstītu savu laipno piekrišanu uz pases.

—    Nu. cik daudz laika tad tu vēl gribētu?

Astoņdesmit piecu ģimeņu divdesmit divus gadus vecais

pilnvarnieks sāka domāt.

Ja prasīsi daudz — apskaitīsies; ja prasīsi maz — var gadīties. ka pašam iziet plāni!

—   Varbūt barona lielskungs atļautu vēl vismaz pusotra mēneša, — beidzot nolēma jauneklis.

Atļāva un tūlīt, tā ka lūdzējs iekoda sev mēlē, kāpēc nav pieprasījis apaļus divus mēnešus. Barona lielskunga neparastā laipnība sniedzās pat vēl tik tālu, ka viņš formalitātes, kuru dēļ vēl bija jābrauc pie kāķa tiesneša, solīja nokārtot tūlīt.

—    Ej tikai prom pie tiesneša kunga, es tevi drīz panākšu, — viņš teica.

Tā lauva izturējās pret pelīti — pelīti, kas viņu uzjautrināja. par kura nodomiem viņš klusībā smējās. Bet viņa oma krasi izmainījās, tiklīdz viņš ieraudzīja savā priekšā arī veco peli. kas bija atnākusi pie viņa ar tādu pašu lūgumu. Plēsoņas uzacis saraucās, seja sadrūma un balss iedārdējās, kas nevēstīja vairs nekā laba.

Samaras izceļotāju pilnvarniekam Madim Mennikam. proti, arī bija dīvainā veidā ienācis prātā griezties pie Seidlas un Orgmetsas kunga un lūgt pases pagarinājumu, un viņš reize ar jauno maltsvetiešu barvedi nostājās barona Vītinghofa vaiga priekšā.

Ko tu gribi? — lauva ierūcās uz viņu, kad vīrs drīz pēc Gustava piegāja baronam klāt.

—   Es arī lūdzu barona lielkungu pagarināt pasi.

Lauva ierūcās. Muižas lauvas rūkoņa bija tieši tāda, kādu bija paradušas dzirdēt lauku peles.

—   Ar tevi es negribu ielaisties nekādās darīšanās! Taisies, kā tiec!

Un nabaga Madis acumirklī bija aiz durvīm.

Ko tur. brālīt, vairs gaidīt — beidzot atņems to pašu divu mēnešu pasi. ja tikai nenotiks vēl kas ļaunāks!

Madis bija baronam labi pazīstams kā cītīgs kūdītājs uz izceļošanu, tāpat kā mežsargs Adis. Taču Maltsi bija visu nokārtojuši klusībā. Varēja gadīties, ka tādēļ barons bija aizsvilies dusmās pret veco lauku peli.

Barons turēja Gustavam doto vārdu. Tikko jauneklis pēc divu stundu gājiena bija nonācis Ahulā, ari baronlielkunga kariete apstājās pie kāpnēm. Domājams, baronam bija ar fonGrinevalda kungu arī kādas citas darīšanas, vienīgi ciema puiša dēļ viņš laikam nebrauktu, kaut ari būtu labā omā.

Drīz jauno Maltsu iesauca kabinetā un bez ilgas taujāšanas izpildīja viņa lūgumu. Apliecību, ar kuru pases laiku pagarināja par sešām nedēļām, Maltsam vajadzēja aizvest gubernatoram, tā pavēlēja liesas kungs, kur tad pasē liktu izdarīta vajadzīgā atzīme.

Iepriecinātais jauneklis dziļi paklanījās un pateicās kā savam lielkungam, tā ari kāķa tiesnesim. Taču pirms aiziešanas viņu vēl gaidīja mazs pārbaudījums.

—    Tu nu pats redzi, cik žēlīgi un laipni mēs esam pret tevi. -— sarunas beigās, mazliet pazobodamies, piebilda tiesnesis. Tev nebija nekādas tiesības saņemt pases pagarinājumu. bet mēs tomēr tev to devām. Tad nu tu varētu mums arī pateikt, kur ir tā apsolītā Kānānas zeme, kur tu gribi meklēt Maltsveta draudzei apmešanās vietu?

Tavu nedienu! Tādu jautājumu jauneklis nebija gaidījis. Taisnību runāt nebija iespējams — Maltsvets bija pavēlējis noslēpumu neizpaust, pat ceļotāji, kas Gustavam bija uzticējuši savas pases, nedrīkstēja zināt un arī nezināja, ka viņu pilnvarnieks dosies uz Krimu; tie domāja, ka viņš, tāpat kā citi pilnvarnieki, brauks uz Samaru.

Pārsteigtais jauneklis nosarka un pēc neveikla klusuma brīža stostīdamies atbildēja, ka arī viņš pats vēl īsti nezinot, uz kuru pusi vedīšot viņa ceļš. To zinot abi viņa ceļa biedri, gados vecāki par viņu, kas tagad esot Tallinā.

—   Tu melo! — uzkliedza viņam kāķa tiesnesis. — Es taču redzu, ka tu zini. bet negribi teikt. Vari iet, kur gribi; mums tas ir vienalga! Gan tu agri vai vēlu nāksi atpakaļ ar nokārtu degunu — basām kājām un skrandās. Redzi, tad es tevi piespiedīšu pateikt, kur tu esi blandījies un izšķiedis laiku. Gan tad es atraisīšu tavu mēli! . . . Vari iet!

Puisis, protams, bija priecīgs, ka arī šoreiz izspruka no lauvu bedres ar vienu pašu sīku ieskrambā jumu, bet jo sevišķi priecīgs, ka viņam tagad kabatā bija pagarināta pase; tas deva drosmi un možumu.

Jau nākamajā dienā, izvadīts ar savējo un pilnvaru devēju svētības un laimes novēlējumiem, Gustavs devās vispirms uz Tallinu, kur viņam vajadzēja sastapties ar abiem biedriem, Kolgas ļaužu pilnvarnieku Ābramu Nortu un Rannas pagasta maltsvetiešu sūtni Hindreku Selbahu.

Tallinā Gustavs vispirms griezās pie gubernatora, lai dabūtu uz pases atzīmi par termiņa pagarinājumu, ko muižnieks tik žēlīgi bija piešķīris. To izdarīja drīz, un šajā ziņā jerviešu pilnvarotais bija daudz laimīgāks par saviem biedriem, ar kuriem viņš satikās norunātajā vietā. Hindreks un Lepes dzirnavu Ābrams kasīja aiz auss — viņiem nebija ienācis prātā mēģināt izdiedelēt sev tādu žēlastību, kāda bija gadījusies Gustavam. Bet tagad vairs nekas nebija darāms. Nebija ari zināms, vai viņu lauvas būtu bijuši tik laba omā un lūgumu uzklausījuši. Vīri nolēma doties ceļā ar savām īstermiņa pasēm.

Protams, tagad viss bija kārtībā, bet trūka tikai viena — valodas mācēšanas. Kur tu iesi. neprazdams krievu valodu! Izskaidrodamies ar saviem desmit pirkstiem, var ar mokām palūgt ko ēst un dzert, bet kā bez valodas izgādāt zemi un pārvietošanās pabalstu pusotra simta ģimenēm! Šis pasākums līdzinājās lēcienam tumsā.

Bija jāsameklē cilvēks, kas prot krieviski. Par laimi drīz tādu arī atrada. Kāds Tenisons, bijušais zaldāts, uzdienējis līdz «unteram», apņēmās būt par tulku, cik ilgi vien vajadzīgs. Šo vīru salīga par piecpadsmit kapeikām dienā un brīvu ceļu. Tenisons teicās labi runājam krieviski, jo jaunībā ticis iesaukts kroņa dienestā, un tas ildzis turpat vai visu mūžu.

Tulks bi ja atrasts. Bel. kad vietraudži vēlreiz pamatīgi pārrunāja visus jautājumus, viņu sirdīm uzgūlās citas — vēl smagākas raizes. Šis pasākums būtu bijis vienkāršāks, ja ģimeņu tēvi, kuriem viņi devās meklēt zemi. būtu pārtikuši ļaudis. Ja viņiem caurmērā būtu bijis kaut tik daudz līdzekļu, lai segtu ceļa izdevumus un iekārtotu saimniecību tā. lai varētu sākt apstrādāt bez maksas iegūto zemi. Bet pilnvarnieki zināja, ka viss lielais vairums šo ģimeņu cieš trūkumu. Pārvēršot naudā visu savu mantu, pārceļotāju lielākā daļa varbūt spētu segt ceļa izdevumus, bet kā lai jaunajā vietā atkal tiek pie pajumtes, lopiem un darba rīkiem? Tādu, kam par šiem jautājumiem nebūtu jālauza galva, bija ļoti maz.

Valsts palīdzība bija noteikti jādabū. Bet viņi nebija pārliecināti, ka to dabūs. Par Samaru vieni apgalvoja, ka tur pabalstu dabūjot, citi atkal, ka nedabūjot. Par Krimu neviens neko nezināja. Lai tiktu pie naudas pabalsta, pilnvarotajiem bija jāliek lietā visi līdzekļi, arī vissarežģītākie. Viņu sirdis bija pilnas klusu bažu, ka kungi, izmantodami savu lielo ietekmi, varētu izputināt visu pasākumu; bailes pārņēma, iedomājoties, ka krievu ierēdņi nenāks viņiem pienācīgi pretī. Pilnvarnieki beidzot nāca pie lēmuma, par kuru drosmīgāka un bezbailīgāka vairs neatrast. Lai cik riskants šķita iecerētais pasākums, viņi gribēja doties pie paša ķeizara. Nostāties ar savu lūgumu tā cilvēka vaiga priekšā, kuru visi dēvēja par Krievzemes tēvu un par kura tēvišķo gādību viņiem tik daudz bija stāstījuši mācītāji no kanceles un dažādi amata vīri. Ja pats devīgais cara tētiņš apsolīs viņiem zemi un pabalstu, tad vairs nespēs likt ceļā šķēršļus ne vācu muižnieki, ne krievu ierēdņi, tad viss ritēs kā pa taukiem — ātri un viegli.

Droša, pārak droša bija šī doma — ne tikai tāpēc, ka vienkārša zemnieka iztēlē jau pali ķeizara apmeklēšana bija kā nabaga grēcinieka ielaušanās vissvētākajā vieta, to iedomājoties vien, zemniekam pārskrēja trīsas pār miesu: kas zina, kādi ķerubi un seravi ar ugunīgiem zobeniem pa ceļam var uzklupt viņam virsū. Ne mazak drosmīgs šķita šis nodoms no tā viedokļa, kādas pasākumam draudēja sekas, kad vietraudži pār nāks mājās. Lai nu kā. bet viņi taču zināja, kā bija klājies igauņu zemniekiem, kuriem bijusi drosme tiesu instancēs aiziet līdz senātam Pēterburgā vai arī piekļūt patvaldnieka tuvākajai apsardzei, meklējot taisnību, ko Baltijas muižnieku tiesas bija saminušas zem kājām. Par tādiem noziegumiem pašu mājas vara sodīja zemniekus ar nežēlīgu pērienu un ilgu cietuma sodu.

Baltijas muižnieki pūlējās, cik vien iespējams, rūpīgi noslēpt īstos zemnieku dzīves apstākļus kā no valsts vadības, tā no visas pasaules. Viņi visur iztēloja zemnieku dzīvi par vislabāko, gandrīz vai ideālu, cenzdamies parādīt to valsts augstākajai varai, krievu ierēdņiem un ārzemniekiem visrožainākā gaismā, lai paši varētu plātīties: «Un to visu esam paveikuši mēs, mēs ar mūsu augsto kultūru!» Ar šādu rīcību vislabāk varēja panākt, lai valsts vara neiejauktos Baltijas lietās un atstātu priekšzīmīgajiem aizgādņiem tiesības izdot savus likumus. Ja ticētu kungu aprakstiem, tad zemniekam, dzīvojot zem muižnieka spārna un viņa aizgādība, jābūt vislaimīgākajam cilvēkam virs zemes, vai, kā baroni paši teica, zemnieks dzīvojot kā niere taukos.

Tāpēc kungs bija pārlieku saniknots, kad viņa zemnieks griezās ar kādu lūgumu vai sūdzību pie augstākām varam, it īpaši pie paša cara, vai kad zemnieks parādījās kādā no galvaspilsētas iestādēm. Kā gan viņš drīkstēja vēl ko lūgt, par kaut ko sūdzēties, šis vislaimīgākais mirstīgais! Kurš to darīja, tas

vienkārši bija nepateicīgs lops, bezkaunīgs mēlnesis — pat dumpinieks. Un tādu, protams, vajadzēja sodīt. Tā jau tas allaž ir bijis kopš sirmās senatnes, ka sodīja katru zemnieku, kurš uzdrošinājās celt sūdzību pret savu kungu kaut vai pašu mājas tiesā.

Zemnieki zināja, ka pie majestātes nevar piekļūt ar lūgšanos vien, ka .nepieciešams pēc iespējas saprātīgi sastādīts lūgumraksts. Tātad jāatrod veikls krievu skrīveris, kas uzņemtos šo svarīgo misiju. Tādu arī atrada. Tas bija kāds izdienējis majors. Sūtņus aizvadīja pie viņa, un majors laipni apsolīja palīdzēt zemniekiem ar darbu un padomu. Viņš jau arī agrāk ne vienu reizi vien bija sastādījis zemniekiem un citiem rakstīt nepratējiem lūgumrakstus, ko iesniedza augstākām varas iestādēm, un arī tādus, ko adresēja pašam visaugstākajam.

Majors izklāstīja uz papīra visu, kas zemniekiem bija uz sirds. Zemnieki lūdza viņa ķeizarisko augstību būt tik žēlīgam un piešķirt pēc pilnvarnieku lūguma 145 igauņu zemnieku ģimenēm atļauju apmesties Krimas pussalā uz kroņa zemes, kā arī valdības pabalstu naudā ceļam un saimniecības iekārtošanai. Lūguma beigās pielika dzēlīgu iebildumu pret jauno Igaunijas zemnieku likumu. Piebilda, ka vēl arī daudzi citi Igaunijas zemnieki vēlētos pārcelties uz Krimu, taču to darīt aizkavējot 1856. gada likums, kas atļaujot katrā pagastā tikai piecām dvēselēm no simta pārcelties uz valsts iekšzemes guberņām. Tauta Igaunijā dzīvojot ļoti saspiesti, bet tatāru pamestajā Krimā esot tukšas zemes diezgan, tā būtu pateicīga un laimīga, ja viņa majestātei labpatiktos pārveidot šo likuma paragrafu, kas tik ļoti apgrūtinot izceļošanu …

Un tiešām, lāga vīrs vecais majors ierakstīja lūgumrakstā arī šo bērnišķīgi vientiesīgo vēlēšanos. Vai viņš cerēja, ka tam var būt kādi panākumi, vai gribēja vienīgi izdabāt lūdzējiem, nav zināms.

Beigās viņš noskaitīja sūtņiem garu pamācību, kā viņiem galvaspilsētā nokļūt pie cara tētiņa un kam nodot lūgumu. Kad vēstule beidzot bija ielikta lielā aploksnē, aizzīmogota ar vairākiem koši sarkaniem zīmogiem, pēc tam, kad ar trekniem burtiem bija uzrakstīts viņa ķeizariskās majestātes vārds, majors piebilda:

321

— Ar šo vēstuli tad ejiet jau pirms deviņiem no rīta pie Ziemas pils un gaidiet tur tik ilgi, kamēr ķeizars nāks ārā.

21 — 3496

Pārāk ilgi jums nebūs jāgaida, jo ķeizariskajai augstībai ir paradums arvien ap pulksten deviņiem iznākt no pils. Jūs redzat, ka vēstule tagad ir aizzīmogota. Bet tādu jūs to nedrīkstat ķeizaram nodot, aploksnei jābūt atvērtai. Jūsu lūgumrakstu aizzīmogoju tāpēc, lai tas pirms nokļūšanas ķeizara rokās nenonāktu kāda jūsu ienaidnieka nagos. Jums jāzina, ka Pēterburgā ap ķeizaru augstos valsts amatos ir daudz šās zemes muižnieku, kas visu uzmanīgi novēro un gādā par to, lai viņu zemnieki ar lūgumrakstiem nenokļūtu pie valdnieka. Ja tādi redzēs jūs pils priekšā ar vēstuli, tad viņi, protams, tūlit nāks izprašņāt, no kurienes esat un ko gribat, un, ja vēstule būtu vaļā, viņi to atņemtu un noliktu pašus tur, kur jūs kādu laiku vairs neredzētu dienas gaismu. Bet caram adresētu aizzīmogotu vēstuli, kuras zīmogus vajadzētu salauzt, viņi jums neuzdrīkstēsies atņemt. Tikko parādīsies viņa augstība un jūs pamanīs, tad jūs tūlīt uz vietas žigli attaisiet vēstuli, ari viens pēc otra nokrītiet ceļos un turiet lūgumrakstu tik ilgi augstu virs galvas, kamēr to paņems pats ķeizars vai viņa adjutants.

Sūtņi, protams, nolēma rūpīgi iegaumēt majora kunga pamācības un tas pašas dienas pievakarē, 12. janvārī, aizbrauca ar pasta zirgiem tālāk uz Pēterburgas pusi. Trakoja putenis, uznāca tumša nakts, bet sūtņi nemitīgi steidzās tālāk no piestātnes uz piestātni — viņi brauca vēl vienu diennakti un beidzot trešās dienas vakarā nokļuva galvaspilsētā. Izplestām acīm trīs igauņu zemnieki, kas bija redzējuši tikai dzimtenes pilsētas un mazās pilsētiņas, raudzījās no pasta ratiem uz šo miljonu uguņu gaisma mirdzošo, gigantisko lielpilsētu, uz milzīgajām. lieliskajam celtnēm, uz ļaudīm, kas trokšņaini rosījās platajās ielās. Mūsu ceļiniekiem atklājās jauna, teiksmaina pasaule.

16. NODAĻA. SPITĀLĪGAIS

Kādā no 1860. gada ražas mēneša pirma jiem novakariem, kad jau metās krēsla, noguris ceļinieks tuvojās Kugļu ciemam. Sirds viņam smeldza tik ļoti, ka viņš laiku pa laikam apstājās, dziļi ievilka elpu un tvēra ar roku pie krūtīm, it kā gribēdams

satvert un aizsviest prom plēsoni, kas ar nagiem sāpīgi ieķēries viņa sirdi.

Viņam pašam nebija īstas skaidrības par jutām, kas viņu nomāca. Tās bija ļoti pretrunīgas. Svelošs prieks cīnījās ar gruzdošām bailēm, gaišas cerības ar kādu tumšu nojautu; šaubas un bailes ar melnu nokvēpušu roku apslāpēja priecīgās domas. Tad cīņa iesākās no jauna, bet jau pretējā virzienā. Tā bija satraucošā neziņa, kas viņu grauza un plosīja, kādu pārdzīvo cilvēks, cerībai cīnoties ar ļaunām bažām. Bet šādas sirdssāpes kremt tikai lielu kaislību cilvēkus, kuru dvēselē dzīvo, rosās un rūgst brāzmaini, nevaldāmi spēki.

Šai pretrunīgo izjūtu cīņai ceļinieka dvēselē bija viens vienīgs cēlonis. Visi šie brāzmainie viļņi, kas draudēja pārpludināt viņa dvēseli, skalojās ap vienu punktu. No vienas vienīgas iedomas viņa kājas sagrīļojās nespēkā, tā ka viņš apstājas un tvēra ar roku pie sirds.

Par ko viņa pašlaik domā?

Ko viņa domā par mani?

Kā viņa mani sagaidīs?

Ko es pēc ceturtdaļstundas ieraudzīšu viņas acīs? Kādu spriedumu par mani teiks viņas skatiens, viņas mute?

Tā nebija pirmā reize, kad viņš sev to jautāja. Šādi jautājumi rosījās viņa smadzenēs jau vairāk nekā pusotra gada, viņš pārcilāja tos savā atmiņā — visu laiku, kamēr bija no mājām šķirts. Bet tagad, kad lielais brīdis bija klat, šie jautājumi atdzīvojās no jauna un satrauca vairāk nekā jebkad.

Nav tiesa, ka laiks un prombūtne liek aizmirst mīļoto cilvēku un nobālēt atmiņa viņa tēlam. Tieši otrādi, jo ilgāka ir šķiršanās, jo spilgtāks, burvīgāks un valdzinošāks kļūst mīļotā tēls. Nobāl, apdziest un izgaist tikai tas, kas viņā ir bijis mazāk pievilcīgs. Ēnas ap šo tēlu izdziest, paliek vienīgi skaidrs, zeltains mirdzējums.

Ai, tā tas arī bija!

Tieši tādēļ ceļinieka krūtīs pamodās bailes, šaubas, nedrošība.

Tāda viņam rādījās sieviete, kuru viņš mīlēja. Bet kāds tad bija viņš! Cik tumšs un necienīgs viņš jutās viņas tēla mirdzošajā gaisma. Kur lai paslēpjas no šā spožuma!

21*

323

Es neesmu vērts tādas sievas, kāda ir viņa! Es neesmu

cienīgs, ka viņa domā par mani, neesmu cienīgs, ka viņa paskatītos uz mani, ka viņa runātu ar mani tā, kā alkst mana dvēsele!

Tāvets Lehmuss neatzina par noziegumu daudz tāda, ko nosodīja likums un sabiedrība. Bet savu vainu pret Anu viņš atzina pilnīgi — vismaz paša sirdī. Savā grēku nožēlā un ilgās viņš bija nonācis pat tik tālu, ka sāka pārspīlēt sava nodarījuma lielumu un uzskatīja sevi par vainīgu pat tādā rīcībā, kura nebija nekas ļauns un kurā viņu pat Anu neuzskatīja par vainīgu. Viņš pārmeta sev skarbumu, rupjumu, vienaldzību pret Anu, ko viņa nekad nebija izjutusi.

Ja kāds Tāvetam tagad jautātu, vai viņš uzskata par noziegumu to, par ko viņu noturēja cietumā pusotra gada, viņš atbildētu: «Nē!» Bet turpat viņš būtu piebildis, ka atzīst par smagu noziegumu to, ka viņa nodarījums ir sagādājis ciešanas sievai. So zādzību viņam vajadzēja no sievas slēpt. Viņš upurētu pusi sava mūža, ja varētu šos astoņpadsmit mēnešu,s izdzēst no pagātnes un atkal izdarīt to pašu noziegumu, bet tā, lai Anu par to nevajadzētu liet asaras un lai viņai par tonebūtu jācieš.

Kā viņai tagad ap sirdi?

Pa visu šo laiku sieva bija divas reizes viņu apmeklējusi Tallinas cietumā. Taču stundas ceturksnī, ko viņiem ļāva satikties, pēc Anu izturēšanās un valodas nevarēja nekā noteikta spriest. Viņa stāvēja cietumnieka priekšā, ļaudama savam skatienam slīdēt pār viņa pelēko apģērbu, vērodama apkārtējo drūmo telpu, un, kad tas beidzot apstājās pie vīra sejas, viņas skaidrās acis pēkšņi aizklāja asaru migla un vēl kāds pelēks plīvurs, caur kuru Tāvets vairs nespēja nekā ieraudzīt. Viņas mute spēja pasacīt tikai: «Lūdz dievu, Tāvet, lūdz dievu nakti un dienu!» Taču satikšanās tik ļoti uztrauca arī pašu cietumnieku, ka viņš nedabūja pat dažus vārdus pār lūpām, viss laiks pagāja, sevi nomierinot, un viņš iedomājās, kas būtu sakāms, tikai tad, kad aizslēgtās durvis viņus atkal bija izšķīrušas. U11 tā viņš mēnešiem ilgi bija gatavojies šim satikšanās brīdim, apdomājis, ko viņai jautāt un ko sacīt!

Tagad Tāvetam likās, itkā viņš visu šo laiku nebūtu Anu ne redzējis, ne viņā klausījies, it kā viņi visus šos astoņpadsmit mēnešus nemaz nebūtu satikušies. Tāpēc Tāvetu mocīja šis smeldzošais satraukums, kad viņš nu atgriezās pie sievas, pūlēdamies atsaukt atmiņa Anu tēlu, cieši nolēmis pirmajā satikšanās brīdī ieskatīties dziļi viņas sirdī, izlauzties cauri visiem plīvuriem, kādus ap viņas dvēseli bija sapinuši reliģijas murgi un varbūt arī vēl citas svešas ietekmes.

Jau otru dienu nemitīgi rasināja auksts, sīks rudens lielus. Likās, visa apkārtne raud, un šajās nemitīgajās asarās pa miglā kūpošajiem laukiem un druvām .staigā veļi. Tie aizslīd garām, šūpodamies virs melno kapu rindām, pazūd aiz meža, un aiz viņiem traucas citi tādi paši pelēku ēnu bari. Skumjais klusums visapkārt bija tik dziļš, ka ceļinieks katru reizi iztrūcies sarāvās, kad vārna, dobji ķērkdama, pacēlās spārnos no kādas egles galotnes. Izbrauktajos ceļos bija maz gājēju. Tāvets pienāca pie Kugļu būdām, nesastapis ceļā neviena paziņas.

Bet. lūk, jau iedegās pirmās uguntiņas. Sīkas kā jāņtārpiņi. Tās pazibēja te šur, te tur un drebēja mitrajā tumsā, it kā cīnoties pret vēju, kas tiecās uguntiņas nodzēst. Zemei pieplakušās būdas izplūda, zaudēja apveidus, izzuda tumsā.

Kad Tāvets gāja gar pagalmu vārtiem, šur tur ierējās suņi — kā pirmie apsveicot ceļinieku. Tāvets tos visus pazina pēc balsīm. Pēc suņa balss viņš zināja, gar kurām mājām tagad gāja. Viņa dvēselē pamodās dīvaina pacilātība un prieks, kad viņš ieklausījās suņu rejās. «Pazīst!» viņš nodomāja un pa smaidīja. L'n. kad Sēnepalu \luris piepeši mitējās riet un, draudzīgi smilkstēdams un asti luncinādams, sāka lēkāt ap viņu, Lehmusa sirdij pāršalca aizkustinājuma vilnis. Daudz netrūka — Tāvets būtu noskūpstījis suņa galvu, ko viņš patlaban tik pateicīgs glāstīja.

Mūris nācēju pazina un priecājās par viņa atgriešanos — vai tā nebija laba zīme?

Viņš spēcīgi ietrieca savu resno nūju dubļos un soļoja tālāk — un soļi kļuva tā kā vieglāki.

Bet drīz viņš sadzirdēja kāda sveša suņa balsi. Tas rēja pārlieku nikni. Ar milzīgu lēcienu caur kādu sētas spraugu uz ielas izjoņoja liels, melns suns nikni kvēlošām acīm un atņirgtiem zobiem. Tas droši, vien būtu ieklupis Lehmusa slapjo drānu stērbelēs, ja pārnācēja resnā nūja pēdējā acumirklī nebūtu piespiedusi to atkāpties. Ar nekaunīgu uzbāzību, galvu glūnīgi piešķiebis, katru brīdi gatavs lēcienam suns, nikni riedams, vajāja ceļinieku un lika viņu mierā tikai tad, kad bija dabūjis ar nuju krietnu belzienu pa purnu. Tad tas, skaļi kaukdams, nozuda aiz žoga.

Tāvets uz brītiņu apstājās un pameta skatienu uz tumšo grēdu viņpus žoga, no kuras otra gala mirgoja iedzeltena uguntiņa. Savāds rūgtums iesmeldzās krūtīs un sakāpa kaklā. Tas, kur viņu sagaidīja tik naidīgi, bija viņa mājas. Viņa bijušās mājas. Zinādams, ka tur jau sen saimnieko sveši cii vēki, viņš tumsā gandrīz būtu tām pagājis garām. Bet melnais suns lika pēkšņi apstāties, un viņu pārņēma vilšanās. Kā liels, ugunīgs vilnis uzšalca atmiņas par dzīvi šajā piekvēpušajā migā, kas melnēja aiz žoga. Tur bija mitinājušies viņa tēvi un sentēvi. Te bezzobainās, vecās mutes viņam bija stāstījušas par tālo pagātni, kas kopš agrās bērnības bija iegulusies atmiņā kā brīnumaina teiksma. Tāvets zināja, ari viņš bija viens no šiem Lehmusiem, par kuru spēku un veiklību, gudrību un darba mīlestību vēl tagad mēdza stāstīt jaunajai paaudzei. U11 tur, tajā mājā, tagad vairs nebija Lehmusu. Pēdējais Lehmuss atklīda šurp kā ubags un pagāja garām Lehmusu vārtiem ka klaidonis bez pajumtes, un apskauda vilkus un lapsas, kuriem ir migas un alas. Un par šo Lehmusu nevarēja teikt nekā cita kā vienīgi nelabu. Tāvets Lehmuss bija izstumts no cilvēku vidus … Kā sīciņš saules stars viņa atmiņā pazibēja īsais, laimīgais bērnības laiks. Tad viņu slavēja par acīgu, veiklu zēnu, kam gaiša galva un vēl gaišāka sirds. Cik tas būtu bijis skaisti, ja jau tad būtu izbeigusies viņa dzīve! Reizē ar mātes glāstošo roku, kas dusēja uz zēna galvas, ar smaidu tēva skatienā, ko viņš juta uz vaiga. Viņš toreiz būtu palicis viņu labais bērns, kas iepriecina mīļoto vecāku sirdis. Bet viņi bija apgūlušies zem velēnām ar apziņu, ka Tāvets klīst pa aplamu ceļu, dodas stāvus postā, un abu dziestošās acis pieriesās ar asarām … Kaut viņš vēl spētu nožāvēt šīs asaras!

Un beidzot viņam ienāca prātā vēl viens dzīves posms — īsa, plata mirdzošas gaismas josla — ko viņš zem šīs pašas Lehmusu būdas salmu jumta bija nodzīvojis kopā ar Anu. īpaši pirmie divarpus gadi, pirms kroplā bērna piedzimšanas. Ja Tāvets gribēja iedomāties, kas ir laime, tad viņš atcerējās tieši šo laiku. Toreiz viņi bija viens otru sapratuši vislabāk ar prātu un sirdi. Jā, arī ar prātu. Tiesa, Anu jau tad bija ticīga un ar savu dabisko saprātu nepacēlās pāri parastā lauku cilvēka līmenim. Bet viņa vēl nebija saslimusi ar to reliģisko kaiti, kas vēlāk sagrauza viņas garīgos spēkus, un to, kā Anu pietrūka izglītības ziņa, bagātīgi izlīdzināja dzīvā gara un laipnā rakstura zelta graudi. Tāvetam deva gaismu, uzturēja, sildīja Anu apbrīnojamā labsirdība, maigums, pašuzupurēšanās un tā bērnišķā lēnprātība un apbrīnojami skaidrā dzīves uztvere, kurai pamatā bija viņas garīgās īpašības. Anu nebija gudrība, bet gan mīlestība, žēlsirdība, piedošana. Un, kas bija viņas dvēselē un ko runāja viņas mute, tas atmirdzēja arī viņas acīs, šajās skaistajās acīs, kurām uz Tavetu arī viņa dzīves visdrūmākajās stundās bija tik gaišs iespaids.

Tur, tajā būdā, pār kuru rudenīgā tumsa izklāja melnu spārnu, viņš ar Anu bija juties laimīgs. Kur ir tā būda, kur viņš atkal varētu baudīt tādu dzīvi? Kaut vai vienu dienu! Kaut vienu stundu!

Viņš atri devās projām. Tāveta acu priekšā parādījās Kīsu mājas, kuras tagad dzīvoja Anu. Kā rupja roka sažņaudza viņa sirdi. Ar varu viņš atgaiņāja uzmācīgās domas, cenzdamies tās padzīt ar atkalredzēšanās prieku, un ātri, gandrīz skriešus nokļuva pie Kīsu durvīm. Ar drebošu roku, taustīdamies viņš vēra zemās durvis. Kad Tāvets iegāja istabā, pirmajā brīdī viņš ieraudzīja vienīgi skala uguntiņu, kuras dzeltenais atspīdums plūda tagad pretī kā caur biezu miglu. Tikai pēc tam viņš sāka izšķirt ēnas, priekšmetus, cilvēku augumus. Sākumā viss šķita pārlieku izplūdis. Pamazām viņš citu pēc cita sāka pazīt cilvēkus.

Tur pie uguns sēdēja Kīsu Miķelis ar dziesmu grāmatu klēpi. Viņam līdzās saimniece Līza vērpa pakulas. Ratiņš rūca arī Tīnai, bet Mares fokās zibēja adamadatas. Juris, likās, plēsa skalus. Mika nebija istabā. Istabā nebija arī tās. kuras deļ ciemiņam tik strauji sita sirds, kuras dēļ viņš drebēja pie visas miesas. Eltse viņam pat neienāca prata.

Visi bija manāmi novecojuši. Kā vecie, tā jaunie. Un novecodami it ka sažuvuši. Tā sarūk koki, kas aug pārak liesa zemē. Vecajiem sejas bija pelēkas kā zeme, un jauno sejas atgādināja vecos. Miķeļa garie mati jau bija nosirmojuši kā egļu sūna, rūpju rievas sagūlušās starp uzacīm, un no deguna līdz mutei aizvijās dziļas vagas, liecinādamas par lēnprātību un pazemību. Līzas seja bija sadzeltējusi un sarāvusies ka tāds sažuvis ābols. Ap Viņas acīm bija tik daudz novītuma krunciņu, ka bija saredzamas tikai acu zīlītes — viņa raudzījās ar savādu, aizdomīgu un asu skatienu. So seju, liekas, bija pārkaitējusi stiprā ticības uguns.

Sī aina, ko ciemiņš pirmajā acumirklī gribot negribot uzņēma sevī, pazibēja viņam gar acīm ļoti ātri, un tikpat ātri viņa acis, meklēdamas Anu, garām ejot vēlreiz skāra Miķeļa bērnus, kuri tobrīd bija istabā. Nesenajam arestantam likās, it kā viņš savā priekšā redzētu trīs savus cietuma biedrus, savītušus, izkaltušus, izbadējušus cilvēkus, kuriem maz maizes un vēl mazāk gaisa. Visi trīs bērni bija izauguši. Lills bija kļuvis par Juri, Manne pārvērtusies par Mariju un Tīna izaugusi par lielu meitu. Taču likās, ka ir pastiepies garumā vienīgi viņu izkaltušais skelets, bet ne miesa, ar ko tas apaug un kļūst pilnīgs. Mazasinīgā Tīna ar šauru sejiņu dūres lielumā, sarkanmatainais Juris ar vasaras raibumiem klāto vaigu, tievs zeņķis ar ieliku kaklu, — abi bija kā tumšā pagrabā izstīdzējuši, kropli kartupeļu stādi, un tikai klibajā, plecīgajā, druknajā Marijā manītu mazliet vairāk dzīvības, ja vien viņas stūrainā, pūtītēm klātā seja izskatītos dzīvāka un gudrāka. Bet šās dzīvības trūka arī citiem. Garīgā ziņā viņi ir tādi paši nonīkuši pagraba stādi kā Marija. Stulbi, ar bezjēdzīgu, gandrīz idiotisku sejas izteiksmi visi ilgi raudzījās ienācējā, ne ar ko neizrādot, ka Tāvetu pazinuši.

Pagāja labs laiciņš, kamēr vecie beidzot saprata, kas stāv viņu priekšā. Abi atņem ciemiņa sveicienu un tikai pēc tam sāk viņu uzmanīgi apskatīt. Pēc balss vecāki, kā redzams, viņu nepazīst. Tad tēvs it kā atmostas, pagriežas pret Tāvetu, vairākas reizes no galvas līdz papēžiem noskata ienācēju.

Tāvets ir noskrandis, netīrs, izmircis. Kājās viņam ir cauri krievu zābaki, līdz stilbiem noklāti ar biezu dubļu kārtu. Mugurā zilganpelēks mētelis ar platu apkakli, apdilis, ar pārplēstām stērbelēm, kuru gali aizbāzti aiz jostas. Viņa gludi apcirpto galvu sedz veca, izbalējusi vasaras cepure bez naga. Ap kaklu aptīts kaut kas neiedomājami biezs, grūti saprast, vai tas ir saritināts pakulu krekls, miltu maiss vai kas cits, bet šalle vai lakats tas gan nav. No šīm skrandām pretī raugās cilvēks, kuru vairāk nekā pusotra gada ir turējuši gandrīz kā dzīvnieku, iekaltu važās. Ieslodzījumā pavadītais laiks tam uzspiedis savu zīmogu.

Kad ieskatās Tāvcta vaigā un sāk viņu pazīt, tad vispirms apstājas viens un tad otrs ratiņš un no dievticīgā saimnieka klēpja izkrīt dziesmu grāmata, kuru viņš tūdaļ paceļ, bet aizmirst noskūpstīt, kā aizvien ir darījis. Un tad beidzot viņi ir pazinuši Tāvetu. Iestājas dziļš klusums, un tikai pašai jaunākai pasprūk pār lūpām stulbs izbaiļu sauciens: — Tāvets!

Neviens nepieceļas, lai dotos ienācējam pretī, neviens nesniedz roku, nevienā sejā neiemirdzas prieks.

Tāvets taču ir viņu ģimenes loceklis. Tāvets ir bijis prom vairāk nekā pusotra gada. Ir bijis tur, kur dzīvo atstumtie.

Pat bērni, ar kuriem viņš agrāk tik sirsnīgi draudzējās, pat tie nenāk vairs klāt. Viņu sejās redzamas vienīgi bailes un izbrīns.

Nelaimīgajam pat liekas, ka visi saspiežas ciešāk cits pie cita, lai stātos viņam pretī, atgrūstu viņu …

Un tad viņš pamana, ka sievastēva un sievasmātes acīs pamazām kaut kas iedzirkstas kā sērkociņš, ka viņu savītušajās un izžuvušajās sejās ievelkas jaunas grumbas, vadziņas un krokas, kas liecina par iekšēju nemieru un satraukumu. Un šis nemiers atklāti vēršas pret Tāvetu.

—    Ko tu meklē mūsu ģimenē?

Lēni un mierīgi plūst vārdi pār dieva kalpa lūpām, bet tie ir pilni indes.

—    Savu sievu.

—    Savu sievu? Vai tad tādam kā tev ir vēl arī sieva?

Sis zemnieciņš veikli prot atdarināt mācītāju, mācītāja ņirdzīgo, dzēlīgo, aizskarošo balsi. Viņš izrunā vārdus gausi, stiepj teikumus — un to visu tā vien, it kā no augšas.

—    Kas tad viņu man atņēma?

—    Protams, tas pats, kas nošķir kraupjainās avis no veselajām.

—    Nu, tad jau gan neviens mūs vēl nav izšķīris, un labāk būtu, Miķel, ja tu man pateiktu, kur es varētu sastapt savu sievu.

īsa, dzēlīga pauze.

—    Vai tiešām jums vajag satikties? Jūs to varat tikai īsu brīdi, gan jau kādreiz vēlāk, kad iegadīsies vairāk laika, ja būs lemts …

Karsta asins šalts apdedzina Lehmusa sirdi, laužas pa dzīslām uz augšu un sakāpj galvā. Viņam liekas, ka istaba un cilvēki atkal uz brītiņu nogrimst miglā, sārtā miglā.

Ko Miķelis ar to grib leikt? Varbūt Anu ir nolēmusi … Bel nē, viņš, Tāvets, mēģinās noturēties mierīgs šā cilvēka priekšā, kurš savā kristīgajā dievbijībā jau ar pirmo satikšanos sak viņu sist kā suni.

—    Vai mūsu sastapšanās būs īsa vai ievilksies ilgāk, tā ir mūsu abu darīšana, — viņš atbildēja ar piespiestu mieru. — Es tev neprasu neko citu, tikai — kur pašlaik ir Anu, kas ar viņu noticis?

Tā ka Miķelis izaicinoši un spītīgi klusē, ierunājas Līza. Viņas savītušā seja savelkas kā eža kažoks, un sīku krunciņu vidu iezibas divas acis kā dzirksteles. Viņa neprot kā vecais pūst miglu acīs, staigāt kā kaķis ap karstu putru, ne arī sacīt mīklas un izlocīties, bet gāž tieši pa galvu.

—    Sī lai nu paliek pēdējā reize, Tāvet, ka tu cel savu kāju pār mūsu slieksni. Šinī namā, kur mājo dievs un viņa svētais vārds, nav vietas atkritējiem. Mēs neļausim pārvērst mūsu māju par laupītāju midzeni…

Viņas zods sāk drebēt, un, pieceļoties no ratiņa, Līza ar savādu žestu sakrusto rokas uz krūtīm.

—    Un tu vēl runāsi par savu sievu? … Tādam kā tu mūsu mājā nav nekādas sievas. Sieviete, kas dzīvo pie mums, — ak vai, tāda bija dieva griba — agrāk skaitījās tava sieva. Tagad viņa ir mūsu dievbijīgā māsa, kurai nedrīkst būt nekā kopīga ar noziedznieku un dieva zaimotāju. Tu laikam, aiziedams no sātana mitekļa, domāji: iešu tagad uz Kīsām pie sievas — gan jau sievastēvs un sievasmāte dos pajumti un iztiku viņai un arī man. Tu maldies, vīrs! Zagļiem, neliešiem un dieva noliedzējiem — tiem Kīsās nedod naktsmājas! Tas būtu grēks, ko debestēvs mums nemūžam nepiedotu!

Ne pajumtes, ne paēst, ne naktsmājas nogurušam, izsalkušam ceļiniekam! Un to debesu tēva vārdā saka cilvēks ar labu sirdi, devīgs un viesmīlīgs! Ap Tāveta muti savelkas smīns, kurā ir vairāk žēluma nekā skumju.

—    Dārgā sievasmāt, — viņš atbild gandrīz maigi, — es taču neesmu jums lūdzis ne ēst. ne dzert, ne pajumti ilgākam laikam, nedz naktsmājas šai naktij! Par to es neesmu minējis ne vārda, es tikai vaicāju: kur ir Anu?

—   Tu redzi, ka viņas nav mājās, — atsaka Miķelis. — Kādēļ tu tik neatlaidīgi taujā pēc viņas, tu taču dzirdēji, Anu tev vairk nav sieva, ne arī tu esi viņas vīrs. Tāda ir dieva griba un mūsu vēlēšanās. Tāpēc es tev saku: ej projām no mūsu acīm — jau tava seja ir mums pretīga — un raugi pats, kā tu tiec galā ar savu sagandēto dzīvi … Aizvācies no šejienes!

Draudzīgu uzņemšanu viņš no šiem cilvēkiem tiešām nebi ja gaidījis. Bet, ka tie viņu nakts laikā izmetīs ārā lietū un salā, ka tie viņam pat ne ceturtdaļstundu neatļaus atpūtināt kājas savā pajumtē, ka tie viņam neizrādīs pat visvienkāršāko cilvēcisko līdzjūtību, to Tāvets nekad nebūtu ticējis. Viņš raudzījās te uz veceni, te uz veci, un viņa krūtīs modās jūtas, vienādi tālas ka no naida, tā no nicināšanas. Viņš redzēja savā priekša cilvēkus, kas nezināja, ko viņi dara, — viņš redzēja gara slimniekus. Tāpēc, nebildis ne vārda, Tāvets uzgrieza viņiem muguru katra atbilde būtu veltīga — un izgāja pa durvīm.

Aiz vārtiem viņš domīgs apstājās. Kur atrast Anu? Vecāki, acīm redzot, iespītējās un negribēja teikt, kur ir viņu meita. Ka viņa nav aizbraukusi no mājām, ka viņa kā senāk dzīvo Kīsās, tas bija skaidrs. Tātad Anu laikam dzīvo tepat ciemā, tikai kādās citās mājās.

Tāvetam nevajadzēja ilgi lauzīt galvu, lai saprastu, kur vispirms jāmeklē sieva. Protams, tajas mājās, kur dzīvoja viņas «ticības brālis». Viņš strauji apgriezās un devās uz Tenu Pēteru pusi.

Uz ielas, kur viņš atkal sajuta, ka auksti dubļi lip pie kājām un nepatīkams mitrums apņem gālvu un visus locekļus, viņam atkal uzbruka neizsakāma tukšuma un vientulības sajūta. Tāvets nodrebēja, no aukstuma sāka klabēt zobi. Viņam likās, ka miesa sastingst un dvēsele šausmās traucas prom. Visur uzglūnēja melna, necaurredzama tumsa; šķita, it ka tālumā kāds žēli gaudotu. «Vai tiešām es esmu viens, tiešām gluži viens?» viņš izmisis vaicāja sev, un no krūtīm izlauzās grūta nopūta.

Tenu Pēteru kambara loga spīdēja uguntiņa. Laistīdamās vara krāsā, gaismas svītra krita uz tumšo pagalmu, uz kailajiem ceriņu krūmiem, uz slapjajiem sētas zedeņiem. Tāda gaisma nevarēja būt krāsns stūri iespraustai skala ugunij, šī gaisma bija pārāk spoža, aiz loga, uz galda, vajadzēja degt svecei. Un, pieejot tuvāk, Lehmuss redzēja, ka viņš uzminējis pareizi. Aiz loga ruts bija skaidri saredzama tauku svece ar savu nemierīgi plīvojošo liesmiņu. Ieskatoties tuvāk, viņš pamanīja pie uguntiņas divu cilvēku galvas. Tā kā lodziņa mazās četrstūrainās rūtis bija salijušas un caur logu viss izskatījās miglains, Lebmuss nevarēja saskatīt šo cilvēku sejas. Bet nepārvaramas jūtas vilka viņu aizvien tuvāk pie loga. Suni, kas viņu rēja, Tāvets apklusināja ar labināšanu un kabatā atrasto maizes garoziņu, un viņš piegāja lodziņam pavisam tuvu klāt. Dziļajā tumsā, kas ietina pagalmu, istabā sēdētāji nevarēja viņu saredzēt; bez tam Tāvets centās turēties mazliet sāņus no gaismas atspīduma.

Viņš nebija maldījies, meklēdams sievu tieši šajās mājās.

Pie viņas ticības brāļa.

Tur viņa sēdēja.

Un turpat sēdēja arī ticības brālis.

Abi sēdēja blakus aiz maza galdiņa pie loga un, likās, bija nogrimuši viņu priekšā atvērtās biezās grāmatas lasīšanā.

Protams, tā bija bībele.

Anu lasīja — viņas vārdi dobji atbalsojās aiz loga; šad tad viņa apstājās, lai paskatītos uz ticības brāli un uzklausītu viņa piezīmes; pēc tam starp viņiem iesakās īsāka vai garāka domu apmaiņa. Viņi, kā redzams, centās paskaidrot viens otram izlasītās svēto rakstu nodaļas. Kad tā cilvēka skatiens, kurš stāvēja aiz loga, pirmo reizi pieskārās sievietes galvai, viņš juta, ka ceļgali sāk ļodzīties. Tāvets bija pazinis šo galvu, vēl neredzēdams seju. Ar abām rokām viņš pieķērās pie savas nūjas, jo, karstam asiņu vilnim iešļācot galvā, viņam uznāca reibonis. Un pēc tam viņu pārņēma kas tāds, par ko bija grūti pasacīt, vai tā bija garīga vai fiziska sajūta. Viņa krūtīs kaut kas aizdegās ar sāpēm, it kā tur kas pārplīstu vai sašķīstu. Šī skaudrā sajūta pārņēma viņu pilnīgi, kad viņš no sievas novērsa skatienu uz vīrieti. Abas galvas bija tik tuvu kopā, ka Tāvetam, raugoties uz vienu, neizbēgami bija jāredz arī otra.

Sākumā viņa pamodās kā nojauta, kā aizdomas, kas radās no tā, ka šie divi cilvēki tik draudzīgi sēdēja blakus un tik tuvu noliecās viens pie otra. Bet vēl daži acumirkļi — un skatītājs aiz loga sāka vākt pierādījumus, ko sakrāja kaudzē kā kvēlošas ogles, kamēr no tām izšāvās greizsirdības indīgā liesma.

Šis vīrietis pie galda — ar kādām acīm viņš raugās uz blakus sēdošo sievieti!

Tās ir acis, kas iezīžas, aprij, uzsūc sevī…

Un kā sieviete uztver šos skatienus?

Kad viņa pavērš seju pret savu ticības brāli, Anu plakslieni paceļas, un, kad viņas acis atbild vīrieša jutekliski smaidošajam skatienam, no skropstu apakšas izšaujas kas gaišs, mirdzošs — kluss laimes atspulgs …

Bet vērotājs aiz loga sarauš arvien vairāk ogļu.

Kad Anu lasa vai ieskatās grāmatā, lai vēlreiz atkārtotu apceramo bībeles pantiņu, Madis pievirzās viņai tuvāk, izlikdamies, it kā arī viņš skatītos grāmatā, un tad saskaras abu pleci, sāni, laikam arī ceļgali. Reizēm Madis pieliecas viņai pavisam klāt, tā ka viņa piere tuvojas Anu zodam un kā glāstā saskaras pat viņu vaigi. Un tas notiek tikai tāpēc, ka sieviete nepretojas, necenšas to liegt vai no tā izvairīties.

Nē, viņa atļauj visu. Viņa par to priecājas!

Vēl vairāk: arī viņa pati dara tāpat!

Vai tagad, noliekdamās pie vīrieša sejas, piestumdama viņam tuvāk grāmatu un ar pirkstu norādīdama kādu nodaļu, Anu neizdara to tā, ka vaigs pieskaras vaigam?

Kas šos abus tur redzētu tā sēžam, tūdaļ nodomātu: kā tad nu citādi, tie ir vai nu līgava un līgavainis, vai virs un sieva …

Cilvēka dvēselē plosās vētra — viņš gatavs izsist logu un izvilkt sievieti aiz matiem laukā.

Taču tas ilgst tikai īsu bridi.

Rrāzmai, kas nupat vēl satricināja visu viņa būtni, seko lūzums pretējā virzienā: viņš jūtas neizsakāmi vārgs, salauzts, bezspēcīgs. Vīram liekas, ka viņu ir sasituši par nabagu, saminuši zem kājām. Bezgalīgas skumjas pārņem viņa dvēseli — tās nevarīgās skumjas, kādas izjūt grūti slimais, kas spēj raudāt, vaidēt un lūgties, lai žēlo.

Lehmuss atkāpjas no loga, streipuļodams pārbrien pār dubļaino pagalmu, ar spieķi taustīdams pēc ceļa, iziet pa Teņu Pēteru vārtiem, nepārkāpis šās' mājas slieksni, kaut gan viņš bija nācis tieši šurp meklēt savu sievu.

Kurp tagad nes viņu kājas, to viņš nezina arī pats. Viņš iet, iet kā uzvilkta mašīna. Viņš nemana, ka, paslīdot kājai, reizēm iekrīt grāvi vai ari līdz ceļiem iebrien aukstā, dubļainā peļķē; nemana, ka šur tur viņš ar krūtim uzduras sētai vai vārtiem. Tumsa, kas pārņēmusi viņa dvēseli, ir tumšāka par nakti.

Viņa galvā vairs nav nekādu domu. krūtis nav nekādu skaidru jūtu. Viss ir sastindzis sāpīgā nevarībā, dvēsele un miesa ir kā paralizēta. Viņš neaptver, vai ilgi klaiņo pa ielām, pa ciema nomalēm. Piepeši viņam uznāk slāpes. Viņam gribas kaut ko, kas remdētu, iemidzinātu dobjo nemieru, kurš rūgst viņa krūtis. Tāvets sajūt neatvairāmu kāri pēc degvīna.

Un, kad viņš attapies paraugās visapkārt, tad redz, ka ir nokļuvis pie kroga. Lūk, tur spīd divi lodziņi, tas ir vecā Tihanes krogs, viņa laimes un prieka pils. Šos logus Tāvets pazīst drīzāk instinktīvi nekā pēc izskata. Un viņš steidzas turp.

Kroga priekšā, pie pašām durvīm, galvas zemu nodūruši, stāv divi salijuši, pārsaluši kleperi. No logiem krīt vāja atblāzma, apgaismodama zirgu skumīgās galvas un noliesējušos sānus. Ļaužu krogā laikam nav daudz, skaļāku valodu nedzird. Tas jo labāk. Lebmusam tagad negribētos ne ar vienu runāt. Būtu labi, ja viņš varētu viens pats. kaut kur kaktā sēžot, klusēdams iebaudīt noreibuma saldini un nogrimt aizmirstībā.

Iegājis krogā, viņš tiešām sastop tur vienīgi greizaci krodzinieku un divus gluži svešus kroga apmeklētājus. Laikam kādi nepazīstami garāmbraucēji. Tie stāv pie letes, viens sūc degvīnu, otrs alu, un abi nesteigdamies tērzē ar veco Tihani. Lehmusa ienākšanu neviens nepamana. Krodzinieks, acīm redzot, stāsta kādu jautru atgadījumu, jo visi Iris pilnā kaklā skaļi smejas.

—    Ko nu par mācītājiem runāt — viens labāks par otru! — piebilda degvīna dzērājs, noklausījies krodzinieka stāstu. — Tu, cilvēks, sēdi baznīcā uz sola, klausies, kā viņi no kanceles bārsta visādas pamācības un raida uz debesim lūgšanas, un domā: šis vīrs gan nemaz nezina, kas ir grēks, jo sadzīvo ar dievu kā brālis ar brāli, pats īsts eņģelis, un tik vien viņam ta darba kā gausties par mums. nelaimīgajiem grēciniekiem. Bet tu tikai brīnies!

—   Jā, gluži kā mūsu Paulsens Amblā, — atsaucās otrs zemnieks, iedzerdams alu un piebāžot pīpi. — Baznīcā tik paklausies! Viņš jau zina, kas ir melns un kas ir balts. Draudzē, protams. Viņš tev i dzērājiem sados, i netiklību nopels, i meitu izbārs, kam kāja paslīdējusi. Bet ko dara viņš pats? Draudze pilna bandu bērnu, kā dēlu, tā meitu. Savas draugaļas viņš ne saskaitīt nevar … Nezin vai jūs esat dzirdējuši, kas pirms kāda laika noticis ar mūsu dvēseles ganu ārlaulības bērna dēļ? Tādas lietas, ka smejies, vai pušu plīsdams! Visai draudzei par apsmieklu …

Ne Tihaue, ne otrs kroga apmeklētājs nekā nezina par notikumu Amblā. Par mācītāju Paulsenu dzird daudz divdomīgu nostāstu. Tāpēc vīrs, tiklīdz pīpe sākusi kūpēt, atsāk valodu.

— Kādā svētdienas rītā mācītājs kopā ar ķesteri pieraksta ļaudis dievgaldam. Tur ierodas ari Kukeveres zemnieks Kernu Juliāns. Viņš nostājas pie galda.

«Gribi pie dievgalda?» jautā mācītājs.

«Nē, mācītāja kungs. Es lūdzu nokristīt bērnu.»

«Kā bērns tas ir?»

Tādas un tādas meitas bērns.

Kad bērna vārds un kūmas atzīmēti, seko pēdējais jautājums:

«Kā sauc bērna tēvu?»

Zemnieks klusē. Mācītājs pārjautā vēlreiz.

Zemnieks, ka palīdzību meklēdams, raugās te uz viņu, te uz ķesteri, tad uz ļaudīm, čāpstina lūpas, it ka gribētu ko teikt, bet vardi nenāk par lūpām.

«Vai tad nav zināms, kas ir bērna tēvs?» mācītājs kļūst nepacietīgs.

«Ir gan.»

«Nu. kāpēc tad tu nesaki?»

Tagad mācītājam pietrūkst pacietības, viņš uzkliedz:

«Es prasu tev, kas ir bērna tēvs?»

Beidzot tomēr Kernu Juhana mēle atraisās, viņš bailīgi atbild:

«Mācītāja kungs pats, tā meita apgalvo …»

Ak tu tētīt! Visi klausās, ausis izslējuši, un, kā tikai Juhanam paspruka Šī atbilde, galvas pagriežas uz baznīckungu.

Tas sarkst un bālē. Ne vārda nebildis, nosviež spalvu uz galda un pazūd otrā istabā .. . Bet ļaudis klepo un dudina:

«Pats vairs nevar saskaitīt, cik viņam sievu! Kas tad nu visas Marijas un Lizes, Jūlas un Maijas var paturēt prātā . ..» Visi gaida, kas notiks tālāk.

Pēc īsa brītiņa dvēseļu gans atgriežas rakstāmistaba, kaut ko nobubina par bezkaunīgiem meliem un neslavu, draud ar kāķa tiesu un beidzot atbild Kernu Juhanam:

«Juhan, pēc dievkalpojuma ienāksi pie manis!»

Juliāns dara, kā viņam pavēlēts. Tā bailīgi jau ir, draudēja taču ar kāķa tiesu. Tomēr saņem dūšu un domā: «Ko viņš man var padarīt! Meita tā saka — es neesmu vainīgs!»

Mācītājs pieņem Juhanu. Viņš stāv zemnieka priekšā spēcīgs, brangs un stalts un vaicā viņam, taču balss ir dobja kā no mucas:

«Saki taču, Juhan, kā tu uzdrošinājies visu ļaužu priekšā tā apkaunot savu dvēseles ganu un pateikt par viņu tik neģēlīgas aplamības?»

Zemnieks atbild, ka meita pati to apgalvojot.

«Ak tā, lūk?» un mācītājs novēršas. «Nu, ja es tiešām kā kurš katrs mirstīgais, paklausīdams savas miesas kārdinājumam, arī būtu šo smago grēku izdarījis, tad es lūgšu dievu, lai viņš man visžēlīgi piedod. Bet tev tomēr nevajadzēja šo noslēpumu izpļāpāt visu ļaužu priekšā. Tev būtu jākaunas par to!»

«Bet mācītāja kungs taču pats tik bargi noprasīja, lai es pasaku, kas ir bērna tēvs …»

«Klusu! Tev vajadzēja pie manis atnākt agrāk un man to paziņot divatā. Bet tagad pa visu draudzi klīdis muļķīgas baumas …»

Tihane un otrs kroga apmeklētājs smejas.

—    Redzi, kā izdarās! Lai nu būtu vēl jauns cilvēks vai atraitnis! — piebilst pēdējais. — Ja nemaldos — es viņu redzēju pirms pāris mēnešiem Amblā — viņam jābūt tālu pāri piecdesmitiem, un lielmāte mājās tāda plata kā lāva.

—    Savi piecdesmit pieci būs, — apstiprina stāstītājs, savilkdams ciešāk jostu un grasīdamies iet projām. — Varat iedomāties paši, kā viņš izdarītos, ja būtu jaunāks.

Draudzīgi atsveicinājušies no Tihanes, abi ceļa gājēji aiziet, un tikai tagad krodzinieks aplūko tuvāk jauno viesi, kuru viņš dzīvās sarunas laikā bija noturējis par ēnu.

Viesis sēž pustumsā garā sola galā un raugās zemē. Viņš pats sev nevarētu pateikt, kāpēc ir paslēpies no citiem kroga apmeklētājiem, un pūlas nomākt dedzinošās slāpes. Zemnieku sarunā viņš nebija klausījies, viņam bija licies, ka runātāju balsis atskanētu kaut kur tālumā. Acīm redzot, viņš bija gaidījis, lai svešie aizietu, jo, tikko visapkārt iestājās klusums, Tāvets it kā pamodās, lēni ar grūtībām izslējās taisns un gandrīz nikni uzbrēca:

—    Mēriņu sīvā!

Vecais greizacis aizdomīgi paskatās uz noskrandušo, dub-

ļicm notašķīto ienācēju un nesteidzas izpildīt pavēli. Balss liekas pazīstama. Taču viņš pazīst bijušo Lehmusu saimnieku tikai tad, kad tas pienāk pie letes, kur to apspīd skala gaisma no krāsns.

Greizača izturēšanās šķiet vēsa un atturīga. Viņš nesniedz savam kādreizējam biežajam viesim roku, neapsveic viņu, bet tikai raugās klusēdams ar vienu aci uz vienu, ar otru uz otru sienu un izliekas, it ka nebūtu dzirdējis, ka pasūtīts sīvais. Beidzot viņš it kā starp citu piebilst: — Skaties vien, ciemiņš no tālienes, — un sāk rīkoties ar degvīna un alus mēriņiem.

Pret zagli, kas iznācis no cietuma, citādi neklājas izturēties, jo vairāk tāpēc, ka viņš ir ģērbies skrandās, un kas lai zina, vai spēs samaksāt par degvīnu.

Lehmuss to saprot, un viņa sejā pavīd rūgts smīns.

Tihane, vai kādreiz esmu tev palicis parādā?

—    Nē — laikam ne.

—    Es ari tagad nedzeršu uz parāda, un viņš nomet uz letes trīsrubļu gabalu.

Tā ir visa viņa manta. Iznācis no cietuma, Tāvets vairāk nekā nedēļu bija strādājis ostā, lai nopelnītu naudu ceļam un nepārnāktu mājās pilnīgi tukšā.

Tikko Tihane ierauga naudu, nošķind degvīna mēriņš un pielīst pilns līdz malai. Un krodzinieka kalsenajā sejā var saskatīt, kā rītausma cīnās ar nakts tumsu. Roku viņš nesniedz arī vēl tagad, bet jau sakustas viņa pļāpīgā mute. meklējot vielu sarunai, un greizās acis atgūst patīkamo spīdumu, kas viņa jokiem piešķir tik bagātu izteiksmi. Viņš rosīgi pakampj no letes naudaszīmi un ar maģisku žiglumu pārvērš to par sudrabu un varu.

—   Tātad atkal dzimtenē — tas ir labi! — viņš nosaka, rokas berzēdams. Bet, redzēdams, ka viesis nav noskaņots uz pļāpāšanu, viņš no roku berzēšanas pāriet pie pirkstu knaukšķināšanas. Šo mākslu Tihane ir apguvis pilnigi. Viņam knaukšķ katrs pirksts. Viņš var tos izraustīt pa vienam, ta ka neviens nepaliek knakšķi parādā, vai ari visus reizē ar skaļu brikšķi.

Lehmuss paņem mēriņu, taču nepiedāvā nobaudīt kroga papam. Nu var atriebties. Vispirms viņš ieņem mazu lāsīti, tad dzer malku, iztukšojot mēriņu līdz pusei.

337

Pēc brītiņa, kad spirdzinošais šķidrums ir noguldzējis rīklē,

22 — 3496

viņa iekšas it ka noraustās un kņudēdamas pieplūst ar siltumu. Lehmusa acīs iezibas jautras uguntiņas, ka tas mēdz būt ar dzērājiem, un viņa nosalusī seja piesarkst.

Sākums bija labs. Viņš atkal tver mēriņu un lieliem malkiem izdzer to tukšu.

—    Stopu alus!

Viņš izspļauj rūgtās mieles uz grīdas un, dzesējis slapēs ar putojošu alu, sāk piebāzt pīpi no vecā pūšļa. Spožās acis un sārtie plankumi vaigos liecina, ka iekšdedze sāk darboties arvien labāk.

Un mēle kļūst vaļīgāka un beidzot atraisās pa īstam.

—    Nu, kas tad Kugļu pusē dzirdams? Viss pa vecam?

Lehmuss ir pārliecināts, ka tagad, kad Tihane zina, ka ciemiņam ir nauda, tā mute kļūs runīgāka. Un viņš nav kļūdījies. Greizacis uzguļas ar krūtīm uz letes un atlaiž slūžas vaļā. Tā kā katrs pats sev ir vistuvākais, tad viņš uzsāk valodas par savu paša dzīvi.

—    Daudz kas palicis pa vecam, bet jaunumu tomēr ir vairāk. Vecie labie laiki pagājuši — vislabāk to redzu pēc sevis. Noma jau tā liela — tomēr skrūvē vēl uz augšu, un krogs stāv tukšs kā baznīca darbdienā.

—    Vai cilvēkiem maz naudas?

—    Protams, maz, nabadzība aug augumā ar katru mīļu dienu. Un ciems ir maltsvetiešu pilns, tie nozvērējušies degvīnu nedzert. Un ne jau degvīnu vien ari tādu nevainīgu dzērienu kā alus! Dieva jēriņi vairs ne kāju nesper pār kroga slieksni — te esot īstenā pekle: ne jau apakš zemes, bet zemes virsū, un es esot pats sātans. Tā jau nav tikai pie mums — maltsvetiešu pilnas visas malas, ka vai lūst. . . Tad māki 11u dzīvot!

Nu, tu jau gan Kugļos esi diezgan naudiņas sarausis,— atsaucas Lehmuss no dūmu mākoņa. — Vari sev nopirki kādu lopu muižiņu.

Tihane atmet ar roku un sērīgi saviebjas. — Nieki vien! Nav jau tās naudiņas tik daudz, ka domā. Citādi jau sen būtu uzsācis vieglāku dzīvi .. . Bet es gribēju piebilst, ka lieta kļūst vēl ļaunāka. Ļaudis kā apsēsti, visi pošas prom no mūsu zemes, atstās druvas un tīrumus tukšus! Tu taču būsi jau dzirdējis — daudzi pamet savas mājas, rosās, taisās bēgt uz pasaules malu, kur zeme un debess satekot kopā . ..

Bijušais ieslodzītais, ne cietuma, ne ari Tallinas ostā strādājot, nebija neka tāda dzirdējis.

—    Uz kurieni tad viņi grib iet?

—    Tikai uz siltām zemēm. Viens saka uz Saratovu, otrs uz Samaru. Maltsvetieši sapņo par Kānānu. Vecais pravietis it kā pošoties izvest viņus no Ēģiptes uz apsolīto zemi, kur piens un medus tek … Vai tad tu par to vēl nekā neesi dzirdējis? Kīsu ļaudis jau arī pošas. Varbūt mūsu ciemā vēl nemaz neesi bi jis?

—    Neesmu. — Tāvets meloja, un viņa seja it kā satumsa.

Stāsti vien vaļā, kas te pa šiem diviem gadiem ir noticis

man viss ir jauns. Vispirms ienācu pie tevis.

Un, lai iepriecinātu greizaci ar jo lielāku peļņu, viņš pie prasa vēl puskorteli un dod šoreiz iedzert arī krodziniekam.

—    Nu, vai gan mazumu blēņu esam pieredzējuši pa šo laiku, visu nemaz nevar vairs atcerēties, — noslaucīdams muti, piebilst Tihane. — Drīz pēc tam, kad tu aizgāji, sāka atkal gaidīt pastardienu. Pravietis ar savu svēto muti esot to pasludinājis. Iepriekšējie pareģojumi neesot piepildījušies tāpēc, ka Maltsvets izlūdzies pagarinājumu. Beidzot nu ta kunga tiesas stunda esot durvju priekšā. Dažam bija skaidri zināms mēnesis, citam nedēļa, citam pat diena, kad no debesīm sākšot līt piķis un zēvele vai arī uznākšol ūdensplūdi. Vārdu sakot, visā mūsu ciemā bija liela kņada. Lūdza dievu un gaudoja augām dienām un naktīm. Sievietes, protams, visvairāk. Sievietes un tādi pravieša rokaspuiši kā Tenu Pēteru Madis un tas večuks, tavs sievastēvs. Viņi vairākas dienas pēc kārtas dziedot, alelūj i saucot, sapulcējās uz lauka un pēc tam ganībās aiz ciema gaidīja to kungu, kam vajagot uguns ratos nobraukt no mākoņiem. Visdīvaināko stiķi izspēlēja — neņem ļaunā — tavs sievastēvs Kīsu Miķelis. Kādu vakaru uzvelk kažoku un uzrāpjas pārnakšņot visgarākajā eglē. Viņš pats apgalvojis, k;n dieva gars viņam esot pavēlējis tur sagaidīt Jehovas atnākšanu.. Bet pasaulīgie ļaudis smejas, saka, šis esot gribējis savu nīcīgo zemes dzīvi paildzināt kaut vai par kādu stundu vai pusstundiņu, jo esot domājis, ka pasaules gals sākšoties ar ūdensplūdiem. Lai sauktu cik saukdami, tā arī neesot kāpis no koka zemē! Nosēdējis visu nakti eglē — daži runā, ka divas vai trīs naktis, — kamēr beidzot bads un sals likuši vīram nokāpt lejā, tas notika ziemā… Pastardiena, protams, ari toreiz nepienāca. Tagad mazliet tā kā aprimuši blēņoties. Bet pēc kāda laika uznāca atkal jauns dullums.

Un Tihane sāka gari un plaši stāstīt par notikumu ar Kristus lēļiem Madises baznīcā. Starp sievietēm, kas par koka krustā sistā tēla iznešanu no baznīcas sacēlušas vislielāko traci, bijušas «diemžēl» arī Lehmusa sieva un sievasmāte. Par sievasmāti neesot daudz ko brīnīties — Miķelis ar savu lūgšanu drudzi esot viņu, nabadzīti, pataisījis plānprātīgu, bet, ka Anu. šī rāmā, saprātīgā sieviete, varējusi tik tālu pakļauties māņticības aplamībām. tas gan esot rūgti jānožēlo. Māte un meita bijušas pirmās, kas baznīca lūgšanas laikā palikušas kājās un piespiedušas to darīt ari citiem, viņas atbalstījušas svētceļojumu pie vecā krusta kapličā un ar draudiem uzplijušās mācītājam, lai tas atkal novietotu koka pestītāju vecajā vietā, citādi noraušot baznīckungam no krūtīm kara krustu un noplēsīšot talāru.

Lehmuss ar milzīgu sasprindzinājumu gaidīja, vai greizacis nepieskarsies Anu un Tenu Pēteru Mada attiecībām. Taču tas nenotika. Vai viltnieks šim jautājumam pagāja garām tīšām vai netīšām, to grūti zināt.

Tālāk Tihane stāstīja par mallsvetiešu svētceļojumu uz Tiskri, par šķīsto jaunavu Mīnu un viņas dievišķīgo atklāsmi, kas satracinājusi maltsvetiešus uz izceļošanu. Viņš zobgalīgi atstāstīja nejēdzīgo gājienu, kurā piedalījušies Kīsu ļaudis un ari Anu. Tihanem izdevās tik smieklīgi notēlot Mīnas Renningas atklāsmes priekšnesumu, ka pat Lehmuss, kas no pļāpīgā krodzinieka tiecās uzzināt pavisam ko citu, klausījās ar lielu interesi.

Pēc Tihanes domām, visas šīs atklāsmes pamatā bijuši Maltsveta izdomāti kumēdiņi, krāpšana, kas izdarīta ar blēdīgās skuķes atbalstu. Mīnu jau esot atmaskojuši. Kādreiz, kad viņa atkal sastingusi stīva un sākusi stāstīt visādas debesu vēstis, ļaudis nolēmuši izdibināt, vai viņa tiešām ir bez dzīvības un jušanas. Un tad ari noskaidrojies, ka tā resgale vienkārši māžojusies.

— Piekrastē dzīvojot kāds maltsvelietis, vārdā Idu Juhans, — stāstīja krodzinieks. — Šis cilvēks savā ticībā bijis tik nedrošs, ka nolēmis pats pārbaudīt, cik daudz patiesības ir Mīnas izdarībās. Kad Mīna pakritusi gar zemi kā beigta, viņš saņēmies un piegājis viņai, cik vien iespējams, tuvu klāt, lai visu varētu labi novērot. Istaba bijusi patumša, un Juhans nolēmis pataustīt, vai viņas sirds vēl pukst. Bet, tā kā viņš nav varējis uzlikt viņai roku uz krūtīm, tad sācis aptaustīt kājas: miroņa kājām taču jābūt aukstām. Aptaustījis pēdas, tad lielus. pabāzis roku zem apģērba un pieskāries ceļgaliem. Domājis: ja viņa ir mirusi, tad viņa nebaidīsies arī no manām rokām, bet, ja viņas miesā ir kaut vai viena jūtīga vietiņa, tad tas nozīmē, ka tur vēl mīt dvēsele … Un, lūk, viņš taustās arvien augstāk un augstāk — piepeši nelaiķe uzšaujas stāvus un dusmīgi uzkliedz: «Ak tu bezkauņa!» Pēc tam pagriežas pret ticīgajiem un saka: «Jūsu vidū ir zaimotājs, tāpēc gars mani atstāja!»

«Ak tu velna māte, tad tādi ir tavi nedarbi!» pateicis toreiz Idu Juliāns un kopš tās dienas novērsies no Maltsveta ticības.

17. NODAĻA. ŽĒLSIRDĪGA MASA UN JĒZUS LĪGAVA

No krodzinieka Lehmuss arī uzzināja, ka valsts vara atkal vajājot Maltsvetu. Tāpat kā pirms dažiem gadiem, kungi viņu tagad uzskatot par musinātāju, par cilvēku, kurš sakūdot ļaudis izceļot «uz siltajām zemēm». Maltsvetu meklējot visur, bet nevarot dabūt rokā, jo viņa avis ļoti veikli un attapīgi šo noslēpjot. Arī šejienes pagasta vecākajam dots stingrs rīkojums «dumpinieku» arestēt, tiklīdz viņš parādītos Kugļos. Maltsveta mācekļiem esot noliegts turēt lūgšanas stundas kā te, tā citur, bet tas nelīdzot — slepenas sapulces tagad notiekot vēl biežāk nekā senāk atklatās.

Lai tiktu tuvāk tam, kas sāpināja viņa sirdi, Tāvets centās novirzīt stāstītāju no vispārīgiem spriedelējumiem uz sarunām par atsevišķiem šā novada cilvēkiem. Viņš iejautājās gan par vienu, gan otru ciema iedzīvotāju, lai tā, pa aplinkus ceļiem, nokļūtu pie mērķa.

Kā labi dzīvojot Pertlu ļaudis? Ko darot viņa ņiprā pusmāsa ar savu ticības apsēsto vīru?

Viņš uzzināja, ka Pertlu Villems pa šo laiku sajucis pavisam. Reizēm pat redzot parādības. Dienas laikā viņam rādoties jodi uņ visādi spoki. Villems apgalvojot, ka no alksnāja reiz viņam iznācis pretī eņģelis ugunīgās drānās un pavēlējis atstāt savu neticīgu sievu, tad kļūšot laimīgs; citreiz viņš atkal redzējis jumta korē velnu, kas ar pilnu muti ēdis viņa grēcīgo dzīvesbiedreni, tā ka bijušas redzamas vairs tikai Jūlas kāju pēdas. Tomēr tā pati Jūla nesen atkal laidusi pasaulē vēl vienu žirgtu puisēnu, jo vecais līdz šai dienai neesot pacenties izpildīt eņģeļa pavēli. Dīvains vīrs! Vairs cita nekā nedarot kā tikai lūdzot dievu, visus darbus uzveļot sievai, šai neglābjamai grēciniecei, vai arī kalpiem. Lūgšanu laikā, kā viņš pats stāstot, debesīs viņam atveroties lodziņš plaukstas platumā, un viņš pa šo spraugu skaidri redzot un dzirdot, kā dievs tēvs, dievs dēls un dievs svētais gars sēžot mirdzošā goda krēsla un eņģeļi ap viņiem, kokles trinkšķinādami, dziedot aleluja .. .

Par sanglepiešiem Tihane varēja pastāstīt tikai to. ka tie krituši pārliecinātu maltsvetiešu, sevišķi vietējo apustuļu palīgu nežēlastībā. Pagājušajos Ziemsvētkos viņu galdā nejauši uzradies prāvs cūkgaļas gabals, un kādu laiku vēlāk saimnieks kāzās tā pārdzēries to nolādēto elles dziru, ka pats saviem spēkiem vairs neticis mājās. Taču, kas vēl ļaunāk, — piedzērušais skaļa balsī nopulgājis Maltsveta ticību, kas neļaujot cilvēkam priecāties, un kāzās dziedājis citiem līdzi par šo ticību sacerēto joku ziņģi, tā ka skanējis vien. Pēc Tihanes nostāstiem tagad visi maltsvetieši turoties pa gabaliņu kā no viņa paša, tā no viņa nekrietnā nama, un abi ciema «sludinātāji», Tenu Pēteru Madis un Kīsu Miķelis, ar pravieša piekrišanu esot viņu nolādējuši.

Dīvainā kārtā tāds pats liktenis vēl neesot piemeklējis Lejaspirts Teni. kaut gan ļaunas mēles jau sen apgalvojot, ka viņš slepeni lietojot kā degvīnu, tā arī tabaku. Bet tas laikam esot tāpēc, ka Vija, Teņa dievbijīgā laulene, izpērkot vīra grēkus, sadedzinādama tos savas ticības ugunī. Kīsu Miķelim un Tenu Pēteru Madim starp klausītājām neesot cītīgākas vaidētājas un asaru lējējas par Lejaspirts Viju. Sevišķi stingra un ticībā nelokāma Vija esot kļuvusi tāpēc, ka viņai pēdējos divos gados pēc dvīņu piedzimšanas vairāk neesot bērnu. To viņa ar jauno ticību esot izlūgusies no dieva, un raugi — lūgšana taču beidzot esot tikusi uzklausīta! Par pīpi un kādreiz paslcpus iekampto degvīna lasi vecais Tenis dabūjot ciest diezgan, tā viņš pats kādreiz sūdzējies draugiem.

— Ar manu sievasbrāli šajā ziņā laikam nav labāk, — Lehmuss iebilst starpā.

—    Protams, ka nav labāk, — greizacis žigli pievērsās šim tematam; tur, acīm redzot, bija daudz ko stāstīt. — Man šķiet, viņi lāga puisi drīz pataisīs par galīgu muļķi — es, protams, runāju par veci un veceni. Puisis staigā, galvu nokāris, acis nodūris, kā pērno sniegu meklēdams. Vakaros un svētdienās nedzīvo mājās. Padara darbu, paēd un nozūd. Ierodas šur tur pie kaimiņiem — Lejaspirtī, pie vaļiniekiem Jāņa un Trīnes. vai arī Sēnepalos, — sēžot stundām ilgi kaktā un klusējot, atbildot tikai tad, ja viņam ko vaicājot. Bet tas nav nekāds brīnums! Viņi ar šo puisi ir visādi izdarījušies. Mocījuši viņu mājās tik ilgi, kamēr šim pietrūcis pacietības. Stājies vecajam pretī. Izrāvis viņam koku no rokām un uzkliedzis: «Ja tu mani vēlreiz aizskarsi, es notriekšu tevi gar zemi, kaut ari tu divreiz būtu mans tēvs!» Miķelis prasa padomu, ko darīt, un nolemj griezties pie pagasta tiesas, lai tā puisi pārmāca ar krietnu pērienu. Bet pagasta vecākais, prātīgs vīrs, atbild: «Nesit pieaugušu puisi, tad viņš tev neko nedarīs! Ticību tu viņam ar bozi neiedzīsi! Paliec pie savas ticības un atstāj viņam savējo. Tiesa soda tos, kas citiem dara ļaunu, bet nevis tādus, kas izvairas no varmācības!» Miķelis pārnāca mājās ar garu degunu. Bet viņš domā, ka viņa pienākums dieva priekšā ir izglābt dēla dvēseli, lai tas maksā ko maksādams. Un vecais ieņem galva traku domu un grib šoruden puisi atdot zaldātos. Viens dēls jau ir zaldātos, pašam strādnieks ļoti vajadzīgs, Miks ir darba vīrs, otru tādu ar uguni nesameklēsi, bet viņš grib stiept puisim mugurā mundieri, lai tikai paliktu pie sava neprātīgā nodoma un lai bargi nosodītais dēls beidzot saktu domāt par savu dvēseli! Vecais saņemas un iet uz muižu lūgt baronu, lai tas viņa izlaidīgo dēlu iesauktu rekrūšos. Bet puisim muižā atrodas labs aizstāvis, kura vārdu uzklausa kā vecais, ta arī jaunais barons. Tu, Tāvet, droši vien jau zini, ka drīz pēc tavas aiziešanas Kīsu Eltse aizgāja uz muižu.

—    Zinu.

—    Nu jā. Eltse lūdz kungus saudzēt brāli un pierāda, ka Mika nodošana zaldātos būtu tīrais neprāts, un, kad Miķelis ierodas pie barona ar savu lūgumu, tas krietni sarāj veci un aizdzen pie joda. Bet Eltses aizrunāšanas laikam nemaz nevajadzēja. Abi baroni, kā vecais, tā jaunais, jau tā necieta Kīsu Miķeli ne jau tikai Maltsveta ticības un lūgšanas stundu deļ, bet arī par to, ka viņš reizēm nāca uz muižu traucēt mieru gan jaunajai istabmeitai, gan ari pašiem kungiem. Viņi gāja pārmaiņus abi — viņš un sieva. Eltse, izsprukusi no vecāku ligzdas, kļuva pavisam pasaulīga. Ietikusi muižā, viņa nometa savas pelēkās un melnās grēku nožēlnieces drānas un uzcirtās ka īsta mamzele, viens tērps krāsaināks un greznāks par otru, sāka valkāt gredzenus un auskarus un pīt matus bizes. Vai tas varēja būt pa prātam Miķelim un Lizai! Viņu bērns, kā jau to vecāki bija paredzējuši, muižā nokļuva velna nagos! Kā viņu nepamācīt, kā nepūlēties glābt viņas nabaga dvēseli no nelabā nagiem, kamēr vēl nav par vēlu! Muižā jau zināja: tikko Miķelis vai Liza cels kāju pār slieksni, tā tūlīt sāks rūkt un lādēties, ka neatklausīties. Meitene katru reizi pēc šis pamatīgās sirds uztaisīšanas jutās kā nopērta. Kungiem tas nav bijis pa prātam. un kā vecais, tā ari jaunais barons, — kurš jau tagad arī palīdz muižu valdīt, — vairākas reizes bija aizdzinuši večus projām. Bet ko tas līdzēja! Miķelis kādā jaukā dienā saņem dūšu un iet bārties ar pašiem kungiem, kāpēc viņi meitai dāvinot visādas rotas, kas, protams, dabūtas ellē, un vedot viņas dvēseli pazudināšanā. Viņš pat uzdrošinājies pieprasīt, lai Eltsi laiž atpakaļ uz mājām. Nu, protams, sadevuši viņam atkal sutu. Šoreiz un ari vēl kādu citu reizi. Tad. kad viņš gājis uz muižu to valodu dēļ . ..

Tihane pārtrauca teikumu, tik aizdomīgi uzsverot pēdējo vārdu, ka Lehmuss bija spiests jautāt:

—    Kādu valodu dēļ?

Nu, runā, ka Kīsu Eltse muižā … — krodziniekam piepeši uznāca klepus. To pievcicis, viņš īsu brītiņu atvilka elpu un tad stāstīja tālāk, it kā Kīsu Eltse muižā esot vairāk lielmāte nekā istabene … Vieni saka, ka jaunais barons pārlieku draudzējoties ar viņu, citi tenko, ka grēka gabals, pats vecais barons, ari cienot jaunās meičas žirgtumu …

Greizacis laikam vēroja, kādu iespaidu sacītais atstās uz klausītāju, jo viņa piemiegtās acis raudzījās tālumā, Lehmusam garām. Kādu brītiņu viņš palika klusu. Bet, tā kā Lehmuss ne ar ko neizrādīja, ka viņš kā radinieks justos aizskarts, tad krodzinieks piebilda:

—   Runā jau vēl trakāk. Laikam kāds no muižas kalpotājiem būs palaidis muti, ka Eltsīte sildot sānus abiem, kā tēvam, tā dēlam. Abi esot kāri uz meiču. Ej tu sazini. Ir cilvēki, kas gatavi zvērēt, ka īstenībā tā tas arī esot — tāda un tāda kalpone redzējusi pati ar savām acīm un dzirdējusi pati savām ausīm; bet citi saka, tie esot salti meli, ka tēvs un dēls savā starpā brālīgi dalot meiteni — Eltse esot vienīgi jaunā barona draugaja!

No degvīna piesarkusi Lehmusa seja sadrūma; viņš raudzījās zemē letes priekšā.

—    Velna maltsvetieši! — viņš izgrūda caur zobiem, bet drūmais skatiens draudēja izurbt grīda caurumu.

—    Pareizi, tas nu gan ir pareizi! — Tihane tagad redzēja, ka apmeklētājs nebija ņēmis viņa vārdus ļaunā. — Tas lai paliek uz Maltsveta sirdsapziņas, kā uz Maltsveta, tā uz Miķeļa un Līzas sirdsapziņas! Ir taču zināms, ka meitene tāpēc vien labprātīgi aizgājusi uz muižu, lai paglābtos no ticības pekles mājās. Kīsās viņu taču turējuši kā cietumā — lūdz tikai dievu un gaudo, un belzienus viņa dabūjusi vairāk nekā ēst. Jauns cilvēks — vai tas kāds brīnums …

Tā kā viesis jau bija izdzēris ne mazumu degvīna un alus, tad ari krodziniekam nepietrūka vielas sarunām, un pēc Kīsu Eltses sekoja vesela rinda pagasta iedzīvotāju, par kuriem Tihane, šis laikraksts cilvēka izskatā, zināja pastāstīt šo vai to ievērības cienīgu. Tā Lehmuss, starp citu, dabūja vēl dzirdēt, ka Sēnepalu Andress, viņa draugs — viņa vienīgais draugs, kas neietilpa kroga brāļu pulkā, — Šovasar piepeši esot atlaists no pagasta vecākā amata. Protams, par to bija parūpējusies muiža, kur domāja, ka viņš esot pārāk gļēvs un nepietiekami centīgs darbinieks, kas izlutinājis pagasta ļaudis. Viņš skopojoties ar rīkstēm un esot pārāk vienaldzīgs, kā zemnieki maksā savus parādus muižai. Viņš noturēts pāris nedēļu ieslodzījumā pie kāķa tiesneša un ar mokām vēl paglābies no zemniekiem pārāk labi pazīstamā soda — te greizacis ar roku atdarināja dažus sitienus …

Tihane gribēja vēl pastāstīt ari par Tibukennu ļaudīm, bet klausītāja pacietība izbeidzās. Tāvets veltīgi bija cerējis, ka krodzinieks pats kaut ko pastāstīs par Anu un Tenu Pēteru Madi, to nesagaidījis, strauji noprasīja:

—    Kā tad klājas manas sievas dievbijīgajam ticības brālim? Vai tikpat centīgi vēl joprojām satiekas un sēž, degunus bibelē sabāzuši?

Tihane tikko manāmi pasmaidīja. Viņa nāsis ietrīcējās kā medību sunim, kurš kaut ko saodis. Viņš lēni pagrieza galvu un no sāniem paskatījās uz Tāvetu.

—    Tā dzird, — viņš atbildēja gausi un atturīgi, kā jau cilvēks, kurš negribētu runāt, bet ir spiests to darīt. — Svētie raksti esot plaši un prasot izskaidrošanu, un, tā kā abi ir atraitņi, tad arī viņiem jāmeklē kāds mierinājums .. .

Lai slēptu šajos vārdos ietverto divdomību, viņš tos izrunāja vienaldzīgi, it kā neviļus.

—    Atraitņi? — jautāja Lehmuss, un pār viņa ķermeni pārskrēja grūti noslēpjamas trīsas. — Vai tad Mada otrā sieva arī mirusi?

—    Ne jau nu pavisam, bet tikpat kā mirusi, — atbildēja Tihane, ievilkdams elpu, lai jo sparīgāk iesāktu jaunu, vēl interesantāku stāstu. — Tenu Pēteru saimniece pirms dažiem mēnešiem kļuva akla. Acu gaisma pilnīgi zudusi. Abām acīm . .. Tā jau ir tikpat kā nāve …

—    Kā tad tas notika?

—    Ļoti grūti saslima ar bakām . .. melnajām bakām.. . . cīnījās starp dzīvību un nāvi — palika dzīva, bet neredz vairs …

Un Tihane sīki pastāstīja par slimības gaitu un beigās attēloja, kā nelaimīgā sieviete tagad caurām dienām sēžot kaktā uz ķeblīša un adot zeķi vienīgais darbs, ko viņa vēl varot veikt, un arī vienīgais laika kavēklis šajā bezgalīgajā nakts tumsā, kāda tagad ir ap viņu.

Lehmusam iešāvās kas prātā. Miglaini ka murgos. Kad viņš, uztraukumā drebēdams, bija stāvējis aiz Tenu Pēteru loga un satumsušām acīm aplūkojis abas cieši kopā sabāztās, zemu noliektās galvas, viņš nejauši bija pamanījis tumsā, pie istabas dibensienas, kādu melnu stāvu: grūti bija spriest, vai tā ir dzīva būtne vai nedzīvs priekšmets. Tagad Lehmusam kļuva skaidrs, ko viņš bija redzējis. Tā varēja būt vienīgi Tenu Pēteru Maija.

«Vai tu re, cik viltīgi prot iekārtoties!» viņš nodomāja, bet sirds iesmeldzās. Ticības brāļa īstā sieva taču ir tepat līdzās, kad viņi abi divatā pētī svētos rakstus >m notur lūgšanas stundiņu — kas tad par viņiem drīkst domāt ko sliktu! Un trulajām sāpēm, kas krimta un kaisēja viņa sirdi, uzplūda virsū niknuma straume, sveloša un karsta. Tāvets dusmās nospļāvās, it ka no šī iekšējā rūgtuma arī mute būtu kļuvusi rūgta. Viņam piepeši likās — krūtīs kļūst vieglāk un uztraukums atslābst. Sāpju un dusmu vietā radās kas cits. «Es atriebšos!» jaunas jūtas uzbangoja viņa dvēselē. «Noraušu segu. zem kuras viņi slēpjas, krāpdami cilvēkus, atmaskošu viņu nedarbus, lai viņiem būtu kauns manā priekšā!» Un Tāveta sirdi pārņēma neizprotams, alkatīgs prieks, iedomājoties, kā Anu stāvēs viņa priekšā nodurtām acīm un būs spiesta atzīties, ka viņai paslīdējusi kāja, ka viņa smagi nogrēkojusies pret savu vīru un ticību. «Tad Anu vairs neuzdrīkstēsies man neko pārmest,» priecājās Tāvcts, «jo viņa taču nav labāka par mani, mēs abi esam vienādi; tagad viņai nebūs ar nožēlu jānoskatās manī no augšas.»

Un Tāvetam piepeši likās, ka tā ir tīri labi. ka var pilnīgi samierināties ar šādu stāvokli. Viņam kļuva mierīgāk ap sirdi un. domājot par atriebšanos, arī vieglāk. Tāvets pieprasīja vēl vienu mēriņu degvīna, un, lo dzerot, viņa sejā parādījās apslēpta labpatika, kā ļaunam cilvēkam, kad tas izracis otram bedri. Acis iespīdējās kā kaķim, ieraugot medījumu. Degvīns piepeši likās daudz garšīgāks nekā līdz šim.

Mirkli vēlāk Tāveta sakarsušajās smadzenēs pazibēja kāda atmiņa, kas viņu ļoti satrauca. Tāvets jau bija izvaicājis par visiem, bet nebija vēl ne reizi atcerējies savu bērnu, savu nabaga kroplo dēliņu. Tāda aizmāršība! Kā tas gan varēja gadīties? Kīsās viņš bija meklējis tikai sievu, bet nevis bērnu, kas, diemžēl, nebija šobrīd pagadījies ceļā. Zagšus glūnot iekšā pa Tenu Pēteru logu, Tāvets atkal bija domājis vienīgi par Anu, nevis par savu Juku. Un Tihane līdz šim neteica ne vārda par mazo kroplīti!… Lehmuss iesita sev pa pieri, sabužināja matus un pakasīja pakausi. Viņam bija kauns. Sī apziņa viņu apstulbināja galīgi. Viņš bija pikts uz sevi un tajā pašā laikā arī apjucis. Ceļā uz Kugļiem viņš bieži bija domājs par savu mazo puišeli, bija atcerējies viņu kopā ar māti, vienmēr kopā ar māti; pilsētā Tāvets bija nopircis mazliet baranku, tās viņam gkibājās kabatā, un pēdējā krogā, kur Tāvets iegrieztos, viņš bija gribējis nopirkt arī svaigu baltmaizi. Bet, tiklīdz viņš nokļuva uz Kugļu zemes, domas par puiku bija izgaisušas no prāta, it kā tās būtu aizpūtis vējš.

—    Tihane, vai mans bērns ir dzīvs?

—    Jā, nav dzirdēts, ka būtu miris.

Ahā, tad viņš laikam ir bijis kopā ar mati Tenu Pēteros, tikai es neesmu pamanījis, nodomāja Lehmuss, un viņa mute. kas jautājot bija palikusi vaļā, atkal aizvērās un asais skatiens paslēpās zem plakstiņiem. Pievilcis solu tuvāk pie letes un atsēdies uz tā. viņš tik dziļi nogrima pārdomās, ka greizacis nolēma vairs nemeklēt jaunu vielu sarunām, bet, klusu svilpodams, sāka rakņāties pa naudas lādi.

Viņi taču dzīvo kopā, tāpēc droši vien .. . domas klīda Tāvetam pa galvu. Kopā saauguši… Domā par vienu, bet turpat arī otrs jau klat kā roka vai kāja, kas pieaugusi pie ķermeņa … Viņš ir kā viņas ēna … Velns lai parauj šīs sirdssāpes! It kā tās būtu aprakušas visu . .. Aizmirst — kā es varēju viņu aizmirst. esmu taču arvien iedomājies par Juku …

—    Krodziniek, vai baltmaize ir?

—    Ir.

—    Dod par divdesmit kapeikām — vēlāk var aizmirsties!

Lehmuss palika nekustīgi un smagi sēžam pie letes, gluži

nemanot bija atkal uznākušas slapēs, un viņš turpināja dzert. Galva bija nogurusi no domām, sirds no pārdzīvojumiem, pāri palicis vienīgi miglains, neskaidrs satraukums, kas ielīksmoja kā miesu, tā dvēseli, iereibušajam Tāvetam likās, it kā viņš šūpotos siltos, glāstošos viļņos, atpūzdamies no sava noguruma, kas šķita smags kā svins. Viņš jutās labi. Visapkārt dzirdēja patīkamu, iemidzinošu sanoņu. Un šī pustumsa, kas viņu apņēma, un viss, kas līgojās šajā pustumsā, šķita izplūdis un nereāls, bet draudzīgi noraudzījās viņā un, likās, pat uzsmaidīja. Tad viņam krūtīs kaut kas iedrebējās, kā sveloša šalts sakāpa kaklā, kā tas mēdz būt, kad reiz norimušas zobu sāpes atkal sāk sevi atgādināt. Taču tas ātri izzuda, un no jauna visapkārt iešalcSs silts prieks. . . Un krodzinieks redzēja, ka dzērājs smaidīdams raugās grīdā savā priekšā; vēl tik nesen šī seja bija drūma. Viņa dvēseli laikam gan nospieda kāds smagums.

Kroga durvis atvērās, kāds. padevis labdienu, ienāca istabā. Tā bija sieviete. Ap pleciem viņa bija apsegusi pašaustu lakatu, uz kura mirdzēja lietus lāses. Sieviete nolika uz letes plakanu pudeli. Lakata mitrā mala pieskārās Lehmusa rokai.

—   Labvakar, \Ialle, — atbildēja Tihane, kurš pazina meiteni drīzāk pēc pudeles nekā pēc sejas. — Kas tad Kassi mājās šovakar atkal par svētkiem?

—    Saimnieces brālis atbraucis no Aravetiem.

—    Ak ciemiņi . .. Pilnu vai līdz pusei? — pieliecies sāniski, viņš turēja pudeli rokā.

—    Protams, pilnu.

Lehmuss paskatījās uz augšu. Šī maigā, samtainā balss likās pazīstama.

—    Paskat, Malle tā esi tu?

Meitene arī paskatījās, tad vēlreiz, pazina un — nosarka.

—    Tu atkal esi Kugļos? — iesaucās Tāvets, pagriezies pret viņu ar visu augumu.

—    Jā, kopš pavasara.

Mazliet negribīgi meitene ielika roku Lehrnusa pastieptajā plaukstā.

Nu jā, nu jā, — iesmējās Tihane, saliecies ar pudeli roka uz degvīna enkura pusi. — Viņa satikusi agrāko saimnieku, viņš savu bijušo kalponi — kā tur lai neiemet lāsīti …

Meitenes mitrā roka. ko Lehmuss turēja savējā, bija mīksta un tukla kā svaiga baltmaize, iereibušajam zemniekam krūtīs kaut kas ietrīsējās. Viņš uzmeta sievietes augumam ziņkārīgu skatienu, acīs pēkšņi uzšķīlās dzirkstis. Visā Malles būtnē bija kas mīksts un kupls. Meitene bija kļuvusi pilnīgāka un apaļāka kopš tā laika, kad Lehmuss viņu pēdējo reizi bija redzējis, seja tapusi platāka, izveidojies dubultzods. Patlaban Malle bi ja tā sasarkusi, ka viņas mazais, pastrupais deguns sarkanajā seja spīdēja ka balta podziņa, un viņas i'āmo, priecīgi mirdzošo acu zilums likās sevišķi dziļš. Kaut kas silts, mierinošs un kairs dvesa Tāvetam pretī no šā ziedošā, pilnasinīgā, stingrā stāva, un. vēl arvien neatlaizdams Malles roku, viņš pievirzījās viņai tuvāk.

—   Apslacīsim šo satikšanos! — viņš uzsauca Tihanem, un piesarkušajā Tāveta sejā iedegās prieks. — Pameklē Mallei ko saldāku … Un dod vēl baltmaizi! … Ak tad tu esi atpakaļ Kugļos — pēc daža laba gada, — viņš atkal pievērsa skatienu meitenei. — un tagad kalpo Kassi mājās, pie Kassi Matsa? Nu pastāsti tad. kā tev visu šo laiku ir klājies! — un viņš spēcīgi paspieda Malles roku, kamēr meitene to beidzot izņēma no viņa saujas.

—    Labāk pastāsti, kā klājas tev pašam, — Tāvets saņēma atbildi.

Tā lika Tihanem klusi pasmaidīt; bet Lehmuss, cieši raudzīdamies meitenei acīs, nesadzirdēja šajā atbildē nekā dzēlīga. Viņš redzēja divas zilas acis raugāmies lejup uz viņu, tas vēroja viņa sakritušo seju. viņa noplīsušās drēbes, un šajās acīs nebija ne apsmiekla, ne nicināšanas, bet gluži kas pretējs. Viņš tur ieraudzīja ko tādu, ka nabaga klaidoņa krūtis piepildījās ar siltām pateicības jūtām.

—     Kā tad nu man var iet? — viņš atbildēja, cenzdamies ar sevis paša izsmiešanu nomākt kauna sajūtu. — Esmu iznācis no cietuma un nezinu, kur galvu nolikt, jo kurš gan gribēs pieņemt tādu spitālīgo kā es. l'ašrciz iestiprinos te pie Tihanes, lai rastos drosme parādīties jūsu dievbijīgajā ciemā … Iedzer, \Iallc. esmu ļoti priecīgs, ka redzu atkal kādu pazīstamu!

Krodzinieks bija nolicis meičai priekšā glāzi sarkanā degvīna un pasniedza klāt dažas ķimeņmaizītes. Malle satvēra glāzi, pieskandināja bijušā saimnieka kapara mēriņam un sāka dzert. Viņas biezas, sārtās lūpas viltīgi pasmaidīja, un šis smaids šķita tik patiess un dabisks. Malle. acīm redzot, bija pārvarējusi samulsumu.

—    Kīsās tu laikam gan pajumti nedabūsi, — viņa saeīja, apslaucīdama muti villaines maliņā, kas bija noslīdējusi no pleciem, — un arī citi maltsvetieši tev, domājams, patvērumu nedos. Tu ej pie pasaulīgajiem, tie, grēcīgie, dažreiz ir diezgan atsaucīgi pret savu tuvāko.

Tihane iesmējās, iesmējās ari Lehmuss. Viņš pavilka Mal li aiz rokas un nosēdināja uz sola gala, viņi iedzēra atkal, un, Tā veta pamudināta, meitene ar pilnu muti sāka ēst baltmaizi. Starp sārtajām lūpām šad tad iemirdzējās viņas sniegbaltie zobi.

Tagad Tāvets kļuva bezgalīgi priecīgs. Viņš smaidīja, smējās. un viņa acis mirdzēja. Viņš pasūtīja vēl gan sīvo, gan saldo un lika no jauna piepildīt arī savu alus stopu. Un, kad Malle grasījās projām — viņas degvīna pudele jau sen stāvēja uz letes, — Lehmuss katru reizi lūdza vēl brītiņu paciesties un patērzēt ar savu agrāko saimnieku — gan jau vecais Kassi Matss paspēšot iedzert ar ciemiņu visa nakts vēl priekšā. Alkohola ietekmē Lehmuss tagad bija nonācis garastāvoklī, kad slimīgi satrauktas smadzenes vairs neapjauš īstenību, bet sāk fantazēt un dzejot un rada ikdienišķās dzīves vietā paša sadomātu ņirbošu maņu pasaulīti. It ka viņam vairs nebūtu sievas, pēc kuras tā ilgojās Tāveta sirds, sievas, kuras dēļ viņš bija pārdzīvojis greizsirdības mokas, par kuru bija domājis ar skaudrām sirdssāpēm, — tagad viņš mīlēja šo tuklo meiteni, kura sēdēja viņam blakus, kuru nejauši bija saticis un par kuru viņš pirms ceturtdaļstundas pat nezināja, vai viņa vēl ir pasaulē, meiteni, ar kuru viņš pirms vairākiem gadiem bija nogrēkojies pret savu mīļoto sievu un par kuru atskurbuma brīžos bija vienmēr domājis ar kaunu un nožēlu. Patlaban šī «mīla», šī nepārvaramā dziņa tvīka viņa miesā un asinīs, karsēja prātus, likās pilnīgi dabiska, dzejiski skaista. Tāvets bija aizkustināts. Šī sieviete bija tik laba un laipna — kā gan viņš varēja izturēties pret viņu citādi, būt nepateicīgs un viņu nemīlēt? Saldas sāpes iesmeldzās Tāveta krūtīs. Acis kļuva valgas. Tāvets labprāt kristu Mallei ap kaklu, tik laimīgs viņš bija …

Meitenes valoda ritēja raiti. Tā bija piebārstīta ar patīkamiem jokiem, jo viņai piemita daudz jautrības, kas dažam labam ir neatņemama rakstura īpašība. Brīvi un droši viņa sēdēja solā blakus savam kārdinātājam, iedzēra no glāzes degvīnu, no stopa alu un bāza mutē baltmaizi. Beidzot viņa piecēlās, lai aizietu. Smiedamās piebilda, ka mājās viņai tagad krietni sadošot. Meičas apaļie vaigi kvēloja, acis moži mirdzēja.

Arī Tāvets piecēlās no sola.

—    Pagaidi, Mali, es ari iešu .. . Iesim reizē uz ciemu . .. Tu labāk zini ceļu … — ar drebošiem pirkstiem viņš samaksāja krodziniekam.

—    Nu ko, tu jau varētu pārnakšņot ari pie manis. — piebilda Tihane, izņemdams no atvilktnes sīknaudu.

—    Dzīvo vesels, mēģināšu ierīkoties citā vietā, Sēnepalos.

Viņi draudzīgi sniedza viens otram roku. Malle jau bija aiz

durvīm, kad Lehmuss, krietni vien streipuļodams, pārkļuva pāri augstajam slieksnim un spēcīgi aizcirta aiz sevis durvis. Arā iznācis, viņš izstiepa rokas un sāka taustīties tumsā, kas viņa acīm, pieradušām pie skala gaismas, likās necaurredzama. Te Malles siltie, tuklie pirksti satvēra Tāveta roku.

—    Neklūpi, Tāvet, te ir akmeņi!

Lehmuss klusēdams ļāva sevi vest. Viņi nokļuva uz ceļa. nu iešana bija vieglāka. Tagad Tāvets atbrīvoja roku un apskāva meitenes vidukli. Malle nepretojās. Kādu laiciņu viņi soļoja klusēdami. Tāvets vairākas reizes pieglauda meiteni sev klāt. Viņam likās, ka caur pašausto lielo lakatu, kuru Malle bija apsegusi. viņš jūt kairu, valdzinošu siltumu, ko izstrāvo viņas spēcīgais, veselīgais ķermenis.

—    Mali, vai tu vēl guli klētsaugšā?

—    Gribēju šonakt pēdējo reizi tur pārgulēt — līdz šim bija tik ļoti silts laiks … un tad?

—    Tad varbūt tu ielaidīsi arī mani šonakt negribas tik vēlā vakarā nevienu traucēt . ..

—    Kur?… Pie manis klētsaugšā?

—    Nu jā, ja tu esi viena …

Tāvetam aizķērās kaja. Malle ar brīvo roku saudzīgi satu rēja viņu aiz svārkiem.

—    Klētsaugšā esmu viena pati . . .

—    Tad jau varētu …

Malle neatbildēja tūlīt. Likās, viņa ko apdomāja. Gaita kļuva lēnāka, it kā kāds bālu lo iztraucējis . . .

—    Bet tava sieva? …

—    Man nav sievas .. . vai tad tādam klaidonim kā es var būt sieva . . . Esmu kā putns zara galā.

—    Nabadziņš!

Piepeši viņiem sejā iesitās vēja brāzma, auksta un mitra. Viņi ciešāk piespiedās viens pie otra. Tāvets sajuta Malles silto galvu pie sava kakla.

—    Mali, mēs taču reiz bijām draugi! . . .

—    Sad tad par tevi domāju, Tāvet…

Vējā un tumsā viņu balsis skan kā čuksti, kā nopūtas.

—    Vai var?

—    Iesim! . .. Bet — es tevi modināšu pirms gaismas . ..

Tenu Pēteru kambara logs jau bija tumšs, Kīsās patlaban

dzēsa skalus . ..

Vējš šņāca pāri laukiem. Suņi rēja. Kaut kur skaļi un nepacietīgi iezviedzās zirgs, un šis zviedziens izskanēja kā laimes .gaviles cauri nakts skumjām, kas bija visapkārt.

Kad rīta agrumā Tāvets ieradās Sēnepalos, le viņu sākumā neviens nepazina — tik ļoti viņš bija pārvērties. Viņu uzņēma laipni, ko Lehmuss jau varēja gaidīt no drauga un viņa labas sievas. Abu acis sacīja: pie mums ir atnācis nelaimīgs cilvēks — par viņu jāparūpējas. Viņi nekā nevaicāja, bez liekiem vārdiem paskatījās viņā, tad viens otrā, un abi jau zināja, kas jādara vispirms. Tāvetam padeva ēst un dzert, atnesa tīru kreklu un kārtīgus svārkus, un pēc tam saimnieks, negaidīdams, lai viņu lūdz, pats lika priekšā: — Kamēr tev nebūs cita mitekļa,— uzskati manu māju par savējo. Pie sievastēva tev laikam pajumti nedos — tas jau sen ir visiem pateikts.

—    Nedos — es tur jau biju, — atrūca Lehmuss. — Vai darbu arī tu man dosi?

—    Došu.

—    Bet vispirms ļauj man līdz pusdienai izgulēties — esmu ļoti noguris.

—    Guli, cik gribi, strādā, kad gribi.

Tāvets nolikās istabas kaktā uz rudzu kūļiem. Augšā, zem griestiem, kaltējās neizkulta labība, istabā bija karsts. Visi mājinieki aizgāja rakt kartupeļus. Tāvets palika viens. Viņa sarunu biedri bija tikai circeņi aizkrāsnē. Circeņi ar savu vienmuļo dziesmu, un smeldzošā sirds ar savu sāpi.

Lehmusam sametās nelabi, galva reiba, un acu priekšā dejoja dzelteni apļi. No vakar dzertā alkohola viņš jutās fiziski salauzts, bet naktī pastrādātais nedarbs nomāca garīgi. Pāri bija palicis tikai riebums. Riebums pret sevi un visu pasauli. Viņš nicināja sevi, viņš būtu pats sev iesitis sejā, iespļāvis acīs. Cik zemu viņš bija grimis, tomēr bi ja gribējis spriest tiesu pār otru, viņu kaunināt, atriebties! Par ko? Kādi pierādījumi Tāvetam bija par viņas vainu? Vienīgi zemiskas aizdomas … Un piepeši viņa acu priekšā pacēlās Anu tēls — tīrs, skaidrs, dižens. Viņš zemojās viņas priekšā, noliekdams galvu. Nevis viņš tagad bija tiesnesis, bet šī skaidrā sieviete. Viņš bija apsūdzētais, noziedznieks, pīšļos grimušais .. . Un viņu pārņēma lielas ilgas pēc šīs tīrās, skaidrās sievietes, viņam radās neatvairāma vēlēšanās lūgt viņai piedošanu, izlīgt. Cik labprāt viņš būtu lēcis augšā un meties uzmeklēt Anu, ja vien nebūtu tik bezspēcīgs un pārguris, ja galva neplīstu pušu aiz sāpēm, ja viņš nejustos kā nopērts suns; un šī sajūta lika viņam slēpties no cilvēkiem, ierauties kakta.

Viņš centās aizmigt, bet nenāca miegs. Un, kad Tāvets beidzot iesnaudās, miegs bija tik trauksmains un nemierīgs, ar mokpilniem sapņiem, ka viņš atkal un atkal trūkās augšā. Viņš dzirdēja pats sevi miegā runājam nesaprotamus vārdus, smadzenēs radās dīvainas domas, par ko gribējās smieties, bet nākamā acumirkli viņš tās jau bi ja aizmirsis. Murgos Tāvctam vairākkārt parādījās Malle, prātā uzausa saldkaislas atmiņas,

23 — 34063>, 3 grēcīgas ainas, un atkal izgaisa. Viņš vaidēja un stenēja un vilka ar roku par acīm, it ka gribēdams ko atvairīt, un pēc tam norimis iekrita īsā snaudā.

Tāvets, likās, bija nogulējis uz kūļiem stundas trīs, tad piepeši atvēra acis. Kaut kas bija viņu pamodinājis, kaut kas no ārpasaules. Sākumā viņš nevarēja nekā saskatīt, no dzeltenas ņirboņas acu priekšā kļuva tumšs. Viņš nodrebēja un uzslējās sēdus. Blakus kāds stāvēja — Tāvets to redzēja kā migla. Pēc brītiņa viņam izlauzās apslāpēts kliedziens, jo tagad varēja redzēt skaidrāk.

Anu! — viņš pārsteigts iekliedzās. — Anu, tu atnāci

pati!

Tāvets sāka nervozi rosīties savā guļas vietā, pūlēdamies sakārtot apģērbu, un beidzot, pat nepiecēlies stāvus, palika uz ceļiem.

—    Un Juku arī! — viņš čukstēja, ieraudzījis sievai blakus mazu, vāju puisīti. — Anu un Juku, abi divi! … Jūs atnācāt pie manis! — Viņš drudžaini satvēra sievas roku, paspieda to un samulsis pielika pie savas karstās pieres, it kā nezinādams, ko ar to iesākt.

—    Es dzirdēju, ka tu esot atgriezies, un atnācu, — sacīja Anu.

—    Un atnāci! — atkārtoja Tāvets, viņu bailīgi uzlūkodams.

Bet tavi vecāki teica, ka tu par mani negribot ne dzirdēt!

—    Tu esi mans vīrs, un tas ir mūsu bērns, un dievs nav vēl mūsu laulību šķīris. Bet manas dvēseles brūtgāns ir tur — debesīs …

Anu runāja gandrīz ar to svinīgo nopietnību un mieru, kas Tāvetam bija zināms kopš laika, kad viņa jaunā sieva bija saslimusi ar ticības kaiti. Atsvešināšanās vēsums, ko viņa izdvesa, atspulgojās arī sejā un augumā. Anu likās sveša — un šī sajūta arvien pieauga un piepildīja Lehmusa dvēseli ar izmisumu.

—    Anu, ja tu atzīsti mani par savu vīru, —viņš teica, apskaudams kroplo dēliņu, — tad tu, protams, atgriezīsies atkal pie manis, tiklīdz es būšu atradis jaunas mājas?

Anu pakratīja galvu. — Nē. To man neatļauj mans dvēseles brūtgāns. Viņš saka: «Tik ilgi, kamēr tavs vīrs nav šķislījies no grēka, turies no viņa tālāk, lai viņš nepadara nešķīstu arī tevi!» Labāk, ja iet bojā viens nekā abi!

—    Bet ja es sevi šķīstīšu?

—   Tad es nākšu . .. Tikai tu nešķīstīsi sevi, Tāvet. Velns tevī ir vēl pārāk varens. Tu taču esi vairākkārt solījis laboties, sākt citu dzīvi, bet ko šie tavi solījumi ir vērts!

Cietumnieka mute tagad deva jaunus solījumus un zvērestus, viņa ievainotā dvēsele mudināja lūgties visdedzīgākiem vārdiem un dot vispārdrošākās cerības. Un. jo ilgāk nabaga grēcinieks runāja, jo patiesīgāk viņš apsūdzēja un nosodīja sevi, samīdams putekļos visu agrāko pašapziņu un lepnumu, jo cilvēciski pazīstamāka, cilvēciski maigāka kļuva sievas seja, un, kad viņa beidzot ierunājās, balsī atkal varēja saklausīt agrāko, bijušo Anu.

—    Ja tu visu to izdarītu, Tāvet, ja tu kaut cik labotos, kļūtu par cilvēku! — viņa iesaucās, acīs sariešoties asarām. — Tad ar jo lielākām cerībām es sāktu pūlēties, lai izglābtu lavu dvēseli.

—    Un tad tevi un mani nekas vairs nešķirtu? — dedzīgi jautāja Tāvets.

—   Mans dvēseles brūtgāns šķirs mus lik ilgi, kamēr tu savu dvēseli nebūsi nolicis Jēzus klēpī. — atbildēja Anu. — Bet viņš savā žēlastībā dos man atļauju dzīvot kopā ar tevi, ja tu tiešām atraisītos no ļauna un ja es viņam apsolītu darīt tavas dvēseles glābšanai vairāk, nekā līdz šim esmu spējusi.

Skumja ēna pārslīdēja pār Lehmusa seju, bet viņš zināja, ka būs jāsamierinās ar to, ko bija panācis. Ticis vaļā no smeldzošajām sirdssāpēm, viņš pateicībā spieda Anu roku un stostīdamies nomurmināja kaut ko par atgriešanos, tad pacēla dēlu uz rokas un sāka ar viņu staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ. lai nomierinātu pats sevi.

Runāt par Anu ticības brāli, kura dēļ vakar vakarā bija pilnīgi zaudējis pašsavaldīšanos, viņam nebija vairs drosmes. Tāvetam pietrūka arī drosmes stāstīt par nakts pārkāpumiem, kurus Viņš klusēdams bija ieskaitījis citu atzīto grēku skaitā. Šķīstīšanās, ko viņš ar sevi gribēja pasākt — šoreiz svinīgā nopietnībā un stingrībā, — līdz ar pārējiem nomazgās arī šo viņa grēku.

18. NODAĻA. GLĀBĒJS

Adis Vikerpūrs jau trešo mēnesi šuva drēbes Taguras muižas kalpotājiem: vispirms klētniekam, tad dārzniekam un kučierim. un pēc viņiem kārtu gaidīja vēl daži citi. Meistars bija pieņēmis acīgu mācekli, kas sildīja gludekli, apmetināja pogcaurumus un labi tika galā ar apvīlēšanu; tā darbs, ko muiža bija uzticējusi Vikerpūram, veicās labi, un nāca arī naudiņa. Taču tas nebija nekāds brīnums. Brīnums bija tas, ka nopelnītā nauda palika Vilterpūra makā. Sestdienas vakaros un svētdienās viņu vairs neredzēja krogā, un paģiru lāpīšanu pirmdienās, likās, viņš bija pilnīgi atmetis.

Tas, viss, bez šaubām, kaut ko nozīmēja, bet ko, to nezināja neviens. Meistars Vikerpūrs, šis balamute, ja vien gribēja, prata glabāt noslēpumus. Ziņkārīgajiem viņš parasti atbildēja ar kādu joku, starp citu apgalvodams, ka vingrinoties nedzeršanā, gatavodamies pāriet Maltsveta ticībā, kas viņa dvēselē jau'sākot laist pirmos asnus. Arī šo atbildi ļaudis uzskatīja par joku, jo pati iedoma vien, ka tas varētu notikt, viņus smīdināja, bet kas zina, varbūt Vikerpūrs runāja patiesību. Ticība taču dara brīnumus, un Maltsveta ticība bija ar tik daudziem darījusi brīnumus, kāpēc gan tas nevarēja notikt ar meistaru Vikerpūru! Tomēr pēc ļaužu domām patiesībai daudz tuvāka bija versija, ka Adis nolēmis vīt ģimenes ligzdu un viņa sirdī ieviesusies nevis Maltsveta ticība, bet kāds spulgacains skuķēns. Kad ziņkārīgie mēģināja par to ieminēties, meistars Vikerpūrs uzgrieza tiem savu kupri un sūdzējās, ka drīzāk kamielis izlīdīšot caur adatas aci nekā viņš ar tādu kalnu uz muguras iepatikšoties kādai meitenei, tad arī ligavai pašai jābūt ar kupri, bet tādu kuprīti, kas viņam kaut drusku patiktu, viņš līdz šim vēl neesot atradis.

Ar savu dzīvi muižā Adis likās ļoti apmierināts, par ko liecināja viņa allaž labā oma un arī tas, ka viņš aizvien vēl pieņēma jaunus darbus. — Kas tagad nenāks, tas mani tik drīz nesastaps un tad lies asaras, jo tā, kā šuj Vikerpūrs, neviens cits jums nešūs, — viņš dažreiz paskaidroja muižas kalpotājiem. Un tā bija taisnība, jo Vikerpūra šūtie svārki un kažoki vienmēr piestāvēja kā uzlieti. Un meistara brīdinājums nepalika bez sekām: jauni darbi nāca klāt cits pēc cita, nedēļa pagāja pēc nedēļas, un Vikerpūrs arvien vēl palika muižā.

Kā jau jautrs, labs sarunu biedrs, turklāt vēl vēderrunātājs, viņš muižā bija pārlieku labi ieredzēts, sevišķi jaunatnē, kura drīz vien bez viņa vairs nevarēja iedomāties nevienas svētdienas pie šūpolēm vai dejām. Adis šur un Adis tur. — Uzmeklējiet Adi! — atskanēja balsis, ja kādreiz pietrūka jautrības. Vai tas puisis vai meita — Adis bija draugs katram, Adis bija uzticības virs visiem. Uzticība pret viņu radās negribot. Viņam uzticēja vismaigākos mīlas noslēpumus, lūdza padomu, un ne jau tikai puiši vien. Jo zobgalis Adis prata būt arī nopietns, reizēm viņš runāja tādus vārdus, kas ilgi palika atmiņā, un, kas klausīja viņa padomu, nekad vēlāk to nenožēloja.

Redzot šo uzticību, kādu viņam veltīja visa muižas jaunatne, Vikerpūrs reizēm noskumis domāja par to, kāpēc istabene Eltse pret viņu tik noslēgta un, kā viņam šķita, centās no viņa pat izvairīties. Un Adis taču bija pazīstams ar Ellsi ilgāk nekā ar daudziem citiem un bija viņai reiz piedāvājis pat savu draudzību, ko viņa nebija atraidījusi. Un pats galvenais: Adis manīja, ka ar Eltsi nebija labi, ka meičai uzbrukušas bēdas, ka viņa ko slēpj, ka viņa gribēja ko pastāstīt, lai sirds kļūtu vieglāka, un varbūt ari lūgt padomu. Tam, par ko muižas un ciema ļaudis tenkoja gan paslepus. gan atklāti, Adis, diemžēl, ticēja un ne jau bez iemesla. Taču to nevarēja uzskatīt par viņas bēdu vienīgo ieganstu. Kad Adis bija alnācis uz muižu šūt, meitene bija kļuvusi daudz priecīgāka, drošāka un izturējusies daudz brīvāk. Pārvēršanās bija nolikusi pirms dažām nedēļām. Tagad viņš Eltsi redzēja reti, vēl retāk citu ļaužu sabiedrībā, un viņu arvien satrauca Eltses bālie vaigi, izbiedētais skatiens un savāds iekšējais nemiers. Dažreiz viņš pamanīja tumšus lokus ap viņas acīm un sarkani uztūkušus acu plakstus. «Neviens neraud un nepavada naktis nomodā, ja viņam nav bēdu,» teica sev Adis, un puisim radās kāda slepena nojauta, kas drīz vien kļuva par drošu pārliecību. Viņš gaidīja, ka Eltse visu izstāstis un, ja ne tieši, vismaz aplinkus liks saprast, kāpēc viņa cieš. Šī mazliet pārspīlētā cerība, kas Adim bija iesakņojusies sirdi tāpēc, ka viņš pats sevi uzskatīja par Eltses uzticības cienīgu, diemžēl, nepiepildījās. Tad Adis pats vairākkārt mēģināja jaunavai tuvoties un pēc iespējas smalkjūtīgi, neapvainojot viņu, centās aizskart sāpīgo vainu, bet ari tas izrādījās veltīgi. Eltse slēpa savu nelaimi, brīnījās par šādu izvaicāšanu, izlikās bezrūpīga, pat smējās, un vienīgās sekas bija tādas, ka viņa sāka no Vikerpflra vairīties vēl vairāk nekā līdz šim. Tad viņš nolēma gaidīt, pacietīgi gaidīt. Kāda balss viņam teica, ka pienāks brīdis, kad Eltse runās ar viņu pilnīgi vaļsirdīgi. «Viņai taču nav neviena cita,» nodomāja Adis, «tie tur ciemā ir viņai vēl svešāki nekā es — vēl vairāk — viņi ir Eltses ienaidnieki, no kuriem jābaidās, un vēl jo vairāk tad, ja mans minējums izrādīsies patiesība . ..» Un Adis centās vairs neuzbāzties meitenei, viņš ar varu apspieda savas ilgas un ar ārkārtīgu pacietību, pilns cerību, gaidīja brīdi, kad viņa tomēr būs spiesta atzīties. Taču slepeni viņš sekoja Eltsei. Vēroja notālēm. Un vērīgi iegaumēja visu, ko citi runāja par Eltsi, katru nejaušu vārdu vai teicienu.

Un raugi — ilgi gaidītā stunda bija klāt!

Eltse bija ilgi domājusi un nākusi pie atziņas, ka tiešām, atskaitot mazo kroplīti, viņai nav neviena, pie kā rast mierinājumu savā postā un izmisumā. Sis cilvēks bija Eltsei atklājis savu sirdi — silto, uzticības pilno sirdi, viņš bija piedāvājis padomu un palīdzību, ja tās kādreiz vajadzētu. Tagad viņai tās vajadzēja — ja kādreiz vispār, tad tieši tagad! Kāpēc lai viņa nesatvertu pretī pastiepto roku, ja šis cilvēks jūt viņai lidzi, žēlo viņu, gatavs nesavtīgi palīdzēt! Adis bija tieši tāds cilvēks. Viņa acīs Eltse bija ieraudzījusi jūtas, kas, kā teic, varot kalnus pārcilāt. Ilgi viņa bija cīnījusies ar sevi, tugrūtībām pār varējusi savu sievišķīgo kaunu, ilgi šaubījusies un pārdomājusi, kamēr tikusi pie skaidrības. Visa drebēdama, kā vajāts meža dzīvnieks, viņa atnāca pie Ada un nometa smagumu, kas spieda viņas pārpilno sirdi. Viņš bija vienīgais cilvēks, kuram Eltse spēja uzticēties.

Eltse bija mātes cerībās. Viņa nesa zem sirds savas aizrautības augli, savu pirmo kaislīgo jūtu un mīlas sekas. Briesmas, kuras viņa jaunības vieglprātībā un bezrūpībā labu laiku nebija pamanījusi, kas vienīgi kādreiz paretam bija satraukušas sirdi, tagad beidzot bija klāt. Eltses krūtīs uzbangoja pavisam citas noskaņas: kauns, bailes, satraukums — jūtas, kuras viņa savā stāvoklī pārdzīvoja tik asi, kas viņu tik ļoti mocīja, ka reizēm uzmācās visdrūmākās domas.

Šņukstēdama Eltse izsūdzēja savas bēdas Adim, atzinās liktenīgajā noslēpumā. Viņa izstāstīja visu tik atklāti un bērnišķīgi, tik vaļsirdīgi apsūdzēdama un notiesādama pati sevi, ka drēbnieks bija dziļi aizgrābts. Lai kā viņa kaunējās no ļaudīm, taču visvairāk meitene baidījās no vecākiem; viņa, acīm redzot, bija pārliecināta, ka tēvs savā ticības ārprātā viņu tūlīt nositīs, tiklīdz dabūs dzirdēt par notikušo. Un kur tad vēl mātes un māsas sirdssāpes. Par viņām domājot, Eltsei likās, ka viņa sajuks prātā. Eltse jau sen zināja, pareizāk, nojauta, ka par viņu klīst nevalodas. Bet Eltse bija mierinājusi sevi ar to. ka tenkotajiem taču nav pierādījumu. Jaunas sievietes tik bieži aprunā cita citu. Un tagad — tagad drīz visi redzēs, būs pierādījums klāt, neapstrīdams, skaidri saskatāms!

Kuprītis skroderis varēja dot nelaimīgajai tikai vienu padomu: viņai jāiziet pie vīra, iekams bīstamais pierādījums kļūs visiem zināms! Laulības noslēps šo kaunu no ļaužu acīm.

Bet pie kā? Kas tādu ņems?

Izdzirdis šo jautājumu, Adis Vikerpūrs ilgi klusēja un nogrima dziļās domās. Viņš gan vairākkārt pacēla galvu un sakustināja lūpas, it ka gribētu ko atbildēt, bet katru reizi apklusa. Viņa seja bija samulsusi, uz lūpām nedrošs smaids, aču skatiens bezpalīdzīgs, garais deguns tik skumīgi lejup nokārts, ka Ellses cerība uz viņa padomu un palīdzību ātri vien izgaisa. Beidzot Adis tomēr ierunājās, klusi un stostīdamies. Pirmajā brīdī viņš ar mokām izdvesa:

—   Ja tu nāktu pie manis, Eltse….

Un tad, it kā atraisīdamies no kāda smaguma, piebilda:

—    Redzi, Eltse, es gribētu tevi precēt… Es esmu to nolēmis jau sen … es tevi gaidīju …

Meitene veras viņā gluži mēma, plati izplestām acīm.

—    Kas bijis, tas bijis — tur nekā nevar darīt . . . Un kāda man tur daļa . . . Pasaulē nedzīvo eņģeļi, grēcīgi esam visi . ..

Un, kad pār meitenes lūpām vēl aizvien neatskan ne vārds, skroderis turpina:

—    Eltse, es tevi gaidīju! … Es pats arī iedomājos par to. par ko tu pašlaik sūdzējies . . . Nolēmu tā: agrāk nederēju — tagad varbūt derēšu. Man kupris uz muguras, viņai sirdī… Pat dzeršanu atmetu, cerēdams, ka tas mūs tuvinās, un gaidīju … Zinu, tu esi daudz pārāka par mani, tomēr .. . tev būs labi pie manis, to varu cieši apsolīt — tu dzīvosi bez rūpēm … Un es tev nemūžam neteikšu nevienu ļaunu vārdu nerādīšu īgnu seju … Un strādāt es protu …

—   Tu … tu … — meitenei no acīm plūst asaras, balss aizsmok, — bet tu taču zini, cik nešķīsta es esmu … Vai ari . . . tu varbūt par mani smejies?

Adis tagad ierunājas nopietni, gandrīz bargi, viss drebēdams aiz priecīga satraukuma:

—    Es nesmejos .. . goda vārds .. . bet netīra tu būsi līdz tam brīdim, kamēr neaiziesi no šās bedres, .šā cūku midzeņa. Tiklīdz izkļūsi laukā, tu būsi tīra . .. būsi man tīra .. .

—    Bet viņu bērns …

—    Bērns paliek bērns … Bērnu uzaudzināsim . . . Bērnam pāri nedarīšu . ..

Eltsei šķiet, ka viņai būtu jākrīt ceļos šā apbrīnojamā cilvēka priekšā, kas, zinādams, cik zemu tā grimusi, tomēr uzskata sevi par sliktāku nekā viņa un piedāvā viņai, izvirtulei. glābiņu, un vēl pazemīgi lūdz pieņemt bildinājumu, un gatavs nest jebkuru upuri, lai tikai sniegtu viņai, paklīdušai sievietei, patvērumu un labklājību … Eltsei gribētos atbildēt, saņemt Ada upuri ar pateicību, bet viņa nespēj izrunāt ne vārda . . . Tieši tajā mirkli, kad viņš raugās uz Eltsi ar vaļsirdīgu un padevīgu skatienu, viņa pirmo reizi sajūt dziļu riebumu pret sevi un, ka par spīti, meičas atmiņā uzpeld visas tās nekrietnības, kādas viņa tik ilgi ar sevi bija pieļāvusi te, muižā, šajā milzīgajā zaņķī.

Adis maigi saņem plaukstā viņas karsto roku un klusi saka, skumīgi smaidīdams:

—   Tu laikam netiec pāri manam kuprim?

Tagad meitene it kā atjēdzas.

—   Tev nav kupra! Kupris ir vienīgi man! Un, ja tu domā, ka galu galā nesāksi mani nicināt mana kupra dēļ, jo to es nespētu panest, — tad ņem mani!

Tagad reize puisim, ari viņš veltīgi tiecas atrast vajadzīgos vārdus. Seja apskaidrojusies, un acis mirdz. Viņš ir kā prātā sajucis. Adis stāv šās staltās skaistules priekšā, kura tagad pieder viņam, un nezina, ko ar tik dārgu mantu iesākt. Viņš tikai skatās un skatās. Vēro savu dārgumu no attāluma. Pieskarties neuzdrīkstas. Bet meitene klusi čukst, dīvaini smaidīdama, ka saldā noguruma:

—    Es atnākšu pie tevis, un tu mani paslēpsi, Adi! Es atpūtīšos … — Pēc tam viņi atsēžas mitrajā zālē — abi jr satikušies muižas parkā — un iesākas sarunas par ikdienišķām rūpēm.

Adim ir jau gatavs plāns tuvākai nākotnei, un to viņš sak enerģiski izklāstīt Eltsei. Skaidrs, ka Eltses vecāki turēsies laulībām pretī. Viņu znots var biit tikai maltsvetietis. Bet Adis cer ar viņiem tikt galā. Ja citādi nevar, viņš ir ar mieru kļiīt par maltsvetieti. Protams, acu apmānīšanai. Dzeršanu viņš jau ir atmetis, var atmest ari pīpi. Līgavai līdz nedēļnieces gultai vēl daži mēneši laika, ar to pietiek. Adis taču pratis apvārdot Miķeli un Līzu. Ja viņi tomēr pretosies, tad vajadzēs pateikt taisnību par meitas stāvokli. Protams, Adis uzņemsies vainu, un vecāki noticēs, kad Eltse to apgalvos ari pati. Slikti ir, bet ko tur darīt. Abi viņi no sirds nožēlos savu rīcību un sirsnīgi lūgs dievu, lai tas viņiem piedod. Lai arī cīņa būtu diezin cik ilga un sīva, beigās vecākiem būs jāsamierinās. No kunga puses, protams, šķēršļi nav gaidāmi — viņu noslēpums taču šāda ceļā tiks saglabāts vēl labāk .. . Tad tikai projām pie cienīgtēva — un kāzas! . . . Kur apmesties? Arī vieta jau izraudzīta. Kaut kur draudzes tālākā nostūrī. Skaista, jauna pirts ar kartupeļu lauku pašreiz stāv tukša, jo pirtnieks nomiris. Iedos saimniekam rokasnaudu un ievāksies, kad vēlēsies. Un nauda Adim ir un nāk vēl katru dienu klāt…

No līgavas acīm uz līgavaiņa rokas noripoja liela, karsta asara.

Adim Vikerpūram vairs nebija kupra.

19. NODAĻA. PIE ĶEIZARA

Trīs Tallinas zemnieku delegāti, Ābrams Norts, Hindreks Selbahs un Gustavs Maltss. ka arī tulks, nokļuvuši Pēterburgā, bija apmetušies vienkāršā, lētā iebraucamā vietā — «Tallinas ērbeģī» Jaunajā ielā. Visu nākamo dienu viņi atpūtās no ceļa un apskatīja galvaspilsētas ievērojamākās vietas. Starp citu, arī milzīgo Ziemas pili, kur viņiem bija jāveic svarīgs un varbūt pat bīstams pasākums. «Šodien vēl esam brīvi, nezin ka būs rīt,» domāja zemnieki. «Varbūt jau sēdēsim kaut kur aiz drūmajiem mūriem un raudzīsimies augšup uz logiem, kurus aizsarga resni dzelzs skadriņi; un pēc tam mūs, iekaltus ķēdēs kā noziedzniekus, vedis atpakaļ uz dzimteni, lai mēs tur saņemtu sodu pie kaķa tiesas …»

Tajā pašā dienā viri satikās ar delegātiem, kurus bija pilnvarojuši izceļotāji uz Samam. Viņi bija seši — trīs no Igaunijas, trīs no Vidzemes. Pirmie Madis Menniks, mežsargs Adis Mihailovs un Koigu kroga Jānis no Amblas — izceļotājiem uz Krimu, protams, bija pazīstami, bet vidzemnieku vīri, kuru vidū bija kāds skolotājs, labs krievu valodas pratējs, viņiem bija sveši. Ari tiem bija lūgumraksts gatavs, ko viri, tāpat kā Krimas izlūki, gribēja nodot ķeizaram. Nolēma to darīt kopīgi nākamajā dienā.

Bet autors uzskata par labāku dot vārdu sūtnim no Orgmetsas, Gustavam Maltsam, kurš lūgumrakstu nodošanu apraksta šādi:

<18(51. gada janvāris bija ievērojama diena, kas man un laikam arī citiem maniem biedriem paliks atmiņā līdz kapa malai. Šajā dienā spērām izšķirīgu soli par igauņu izceļošanu uz Krimu.

Laiks bija apmācies, un stipri sala: teica, ka esot 27 grādi; likās, nupat, nupat nosaldēsim degunus! Citādi nevarējām žēloties — mums taču bija kažoki mugurā un lielie krievu zābaki kājās, kuros iebāzts krietns vīšķis salmu. Tādā izskatā steidzāmies pa Ņevas prospektu tālāk, pelēcīgais sniegs gurkstēja zem pazolēm. Kaut arī bija auksts, no ātras iešanas un bailēm, ka varbūt nokavēsim, mūsu pieres nosvida. Nezinu, ko juta mani biedri, bet man likās, ka jāstājas kādas pārdabiskas tiesas priekšā.

Nokļuvuši pie Ziemas pils, tīilit ieraudzījām savus vakardienas biedrus. Bijām atnākuši īstā laikā. Sasveicinājāmies ar novadniekiem un ar gudru ziņu izraudzijām sev vietiņu, atstatāk no viņiem, tuvāk pie pils goda vārtiem, pa kuriem, kā teica, nākot ārā ķeizars.

Pēc dažām minūtēm pie mums pienāca klāt kāds augsts virsnieks ar vara ķiveri galvā. Tas virsotnē šūpojās liels zirga astru pušķis. Mūs uzmanīgi noskatījis, viņš kaut ko krieviski vaicāja, mēs atbildējām, ka krieviski neprotam un ka mums ir tulks. Tas bija sev nopircis izskatīgu oficiera mēteli, un viņa krūtis greznoja par dienesta nopelniem iegūtā zeltītā Annas medaļa. Tad virsnieks mums ar tulka palīdzību jautāja, no kurienes mēs esot un ko vēloties. Dabūjis dzirdēt, ka esam Tallinas zemnieki un gribam nodot ķeizara kungam lūgumrakstu, viņš tūlīt pieprasīja, lai mēs viņam to parādot. Bet mēs sacījām, ka lūgumraksts ir aizzīmogots, un paskaidrojām, ka gribam vēstuli nodot vienīgi viņa ķeizariskajai majestātei. Tad virsnieks stingri noprasīja, lai pasakot, ko mēs savā rakstā lūdzam.

Melot nebija vērts, jo ap kungu bija daudz policijas ierēdņu, kas viņam izrādīja lielu godbijību. Tad ar tulka līdzdalību atzi nāmies, ka gribam sev lūgt atļauju apmesties Krimas pussalā. Izbrīnījies viņš mums jautāja:

«Kā tad jūs zināt, ka Krimā ir dabūjama zeme un tur vajadzīgi iemītnieki?»

Atbildējām, ka esam lasījuši laikrakstos.

Kungs bija ļoti pārsteigts, ka igauņu valodā iznākot avīzes. Bet turpat pasteidzās mums apgalvot, ka ziņa neesot pareiza: Krimas pussalā nemaz nevajagot ļaužu. Tur trūkstot brīvas zemes. Tad viņš pieprasīja, lai mēs lūgumrakstu atplēšam, tāpēc ka mums esot tiesības nodot ķeizariskajai majestātei vienīgi atvērtu vēstuli. Par laimi, virsniekam nebija pārāk daudz laika ar mums noņemties, jo kuru katru brīdi varēja ierasties ķeizars.

Bet kas tad īsti. bija šis svarīgais virsnieks, un ar kādām tiesībām un nolūku viņš tik neatlaidīgi mūs izjautāja? Vēlāk uzzinājām — tas bija Pēterburgas pilsētas priekšnieks fon Patkuls, cēlies no mūsu dzimtenes muižniekiem. Ka viņš, augstākais policijas varas pārstāvis, varēja kļūt mums bīstams, noskaidrojās tikai vēlāk.

Pēc īsa brīža pils sardze darīja zināmu: nāk ķeizariskā majestāte! Tūlīt sastājāmies rindā, atplēsām lūgumraksta aploksni un. kad ķeizars iznāca pa durvīm, noslīgām ceļos un viens no mums, kā to prasīja noteikumi, turēja vēstuli v irs galvas. Pa taciņu, kura malā mēs tupējām uz ceļiem, nāca slaika auguma cilvēks vienkāršā oficiera mētelī, zeltā mirdzošu cepuri galvā. Tas bi ja ķeizars Aleksandrs II. Pilsētas priekšnieks ar saviem padotajiem, rokas pie cepurēm, palika godbijīgi stāvam nomaļus. Mūsu acis bija kā piekaltas pie vīra, kuru sauca par valsts tēvu. Viņš mūs pamanīja. Pienācis tuvāk, uzmeta nopietnu, varbūt pat izbrīnījušos skatienu un teica skaidri un skaļi: «Nāciet man līdzi!» — ko mūsu tulks mums tūlīt pārtulkoja.

Aši uzlēcām kājās un gājām nopakaļus, turēdamies, cik iespējams, viņa tuvumā. Nokļuvām līdz Ziemas pils otram galam, kur ķeizars devās augšup pa greznām, platām vītņu kāpnēm. Mudīgi metamies nopakaļ, baidīdamies, ka policija varbūt stāsies mums ceļa. Arī otra zemnieku delegātu grupa sekoja.

Ziemas pils augšējā stāva visiem pavēlēja palikt lielā uzgaidāmā zālē, turpretī ķeizars iegāja savās istabās, kur durvju priekšā stāvēja sargi.

Ko mēs pārdzīvojām, to es nespēšu aprakstīt. No visas šis bezgala lielās pils greznības, šo telpu spožuma, augstāko uņ zemāko ierēdņu un kalpotāju bara mirdzošos apģērbos mums apžilba acis. Un kur tad vēl apziņa, ka esam varenā valsts valdītāja pajumtē, un viņa skaļie, daudzsološie vārdi: «Nāciet man līdzi!» Viss lika izjust dziļu godbijību. Bet neizlaidām no prāta arī policijas priekšnieka draudīgo tēlu.

Pēc īsa laiciņa pie mums augšā, pa to pašu ceļu, pa kuru arī mēs bijām nākuši, uznāca kāds cits policijas priekšnieks, laikam pilsētas priekšnieka fon Patkula norīkots. Viņš prasīja uzrādīt lugumrakstu, ko mēs tagad, protams, vairs nevarējām liegt. Tad viņš pierakstīja mūsu vārdus savā kabatas grāmatiņā un vaicāja, kad mēs esot ieradušies Pēterburgā un kur esam apmetušies. Atbildējām uz jautājumiem, un viņš atdeva atpakaļ lūgumrakstu, ko bija rūpīgi izlasījis. Tagad kārta pienāca citiem igauņu delegātiem. Tie nezināja pateikt savu apmešanāsvietu, policijas oficieris ar to nebija apmierināts, tomēr lūgumrakstu atdeva arī viņiem un aizgāja.

Protams, bijām priecīgi, ka bīstamais cilvēks atstāja mūs. mierā. Sabāzām kopā degunus — mēs taču bijām krietns pulks,, deviņi zemnieki, — un čukstot sākām pārrunāt par savām rūpēm, kā nu katrs prata. Kāds Vidzemes delegāts, Jāzeps Viru. omulīgs vīrs, jokojās ar mani veraviešu izloksnē:

«Redzi, jaunais brāl. paruna saka: dod dievs ķēniņu dzirdēt, nevis redzēt! Tagad nu apskati viņu ar acīm vai aptausti ar rokām!»

Drīz mums no lejas atnesa briesmīgu vēsti: pils ierēdņi ziņoja, ka policijas priekšnieks ar daudziem gorodovojiem stāvot lejā pie pils durvīm un gaidot mūs. Un deva padomu, kacf iznāks ķeizara adjutants pieņemt lūgumrakstus, lai nodotu majestātei caurskatīšanai, tad mums tūlīt viņam jāziņo par policijas uzraudzību un jālūdz aizsardzība, citādi varot klāties slikti. Ka šie vārdi mūs ļoti sabaidīja, tas ir pats par sevi saprotams.

Drīz arī pa durvīm, pa kurām ķeizars bija iegājis, parādījās viņa adjutants. Ja ķeizara āriene mums likās gluži ikdienišķa, tad adjutants, kāds pavecāks kņazs, bija tērpies lieliskā, zelta mirdzošā ģenerāļa mundierī, bet viņa krūtis no vienas vietas klāja ordeņi. Adjutants saņēma mūsu lūgumrakstus un ienesa tos ķeizara kancelejā. Bet mēs satraukti palikām gaidīt lē murnu, svārstīdamies starp bailēm un cerībām.

Bija laikam pagājusi kāda stunda, kas mums likās gara kā diena, kad atkal atvērās lielās divviru durvis un iznāca tas pats adjutants ar mūsu lūgumrakstiem rokās, izsauca savā priekšā no mums trijus pēc vārdiem un paziņoja ar tulka starpniecību:

«Jūs vēlaties apmesties uz dzīvi Krimas pussalā un lūdzat šādu atļauju no ķeizariskās majestātes. Majestāte ir jūsu lūgumu visžēlīgi uzklausījusi un novēl jums tur laimīgu dzīvi. Jūs saņemsiet kroņa zemi un sākumam arī pabalstu. Bet jūs sakāt savā lūgumā, ka tālā ceļa dēļ negribētu iepriekš doties turp tikai tāpēc vien, lai apskatītu zemi un mājas. Ķeizari kungs neatzīst par labu, ka jūs ar visu ļaužu pulku dotos prom. pirms zeme nav apskatīta un apmešanās vieta izraudzīta …

Tad viņš vēl piebilda: «Jūs minat savā lūgumrakstā, ka no Igaunijas drīkstot izceļot tikai piecas dvēseles no simta. Ķeizariskā majestāte nezina, vai ir tāds likums un kāpēc tas pastāv. To pieprasīs Igaunijas gubernatoram. Ķeizars dod atļauju izceļot visiem, kas tikai grib un spēj.»

Beigās adjutants prasīja, vai mums vēl varbūt kas ir lūdzams. Atkārtojām tad savu lūgumu par zemes aplūkošanu, aizbildinoties ar to, ka tas mums, trūcīgiem zemniekiem, radītu liekus izdevumus, ja tagad, ziemas laikā, būtu jābrauc tik tālu. Daudz vieglāk būtu, ja mēs pavasarī visi kopā dotos turp. Ar zemi, ko mums dos valdība,.būsim apmierināti.

Bet šis lūgums palika neizpildīts. Paskaidroja, ka Krimā ir arī daudz nederīgas, akmeņainas un sāļas zemes, tāpēc mums pašiem jāizraugās derīga apmešanās vieta; un, kā vēlāk izrādījās, tas bija taisnība. Beidzot mums vēl apsolīja dot rakstveida atbildi mūsu lūgumrakstam, bet pirms trijām dienām lai to negaidot. Mēs pazemīgi piebildām, ka laiks mums neļauj gaidīt, jo mūsu pases zemes izraudzīšanai ir izdotas tikai uz. pusotra mēnešiem. Tad adjutanta kungs nolēma, ka mēs varot gan aizceļot, rakstveida atbilde mūsu lūgumam tikšot nosūtīta Igaunijas gubernatora kungam Tallinā.

Pazemīgi klanīdamies, pateicamies adjutantam — bijām ar visu gala! Bet palikām vēl noskatīties, kā veiksies citiem biedriem.

Tiem, nabadziņiem, neveicās. V iņi bija lūgumrakstā ierakstījuši daudz sūdzību, proti, ka viņu mājam uzliekot lielas klaušas un nomu, ka muižnieki viņus bargi sodot par katru niecīgāko vainu ar smagiem miesas sodiem utt., un tāpēc viņi lūdzot, lai viņiem izdotu atļauju pārvietoties Samaras guberņas kroņa zemēs ar kroņa pabalstu … Viņu lūgumu ne vien noraidīja, bet zemniekus piedevām vēl skaļi izbāra:

«Kāpēc jūs nācāt traucēt ķeizara majestāti ar sūdzību? Kāpēc jūs, ja jums dara netaisnību, nesūdzaties savam gubernatoram, ģenerālgubernatoram un, ja vajadzīgs, senātam? Arī ministra kungam varat sūdzēties, bet ne ķeizaram. No ķeizara vienīgi var lūgt. Kā, piemēram, tie trīs zemnieki lūdz atļauju izceļot uz Krimas pussalu — lūk, tas ir lūgums, un to ķeizariskā majestāte visžēlīgi izpildīja …»

Par negaidīto brāzienu zemnieki bija tik ļoti nobijušies, ka viņu krievu valodas pratējs neatskārta, ko atbildēt. Adjutants lika, lai mūsu tulks viņiem visu paskaidro, kurš to tūlīt arī izdarīja ar īstu zaldāta centību. Zemnieki lūdza piedošanu un, sevi attaisnodami, stāstīja, ka sūdzības lūgumrakstā ierakstītas bez viņu ziņas; vainīgs esot lūgumraksta sastādītājs, kurš viņus laikam īsti neesot sapratis. Bet ko tas vairs līdzēja. Pārbaidītie zemnieki ar tulka palīdzību ziņoja adjutantam, ka viņus lejā gaidot policija un laikam gribot saņemt ciet, bet viņi neapzinoties nekādas vainas un lūdza aizsardzību. Ģenerāļa kungs atbildēja, ka bailes esot veltīgas — lūgumraksta dēļ viņus neviens nevarot arestēt. Lai ejot vien mierīgi. Taču viņš sūtīja lejā mums līdzi kādu sardzes virsnieku — laikam apskatīties, vai mūsu bailēm ir kāds pamats.

Lejā, kāpņu priekšā, bija tiešām vairāk nekā ducis policistu ar \ irsnieku priekšgalā. Mēs turējāmies tālāk no biedriem, kas bija saniknojuši priekšniecību. Tas pats policijas ierēdnis, kas augšā mūsu vārdus ierakstīja savā kabatas grāmatiņā, pazina mūs un ļāva mums brīvi aiziet. Bet citiem sūtīja lulzi sešus gorodovojus, laikam apskatīties, kur viņi ir apmetušies. Mēs, protams, bijām bezgala priecīgi, ka sveikā likām vaļā no nepatikšanām. Tikai pievakarē nokļuvām savā mitekli, kur pateicāmies dievam, ka bīstamais gājiens bija izdevies apmierinoši.

Mūsu pasākums Pēterburgā tad nu bija paveikts, un pēc isas apspriedes atzinām, ka vislabākais ir atgriezties Tallinā, lai saņemtu no gubernatora atbildi mūsu lūgumrakstam līdz ar ķeizarisko atļauju izceļot, kam, pēc mūsu domām, tur vajadzēja pienākt pavisam drīz.

Otrā rītā salīgām kādu Rakveres ormani, kam vajadzēja mūs aizvest uz dzimteni. Izbraucām pēc pusdienas un vakara krēslā nokļuvām pie Narvas vārtiem. Tur mūs aizturēja sargzaldāti, sacīdami, ka mēs liekot meklēti. Izbrīnījies mūsu tulks vaicāja, kas mūs meklē. «Kāds policijas virsnieks,» atbildēja zaldāts.

Tad mūsu tulks, kurš bija tērpies oficiera mētelī, ar lielu, tresotu kažokcepuri galvā, droši uzsauca:

«Ak jā, las jau ir bijis mans draugs! Es ar viņu tikko runāju. Brauc, orman! (Pašol, izvoščik!)»

Un nākamajā acumirklī mēs jau bijām aiz vārtiem! Šī attapīgā atbilde izglāba mūs no aizdomām un nepatikšanām. Mēs jau paredzējām, ka policija mums sekos, un tas bija izdarāms ļoti viegli, jo pēc izskata atšķīrāmies no krieviem ar apģērbu, it sevišķi visiem diirās acīs mūsu tulks savā lieliskajā mundierī. Nelaba nojauta mudināja mūs pasteigties, un, tikai aizbraukuši kadas trīsdesmit verstis no galvaspilsētas, uzdrošinājāmies apstāties, lai pārgulētu nakli. Ka mūsu bailēm ir bijis pamats, noskaidrojās tikai vēlāk, kad es pavasarī ar to pašu tulku atkal nonācu Pēterburgā pa ceļam uz Krimu.

Mēs toreiz devāmies uz iebraucamo vietu, kur bijām apmetušies ziemu, uz tā saukto «Tallinas ērbeģi». Viesnīcas īpašnieks, kāds bijušais Tallinas iedzīvotājs, mūs tūlīt pazina un saņēma diezgan īgni. Viņš pastāstīja, ka janvārī, kad bijām jau aizbraukuši, mūsu dēļ esot piedzīvojis lielas nepatikšanas. «Kad jūs ziemā no šejienes bijāt devušies prom,» viņš stāstīja, «pēc stundas iebraucamā vietā ieradās policijas pristavs ar gorodovojiem un, nolicis pie vārtiem sardzi, pieprasīja, lai pasaka viņam, kur esot tic cilvēki no Igaunijas, kas te uzturoties jau vairākas dienas. Kad atbildējam, ka šie ļaudis pirms stundas aizbraukuši ormanī, viņi mums neticēja, jo neviens neesot redzējis, ka jūs būtu devušies caur Narvas vārtiem. Visas mūsu viesnīcas istabas, kuru ir vairāk nekā trīsdesmit, izkratīja; pārmeklēja ari vēl blakus telpas, piemēram, zirgu stalli utt., un beidzot palīda arī zem ormaņu ragavām! Kad viņi nekā neatrada, mani izsauca uz policiju un lika parakstīt liecību, ka meklējamie patiešām aizbraukuši no mūsu iebraucamās vietas. Man izteica stingru rājienu, ka es, neziņodams policijai, esmu pieturējis viesnīcā šaubīgus cilvēkus, kas uzdrīkstējušies traucēt augstāko valsts vadību un pat viņa ķeizarisko majestāti. Es, protams, taisnojos, ka mana viesnīca ir atvērta visiem, ka ormaņi un ceļotāji pastāvīgi nāk un iet, neziņodami man, kādā nolūkā viņi ieradušies galvaspilsētā.»

Saimnieka bailes no policijas bija tik lielas, ka viņš šoreiz vairs neatļāva apmesties viesnīcā. Tikai tagad mums kļuva skaidrs, par cik bīstamu mūsu izceļošanas plānu atzina Baltijas muižnieki un arī Pēterburgas policijas obermeistars fon Patkula kungs. Nebija šaubu, ka viņš gribējis mūs nomedīt.»

Pārbraukuši dzimtenē, zemnieku pārstāvji ziņoja pilnvarotājiem par rezultātiem, un maltsvetieši sāka aizrautīgi gaidīt no Igaunijas gubernatora ķeizarisko atļauju. Tagad, kur šim pasākumam bija zināms pamats, viņi vairs neslēpa izceļošanas vietu, bet atklāti paziņoja, ka nebraukšot vis uz Samaru, bet uz «siltajām zemēm», uz izslavēto Krimu, kur augot vīnogas.

Ziņa ātri izplatījās pa visu zemi un radīja zemniekos lielu izbrīnu. «Maltsveta avis pošas uz Krimu!» Šī vēsts gāja no mutes mutē. «Viņu delegāti bijuši Pēterburgā, augstākā valsts vara devusi atļauju! Bijuši pat pie ķeizara!» piebilda citi. Bet atradās ari ne mazums šaubīgo, kas šīs valodas dēvēja par tukšām tenkām. Kas gan zemniekus laidīs pie ķeizara, kur nu prāts! . .. Bet pretinieki bija atraduši jaunu ieganstu izgāzt pār maltsvetiešiem savu niknumu; viņi centās visu šo notikumu iztēlot par muļķīgām blēņām, pataisīt par apsmieklu, un palaida citu pēc citas aizvien jaunas tenkas.

Muižnieku aprindās sacēlās jauns nemiera un sašutuma vilnis. Viņu rokaspuiši un interešu aizstāvji sāka no kancelēm ar vēl lielāku centību un sparu apstrādāt «tos mīļos zemnieku ļaudis». «Mācītāji,» raksta savās atmiņās Gustavs Maltss, «aicināja draudzi būt nomodā un lūgt dievu, jo velns tagad sevišķi centīgi pūloties vest ļaudis kārdināšanā, to liecinot arīdzan tās nomaldījušās dvēseles, kas atsakoties no dārgās dzimtenes un, neievērodami maizes tēvu — muižnieku un mācītāju tēvišķīgos brīdinājumus, viltus pravieša apstulboti, metoties pa galvu pa kaklu posta bezdibenī, pazudinādami savu miesu un dvēseli …» Tādi un vēl daudz stiprāki vārdi visu ziemu un pavasari atskanēja arī no Jervamadises baznīcas kanceles. Toreiz Madisē nebija sava draudzes gana, jo mācītājs Hiršhauzens pēc ilgākas slimošanas pavasarī bija nolicis karoti, un Madises baznīcā teikt sprediķi tautas prāta apgaismošanai tagad šad un tad ieradās sveši baznīckungi. Sevišķi centīgs bija kāds jauns mācītāja amata kandidāts: kaimiņu — Jāņu draudzes mācītāja Gebharda dēls un viņa vēlākais pēcnācējs. Viņš pildīja mācītāja pienākumus Madises draudzē. Pārlieku salkanajos sprediķos viņš nopūlējās pēc iespējas vairāk iebaidīt tautu ar velnu, kurš it kā kopā ar saviem kalpiem musinot zemniekus uz tādu neprātu kā izceļošana.

Taču drīz kungiem par lielu nepatiku kļuva zināms, ka maltsvetiešu delegāti Pēterburgā tiešām ko panākuši, kaut gan maltsvetieši un viņu delegāti paši jau bija nobijušies, ka atbilde aizkavējas neparasti ilgi. Viņi taču nezināja, cik garš birokrātijas ceļš jānostaigā šādam oficiālam rakstam. Beidzot, sveču mēneša vidū, kāķa tiesnešiem no gubernatora pienāca ziņa, ka delegātiem jāierodas gubernatora kancelejā saņemt ķeizara atbildi viņu 16. janvāra lūgumrakstam. Bez tam kāķa tiesnešiem, kā apgalvo pilnvarnieks Maltss, bija noteikts nerēķināties ar to paragrafu zemnieku likumos, pēc kura drīkstēja izceļot tikai pieci procenti pagasta iedzīvotāju, un deva norādījumu atļaut izceļot uz Krimu visiem, kurus neaizkavē kādas īpašas saistības.

«Man no muižas caur pagasta vecāko pienāca pavēle nekavējoties braukt uz Tallinu,» raksta Orgmetsas delegāts. Kā barona kungs aiz brīnumiem ieplētis acis, kad dabūjis zināt par vēsti, ko atsūtījis gubernators! Viņš steidzīgi izsaucis pie sevis veco opmani un stāstījis viņam it kā tādu pasaules brīnumu, ka jaunais Maltss ar diviem citiem zemniekiem bijuši Pēterburgā, nokļuvuši pie paša ķeizara un nodevuši rakstu, kurā viņi lūguši atļauju apmesties Krimā ne tikai maltsvetiešiem, bet arī citiem zemniekiem. Un, kas pats trakākais, —

24 — 3496 ķeizars atļāvis! Vecais pārvaldnieks samulsis jautājis, kā tas ir bijis iespējams, ka zemnieks nokļūst līdz pašam ķeizaram. Barona kungs atbildējis, sak, laikam jau viņiem bijuši labi padomdevēji. Piebildis ari, ka strādīgais igauņu zemnieks varot ļoti labi iekārtoties Krimā, ja valdība viņam došot zemi un pabalstu; kara laikā, dienēdams armijā, barons esot iepazinies ar dzīves apstākļiem Krimā un pārliecinājies, ka zeme tur visai auglīga. Viņiem, šejienes muižniekiem, būšot, protams, ļoti lieli zaudējumi, ja tik daudz ļaužu aizbraukšot, nopūties barona kungs…

Braucu nekavējoties uz Tallinu, kur pārējie biedri mani jau gaidīja. Tūlīt kopā devāmies pie gubernatora. Tas mūs saņēma ļoti skarbi. Pēc viņa domām mēs bijām pastrādājuši lielu noziegumu. Ģenerālis fon Ulrihs, kungs kā jau visi kungi, mums bargi pārmeta, ka mēs ar savu lūgumu esot uzdrošinājušies traucēt ķeizaru. «Būtu braukuši tieši uz Krimu, ja jau jums reiz bija tāds nodoms, un paņēmuši tur zemi, ja jau zinājāt, ka tā tur dabūjama. Kāda jums bija vajadzība doties pie ķeizara!»

Atbildējām viņam, cik labi nu mācēdami, ka mums bija vajadzīga kroņa zeme un kroņa palīdzība, ko nācās izlūgties no valsts galvas; ka ķeizara kungs nav ņēmis ļaunā, par to gubernatora kungs varot spriest pēc atbildes.

Jautāja, kas mums sastādījis lūgumrakstu. Mēs samelojām, ka mums to uzrakstīja Pēterburgā. Paziņojuši ķeizara atbildi, visiem lika iet projām, jo, lūk, atļauja, ko lūdzām, nu jau tagad esot. Bet mums vēl nebija mierīgs prāts, mūs nomāca raizes. Aizrādījām, ka dažu pases termiņš, gaidot atbildi, ir izbeidzies, un lūdzām izdot jaunas pases. Tā mēs atkal nokļuvām gubernatora ķetnās. Viņš vēsi pateica, ka viņam gar to neesot nekādas daļas, likums šogad vairs neatļaujot izdot jaunas pases. Atkārtojām lūgumu, piezīmējot, ka mēs neesam vainīgi, ka atbildes raksts mūsu lūgumam aizkavējies un ka termiņš notecējis, kaut gan ķeizara atļauja mutes vārdiem mums ir jau sen. Sevišķi neatlaidīgi lūdza abi mani gados vecākie līdzgaitnieki, kuru pases netika pagarinātas jau toreiz. Viens no zemniekiem savus vārdus mēģināja pastiprināt ar to, ka sāka pazemīgi izrādīt gubernatora kungam godu, glaudīdams viņa gurnus, ka toreiz zemnieki mēdza darīt. Zemnieki gaudās, ka viņi savas rentes mājas jau uzteikuši, pārdevuši darba lopus un saimniecības iekārtu un ka viņiem tagad neesot kur palikt līdz nākamajam gadam.

«Tā jums arī vajag, jūs, dumpinieki!» ļaunā priekā iesaucās gubernators. «Jūs paši šo postu esat sev sagādājuši! Es jau pagājušajā vasarā brīdināju tos muļķus, kas bija atnākuši pie manis pēc pasēm, — pašreiz jums ir vēl mājas, jūs esat saimnieki, bet nākamgad jūs būsiet kalpi un klaušinieki vai pusgraudnieki! Vai redzat, ka man ir bijusi taisnība … Un tagad vācieties prom!»

To dzirdot, es pagājos pāris soļu uz priekšu, izņēmu savu pasi no kabatas un teicu:

«Godātais gubernatora kungs, mana pase ir vēl derīga vairāk nekā pusotra mēneša: lūgtu pateikt, vai tas attiecināms arī uz to cilvēku pasēm, kas man devuši pilnvaras?» Gubernators ieplēta acis un jautāja: «Kas tev deva pasi uz ilgāku laiku nekā citiem?» Viņš, acīm redzot, bija aizmirsis, ka pats pagarinājis man pasi.

Parādīju viņam pasi. Gubernatora kancelejas direktors, vecais Ilīkiša kungs, kas bija klāt, pateica gubernatoram kaut ko vāciski, pēc tam viens no jaunākajiem ierēdņiem atnesa i'on Ulriha kungam vēstuli, kurā bija teikts, ka mūsu barons un kaķa tiesnesis pagarinājuši manu prombūtnes termiņu. Starp gubernatoru un kancelejas priekšnieku tagad iesākās domu apmaiņa vācu valodā, pēc tam gubernators man teica: «Šo ļaužu pases vari ņemt līdzi, tām ir tās pašas tiesības, kas tavai pasei. Bet ceļā tu nedrīksti nevienu ņemt līdzi . . . Un tagad ej, kur gribi!»

Ar grūtu sirdi devāmies pie paziņām. Ko tagad iesākt? Man bija gan atļauja «iet, kur gribu», bet kur es, jauns un nepiedzīvojis puisis, lai ietu viens pats, kad vecāki, turīgāki un piedzīvojušāki ļaudis bija spiesti palikt mājās! Neko darīt — biedri deva man padomu doties uz Krimu vienam kopā ar tulku un katrā ziņā visu nokārtot. Tajos laikos, kad dzelzceļu vēl nebija, nobraukt apmēram divi tūkstoši verstu nelikās nekāds joks, taču pasākums nopietns, laika ļoti maz, tāpēc arī nolēmām, ka jābrauc. Mani biedri, Selbahs un Noris, iedeva man dažas pases, alskaitot paši savas. Norts iedeva man arī simt piecdesmit rubļu ceļa naudas, bet, tā kā ar šo summu, kā labi zināms, nevarēju iztikt, vajadzēja dabūt palīdzību vēl

no kāda cita pārtikuša vira, bel pilnvarotājiem tika uzdots sa vākt no ļaudīm naudu, pa trīs līdz četri rubļi no pases, un atdot aizdevējam. Vēlreiz no jauna salīgām tulku Tenisonu.

Tādējādi mūsu agrākie plāni izputēja un visas ceļa grūtības un briesmas bija jāuzņemas man vienam pašam.

Bet pavisam nejauši atgadījās kas tāds, kas solīja atvieglot manu uzdevumu. Pie mūsu Tallinas paziņām satikām kādu kalponi, no kuras dabūjām zināt, ka viņas kunga dēls esottiesas ierēdnis Krimā, Perekopu pilsētā. Nolēmām, ka no viņa mēs varētu dabūt derīgu padomu un norādījumus. Paklausīdami meitas padomam, tūlīt devāmies pie labā kunga, lai izlūgtos viņa dēla adresi. Bet kas tev dos — kungs atsaka, ka viņam dēla nemaz neesot! Vismaz Krimā tāda dēla neesot, pie kā mēs varētu iet pēc padoma. Pārnācām mājās tukšā, ar garu degunu . . . Taču mazliet vēlāk dabūjām zināt, ka pēc mūsu aiziešanas kungs ar kundzi pārsteigti un izbrīnījušies pārrunājuši, kur gan šie svešie zemnieki uzzinājuši, ka viņiem ir dēls Perekopos! Varbūt tomēr būtu labāk iedot līdzi vēstuli. Ja viņi tur aizbrauks, tad tik un tā uzmeklēs dēlu, kas-tādā nelielā pilsētiņā nemaz neesot grūti.

To uzzinājuši, uzdrīkstējāmies aiziet vēlreiz pie kunga. Šoreiz viņš bija laipnāks un iedeva mums līdzi vēstuli, kurā ieteica mūs savam dēlam.

Protams, baidīdamies priekšniecības, šis vecais kungs bija nolēmis neteikt, ka viņam Krimā ir dēls. Tas jau nebija neviens cits kā gubernatora kancelejas direktora Hīkiša brālis, kurš arī pats strādāja turpat kanceleja! Gubernatora acīs mēs ar saviem izceļošanas plāniem bijām noziedznieki — kā gan viņa ierēdņi lai uzdrošinātos ar tādiem ielaisties un viņiem palīdzēt! Ka Hīkiša kungs tiešām baidās, bija redzams no tā, ka viņš mums stingri piekodināja nebilst nevienam cilvēkam ne vārda par viņa līdzdalību šajā pasākumā.»

Vēl tās pašas dienas vakarā, kaut arī uznāca putenis un melna tumsa, jaunais Maltss kopā ar tulku izbrauca no pilsētas un devās uz mājām; viņa agrākie ceļa biedri noskumuši palika pilsētā. Otrā dienā ap pusdienas laiku viņi nonāca Orgmetsā. Tur Maltss saņēma priecīgu vēsti, ka galvenais aicinātājs izceļošanai uz Krimu un visas šās kustības garīgais vadonis Maltsvets, ar kuru viņš gribēja vēlreiz pirms brauciena apspriesties, esot apmeties viņu ciemā pie kāda turīga drauga.

Protams, Maltsvets arī šeit, tāpat kā citur, slēpās no varasvīriem, jo viņu visur meklēja kā ar uguni. Viņam un arī dažiem citiem uzticamiem vīriem paziņoja par Gustava pārnākšanu un aicināja uz apspriedi, kurai piesardzības labad bija jānotiek vēlu naktī. Kad jaunā delegāta tēvs dabūja zināt, ka visas briesmas par zemes izraudzīšanu tagad gulstas vienīgi uz Gustavu, viņš par dēla braucienu vairs negribēja ne dzirdēt un kategoriski liedzās laist jaunekli projām. Tēvs pateica, ka Gustavs esot viņa vienīgais dēls un vecāku atbalsts un ka viņš nevarot sūtīt dēlu «pazušanā». Bet Maltsvets uzstājās pret brāli un noturēja viņam īsu, taču iespaidīgu runu:

— Mīļais brāli, — viņš teica, — tev, kā jau tēvam, ir tiesības liegt dēlam doties ceļā, jo tu baidies viņa dēļ, tur nav ko noliegt un par to nav ko brlnilies. Bet paturi prātā, ka mūsu pasākuma cēlonis ir dieva griba. Vai tu tiešām uzdrīksties stāties pretī dieva gribai un savā cilvēciskajā vājumā apstādināt viņa ieroci pusceļā, atraut roku no arkla, kad tas iesāk dzīt vagu? Padomā, ķeizars ar dieva žēlastību ir devis mums atļauju izceļot, un vesels simts ticīgo ģimeņu likušas visas cerības uz šo pasākumu! Vai tu gribi tagad izputināt šīs cerības, kuru piepildīšanai jau noārdīti šķēršļi? Ja tu to negribi — taču tu nedrīksti to gribēt, — tad atļausi savam dēlam braukt!

Tēva pretošanās tika salauzta. Asarām acīs viņš deva dēlam savu atļauju un svētību. Un turpat vīram par mierinājumu Maltsvets piepeši paziņoja, ka viņš pats gribot kopā ar Gustavu ceļot uz Krimu, tāpēc viņš arī esot atnācis. Sī ziņa nomierināja tēvu, bet vēl jo vairāk dēlu. Labāku ceļa biedru Gustavs nevarēja sev vēlēties. Lielākā daļa atbildības tagad pārgāja no viņa uz šo veco, gudro, piedzīvojušo vīru, kurš turklāt bija draudzes galva un maltsvetiešu izceļošanas kustības dvēsele. Tagad bija darīts viss, lai šis pasākums izdotos labi . ..

Nolēma doties ceļā vēl tajā pašā naktī. Ātri nokārtoja visu, kas vajadzīgs. Vispirms atrisināja naudas jautājumu. Gustavam Maltsam bija vēl simt rubļu, no Ābrama Norta viņš bija dabūjis simt piecdesmit, ar to, likās, nepietika viņam pašam un tulkam. Tāpēc kāds turīgs virs aizdeva vēl simt piecdesmit rubļus, ko vēlāk vajadzēja savākt no izceļotājiem. Tā summa pieauga līdz četri simti rubļiem, no kuriem arī Maltsvetam kā otram vietraudzim pienācās zināma daļa. Kad vajadzīgās mantas un ceļa maizi novietoja ragavās, bija jau pāri pusnaktij. Sniegam

čirkstot, kamanas izbrauca ārā no klusā, miegā iegrimušā ciema un nozuda tumsā, aizvedot Maltsvetu un viņa brāļadēlu uz Narvas pusi, kur viņus bija apsolījies nogādāt kāds vietējais saimnieks.

Ap saules lēktu vīri jau atradās verstis divdesmit piecas no Orgmetsas, un, jo vairāk viņi attālinājās no mājām, jo vieglāk kļuva ap sirdi. Virus arvien vēl mocīja bailes no varbūtējiem kavēkļiem. Pašam jaunajam Maltsam laikam gan nebūtu jābaidās, bet toties vairāk Maltsvetam un Maltsveta dēļ arī citiem. Maltsvetu taču vajāja. Ja viņu notvertu, arī viņa ceļa biedriem celtos nepatikšanas, visus varētu aizturēt kā Maltsveta līdz zinātājus, un ceļojums šobrīd ar to būtu izkūpējis vējā. Par laimi bailes izrādījās veltīgas. Visi trīs bez kļūmēm nokļuva Narvā, no kurienes vedējs viņus nogādāja vēl tālāk — līdz Jamburgai. Tādējādi Baltijas baronu robežas palika viņiem jau ceturtdaļsimta verstu aiz muguras. No Jamburgas vietraudži sūtīja šķūtnieku atpakaļ un salīga ormani, kurš vīrus aizveda līdz Pēterburgai.

No šejienes ceļinieki aizbrauca pa Nikolaja dzelzceļu līdz Maskavai. Tas bija nesen uzbūvētais Krievijas pirmais garākais dzelzceļš. No Maskavas atkal atsākās grūtais, gausais un dārgais ceļojums ar zirgiem. Ormaņa trijjūga nodzītie kleperi aizveda zemes izlūkotājus līdz Orlai, no kurienes viņi, tāpat ar zirgiem, pēc nogurdinoša divu nedēļu ilga brauciena nokļuva līdz Harkovai. Reizē ar citiem šķēršļiem, ceļojumu paildzināja arī Krievijas upes, kas patlaban atbrīvojās no ledus apsega un nesa tos projām, nikni šķākdamas un putodamas. Labu laiku viņus aizturēja plati pārplūdušā Dņepra. Tai bija jāceļas pāri vairākas reizes; zemes izlūkotājiem nācās gaidīt dienām ilgi, kamēr izies ledus, jo pārcelšana ar plostiem un baržām, kurus vilka tvaikonītis, bija diezgan bīstama. No Harkovas vifii lielāko tiesu brauca ar pasta zirgiem, un beidzot 1861. gada 5. aprīlī, pēc gandrīz pusotra mēneša ilga ceļojuma, ieradās Krimā, Perekopu pilsētā.

Tā šiem zemes meklētājiem laimējās izglābties no Baltijas vergturu garajiem policijas taustekļiem. Viņiem nebija ne jausmas, kas pa šo laiku bija noticis ar ceļa biedriem, kuri kopā ar viņiem bija janvārī Pēterburgas Ziemas pilī iesnieguši lūgumrakstus.

«Nekārtību cēlājiem» un ķeizara traucētājiem», kas bija

uzdrīkstējušies apmeklēt caru un samaitāt viņa labo garastāvokli ar gaudām par savu nabadzību un sūdzībām par saviem žēlīgajiem maizes tēviem muižniekiem, pilsētas priekšnieks fon Patkuls uzlika savu ķetnu. Sis Baltijas junkurs taču ļoti labi zināja, ka viņš ar to izdarīs laipnu pakalpojumu saviem tautiešiem un šķiras brāļiem, kuru intereses bija svētas arī viņam. Visus piecus delegātus, Samaras izceļotāju pilnvarotos, galvaspilsētā saņēma ciet, iekala važās un nosūtīja atpakaļ pa cietuma etapu — trīs Rīgas zemniekus uz Tartu, abus Jervamā zemniekus — mežsargu Adi un Menniku Madi uz Tallinu. Viņus pārveda dzimtenē ar saistītām rokām kā lielus noziedzniekus un vadāja no muižas uz muižu, un, kad viņi nonāca savā pagastā, visus nodeva kāķa tiesneša ziņā, kurš pavēlēja viņus bagātīgi pacienāt ar labi pazīstamo, junkuru kultūrai atbilstošo soda veidu. Lai gan savas nedziedināmās izceļošanas kāres dēļ mežsargu Adim nācās saņemt sodu tik īsā laikā jau otro reizi, diemžēl, šajā zemniekā nevarēja saskatīt nekādu labošanās pazīmju.

Kaut cik labāk klājās Rannas pagasta un Kolgas delega tiem, kuriem notecējuša pases termiņa dēļ vajadzēja atteikties no ceļojuma uz Krimu. Viņi atrada labu paņēmienu, kā panākt sev un saviem ļaudīm pārvietošanās brīvību un izglābties no Baltijas varasvīru patvaļas. Pirms zemes izlukotāji atgriežas no Krimas, Hindreks Selbahs kopā ar piecpadsmit Rannas pagasta ģimeņu pasēm aizbrauca uz Jamburgu un pierakstīja viņus un sevi šajā pilsētā. To pašu izdarīja Ābrams Norts no Kijām kā ar savu, tā ar pāris citām ģimenēm un saviem kalpiem. Viņi kļuva Pēterburgas guberņas Jamburgas apriņķa pil sētas pilsoņi, kas jebkurā laikā varēja saņemt pases un braukt, kur sirds vēlas.

20. NODAĻA. ZIEMA KUGĻOS

Tāpat kā daudzi citi, arī Kugļu ciema Maltsveta ticības saimnieki pēc Tiskres jaunavas atklāsmes par izceļošanu, 1800. gadā ap Miķeļiem, bija gājuši uz muižu uzteikt savas mājas. Taguras barons nebija ātrs dusmās. Viņš darīšanas ar zemniekiem kārtoja klusāk, bet ne jau vaļīgāk ka citi muižnieki. Viņš nemēdza zemniekiem uzkliegt, bet izsmēja tos, viņš nevis rēja, bet šņāca, nevis koda, bet dzēla. Krietni izzobojies par zemniekiem, tiklab par viņu ticību, kā ari par nodomu pārvietoties uz Kānānu, kungs jautri ņirdza sev bārdā, žēlīgi atlaida visus, teikdams, ka gribot vēl pārdomāt, vai viņi neesot atnākuši pārāk agri vai pārāk vēlu uzteikt savas majas. Viena Jēkabdiena jau esot garām, bet līdz otrai vēl tālu priekšā — ej nu sazini, ka būs pareizi! Kas skatījās uz visu reāli, tas saprata, ka barons Kempens atraidījis viņu uzteikumu kā nelikumīgu. Un tomēr zemnieki pēc kāda laika atkal devās «pamēģināt laimi». Šoreiz kungs viņiem paskaidroja, ka esot visu pārdomājis un nācis pie atziņas — zemnieki uzteikuši pārāk vēlu. Bet viņš it kā gribot vēl padomāt, vai pieņemt viņu nokavēto uzteikumu. Jautājuma izlemšanu vēlreiz atlika. Arī šoreiz nelīdzēja ne lūgšanās, nedz barona stilbu glaudīšana. Un tomēr atradās daži vīri, un Kīsu Miķelis bija viņu vidū pats pirmais, kas atkal uzķērās uz barona makšķeres. Kad viņi gājuši trešo reizi pie kunga lūgties, viņiem pateikts, ka kungs pa šo laiku nācis pie cita atzinuma: tagad viņam uzteikums liekoties priekšlaicīgs! Lai ļaujot apdomāties līdz nākamajiem Jēkabiem, tad viņš pasacīšot, vai varēšot lūgumu ievērot vai ne …

Tā sabruka Kugļu ļaužu cerība, jo viņi nevarēja vairs šogad dabūt pases, ne ari bez kavēkļiem pārvietoties uz citurieni, ja vien dievs — kā to cerēja Kisu ģimene un daži citi — tos neaiznesīs pa gaisu uz apsolīto zemi bez pasēm un kunga atļaujam! Bet arī tādi, kas neticēja šādam brīnumam, tomēr tur pinaja ar uztraukumu un bažām gaidīt, kā viss beigsies un kas notiks ar tiem, kuriem bija izdevies uzteikt mājas un dabūt ar muižnieku atļauju no gubernatora pases. Ja viss noritēs labvēlīgi, zemnieki domāja, gan tad mēs varbūt ar dieva palīgu arī atradīsim padomu, kā izkļūt no šīs Ēģiptes, kaut vai slepeni, ja ne citādi…

Kas attiecas uz Kīsu ģimeni, tad Miķeļa un Līzas ticība brīnumam pašreiz bija stiprāka neka jebkad agrāk. Jaunas zīmes par dieva varenību vēl jo vairāk stiprināja šo ticību. Cik lielai, piemēram, bija jābūt dieva visspēcībai, ja viņam ir izdevies pamodināt Adi Vikerpūru no grēku miega un pārvērst par ticīgu maltsvetieti! Šis neapšaubāmais, visiem acu priekšā no tikušais brīnums bija atklājies rudenī. Adis Vikerpūrs, šis žūpa, pārgalvīgais jokdaris, svētumu apgānītājs un dieva bērnu apsmējējs, pēkšņi bija atgriezies uz taisnā ceļa, atteicies no neticības un savām grēcīgajām parašām, kas tik pretīgas tam kungam, un pazemīgi, savus grēkus no sirds nožēlodams, iestājies «žēlastību baudījušo dvēseļu» draudzē. Adis Vikerpūrs at meta degvīnu un tabaku, un cūkgaļu, ko tas līdz šim bija tik ļoti kārojis, un bija gatavs pārtikt kaut vai no skaidra ūdens un maizes, protams, arī valkāt pelēkās drānas un kalpot dievam garā un patiesībā.

Lai apgūtu Maltsveta ticību un atjaunoto priecas mācību par dieva žēlastību, viņš it sevišķi centīgi bija gājis uz Kīsu mājām, jo pēc viņa apgalvojuma Miķelis un Liza bija paši cen tīgākie un saprātīgākie pravieša mācekļi. Šī atzīšanās Kīsu pārim, protams, bija jāuzskata par drošu ķīlu, ka Adis ir pa reizi sapratis jaunās ticības dziļo jēgu, kas atkal savukārt liecināja par viņa atgriešanās patiesīgumu, par to, ka viņš tiešām garīgi atmodies. Ir gluži dabiski, ka viņi ar uzticību un prieku pieņēma Adi par savu garīgo audzēkni — sākumā par brāli, vēlāk arī par dēlu. Pieņemšana par dēlu bija taču tikpat dabiska kā ejot pacelt vienu kāju un tad otru. Nopietnam kristietim aizvien, ja pirmais solis pareizs, jāceļ līdzi otra kāja, lai spertu soli tālāk; bet vecie savu pirmo soli uzskatīja par pareizu.

Vikerpūrs tika ar viņiem vieglāk galā, nekā bija cerējis. Ticība darīja brīnumus. Tiklīdz vecie' noprata, ka Adis pieslejas viņu ticībai, piepeši tika aizmirsta viņa grēcīgā pagātne un kupris. Viņam nemaz nevajadzēja atklāt Eltses baigo noslēpumu. Varbūt vecāki pirmajā brīdī tiešām brīnījās, ka Eltse, šī lepnā meiča, kura tā dižojās ar savu jaunību un skaistumu, ir ar mieru precēt kroplu vecpuisi. Bet, kad to skaidri un saprotami apliecināja ari pati meiča, viņi pārstāja brīnīties. Tā, protams, bija dieva griba, kas reizēm ir tik neizdibināma, un dieva darbi, kas bieži liek ļaudīm samulst… Eltse viņiem par lielu apbēdinājumu ar savu prātu un tikumiem bija tiekusies uz neticīgajiem, taču tagad vecie bija ļoti apmierināti, ka viņa apprec ticības brāli, kaut ari vēl nesen izglābtu. Viņš droši vien labvēlīgi ietekmēs Eltses dvēseli. So cerību Adis no savas puses centās stiprināt ar dedzigiem solījumiem. Vienīgais ticīgais ģimenē, kam ši rīcība šķita mazliet aizdomīga, bija Anu. Bet šai labajai sievietei bija ne mazums raižu ar savas pašas dvēseli, tādēļ viņa te neiejaucās. Bet Mikam un Tāvetam, līgavaiņa draugiem, kuriem Adis bija pateicis savas izdarības cēloņus, bija prieks iegūt Vikerpūru par māsas vīru un svaini. Tā viss gaja kā pa taukiem, un jau pirms Mārtiņiem nosvinēja kāzas — sākumā Klsās, kur bija pārnākusi līgava pēc aiziešanas no muižas, tad līgavaiņa mājās, Albu pagastā, viņa jaunajā, glītajā būdiņā.

Pēc tam par jauno pāri labu laiku nebija ne ziņas, ne miņas. Likās, ka tas gulētu saldu ziemas miegu, ieracies savas jaunās laimes dūnās. Tikai Kugļu krogā pļāpīgie pasaules bērni ar veco Tihani priekšgalā dažreiz pieminēja viņus ar smīnu. Sevišķi centīgi tie trina mēles par Ada pāriešanu jaunajā ticībā un viņa precībām, turklāt neaizmirsa pieminēt ari jaunuves neseno pagātni muižā. Starp citu, ļaudis mēļoja, cik grūti Vikerpūram bijis pamest vēderrunāšanu, ko Kīsu Miķelis un citi rakstu pazinēji bija atzinuši par smagu grēku. «Degvīnu un alu, tabaku un cūkgaļu — visu jau esmu Maltsvetam upurējis, tagad lai atsakos ari no pēdējā laika kavēkļa, kas darīja prieku kā pašam, tā citiem!» sūrojies kuprītis drēbnieks, cenzdamies aizstāvēt vēderrunāšanu pret dievbijīgajiem brāļiem. Jo balss, kas nākot no iekšienes, taču esot sirdsbalss, paskaidrojis Adis, un cilvēkiem neesot tiesību nokaut šo balsi. Bet sievastēvs un sievasmāte, un pārējie rakstu pazinēji palikuši nelokāmi pie sava lēmuma. «Kas zina, ja tā, tad varbūt arī atraugas pēc rupjmaizes ēšanas ir grēks,» tad dziļā nopietnībā teicis Vikerpūrs; un liela nonākusi tik tālu, ka sākuši meklēt rakstos, kā tad īsti novērtēt šīs nelādzīgās izdarības.

Pirmās ziņas par jauno pāri līdz Kugļiem nonāca tikai ziemas beigās: viņi ielūdza radus kristībās. Pārāk agrā bērna ierašanās sacēla Kīsu mājās manāmu satraukumu. Bet kristībās viss atkal izmainījies uz labu. Adis paskaidrojis sievastēvam un mātei, ka mazā meitenīte autiņos bijusi tā grēka nasta, kas ar savu smagumu pievērsusi viņa un Eltses sirdi Maltsveta tici bai; nebūtu tas noticis, pravieša draudzei ari nebūtu uzticīgā un uzticamā Ada Vikerpūra, nedz viņa jaunās sievas. Cik liels esot prieks debesīs par lielo grēcinieku atgriešanos, to sievastēvs un sievasmāte varot pārbaudīt pēc bībeles .. .

Ada Vikerpūra atgriešanās brīnums Kīsu ļaudīm noderēja par ieganstu vēl lielākā dedzībā izlūgties debesīm arī otru lādu pašu brīnumu, un proti — ar viņu vecāko znotu. Ir pats par sevi saprotams, ka meita Anu šīm viņu lūgšanām pievienojās ar visu sirdi un dvēseli. — Ja dievs darīja brīnumu ar vienu, kāpēc lai viņš to nedarītu arī ar otru? — sacīja viņi, un tagad katrā lūgšanā, kas izraisījās pār viņu lūpām, tika pieminēts arī Tāveta grēcīgais vārds. Kaut arī Lehmuss, sievastēva un sievasmātes atstumts, bija padzīts no Kīsām un dzīvoja šķirts no sievas, Anu tomēr turpināja atzīt viņu par savu vīru. Nekāda vecāku pierunāšana nespēja Anu piespiest atteikties no šīm domām; viņiem nebija izdevies iznīcināt meitas sirdī jūtas pret šo cilvēku, pārraut pēdējo diedziņu, kas viņus vienoja ar neizprotamu saiti. Vecākiem arī nebija izdevies panākt, lai viņi vairs nesatiktos, jo vairāk tāpēc, ka Anu bija neapstrīdams un nopietns iemesls satikties ar Tāvetu: viņa taču gāja pie Tāveta misijas darbā, lai glābtu nabaga grēcīgo dvēseli. Un beidzot viņai izdevās pārliecināt vecākus, ka kristiešu pienākums ir centīgi piedalīties šajā labdarībā, kas viņiem bija, protams, jāveic ar lūgšanām, bet ne ar tiesāšanu un lāstiem.

Pēc kāda laiciņa daži apstākļi ļāva cerēt, ka viņu lūgšanas ir sasniegušas mērķi un, ja pazīmes vien nemāna, drīz piepil dīsies debesu tēva pasāktais brīnums … Jo kā gan citādi varētu izskaidrot, ka Tāvetu jau otro mēnesi neviens nebija redzējis pilnā ne krogā, ne arī kur citur! Viņš tik nikni strādāja Sēnepalos, taisīdams visādus rīkus, ka sviedri lija aumaļām, tātad naudas viņam nevarēja trūkt. Un tomēr Tāvets nedzēra! Viņš bija tāds pats atturībnieks kā jebkurš maltsvetietis! Lehmusu Tāvets vairākas nedēļas pēc kārtas nedzer! Ja tas vel nav brīnums, tad katrā ziņā vismaz kāda brīnuma iedīglis vai arī brīnumu nemaz nav! …

Dievbijīgo dvēseļu glābēju cerības vēl sakāpināja jauna zīme, kas jo spilgti izpaudās dažos vēlākos notikumos. Kāda jaukā dienā Lehmuss piepeši kļuva par izslavētu vietējo un apkārtējo maltsvetiešu varoni. Tam par iemeslu bija ne vairāk, ne mazāk kā fakts, ka viņš izglāba pravieti no vajātāju ķetnām.

Pāris nedēļu pēc Ziemsvētkiem Maltsvets, kas tagad slapstīdamies braukāja no vienas vietas uz otru, kādā pievakarē ieradās Kīsās. Lehmuss no Sēnepalu pagalma bija viņu tūlīt pamanījis. Viņš jau pa gabalu pazina Juliānu Leinberku pēc gaitas un garā auguma. Pēc stundām pusotrām, kad jau bija pavisam satumsis, aizelsies zemnieks iebāž galvu pa Kīsu durvīm un pērkondimdošā balsī uzsauc Maltsvetam, ap kuru drūzmējas mazs dievlūdzēju bariņš:

—    Ē, patiesības lieciniek, savāc savas pekeles un pazūdi — dzinēju suņi ir jau ciemā! Tie tuvojas no Teņu Pēteriem!

Visi ir pārbijušies un samulsuši. Neviens nevar izdomāt, kurā vietā kaut vai pagaidām paslēpt pravieti. Nekas neienāk prātā arī pašam pravietim. Vienīgais, kas nezaudē galvu, ir cilvēks, kurš tikko brīdināja no briesmām — Lebmusu Tāvets.

—    Nāc šurp, tētiņ, — durvīs atskan viņa mierīgā balss,

es tevi uzsēdināšu pagalma lielajā eglē, tur zaros tevi tumsā

neviens neieraudzīs un neiedomāsies meklēt! Bet jūs visi izklīstiet pa vienam, katrs uz savu pusi!

Tā bija laba doma, un neviens, sevišķi jau nu vajātais pravietis, nelika lūgties otrreiz … Lehmusam piepalīdzot, viņš tūlīt rāpjas augšā Kīsu vecās, cienījamās egles galotnē, kuras biezie, plati izplestie zari izveido lielisku paslēptuvi. Tā ir tā pati egle, kuras galotnē, ja ticētu vecā greizača tenkošanai, Kīsu Miķelis toreiz bija gaidījis pastardienu . . .

Un patiešām — ierodas vajātāji un meklē pravieti gluži kā kniepadatu, izčamda visas mājas pažobeles, pārmeklē saimniecības ēkas, no klēts un gubeņa līdz cūkkūtij, apgriež visu otrādi un tomēr aiziet ar garu degunu, neiedomājušies apskatīt lielo egli klētsgala!

Kad briesmas garām, pravietis smiedamies nokāpj no koka un sāk meklēt spieķi, ko steigā bija aizmirsis priekšnamā un kas viņu viegli varēja nodot; no tā, sēdot eglē ar uztraukumā pukstošu sirdi, viņš bija ļoti baidījies. Taču grēcīgais pasaules bērns, kas izglāba svēto vīru, bija laikus paguvis noslēpt arī viņa slaveno spieķi. Vēlu vakarā Tāveta uzdevumā zēns no Sēnepalu atnes to pravietim.

Sis spieķis ir tikpat leģendārs kā pats spieķa īpašnieks. Darināts no gluži taisna, neliekta koka, bez roktura, diezgan garš un resns, tas bija nokrāsots melnā krāsā. Ticīgie un arī neticīgie noraudzīdamies uz šo spieķi ar slepenu godbijību, stāstīja, ka tas esot salikts no divām daļām un augšējā daļa esot izdobta. Tur pravietis it kā glabājot savu naudu — spieķis bāztin piebāzts ar zelta gabaliem. Taču tā galvenais uzdevums esot tāds, ka Maltsvets ar to darot brīnumus, līdzīgi Mozum vai Aronam.

Ja spieķi, kas patiešām bija salikts no divām daļām un augšā izdobts, būtu paslēptas kādas vērtības, tad katrā ziņā pēc tam, kad tas bija atradies bīstama zagļa rokās, nekas ne likās pazudis, citādi pravietis, kas no Kugļiem devās projām tikai nākamajā vakarā, būtu par to kaut ko teicis. Maltsvets ar jūsmīgu izbrīnu gan runāja par Lehmusu, kurš, lai ari šās mācības pretinieks, bija viņu tomēr izglābis. Līdz šim no policijas vajāšanām pravieti visdažādākos veidos bija glābušas tikai viņa paša ganāmpulka avis, gan slēpuši, gan arī paslepus izpestījuši no izliktajiem slazdiem. Bet kāpēc tagad šim neatlaidīgajam pasaules bērnam, ar kuru svētajam vīram ticības jautājumos ir bijušas niknas sadursmes, varēja ienākt prātā šāda rīcība? Nav zināms, vai pravietis šo parādību noturēja par brīnumu; bet viņa mācekļi Kugļos kopš šā brīža sāka pavisam citādi vērtēt Lehmusu, šo dzērāju un garnadzi, bet Kīsu iemītnieku dvēselēs atausa priecīga cerība: varbūt viņš beidzot nāks pie prāta un sāks ticēt dievam tam kungam. So cerību nespēja satricināt ari tas, ka Tāvets sirsnīgi smējās par sludinātāja tētiņu, kad Maltsvets nākamajā rītā bija atnācis pateikties par viņa labo darbu, palīdzot kristīgam cilvēkam.

— Vai tu vai kāds cits — tas man vienalga, — atteicis Lehmuss. Nekas viņa uzvedībā neliecināja par pārmaiņām arī uzskatos. — Es taču zinu, ko nozīmē cietums un važas! To nenovēlu ne tev, ne kādam citam, kas nespēj pakļauties varmāku likumiem!

Sī Maltsveta meklēšana un tvarstīšana bija tiešām ērmota: pravietis visur apgrozījās ļaudīs, noturēja lūgšanas stundu pēc lūgšanas stundas, sapulci pēc sapulces, viņu redzēja gan te, gan tur, dažreiz viņš bija vajātājiem tieši deguna galā — bet vien mēr viņam laimējās izbēgt. Bez tam, kā ļaudis runāja, kāķa tiesneši, vispirms Kukevcres barons Rozens un vēlāk arī Ahulas fon Grinevalds bija izsolījuši godalgu par Maltsveta galvu, tāpēc te vajadzēja rosīties arī nodevējiem. Bet muižniekiem un viņu kāķa tiesnešiem par lielu sarūgtinājumu tas tomēr nelīdzēja. Zināms sašutums bija jūtams ari «Piirnu Postimees» slejās, kad šī lapa aprakstīja, kā pravietis slēpjoties:

«Sievietes… glabājot veco vīru kā zelta gabalu. Kad manot vanaga tuvošanos, tad, ja citur vairs nevarot, ieslēdzot viņu drēbju lādē un apsargājot apsūbējušo dārgumu kā zīdaini autiņos, barojot ar vislabāko baltmaizi, medu un saldu krējumu. Bet zemnieki pārvadājot viņu no vienas vietas uz otru kā sivēnu maisā, paslēpjot vezumā zem siena vai grabažām, briesmu brīžos pabāžot zem grīdas un kur pagadoties vai aizvedot uz nomales ciemiem aiz purviem un muklājiem. Kad viņiem par to jautājot, — neviens viņu neesot redzējis diezin kopš kura laika …»

Ko «Parnu Postimces» tik īgni rakstīja par pravieša slēpšanu, tas visumā bija taisnība. Pēdējā laikā Maltsvets bieži slapstījās Albu pagasta Megedes un Menuvercs ciemos. Visdrošākā paslēptuve viņam bijusi Kalnapirts Jāņa istaba Menuverē. Zem šīs mājas pieliekamā dēļu grīdas bijis pagrabs, kur viņš varējis nokāpt, atverot grīdā lūku. Tā dažu labu reizi pravietim iznācis slēpties zem grīdas, tiklīdz atskanējis sauciens: «Nāk!»

Dažkārt bēglim palīdzējusi akla nejaušība. Reiz atkal Maltsvets braukā kopā ar draugiem no viena ciema uz otru. Vakara tumsā viņi negaidot saskrienas aci pret aci ar kāķa tiesneša rakstvedi un diviem muižas sulaiņiem, kas viņu meklē.

—    No kurienes esat? — šie jautā.

—    No tās pašas Ahulas puses, — atbild zemnieki.

—    Vai neesat dzirdējuši, ka Maltsvets vēl tur ?

Vīri vienā mierā atbild: vakar gan esot manīts, bet, vai. viņš tur atrodoties arī šodien, to gan nezinot.

Ķērāji auļiem drāžas tālāk, varbūt tomēr laimēsies notvert žiglo putniņu, pirms tas aizlaižas … Protams, ne Kubja Marta mājās, kur Maltsvets bija noturējis dievvārdus, ne arī visā Ahulas ciemā viņa vairs nebija.

Bez šaubām, ar laiku pravietis tomēr būtu iekritis ķērāju nagos, ja viņš 1861. gada sveču mēneša beigās, pavadījis vairāk nekā pusgadu bēgļa dēkainajās gaitās, nebūtu kopā ar brāļadēlu aizbraucis uz Krimu. Maltsvets bija devies uz Krimu ne jau tikai tāpēc, lai izraudzītu zemi pārceļotajiem; šis brauciens viņu paglāba no pašmājas varasvīriem, no kuriem viņš vairs negaidīja ne patvēruma, ne žēlastības.

Skaidrs, ka pravietis aizbēga uz Krieviju bez pases. To dabūt no gubernatora viņam, protams, nebija iespējams. Arī te līdzēja labs padoms. Gustava Maltsa — izceļotāju pilnvarotā rokās, kā zināms, bija daudzas pases. Tās visas bija sanumurētas un oficiāli reģistrētas kā dokumenti, kas saistīti ar pilnvarotā pasi, taču bez vienas pases. Tā bija Gustava tēva pase. Tēvs pats bija izņēmis sev pasi, un tā bija palikusi bez atzīmes un zīmoga. Šo pasi tad Maltsvets labi varēja izlietot — jo vairāk tādēļ, ka abi brāļi augumā un ārējā izskatā bija viens otram ļoti līdzīgi. Bet zemniekiem par pasēm nemaz nevajadzēja daudz baidīties. Iekšējās guberņās un tāpat ari Krimā pasu noteikumi nebija sevišķi stingri. Turklāt zemes vietraudzis, kam vajadzēja dot parakstus un uzrādīt pases, bija Gustavs Maltss, bet Maltsvets bija tikai viņa ceļa biedrs. Viņu tulks Tenisons, ka jau izdienējis zaldāts, ceļoja pats ar savu kroņa pasi.

Vēl pēc tam, kad Maltsvets bija atradis patvērumu Krimā, viņu dzimtenē ilgi meklēja: mācekļi, vismaz sākumā, rūpīgi slēpa pravieša prombūtni, un kāķa tiesneši neuzticējās baumām par viņa aizbraukšanu. Pravietis jau sen bija nokratījis dzimtenes pīšļus no kājām, bet viņa meklēšana turpinājās, tāpat kā turpinājās pret viņu vērstās pretinieku ķengas un apmelojumi. Jansena lapa, rakstīdama par veltīgo Maltsveta tvarstīšanu un viņa mācekļu nekrietnībām, turpināja visādos veidos uzsildīt melīgās tenkas, kādas klīda hernhūtiešu dievbijīgajās brālībās. Lapele aizvien niknāk uzkūdīja pret Maltsvetu un viņa piekritējiem kā laicīgās, tā arī garīgās varas pārstāvjus, kuru kūtrums un vienaldzība spieda šo laikrakstu lamāties ne vien starp rindiņām, bet arī atklāti. «Arī žīdi un krievi jau smejas par mūsu ticību,» iesaucās avīze, «bet mūsu ticības mācītāji arvien vēl cieš klusu! Kas galu galā dabūs ciest, ja nezāle nomāks labību? …» Par Maltsvetu personīgi, starp citu. izvirzīja apsūdzību, «ka viņš, šis izlaidīgais kustonis, esot bieži vien pieķerts netiklībā». Viņš ne tikai mājās pārkristījot māci tāja kristītos bērnus, bet arī baznīcā laulātos salaulājot otrreiz. «Kur kāds viņa ticības pāris salaulājas,» zūdījās lapa, «tur blēdis ir klat kā likts un vēlu naktī salaulā tos par jaunu, uz liek līgavai aubi un šķir viņu no līgavaiņa, ieved blakus istabā un … lai pārējais paliek nepateikts … Ja kāzas notiekot ļoti bieži un vecis pats visur nespējot nokļūt un pastrādāt savus sātana nedarbus, tad šim nolūkam pakalpojot viņa palīgi (reiz kāzās ieradušies četri tādi palīgi), kas tad, savu paveikuši, pazūdot vēl pirms ausmas kā lapsas no vistu kūts. Tikai pēc visiem šiem fokusiem, kas notiekot tumsā, jaunuve varot tikt uzskatīta par sava vīra sievu; visas citas, kuras Maltsvets nav laulājis un izgreznojis ar aubi, šis bezkaunīgais grēkāzis nosaucot par netiklēm … Viņa paša sieva, kas viņu sen uzskatot par prātā jukušu, nedzīvojot ar vīru kopā, un tādēļ viņš, šis lops cilvēka izskatā, turot sevi par citu sievu vīru; pēc paša izteicieniem bībelē esot rakstīts, ka viņam, ka jau priesterim, esot tiesības dzīvot ar citu viru sievām!»

Ja iegadījās, ka blakus šādiem rupjiem meliem Pērnu avīze rakstīja ari patiesību, šos patiesos notikumus lielāko tiesu tīšām sagrozīja, un iebaidīšanas nolūkos stipri sabiezināja krāsas.

Sie niknie, reliģiskā naida apdvestie uzbrukumi, protams, nespēja nevienu atbaidīt, ne arī piespiest atkāpties no Maltsveta ticības, lai gan laikraksts apgalvoja, ka ir jau izsludināta pavēle «darīt galu šim neprātam». Notika gluži pretēji — kopējās ciešanas vēl vairāk saliedēja Maltsveta draudzi, un tās -savstarpējās attieksmes ar valdošo baznīcu kļuva vēl asākas.

Tas jo sevišķi skaidri izpaudās Madisē un arī citās vietās. Baznīcā turpinājās naidīgie sektantu protesti, kaut gan Kristus koka tēls pēc maltsvetiešu pieprasījuma bija atkal novietots baznīcā savā agrākajā vietā, un, noturot dievkalpojumus dvēseļu ganam uz krūtīm vairs nekarājās maltsvetiešu nīstais Krimas kara piemiņas krusts. Agrākais mācītājs Hiršhauzens, cilvēks ar vājiem nerviem, bija aiz dusmu lēkmēm un uzbudi nājumiem smagi saslimis. Sākumā pagaidām te iuēdza atbraukt kaimiņu draudžu mācītāji, pēc tam Hiršhauzena vietā stājās jauns palīgmācītājs Gebhards. Tagad maltsvetieši katru svētdienu ķaitināja jauno dvēseļu ganu, tāpat kā agrāk bija noveduši līdz ārprātam veco Hiršhauzenu: viņi palika sēžot vai ari. otrādi, cēlās kājās, kad citi, pielūdzot dievu, nokrita ceļos. Maltsveta piekritējiem jautājuši, kāpēc viņi arī jaunā mācītāja dievvārdu laikā nekrīt ceļos, un viņi atbildējuši (ar Jansena lapas vārdiem): «Mēs taču nemetīsimies ceļos tādā baznīcā, kas pilna koka un zelta Kristus tēlu.» Lieta tā, ka šejienes maltsvetiešiem vai katrā ziņā vienai viņu daļai bijusi pārliecība, ka pestītāja tēls ir darināts no miesas, nevis no koka. To apliecinājis baznīcas ķesteris, kas tēlu atkal uzstādījis agrākajā vietā. Yr iņš vēlāk teicis, ka esot ļoti izbijies, pieskardamies ar rokām svētajam tēlam, jo, tāpat kā citi ticīgie, arvien esot domājis, ka tā ir īsta miesa, bet tagad tas izrādījies koks. So Maltsveta ticībā pārgājušo baznīcas ķesteri izmeta no amata kopā ar baznīcas pērminderi, kuru atlaida par tādu pašu pārkāpumu.

Maltsvetieši izturējās naidīgi arī tēvreizes un dziedāšanas laikā, par ko savukārt sūdzējās «Pārnu Postimees» Jervamā līdzstrādnieks. Pravietis it kā esot ieskaidrojis saviem mācekļiem, «ka kora dziedātāji esot līdzigi pirmatnējiem mežoņiem, kuru rēkšanai aiz gravas atsaucoties spalvains pērtiķis». Daudzi maltsvetieši, izsacīdami baznīcai naidīgos uzskatus, darīja to ar zināmu asprātību, kaut vai, piemēram, šādā veidā: pazīstamās dziesmas «Gods dievam augstībā» trīs pēdējās rindas viņi dziedāja šādi:

Dievs ļaunu prātu uz. jums iur.

Tas dieva miers nav it nekur,

Viss miers nu ir pagalam!

Tajā pašā laikā vairākās vietās ieviesās arvien jaunas sektantu kulta ceremonijas. Saskaņā ar savu ticību maltsvetieši otrreiz pārkristīja un salaulāja savus piederīgos, tad sāka pieņemt ticīgos pie dievgalda un jaunpiedzimušus bērniņus tūlīt pēc viņu nākšanas pasaulē lika silītē sienā, lai tie līdzinātos Jēzum. Senseno cilvēces ienaidnieka nosaukumu «velns» maltsvetieši vairs neuzdrošinājās izrunāt, domādami, ka ragainis tūlīt būs klāt. kur viņu sauc vārdā. Ja, sarunājoties ar kādu vai grāmatu lasot, gadījās viņu pieminēt, vārda «velns» vietā maltsvetieši sacīja «nešķīstais».

Madises jaunā mācītāja plašie, piparotie sprediķi un piedraudējumi ar sodu neatstāja uz stūrgalvīgajiem pretiniekiem nekādu iespaidu, vai arī, tiešāk izsakoties, viņš panāca pilnīgi pretējo: jaunā baznīckunga šķendēšanās un piedraudējumi ar Sibīriju tiem, kas lūdzot nekritīs ceļos, tikai stiprināja nepaklausīgo pretestības garu.

Par spīti kāķa tiesnešu aizliegumam, — kurš noteica, ka maltsvetiešu saiešanas un lūgšanu noturēšana jāsoda, — 1860. gada un 1861. gada ziemā kustība sāka vērsties plašumā. Stāvoklis nemainījās arī pēc tam, kad ticības tēvs ziemas beigās pats aizceļoja uz tālām zemēm. Gluži otrādi, kustība uzliesmoja vēl spēcīgāk, pravieša palīgu uzkurināta, jo viņi tikai tagad īsti piepūta plēšas savā kalvē. Sie pravieša mācekļi, vīrieši un sievietes, vai nu ceļoja apkārt no ciema uz ciemu, kā Kernu melderis, Paides Antss un Pātaru Marija, vai darbojās savā tuvākā apkaimē, kā jaunava Mīna Tiskrēs, Tenu Pēteru Madis, Kīsu Miķelis, Lehmusu Anu un citi Jervamā novadā. Viņiem visiem tagad bija iespēja drausmīgos elles un jūsmīgos debesu aprakstus papildināt ar jaunu vielu, kas tēlainības ziņā pārspēja visu līdzšinējo. Maltsvetiešu galvenais temats bija aiziešana no «Ēģiptes verdzības» un pārcelšanas uz «apsolīto zemi». Sie saucēji pūta visās taurēs un stabulēs, pasludinādami gaidāmo lielo notikumu. Runātāji līdz ar klausītājiem bieži vien iegrima fantāzijas un noslēpumaina misticisma jūrā, kurā mudžēt mudžēja brīnumi, sevišķi tad, kad ļaudis jo dedzīgi pārrunāja par iespējām izglābties no verdzības: kā tas notiks, kādā veidā, kā viņi veiks tik tālu ceļojumu, to nezināja neviens. Katra lūgšanas stunda kļuva par mītiņu, kur sanākušos mudināt mudināja izceļot. Visu šo nelielo, vajāšanas pārgurdināto draudzi mierināja un stiprināja viena doma: mūsu ticības tēvs ir aizbraucis uzmeklēt mums jaunas, labākas mājas — tagad mums vairs nav par ko šaubīties, no kā bīties, beidzot viss būs labi!

Laikā pirms izceļošanas, kad draudzes galva bija prom, apustuļa palīgu ietekme tautā nebija nekāda mazā, it sevišķi veicās Antsam Kergem, Kārlim Gustavam Silejevam un Marijai Kusnetsai. Visur tos saņēma ar izplestām rokām, un pietika viņiem pateikt pāris vārdu, kas gāja pie sirds, lai klausītājus pārņemtu reliģiska sajūsma. Šie cilvēki, kuriem piemita, personisks šarms un burvība, kurus tauta cienīja, kuriem nekā nevarēja pārmest ne par viņu pagātni, ne tagadni, ieguva tautas uzticību un cieņu. Ja Kerge valdzināja it sevišķi ar savu draudzīgo, vienkāršo, no katras liekas pašapziņas atraisīto stāju un laipno pazemību, kas staroja pretī no viņa kalsenās sejas un ieskanējās viņa viegli plūstošajā runā, tad garais Silejevs, ar pievārdu Kernu melderis, modināja cieņu ar savu stingro, patstāvīgo raksturu un dziļo sirsnību, kas valdīja pār viņa jūtām un domām. Marija Kusnetsa bija klusa, laipna un jūtīga, bet lūgšanu ekstāzes brīžos iedegās sajūsmā. Viņa sāka uzstāties ar atklātiem sprediķiem tikai pēc Maltsveta aizbraukšanas. Kugļos viņa tik ļoti iepatikās Lehmusu Anu, ka tā lūgšanas beigās, visiem redzot, raudādama krita Marijai ap kaklu, skūpstīja viņas tumšās matu sprogas un lūdza viņas svētību un māsas draudzību. Arī Kerge un Silejevs ziemā bija vairākas reizes iegriezušies Kugļos; viņu sprediķi sevišķi aizrāva Tenu Pēteru Madi, iedvešot viņam mundrumu un drosmi. Tagad viņš nolēma vairs neturēt arī savu sveci zem pūra, lai tās gaisma varētu atspīdēt drusku tālāk. Madis sāka sprediķot kaimiņu ciemos, atstājot Kugļus lielāko tiesu savas dārgās ticības māsas Anu ziņā, kas šajā ziemā pirmo reizi uzdrošinājās izskaidrot svētos rakstus lielākam lūdzēju pulciņam. Un ticīgie maltsvetieši bija apmierināti ar visu un pateicīgi par visu; viņi tik ļoti alka debesu mannas, ka sevišķi daudz neinteresējās par patērējamās barības labumu un pieņēma pat balandas ar smiltīm par tīriem graudiem. Kaut gan Madis un Anu mūžīgi rakņājās pa bībeli, viņi ne svēto rakstu pazīšanā, ne daiļrunībā netika līdzi Paides Antsam vai Marijai; un tomēr arī Kugļu sprediķotajiem, tiklīdz viņi pieklauvēja, visur labprāt atdarījas kā būdiņu durvis, tā arī ticīgo sirdis.

Kugļos un citās vietās Madises draudzē jaunās ticības piekritēji visu ziemu pavadīja pacilātā garastāvoklī, nemitīgās lūgšanās. Kustība, izrādījās, bija laidusi tik dziļas saknes, ka baznīcas aprindas veltīgi gaidīja šo «neprātību» izbeigšanos. Reizē ar policijas spiedienu bija nolemts izvērst pret kustību arī enerģiskāku idejisku cīņu. Līdz šim mācītāji baznīcās un teicēji brāļu draudzes lūgšanu namos bija darījuši visu, kas viņu spēkos, lai tiklu galā ar Maltsveta mācību, bet līdz šim tas nebija devis vēlamos rezultātus. Tad bīskapu tiesa, kā tautā dēvēja konsistoriju, nolēma izmēģināt citus līdzekļus. Speciāli norīkoja dažus labus sludinātājus, lai tie maltsvetiešiem «pareizi» izskaidrotu svētos rakstus un baznīcas ticību, uzsāktu ar viņiem disputus un atsegtu sektantiskās mācības maldīgumu. Konsistorijā cerēja, ka šiem dievbijīgajiem vīriem no pašas tautas vidus izdosies panākt to, kas negribēja veikties, oficiālajiem dvēseļu ganiem sprediķojot no kanceles. Tajā pašā laikā arī pati konsistorija uzsāka karagājienu pret sektantiem.

1861. gada pēdējās Lieldienās superintendants un citi konsistorijas locekļi ieradās Madises draudzē, lai ķertos pie maltsvetiešiem. «Bīskapu tiesas vecākie» apmetās Seidlas muižā un sarīkoja ticības tiesu. Maltsvetiešiem bija likts priekšā sapulcēties Seidlā, lai stātos augstāko baznīcas varas pārstāvju priekšā, dotu paskaidrojumus par savu ticību un aizstāvētu to pret baznīcas ticības gaismu.

Maltsvetieši aicinājumu, pareizāk sakot, izaicinājumu, uzņēma negaidīti atsaucigi. Vairāk nekā divi simti ticīgo sanāca Seidlā, visi bija gatavi uzstāties par savas ticības uzskatiem un pārliecību — pat pret pašu bīskapu un viņa ne mazāk gudrajiem palīgiem. Daži nesa padusē bībeli — ieroci, ar ko viņi, ka liesas vecākie drīz dabūja pārliecināties, prata rīkoties ne jau slikti. Tomēr kareivīgajiem ticības aizstāvjiem par sarūgtinājumu visu ļaužu pulku nepielaida pie «virspriesteru» galda, bet tikai dažus, kurus baznīckungiem labpatikās izraudzīt no atnācēju vidus. Starp izredzētajiem nebija tādu dedzīgu kustības vadoņu un daiļrunīgu apustuļu kā Kerge un Silejevs. bet gan daži citi. kuriem bija ietekme viņu ticības brāļu vidū un kurus arī neuzskatīja par akliem un savā ķecerībā nepiekāpīgiem fanātiķiem. Taču cīņā ar Maltsveta mācekļiem šis, kā arī pirmais jau minētais mēģinājums, izrādījās veltīga laika un pūļu izšķiešana. Svinīgai bībeles izskaidrošanai un garīgajai tiesai Seidlā neizdevās ne maltsvetiešus satriekt, ne arī iedzīt strupceļā, kā to bija cerējuši pretinieki, bet, gluži otrādi, maltsvetieši aizgāja no disputa ar lepnu atziņu, ka viņu ticības brāļu nelielā saujiņa ir guvusi spožu uzvaru pār sešiem vai septiņiem visaugstāk mācītiem baznīckungiem. Jaunās ticības aizstāvjiem taču bija izdevies pierādīt, ka jebkurš svarīgāks punkts Maltsveta mācībā balstās uz kādu citātu svētajos rakstos. Viņiem bija arī prieks, ka bīskaps vai viņa padomnieki pazina bībeli sliktāk nekā viņi, zemnieki, pa pusei lasītnepratēji lauku vecīši. Baznīckungs, teiksim, šaubījās, vai tāds un tāds vārds tiešām atrodams bībelē. Bet maltsvetietis viņam pēc bībeles pierādīja, ka tas ir tā. It kā neticēdams igauniski iespiestajai bībelei, mācītājs lika sev atnest vācu bībeli. Bet vārdi, kā redzams, bi ja tie paši, uz kuriem atsaucās ķeceri, jo garīdznieks nogrima drūmās domās … Protams, mācītāji nežēloja vārdus, lai maltsvetiešu sektantisko ticību attēlotu par maldīgu un bībeles pantus, uz kuriem balstījās viņu mācība, iztulkotu citādi. Taču vārdiem tika atbildēts ar vārdiem, pierādījumus iznīcināja ar pierādījumiem. Galu galā izšķīra tas. kas vārdu pa vārdam un burtiski bija ierakstīts bībelē, un tas, kas tur bija rakstīts, deva maltsvetiešiem pietiekamu pamatu aizstāvēt savas ticības īpatnības. Par atbildi superintendenta iespaidīgajai pamācības runai un visas konsistorijas pārmetumiem. kas prasīja, lai nomaldījušās avis atgrieztos pie baznīcas ganāmpulka, pie saviem «dieva ieceltajiem ganiem», Maltsveta sekotā ji noraidoši papurināja galvu vai zobgalīgi smīnēja. Garīgie priekšnieki aizbrauca, nekā nepanākuši.

21. NODAĻA. DELEGĀTA VĒSTULE

Maltsvctieši tik noteikti cerēja, ka viņu Mozus un Arons laimīgi uzmeklēs Kānānu un pavasarī izvedīs savu tautu no Ēģiptes, ka daudzi jau laikus, tūlīt pēc Gustava un Maltsveta aizbraukšanas, sāka gatavoties garajam ceļam, sevišķi tie, kuru pases bija vietraudžu rokās. Ja viņi netikšot projām, tad vairs neatnesīšoties ne govij teļš, ne ķēvei kumeļš un ļaudīm vairs nebūšot nozīmes ilgāk dzīvot — tā sprieduši viņi (runājot Pērnu igauņu avīzes vārdiem). Pamazām maltsvctieši sāka pārdot lopus un mantas, kuras nevarēja paņemt līdzi, un, jo tuvāk nāca pavasaris, jo lielāka kļuva steiga. Taisīja ar dzelžiem apkaltas lādes, kur iesaiņot līdzi ņemamās mantas. Starp tiem, kas posās projām, bija arī krietni daudz tādu zemnieku, kuri vēl nebija uzteikuši savas mājas vai darbu un kuriem trūka pases aizceļošanai. Šie ļaudis licēja brīnumam. Viņi sprieda lā: kad visi saposīsies aizbraukšanai, vai tad dievs un pravietis tiešām mūs pametīs? Šādi sapņotāji palaida pat labu joku un atstāja pavasarī tīrumus neuzartus un labību neiesētu. Kam tas vairs vajadzīgs, jau sen pirms rudens mēs būsim apsolītajā zemē!

Visādas murgainas baumas un fantastiski izdomājumi klīda no mutes mutē. Tos radīja un izplatīja Maltsveta palīgi, visi šie mums jau zināmie, mazie apustuļi, kas bija apveltīti ar nevaldāmu fantāzijas lidojumu. Pareģoja: drīz sākšoties karš, un no visiem, kas nebūšot aizbraukuši, pāri palikšot vienīgi pulekļi un pelni. Tiem, kas novēlošot aizbraukšanu, «zobens nocirtīšot papēžus». Karš, apgalvoja, sākšoties ne vēlāk kā Jāņos. To jau rādot tādas zīmes kā aukstais pavasaris, lapu lēnā plaukšana, šausmīgās vētras, daudzie pēkšņās nāves gadījumi utt. Pēc dažiem pareģojumiem šajā pavasarī koku lapām nemaz nevajadzējis plaukt, nedz ari zālei sazaļot virs zemes. Protams, glābiņš no Eģiples verdzības vai Bābeles cietuma šādiem fantastiem nāca pārdabiskā veidā. Starp šīm baumām, ne jau pati neticamākā, bija versija, it kā kāds nezināms lielkņazs vai admirālis aizdošot Maltsvetam dažus kara kuģus un pravietis ar šo eskadru atbraukšot uz Tallinu pēc savas draudzes . .. Tad viena daļa ticīgo lielkņaza pavadībā braukšot uz Krimu pa jūru par valdības līdzekļiem, bet citi, pravieša vadīti, iešot pa sauszemi, kazaku un karaspēka apsardzībā. Muižniekiem vajadzēšot rūpēties par pārtiku ceļam un pagasta priekšniekiem par zirgiem un ratiem. Protams, ar bagātāku iztēli apveltītie stāstīja, ka tas viss jau pareģots svētajos rakstos.

Jo ilgāk izlūki bija projām, pie tam nedodami par sevi nekādas ziņas, jo spilgtākas un krāšņākas izraisījās baumas. Jau daži zināja stāstīt, ka sūtņiem notecējis pases termiņš, jau pienāca Jura diena, kad saimniekiem, kas savas mājas bija uzteikuši, vajadzēja atbrīvot vietu jaunajiem nomniekiem, bet izlūki vēl aizvien nerādījās un no viņiem nepienāca ari nekādas ziņas. Nelaimīgo zemnieku stāvoklis, kuri gaidīja viņu atgriešanos, kļuva sevišķi nožēlojams, jo daudziem, kopš Jurģiem paliekot bez mājām un bez darba, bija jāmeklē pajumte pie svešiem; viņiem bads jau mina uz papēžiem.

Kas gan bija noticis ar sūtņiem? Vai bija uzbrukusi kāda nelaime? Varbūt viņi aizgājuši bojā? Vecais Maltss bija ļoti noraizējies par sava vienīgā dēla likteni. Viņam arvien biežāk uzmācās domas, ka Gustavs jau miris.

Lapu mēneša beigās Gustava tēvu negaidot izsauca uz muižu pie barona.

Barons Vītinghofs paziņoja Maltsam: uz barona adresi viņam esot pienākusi dēla vēstule no Krimas. Gustavs bija sūtījis vēstuli, adresēdams to kungam uz muižu, baidīdamies, ka zemniekam vēstule var nepienākt.

Šī priecīgā vēsts tā uzbudināja veco Maltsu, ka viņš nespēja pats vēstuli izlasīt, un lūdza baronu visžēlīgi nolasīt priekšā. Kungs darīja to labprāt, jo viņam gribējās apmierināt arī pašam savu ziņkāri, ko tas piena puika tur tālumā bija panācis un kā maltsvetiešiem veicies ar zemes dabūšanu. Paredzēdams, ka arī barons var izlasīt vēstuli, jauneklis ar gudru ziņu bija vēstulē ierakstījis dažus kungam ļoti glaimojošus izteicienus: viņš pieteica tēvam pieklājīgi pasacīt baronam paldies par pases termiņa pagarinājumu, kas viņam, kā jau zemes meklētājam, devis iespēju nokārtot visas darīšanas, kaut ari šis termiņš, diemžēl, jau esot notecējis.

Jo tālāk barons un Maltss iedziļinājās šās garās vēstules saturā, jo dažādāk viņi to pārdzīvoja: ja barona seja izstiepās garāka un kļuva arvien skābāka, zemnieka seja atplauka smaidā. Nebija arī ko brīnīties: pēc vēstules izrādījās, ka būs gan zeme, gan naudas pabalsts izceļošanai. Bija atrasta vieta, kurp no baronu verdzības varēs aiziet krietns pulciņš «to mīļo zemnieku ļautiņu». Piens un medus tajā Kānānā gan īsti neteceja (nepavisam), bet labība paauga un klaušu it kā neesot nemaz. Jau tas vien iepriecināja zemnieku un sarūgtināja kungu! — Tu padomā jel, kur tas piena puika bāž savu degunu! — norūca pie sevis barons Vītinghofs.

Šajā garajā vēstulē tēvam un citiem izceļotājiem jaunais sūtnis sniedza plašu pārskatu par savu ceļojumu un darbību. (Protams, vēstulē, kas varēja nokļūt kunga rokās, Maltsvets kā Gustava ceļa biedrs nebija pieminēts.) No vēstules bija redzams, ka vietraudžu darbs norisis apmēram šādi.

Kad sūtņi aprīļa pirmajās dienās pēc garā, grūtā coļojuma sākuši tuvoties Krimas pussalai, viņi aiz nepacietības drīzāk nokļūt ilgotajā zemē pat neatpūtušies naktsmājās. Brīdi, kad viņi beidzot sasniegs mērķi, viņi gaidījuši, aiz prieka drebēdami, kā bērni Ziemsvētku vakaru. Sēdēdami ratos, zemnieki turējuši acis plaši vaļā, cerēdami, ka nupat, nupat parādīsies Krimas meži, delegāti vēlējušies izstiept tiem pretī rokas. Šis cerības apstiprinājis arī tas, ka viņi ceļā sastapa garas tatāru vezumu rindas, vedot uz Krievijas iekšieni taisnus un līdzenus baļķus, derīgus spārēm, Iīslēm, grābekļu kātiem, latām utt. Bet driz vien zemnieki pārliecinājās, kāds te īsti ir stāvoklis ar mežiem. Tiesa, tālumā bija redzami kalni, kurus viņu neieradušās acis sākumā noturēja par mākoņiem. Taču koka neredzēja neviena. Kā vēlāk izrādījās, viņiem bija radies maldīgs priekšstats arī par tik nepacietīgi gaidīto Perekopu pilsētu.

Kur Melna jūra tuvojas Azovas jūrai, piepeši saspiežot plato klajumu par zemes šaurumu, ceļiniekiem acu priekšā nostājās tumšu, zemu mājiņu grēda. «Laikam jau kāds ciems,» nodomājuši ļaudis. Neviens negribēja ticēt savām acīm un ausīm, kad uz viņu jautājumu ormanis atbildēja, ka tā pati jau esot Perekopu pilsēta! Perekopi, kuru viņi bija iedomājušies atrast starp vīna kalniem ziedošu augļu koku ēnā, stāvēja viņu priekšā kaila, neglīta sāls klajuma vidū tieši kā Zodoma Nāves jūras krastā. Zemnieki klusēdami saskatījās, juzdami, ka viņiem ar visu silto laiku pārskrien auksti drebuļi. Tas bija tikpat kā no vilka bēgt un uz lāci krist.

Bēdīgā noskaņa nepameta ceļiniekus, kad viņi iebrauca pilsēta. Nededzinātu ķieģeļu mājas, vairums ar velēnu jumtiem, gatvei līdzīgas, nebruģētas vai slikti bruģētas ielas — šis ciems bija apgabala galvaspilsēta Perekopi! Bija gan arī dažas pilsētas celtnēm līdzīgas ēkas, piemēram, tiesa un skolas, baznīcas, pāris turīgāko tirgoņu veikalu utt., bet tādu ciemata ēku vidū redzēja ļoti maz. Lai nu šī pilsēta ir kāda būdama — skaista vai neglīta! Tas lauku ļaudīm rūpēja maz — daudz vairāk tās apkārtne! No zaļās, mežiem bagātās Igaunijas atbraukušie zemnieki te neieraudzīja to, kādēļ viņi bija traukušies šurpu, ko bija cerējuši atrast, viņi te neredzēja ne labus tīrumus, ne pļavas.

Iekārtojušies kāda ebreja mazā, lētā viesnīcā, ceļotāji tūlīt devās uzmeklēt no viņu dzimtenes atbraukušos kungus, no kuriem cerēja dabūt labu padomu un nepieciešamos norādījumus; šim nolūkam viņi taču bija atveduši līdzi gubernatora kancelejas ierēdņa Īlīkiša kunga ieteikšanas rakstu. Atrast mazajā pilsētiņā šos ļaudis nebija grūti. Kādā nelielā mājiņā ar velēnu jumtu viņus sagaidīja laipna kundze, kura skaidri runāja igauniski. Viņa teica, ka abi ar vīru jau pāris nedēļu esot gaidījuši savus novadniekus, par kuriem rakstījuši viņu vecāki no Tallinas. Viņas vīra, kurš strādāja par tiesas izmeklētāju, nebija mājās; v iņš bija izbraucis uz laukiem dienesta darīšanās.

Dāma centās savus novadniekus draudzīgi nomierināt, kad tie nobažījušies izteica šaubas par Krimas dabu. Lieta neesot tik ļauna, kā pirmajā acumirklī liekoties. Arī viņiem, pirms diviem gadiem atnākot šurp, šī vieta likusies pretīga un baiga. Bet tagad jau esot ar visu apraduši. Tāpat notikšot ar pārceļotajiem. Bez tam tālāk uz dienvidiem, Simferopoles apkaimē, esot skaistas vietas mežu tuvumā un pie upēm, kas tekot no kalniem. Tur esot lieli augļu dārzi, vīna kalni un auglīgi tīrumi. Tas mazliet nomierināja zemniekus, kuriem jau bija radies nodoms tulīt atgriezties mājās, ja arī tālāk aiz Perekopiem viņi neatrastu patīkamākas vielas. Pēc tam zemnieki devās apskatīt pilsētiņas apkaimi. Taču visur rēgojās tāds pats tuksnesis.

Nākamajā dienā tiesas izmeklētājs Hikišs (arī viņa vārdu Gustavs aiz piesardzības nepieminēja vēstulē) pārbrauca mājās; viņš priecājās par novadnieku ierašanos un ļoti ieteica viņiem un viņu pilnvaru devējiem apmesties uz dzīvi Krimā. Viņš tūlīt iepazīstināja sūtņus ar vietējo ispravņiku, no kura dabūja drukātus nolikumus un noteikumus, ka pārcelties uz Krimu.

Tos izlasot, vīriem kļuva pavisam viegli ap sirdi. Sie noteikumi pārceļotājiem solīja itin patīkamas lietas — pabalstu un atvieglojumus, kas viņus pilnīgi apmierinātu, ja vien zeme būtu kaut cik derīga. Katram apsolīja 12 līdz 15 desetīnu valsts zemes, katra ģimene vai laulāts pāris saņēma simt rubļu neatmaksājama aizdevuma, bez tam veselam gadam labību maizei un sēklai, pie tam noteikumos bija piezīmēts, ja pirmajos trīs gados pēc kārtas būtu neraža, tad pārceļotāji katru reizi dabūs no kroņa labību maizei un sēklai, bet par to vēlāk pamazām būšot jāsamaksā. Pārceļotāji liek atbrīvoti no galvasnaudas un tiesas nodevām veselus 8 gadus un no karaklausības 3 gadus. Ēku, aku un dīķu būvei un vēl dažām citām vajadzībām valdība paredzēja atvieglojumus. Arī muižnieki savās zemēs uzņēma pārceļotājus ar tādiem pašiem noteikumiem. Ispravņiks uzrakstīja zemes meklētājiem uz papīra apmēram desmit ciemu, kur esot laba zeme un kur tatāri līdz Krimas karam dzīvojuši ļoti turīgi.

Delegāti izteica bažas par savu pases termiņu izbeigšanos. Ispravņiks atbildēja, ka te, Krimā, par to nav ko raizēties un, par laimi, pēc dažām dienām Perekopos ieradīšoties Taurijas gubernators, pie kura esot jāgriežas izceļošanas jautājumos. Par gubernatora ierašanos ispravņiks apsolīja viņiem tūdaļ paziņot un to arī izdarīja.

Aprīļa 9. dienā Perekopos ieradās gubernators — ģenerālleitnants Zukovskis. Trīs igauņi drīz vien tika izsaukti pie viņa. Iebiedētie Baltijas zemnieki arī te vispirms ierunājās par pasu termiņu izbeigšanos: viņi lūdza, lai priekšniecība viņus tādēļ nevajājot un lai nesodot. Gubernators delegātus nomierināja, teikdams, ka zemnieki, kamēr vien uzturēšoties Krimā, būšot viņa aizsardzībā. Pārceļošanas jautājumā viņš pavēlēja delegātiem doties uz guberņas pilsētu Simferopoli un ierasties viņa kancelejā, kur solīja izdot vajadzīgos dokumentus. Izvaicājis par dzīves apstākļiem Baltijā un uzzinājis, ka zemnieki izceļošanas jautājumā bijuši tieši pie paša cara, viņš novēlēja zemniekiem laimīgu ceļu un panākumus. Delegāti redzēja, ka te ierēdņi, no pat gubernatora līdz kancelejas rakstvedim, pret viņiem izturējās daudz cilvēciskāk, laipnāk un taisnīgāk nekā

Baltijas iestādēs. Zemnieki te gandrīz nejuta tās bardzības, viz degunlbas un nekaunības, kādu bija paraduši sastapt Igaunijā.

Atpūtušies no ceļa, vīri uzsāka braucienu pa Krimas ciematiem, kuros viņiem ierādīja brīvas vietas izceļotājiem. Armjanskā — ciematā piecas verstis uz dienvidiem no Perekopiem, kas ar savu lielumu, māju un veikalu izskatu manāmi pārspēja apriņķa pilsētu, — izlūki salīga tatāru ormani ar divzirgu ratiem, kam zemes meklētāji bija jāaizved līdz Karasabari pilsētai. Zemniekiem gribējās turp nokļūt tādēļ, ka kāds Narvas iedzīvotājs, kuru viņi bija sastapuši pa ceļam un kurš Krimas kara laikā bija tur dienējis, ļoti slavēja šo apgabalu.

Ceļojums nepavisam nelikās jautrs. Iedzīvotāju šai zemē nebija, ceļmalās rēgojās tikai tukši, sagruvuši tatāru ciemi. Atbraucēji bija paņēmuši no Armjanskas līdzi tikai maizi un dažas siļķes, cerēdami, ka ciematos varēs nopirkt pārtiku. Bet viņus sagaidīja vilšanās. Ceļā bija jācieš ne vien bads, bet vēl vairāk slāpes. Tā kā viņi grauza tikai sausu maizi un sālītu zivi, viņus drīz vien sāka mocīt stipras slāpes, taču nekur nebija ūdens. Tatāru pamestajos ciematos bija gan akas (kaut arī neiedomājami dziļas), un vīri ūdens smelšanai nesa līdzi pudeli ar svina lodi un 25 asu garu auklu, bet ūdens šajās akās bi ja tā sastāvējies, ka nederēja dzeršanai. Bija arī akas, kur pudele neaizsniedzās līdz ūdenim, jo aukla izrādījās par īsu. Vienā šādā pārdesmit asu dziļā akā pazuda arī viņu pudele, jo auklas gals nejauši izspruka no jaunā Maltsa rokām. ^

Pirmdienas rītā igauņu zemnieki izbrauca no Armjanskas un otrdienas vakarā nonāca Džurči ciematā. Naktsmājām viņi izraudzījās vislabāk saglabājušos tukšu būdu, iekūra uguni, sanesa no vecas pakaišu kaudzes salmus, noklāja uz grīdas un pārlaida nakti ar tukšu vēderu, mocīdamies slāpēs. No rīta vīri sāka iepazīties ar ciema apkārtni, jo Džurči — viens no ciematiem, kas bija atzīmēts sarakstā.

Mājeles, kas visumā šķita saglabājušās, bija celtas lielāko tiesu no māla kleķa, iekšpusē un ārpusē nobalsinātas un, raugoties no ielas, izskatījās neglītas, bet iekšpusē tās bija diezgan tīras. Dažas mājas bija celtas no dzelteniem, skaldītiem Krimas akmeņiem, bet visām bija velēnu jumti. Kas atliecās uz ciema apkārtni, tad arī te, tāpat kā Perekopu līdzenumos, izplētās bezgalīga atmata, viscaur noklāta ar biezu pērno kūlu un svaigu, zaļu zāli. Nekur neviena koka, ne krūma.

Neciešamas slāpes jau agri no lita dzina zemniekus doties ceļā, bija jāatrod ciems, kur akas būtu dzeramais ūdens, jo arī zirgi ļoti cieta no ūdens trūkuma. Pēc ormaņa nostāstiem tādām ciematam ar nosaukumu Tokulčeks vajadzēja būt astoņu verstu attālumā no šejienes. Turp viņi devās gar Kijatorku ciemu, kas atradās pāris verstu nomaļus un kur izlūki ieraudzīja tādu pašu ainu kā citur, ne labāku, ne sliktāku.

Tokulčeka ciemā, lielā pasta lielceļa malā, bija cietums un pie tā aka ar dzeramo ūdeni. Pēc vairāk nekā divdesmit četru stundu slāpēm cilvēki un lopi varēja atspirdzināties. Viņi te ari kārtīgi paēda. Zirgiem bija visur pietiekami daudz svaigas zāles; taču, zirgus ēdinot, pagāja krietni daudz dārgā laika.

Otras dienas vakarā, izbraukuši caur Sirtkarakčara ciemu un Skirmunta muižu, izlūki vakarā nonāca pie liela zemes īpašnieka — vācieša Augusta Lustiga, kur dabūja naktsmājas un uzsāka sarunas par apmešanos uz dzīvi.

Šis lielgruntnieks, kādu ir daudz starp vācu kolonistiem Krimā, teica, ka viņam esot vairāki tukši ciemi, kuriem viņš vēlētos sameklēt iemītniekus. Viņš solīja ieceļotājiem dzīves uzsākšanai, tāpat kā valdība, dot labību maizei un sēklai, kā arī pabalstu un prasīja sev pirmajos desmit gados vienu desmito tiesu no ražas un divas desmitās siena. Katrs ieceļotājs varot ganīt uz muižas zemes 20 līdz 30 liellopu, par ko viņam muižai būtu jāatstrādā 10 gājēja dienas gada, bet par katras aitas ganībām jāmaksā 8 kapeikas. Šos noteikumus Lustigs uzrakstīja līguma Veidā uz papīra, apstiprināja tos ar savu parakstu un zīmogu, un iedeva delegātiem līdzi.

Pirms braukšanas tālāk delegāti apskatīja vācu kolonista tukšos ciemus. Ēkas tajos bija tādas pašas kā līdz šim redzētajos tatāru ciemos, varbūt tikai mazliet veselākas un izturīgākas. Bet arī šeit ne dzīvokļi, ne apkārtne nevaldzināja prātus. Par ziedošu pārpilnības zemi Kānānu, kur pravietis gavilēdams varētu vest savu tautu, pagaidām nevarēja būt ne runas, arī Mallsvetam pašam, galvu grozot, vajadzēja to atzīt.

Vīri brauca tālāk uz Karasabari pusi, bet talāru ormaņa nogurušie zirgi vilkās tik lēni, ka tikai sestdienas vakarā ceļinieki nonāca pilsētas tuvumā. Vēl bija atlicis ko braukt desmit verstu, bel šim nolūkam vajadzēja salīgt zirgus no kāda krievu zemnieka — tatāra nožēlojamie kleperi vairs nekustēja ne no vietas.

Pcrckopu tiesas izmeklētājs Hīkišs bija iedevis zemniekiem ieteikšanas rakstu kādam pazīstamam amata brālim, Karasabari liesu ierēdnim. Tas ceļotājus uzņēma laipni, viņus ne vien paēdināja iln padzirdināja, bet deva arī labas naktsmājas. Taču, kad viņi otrā dienā mazliet apskatīja pilsētu un iepazinās ar tās apkaimi, viņi redzēja, ka, atbraukdami šurp, bija novērsušies no sava mērķa.

Karasabari pilsēta, austrumos no Simferopoles, Jailas kalnu pakājē, ar savām tatāriskajām mājām un muhamedāņu baznīcām izskatījās ļoti gleznaina. Ta bija brīnišķīgā ielejā, straujās Karašu upes krastā, iegrimusi skaistos augļu dārzos. Bet graudkopībai šī zeme nederēja. Augsne te bija lielāko tiesu akmeņaina, ar bālgana māla virsslāni, kas pārkalstot kļūst cieta kā akmens. Igauņu zemkopji nolēma, ka ar tādiem laukiem viņiem nav ko iesākt.

Otrā rītā — tā bija pūpolu svētdiena — izlūkiem laimējas par pieņemamu cenu nopirkt pāris zirgu ar zirglietām un krievu ratiem, jo ceļošana ar savu iejūgu iznāca daudz lētāk. Vakarā izbraukuši no Karasabari, viņi otrā rītā nokļuva guberņas pilsētā Simferopolē.

Tā jau bija īsta lielpilsēta. Izpletusies Krimas varenākās upes Salgiras krastos, pialā ielejā, Simferopole ar savām akmens celtnēm, daudzajiem veikaliem, ar septiņām astoņām pareizticīgo baznīcām izskatījās daudz cienīgāka par citām Krimas pilsētām, kādas līdz šim bija redzētas. Tirgū trīs igauņi sev par prieku ieraudzīja arī malku un lietas kokus, turklāt simtiem vezumu. Malku viņi nebija redzējuši jau nedēļām ilgi. Kā Pcrckopu pilsētā, tā arī laukos malkas trūkuma dēļ krāsnis kurināja ar kaltētiem aitu un liellopu mēsliem.

Simferopolē zemnieki vispirms devās pie gubernatora, kā Perekopos bija nosacīts. Gubernators viņus pazina un lika kancelejas direktoram izsniegt oficiālu rakstu, kurā bija atzīmēts vīru ceļojuma nolūks, un deva pavēli guberņas iestādēm būt iespējami izpalīdzīgiem visos viņu pasākumos, nekur nelikt nekādus šķēršļus. Acīm redzot, vietējie varas pārstāvji centās atdzīvināt tukšo zemi, nometinot tur darba spējīgus cilvēkus; tas interesēja ne vien valdību, bet arī vietējos muižniekus. Ar to varēja izskaidrot devību un laipnību, kādu izrādīja pārceļotāju delegātiem.

No gubernatora kancelejas vīri devās uz vietējo valsts zemju pārvaldi. Bet te viņiem vairs neveicās tik raiti kā līdzšinējās iestādēs. No zemniekiem prasīja Dienvidkrievijas ģenerālgubernatora atļauju apmesties un iegūt zemi Krimā. Kad zemnieku delegāti teica, ka pats ķeizars viņiem šo atļauju jau ir devis un tā nosūtīta rakstveidā Igaunijas gubernatoram, pārvaldē tikai paraustīja plecus, sak, tas varot jau būt liesa, bet kur ir pierādījumi? Bez tādas atļaujas valdība zemi nevarot dot. Zemniekiem ieteica no šejienes telegrafēt uz Pēterburgu vai griezties pie ģenerālgubernatora ar lūgumrakstu, kurā būtu minēts, ka lūdzēji tādu atļauju ir jau agrāk saņēmuši no ķeizariskās majestātes.

Tagad labs padoms bija dārgs. Zemnieki īsti neticēja ne vienam, ne otram pasākumam, bet jo sevišķi baidījās zaudēt daudz laika. Tāpēc nolēma lūgumu ģenerālgubernatoram gan uzrakstīt, taču nesūtīt pa pastu, bet nododot personīgi. Ģenerālgubernatora rezidence atradās Odesā. Viņus gaidīja diezgan garš ceļojums pa sauszemi un jūru.

Lūgumraksts, par ko Simferopolē paņēma trīs rubļus, bija ātri gatavs, un viņi drīz izbrauca uz Eipatoriju. lai no turienes brauktu tālāk pa jūru ar tvaikoni. Braucot pa Salgiras upes ieleju ziemeļrietumu virzienā, ceļotāji ieraudzīja apmēram verstis astoņas no pilsētas diezgan labus zemes gabalus, ciematus un muižas ar lieliem augļu dārziem, ūdensdzirnavām utt., kas atgādināja dzimteni, un viņi ar skaudību nodomāja: «Kaut mēs Krimā atrastu lādu apmešanās vietu! Ak, kaut arī valsts zemes būtu līdzīgas šim apgabalam!» Pie Karakijati ciema ceļš nozarojās divos virzienos. Zemnieki nogriezās pa kreisi, uz jūras pusi, jo otrs ceļš veda tieši uz ziemeļiem, un tas bija lielais pasta ceļš uz Krievijas iekšieni.

Līdz šim laiks pieturējās sauss un ceļš bija labs, bet tagad piepeši sāka 1it, un delegātiem drīz vien bija jāpiedzīvo grūtības, kādas parasti lietus sagādā ceļotājiem Krimā un Dienvidkrievijā. Nebruģētie ceļi pārklājas ar biezu dubļu kārtu; bet dubļi ar māla piejaukumu kļūst tik staigni, ka rati iestieg līdz rumbām. So pārbaudījumu nācās piedzīvot arī Maltsvetam un viņa ceļa biedriem. Galu galā neatlika nekas cils kā sakumpušiem, trīcot no aukstuma, negulējušiem un slapjiem līdz ādai nosēdēt cauru nakti pie ratiem, kurus nekādi nevarēja izkustināt no vietas. Tikai ap rītausmu, pēc stundām divpadsmit, lietus mitējās, tā ka varēja atkal iejūgt pārsalušos zirgus un

braukt tālāk. Karstajā saulē drēbes zemniekiem drīz izžuva mugurā, viņi izbrauca uz laba, grantēta ceļa un ap pusdienas laiku laimīgi nonāca Eipatorijā.

Gadījās, ka kuģis uz Odesu gāja tajā pašā dienā. Jūras ceļojumu uzņēmās tikai Gustavs Maltss ar tulku Tenisonu, Maltsvets kā «neoficiāls» zemes izlūkotājs ar zirgiem palika Eipatorijā, gaidot biedru atgriešanos.

Otrā rītā ar saules lēktu pēc pamatīgas vētras Gustavs Maltss, kas brauca ar kuģi pirmo reizi, un vecais zaldāts, kurš bija kuģojis jau agrāk, pārcietuši smagu jūras slimību, nonāca Odesas ostā. Bija tieši lielā piektdiena, un zemnieki izmantoja šo dienu, lai viesnīcā atpūstos un atžirgtu no jūras slimības.

Lieldienu sestdienā viņi jau agri no rīta devās uz ģenerālgubernatora kanceleju. Lūgumrakstu drīz nodeva gubernatoram, un tas pēc brīža iesauca delegātus pie sevis. Arī ģenerālgubernators grāfs Strogonovs saņēma igauņu zemes izlūkotā jus ļoti laipni. Viņu sevišķi interesēja jautājums, vai no Igaunijas varēja gaidīt daudz ieceļotāju, vai bez šiem zemniekiem, kuru pases bija Maltsa rokās, atrastos vēl citi, kas gribētu apmesties Krimā. Grāfs, kā redzams, bija ļoti apmierināts, dzirdēdams, ka šai izceļotāju grupai, bez šaubām, sekos arī citas, jo dzīve Igaunijā ir neciešami grūta. Ģenerālgubernators tūlīt pavēlēja, lai kancelejas ierēdnis sagatavo visus delegātam vajadzīgos dokumentus. Jau pēc pāris stundām Maltsam papīri bija gatavi: atklāta vēstule ar ģenerālgubernatora parakstu un zīmogu, ko uzrādīt iestādēm, tāda pati — adresēta Taurijas gubernatoram, un aizzīmogota aploksne ar dokumentiem, ko pavēlēja nodot valsts zemju pārvaldei Simfcropolē, kur delegātam izsniegšot' pienācīgos zemju aktus.

Priecīgi par drīzo darījuma izdošanos zemnieki steidzās uz ostu, lai uzzinātu, kad atiet kuģis uz Eipatoriju. Bet ak vai? Tur viņiem pateica, ka pirms nākamās ceturtdienas kuģis neies, ta ka viņi sev par sarūgtinājumu bija spiesti palikt Odesā vēl gandrīz veselu nedēļu, kaut gan viņiem bija dārga katra stunda. Labi vēl, ka šajā nedēļā iegadījās Lieldienas, kad Siinferopoles iestādes bija slēgtas.

Nonākuši atpakaļ Eipatorijā, zemnieki no sava vecākā ceļa biedra dabūja zināt, ka viņus pa šo laiku piemeklējusi nelaime: naktī uz pirmajām Lieldienām bija nobeidzies spēcīgākais, zirgs. Tā kā tatāriem šoreiz svētki notika vienā laikā ar kristīgo svētkiem, Maltsvetam neesot bijis viegli atrast cilvēku, kas sprāgušo lopu no viesnīcas pagalma nogādātu ārpus pilsētas. Par šo darbu Maltsvets bijis spiests samaksāt piecus rubļus, kas viņu zaudējumu vēl pavairoja. No tabuna (zirgu audzētavas) viņš par trīsdesmit rubļiem bija nopircis jaunu, neapmācītu zirgu, ar ko braucējiem bija diezgan jānomokās, līdz beidzot nokļuva Simferopolē.

Te viņi nodeva ģenerālgubernatora izsniegtos papīrus valsts zemju pārvalde, kur sastādīja ieceļotājiem nododamo zemju un ciematu sarakstus; šajos sarakstos ietilpa veselas 36 000 desetīnas valsts zemes un apmēram 40 ciematu. Taurijas guberņā četros apriņķos — Simferopolē, Eipatorijā, Perekopos un Feodosijā, dažādās vietās. Delegātiem bija iespējams zemi apskatīt un izraudzīties piemērotus gruntsgabalus tādos apmēros, kādi pienācās pēc vīriešu dzimtes pārceļotāju skaita.

Bet, saņemot šos dokumentus, delegātiem radās ļoti savdabīgs šķērslis, kura dēļ atkal bija jāzaudē trīs liekas dienas. Līdz šim, lai cik tas būtu savādi, viņi bija iestādēs iztikuši bez tā sauktās «smērēšanas», rīcības, kādu viņi savā nezināšanā īsti nemaz nespēja iedomāties. Bet tagad viņi par šo nezināšanu saņēma diezgan sūru mācību. Dokumentu gatavošana bija uzdota vienam no galda pārziņiem, kas ar šo darbu, kā vēlāk noskaidrojās, bija ticis galā jau pirmajā dienā, bet papīrus zemniekiem tomēr neizsniedza. Tikai tad, kad kancelejas priekšnieks pamanīja, ka delegāti gaida jau trešo dienu, un dabūja zināt, ka viņi papīrus vēl arvien nav saņēmuši, nepatīkamai gaidīšanai beidzot pienāca gals. Ierēdnim sadeva mazliet piparus, un papīri tūlīt bija zemniekiem rokā. No ierēdņa skābās sejas visneattapīgākais cilvēks viegli varēja noprast, kāpēc rati trīs dienas nav gribējuši ripot.

Tiklīdz viss bija nokārtots, Gustavs Maltss vēl tajā pašā dienā ķērās pie spalvas un rakstīja uz mājām. Pie kāda gala slēdziena delegāti bija nonākuši pēc zemju apskates, par to Maltsa vēstulē vēl nebija ne vārda.

22. NODAĻA. BALTAIS KUĢIS

Jaunā zemes izlūka novērojumi kļuva labi zināmi tikai viņa tēvam un dažiem tuvākiem un attālākiem kaimiņiem. Līdz pārējiem maltsvetiešiem aizklīda vienīgi neskaidras baumas par šo vēstuli, pie tam caur desmit svešām rokām, un daudzi pat neuzzināja nekā. No šās vēstules darbā izmocītajam un novārgušajam, pēc izceļošanas izslāpušajam zemniekam, vai nu viņš zināja visu vēstuli, vai tikai daļu, protams, palika atmiņā sevišķi tas, kas atbilda viņa paša dedzīgajām ilgām: Krimā dala zemi un valsts dod pabalstu! Visas vēstulē minētās grūtības un negatīvās parādības, kas saistījās ar izceļošanu, nobālēja blakus šai cerību pilnajai vēstij, jo vairāk tāpēc, ka zemniekam atkal un atkal vajadzēja sev atkārtot: «Sliktāk kā te nebūs nekur. Drīzāk jau labāk!»

Diemžēl, labā vēsts, ka var dabūt zemi un pabalstu, pienāca par vēlu. Starp* maltsvetiešiem bija palicis ļoti nedaudz ļaužu, kas . spēja reāli domāt, apdomīgi un aukstasinīgi novērtēt stāvokli un no tā iegūt sev labumu. Šī vēsts atrada baru nelaimīgo, kas viņiem uzbrukušā postā bija pazaudējuši galvu, vai arī viņus bija padarījis aklus reliģiskais ārprāts, kuru ar savu ārdīšanos uzkurināja apustuļi.

,1861. gada maija otrajā pusē maltsvetieši pameta savas mītnes un ar visām grabažām devās ceļā, virzīdamies, uz Tallinas pusi. Ceļotāju vidū bija gan JeFvamā Madises apriņķa ģimenes, gan neprecējušies zemnieki, kuru pases bija uzticētas Gustavam Maltsam, visi nožēlojamā stāvoklī nonākušie saimnieki, ko muižnieki Jurģos bija padzinuši no mā jām, lai atbrīvotu vietu jauniem nomniekiem. Tur bija kalpi, kas zaudējuši savu maizi^rie saimnieka, ka arī daudz izceļotāju no Jervas un Ilarju apgabaliem. Te pulcējas arī ļaudis, kuriem nebija ne pases, nedz arī vispār kādas likumīgas iespējas atstāt dzimteni, cilvēki, kuri visas cerības un nākotni bija dibinājuši uz ticības brīnumu. Gāja arī saimnieki, kas pavasari nebija apsējuši savus laukus, pārdevuši lopus un mantu, stipri ticēdami dievam, kurš ar patiesības liecinieces jaunavas un pravieša muti viņiem bija pavēstījis: «Pavasarī jūs iziesiet no Ēģiptes uz Kānānas zemi!» Bet tagad tas kungs ar pravieša palīgiem deva zīmi, ka iziešanas stunda esot pienākusi. Nomniekiem blakus gāja kalpi, kas bija palikuši bez vietas vai vienkārši aizgājuši no saimnieka.

Iziešanai uz Kānānu vajadzēja sākties Tallinā — tā domāja kā ticētāji brīnumam, tā arī saprātīgie izceļotāji. Bet, kā tas īsti notiks, par to uzskati bija ļoti neskaidri un dažādi, sākot ar stulbu neziņu līdz visfantastiskākiem priekšstatiem.

t 1 '

Reāli domājošie teica sev un citiem, ka viņi braucot uz Tallinu pretī sengaidītajiem zemes meklētājiem, jo pašu mājās vairs neesot patvēruma. Delegāti var kuru katru dienu atgriezties no Krimas; ko tad vairs gaidīt, tagad tikai viņu vadībā ceļā uz jauno dzimteni! Vienam otram, taisnību $,akot, gan galvā pazibēja domas, ka pasu termiņš ir notecējis jau aprīlī, ka muižnieki kaut vai aiz tīrā spīta var viņus atturēt, izmantojot š» formālo ieganstu. Bet šis bažas drīz izgaisa, jo pats cars taču bija atļāvis pārvietoties uz Krimu, un arī priekšnieki bija laipni un žēlīgi uzņēmuši viņu izlūkus. Gan jau mūsu pilnvarotie pārvedis tādus papīrus, kas dos zemniekiem gan brīvību, gan tiesības. Ne muižnieks, ne pašmāju varasvīri nevarēs nekā padarīt — spēcina par maz. Bet visdrošākais enkurs, pie kura turējās šo cerību laiviņa, bija, protams, ķeizara atļauja.

Fantasti un sapņotāji dzīvoja kā pa miglu. Viss, kas rādījās viņu acīm, bija pilns zilu brīnumu, viss putoja un virmoja. Viņi redzēja, ka debesīs atmirdz brīnumzvaigzne, kas rādīja ceļu uz apsolīto zemi; viņi redzēja, kā jūra atkāpjas, lai izredzētā tauta varētu iziet tai cauri pa sausu taciņu; viņi redzēja mākoni nolaižamies, lai uzņemtu ceļotājus un aiznestu no še jienes; viņiem rādījās liels, balts kuģis, dievišķīgās un laicīgās varas sūtīts, kas aizvedis ticīgos uz Kānānas zemes mierīgo krastu. Ļaudis redzēja šos un vēl citus līdzīgus brīnumus ar savas fantāzijas acīm, kuru radīja fanātisms, valdīdams pār viņu badā novārgušo miesu. Pravieša ilgā prombūtne, sasprindzinātās gaidas, drudžainā nepacietība, pastāvīgais apustuļu uzkurinātais nervu satraukums — tas viss turēja nabadziņus mokpilnā uzbudinājumā. «Mazo praviešu» nosacītie termiņi, kad ticības tēvam bija jāierodas, lai ar brīnuma spēku aizvestu viņus no šejienes, viens pēc otra pagāja, kaut gan šie termiņi, kā ari visi citi pareģojumi par iziešanu no Ēģiptes, bija ņemti tieši no bībeles.

Visi šie maltsvetieši, kas braukšus un kājām devās uz Tallinas pusi, sapulcējās Lasnames kalna pakājē, pļavā aiz cukura fabrikas. Tur izveidojās nometne, kas kļuva arvien lielāka, kamēr salasījās vairāki simti abēja dzimuma un dažāda vecuma cilvēku, viņu vidū daudz bijušo saimnieku un kalpu. Te uz kailas zemes, zem klajas debess viņi pavadīja dienas un naktis, ēda, gulēja un lūdza dievu. Smiltīs starp akmeņiem iekūra ugunskurus un vārīja viru; no tirdziniekiem zemnieki pirka pārliku, nožēlojamas lupatas un skrandas sedza kuslos bērniņus, sargādamas tos no nakts aukstuma un mitruma. Tur Lasnames klajumā, jūras krastā, izveidojusies nometne atgādināja čigānus ar visu viņu ārējo romantiku, bet tikai ar atšķirību, ka šo čigānu drēbes neliesmoja dažādās krāsās, bet, gluži otrādi, tās bija pelēkas. Te viss bija pelēks, vienmulīgs un skumjš, kā igauņu klaušinieku sensenās rūpes un raizes, un šur tur pa vidu redzēja melnas sēru drānas kā zemnieka skumju pilnās tagadnes un pagātnes simbolu.

No rita līdz vakaram šie pelēkie un melnie stāvi nīka tur atklātajā piekrastē. Viņu iedegušās, satumsušās sejas bija pavērstas pret jūru, acis kāri vēroja tālumu. Viņi gaidīja kuģi. Balto kuģi. Kuģim, kas nāca viņus glābt, vajadzēja būt baltam, žilbinoši baltam, spožam kā saule pie debesim. Sajā kuģī beidzot bija iemiesojusies visa viņu ticība un cerība. Kuģī, ko cars, paklausot dieva pavēlei, atsūtīs ļaudīm pakaļ, Jai aizvestu uz siltajām zemēm, kur svētais tēvs ir atradis apmešanās vietu savai draudzei.

Sis kuģis, dzimis ticības iztēles putās, pamazām sāka iegūt mazliet reālāku apveidu Tallinas piekrastē. Par «balto koģi», «balto mākoni» un citiem brīnumainiem braucamiem rīkiem pavasari savos miglainajos sprediķos murgoja visi «mazie pravieši» un apustuļa vietnieki, un ticīgie pulki bija šos māņu tēlus atveduši arī šurp. Bet te, kur viena novada cilvēki sastapās ar cita nostūra iedzīvotājiem un laucinieki ar pilsētniekiem, te reizēm apķērīgs cilvēks, cieši acīs raudzīdamies fantastam, lietišķi jautāja: «Nu, kā mēs brauksim, pa sauszemi vai jūru?» Un kāds pilsētnieks vai nu pa jokam, vai nopietni sacīja: «Ja jau valdība jums dod zemi un pabalstu, gan tā jūs beidzot arī aizvedīs ar savu kuģi,» — un tā ar laiku no tīri dievišķā brīnumkuģa izveidojās jau valdības tvaikonis, viens no tiem peldošajiem namiem, kuriem līdzīgus, pastāvigi uz jūras pusi raudzīdamies, maltsvetieši redzēja reidā. Pilsētas kungi, sanākuši veseliem bariem, kā pasaules brīnumu apskatīja gaidītājus Lasnames kalna pakājē, viņi izjokoja, zoboja un izsmēja zemniekus par šo iedomāto kuģi, jo zināja, ka ceļojums ar kuģi līdz Krimai — apkārt visai Eiropai, caur Vidusjūru un Melno jūru — ir lirā bezjēdzība; bet ņabaga bēgļiem, kuriem nebija pat nekādas jēgas, kur īsti atdodas viņu Kānāna un kā turp aizbraukt, šis kuģis bija nopietni, neatliekami vajadzīgs.

Dažas dienas pirms tam, kad maltsvetieši bariem sāka ierastics Tallinā, ticības kuģa atbraukšana radīja dīvainas sekas arī kādā citā vietā — Kolgas piekrastē. Turienes «svētlaimīgie» gaidīja, ka baltais kuģis piestās viņu krastā. Vai šo cerību pamatā bija vienīgi Tiskres jaunavas Mīnas vai arī kāda cita šās puses «gaišreģa» paredzējumi, tas nav noteikti zināms; bet stāsta, viss esot sācies ar Mīnu. Lūk, kādas atmiņas ir saglabājušās tauta par to, kā Kolga gaidījuši noslēpumaino kuģi.

Baltajam kuģim vajadzējis piestāt krastā pie Lēsu ciema. Bet pretēji pareģojumam arī te nekā nav sagaidījuši, tāpat kā Jervamā novadā pravieša atgriešanos. Pēc diezgan ilgas gaidīšanas pēkšņi pienākusi ziņa, ka kuģis nosacītajā dienā un stundā piestāšot Aegnas salā un tur uzņemšot visus ticīgos. Ļaudis sākuši rosīties, grasīdamies pārcelties uz salu, pie tam steigā dažs labs pametis pusdienu nepaēslu, un kādai sievai pat mīkla palikusi abrā. Pameta arī mantas, ko vēl nebija paguvuši pārdot un ko pēdējā brīdī nepaspēja paķert līdzi. Nav grūti iedomāties, ka uz vietas palikušie pasaulīgie |audis un arī aukstasinīgākie no ticīgo aprindām sāka pievākt pamesto mantu — jo vairāk tādēļ, ka daudz ko prombraucēji paši esot viņiem atdevuši «dieva vārdā». Kāda vecenīte pateikusies un svētījusi aizejošos dēlus: «Ak mani dārgie dēliņi, kā tad jūs man tādu labu alutiņu esat atstājuši!» Bet pašai acis tā vien spīdējušas, kad citi izvazājuši svešu mantu. «Ak, ja es būtu savus desmit gadus jaunāka!» viņa nopūtusies. Kāda vājiniece kaimiņos dabūjusi Lēsos daudz labu, jaunu zvejas tīklu un, pārnākusi ar laupījumu mājās, iesaukusies: «Jā, reizēm tu, cilvēks, saņem labumu no turienes, kur tavs prāts to nav gaidījis!» Tāds klēpis tiklu nabaga atraitnei taču bija vesela bagātība …

Pirms iziešanas uz Aegnu ticīgie noturējuši īsu bībeles stundu kādā ģimenē, kur kaislīgi lūgts dievs, lai viņš atsūtītu kuģi un vairs neliktu viņiem no salas atgriezties mājās. Tad, svinīgi baznīcas dziesmas dziedādami, sasēdušies buriniekos un atīrušies no krasta.

Nokļūstot Aegnā, kāda akla sieviete nodomājusi, ka esot jau Kānānā, un sākusi šo zemi svētīt: «Beidzot nu esmu tikusi tavā valstībā, mana dārgā, nesamaksājamā!» Bet ne baltais kuģis, ne eņģelis, kurš sauktu: «Ceļā, ceļā, svētlaimīgie!» — nebijis nekur redzams.

Gaidījuši dienu, gaidījuši otru un trešo — joprojām nekā! Beidzot ļaudīm apnicis gaidīt un sācis uzmākties arī bads. Nekas cits neatlicis kā uzvilkt buras un doties atpakaļ — cik ilgi izturēsi ar tukšu vēderu zein klajām debesīm!

Ļaudis, stāvēdami krastā, skatījušies, kā selgā parādās viena bura pēc otras. Jau brauc atpakaļ! Tik ātri! Tikai pirms trim dienām lūdza dievu nesūtīt viņus atpakaļ! Pasaulīgie ļaudis saņēmuši viņus krastā ar apsmieklu un dzēlīgām piezīmēm.

Cerības vīlušies, cilvēki nošļukuši, it ka ar ūdeni aplieti, .salasījušies Jūru Jura istabā un nīkuši tur gandrīz veselu dienu. Vakarā krastā piestājusi kāda Tammistes zemnieka laivele, vezdama no Somijas sāli. Ienācis istabā, vīrs uzkliedzis zemniekiem: «Ko velna jūs te delverējat, labāk palīdziet man iznest sāli krastā!» Un viņi cits pēc cita devušies uz krastu, lai izkrautu kontrabandas sāli un noliktu to paslēptuvē.

Kad bija darīšana ar kontrabandas ievešanu un slēpšanu, visi piekrastieši, neievērojot ne ticību, ne citu kādu atšķirību, kļuva biāļi, kurus saturēja kopā nesaraujamas saites. Tā kā nozveja iegadījās slikta, kontrabanda bija viņu vienīgais ienākums. Tīrumu viņiem bija maz, un par tiem jāmaksā tik nežēlīgi augsta noma, ka zeme nespēja viņus uzturēt. Lai cik stingra bija kontrole, kontrabandu, lielāko tiesu sāli, arvien ieveda un pēc tam pārdeva zemes iekšienē, visbiežāk Jervamā novadā. Cik lieliska šinī jautājumā bija piekrastiešu vienprātiba un kopības sajūta, liecina apstāklis, ka kontrabandistus robežsargiem izdevās notvert ļoti reti, tik reti, ka par katru šādu gadījumu pēc tam vēl ilgi runāja kā par brīnumu.

Pēc atgriešanās no Aegnas ļaudis sāka atkal savākt kopā savu īpašumu no kaimiņiem un citiem zemniekiem, kas to bija paņēmuši, bet gandrīz puse mantu bija pazudusi. Vaļinieka atraitnei likuši atdot saimniekam tīklus, ko viņa ari izdarījusi. Celdama nastu plecos, vecenīte grūti nopūtusies: «Domāju,āre, gadījusies laime. Bet tā laime pārvērtās par mocībām un postu!»

Pēc tam paklīda baumas, ka citi maltsvetieši aizbraukuši gaidīt balto kuģi uz Tallinu, kur tas, bez šaubām, pienākšot. Šī ziņa pamudinājusi arī pravieša cienītājus Kolgā, sevišķi tos, kam dzīvāka iztēle, doties turpu. Visa šī ceļošana notikusi pašā karstākajā darba laikā, kad jāatstrādā klaušas. Tādēļ daži mazāk dedzīgie maltsvetieši, baidīdamies muižnieka, ajVlomājās un vilcinājās ar aizbraukšanu. Taču fanātiķi steidzās viņus pamudināt. Kad, piemēram, Mae Marts no Lēsu ciema ieminējies, ka laikam muižnieki neļaušot viņiem aizbraukt un visi mēģinājumi to izdarīt būšot veltīgi, tad kāda dievbijīga sieviete tūdaļ paņēmusi bībeli un turpat uz vietas izlasījusi, ka kungi aizmigšot dziļā miegā un neatmodīšoties tik ilgi, kamēr visi ticīgie būšot izkļuvuši no šīs moku un bēdu ielejas . . . Tādā veidā arī krietns pulks Kolgas piekrastes iemītnieku salasījās Tallinā pie Lasnames kalna, un šie ļaudis kopā ar citiem ticības brāļiem vēl arvien gaidīja kuģi.

Gaidīja un gaidīja. Skatījās, acu nenovērsdami.

Gaidīja dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas. Skatījās uz jūru no ausmas līdz rietam. Ļaudis cēlās augšā līdz ar saullēktu un skatījās, skatījās līdz vēlam vakaram, kamēr acis lipa ciet aiz noguruma. No rītiem centās pamosties cits par citu agrāk, lai pirmais uzsauktu guļošajai nometnei: «Celieties! Kuģis nāk!» Sacentās cits ar citu, pūloties vakarā, cik iespējams vēlu, palikt nomodā, gaidīja, vai vasaras nakts krēslā uz blāvajām viļņu mugurām neparādīsies brīnišķais, baltais kuģis. Tur bija arī gados jaunāki ļaudis, tie nakti ne vienreiz vien lēca augšā no guļvietām un, uzrausušies uz akmens vai pakalna, vērās caur miglu jūras tālumā.

Kuģis nerādījās!

Pagāja diena pēc dienas, viena nakts pēc otras, nedēļa pēc nedēļas — bet kuģis kā nenāca, tā nenāca.

Daudziem piemetās utis, draudēja bads, bērni sāka slimot, sausās acis kļuva trulas, sejas melnas, \v aigi iekritās, bet kuģa vēl vienmēr nebija!

Viens otrs jau sāka šaubīties. Sākumā pa vienam, vēlāk veseliem pulciņiem. Tomēr ticētāju bija vairāk. Un atkal uzstājās pravieši un apustuļi, kuru dedzīgie paredzējumi bija likuši te sapulcēties ļaudīm, kuru mute pauda brīnišķas atklāsmes un noslēpumainus solījumus. Viņi lūdza dievu un iedvesa šaubu pārņemtajiem pašu dedzīgāko un stiprāko ticību, mudinādami cerēt, stiprinādami viņu garu, uzmundrinot viņus ar jauniem solījumiem. U11 redzi — šaubu pārņemtie atkal sāka ticēt! Viņi gaidīja atkal! Marija lūgšanu ekstāzē sauca: «Kuģis nāks!» Mīna čukstēja svētajos stinguma krampjos: «Kuģis nāks!» Paides Antss un Kernu melderis, Madis, Anu un visi citi — viņi to izlasīja svētajos rakstos, pieliekot klat no savas puses visādus iztulkojumus, — vēstīja: «Kuģis nāks!» Kāpēc tad lai tas neatnāktu! Skaidrs, ka visuvarenais pārbaudīja izredzēto ļaužu ticības spēku. Kurš lai te izrādītos mazdūšīgs!

Un kuģis atbrauca.

Tas piestāja vēlu naktī.

Pirmā to ieraudzīja kāda sieviete.

Viņa stāvēja nometnes vidū taisna un slaida, augstu izslējusi jaunavīgo stāvu, un visa viņas būtne kaislīgi tiecās uz jūras pusi — rokas, acis, vaļā palaistie, plīvojošie mati, augstās, elastīgās krūtis. Un no viņas mutes atskanēja sauciens, līdzīgs bazūnes skaņām, un šīs skaņas kā pērkona dārdi vēlās pāri visai miegā iegrimušajai nometnei:

—    Kuģis nāk! Kuģis nāk! Kuģis nāk!

Tā bija Lehmusu Anu no Kugļiem. Viņa bija piecas naktis lūgusi dievu, lai būtu pirmā, kas paziņotu par šo brīnumu ļaudīm. Viņa trīcēja aiz laimes un lepnuma. Katra dzīsliņa, katra nervu cīpsliņa kaisa aiz svētlaimes.

Un nometne sakustējās un atdzīvojās. Pamodušies un ieraudzījuši jauno, slaido sievieti, kas ar miesu un dvēseli tiecās uz jūras pusi, arī saucienu nesadzirdējušie jau zināja, ko viņa redz. Un visi reizē ieraudzīja balto kuģi.

Tas tuvojās majestātisks un krāšņs, lepni izpeldēdams no sudrabotā nakts klēpja, ar vareno krūti šķeldams viļņus un atstādams aiz sevis putu svītru, kas mirdzēja tumsā. Bet uz komandas tilta stāvēja viņš, pravietis un glābējs, uzvaras priekā sveicinot tautu ar atplestām rokām.

Visi redzēja pravieti un viņa kuģi, visi tie, kurus bija pamodinājis sievietes sauciens. Viņi noslīga ceļos, salika rokas lūgšanā un skaļi raudāja aiz prieka.

Bet, lūk, viņu vidū nostājas garš, kalsns, vecs vīrs ar sirmu bārdu, kas pusaplī ieskauj seju, kāds kolgietis, un piepeši iesaucas:

—    Es neredzu kuģa! … Man ir jūrnieka acis, bet kuģa es neredzu!

Bija tā, it kā pār ceļos nokritušajiem nolaistos pelēks mākonis, apsegdams viņus kā spārniem. Neviens neteica ne vārda. Visi it kā gaidīja, ka zeme nupat, nupat atvērsies un aprīs šo neticīgo.

Bet vīrs palika uz vielas un atkārtoja savus neprātīgos vārdus. Viens no ceļos noslīgušajiem mēģināja zobgalīgi iesmieties, bet šiem smiekliem nebija atbalss. Un atkal kāds nosauca veci par aklu un mazticīgu, bet arī tas nepiespieda zaimotāju atteikties no saviem vārdiem.

Un tad atskanēja pievilto balsis, viena, otra, trešā:

— Kuģa nav! Kuģa vairs nav!

Visi piecēlās kājās un sāka sasprindzināti raudzīties uz jūru, kuru jau glāstīja ausmas pirmie stari. Un ļaudis cits pēc cita samulsusi atzinās, ka arī viņi neredz kuģa — vairs neredz. Vēl pa visu nometni skanēja jaunās Kugļu sievietes sauciens, kura sevi dēvēja par Kristus brūti un kura pirmā bija ieraudzījuši kuģi. Viņa kliedza, ka tas, kas neredz kuģi, ir akls, pilnīgi akls. Viņa redz kuģi, viņa to redz skaidri! Bet, kad izrādījās, ka visi ir akli. jaunā sieviete pēkšņi ievaidējās, sabruka uz zemes un sāka drudžaini raudāt, arī viņa vairs neredzēja kuģi…

Rēgu kuģi pēc tam bija redzējuši vēl vairākas reizes. Pietika, ka viens to ieraudzīja, lai tas parādītos arī citiem.

Nožēlojamo cietēju nometne!

Bet tā neviens nedomāja. Neviens nenāca šurp un neteica pilnā balsī, lai dzirdētu visa zeme: «Paskatieties šajos cietējos! Viņus plosīja un grauza, viņiem izsūca visu dzīvības sulu, kamēr asinis izsīka dzīslās, kamēr izžuva smadzenes un aptumšojās prāts. Un plēsoņas, kuru nagos bijuši šie ļaudis, ir tie, kurus sauc par «žēlīgiem kungiem», «labsirdīgiem muižas valdītājiem» un «cilvēku un tautas draugiem»! Lūk, tie, kas mūsu zemē, ja tic viņu vārdiem, vaiga sviedros darbojas taisnas tiesas, tikumības un izglītības druvā. Tie ir cilvēki, kas, pēc viņu pašu izteicieniem, «aiz skaidras cilvēkmīlestības esot dāvājuši zemniekiem brīvību»! Ļaudis, paskatieties viņos un paceliet balsi pret varmācību un patvaļu, lai aizstāvētu viņu upurus. Un ne tikai tos, kas te lokās putekļos, bet visu tautu, pie kuras pieder arī šis nožēlojamais pūlis!»

Nē! Neviens to nepateica!

Pilsētnieki, vīrieši un sievietes, baru bariem gan kājām, gan braukšus devās apskatīt nometni; pilsētā bija paklīdušas valodas, ka septiņi simti Jervamā pravieša mācekļu sēžot Lasnames kalnā ua gaidot mākoni, kas viņus aiznesīs uz apsolīto zemi. Tas stipri sakairināja Tallinas iemītnieku ziņkāri. Viņi nāca izpriecas un laika kavēkļa dēļ apskatīt šos «pērtiķus», rādīt saviem bērniem. Izbrīnījušies viņi aplūkoja šo ļaužu pelēkās un melnās skrandas, smējās par sievu un meitu vaļējiem matiem, ņirdza par vientiesīgajām sejām, beidzot dāvināja bērniem vara kapeikas un smalkmaizes un atgriezās mājās labā omā, it kā pārnākuši no jautras izrādes. Redzētie iespaidi ilgu laiku deva viņiem vielu sarunām pie kafijas tases un alus glāzes. Viņiem tas likās pats par sčvi saprotams, ka daļa cilvēku ir trūcīgi un nemācīti un ka tie ir zemnieki. Tāda ir dieva griba, tā viņš nolicis.

Nevienam no vīriem nenāca ne prātā protestēt, nevienam pašam!

Reiz, jaukā maija dienā, pastaigājoties ar spieķīti rokā, pie Lasnamcs kalna ieradās vietējās vācu avīzes «Revalsche Zeitung» redaktors; viņš bija atnācis apskatīt neprātīgos,kuri gaidīja mākoni un kuģi. Atnāca, paskatījās, aizgāja mājās un uzrakstīja vairākus garus rakstus par «zemāko tautas slāņu» bezgalīgo muļķību. «Izejot no mūsu pilsētas pa ceļu, kas ved uz cukurfabrikas pusi,» rakstīja šis vācu žurnālists, un raksta tulkojums parādījās ari «Pārnu Postimees» slejās, «var ieraudzīt ceļmalā zemniekus, kuri cita nekā nedara kā raugās uz jūras pusi, it ka apbrīnodami tās plašumu un skaistumu. Mums tas var likties mazliet neparasti, jo kur gan lai zemnieki ņem laiku un patiku novērot un apbrīnot dieva radīto pasauli? Bet, ja redzam viņus katru dienu atkal un atkal tai pašā vietā skatāmies uz jūru un gaidām, gribam tomēr zināt, ko tas nozīme ? Ko vēro šie pērtiķveidīgie cilvēki, ko viņi gaida? Pērtiķi viņi nav, bet ak vai! Viņi ir nelaimīgi, piemuļķoti, pievilti cilvēki, kuri tagad ievāc muļķības un bezjēdzīgas muldēšanas ražu; ļaudis, kas tic mākoņa atnākšanai! Samaras slimība, viltus pravieši un citi krāpnieki ir samulsinājuši viņu prātus un sagrozījuši galvu, un tagad viņi ir kļuvuši par upuri neprātam, kas viņiem sagādās vēl ļoti daudz ciešanu …»

Protams, šis vīrs neatrod ne vārda, ko pārmest tiem, no kuriem šie cilvēki ir aizbēguši un patvērušies pie Lesnames kalna. Visu vainu viņš uzveļ krāpniekiem, maldinātājiem, viltus praviešiem un zemnieku pašu nepiedodamai muļķībai; nebūtu tā, viss būtu kārtībā — zemnieks būtu apmierināts ar savu dzīvi, par kuru labāku nemaz nevar vēlēties, viņš ir pateicīgs dievam, pateicīgs kungam …

Nobirdinājis viltotas cilvēkmīlestības vārdā pāris krokodila asaru, šis labais kungs vēl aprāj nelaimīgos. Šā «igauņu tautas drauga» vienīgais mierinājums — posts izmācīšot nelaimīgos: «Melu un krāpšanas vietā drīz stāsies rūgtā patiesība un liks šiem muļķiem atžilbt. Ļaudis, kas neuzticas citiem, var izmācīt tikai nelaime, citādi ar viņiem nevar tikt gala …»

Un tomēr atradās kāds, kas pacēla balsi protestam, dusmās drebošu, kvēlas līdzcietības balsi. Sl dedzīgā protesta pamatā bija rūpīgi sakrātas ziņas. Ne jau par saujiņu maltsvetiešu bēgļiem vien, bet par visiem klaušu verdzības nomāktajiem igauņu zemniekiem. Viņiem nodarītā netaisnība un varmācība piespieda šo vīru ņemt rokā skaudri asinātu, sašutuma žultī mērktu spalvu.

Kas viņš bija?

Vai varbūt pašu cilvēks? Kāds no igauņu zemniekiem cēlies tautas draugs? Varbūt mums pazīstamais tautietis un tautas tēvs Johans Voldemārs Jansens ir apraudājies aiz žēluma, beidzot ieraudzīdams darba tautas ciešanas? Viņš it kā esot kalpojis ar savu veiklo spalvu tautas labā.

Ak nē! Cilvēks, kas protestēja, nebija šejienietis. Viņš nebija ne igaunis, ne vācietis. Viņš nebija populāra persona, šejienes sabiedrisks darbinieks vai labvēlis. Viņš bija tāls zemniekiem pec izcelšanās un pēc kārtas, un ari darbā viņam ar zemniekiem nebija saskares. Uzstājoties presē ar protestu, viņš pats sevi nosauca «par kādu, kas nav ne igaunis, nedz tā kungs». Tas, kura acīs sariesās asaras, kura krūtis sāka mutuļot aiz ievainotas taisnības sajūtas, bija Tallinas virsskolotājs Blagoveščenskis, krievs, kurš dzīvoja Baltijā. Tieši viņš šajās dienās ņēma rokā spalvu un sarakstīja vācu valodā grāmatu par igauņu zemnieku nabadzību un ciešanām, ar nosaukumu «Igaunis un viņa kungs». Viņš sarakstīja šo grāmatu valodā, kuru «igauņu kungi» prata vislabāk, lai tā ietekmētu viņus jo spēcīgāk. Bet šo grāmatu vajadzēja iespiest ārzemēs, jo Baltijā cenzūra, tāpat kā visa vara, bija to pašu kungu rokās, pret kuriem viņš uzstājās ar bargo apsūdzību. Saniknotie vergturi, izlietodami savu neierobežoto varu, noliedza pārdot Blagoveščenska grāmatu Baltijā un apzīmogoja vistis veikalos atrastos eksemplārus. Bet daudzi bija to izlasījuši, un sitieni bija trāpījuši mērķī. To liecināja žults, kas plūda viņu avīžu rakstos, par to liecināja mēģinājumi uzdot grāmatā minētos faktus par izdomājumiem.

Bet kā šajā gadījumā uzvedās tautas tēvs Jansens? Ko tajā laikā rakstīja viņa avīze, igauņu tautas interešu vienīgā publiskā aizstāve?

Tā šķendējās un pārmeta, protams, ne jau kungiem, bet vergiem. Neviens baznīckungs kancelē un nevienas vācu avīzes redaktors nespētu tikt Jansenam līdzi nopelšanā, kuru viņš mēģināja izteikt lautas valodas garā. Tā šauta zemnieku un turklāt skaļā balsī lūdza dievu. Katrs raksts, vērsts pret torei zējo tautas saimniecisko un reliģisko kustību, sākās ar kaunināšanu un beidzās ar dieva pielūgšanu. Viņš rāja tautu par nepaklausību un muļķību, un cīņā pret šiem netikumiem piesauca dievu: «Kungs, ja tu viņus neapgaismosi, kas tad lai viņus apgaismotu?»

Bezgala muļķība tos aklus dara.

Un to spēj izskaust tikai debess vara.

Taču laikraksti neatsedza zaņķi, kur radās šīs kaites, tieši otrādi, centās to vēl rūpīgāk noslēpt. Jansens, tāpat kā visi citi. zināja un redzēja šo zaņķi, taču viņš ne tikai klusēja, kur viņam vajadzēja runāt, bet centās pat noliegt, ka tādas parādības vispār sastopamas.

Pašā izceļošanas kustības karstumā, dienās, kad maltsvetieši Lasnames kalna nogāzē gaidīja glābēju kuģi, «Pārnu Postimees» slejās parādījās ievads, kas spilgti raksturoja Jansena uzskatus par tautas dzīvi tajā laikā. Rakstā ar daudzsološu virsrakstu «Vai igauņu tautai ir iemesls kurnē.t par savu dzīvi vai nav?» par šo jautājumu sarunājās divi zemnieki, kuriem nebija pašiem savu māju. Jo, kā avīze rakstīja, vairums kalpu un citu algotu darba darītāju sūdzoties par savu dzīvi, kamēr nomas saimnieku labklājība esot pilnīgi apmierinoša, lai gan arī tie dažs labs kurnot. To šī avīze atzina par aksiomu.

Garā, daudzvārdīgā dialogā Lēnemā novada bezzemnieks Kārlis saka, ka viņa darbs esot smags un nepateicīgs, un jautā: «Ko mēs ēdam un dzeram, kā ģērbjamies, kādās mājās dzīvojam, kur guļam? Sivēnam uz salmiem bieži vien ir labāk nekā m, ms.» Bet bezzemnieks Hanss, viņa kaimiņš, domā pavisam citādi. Viņam «darbs ir mīlams» un debesu tēvs neesot vis muļķīgi darījis, pavēlēdams: «Vaiga sviedros tev būs savu maizi ēst!» Kaut ari darbs nav viegls, bet kāpēc par to vaidēt un stenēt! «Nemierīga sirds un dumpīga valoda, tās ir katra cilvēka mūžā vissmagākais slogs.» — «Laimīgu dzīvi nedod bagātība un bezrūpīga dzīve, bet mierīga sirds. Tāpēc strādāsim un pateiksimies dievam, ka mums ir ko darīt.» Tas taču ir pats dievs, kas tev lika kalpot muižniekam un saimniekam.

Un «dievs ir visu gudri darījis un katru nolicis savā vietā». «Bagātajam vajadzīgs nabagais un nabagajam bagātais,priekšniekam padotais un padotajam priekšnieks.» Cik maz iemeslu ir kurnēšanai, sevišķi saimniekiem, to Hanss Kārlim pierāda ar skaitļiem. Saimniekam ļauj gadā pārdot lopus un lauksaimniecības ražojumus par vairāk nekā četri simti rubļiem, kamēr noma par mājām septiņdesmit pieci rubļi ar kapeikām, un citi gada izdevumi tālu atpaliekot no ienākumiem, tā ka laimīgais nomnieks varot sakrāt pat kapitālu. Ja šis piemērs balstījās uz patiesību, tad te bija darīšana ar ļoti retu izņēmumu, tīši safabricētu vispārinājumu. Par to liecina izceļošanas kustība, kurā piedalījās galvenokārt tieši saimnieki, turklāt vēl saimnieki no samērā auglīgās Jervas, nevis no Lēnemā novada, kur zeme liesa. Bet «Pārnu Postimees» pārpilnībā dzīvojošais māju nomnieks bija no Lēnemā.

Ar šo rakstu Jansens savā lapā taču bija gribējis mazināt izceļošanas kustību, raksturot to kā vieglprātību, kā īstu neprātu no saimnieka viedokļa. Lai šo kaiti dziedinātu, lapa ieteica «pieticīgu sirdi». «Igauņi, strādāsim ar pateicību un lēnprātību savu darbu un atmetīsim drūmo prātu un kurnēšanu.» Jo vēl ir «debesu un zemes valdnieka žēlīgās acis, kas visu redz un savā laikā palīdz». Raksta beigām bija piekabināti daži «Dziesmu panti», kurus ieteica izmācīties no galvas:

Esi mierā, stiprais, vājais, Ja tev lielais dievs ko dāvāj's! Kaut gan visiem savas vainas, Arī slikts ar labu mainās. Jo tu vairāk posta sūdzies, Jo tu vairāk viņā jūdzies. Labāk strādā tu un lūdzi. Mazāk vaimanā un sūdzi — To tu visu pamest vari, Tad tu dievam labu dari. Kas tev mies' un dvēs'li devis, Tas tev* ari ņems pie sevis. Apmierināts, priecīgs esi —' Savu darbu dzīvei nesi!

Te Jansena «tēvs», šis vergturu interešu aizstāvis un sargātājs «tautietis», nostājas mūsu priekšā ar savu morāli un mērķiem visā kailumā. Nekāda vīģes lapa nespēj aizsegt šo kailumu. Veltīgi būtu mēģināt uzvelt vainu tā laika cenzūrai, kas uzstāšanos tautas labā padarīja neiespējamu, jo, kas nevarēja uzstāties par tautu, tam taču nevajadzētu uzstāties pret tautu. Tikpat veltīga būtu cenšanās uzkraut vainu «laika garam» un teikt: «Jansena tēvs bija sava laika bērns, kas uz visu skatījās ar tā laika acīm un nevis ar mūsējam.» Ka jau tajā laikā — un ari daudz agrāk — atradās cilvēki, kas uz visu skatījās arī citām acīm, — nemaz nerunājot par varenajām strāvām ārzemēs, — par to varam spriest pēc vienkāršā notikuma, ka tajā pašā laikā minētais Tallinas krievu skolotājs izdeva savu protesta grāmatu pret kungiem un nedaudz vēlāk sāka zibēt dusmu zobens arī K. R. Jakobsona[13] rokās.

Ievadraksts, par kura autoru apgāds min vienu no līdzstrādniekiem, tūlīt izraisīja niknus iebildumus — tas liecināja, ka laikraksta lasītāju — vienkāršo lauku ļaužu vidū bija cii vēki, kas visu redzēja skaidrāk un notikumus novērtēja taisnīgāk nekā Jansens. Avīze bija spiesta ievietot kādu no llarjumā novada piesūtītu atbildi, kurā autors pārliecinoši pieradīja, ka nabadzība, kliedzošs materiālais posts ir tas, kas dzen tautu meklēt palīdzību pie Maltsveta un arī citiem, kuri vien sola izceļotājiem zemi, lai tā būtu tālajā Krimā vai mazāk tālajā Samarā vai Saratovā. Tikai vīzdegunīgi un nejūtīgi cilvēki varot smieties un zoboties par cietēju tūkstošiem, kas mēģinot tā vai citādi uzlabot savu dzīvi, kaut vai kā šie bēduļi, kas Lasnames piekājē, nepārtraukti skatīdamies uz jūras pusi, gaida brīnišķīgo izglābšanos. Par to raksta autoram nenākot ne smiekli, ne arī griboties kādu izzobot, bet viņa .«sirds un acis raud». Autors arī uzstājas pret apgalvojumu, it kā zem nieku posta cēloņi esot slinkums un muļķība. Viņš protestē ari pret citiem «Pārnu Postimces» iespiestajiem rakstiem, kuros nopaļāta tautā izplatījusies ticības un izceļošanas kustība.

Protams, avīze neatstāja Harjumā vīra vēstuli bez piezīmes, ka redakcija nav ar autoru vienis prātis un ka tai «vairākos jautājumos ir pretējas domas». Drīz avīze ar redzamu labpatiku iespieda kāda reakcionāra Lēncmā novada svētuļa atbildi. Sajā vēstulē ar brāļu draudzei raksturīgo domu nabadzību un izteiksmes nevarību tika slavēti avīzes melu raksti, bet harjiešu lasītājs, kurš bija nostājies pret šiem rakstiem, tos noraidīdams un nopeldams, tika nosodīts un rupji izlamāts.

III DAĻA

(

23. NODAĻA. DELEGĀTS PĀRNĀK MĀJĀS

Pie Lasnames kalna sapulcējušies ļaudis vēl vienmēr gaidīja kuģi, ar pacietīgu paļāvību vērsdami pret jūru iedegušās sejas, kad Irīs dienas pirms Jāņiem Tallinas oslā ienāca neliels tvaikonis. Uz tā kopā ar tulku atradās arī jaunais delegāts, kurš brauca mājās no Krimas, kurp maltsvetieši bija viņu sūtījuši apskatīt turienes zemes.

Maltsvets, viņu vecākais ceļa biedrs, bija atzinis par labāku palikt Krimā.

Pravietis neieradās. Viņš nevedīs dieva izredzētos projām no Ēģiptes uz apsolīto zemi! Ticības tēvs un draudzes gans nebija nācis, lai pats savā gādībā un aizsardzībā ar svinīgu ceremoniju izvestu ganāmpulka avis no šīs bēdu ielejas uz jauno mājas vietu! Viņš atteicās no lomas, kāda viņam bija jāspēlē šajā viņa paša inscenētajā kustībā, atteicās no vadoņa un vadītāja lomas. Pravietis upurēja godu, lepnumu, slavu un varu, kas būtu bijusi viņa alga, ja viņš savu lomu būtu izpildījis līdz galam, ja būtu līdz beigām palicis uzticīgs pasākumam, kuru bija svētījis pats dievs, nolikdams pravieti tā priekšgalā!

Tas notika tāpēc, ka arī pravietis Maltsvets, dieva kalps un cīnītājs, pirmām kārtām bija cilvēks, vienkāršs kristīgais. Arī pravietis Maltsvets vārīja savu viru ūdenī. Gars viņam bija stiprs, bet miesa vāja, un šī vājā miesa sacīja: «Mazdūšība ir kauns, bet miesai tā būs glābiņš.» Vai ari: «Labāk būt Maltsvetam brīvībā nekā Mozum važās.» Bailes no baroniem, bailes no pletnēm, važām, cietuma, Sibīrijas piespieda pravieti palikt savā patvērumā. Kāpēc atkal iekļūt viņu nagos? Tas bija dabisks un saprātīgs vienkārša mirstīgā viedoklis, šis lēmums, pie kāda bija nonācis Maltsvets. Cilvēciski dabisks bija arī apsvērums, ar ko viņš sevi mierināja: «Gan jau viņus atvedīs šurp citi vadītāji, ja vien paši gribēs nākt un ja to atļaus.» Viņu laikam atskurbināja un viņa drosme saplaka ari tādēļ, ka Krima nepavisam neizrādījās par to Kānānas zemi, kur piens un medus tek, kādu tur cerēja atrast ticības iejūsminātie ļaudis. Te bija — pēc pirmajiem iespaidiem — daudzējādā ziņā sliktāk nekā tajā zemē, kuru viņi tiecās atstāt. Ko darīt, ja ļaudīm nepatiks šī zeme, ja sašutums vērsīsies pret pravieti, ja viņu sāks apvainot maldināšanā vai vismaz vieglprātībā? Nē, labāk būt piesardzīgam un iztikt ar mazāku godu.

Pēc jaunā zemes vietraudža un viņa ceļa biedra izskata varēja spriest, ka abi veikuši grūtu un nogurdinošu ceļojumu, viņu sejas pauda pārciesto grūtību pēdas, un tās nebija Varējuši izdzēst pat īsie atelpas brīži starpstacijās. Viņi uzsāka atceļu maija pēdējās dienās, vispirms ar pašu zirgiem. Bet drīz viens no zirgiem saslima, un to Harkovas guberņā nācās pārdot par diviem rubļiem, tāpēc tālāk brauca tikai ar vienu zirgu. Lai kā to baroja un taupīja, ilgais ceļš un lielais karstums nobeidza arī šo lopiņu, tā ka Orlas guberņā ceļotāji pārdeva zirgu kopā ar ratiem un iejūgu par sešpadsmit rubļiem. Tagad viņi turpināja pārgājienu kājām, nesdami uz muguras bagāžu, ģērbušies smagās ziemas drēbēs, kādās sveču mēnesi bija devušies uz Krimu. No vājā uztura un lielā karstuma viņu spēki drīz izsīka, uz kājām saradās tulznas. Neko nevarēja darīt, — lai cik plāns bija maks, vajadzēja salīgt ormani. Tas viņus aizveda uz Tulu, no kurienes viņi ar miltu vezumniekiem par nelielu maksu aizbrauca līdz Maskavai. Ar to beidzās ceļojuma grūtākais un nogurdinošākais posms. Mazliet atpūtušies un nomazgājušies pirti pēc trīs mēnešus ilgā ceļojuma, viņi pa dzelzceļu devās uz Pēterburgu un no turienes atgriezās Tallinā.

Kad parādījās Tallinas torņi, Gustava Maltsa sirdi uzbangoja pretrunīgas jūtas, priecīga sajūsma un smagas rūpes: prieks par drīzu satikšanos ar piederīgajiem un tuviniekiem pēc laimīgi veiktā, garā ceļojuma, kā arī nemiers un bažas: viņa pases termiņš bija notecējis jau piecpadsmitajā aprīlī, un par nokavēšanos draudēja smags sods. Tiesa, jauneklim bija līdzi Taurijas gubernatora un ģenerālgubernatora raksti, bet kāda šiem dokumentiem vērtība Baltijas baronu acīs! Nabaga delegāts iedomājās kāķa tiesnesi ar rikšu saišķiem, un aiz šausmām viņam uz pieres izspiedās sviedri, bel sirdī apdzisa prieks par atkalredzēšanos ar zaļojošo dzimtenes zemi.

Atstājis kuģi un nonācis pilsētā, Gustavs tūlīt satika daudz savējo un paziņu gan nejauši uz ielas, gan iebraucamā vietā. Pat tēvs bija viņu gaidījis pilsētā un saņēma dēlu ar priecīgu aizkustinājumu. Ko draugiem jaunais zemes izlūks uzzināja visu, kas viņa prombūtnē bija noticis dzimtenē, ari to, ka viņa pilnvaru devēji un daudz citu, kas liecās izceļot uz jaunām zemēm, dzīvo lielā postā nometnē aiz pilsētas, ar asarām un vaimanām gaidīdami pravieša ierašanos un balto kuģi. ko sūtīšot valdība.

Bailes no polieijas, kas, domājams, neizrādīja nekādu labvēlību Lasnames kalna nometnei, satrauca arī pravieša jaunāko ceļa biedru Gustavu. Tāpēc viņš nesteidzās tūlīt dot savējiem pārskatu, nedz arī mierināt ar jaunām ziņām lielo pūli piekrastes klajumā, kas tik ilgi un sasprindzināti, ciezdami trūkumu, bija pie jūras gaidījuši delegāta atgriešanos un sava likteņa izlemšanu. Vispirms viņš visu izstāstīja tikai saviem piederīgajiem, draugiem un paziņām, kā arī parādīja no Krimas atvestos rakstus par izceļošanu. No šiem ļaudīm viņa atvestās ziņas vēlāk no mutes mutē sāka izplatīties tautā.

Par visreālāko, ko delegāts bija pārvedis, jāatzīst tie oficiālie vai oficiāli apstiprinātie papīri, pēc kuriem varēja redzēt, kādā daudzumā un kurā vietā Krimā ir dabūjama zeme un kādu pabalstu valdība vai muižnieki dos ieceļotājiem. Oficiālo zemes iegūšanas dokumentu skaitā bija piecu privāto lielgruntnieku līguma noteikumi ar Perekopu ispravņika apstiprinājumu. Nevienu līgumu, kas būtu noslēgts par kādu izraudzītu vai iedalītu zemes gabalu, delegāts nevarēja uzrādīt: jo abi zemes izlūkotāji, neatraduši vietu, kas pēc viņu domām būtu pilnīgi piemērota, bija nolēmuši nesaistīt savu grupu ar līgumu pie kāda noteikta ciema vai zemes gabala, bet atstāt vietas izraudzīšanu un galīgo lēmumu pašu izceļotāju ziņā. Pēc jau minētās vēstules nosūtīšanas zemes meklēšana Krimā bija norisinājusies šādi.

No Simfcropoles valsts zemju pārvaldes viņi patiešām bija saņēmuši attiecīgus dokumentus par 30 000 desetīnām zemes un apmēram 40 ciemiem, bet tur nu sākās nedienas — kā šīs papīros atzīmētās vietas atrast pilnīgi nepazīstamā apvidū? Par to viņiem nebija ne mazākās jausmas. Vietraudžiem, diemžēl, nebija nācis ne prātā iegādāties sīkāku Taurijas guberņas karti, pēc kuras būtu viegli orientēties un atrast šos zemes gabalus. Tā vietā zemnieki bija aizgājuši uz Simferopoles tirgu, lai pie tirgotājiem uzzinātu, kur un cik tālu ir tā vai cita vieta, ar ko tika veltīgi izšķiests daudz laika. Tā kā zemes gabali Simferopoles guberņā bija ļoti mazi, tikai pa 200—300 desetīnu, zemnieki atcerējās kādu attālāku vietu — ar nosaukumu Aituhana, kur esot trīs ciemi un 5000 desetīnu zemes. Bet ej nu sazini, kur šī Aituhana atrodas! Vesela diena pagāja prašņājot. Viens no tatāriem teica, tur esot jābrauc piecpadsmit, otrs — divdesmit stundu. Tagad nu uzplijies atkal, kamēr uzzināsi, ka tatārs vienas stundas braucienā ieskaitījis apmēram piecas verstis. Beidzot atrada kādu, kurš pateica, ka Aituhana esot piecdesmit verstis uz austrumiem no Simferopoles. Kad zemnieki vaicājuši, vai zeme tur laba un vai ūdens ir dziļi, tatārs teicis, ka zeme esot diezgan laba, bet akas divdesmit piecas asis dziļas un arī tās pašas vasarā izžūstot, tā ka bieži trūkstot ūdens.

Izlūki tomēr gribēja šo vietu apskatīt, bet, tā kā tatārs lētāk par pieciem rubļiem dienā negribēja iet par ceļvedi, brauciens vienkārši izjuka — un tas varbūt ļoti kaitēja izceļotājiem.

Tad nu brauca apskatīt tuvākās vietas, vispirms skaisto Sarabusa ciemu Salgiras ielejā, verstis divpadsmit no Simferopoles. Bet izrādījās, ka pāris dienu iepriekš krievu ieceļotāji jau bija salīguši turienes zemi, tāpat arī dažus citus tuvākos zemes gabalus. Pēc tam izlūki devās uz attālākiem apgabaliem, ceļā pārliecinādamies, ka Krimā ir diezgan daudz skaistu vietu, bet tās visas bija muižnieku vai citu īpašnieku rokās. Labus zemes gabalus varētu gan lēti un izdevīgi nopirkt, bet nabadzīgie igauņu izceļotāji, kuriem vajadzēja valdības palīdzības un pabalsta, nebija nekādi pircēji.

Līdzenumos ap Perekopiem un Eipatoriju bija daudz brīvu vietu un ciemu, bet nožēlojamās ciema drupas un neparasti dziļās akas nobaidīja delegātus: viņi vēroja visu ar dzimtenes acīm, nevarēdami ikreiz pareizi novērtēt zemes auglību. Aku dziļums viņos, kas mājās bija apraduši ar divas līdz četras asis dziļām akām. modināja gandrīz māņticīgas bailes. Kad no Gustava pirkstiem, mērījot kādas akas dziļumu, izšļuka 25 asis gara aukla ar pudeli un svina lodi galā, pagāja vēl dažas sekundes, kamēr no noslēpumainās dzīles pacēlās šļaksti, vēstīdami, ka pudele un lode beidzot sasniegušas ūdeni. Aka esot pavisam 35 asis dziļa! Tāds dziļums varēja ievilkt iekšā cilvēku! Tāpēc drīzāk prom no šīs briesmīgās vietas! Delegāti vēl nepazina turienes parunu: kur ūdens dziļi, tur maize tuvu. Viņi pat nevarēja iedomāties, ka igauņiem drīz nāksies vilkt ūdeni no vēl dziļākām akām un vajadzības gadījumā arī pašiem nolaisties šādā dziļumā, šūpojoties virves galā kopā ar spaini.

Viņi gāja no ciema uz ciemu. Gandrīz mēnesi klaiņoja apkārt pa sagruvušajiem, cilvēku pamestajiem mitekļiem, kamēr beidzot atkal atgriezās Džurči ciemā. Tīrumi visur bija aizauguši ar garu, biezu zāli; reti ap kādu vēl apdzīvotu ciemu pagadījās pa druvu ielāpam, visapkārt izpletās zaļa atmata. Pie Džurči ciema zāle vietām bija tik augsta, ka ceļotāju rati atstāja aiz sevis lielu vālu, bet pļāvēja nekur neredzēja.

No Džurči izlūki tūlīt atgriezās uz Perekopiem, cieši nolēmuši nesaņemt sev neviena no redzētajiem zemes gabaliem, lai nebūtu jādzird izceļotāju pārmetumi. Tiesas kungs Hīkišs jau sācis bažīties, vai tikai ar ceļiniekiem nav atgadījusies kāda nelaime, un telegrāfiski no Simferopoles apvaicājies par igauņu vīriem. Viņam bija atbildējuši, ka izlūki aizbraukuši uz Odesu. Viņi atgriezās sveiki un veseli. Drīz jaunākais delegāts līdz ar tulku uzsāka atceļu uz mājām, atstājot vecāko biedru Krimā — par ķīlu, ka viņi atgriezīsies.

Gustavs Maltss saviem novadniekiem izstāstīja visu bez kādiem izpušķojumiem un beidzot centās pat atrunāt no izceļošanas uz Krimu. Bet par atteikšanos no sava nodoma zemnieki negribēja ne dzirdēt. Visi apgalvoja vienā balsī: «Ja Krimā kaut kā var izdzīvot, ja tur uz vielas nav jānomirst aiz bada un slāpēm, tad mēs ne par ko nepaliksim te, lai kungi mūs moca un spīdzina.» Tik nepanesami grūta bija zemnieku, to skaitā arī saimnieku dzīve, ka ļaudis, apbedījuši visus sapņus par medu, pienu un vīnogām, bez kādas apdomāšanās bi ja ar mieru izceļot uz citu zemi, kaut arī tā, pēc izlūku ziņām, nebija pārāka par dzimteni ne dabas apstākļu, ne klimata ziņā, varbūt pat daudz sliktāka. Delegāts neieteica, nemudināja, pat atturēja viņus, un tomēr viņi palika pie sava lēmuma! Te ari sastopama atbilde jautājumam, kāpēc visi oficiālie un neoficiālie brīdinājumi un iebaidīšana neatturēja izceļotājus, kuri devās uz Samani. Ne jau aklo un melīgo viltus solījumu izraisītā sajūsma mudināja igauņu zemniekus pamest bērzu birztalas un eglājus, druvas un pļavas, avotus un strautus, pakalnus un ielejas, ar kuriem viņus saistīja mūžsenas saites, un mainīt tos pret Austrumkrievijas un Dienvidkrievijas drūmajām. izkaltušajām stepēm. Tā rīkoties piespieda dzimtbūšanas jūgs ar visām šausmām, kas vēl līdz šim, kaut arī ar citu nosaukumu, pastāvēja dzimtenē.

Tā kā pasu termiņš jau bija notecējis, bet delegāti nebija ne izraudzījuši, ne arī uz zemnieku grupas vārda ieguvuši kādu noteiktu zemes gabalu, radās lielas bažas, vai viņiem atļaus vēl šogad izceļot uz Krimu, vai pagarinās pases? Pretējā gadījumā aizbraukšanu vajadzētu atlikt uz nākamo gadu. Taču tas daudziem zemniekiem būtu smags trieciens, sevišķi tādiem, kas šopavasar bija palikuši bez mājām un pašreiz nīka Lasnāmes kalnā zem klajas debess. Ka kungi vispār varētu un uzdrošinātos izceļošanu noliegt, šīs bažas delegāts Maltss centās izkliedēt. Kā Krimā, tā arī Pēterburgā viņš bija novērojis, ka valdība ir ļoti ieinteresēta, lai neapdzīvotajos Krimas apgabalos rastos jauni iemītnieki.

Igaunijas gubernators varēja vienīgi izlemt, vai atļaut zemniekiem izbraukt vēl šogad, pagarinot pases, vai arī izdot jaunas pases un šogad izceļošanu neatļaut. Tāpēc ierašanās pie gubernatora bija delegāta pats neatliekamākais, kaut arī riskantākais pasākums, riskantāks tāpēc, ka līdzšinējo pasu termiņš bija sen notecējis. Nākamajā dienā Gustavs Maltss ar dažiem zemniekiem devās uz gubernatora kanceleju.

Tikko viņš bija lūdzis sevi pieteikt, parādījās viņa senais paziņa — kancelejas priekšnieks Iiīkišs un ar acīm redzamu nepatiku teica, ka šodien gubernatora kungs viņu nepieņemšot, lai atnākot rīt. Otrā rītā ierēdnis pats pieņēma Krimas vietraudzi, nelaižot viņu pie gubernatora. Nabaga vecais kundziņš, proti, bija galīgi pārbijies, ka līdz gubernatoram varētu nonākt ziņa — kancelejas priekšnieka brāļadēls ar viņa paša ieteikumu ir palīdzējis Krimā tādiem noziedzniekiem kā šie igauņu zemnieki, kas sapņoja par izceļošanu, un pat parādījis viņiem ceļu! Tādus gan labāk pie gubernatora nelaist! Ātri un rūpīgi kancelejas priekšnieks izlasīja visas vēstules, pēc tam pieprasīja papīru, kurā būtu norādīts, ka zemnieki ir reģistrēti un pieņemti izvietošanai.

Kad Maltss viņam atbildēja, ka tāda papīra nav, direktora kunga seja bargi sadrūma. Sākās zibeņi un pērkoņi. Hikiša kungs kliegdams pārmeta zemniekiem, lai ari visi papīri esot kārtībā, bet visvajadzīgākais un svarīgākais darbs esot atstāts nepadarīts! Par aizbraukšanu šogad tātad nevarot būt ne runas jau tāpēc vien, ka muižnieki, balstoties uz likumu, neatļaus zemniekiem izbraukt ar notecējušām pasēm un gubernatoram nav tiesību šogad izdot jaunas pases, nedz pagarināt veco pasu termiņus. Tikai nākamā gada pavasarī varēšot dabūt jaunas pases, bet kur gan viņi ar tām aizbraukšot, ja apmešanās vieta vēl neesot noteikta!

Delegāts sāka lūgties, lai zemniekiem jau tagad izdotu jaunās pases. Vai zeme ir iedalīta vai ne, tas neesot svarīgi, kā redzams pēc šiem oficiālajiem papīriem, Krimā zemes ir diezgan. Bet viss bija veltīgi. Priekšnieks palika pie sava: likums neatļaujot izsniegt jaunas pases, tās dabūšot vienīgi tad, ja zemnieki atnesīšot gubernatoram jaunas muižnieku atļaujas. Bet Maltss zināja, ka tāds noteikums ir tikpat kā neizpildāms.

Beigās kancelejas priekšnieks Hīkišs it kā netīšām ievaicājās, vai zemes izlūkotajam neesot līdzi kāds personisks lūgums. Puisis manīja, ka viņam ar to gribēja likt saprast: lai lūdz jaunu pasi tikai sev! Priekšnieka kungu arvien vēl krimta bailes, ka izceļotāju delegāts, ja kungi un kāķa tiesneši viņu notvertu un sāktu pratināt, var izpļāpāties par Ilīkiša kunga «labdarību». Tāpēc puisim jādod iespēja aizvākties prom no vietām, kur vara bija muižnieku rokās.

Un Gustavs Maltss izlūdzās sev jaunu pasi.

— Vai brauksi atpakaļ uz Krimu? — zīmīgi ievaicājās priekšnieks.

Jaunais delegāts atbildēja, ka nebraukšot, jo pēc ceļa grūtībām jūtoties pārāk noguris. Bet viņš esot nolēmis aizceļot no dzimtenes un pārcelties uz Pēterburgas guberņu, uz Jamburgu vai Kronštati.

Priekšnieku tas, kā redzams, nomierināja, jo viņš atdeva delegātam atpakaļ visus papīrus un lika nākamajā dienā tieši pulksten desmitos atkal ierasties Domkalnā, tikai neienākt vairs kancelejā, bet gaidīt priekšnamā.

Otrā rītā, tiklīdz pulkstenis tornī nosita desmit, Gustavs jau stāvēja kancelejas priekšnamā. Drīz iznāca jauns rakstvedis, jautāja, kā viņu saucot, un, saņēmis atbildi, izvilka no azotes kādu papīru. Iedevis to Maltsam, viņš teica:

— Sc pase, ko kancelejas priekšnieka kungs tev sūta. Vari iet!

Jaunā delegāta personiskās bažas ar to bija novērstas daudz vieglāk, nekā viņš jebkad to būtu uzdrošinājies cerēt. Pēc likuma jauneklim, pārnākušam dzimtajā guberņā, vajadzēja doties uz dzīves vietu un tur vispirms stāties muižkunga un pēc tam kāķa tiesneša vaiga priekšā un dot norēķinus par ceļojumu. Viņiem tad nu būtu jāizlemj, kas darāms ar klaidoni, kam svešumā notecējis pases termiņš. Bez šaubām, šis lēmums būtu bijis apmēram tāds pats kā par mežsargu" Adi ' un Menniku Madi, tur nebija ko šaubīties. Kungi stingri ievēroja likumu, ja tas paredzēja sodu zemniekam.

Bet tagad jaunais delegāts no visa tā bija ticis vaļā un ieguvis pilnīgu pārvietošanās brīvību. Viņa piederīgos šī vēsts ļoti iepriecināja, sevišķi tēvu, kurš par dēla brīvību bija drebējis daudz vairāk nekā dēls pats.

Taču jo bēdīgāka bija vēsts, ko Gustavs atnesa izceļotājiem. Līdz nākamajam gadam ceļš uz izglābšanos bija slēgts, protams, dabiskais glābšanās ceļš. Un tad arī apdzisa paļaušanās un cerība uz pārdabisku ceļu, uz dieva vai kāda lielkņaza žēlastību. Sī cerība izgaisa kopš brīža, kad kļuva zināms, ka pravietis pats atpakaļ vairs nenākšot ne ar valdības kuģi, ne ar brīnumdarītāja Arona zizli, ka cilvēciskās bailes bija piespiedušas pravieti palikt Krimā. Sāda vēsts sarūgtināja sevišķi tos nelaimīgos, kam vairs nebija ne pajumtes, ne zemes gabaliņa un kam nebija nekā ar ko iztikt līdz aizbraukšanai. Laimīgs būs tas, kurš ar kunga atļauju dabūs sev un piederīgajiem patvērumu pie tuviniekiem vai paziņām un varēs kaut kā izsisties cauri ar trūcīgo peļņu, lai nenomirtu badā. Bet dievs nedod, ja muižnieka patvaļa kādam liegs pajumti un tam nebūs kur

galvu nolikt! To gaida ubaga tarba un spieķis vai vēl kas sliktāks.

Delegāts nezināja cita padoma kā ieteikt zemniekiem izņemt pavasarī jaunas pases un doties ar pašu zirgiem un ratiem uz Krimu nevis caur Maskavu un Harkovu, kā viņi tri jatā bija braukuši, bet pa tuvāko ceļu caur Tartu un Kijevu, kas ceļotājiem ar ģimenēm un savām kulbām būšot ērtāk.

Kopš tās dienas Lasnamcs nometnei uzgūlās smags bezcerības slogs.

Ļaudis, kas nemitēdamies bija raudzījušies uz jūru, tagad drūmi raudzījās zemē, smiltīs. Viņu acis, kas pilnas cerību bija mirdzējušas pretī noslēpumainiem kuģiem, tagad bija izdzisušas un pielija ar tādu pašu sāļu valgmi, kāda šalca tur mānīgajā jūrā. Viss, kas viņu krūtis bija pildījis ar nesalaužamu izturību un vīrišķību, viss, kas viņiem palīdzēja izciest badu un slāpes, tagad izgaisa, pārvērtās par ūdeni, miglu un garaiņiem.

Pravietis nenāks! Kuģis nenāks! Palīdzība nenāks — ne no dieva, ne ķeizara.

Un brīnums nenoliks!

Kad ziemeļu vasaras nakts izpleta gaišu, no sudraba dzīpariem austu, caurspīdīgu segu pār melno sāpju nometni, te, zem šīs segas, visi kustējās, visi bija ļnomodā, nevienam acis neaizvērās. Ar drūmiem un smagiem bēdu mākoņiem pret bālajām zvaigznēm, pret gaišajām, snaudā iegrimušajām debesīm cēlās smagas nopūtas, dobji lūgšanu vārdi, drudžainas elsas. Reizēm kāds negaidot skaļi iekliedzas, cits kaut kur ievaidas mokpilnos murgos, iešņukstas bērns un sāk slimīgi un žēlabaini raudāt. Bet viļņi šalkodami sitas pret krastu, miegaini, gurdeni — kā nevarīgs vecis kapa malā dažkārt dobji murmina nesakarīgus vārdus …

Un tad ieradās pilsētas policija un darīja galu Lasnames nometnei. Līdz šim viņi bija to piecietuši, lai pilsētas kungiem tik ātri nepietrūktu interesanto skatu, jo nometne bija amizants atradums, piemērota izpriecām, pastaigai un izbraukumiem. Ieradās policija un izklīdināja maltsvetiešus kā dzērāju baru, par kuru ākstībām visi ir diezgan izsmējušies. Kuri kavējās vai kāda iemesla dēļ tūlīt netika projām, tos apcietināja un sargu pavadībā aizsūtīja uz mājām. Daudzus gaidīja ne vien pretinieku zobgalības, bet arī muižnieku rīkstes.

24. NODAĻA. TAUTIETIS JEGORS ANTONOVlCS, VIŅA DRAUGS GAVRILA IVANOVICS UN VIŅAS MAJESTĀTE MUĻĶĪBA

Lai kā tautu atrunāja baznīckungi un muižniekiem pakalpīgas avīzes, doma par izceļošanu palika dzīva un pat iesakņojās vēl dziļāk. Kad kļuva skaidrs, ka tauta netic ne baznīckungiem, ne laikrakstiem, ne pašmāju priekšniekiem, apspiest kustību sauca palīgā valsts varu. Bijušais Sāmsalas mācītājs Mazings, «Bībeles stāstu» un citu igauņu valodā sarakstītu grāmatu autors, bet tagad Miķeļa draudzes mācītājs Pēterburgā, 1861. gada lapu mēnesi — tieši tajā laikā, kad maltsvetieši dzīvoja nometnē jūras krastā pie Tallinas, — publicēja iekšlietu ministra Valujeva uzdevumā garu, oficiālu ziņojumu, lai brīdinātu zemniekus no izceļošanas uz Samaru. Jūnija sākumā raksts parādījās arī igauņu avīzē «Parnu Postimees».

Oficiāls paskaidrojums par izceļošanas apstākļiem uz Samaru, bez šaubām, bija vajadzīgs, jo tautā par to klīda arī maldīgi uzskati, taču zīmīgi, kā Mazings, kurš savā rakstā dēvē sevi par «senu igauņu draugu», raugās uz izceļošanu un tās cēloņiem. Pēc viņa domām cilvēki aiz tīras muļķības un bērnišķīgas vieglprātības tiecas pamest dzimteni, kur dzīves apstākļi ir pilnīgi apmierinoši. Tā tika pateikts garajā ievadā, kas tika iesprausts pirms ministra paskaidrojumiem, ko Mazings bija pārtulkojis igauņu valodā. «Zemnieks ir neticami dumjš!» iesaucas viņš šajā priekšvārdā. «Taisnībai tas netic, taču labprāt uzklausa jebkuras tenkas.» Pēc tam bija pastāstīts par desmit Jervajāņu, Koeru, Pētri, Koses, Paides-un Lihulas draudžu zemniekiem, kas, ieradušies Pēterburgā, likuši tur izgatavot lūgumrakstu krievu valodā un devušies ar to pie ministra. Bet lūguma sastādītājs pats uz savu roku bija ielicis rakstā sūdzības par zemnieku smago dzīvi, citiem vārdiem, «tīros melus»; «Kad ministra kungs sācis izvaicāt zemniekus, viņiem nav bijis nekādu sūdzību un viņi nav pat zinājuši, kas lūgumā rakstīts.»

Ministra paskaidrojumā igauņu zemniekiem lika darīts zināms, ka Samaras guberņā zemi var dabūt, bet valdība neizsniedz nekādus pabalstus ne nokļūšanai turp, ne arī dzīves iesākšanai tur. Tāpēc katrai iz( -ļotāju ģimenei vajadzīgi, mazākais, divi simti rubļu sudraba. Arī zemi nedodot bez maksas, bet nomu par zemes lietošanu nosakot, ņemot vērā kā augsni, tā zemes platību, — katram vīrietim ģimenē jāmaksā gada noma caurmērā 5 rubļi sudrabā. Beidzot paskaidrojums vēl norādīja, kāda ir zemes izraudzīšanas un izceļošanas kārtība. Par ierobežojumiem, kādus noteic «Nolikums par igauņu zemniekiem», pēc kura no katra pagasta drīkst izceļot no katriem simt iedzīvotājiem tikai pieci, paskaidrojumā nemaz netika minēts; un pašu mājas varasvīri turpmāk šo priekšrakstu neko lielu neievēroja.

Pārvietošanās uz Samani pamazām turpinājās. Pošanās izceļošanai uz Krimu bija tikko iesākusies. Pirmā, tūlīt pēc Jāņu dienas, uz Krimu devās Lepevesku Ābrama Norta mazā grupiņa no Kolgas. Izceļotāji aizbrauca kopā ar tulku — kādu Narvas iedzīvotāju. Viņiem nelika ceļā šķēršļus, jo jau kopš pavasara tie bija pierakstīti Jamburgas pilsētā. No Tallinas līdz Pēterburgai visi brauca ar tvaikoni un no turienes pa dzelzceļu uz Maskavu. Te nopirka zirgus un ratus, un pēc apmēram sešām nedēļām, braukdami caur Harkovu, igauņu zemnieki sveiki un veseli nokļuva Krimā.

Drīz pēc tam, Jāņu mēneša pēdējās dienās, uz Krimu devās ceļā otra — daudz lielāka izceļotāju grupa, vairākums no Krasta muižas, Tiskres ciema ļaudis. Viņu pilnvarotais Hindreks Selbahs jau ziemā, pirms pasu notecēšanas, bija pierakstījis Jamburgas pilsētā visas piecpadsmit ģimenes, kurām palaimējās pagājušo pavasari izdabūt no muižas atļaujas pasēm. To vidū bija cilvēki no Bae pagasta, Ilarjumā novada, Aimres, Vigalas, Kijām, pat no Tallinas pilsētas. Tādējādi izceļotāju grupa pieauga līdz divdesmit trim ģimenēm vai apmēram līdz simt divdesmit cilvēkiem. Sākumā bija nolemts, ka Ābrama Norta grupa brauks reizē ar šo kopienu, bet ļaudīm pietrūka pacietības te uzkavēties, kamēr sapulcēsies Tiskres izceļotāji, un viņi devās ceļā agrāk, solīdamies sagaidīt atpalicējus Maskavā. Taču pēc pāris dienām Ābrama Norta grupa arī no turienes bija izbraukusi tālākā ceļā.

Krasta muižas izceļotājiem pēc viņu lūguma piebiedrojās arī līdzšinējais jerviešu delegāts un zemes izlūkotājs Gustavs MaUss. Ar gubernatora kancelejas izdoto pasi viņš varēja braukt bez šķēršļiem, turpretī viņa nabaga pilnvaru devējus policija no Lasnamcs kalna izdzenāja pa mājām. Gustavs paklausīja Tiskres zemnieku lūgumam un ar tēva atļauju kļuva šo izceļotāju padomdevējs un vadonis, jo viņa rokās taču atradās visi papīri, kas atvieglotu zemniekiem piemērotu zemes gabalu atrašanu.

Zemes Krimā bija pietiekami, un Gustavam nebija jāuztraucas, ka Jervas izceļotājiem, ierodoties vēlāk par piekrastiešiem, nebūs kur apmesties.

No Tallinas ostas izbrauca brīnum skaistā laikā. Kad enkuri bija pacelti un no skursteņa sāka velties biezi melnu dūmu mutuļi, un kuģis sāka kustēties, izceļotāju acīs, kas raudzījās uz krastu, sakāpa asaras. Trūcīga un nabadzīga bija viņu dzimtā zeme, bet arī tādu dzimteni bija žēl atstāt. Dažus fanātiķus varbūt nomāca ari tas, ka aizbraukšana norisinājās pavisam citādi, nekā viņiem bija pareģots un iztēlots. Viss bija tik ikdienišķi un vienkārši, bez kāda svinīguma, katrs brauca par paša sūri pelnīto naudiņu, turklāt arī Kānānas zeme nesolīja to, ko ticīgiem bija iztēlojušas viņu rožainās cerības. Patīkamais brauciens pa kluso, mierīgo jūru, saulei jauki spīdot, driz vien darīja līksmu jauniešu prātu, bet vecie, raudzīdamies, kā pazūd no acīm Tallinas torņi un stāvais Tiskres krasts, arvien biežāk smagi jo smagi nopūtās. Beidzot pie apvāršņa palika vairs tikai augstais, smailais Olavistes baznīcas tornis, kā pēdējā bāka dzimtenes krastā, no kuras viņi, acīm redzot, šķīrās uz mūžu.

Sie cilvēki melnās un pelēkās drānās, kuri tagad pulcējās uz kuģa klāja, bija darba ļaudis, spēcīgi, drukni, neaptēsti. Viņu sejas bija skarbas, valoda skopa, ar trūcīgu vārdu krājumu. Tie lielāko tiesu bija zvejnieki, melnīgsnēji, iedegusi, jūras ijn vēju, lietus un aukstuma rūdīti. Viņu lielās, mezglotās un tulznainās rokas liecināja par smagu darbu diendienā. Pārtikušu ļaužu, kurus nebaidītu ceļa izdevumi un iekārtošanās jaunajā vietā, starp izceļotājiem bija maz. Pie tādiem piederēja Rannaveljas zemnieku pilnvarotais un rakstvedis Kārļu Hindreks Selbahs, Trahteru Hindreks Lāmans, viņa brālis Toma Toms. Ilermu Kottleps Tobberts, abi Lensmaņi; gandrīz visi citi veda lidzi uz jauno dzimteni tikai šādas tādas summiņas, ko bija ieņēmuši, pārdodot lopus, mājas iekārtu un darba rīkus, un savu fizisko spēku — stiprās rokas un kājas, izturīgās zemnieku muguras, bet ļoti daudziem bija tikai viņu darbaspēks, kā, piemēram, jaunajiem puišiem un meitām, kas līdz šim bija strādājuši pie vecākiem vai arī par kalpiem svešās saimniecībās; viņiem ietaupīto kapeiku droši vien pietika vienīgi braukšanas izdevumiem.

Pie vistrūcīgākajiem piederēja arī tā noslēpumainā persona, kura bija likusi pamatus maltsvetiešu izceļošanas kustībai, ar savām runām piešķirot tai lielu vērienu un izturību. Tā bija dievbijīgā jaunava Mīna Renninga, izceļošanas dievišķo atklāsmju paudēja Tiskrēs, — svētlaimīgā jaunava, kuras dvēsele reizēm pacēlās debesīs un, no turienes atgriežoties, pasludināja redzēto.

Par šo jaunavu vecais Mardigu Marts, padzirdējis, ka viņas dvēsele apciemojot debesis, reiz esot teicis: «He, velns, kam tad viņai bija jānāk atpakaļ, ja jau reiz tur bija nokļuvusi!»

Spriežot pēc Mīnas drūmā izskata, pēc viņas domīgā, īgnā, koncentrētā skatiena, viņa bija viena no tām, kas iziešanu no «Ēģiptes» un ceļu uz apsolīto zemi sev bija iztēlojusies daudz dzejiskāku un lieliskāku kā ārēji, tā arī pēc satura. Mīnai, liekas, bija tāda sajūta, it kā viņas mirdzošā debesu parādība šodien būtu iekritusi ūdenī, plunkšķēdama ievēlusies jūrā un kā skals švirkstēdama apdzisusi. Maza auguma, drukna viņa klusēdama, kūkumu uzmetusi, sēdēja pie kuģa lielās lūkas, ar abām rokām satvērusi rudo galvu, un raudzījās bezpalīdzīgi un samulsusi kuģa klājā. Lai uzsāktu ar viņu sarunu, vajadzēja skaļi uzsaukt, tik dziļi viņa bija nogrimusi domās; starp citu, tur bija vainīga arī viņas vājā dzirde.

Nevienam neuznāca jūras slimība, un otrā dienā izceļotāji žirgti nonāca Pēterburgā. Viņi apmetās iebraucamā vietā pie Obuhovas tilta, lai no turienes nākamajā vai aiznākamajā dienā pa Nikolaja dzelzceļu brauktu tālāk uz Maskavu.

Bet ak vai! Daudz ūdens aiztecēja ŅT evā un daudz bēdu bija jāpieredz nabaga ceļiniekiem, pirms viņi devās tālāk.

Otrā dienā pēc izceļotāju iebraukšanas Pēterburgā pie viņiem iebraucamā vietā ieradās igaunis, ar ko Hindreks Selbahs un Gustavs Maltss bija nejauši sastapušies jau ziemā, kad viņi zemnieku uzdevumā gāja nodot mūsu lasītājiem jau labi zi nāmo lūgumrakstu. Šis cilvēks, kas uzdevās par Jegoru Antonoviču, teicās strādājam par kučieri pie kāda ģenerāļa, bet agrāk — kā viņš svarīgi un pašapzinīgi piebilda — viņam esot bijis tas gods kalpot šajā pašā amatā pie ķeizara Aleksandra II, kad tas vēl skaitījies troņmantnieks.

Ja Jegors Antonovičs nebūtu tik skaidri runājis igauniski, viņu būtu grūti nottirēt par tautieti, jo no izskata viņš nepavisam neatgādināja igauni. Ar savu spēcīgo, rupjo, stūraino augumu, ar labo, krievisko apģērbu viņš atgādināja lielkrievu sīktirgotāju. Jegors Antonovičs valkāja sakrokotus, tumšzilus tūka svārkus, samta bikses, sarkanu kreklu virs tām, spīdošus garstulmu zābakus un melnu tūka naģeni. Ne tikai apģērbs, arī seja izskatījās kā krievam: melna pilnbārda, spīdīgi, melni mali, spožas, melnas acis un diezgan melnīgsnēja seja. Viņš bija ap trīsdesmit pieci gadi vecs.

Tautietis Jegors Antonovičs, šis temperamentīgais cilvēks ar veiklo valodu, pēc dabas ļoti pieklājīgs, bija pārlieku priecīgs, negaidot salikdams tik daudz tautas brāļu. Viņš tūlīt sāka līdzjūtīgi apjautāties, kāda vajadzība vai nodoms atvedis igauņus galvaspilsētā. Padzirdis, ka viņi izceļo uz Krimas pussalu un ka viņu delegāts ziemā bijis Pēterburgā lūgt izbraukšanas atļauju, Jegors Antonovičs paskatījās uz tautas brāļiem ar" īsti brālīgu līdzjūtību, un no valodīgās mutes plašā straumē sāka plūst piemīlīgi vārdi un labas ziņas.

—   Jā, — viņš teica, — atļauju apmesties Krimā jums, protams, dos, un tur piešķirs arī šādu tādu pabalstu, bet vai valdība solīja arī brīvu ceļu un uztura naudu?

Zemnieki atbildēja noraidoši.

—   Nu redziet! Tas taču arī būtu liels atbalsts! Un to var dabūt, ja tikai palūdz.

—    Lūgumrakstā, ko iesniedzām ziemā, par to bija ininēts, — piebilda abi zemes izlūkotāji, — bet mums atbildēja, ka ceļa izdevumiem nekā nedodot.

Kā nu nedod! — iesmējās Jegors Antonovičs, pazibinādams baltos zobus melnajā bārdā. — Visu var dabūt, brālīši, tikai jāprot lūgt, jāprot pareizi ievirzīt lūgumraksts … Pasaulē nav nekā neiespējama, likai jāzina, kā uzsākt, jāklausa labiem padomiem …

Ģimenes tēvi sāka ausīties. Tas jau skanēja pēc instrumenta uzskaņošanas, kurai sekos muziķa!

—    Nu, esi tik labs un dod padomu! Liekas, tu jau zini, pa kādu ceļu lūgums jālaiž!

Muziķa tiešām sāka skanēt! Tik salda muziķa, ka Zcmniekiem iespīdējās acis, sirds salēcās aiz prieka un mute iepletās smaidā, katram taču rūpes bija smagas, bet maks vieglāks par vieglu.

Jegors Antonovičs, šis labdaris, sāka gari un plaši stāstīt, kādēļ tieši viņa saimnieks, vecais, godājamais ģenerāļa kungs, vairāk par jebkuru citu palīdzot izceļotājiem dabūt bezmaksas šķūtniekus un naudu ceļa izdevumiem. Ģenerālis esot liels draugs lauku ļaudīm. Viņš 1844. gadā, «kad tur izplatījuši krievu ticību», esot dzīvojis Baltijā un iepazinies ar Vidzemes un Igaunijas zemnieku lielo trūkumu, redzējis pats savām acīm, kā muižnieki viņus moka. Ja tikai Krimas ceļinieki paši gri bēšot viņu palūgt, tad šis augstais un žēlīgais kungs varot gan izgādāt viņiem valdības palīdzību.

Protams, visi gribēja lūgt augstsirdīgo «zemnieku draugu» un bija gatavi to darīt vai tūlīt. Ko tur gaidīt, ja ir kaut mazākā cerība atbrīvoties no lielajiem ceļa izdevumiem! Un, ja ne pilnīgi, tad varbūt pa daļai! Varbūt valdība aizvedīs viņus bez maksas pa dzelzceļu līdz Maskavai! Katrā ziņā jāmēģina — tas jau nekā nemaksā, varbūt tikai mazliet jāaizkavējas …

Jegors Antonovičs visā laipnībā bi ja ar mieru par to ziņot savam maizes tēvam un apsolīja tautas brāļiem un māsām nākamajā dienā paziņot, ko ģenerāļa kungs viņu labā varētu darīt. Pēc tam, pastāstījis dažus jautrus notikumus, patērzējis par šo un to ar vienu otru glītāku tautieti, pajokojies un pārmijis mīlīgus skatienus, Jegors Antonovičs atvadījās no izceļotāju pulciņa ar sirsnīgiem rokas spiedieniem, atstādams vislabāko iespaidu.

Viņš turēja vārdu. Jau nākamās dienas rītā Jegors atkal bija klāt, bet ne jau viens pats. Viņam līdzi bija atnācis kalsens, blonds maza auguma jauneklis ar kupri. Spriežot pēc spožās kokardes pie baltās cepures — kroņa ierēdnis. Jegors Antonovičs iepazīstināja viņu ar izceļotājiem kā ar ģenerāļa kunga sekretāru Gavrilu Ivanoviču. Igauniski sekretāra kungs neprata, bet, tā kā izceļotāju pulkā vairāki saprata krieviski, kā, piemēram, izdienējušais zaldāts Marts Tenisons no Tallinas un viņa pilsētā paskolotais divdesmit gadus vecais dēls utt., ģenerāļa rakstvedis pūta vaļā krieviski, ļaudams šīs maigās melodijas pārtulkot pašiem igauņiem.

Sekretāra kungs bija ģērbies krietni apdilušās privātdrēbēs, un viņa baltā ierēdņa cepure tīrības ziņā lika daudz ko vēlēties.

Viņš izrādījās labjs zeltamute, tāpat kā Jegors Antonovičs. Ierēdnis runāja aizsmakušā balsi kā cilvēks, kas pieradis izskalot rīkli ar labi pazīstamo svilinošo «ūdentiņu». Vērīgi raudzīdamies apkārtstāvētājos un pelēkās acis nemierīgi mirkšķinādams, kaut kā dīvaini sašķiebies un saliecies, viņš uzsāka garu garās valodas par Iekšlietu ministriju, par ceļa naudas un pabalstu nolikumiem un savu priekšnieku ģenerāļa kungu, kura lielais iespaids sniedzoties pāri ministriem līdz pat ķeizaram un visiem ķeizara radiem. No Gavrilas Ivanoviča paskaidrojuma varēja secināt, ka Iekšlietu ministrija izceļotājiem piešķir ne tikai brīvu ceļu, bet arī prāvu naudu ceļa izdevumiem. Vajagot tikai šo dāvanu pareizi izlūgties.

Ja kāds izteica šaubas, Gavrila Ivanovičs prata viņam veikli atcirst.

—    Bet iekšlietu ministra kungs vēl nesen lika paziņot izceļotājiem uz Samaru, ka valdība nesegs ^īekādus ceļa izdevumus, — teica viens no izceļotājiem, kurš prata krieviski.

—   Jā, tas bija par izceļotājiem uz Samaru, nevis par izceļotājiem uz Krimu, — atbildēja kuprainais sekretārs, skrullēdams gaišās ūsas. — Samara ir tuvāk par Krimu, tur saplūst daudz ieceļotāju no kaimiņu guberņām — kāpēc tad ceļotājiem uz turieni dot brīvu ceļu un pabalstu! Bet Krima, redziet, Krima ir tālu, pašā valsts malā, tur nokļūt ir grūtāk, un tur nebrauc daudz ieceļotāju, bet tukšajām zemēm iemītnieki vajadzigi. Redziet, tāpēc izceļotājiem uz Krimu valdība paredzējusi segt nepieciešamos ceļa izdevumus.

—    Ret kāpēc to nepaziņo? Gubernatori, ģenerālgubernatori, valsts zemju pārvalde Krimā — neviens nebilda mūsu vietraudžiem ne vārda par bezmaksas ceļu.

Jegors Antonovičs un Gavrila Ivanovičs pasmīnēja par zemnieku vientiesību.

—   Kāpēc neziņo? Kāpēc nebilst ne vārdā? Dievs pasargi ja to atklāti sāks skandināt, kuram katram kliegt ausīs, tad vismaz no tā bīstas augstākās sfērās — tad ar izceļošanu vairs netiks nekādā galā. Katram iegribēsies uz valsts rēķina un ar valsts naudu izceļot, ari tiem, kuriem pašiem naudas diezgan, pārlikušiem cilvēkiem … Redziet, tāpēc palīdzības došanu tur vairāk nekā slepenībā un naudu dabu tikai tie, kas to lūdz iespaidīgi un gudri.

Ar galvas mājieniem kučieris Jegors Antonovičs apstipri nāja sekretāra kunga vārdus, un, lai zemniekiem izgaistu katras šaubas un neuzticība, jo viņi neticēja tādai laimei, Gavrila Ivanovičs aicināja vīrus tūlīt nākt līdzi pie ģenerāļa Lībranda un pašiem uzklausīt augstā kunga padomu šajā jautājumā.

Kaut kāda iemesla dēļ atzina par labāku atlikt gājienu uz rītu. Nākamajā dienā tautieša Jegora vadībā, kas bija atnācis zemniekiem pretī uz iebraucamo vielu, viņi devās pie augstā aizbildņa.

Ģenerālis Lībrands dzīvoja kādā nomaļus ielā, stalta četrstāvu nama augšējā stāvā. Viņš tūlīt pieņēma zemniekus. Nācēji ieraudzīja sēžam aiz rakstāmgalda apmēram septiņdesmit gadus vecu sirmgalvi, kurš laipni sveicināja ienācējus un apvaicājās, ko viņi vēloties. Sekretārs Gavrila Ivanovičs un kučieris Jegors Antonovičs, ģenerāļa kalpotāji, kas bija atveduši svešos vīrus, pamatīgi izskaidroja ģenerāļa kungam, ar kādu lūgumu pie viņa ir atnākuši igauņu zemnieki.

Vecītis, ģenerāļa kungs, tūlīt saprata visu, un viņa paskaidrojumi apstiprināja Jegora Antonoviča un Gavrilas Ivanoviča izteicienus. Valdība tiešām dodol ceļa naudu un citu vajadzīgo palīdzību pārceļotājiem no viena valsts novada uz citu, ja tie apgūstot tukšas kroņa zemes; cik viņam zināms, tā esot paredzēts pastāvošajos likumos.

Nu, ko gan vēl šaubīties, nodomāja zemnieki, ja jau to apgalvo pats ģenerāļa kungs, šis varenais vīrs! Pēc tautieša Jegora izteicieniem, viņš bieži ejot ciemos pie ķeizara un sarunājoties ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu! Būtu taču aplamība arī vēl tagad nodoties šaubām un aizdomām!

Un zemnieki jutas apmierināti! Viņi lūdz žēlīgo ģenerāļa kungu aizbilst labu vārdu par viņu lūgumu, bet augstais kungs to neuzskata par vajadzīgu, jo valsts izsniedzot pabalstus saskaņa ar likumu; bei vajadzības gadījumā, ja tieši rastos kāds negaidīts šķērslis, viņš jau varot arī izpalīdzēt.

Taču pēc prātīgāko zemnieku domām tā lieta nemaz nebija tik vienkārša. Sak, jāierodas valsts bankā vai valsts zemju pārvaldē, un tev izmaksās ceļa naudu par katru pasi! Valsts padarīšanas tiek kārtotas rakstveidā, katram vārdam ir nozīme tikai tad, kad tas uzrakstīts uz papīra. Runāts vārds pagaist kā pelavas vējā! Viss jāizklāsta uz lielas loksnes skaidrā krievu valodā. Saprotami, pamatīgi, lietišķi un pazemīgi uzrakstīts lūgumraksts lūk, tas ir vajadzīgs, lai tiklu pie mērķa, tādas saprātīgas domas izteica Gavrila Ivanovičs un arī igauņu tautietis Jegors Antonovičs. Pirmais bija tūlīt gatavs ar savu žiglo un veiklo sekretāra roku izgatavot zemniekiem šādu lūgumrakstu nodošanai iekšlietu ministra kungam.

Izceļotāji sasauca apspriedi, kas dīvainā veidā izvērtās par garu strīdu. Proti, atradās zemnieki, kas pārlieku baidījās no pasākuma ievilcmāšanas ar lūgumrakstiem. Labie padomdevēji gan iebilda, ka visu izlemšot jau dažu dienu laikā, bet šaubīgie tikai kratīja galvu. Taču vairākums bija ar mieru gaidīt. — Kas par to, ja paies nedēļa vai divas, mēs taču saņemsim pabalstu no valsts! — viņi sacīja.

Palikšanas un gaidīšanas visdedzīgākie pretinieki izrādījās līdzšinējais zemes izlūkotājs Gustavs Maltss, vecais zaldāts Marts Tenisons ar sievu un dēlu un turīgais Kiju pagasta saimnieks Juhans Kleinbergs ar ģimeni. Viņi nolēma atšķirties no izceļotāju lielākā vairākuma, kuri kā apburti cerēja uz valsts pabalstu, un tūlīt ceļot tālāk. Bet lūgumraksta piekritēji baidījās, ka tas viņiem var kaitēt, sevišķi Maltsa aizbraukšana. Viņi kategoriski prasīja, lai Maltss viņiem palīdzētu ar saviem Krimas papīriem, jo bez tiem, domājams, nebūs iespējams dabūt no ministra pabalstu.

Maltss un kopā ar viņu arī citi pēc ilgiem un dedzīgiem strīdiem beidzot padevās vairākuma gribai. Pēc tam Gavrila Ivanovičs apsēdās un sāka rakstīt. Spalva čirkstēja, bet roka lidot lidoja pa papīru. Viņš uzrakstīja ministra kungam ļoti labu, pēc visiem likumiem sastādītu lūgumrakstu, kur neaizmirsa atzīmēt, ka palīdzības lūdzēju delegāts apmešanās vielu Krimā jau apskatījis un arī saņēmis vajadzīgos dokumentus no vietējā ģenerālgubernatora un attiecīgajām iestādēm.

Kad lūgumraksts bija gatavs, izceļotāji devās uz Iekšlietu ministriju sekretāra kunga vadībā, kurš apgalvoja, ka pārzinot ministrijas, departamentus un kancelejas kā savu svārku babalas. Lai lūgumrakstu nodotu, bija jānostaigā krietns ceļa gabals, jo Iekšlietu ministrija Izaka laukumā bija savas verstis četras no izceļotāju mājvietas, Bet, tā kā gājiens bija pa pusei svinīgs un ceļš nosēts ar priecīgu cerību puķēm, viņi nemaz nemanīja, ka bija jau nonākuši pie mērķa. Nauda, nauda bija gaidāma!

Ministrijā kuprītis Gavrila darbojās un uzvedās mierīgi un pašapzinīgi, kā jau lietpratējs. Līdzi atnākušos zemniekus, kas, iekļuvuši šai lielajā ēkā, ar bailīgu godbijību raudzījās apkārt, viņš veda pa vienām durvīm iekšā, pa otrām ārā un beidzot, steidzīgi izgājis cauri vairākiem koridoriem, atstāja tos lielā priekštelpā, lai pagaidot, kamēr viņš atnākšot. Pats sekretāra kungs gāja nodot lūgumrakstu ministram, kam bija jānotiek kaut kur «vissvētākajā vietā» — kādā attālākā zālē. Gavrila Ivanovičs cik varēdams uzposa savu neizskatīgo ārieni, sasukāja gaišo bārdu, iesarkanos matus un ar suku notīrīja apdilušos, šur tur spīdīgos svārkus un pēc tam, lūgumrakstu svētsvinīgi trijos pirkstos turēdams, pazuda pils dziļumos.

Pagāja ne vairāk kā pusstunda, kad viņš parādījās atkal. Un kāda viņam priecīga, aplaimota seja! Viņš īsi un veikli pastāstīja zemniekiem, kā ministrs, viņa ekselence Valujeva kungs, laipni pieņēmis lūgumrakstu un tūlīt devis saviem ierēdņiem pavēli nogādāt pienācīgos papīrus tajā nodaļā, kur izceļotājiem izmaksā pabalstus, proti, Iekšlietu ministrijas '2. departamentā. Ierēdņi, protams, sākuši tūlīt rosīties un ķērušies pie darba, lai ministra lēmumu izklāstītu uz papīra. Tātad izceļotājiem par savu lūgumu neesot vairs ko bažīties, ne baidi ties, viss iešot stingru, likumīgu gaitu. Tikai tagad — tā apmēram bija jāsaprot — lai turot vaļā maku, kur sabērt naudu! Dienas trīs, protams, jāpagaidot, ātrāk neesot vērts kungus traucēt, bet tad viss būšot kārtībā.

Sim paziņojumam, kas zemniekos modināja priecīgu satrau kurnu, brašais Gavriks it kā garām ejot piebilda kaut ko, un šie vārdi kā graudi iekrita auglīgā zemē. Sie vārdiņi lauku vien tiešiem atgādināja, ka sekretāra kungam par vairāku dienu darbu, kuram tik spoži rezultāti, kaut kas taču tā kā pienāktos, nu tā savi rubļi piecpadsmit — bm!

Nu pats par sevi saprotams! Kas pelnīts, tas pelnīts! Arī lauku ļaudis prot godu . . . Knakšķēdami atdarījās maki, un godam nopelnītā alga, jautri iedžinkstēdamās, ieslīdēja Gavrilas Ivanoviča saujā. Nu kas tur liels; arī ieguvums nebūs nekāds mazais! Pilnīgi negaidot, kā no debesīm nokritis! Pieklājīgi pateicies un pievācis naudu, mazais sekretārs aizgāja. Pēc trim dienām redzēsimies! Bet pagaidām — palieciet sveiki! Lāga dvēsele tas kuprītis! Tik veikli visu nokārtoja, it kā pūlētos pats savā labā. Nu gluži kā brālis, bet mēs taču viņam esam pilnīgi sveši. Tomēr nedrīkst aizmirst arī Jegoru Antonoviču, šo īsto labdari, nedrīkst aizmirst dārgo tautieti, jo tieši viņš paradīja ceļu, pa kuru jābrauc, un viņš par savām pūlēm nav prasījis ne kapeikas! Jāpateicas arī šim zelta cilvēkam!

Izceļotājiem bija dotas visas iespējas izrādīt pateicības jūtas, tautietis tagad nāca pie viņiem ciemos katru dienu, stundām ilgi kavējās viņu vidū un uzjautrināja ar veiklu, nemitīgu tērzēšanu. Sevišķi interesanti un aizraujoši bija stāsti par viņa saimnieku, veco ģenerāli, kādus varoņdarbus tas veicis kara un miera laikos, kādu uzticību un draudzību dāvā pats ķeizars, kādas viņam lieliskas goda zīmes un cik patīkami ir kalpot tik izcilam un visā valstī slavenam augstmanim. Spilgtās, mirdzošās krāsās Jegors Antonovičs aprakstīja ari savu trīs gadus ilgo, godpilno dienestu pie troņmantnieka, viņa ķeizariskās augstības lielkņaza, tagadējā imperatora Aleksandra II. Protams, kučieris Jegors, būdams troņmantnieka tuvumā, bija baudījis tik lielu sava ķeizariskā kunga uzticību un cieņu, bijis tādā slavā, ka tās spīdums krita uz visu igauņu tautu, kurai bija pilnīgs pamats lepoties ar savu dēlu Juri. Tā runādams, šis Igaunijas dēls viegli glaudīja savu spoži melno bārdu, un viņa tumšās acis dzirkstīt dzirkstīja.

Ka Jegora Antonoviča autoritāte bija nesatricināma, to liecināja sajūsmas, uzticības un sirsnīgas draudzības pilnie skatieni. kādi no visām pusēm vērsās uz viņu. kad viņš stāstīja par brīnišķīgajiem piedzīvojumiem Pēterburgā.

Noliktajā dienā un stundā Iekšlietu ministrijā izceļotāju pārstāvji atkal sastapās ar ģenerāļa Libranda rakstvedi. Zemnieki atkal palika lielajā uzgaidāmajā zālē, bet Gavrila Ivanovičs devās iekšā ministra kancelejā.

Šoreiz viņš atgriezās jau pēc dažām minūtēm un ne tik. starojošu seju kā pēc pirmā apmeklējuma. Viņš deva zīmi sekot un uz ielas paziņoja, ka zemnieki atnākuši pārāk agri papīri vēl nav kārtībā. Bet tas jau neesot nekāds brīnums! Tāds mazs, nenozīmīgs sīkums valsts vadības milzīgajā darbā, neskaitāmi daudzo, lielo pasākumu skaitā! Pilnigi saprotami, ka šo lugurniņu būs nolikuši sāņus un mazliet aizmirsuši. Bet tagad viņš esot par to ierēdņiem atkal atgādinājis, un rit visam jābūt kārtībā. Tāpēc līdz ritam, draugi!

Nākamajā dienā viņi atnāca atkal. Nenogurdināmais Gavriks jau gaidīja. Viss sākās atkal no gala. Un beidzās ar to pašu maz iepriecinošo rezultātu. Izceļotāju lūgums, diemžēl, nckustējās ne no vietas. Gavriks īgni raustīja savus kaulainos plecus, no kuriem viens bija zemāks par otru.

Tomēr viņš nebija samulsis un likās labi informēts par aizkavēšanās iemesliem. Viņš sāka zemniekiem gari un plaši izskaidrot šos iemeslus, kā jau īsts lietpratējs. No viņa paskaidrojumiem lūdzēji saprata, ka valsts darīšanas, tāpat kā kungu darīšanas, prasot laiku. Oficiāls papīrs lēni rāpjas pa garu un sarežģītu apkārtceļu, kamēr nogatavojas, tas ir, apklājas no visām pusēm ar zīmogiem un parakstiem. Tas ejot no nodaļas uz nodaļu, no kancelejas uz kanceleju, no galda uz galdu, pārceļoties no Ivana Ivanoviča rokām Andreja Andrejeviča rokās utt., ult. Bet tiem, pie kuriem tas nokļūstot, neesot ko steigties, galdu atvilktnēs telpas diezgan. Katram, kam esot darīšanas ar iestādēm, sevišķi ar galvaspilsētas augstākajām instancēm, tas esot jāzina un jābūt sagatavotam … Jūs saprotat, tā taču ir Iekšlietu ministrija!

Zemnieki kasīja pakausi.

—    Bet ko lai tagad iesāk? Gaidīt mums nav laika . . . Un, ja īsti atceramies, — kungi sākumā teica, ka pāris dienās viss būs kārtībā …

—    Jā … ā . .. brālīši — to var nokārtot arī pāris dienās! Un droši vien viss būtu jau gatavs . .. Tomēr tas atkal ir pavisam cits jautājums. Šeit atbilde meklējama citā paragrafā … — Un sekretāra kungs atņirdza retos, dzeltenos zobus zem sava garā, smailā deguna. Ap muti viņam iegūlās daudz nozīmīgu krunciņu. — Vardu sakot, viņš piebilda un sakustināja savas garās rokas, atdarinot ratu ripošanu, — viss var nokārtoties ātri, ļoti ātri … Ministrijas arvien ir tā, ka lietas rit vai nu gausi, vai aši. Un citādi nemaz nemēdz būt, nudien, nemēdz būt …

Zemnieki, cieši barā saspiedušies, sadrūmuši sāka aprunāties, zagšus pamirkšķinādami cits citam ar acīm.

—   Vajag smērēt! Liekas, viņš runā par ierūsējušiem riteņiem, — tie sačukstējās. Un piepeši visiem kļuva skaidrs, kāpēc lūgumraksts nekust ne no vietas.

Nekas, ar zinātāja palīdzību visu var labot. Turpat iesākās apspriede un sekoja lēmums. Nu, protams! Ja ir pateikts «a», jāsaka arī «b». Nauda ir maksāta, tik ilgi gaidīts, tātad jāmaksā vel un jāpagaida.

Lai cik tas bija savādi, dedzīgākie pabalsta gribētāji izrādījās paši turīgākie izceļotāji, tapec nepieciešamā summa, piecdesmit rubļi, tika savākta tūlīt, bez pārējo līdzdalības. Valsts visu ar uzviju samaksās. Minētā summa, protams, bija paredzēta tikai tam ierēdnim, no kura visvairāk bija atkarīgs labvēlīgais lēmums, un Gavrila Ivanovičs, kurš apgalvoja, ka šo kungu pazīstot tikpat kā paša brāli, apņēmās nodot viņam naudu.

Saņemot naudu, Gavrilas Ivanoviča seja pauda apmēram šādas domas: «Nu, brālīši, tagad tā lieta ies. Ak jūs, paši nemaz neprotaties, gaidāt, kamēr piebiksta.»

Un tad, ne vārda neteicis, viņš aiznesa naudu iespaidīgajam ministrijas ierēdnim.

Pēc dažām dienām zemnieki atkal ieradās apvaicāties par lūgumrakstu.

Kā arvien, Gavrila Ivanovičs bija klāt precīzi norunātajā laikā, lai visu nokārtotu, tā sakot, lūdzēju acu priekšā. Šodien viņš iepriecināja zemniekus, paziņodams, ka lūgumraksts jau esot iznests no pirmās nodaļas un laimīgi nodots otrajā, «smērs», acīm redzot, esot līdzējis. Atstājis vīrus uzgaidāmajā istabā, Gavrila tagad iegāja ministrijas iekšējās telpās, ne vairs pa tām durvīm, kur agrāk, bet pa citām.

Bet arī otrā departamentā sēdēja vienkārši mirstīgie ierēdņi, kas zināja, ka valsts darīšanas kārtojas gausi, kaut arī viens ritenis vienā nodaļā ir ienaudots. Sekretāra kungs atgriezās ar ziņu, ka jaunajā nodaļā papīri šodien vēl neesot gatavi, bet rīt droši vien viss būšot kārtībā. Pienāciet rīt!

Rit un atkal tikai rīt!

Jo arī nākamais un vairāki nākamie rīti izauga par tukšām šodienām, kurām piedzima tikpat tukši rīti.

Izceļotāju pieres pārklājās ar aukstiem sviedriem, acīs iezagās pelēkas bailes … Dienas izveidojās par nedēļām, nedēļas par jaunām nedēļām! Un dzīvot nedēļām ilgi lielpilsētas iebraucamajā vietā un ēst pilsētas dārgo uzturu — tur jau pat vispārtikušākais gribot negribot kļuva bāls.

Pa to laiku «lieta» par naudas pabalsta piešķiršanu vēl arvien tika risināta ļoti dedzīgi. Bet labdari Jegors Antonovičs un Gavrila Ivanovičs nemitīgi rūpējas arī par citām savu aiz gādājamo vajadzībām.

Kādā jaukā dienā, vairāk nekā divas nedēļas pēc izceļotāju atbraukšanas, Gavrila Ivanovičs palūdza, lai viņam uzrādot izceļotāju pases, kas glabājās pie Gustava Mallsa, jo sekretārs bija uzzinājis no Jegora Antonoviča, ka jaunajam zemes izlūkotajam esot pases, kurām termiņš, diemžēl, notecējis. Protams, Gustavs neliedzās parādīt dokumentus savam uzticamajam padomdevējam. Kad Gavrila Ivanovičs tās pa vienai bija izskatījis, viņš pavēstīja ļoti iepriecinošu ziņu. Pases vēl esot pilnīgi derīgas, teica viņš. Taču, ka tās izdotas uz tik īsu laiku, esot Baltijas baronu un viņu gubernatora «mahinācijas». Pēc vispārējiem valsts likumiem katras pases derīguma laiks esot vesels gads, un šo laiku ministra kungs varot pagarināt. Vajagot tikai aiznest pases pie ministra kunga, un tas tūlīt izdošot stingru pavēli Igaunijas gubernatoram — atļaut bez kavēkļiem izbraukt uz Krimu tiem zemniekiem, kuri nav varējuši doties ceļā tādēļ, ka notecējis termiņš viņu pasēm, kas izdotas uz nelikumīgi īsu laiku.

Maltsvetieši, kas izturējās ar dziļu līdzjūtību pret saviem ticības brāļiem, šo vēsti uzņēma ar lielu prieku. Protams, pases jāiesniedz ministrijā! Kā gan priecātos tie nabadziņi, kas ar asarām acīs palika mājās, kad viņiem piepeši paziņos: «Varat braukt, neviens nedrīkst jums to vairs liegt!» Katrs no klātesošajiem bija ar mieru sagādāt viņiem šo prieku.

Pasu sanāca vairāk nekā simt divdesmit — kopā ar tām, kas agrāk bija glabājušās pie Ābrama Norta un Hindreka Sel baha un pēc tam nodotas Maltsam. Visi atzina šādu rīcību par labu, pases tika nodotas Gavrilas Ivahoviča gādībā, kurš tās zemnieku acu priekšā ienesa ministra kunga kancelejā. Iznākdams no turienes, viņš piesmakušā balsī ierēdnieciski īsi un aši pateica:

— Pieņemtas. Pēc dažām dienām būs kārtībā!

Bet arī šie rati pa kancelejas ceļiem neripoja tik gludi. Tie atkal un atkal aizķērās te aiz kāda akmeņa, te aiz celma.

Kad šīs «dažas dienas» bija garām, Gavrila Ivanovičs pārnāca no kancelejas ar ļaunu vēsti — tā lieta citādi neejot, par katru pasi jāmaksājot četrdesmit kapeiku zīmognodevas. Viņš skaidroja, kāpēc vajadzīgas zīmogmarkas, lāču tik juceklīgi, ka izceļotāji saprata tikai vienu: zīmogmarkas ir vajadzīgas, un tās maksā četrdesmit kapeikas gabalā. Par visām pasēm kopā sanāca piecdesmit rubļu. Sī summa bija jāsamaksā, lai pasākums neizputētu. Nopūzdamies, pakausi kasīdami, Selbahs un Maltss, abi izceļotāju vadoņi, izvilka makus no azotēm un noskaitīja katrs divdesmit piecus rubļus Pēterburgas lietvedim. Un tas iesvieda arī šo upuri ministrijas moloham rīklē. Katrā gadījumā visi domāja, ka viņš to izdarīja …

Un tomēr šīs lietas vēl nenokārtojās! Lai cik neatlaidīgi un pašaizliedzīgi centās Gavrila Ivanovičs, te šis, te atkal tas netika paveikts līdz galam, it kā pats sātans turētu ciet jau iekustinātos ratus, mezdams riteņos neredzamus sprunguļus. Nemiers un raizes krimta zemnieku sirdis ar katru dienu, katru nedēļu vairāk, tāpat kā alkatīgais tārps kremt koka serdi.

Pagāja vēl dažas nedēļas. Dažas drūmas nedēļas, kuram auduma melos un velkos bija maldinātājas rītdienas un mokpilnas šodienas. Reiz pie izceļotāju naktsmītnes vārtiem piebrauca grezna kariele, un no tās izkāpa pajauns kungs mirdzošā virsnieka mundierī. Viņš gribēja runāt ar igauņu izceļotājiem. Ienācis sētā, viņš vīzdegunīgi pavēlēja, lai zemnieku vecākie ierodoties pie viņa. Tas, protams, tika izdarīts pienācīgi žigli un pazemīgi, un ne jau bez uztraukuma. Kad zemnieki, cepures noņēmuši, nostājās viņa priekšā, virsnieks sāka tos izvaicāt par izceļošanu. Sevišķi rūpīgi viņš gribēja noskaidrot, kad izceļotāji gribot doties ceļā.

Par laimi tuvumā pagadījās tautas brālis Jegors. Mazu brītiņu pirms uniformēta kunga ierašanās viņš piepeši bija ieradies pie saviem draugiem, it kā nojauzdams, ka būs viņiem vajadzīgs. Ieraudzījis kungu izkāpjam no karietes, viņš, aiz sajūsmas un pārsteiguma nevarēdams ne lāgā parunāt, iesau cās:

—    Aha! Ministra kunga adjutants! Viņš, protams, atbraucis jūsu lūguma dēļ! Tagad, brālīši, saturieties, ja vēlaties, lai jums veiktos!

—    Ko tad mēs lai sakām, ko lai lūdzam!

—    Labāk nevis runāt un nevis lūgt, bet dot! — nosmējās ģenerāļa kunga kučieris savā melnajā bārdā. — Es jums, brālīši, došu padomu: smērējiet šim vīram, ja gribat ātri tikt prom! Nebaidieties, viņš ņems pretī. Ez zinu, viņam nauda ļoti vajadzīga. Nepalaidiet garām tādu izdevību!

Sejas zemniekiem bija izstiepušās gluži garas. Jau atkal smērēt!

—    Tādam jau nedrīkst piedāvāt pārāk maz! — kāds drūmi nopūtās.

— Protams, ne. — piebalsoja Jegors Anlonovičs. — Jo vairāk smērē, jo gludāka braukšana — paši zināt!

Aprunāties neiznāca laika — kas tad drīkst ļaut gaidīt tādam augstam kungam, viņa karietei durvis vaļā, un zirgi tramīgi mīņājas! Nekas cits neatlika kā atdarīt maku. Un, cepures noņēmuši, zemu klanīdamies, murminot pazemīgus lūgumus, viņi iedod adjutanta kungam naudu! Vai augsti godātais virsnieka kungs nebūtu tik augstsirdīgs un žēlīgs un neatbalstītu nabaga izceļotā jus; viņi gaida jau vairāk nekā mēnesi un iztērē, te dzīvodami, pēdējās kapeikas, vai viņš neiekārtotu tā, lai var saņemt palīdzību no valsts un beidzot izbraukt uz jauno dzimteni. Dievs lai svētī labo kungu, ja viņš palīdzētu nelaimē nabaga zemniekiem!

«Ministra adjutants» pieņēma naudu, turklāt diezgan ievērojamu summiņu, ar tādu sejas izteiksmi, it kā iekasētu kādu likumīgu nodevu. Viņš nevērīgi iebāza naudas zīmes kabatā. Tad viņam labpatikās zemniekiem paziņot, ka iesniegtā lūguma jautājums ministrijā tagad tikšot nekavējoties izlemts un ļaudis drīz varēšot braukt tālāk.

To pateicis, kungs svinīgi iesēdās īrētajā karietē un aiz brauca. Zemnieki ilgi noraudzījās viņam pakaļ, un visu sejās iemirdzējās jaunas, gaišas cerības.

Igaunijas zemnieki sāka saprast, ka vārdi «drīz» un «-tūlīt» Pēterburgā nozīmē pavisam ko citu nekā viņu mājas, proti, kaut ko ļoti tālu no šiem jēdzieniem. Vismaz viņu palīgu un draugu mutēs. Tagad šis atklājums arvien biežāk sāka uztraukt pabalsta gaidītājus, arvien biežāk modināja ļaunas nojautas, kuras viņi neuzdrošinājās pateikt cits citam, it kā tās būtu kas noziedzīgs, un pat baidījās atzīties paši sev. Baidīdamies atmosties, viņi centās paildzināt savu miegu, baidīdamies patiesības, tīšām aizvēra acis. Un maldīga cerība, klādama pār viņiem iemidzinošu plīvuru, čukstēja, ka viss taču vēl var lai mīgi beigties.

Tādēļ parazīti viegli varēja sūkt viņu asinis. Tas turpinājās arī vēl tad, kad izceļotāji vairs neticēja solījumiem, kad viņu cerības karājās mata galā. Krāpnieki darbojās. Cits pēc cita: šodien Jegors Antonovičs, rit Gavrila Ivanovičs, parīt dažādības dēļ kāds «augstmanis». Un, kad solītie «rīt» un «drīz» pa gāja tukšā, labdari nemaz nesamulsa, nenobālēja, nenolaida acis, bet augstsirdīgi un pārliecinoši atkārtoja to pašu un pat izteica pārmetumus zemniekiem, jo viņiem, lūk, pietrūkstot pacietības gaidīt tieši tad, kad viss tikpat kā laimīgi novests galā.

Palīdzību no valsts te gaidīja tāpat kā Lasnames nometnē balto kuģi. Tur gaidīja palīdzību no jūras, te no iekšlietu ministra. Starpība bija tikai tā, ka šī gaidīšana bija daudz ilgaka un grūtāka un prasīja daudz lielākus izdevumus. Lasnames nometnē «dzīvoklis» bija par velti, Pēterburgas pabalsta gaidītājiem tas izmaksāja dārgi, Lasnames kuģa gaidītāji" iztika lēti, Pēterburgas bēduļi — dārgi. Pirmie dzīvoja svaiga gaisā un neierobežotā telpa, kur nebija šauri un viņi nebija cieši kopā sablīvēti. Te visi bija sabāzti kopā zemās un tumšās istabelēs ka siļķes mucā. Lasnames kalnā nebija jāizdod nauda kukuļu ņēmējiem, nebija jābaro nepieēdināmās dēles kā šiem zemniekiem, pabalsta gaidītājiem. Un šie izdevumi plosīja viņiem dvēseli vairāk nekā veltīgā gaidīšana.

Somu iebraucamā vieta pie Nikolaja dzelzceļa stacijas, kurp pēc četrām nedēļām izceļotāji bija pārcēlušies no Obuhovas tilta iebraucamās vietas, cerēdami, ka drīz varēs doties tālāk pa dzelzceļu, pārvērtās ar katru dienu, katru nedēļu vairāk par īstu bēdu ieleju. Nopūtām un vaidiem, kurnēšanai un žēlabām, asarām un dieva lūgšanām nebija vairs ne gala, 11c malas. Iebraucamā vieta bija kā slimnīca mēra laikā vairāk nekā simt divdesmit cietēju locījās sāpēs, kā grimstoša kuģa klājs ar jūras slimniekiem, kur izmisušie ļaudis veltīgi gaida, vai neparādīsies glābējs krasts. Dvēseles ciešanām piebiedrojās arī miesīgās kaites. Iemesls tam bija neveselīgais Pēterburgas gaiss un Ņevas ūdens, ko dzēra nevārītu. Gados vecie un bērni sāka slimot ar vēdera tīfu. Slimnieku vaidi, sirgstošo bērnu raudāšana un pinkšķēšana vēl vairāk sagandēja jau tā smacīgo atmosfēru, kas valdīja iebraucamās vietas netīrajās un drūmajās telpās.

Šajā grūtajā posta viņi bieži un dedzīgi lūdza dievu. Palīdzību zemes virsū centās iegūt ar naudu, palīdzību no debesīm ar lūgšanām. Lūdza kopīgi un lūdza pa vienam. Lūdza no debesu tēva kādu kaut vai visniecīgāko zīmi, kad reiz beigsies šīs briesmīgās gaidīšanas mokas. Stājās virsū dievbijīgajai jaunavai Mīnai, lai viņa atkal ieņemtu sevī tā kunga garu un pasludinātu, kas sagaidāms nākotnē vai kas tiem draud. Bet viss bija veltīgi! Visuvarenais nedeva saviem bērniem nekādu zīmi ne sapnī, nedz nomodā, un dievbijīgā jaunava, kad viņu pārņēma dievišķais gars, runāja tik juceklīgi, ka neviens viņas vārdus nespēja ne saprast, ne ari izskaidrot. Nākotne bija un palika dziļā tumsā tīta.

Pagāja vēl ilgs laiks, pirms atausa gaisma.

Laiks un nauda.

Bet tad nāca drausmīgā atmošanās.

Jau divi mēneši, astoņas nedēļas, zemnieki gaidīja naudas pabalstu, mocīdamies šajā ciešanu graustā. Beidzot viņi manīja, ka tautietis Jegors sāk atsvešināties no draugiem, bet padomdevējs un labdaris Gavrila Ivanovičs nemaz vairs nerādās saviem aizgādājamiem. Slavenā ģenerāļa slavenais kučieris tagad vairs tikai retu reizi iegriezās pie izceļotājiem, sarunas bija kļuvis manāmi atturīgāks un katru reizi drīz atkal aizgāja. Par sekretāra kungu, kurš nerādīja vairs ne acu, Jegors zināja pateikt, ka viņš izbraucis kaut kur «darīšanās» un viņu nevarot satikt. Un tad arī tautietis Jegors Antonovičs pazuda no palīdzi bas gaidītāju apvāršņa, tāpat ka viņa draugs Gavrila Ivanovičs. Tos vairākkārt mēģināja atrast, bet veltīgi.

Zemniekiem aptumšojās skatiens. Viņu acu priekšā sāka dejot garas skaitļu rindas, melnas kā kvēpi, no kuriem saimniekiem mati slējās stāvus. No šiem skaitļiem sakrājās summa, kas sniedzās līdz deviņsimt rubļiem! Šī summa caur Jegora un Gavrilas rokām bija izdota ierēdņu kukuļošanai. Šai summai vēl jāpieskaita klāt izdevumi par uzturu simt divdesmit cilvēkiem divu mēnešu laikā galvaspilsētā, kur viss maksā tik dārgi… Bet varbūt šis pārmērīgais upuris ir — veltīgs, ja … ja … Viņi skatījās cits cita, mutes iepletuši. Sejas kļuva pelēkas, lūpas zilas. Sastingums bija tik smags, ka tikai pēc vairākām dienām viņi atjēdzās un mēģināja kaut ko noskaidrot, meklēt palīdzību.

Līdz viņiem bija nonākušas valodas, ka luterāņu mācītāj.* Lalands Pēterburgā piederot pie tiem nedaudzajiem garīdzniekiem, kas arī mazajiem ļaudīm dara labu un saka laipnu vardu. Nolēma iet pie viņa sūdzēt bēdas un lūgt labu padomu.

Mācītājs Lalands atzina visu notikušo par bezgalīgi muļķīgu un dusmīgi parmela zemniekiem viņu bezjēdzīgo uzticēšanos un vieglprātību. Cietušie, galvas nodūruši, klusēdami noklausījās. Bet, noskārtis, ka ar pārmetumiem un rāšanos.

nabaga muļķīšiem naudu nevar atdot, mācītāja kungs uzmauca galvā cepuri un, izpildot zemnieku lūgumu, devās kopā ar viņiem uzmeklēt ģenerāli Lībrandu un sekretāru Gavrilu Ivanoviču, lai prasītu paskaidrojumus.

Tiklīdz izceļotāji parādīja jaunajam ceļa biedram māju, kur dzīvoja liktenīgais ģenerālis ar rakstvedi un kučieri, mācītāja kungs piepeši nolēma ko citu. Ieraugot lielo, tumšo ēku, viņš, acīm redzot, izbijies apstājās un pateica, ka turp neiešot — tas it kā esot pārāk bīstami te, lielajā pilsētā . . . Jādomā, ka garīdznieks uzskatīja šo māju par zagļu vai laupītāju perēkli, kur cilvēks, pret dieva gribu var zaudēt ne tikai vienu matu, bet arī visu galvu … Viņš vienkārši neuzdrošinājās tur ieiet . . .

Taču mācītājs palīdzēja zemniekiem ar padomu.

Lai galīgi noskaidrotu, kas īsti noticis ar valsts pabalstu un ceļa naudu, kā ari ar Gavrilas Ivanoviča ministrijā iesniegto lūgumrakstu, mācītājs Lalands sastādīja jaunu rakstu, kas tūlīt tika nodots ministram. Šajā vēstulē bija jautāts, kāpēc iesniegtais lūgums vēl arvien nav apmierināts, jo lūdzēji nav saņēmuši noraidījumu.

Atbilde, kuru apmēram nedēļas laikā saņēma no Iekšlietu ministrijas, iespēra izceļotāju nometnē kā zibens. Negaisa mākoni viņi sen jau bija redzējuši un baidījušies no tā, un tomēr spēriens apdullināja. Oficiālā atbildē lika īsi un lietišķi paziņots: pirmkārt, ministra kungs no šiem izceļotājiem nav nekādu lūgumrakstu saņēmis, un, otrkārt, izceļotājiem, kas brauc uz Krimu, valsts nekādus pabalstus, ne ari ceļa naudu nedodot, bet Krimā viņi gan saņemšot no turienes priekšniecības palīdzību un pabalstu, kad būšot nonākuši galā un izraudzījušies sev apmešanās vietu.

Kad ministra paskaidrojums bija, visiem dzirdot, nolasīts, t.ilvēki brīdi stāvēja kā apstulbuši. I'ēc tam smacīgajā, piesmirdušajā istabelē sākās raudas un vaimanas. Raudāja ne tikai sievas, bet arī vīriešiem acīs sariesās asaras — karstas, rūgtas bēdu un aizvainojuma asaras. Viņus pārņēma tāds pats izmisums kā Lasnames kuģa gaidītājus, kad sabruka maldīgās cerības, kad policija un zaldāti grūstīdami un lamādami izklīdināja nelaimīgos. Neviens nevaicāja, kur viņi, nabadziņi, atradis sev pajumti un iztiku.

Vairāk nekā divi mēneši un deviņi simti rubļu!

Tāda nauda trūcīgajiem zemniekiem bija vesela bagātība, un tā tika aizsviesta neliešu nagos!

Nabadzīgos zemniekus galvaspilsētas dārdzība bija nomizojusi kā liepu, bet pārtikušajiem kabatas bija iztukšojuši galvaspilsētas blēži.

Domas par notikušo tā apstulbināja un satrieca cietušos, ka viņi vai nu neprata, vai nemaz neuzdrošinājās meklēt ļaundarus, lai sauktu tos pie atbildības. Tā daudz kas šajā afērā un viņu dalībnieku savstarpējās attieksmēs zemniekiem palika neskaidrs. Piemēram, nav zināms, vai vecais ģenerālis Librands — un tas tiešām bija viņš — arī bijis blēžu tiešais līdzdalībnieks, vai viņi dalījušies laupījumā, vai arī Jegors un Gav rila tikai izmantojuši viņa vārdu, lai iegūtu zemnieku uzticību, jo ģenerālis bija maldīgās domās par valsts palīdzību, ko abi nelieši kaut kā bija uzzinājuši. Izceļotāji noskaidroja, ka brašais karavīrs greznajā mundierī, kas, izlikdamies par «mi nistra adjutantu», karietē bija atbraucis pie viņiem, nav bijis neviens cits kā ģenerāļa Libranda dēls, virsnieks un uzdzīvotājs, kam arvien trūcis naudas. Ņemot visu to vērā, varēja iedomāties, ka arī jaunā Lībranda tēvs piedalījies blēdībā. Skaidrs, ka Gavrilas Ivanoviča rīkošanās Iekšlietu ministrijā — vai nu viņš bi ja ģenerāļa sekretārs, vai ne — izrādījās tikai zemnieku acu apmānīšana. Viņi savu darbiņu nostrādāja bezkaunīgi un nekrietni, pienācīgi novērtēdami un ienesīgi izlietodami zemnieku uzticēšanos un piedzīvojumu trūkumu.

Piekrāptie lūdzēji savā izmisumā izdarīja tikpat neprātīgu, cik nelietderīgu mēģinājumu kaut kādā veidā segt savus zaudējumus ar valsts naudu. Viņi aizsūtīja Odesas ģenerālgubernatoram telegramu, kurā atsaucās uz Gustava Maltsa papīriem: izceļotāji braucot uz Krimu, viņu izlūks tur nesen esot bijis un visu sagatavojis, vai nevarētu dabūt no priekšniecības naudas pabalstu ceļam. No Odesas saņēma atbildi: «Kad ieradīsietie's Krimā un izraudzīsiet zemi, kur apmesties, tad saņemsiet pabalstu visiem izceļotājiem, kā arī labību — ātrāk neko neiz sniedzam.»

Tagad nabadziņiem bija jāizlemj: vai doties tālāk ar tiem mazajiem līdzekļiem, kas vēl palikuši un ar mokām varbūt pietiks līdz ceļojuma beigām, vai arī atgriezties mājā. Katrs vēlreiz rūpīgi pārskaitīja savus grašus, un, ilgi apspriedušies, zemnieki nolēma tomēr braukt tālāk, lai notiek kas notikdams!

Alkal nokļūt nepanesamajā muižnieku jūgā likās daudz baismlgāk nekā bez graša iebraukt Krimā pēc ilga, grūta ceļojuma un tur sisties cauri vienīgi ar valsts pabalstu.

Miķeļa mēneša pirmās nedēļas beigās izceļotāji atstāja galvaspilsētu, kur viņiem bija jāpārcieš tik daudz grūtumu, un aizbrauca pa Nikolaja dzelzceļu uz Tveru. Gribēja, proti, rīkoties pēc Pēterburgas mācītāja labā padoma un tālāk uz dienvidiem ceļot ar tvaikoni pa Volgu. Tā viņi cerēja aizbraukt lētāk un mazāk nogurt, nekā braucot ar zirgiem, kaut gan ceļš tagad iznāca garāks. Tverā viņi domāja pārsēsties tvaikonī un tīdz Caricinai izmantot lēto un ērto upes ceļu.

Kaut ari pārdzīvotās grūtības smagi nospieda sirdi, ļaudīm izlauzās atvieglojuma nopūta, kad galvaspilsēta ar tumšajiem akmens milzeņiem pazuda no viņu acīm, noslēpdamās miglā un dūmos. Vilciena ātrā kustēšanās izraisīja ceļotājos priecīgu sajūtu; viņi atkal bija brīvi, izglābušies no sava labprātīgā ieslodzījuma, tikuši ārā no netīrajām, smirdošajām iebraucamajām vietām, kur vairāk nekā divus mēnešus bija izcietuši mokas gan ar dvēseli, gan miesu. Viņi devās uz priekšu, viņi varēja brīvi izstaipīt rokas un kājas — un šī sajūta notrulināja dievbijīgo cilvēku apziņā domu, ka dievs ir pametis savus bērnus, domu, kas pēdējo notikumu dēļ daudziem bija ienākusi prātā. Baiļu un šaubu pārņemtie cilvēki atkal atcerējās sava pravieša vārdus, ka ceļš uz jauno mājokli vedot caur lielām ciešanām, un jauna ticība, Jauna cerība, jauna drosme atkal piepildīja viņu sirdis.

25. NODAĻA. PA ŪDENSCEĻIEM UZ KRIMU

Tverā «Samoļota» kuģu biedrības kantorī ilgi kaulējās par braukšanas cenu. Beidzot salīga, ka par braucienu katram jāmaksā 17 rubļi 10 kapeikas un vēl atsevišķi par mantām, kuru ģimenes cilvēkiem bija diezgan daudz. Braukšana un mantu pārvadāšana Krievijā izmaksāja ļoti dārgi, jo toreiz vēl tikpat kā nebija dzelzceļu un kuģu sabiedrību savstarpējā konkurence bija niecīga.

Izceļotāji Pēterburgā bija tā iztērējušies, ka papīra naudas zīmju viņiem gandrīz nemaz vairs nebija un par braucienu un mantu pārvadāšanu vajadzēja maksāt lielāko tiesu sik naudā, ko drebošiem pirkstiem vilka ārā no kabatām un lupatām. Naudas saskaitīšana aizņēma milzum daudz laika. Uz kantora galda blakus papīrnaudai, kuras bija daži simti, iz auga vesels kalns sudraba, ap 1400 rubļu.

Maksājot noskaidrojās, ka vairākām ģimenēm, tāpat ari vieniniekiem, nāksies aizņemties no saviem tautiešiem, lai va rētu braukt tālāk. Diemžēl, pāris ģimenēm no Lēnemā novada, kam nepietika naudas ceļam un kas arī no ceļa biedriem nedabūja aizņemties, rūgti raudot, bija jāpaliek Tvcrā, likteņa ziņā. Izceļotāju vairumam šie nabadziņi, attālāku apgabalu iedzīvo tāji, kas nebija pieslējušies maltsvetiešu sektai, bija sveši un tādēļ uz viņiem neattiecās ceļa biedru cilvēciskā un reliģiskā solidaritāte. Bet jāsaka, ka naudas izceļotājiem tiešām bija ļoti maz, un tādēļ arī viņiem gribot negribot bija jāpamet Lēnemā ģimenes Tverā. Pamestie, asaras slaucīdami, palika krastā un noskatījās, kā laimīgie aizbrauca prom pa māmuļas Volgas dzidrajiem ūdeņiem.

Uz kuģa izceļotāju garastāvoklis kļuva vēl mundrāks neka dzelzceļa vagonā. Te nebija ne dūmu, ne putekļu, nevienam nepiemetās jūras slimība, un braukt pa upi bija daudz patīkamāk nekā pa dzelzceļu vai jūru. Bijušie Pēterburgas graustu gūstekņi kāri ieelpoja tīro, svaigo lauku gaisu, kas plūda no abiem svētītajiem Volgas krastiem, nesot sev līdzi rudenīgas druvu, pļavu, dārzu un mežu smaržas. Gar ceļotāju acīm raibā rindā slīdēja garām pilsētas, ciemati, ciemi, te zelta saulstaru apspīdēti, te ietīti zilganā miglā, te naktī noslēpumaini vizot sudrabotā mēness gaismā kā brīnišķi teiksmu tēli. Visi šie daudzveidīgie, gaišie iespaidi lāsi pēc lāses piesātināja viņu dvēseles, lēja dziedinošu balzamu nomocītajās sirdīs, spirdzinādami garu.

Arī no materiālā viedokļa Volgas ceļojums iznāca lētāks, nekā viņi varēja iedomāties.

Rudens bija devīgi apveltījis Volgas krastus ar pārpilnību. Smaidīdams tas piešķīra no savas bagātības šo to arī igauņu izceļotājiem, piesolot te vienu, te otru cenas ziņā pieejamu labumu. Seit pārdeva visdažādākos dārzeņus un augļus, sevišķi daudz zivju, un viss bija lēts, kas ļoti iepriecināja igauņu plānos naudas makus. Un, jo tālāk brauca, jo lētāka kļuva pārtika, kuru ceļinieki iepirkās katrā lielākā pieturā.

Apnicīgas ka laika, tā naudas izdevumu ziņa ceļotājiem bija ilgā aizkavēšanās lielākajās pilsētās, piemēram, Kostromā, Ņižnijnovgorodā, Saratovā un citās vietās, kur tvaikonis nostāvēja dienām ilgi. Saratovā viņi sabija pat veselas sešas dienas.

Saratovā Igaunijas ceļotājus pirmo reizi apciemoja nāve, it kā iepriekš paredzēdama, ka te apbedīšanai btis laika diezgan. Divi bērniņi atzina par labāku meklēt sev mājokli tuvāk nekā viņu vecāki un atrada to Saralovas kapsētā. Pēterburgā pārciestās grūtības bija aizlauzušas kuslo bērniņu veselību, un Volgas spēcīgais vējš izdzēsa viņu dzīvības svecītes.

Citu ievērojamu notikumu ceļā nebija. Un tad zemnieki nonāca Caricinā, kur beidzās viņu ceļojums pa Volgu. No šejienes bija jāpagriežas uz rietumiem un pa sauszemi jānokļūst pie Donas, kurai uz savas muguras jānes viņi tālāk. Zemniekiem bija jāveic pa stepi verstis astoņdesmit, un šis ceļš jānoiet kājām, jo trūka naudas. Labi vēl, ka mantu pārvešanai, kuVu, diemžēl, paņēmies līdzi vairāk, nekā vajadzēja, spēja salīgt zirgus un ratus un novietot tur arī bērnus un vārgākās sievietes.

Vakarā garā ratu un cilvēku karavāna devās ceļa. Uz Volgas viņiem bija pievienojušies vēl daži Virumā novada zemnieki — Antss Reinšteins ar četriem dēliem no Ilaljalas draudzes un Madis Korts no Rakveres pagasta. Viņi devās uz Samani. par kuru bija daudz dzirdējuši, turpretī uz Krimu brauca tikai maltsvetieši. Sastopoties ar lielu izceļotāju grupu, arī Virumā zemnieki nolēma pagriezties uz Krimas pusi — jo vairāk tāpēc, ka ceļošana kopā ar tautas brāļiem bija ērtāka un drošāka, bez tam par Samaru, savu sākotnējo ceļojuma mērķi, viņi nekā sevišķi labvēlīga nebija uzzinājuši.

Ceļinieki cerēja līdz rltvakaram nokļūt Donas krastā, bet tad būtu jāiet visu nakti. Viņi braši devās ceļā, bet ar katru noieto versti basajām kājām kļuva arvien grūtāk. Tagad viņi saprata, ko nozīmēja Pēterburgas sliktais uzturs; bez tam dzīve iebraucamajā vietā un ceļojums ar kuģi bija viņus atradinājis no ilgākas staigāšanas. Tiesa, nakti ļaudis vēl spēja sekot vezumiem, bet uz rīta pusi daudziem tik ļoti sāpēja kājas un tās kļuva tik tulznainas, ka cilvēki vairs netika ratiem līdzi. Tikai paši spēcīgākie un izturīgākie nokļuva vienā laikā ar ormaņiem

pie Donas, turpretī pārējie turp aizvilkās tikai ap pusnakti klibodami un vaidēdami, līdz nāvei pārguruši, gandrīz slimi. Vairākiem kāju pēdas bija noberztas līdz asinīm.

Te visi atkal sakāpa tvaikonī, taču mazākā un neērtākā ka Volgas kuģis. Aizbraukuši līdz Taganrogai pie Azovas jūras, ceļotājiem nācās pāris dienu gaidīt, kamēr radās iespēja virzīties tālāk. Viņu kabatas bija jau gandrīz pilnīgi tukšas, tādēļ sameklēja vislētāko transportu tālākam ceļam. Beidzot no kāda sāls pārvadātāja grieķa nolīga divmastu kuģīti, kam vajadzēja viņus nogādāt Krimas pussalas austrumu stūrī, proti, Kerčā.

Kuģa tilpnes, kur novietoja ceļotājus, bija apmēram septiņas asis garas, trīs platas; tā kā cilvēki nebija pietiekams smagums, balastam iekrāva smiltis. Kādā pirmdienas vakara ceļinieki sakāpa kuģī un novietojās tā iekštelpās. Katra ģimene vai ļaužu pulciņš izraudzījās smiltīs sev vietu, cenzdamies ierakties, cik iespējams ērti. Tikai nākamās dienas pusdienā uzvilka buras un diezgan spēcīgais vējš sāka ātri dzīt vieglo kuģīti pa Azovas jūras zilganzaļajiem viļņiem.

Šis brauciens, diemžēl, krasi atšķīrās no lēnās, rāmās slīdēšanas pa Volgas un Donas straumi. Par burinieka ātro virzīšanos uz priekšu nepieradušajiem braucējiem nācās maksāt dārgu cenu, dažam gandrīz «ziedot dvēseli ūdensdievam». Jau naktī bērniem un dažām sievietēm uznāca vēmiens, bet kuģis šūpojās arvien stiprāk. Par vētru gan nebija ne runas, bet cik tad tādam kuģītim vajag. Tas dejot dejoja viļņos. Vajadzēja tikai dvašu uzpūst, kā jūrnieki teica. Brauciens tomēr noritēja samērā labi, un ceļotāji to panesa bez lielākām grūtībām; un, tā kā trešajā dienā vējš norima, iestājās skaists, saulains laiks, un slimie drīz vien atžirga. Taču tagad burinieks virzījās uz priekšu lēnāk, vējš bija par vāju un pūta gandrīz visu laiku pretī.

Tomēr ceļiniekiem bija vēl daudz kas jāpieredz un jāpiedzīvo, pirms atkal nonāca uz sauszemes.

Reiz viņi gandrīz aizgāja bojā. Daudz netrūka, un vairāk nekā 120 igauņu izceļotāji būtu sadeguši Azovas jūrā.

Kuģa virtuvē pavāra zēns lielā katlā kausēja taukus. Te kapteinis pavēl zēnam uzkāpt kuģa masta un piestiprināt augšējo buru. Zēns aiziet, atstādams katlu ar taukiem uz uguns.

Piepeši katlu pārņem liesmas. Acumirklī visa virtuve deg. Pa abām virtuves durvīm sitas āra briesmīgas ugunsmēles, draudēdamas pārsviesties uz kuģa klāja. Kuģis gāja pilnā gaitā, un likās, ka liesmu mēles šņākdamas nokļūs pie saeļļotajām burām un tās uzliesmos ka pakulas. Aizdegtos arī nodarvotie masti un tauvas, un drīz vien visu koka kuģi pārņemtu liesmas . . . Izceļotāji aiz šausmām sastinga. Uz klāja bija lielākoties vīrieši, turpretī sievietes un bērni iekštelpās, par laimi, nemaz nenojauta, kādas briesmas viņiem draud.

Matrožu aukstasinība un izdarība novērsa briesmīgo nelaimi. Viņi tūlīt ķērās pie spaiņiem, vilka no jūras ūdeni un apdzēsa ugunsgrēku. Tas norisinājās tik ātri, ka pārbaudītajiem zemniekiem viss likās kā acumirklīga, baiga parādība. Viņi nogāja lejā kuģa kravas telpās pastāstīt sievām par ugunsgrēku. Protams, tām mati sacēlās stāvus, dzirdot, kā viņiem nupat esot bijušas visas iespējas izcepties un nokļūt Azovas dzelmē zivīm par barību.

Tiklīdz šīs briesmas bija garām, aiz stūra jau glūnēja ci tas — tikpat nopietnas.

Tās pašas dienas pievakarē vējš pieņēmās spēkā un sāka svaidīt grieķa sāls kuģīti kā konservu kārbu. Vējš pūta kuģim iepretī un pamazām kļuva aizvien stiprāks. Jūras slimība ar visām savām mokām un ciešanām sāka pieveikt izceļotājus. Sākumā tā nostiepa gar zemi sievietes un bērnus, pēc tam cits pēc cita sāka sirgt arī ar jūru apradušie zvejnieki, gan jaunākie, gan gados vecākie. Kuģa šaurās iekštelpas, cilvēku pārblīvētas, drīz izskatījās neaprakstāmas. Nopūtām un vaidiem nebija gala.

Ap pusnakti sāka iet kā pa pekli. Likās, visiem neglābjami jāiet bojā. Necaurredzamā tumsā jūra krāca un gaudoja, milzīgi viļņi vēlās pāri klājam un draudīgi mētāja kuģīti no viena sāna uz otru, tā ka masti un viss korpuss brikšķēja. Likās, kuģis nupat pārlūzis vidū pušu un nogrims. Nāve bija deguna galā. Lai ūdens no augšas neiešļāktos kuģa iekštelpā, lūkas bija cieši nosegtas, un ļaudīm lejā sāka trūkt gaisa. Kuģa darvotajā tilpnē gaiss jau tā bija slikts un smacīgs, bet tagad, kur te bija tik ļaužu pārpilns un jūras slimie vēma turpat uz grīdas smiltīs, gaiss vārda tiešajā nozīmē kļuva neciešams. Līdzība ar Amerikas seno vergturu kuģi bija absolūta. Tie, kas nesirga ar jūras slimību vai arī kā mācēdami cīnījās ar to, drudžaini ķērās klāt visam, kas vien gadījās viņu tuvumā, lai kuģis mētādamies viņus neraustītu. Nabaga jūras slimie! Vētra tos dažbrīd sameta kaudzē, dažbrīd atkal izsvaidīja kur kuro. Viņi bija spiesti panest grūdienus, valstīdamies pa kuģa telpu. Drudžainas elsas, šausmu un sāpju kliedzieni, nesakarīgas lūgšanas — tas viss cēlās augšup dobjā, aizsmakušā korī pret aizvāztajām lūkām. Bet vētra, it ka dodama viņiem baigu un ironisku atbildi, rēca arvien niknāk un dusmās svieda vienu putām klātu milzu vilni pēc otra pari kuģītim, kas griezās me žonīgā dejā, reizēm kā maza skaidiņa pazūdot bangu mutuļos.

Ka gan priecātos tur, dzimtenē, viņu apspiedēji, ja izbēgušie vergi būtu atraduši kapu tālās Azovas jūras dzelmē! Kā viņi berzētu rokas un ar kādu ļaunu prieku skandinātu visiem zemniekiem: «Jā, redziet, vai mēs viņus nebrīdinājām, neattu rejam, bet vai tie, muļķi, mūs klausīja! Dzinās kā bērni pa galvu pa kaklu pakaļ krāšņam ziepju burbulim un nokļuva jūrā zivīm par barību. Te jums mācība — kas, vieglu dzīvi meklēdams, vieglprātīgi pamet savus maizes tēvus, tas smagi nogrēkojas, tādu dievs neatstās nesodītu!»

Kaut ari viņi bija nāves bailēs, daudziem šajā nelaimē ienāca prātā, kā gan ienaidnieki priecātos, uzzinājuši par viņu bojā eju; kaislīga vēlēšanās izglābties, par spīti palikt dzīviem, nonākt pie mērķa, stiprināja cilvēkus un lika aizmirst nāves draudus.

Bet vētra trakoja un pieņēmās spēkā.

Piepeši — ko tas nozīmē? Kas tās par skaņām, kas tur plūst no aiagšas?

Izmisuma kliedzieni, bojā ejošo vaidi?

Baigi, žēlabaini kaucieni, dažbrīd vētras dārdoņas nomākti, it kā uzvijas augšup un atkal gaudojot krīt un pamirst dobjā dunoņā, pilni bēdu, sāpju, dziļu ciešanu, un galu galā izskan šausmīgā rēcienā . ..

Varbūt tā ir te lejā pārdzīvojamo moku šaušalīgā atbalss? Varbūt vētra un viļņi ņirgājas par viņu nelaimi? Vai tur sauc palīgā tie, kuri skatās nāvei acīs, izkliedzot pēdējo brēcienu, kad viļņi ierauj viņus dzelmē? Jā, tā tas ir. Tur matroži uz klāja kliedz, ka kuģis sācis grimt.

Ļaudis uzskatīja sevi par bojā gājušiem, zaudēja visas cerības. Bija pienākusi viņu beidzamā stundiņa.

Pār izceļotāju ķermeņu tumšo blāķi kravas telpā noliecās nāves ēna. Vaimanu vietā iestājās čuksti, apslāpēta, pusneapziniga murmināšana, lūgšanas mijās ar asarām. Ar vaidiem un nopūtām viņi lūdza visuvareno, lai tas apžēlotos, apklusinātu vēju un jūru un glābtu no nāves viņa izredzētās dvēseles, kas jau pēc debesu tēva paša gribas ceļo uz jaunu dzimteni. Dievlūdzējiem neienāca ne prātā, ka ticīgajiem īsta dzimtene un vienīgais svētlaimes mājoklis ir tieši tur, dieva valstībā, kurp nāve, kā jau labs draugs, gribēja viņus patlaban aizvest. Katrs ar miesu un dvēseli drudžaini pieķērās šai nicinātajai zemes dzīvei, it kā labākas nemaz nevarētu būt, it kā viņi ar šo grēcīgo dzīvi zaudētu jebkuru eksistenci un līdz ar to visu, ko spēja zaudēt…

Pat šķistā jaunava Mīna, kuras dvēsele, kā zināms, bija pastāvīgā un ciešā saskarē ar viņsauli un tās redzamākajiem darboņiem, pat šī pareģe, kas dievišķā ekstāzē par labākās pasaules skaistumu un prieku bija stāstījusi brīnumus, — pat šī svētlaimīgā jaunava Mīna lūdza, ceļos nokritusi un saliekusies trīs likumos, rokas lauzīdama un kājas tirinādama, debesu tēvu, lai tas viņu tik agri nepaņemtu pilnīgi pie sevis, savos mirdzošajos mājokļos ar to mūžīgo svētlaimi, kuru viņa citiem bija aprakstījusi ar tādu sajūsmu. Mīna, nabadzīte, daudz smagāk cieta tiklab no jūras slimības, kā no nāves bailēm nekā citi inazāk dievbijīgie, mazāk «žēlastību iemantojušie» maltsvetieši: gandrīz vai visi grūtajā bridi tikai dobji stenēja un vaidēja, Mīna briesmu stundās mežonīgi brēca, it kā velns jau mēģinātu iebāzt savā maisā viņas patiesības liecinieces dvēseli . ..

Maltsvetieši, acīm redzot, vēl negribēja tūlīt uz vietas iegūt mūžīgo svētlaimi, tas bija skaidri redzams uz šā grieķu būri nieka.

Liels bija tādēļ prieks, kad viņi beidzot saprata, ka ir maldījušies, ka nāves briesmas tomēr nedraud. Izmisumā notriek tās dvēseles, cilvēki, kas bija gatavi iet nāvē, pēkšņi pamanīja, ka balsis, kas nāca no kuģa klāja, skan vienmērīgā ritmā, noteiktā secībā, kaut gan kuģis turpina šūpoties augšup un lejup, no vieniem sāniem uz otriem un tomēr negrimst un nepieplūst ar ūdeni. Šķita, ka bojā eja nemaz nav tik tuvu, matrožiem tur augšā nāve vēl neskatās acīs.

Ļaudis beidzot saprata, ka jūrnieki, — it kā atbildēdami pasažieru izmisīgajiem brēcieniem un vaidiem, kādi nāca no kravas telpām, — bija sākuši grieķiski dziedāt. Drošsirdīgo jūrnieku žēlabaino, vienmuļīgo vētras dziesmu izceļotāji savās izbailēs bija noturējuši par mirēju atvadu dziesmu …

Tikai ap rīta pusi vētra un kuģa šūpošanās sāka aprimt. Tas uzmundrināja slimos, izmocītos cilvēkus. Dzīvesprieks varenā straumē ieplūda baiļu sažņaugtajās dvēselēs, sirdis sāka pukstēt ar jaunu drosmi. Un, kaut gan pasažieri, jūras slimības novārdzināti, gulēja gar zemi, viņi karstās, aizgrābjošās lūgšanās pateicās dievam par izglābšanos no nāves. Šausmu kliedzieni bija pārvērtušies par laimīgiem pateicības šļupstiem, izmisīgā raudāšana par šķīstam prieka asarām. Mātes, acis slaucīdamas, kļāva bērnus pie krūtīm, laulātie draugi spieda viens otram roku, apsveicot ar atgriešanos dzīvē. Cilvēki sāka atkal rūpēties cits par citu, turpretī briesmīgajās stundās katrs bija domājis vienīgi pats par sevi.

Vētrai sekoja pilnīgi pretēja nelaime. Vējš norima, laiks kļuva tik rāms, ka kuģa virzīšanos uz priekšu gandrīz nemaz vairs nemanīja. Buras mastos kūtri plandījās, juras līmenis vizēja kā spogulis, ne mazākā vēja pūsma nesatrauca tās ramo mirdzēšanu. Skaidra, zila debess smaidīdama noraudzījās uz zemi. Un kuģītis apstājās kā uz ūdens iesnaudusies pīle, kas vairs nekustina ne galvu, ne asti.

Tāds klusums ilga ne tikai vienu divas stundas, bet vairāk dienu un nakšu. Sestdienas rītā viņi bija desmit verstis no Kerčas, bet laiks pieturējās tik rāms, ka kuģis stāvēja uz vietas, it kā noenkurojies. Tā pagāja vēl viena diennakts. Tikai svētdien pēc pusdienas Kerčas ostā pamanīja, ka burinieks netiek ne no vietas, un atsūtīja palīgā laivas. Viņi piesēja kuģi ar pasažieriem tauvā un pievakarē ieveda ostā. Brauciens pa mazo Azovas jūru bija ildzis veselu nedēļu un sagādājis ceļotājiem vairāk bīstamu piedzīvojumu nekā dažs labs garš jūras ceļojums.

Pēc nedēļu ilgām nelaimēm un nedienām ceļotājiem bija prieks atkal just zem kājām cietzemi, apzināties, ka viņu brauciens tuvojas beigām, jo viņi taču stāvēja uz Krimas zemes! šī priecīgā sajūta nezuda arī tad, kad ceļotāji, apskatījušies apkārt, neieraudzīja jaunajā dzimtenē nekā tāda, kas liecinātu par pārpilnību un uzplaukumu.

Iegūtā Kānāna nemaz nebija līdzīga bibeles Kānānai, jo igauņu zemniekiem un zvejniekiem kļuva arvienu skaidrāks, ka maize un gaļa arī te pati nekrīt mutē, ka izceļotājus arī te sagaida tikai darbs un grūtības. Jo vairāk viņi par to pārliecinājās, jo piesardzīgāk un apdomīgāk ķērās pie darba, lai iekārtotos jaunajā vietā. Kerčā tūlīt pēc brauciena visi dedzīgi pārsprieda, ka zemi dzīves vietai vajadzētu dabūt kaut kur jūra> krastā, lai varētu gan zvejot, gan audzēt labību, kas ir divkāri izdevīgi un krastmalas iedzīvotājiem pierasts darbs.

Kerčas pilsēta Krimas pussalas austrumu nostūrī, starp Azovas un Melno jūru, ar saviem lielajiem zvejas uzņēmumiem, sevišķi ar siļķu zveju, tūlīt aizrāva arī Rannaveljas zvejnieku prātus. Viņi būtu palikuši tepat, ja vien varētu dabūt zemi.

Pēc dažām dienām zemnieki no Kerčas ar tvaikoni izbrauca uz Feodosiju. Te izceļotājiem, kuru naudas līdzekļi bija pie beigām, palaimējās dabūt no valdības brīvu dzīvokli tik ilgi, kamēr viņi būs atraduši sev piemērotu zemi un oficiāli to apstiprinājuši par īpašumu. Viņi nosūtīja četrus pārstāvjus uz guberņas pilsētu Simfcropoli, lai tur valsts zemju pārvaldē kopā ar Gustavu Maltsu nokārtotu jautājumu par valsts zemēm. Ar Maltsu zemnieki sastapās pusceļā — Karasabari pil sētā. Viņš dažas dienas pirms tam bija izbraucis kopā ar trim izceļotāju ģimenēm no Kerčas uz Simfcropoli pa sauszemi, pie tam pavisam jaunā veidā: iejūgā, kādu igauņi nekad nebija redzējuši — ar kamieļiem. Tatāru ormanis par nelielu maksu ar diviem pāriem Krimas kamieļu aizveda šo mazo sabiedrību līdz Karasabari. No šejienes, sastapušies ar biedriem, kas bija atbraukuši no Feodosijas, ceļinieki kājām devās uz Sim feropoli.

Valsts zemju pārvaldē domāja, ka igauņu izceļotāju delegāts Gustavs Maltss, kurš jau pavasari bija izņēmis zemes dokumentus, visu laiku uzturas Krimā, un brīnījās, ka viņš nekā neziņo iestādei par savu tautas brāļu izceļošanu. Zemnieki, protams, tagad paskaidroja, kā tas ir noticis un kāpēc zemes izlūkotājam bija vajadzējis ierasties dzimtenē. Daži zemnieki runāja krieviski, tā ka īpaša tulka nevajadzēja. Par tulkiem bija Rannaveljas zemnieks Gotlībs Tahverts un grāfa Stenboka bijušais kambarsulainis Ilindreks Selmans. Viņi paziņoja valsts zemju pārvaldei, ka pirmā izceļotāju grupa no Igaunijas ir ieradusies, un lūdza, ja vien iespējams, lai apmešanās vietu viņiem iedalītu jūras piekrastē.

Viņu vēlēšanos izpildīja. 1150 desetīnu liels piejūras zemes gabals, ko viņiem ieteica, bija jau iepriekš atzīmēts Gustava Maltsa iesniegtajā sarakstā. Tas bija viens no tiem zemes gabaliem, kuru izlūkotāji pavasarī, apgabalu nepazīdami, bez kartes nebija varējuši atrast. Tas atradās pavisam pretējā virzienā no turienes, kur delegāti toreiz pēc pašu ierosmes bija meklējuši zemi, — verstis četrdesmit uz rietumiem no Simferopoles.

Vieta saucās Samruka. Zemnieki tūlīt gāja apskatīt zemes gabalu un ieraudzīja pamestu tatāru ciemu, kur rēgojās melnās un zemās no kleķa celtās un velēnām apjumtās būdas,tās pa lielākajai daļai vēl bija veselas, taču nesolīja nekā pat dzīvokļu ziņā neizlutinātajam igauņu zemniekam. Taču šajā ziņā ieceļotājiem Krimā nebija daudz ko izvēlēties — mājas bija, ka viņi jau zināja, visur vienādi nožēlojamas; tāpēc izšķīrēja nozīme bija citam šī apgabala īpatnībām, kas solīja dažādus labumus. Zeme likās esam auglīga, un jūra šalca turpat tuvumā, solīdama maizes aizdaram savas balvas. Ja gribēja nodarboties ar zveju, tad izceļotājiem nebija iespējams dabūt cita zemes gabala pie jūras. Izdevīgs bija arī ciema novietojums starp vairākām lielākām un mazākām pilsētām: uz ziemeļiem Eipatorija, uz dienvidiem Sevastopole, austrumos Simferopole un starp divām pēdējām vēl Bahčisaraja. Tuvuma bija daudz tirgu produktu pārdošanai un iepirkšanai. Bez tam apkārtnē bija arī diezgan pārtikušās saimniecības un bagāti ciemi. Tas ieceļotājiem ļāva cerēt, ka viņi atradīs tur peļņu, ja spiestu trūkums. Tā. piemēram, piecpadsmit verstu attālumā pa ceļam uz Simferopoli bija liela vācu kolonija — Kronentāle. Vēl tuvāk Almas upes piekrastē vairāki ciemi, kā, piemēram, septiņas verstis attālais Burluks, Krimas kara laika Almas kauju piemiņas vieta. Kas attiecas uz dzīvojamo māju nožēlojamo stāvokli, tad ļaudis mierināja sevi ar to, ka te šis tas vēl ir labojams. Būdās jāiekārto pagaidu mītnes un vēlāk pēc iespējas jāceļ jaunas.

Tā pilnvarotie izraudzījās Samruku, un tai bija jātop par Rannaveljas zemnieku apmešanās vietu un jauno dzimteni.

Kad iestādēs viss nepieciešamais bija nokārtots un dokumenti saņemti, izlūki aizbrauca uz Feodosiju pēc savām

ģimenēm. Palika tikai viņu jaunākais ceļa biedrs Maltss. Viņš meklēja algotu darbu, jo garais ceļojums bi ja pilnīgi iztukšojis viņa maku, arī drēbes bija novalkātas.

Drīz jauneklis dabūja vietu kādā muižā Simferopoles tu vumā, kur vēlāk salīga darbā vēl daži igauņi — divi vīrieši un trīs sievietes, to skaitā arī zemes izlūkotāju bijušā tulka, izdienējušā zaldāta Tenisona dēls no Tallinas. Viņš labi prata krieviski un vajadzības gadījumā palīdzēja arī citiem igauņiem, kuri strādāja kopā ar viņu. Tcnisons salīga muižā par sulaini.

1861. gada 1. novembrī ieceļotāji no Feodosijas pārcēlās uz Samruku ciemu. Zemniekiem bija laimējies no valdības dabūt ne tikai brīvu dzīvokli Feodosijā, bet arī bezmaksas ceļu no turienes līdz jaunajai dzīves vietai.

Bezgalīgi garā ceļojuma grūtību un pārdzīvojumu nomocīti, iebraucēji priecīgi sveica jauno dzimteni, kaut arī tā viņus saņēma nelaipni un īgni. Beidzot viņiem atkal bija savas mājas! Bija atkal kakts, kur varēja palikt uz ilgāku laiku, varēja brīvi kustēties un vispirms atpūsties no ceļa grūtībām, un at vilkt elpu! Visi jutās vēl vairāk apmierināti, iedomājoties par to, no kāda likteņa viņi bija izglābušies, kaut ari nokļūstot šim pamestajā tatāru ciemā. Baltija bija palikusi tālu tālu aiz muguras. Klaušu jūgs no pleciem nomests. Sis apsvērums uzšķīla prieka un mundruma dzirksti tumšajās, pussagruvušajās tatāru būdās, kurās ieceļotāji salīda kā lauku peles alās. Tiesa, arī te gaidīja nemitīgs smags darbs un līdz ar to varbūt ari grūtības, taču šis darbs vairs nenāks par labu rijīgajam muižniekam, te vairs nebūs ne vagara ar spieķi, ne uzrauga ar rīkstēm, ne kāķa tiesneša! Neviens ar klaušām un nodevām te nevilks zemniekam ādu pār acīm. Šī apziņa drīz apklusināja nopūtas un nožāvēja asaras arī tiem jūtīgajiem ļautiņiem, kam pirmajā laikā uzmācās smeldzošas ilgas pēc dzimtenes . . .

Jau pļaujas mēneša sākumā Krimā ieradās pirmais mazā kais igauņu izceļotāju pulciņš — Lepevesku Ābrama grupa, pavisam piecas vai sešas ģimenes. Ceļojums — ar pašu zirgiem un ratiem — bija visādi veiksmīgs, ļaudis bija atbraukuši samērā ātri un bez lielām grūtībām. Jaunajā dzimtenē viņi drīz atrada sev arī dzīves vietu un apmetās gleznainā apvidū piecas verstis uz ziemeļiem no Simferopoles, Salgiras upes krastā, Aktačikijati ciemā. Ābrama Norta ģimenē darba roku bija diezgan — meita un trīs dēli, no kuriem vēl bērns skaitījās tikai jaunākais dēls, kam bija desmit gadu. Norts nopirka mazu zemes gabalu upes krastā. Citas ģimenes, kuru galu galā sapul cējās ap desmit, saņēma uz grauda muižnieka zemi un, ierīkojušies atstātajās mājas, sāka to apstrādāt.

Ciemu, kam bija grūti izrunājams tatāru nosaukums, pārdēvēja jaunā vārdā: par Abramciemu — Abramovku, pēc Le pevesku Ābrama vārda.

Maltsveta ganāmpulka pirmās avis beidzot bija nonākušas jaunajā dzimtenē. Pats Maltsvets vēl nebija izraudzījies pastāvīgu dzīves vietu, jo nevarēja dabūt zemi, tādēļ ka viņam nebija pases. Sākumā viņš strādāja Perekopu tuvumā par melderi kāda tatāra vējdzirnavās. So amatu viņam laipni bija pa gādājis tiesas izmeklētājs Francis Ilīkiša kungs. Pēc tam Maltsvets apmetās uz dzīvi Ābramciemā pie sava drauga un dedzīgā mācekļa Norta.

26. NODAĻA. TUVĀKAIS

Pagājušajā ziemā Tāvets Lehmuss, gribēdams par katru cenu atgūt tuvību ar sievu, bija kļuviļs par īstu varoni. Viņš piepeši bija atradis sevī spēku «savaldīt visas kaislības», laboties, «atguvis cilvēka cieņu», ko Anu bija pasludinājusi par viņu turpmākās kopdzīves pamatu. Viņš bija «šķīstījies no ļauna»: nedzēra, nezaga, nepārkāpa laulību. Toties Tāvets strādāja divkārt rūpīgi un centīgi un bija kļuvis taupīgs, krāja naudu. Ziemā un pavasarī viņš bija pagatavojis ne mazumu visādu zirglietu un darba riku, daļu pasūtītājiem, daļu pārdošanai tirgū. Par to ieņemtā nelielā naudas summa viņam bija devusi drosmi sakt domāt par jaunu dzīves ligzdiņu.

So brīnumu bija spējušas izdarīt viņa ilgas pēc sievas. Sls ilgas bija stiprākas par kaislībām. Tās bija pārņēmušas Tāvetu pilnīgi savā varā, nomācot visas iegribas ar tādu spēku, ka šķiršanās no Anu Lehmusam sagādāja gandrīz nepanesamas ciešanas. Viņam pietrūka paša sievas. Viņš cieta badu. Viņš alka ne vien pēc garīgas saskares ar sievu, bet ilgojas pēc viņas fiziska tuvuma, viņas miesas. Lai izjustu, ka

4.r )f)

garšo dzīve, viņam vajadzēja Anu draudzības, uzticības, viņas dvēseles siltuma; tikpat skaudri viņš tvīka pēc Anu siltās elpas, balss skaņām, acu mirdzuma. Viņš gribēja sajust sev blakus Anu sārto vaigu. Nepārvarama bija Tāveta vēlēšanās laulības gultā apskaut viņas daiļo augumu. Pa ilgo atšķirtības laiku Anu bija Tāveta acis ne vien garīgi izaugusi, ne vien ieguvusi poētisku oreolu, bet arī fiziski kļuvusi vēl vairāk iekārojama nekā līdz šim. Kaislības satrauktā fantāzija attēloja Tāvetam viņu laulības tuvību ka pirmo kāzu nakti, pat vēl skaistāku nekā to, un sirds viņam sāka neprātīgi dauzīties, un karstas asinis sakāpa galvā.

Taču ari vēl kādas citas jūtas piešķīra viņam atturību, palīdzēja pārvarēt, visiem par lielu izbrīnu, grēcīgās, zemās kaislības: tā bija greizsirdība. Tiesa, viņš gan ātri nomāca sevī visu, kas, līdzīgi kodīgiem garaiņiem, cēlās augšup no šā saindētā avota. Lai to panāktu, viņam bija jāiedomājas Anu, jāiztēlojas atmiņā viņas lielās, patiesīgās acis un jāļauj runāt savam veselajam saprātam. Un tomēr šņākdama un dzeldama tā atkal atgriezās, pielīda zagšus, paklusām no muguras un dzēla .. . Tāvets domāja, ka viņš tiktu vaļā no šī ienaidnieka vai, mazākais, aizdzītu to tālāk, ja Anu atkal būtu viņam blakus, tepat acu priekšā, elpotu ar viņu vienu gaisu, būtu pilnīgi viņa ietekmē. Ar jaunu sparu Tāvetu pārņēma vēlēšanās, lai sieva atgrieztos pie viņa. Si vēlēšanās palīdzēja pārvarēt netikumus, vispirms jau dzeršanu.

Tāvetam izdevās atkarot sievas un viņas vecāku uzticību; viņa sapnis beidzot piepildījās, notika tas, ko viņš tik karsti bija vēlējies. Starp citu, ne jau uzticība pret viņu pašu, cik ticība brīnumam, ko dievs darījis, klausot viņu lūgšanām, panāca to, ka Anu ar tēva un mātes ziņu nolēma atkal atjaunot laulības dzīvi un apmesties ar vīru zem viena jumta.

Dažas draudzīgas domstarpības starp laulātajiem izraisīja jautājums par to, kur iesākumā apmesties. Anu aicināja Tāvetu uz Kisām, kamēr viņiem atkal izdotos iekārtot pašiem savu majas pavardu. Miķelis un Liza bija ar mieru uzņemt pie sevis strādīgo znotu, kurš vairs nedzēra ne pilītes. Bet Lehmuss juta sviluma smaku. Viņš baidījās nokļūt no lāvas uz kaitētiem ceriem. Jau tagad, dzīvodams mazliet atstatu no karstā Kīsu ticības pavarda, viņš katru dienu apdedzinājās. Kas notiks tad. kad vēl nokļūs pašā speltē! Tāvets zināja, ka Anu

\

un tās vecāki pošas viņu vēl krietni apdedzināt, par to pavisam skaidru liecību deva biežās pamācības un spirdzinošie sprediķi. Kaut ari ārēji Tāvets bija labojies, mainījis savu dzīves veidu, tas vēl nepavisam nenozīmēja, ka viņš būtu «ieguvis mieru»; šķīstītā un atjaunotā pravieša ticība vēl nebija atradusi ceļu uz Tāveta sirdi. Tāpēc viņam bija skaidrs, ka šie trīs ar vislielāko dedzību ārstēs viņa dvēseli un darīs to jo pamatīgāk, jo ciešāk Tāvets būs viņu nagos.

—    Nē, — viņš atbildēja Anu. — Tu labāk pārnāc uz Sēnepaliem. Sēnepalos ir ērtākas telpas nekā Kīsās, un darba vieta man jau ir atrasta. Ar saimniekiem esmu salīdzis — varam palikt pie viņiem tik ilgi, cik pašiem patīk.

—    Bet Kīsās mēs būsim pie savējiem, — iebilda Anu, — tur mēs nevienu netraucēsim un nebūsim nevienam par nastu.

—     Par to arī Sēnepalos nevar būt ne runas, — viņš atbildēja, — Andress un Liene ne vienreiz vien mums ir piedāvājuši dzīvokli. Vai tad mēs tur apmetīsimies aiz žēlastības un būsim citiem par nastu? Es visu atlīdzināšu — ar darbu vai naudā, kā viņi paši vēlēsies.

Tāvets ļoti labi saprata, ka Anu, aicinādama viņu uz Kīsām, darīja to ar ciešu nolūku, kuru mēģināja slēpt, gribēdama bīit uzmanīga savā dievišķajā viltībā. Anu dedzīgi vēlējās aizdabūt vīru prom no Sēnepalu pasaulīgās vides uz Kīsu māju lūgšanu atmosfēru, cerēdama ar to sagādāt lielu labumu viņa dvēselei. Dievs ir izdarījis brīnumu. Sī dvēsele jau bija pa pusei atgriezusies uz patiesības ceļa, tagad tikai vēl vajadzēja mazliet piepalīdzēt, lai atgriešanās būtu pilnīga. Tā kā daži slimnieki ne labprāt dzer zāles, tas jāpiejauc ēdienam vai dzērienam …

Bet Tāvets bi ja tāds slimnieks, kuru grūti apvest ap stūri, un tā strīds galu galā beidzas ar vīra uzvaru. Jo vairāk tādēļ, ka arī Anu nācās atzīt viņa pierādījumus. Sēnepalos Tāvetam tiešām bija ērtāk dzīvot un strādāt, bez tam Anu, taisnīgi spriežot, bija spiesta atzīt, ka nezin vis vai uzlabosies Tāveta attiecības ar sievastēvu un sievasmāti, kuri znotu vēl pirms dažiem mēnešiem bija izsvieduši pa durvīm. Pagātnes pieredze darīja viņu bažīgu. Bet naidīgas attiecības starp slimnieku un ārstu dziedināšanai varēja vienīgi kaitēt.

Tāvetam un Anu — sevišķi Tāvetam — Sēnepalos iestājās laiks, kas gandrīz vai piepildīja viņa kaislīgos sapņus, tikpat brīnišķīgs kā laulības pirmie mēneši. Laime viņus pārveidoja un padarīja jaunākus. Pat Anu, kas bija sastingusi savā lūgšanu verdzībā, patlaban it kā atkusa un dažkārt bez apdoma lāvās baudai. Tā sažuvusī. kokainā garoza, kādā viņas sirdi bija ieslēgusi ticība, dažreiz pārplīsa pušu pret viņas pašas gribu, un tad Lehmuss juta, ka viņa sieva ir agrākā Anu, tāda, kāda viņa bija jaunībā un kādu Tāvets būtu gribējis viņu redzēt vienmēr. Tādās reizēs Tāvets atkal juta sev blakus cilvēciski vienkāršu, sievišķīgi siltu, fiziski tuvu būtni. Un šajos mirkļos viņi atkal saprata viens otru un arī viņu garīgais tuvums nostiprinājās un auga.

Bet šīs saulainās svētdienas nevilkās ilgi, tām atkal sekoja apmākušās darba dienas, un Anu un Tāvetu apņēma it kā migla, kurā viņi neredzēja un nedzirdēja viens otru, kurā viņi taustīdamies meklēja viens otru, bet neatrada.

Sākumā Tāvetam pazibēja priecīga doma, ka Anu, izkļuvuši no neveselīgās Kīsu mājas atmosfēras Sēnepalos, pie tādiem dzīvotpriecīgiem un spēcīgiem cilvēkiem kā Liene, Andrcss un viņu bērni, atkal atgūs sevi un nāks pie prāta, bet jau pēc dažām nedēļām Tāvets bija spiests atzīt, ka apkārtnes labvēlīgā ietekme, no kuras viņš cerēja tik daudz, ir bijusi īslaicīga un pārejoša. Šī ietekme drīz izgaisa pavisam: Anu bieži satikās ar maltsvetiešiem, ar viņu fanātiskajiem vadoņiem, saviem vecākiem, ar Tenu Pēteru ticības brāli iekš Kristus, pātaru Mariju un citiem kaislīgiem dievlūdzējiem. Sievieti, kurai bija nosliece uz misticismu, šī vide ietekmēja daudz stiprāk nekā Sēnepalu ļaužu parastā ikdiena, un Tāvets veltīgi ar vesela saprāta gaismu pūlējās kliedēt tumsu, kas bija ietinusi viņas dvēseli. Anu drīz atkal, atskaitot dažus gaišus mirkļus, kas iestājās aizvien retāk, atsāka iepriekšējo dzīves veidu un nokļuva savu fanātisko priekšstatu, reliģiskā neprāta gūstā.

Un tomēr Lehmuss nezaudēja cerību, ka Anu reiz atkal kļūs cilvēks, tāpat kā Anu nezaudēja cerību, ka arī Tāvets reiz kļūs cilvēks. Dīvains pāris! Viens no tiem laulātajiem pāriem, kuriem nekādi nevar pieiet ar parasto saprāta mērogu. Kaut arī viņu starpā bija atvērusies dziļa garīga plaisa, viņi nevarēja šķirties, nespēja dzīvot viens bez otra, jo juta neremdējamas ilgas pēc otra tuvuma. Viņi aizvēra acis pret bezdibeni, kas viņus šķīra, un, izstiepuši rokas pāri plaisai, turējās viens pie otra. Viņi bija kā divi sirdzēji, kas ārstē viens otru, pacietīgi gaidot slimnieka izveseļošanos, kaut arī pazīmes liecina par visļaunāko.

Pienāca pavasaris. Tas atnesa līdzi daudz pierādījumu, kas bēdu sagrauztajā Lehmusā modināja šaubas par sievas garīgo izveseļošanos. Visas pazīmes liecināja nevis par veseļošanos, bet par slimības gaitas paātrināšanos.

Starp Maltsveta mācības sludinātājiem, kuri 1861. gada vasarā pareģoja šausmīga kara sākumu, viena no visdedzīgākajām bija Lehmusu Anu. Murgainos pareģojumus par nākamo iznīcinošo karu šie gudrinieki bija, kā zināms, izlasījuši bibelē, šās grāmatas vismiglainākajās lappusēs. Pirms šā kara visiem patiesajiem ticīgajiem, visiem maltsvetiešiem, visām «žēlastību iemantojušām dvēselēm», bija jāpaglābjas Kānānas zemē, kurp jau bija devies pravietis, lai sagatavotu viņiem ap mešanās vietu. Par laimīgu izglābšanos nedrīkstēja būt nekādu šaubu, nekādu šaubu arī par kara neizbēgamību. Kurš sāktu šaubīties, tas saceltos pret dievu un viņa vārdu. Pareģojums taču bija reģistrēts bībelē, vairākās nodaļās, un to bija uzrakstījuši daudzi pravieši. Neticīgo ķers debesu valdnieka dusmas, sods, nekrietneli sacirtis «kara zobens ar četriem asmiņiem». Un arī tie neticīgie, kas kavēsies aiziet, nespēs izvairīties šā zobena, tas «cirtīs viņiem papēžos».

Kā zināms, šie pareģojumi panāca, ka daudzi dedzīgākie maltsvetieši, pošoties uz braukšanu, sāka par lētu naudu jau pavasarī pārdot savus lopus, darba rīkus un mājas inventāru. Un to darīja ne tikai tie, kam mājas bija pienācīgi uzteiktas un apgādātas pases izceļošanai, bet arī tie, kam aizceļot nebija nekādu konkrētu iespēju. Taču šiem kara un Kānānas spredi ķiem bija arī vēl citas sekas. Saimnieki, kuriem mājas noma nebija uzteikta un nebija muižnieka atļaujas prombraukšanai, ne arī gubernatora izdotas pases, pavasari tomēr pameta laukus nekoptus un neapsētus. Viņi domāja, ka būtu tīrā muļķība pūlēties un tērēt sēklu, ja visu to nāksies atstāt un laukus iz mīdīs postošais karaspēka uzbrukums.

Pats par sevi saprotams, ka arī vadošie maltsvetieši Kugļos piederēja pie šiem reliģiskā neprāta apmātajiem, tāpat kā Kīsu ģimene, jo viņu meita bija viena no galvenajām nākamā kara sludinātājām.

Lehmuss mēģināja novērst triecienu, kādu viņa sievas vecāki savā akluma gribēja dot paši sev. Viņš runāja gan ar Anu, gan arī izdevīgā gadījumā ar Miķeli un Līzu, brīdināja no šis nedzirdētās muļķības. Viņš mēģināja iekalt vecīšiem paurī, kas viņus sagaida, ja cerētais brīnums tos pavasarī neparaus uz Kānānu un nesāksies postošais karš. Veltīgi! Vecīši purināja galvu un smīnēja. Ko gan var zināt par tā kunga nodomiem un ceļiem pasaulīgais cilvēks, ikdienas dzīves kņadas apžilbis, svētībai tāls un svešs! Vai aklais var runāt par gaismu un neticīgais par dieva svētību! Vai viņš spēj atspēkot svēto rakstu vārdus un praviešu pareģojumus.

Tur nekā nevarēja darit, ārprāts strauji pieņēmās.

Jau laikus, pavasarim tuvojoties, sāka pārdot visu, kas bi ja pārdodams, un, kad tīrumi atbrīvojās no sniega segas un apžuva, Kisās vairs nebija ne arkla, ne ecēšu, ar ko apkopt laukus, ne arī sēklas, ko tajos kaisīt. Viss bija «realizēts» un lielāko tiesu tik lēti, ka arī Tāvcts Lehmuss ar savu plāno maku varēja iegadāties dažas Kīsu mantas. Auzas, mieži, kartupeļi, lini — viss palika neierušināts zemē. Sajā ziņā Kīsu ģimene dedzībā pārspēja pat Tenu Pēteru saimnieku, kurš bija plaši pazīstams ar savu aizrautīgo rīcību.

Bet tas, starp citu, notika pret Mada gribu. Kamēr Madis kavējās ilgākā svētceļojumā, mājās kalpi pēc pašu ierosmes, sekojot senam, negrozāmam paradumam, bija uzsākuši pavasara darbus. Kad saimnieks pārnāca mājās, viņš ar lielu sašutumu ieraudzīja, ka kartupeļi iestādīti un iesētas arī auzas un mieži. Kas padarīts, padarīts, viņa pārmetumi vairs nespēja neko grozīt … Tā Madis stāstīja visiem, pie tam sūrodamies, ka viņa mājās lieki izniekota dieva labība, kas turklāt varot vest uz maldīgām domām, it kā Tenu Pēteros neticētu svēto rakstu pareģojumiem. Žēl, ļoti žēl!

Un tad neprāts sasniedza kalngalus.

Pienāca vēsts par balto kuģi un pravieša drīzo atgriešanos.

Ātrāk uz Tallinu!

Lehmuss centās atrunāt kaut vai Anu. Taču Tāvcts pūlējās veltīgi. Sieva viņu nesaprata. Atbildes vietā Anu ar bērnišķīgi neviltotu izbrinu un izbīli jautāja, vai tad viņš tiešām gribot palikt, šķirties no sievas, ciest kara šausmas, varbūt iet bojā .. Viņas seja pauda dziļas ciešanas, balss drebēja.

Tavets nabadzīti nomierināja. Nikni pakasījis aiz auss, viņš teica, žēli smīnēdams:

— Brauc vien, gan es tevi panākšu, kad izdzirdēšu kara troksni. Aizmukšu kaut vai basām kājām. Tomēr man kauns aizbēgt pāragri, kā ķestera teļam, kurš trīs dienasi pirms lietus pārskrējis mājās no ganiem. Vari būt droša, ka es negribu tevi zaudēt, mēs drīz atkal redzēsimies — vienalga, vai tas būs Kānānā vai Ēģiptē.

Tāvets gan lūdza, lai sieva atstātu Juku mājās, un solīja zēnu sveiku un veselu aizvest turp, kur Anu pati vēlēsies. Bet, tā kā Anu par bērna atstāšanu negribēja ne dzirdēt, Lehmusam vajadzēja padoties. Un tad nāca šķiršanās. Anu atvadījās no vīra tā, it kā pavadītu viņu karā. Asaru, nopūtu — visa bija gana. Protams, vienīgi viņai. Lehmuss smējās. Ne jau skaļi, bet savā nodabā. Smējās ar skumjām, kā mēdz smieties par plānprātiņa izdarībām . . .

Ceļā devās gan ģimenes, gan vieninieki. Saimnieki, pirtnieki, kalpi. Ar zirgiem un kājām.

No Kisām aizgāja visi, atskaitot Miku. Tas šajā dienā bija pazudis, kā ūdenī iekritis. Visa meklēšana izrādījās veltīga. Viņš parādījās tikai tad, kad karavāna no Kugļu zemes jau sen bija aizgājusi. Viņš ienāca Sanglepās streipuļodams, ar degvīna pudeli azotē.

No Lejaspirts aizgāja visi. Pats Tenis neko daudz neticēja, ka baltais kuģis atbrauks un sāksies karš; viņš ņurdēja kā jau vienmēr: — Jā un nē … tā vai citādi.. . dzīvosim, redzēsim. Bet jo lielāka bija Vijas — viņa mājas valdītājas ticība, un, saprotams, Tenim arī bija jāiet projām. Un, ja jau reiz aiziet saimnieks, vai tad pirtnieks var palikt.

No Teņu Pēteriem aizgāja visi. Gribēja paņemt līdzi pat aklo saimnieci. Ar saimnieka māti, pilnīgi sabrukušu vecenīti, būtu ļoti grūti, bet tā bija atzinusi par labāku pāris nedēļu pirms bēgšanas no kara palīst zem velēnām. Un tā viņa tika vaļā no daudzām citām grūtībām.

Vēl no pāris ģimenēm aizgāja visi, bet no Pertļiem saimnieks devās ceļā viens pats, bez sievas un bērniem, tikai ar kalpu. Tas turējās saimnieka pusē, bet kalpone, atbalstīdama saimnieci, palika mājās. Kas zina, cik stingra īsti bija kalpa Marta ticība kuģim un karam, bet viņš domāja, ka dažas brīvas dienas vai pat bezdarbībā pavadītas nedē|as klaušiniekam nemaz nenāktu par ļaunu. Labāk soļot pa lielceļu nekā vilkties aiz arkla.

Kad visi bija aizgājuši, Lehmusu Tāvets pie sevis nodomāja: «Senāk es negribēju ticēt Tihanes pļāpām, ka Kīsu Miķelis toreiz nosēdējis eglē trīs diennaktis, gaidīdams pastardienu, bet tagad ticu.» Un, ja vēlāk kāds, smiedamies par Kupumē Antsu, stāstīja, ka tas sēdējis aiz savas istabas žagaru kaudzes galā un gaidījis mākoni, kuram vajadzējis aiznest izredzēto tautu uz apsolīto zemi, Tāvetam vairs nebija grūti noticēt arī tam.

Kīsu Miks bija jau tik daudz pieredzējis ar maltsvetiešiem, ka vairs ne par kādām ārprātībSm nebrīnījās, taču pēc viņa domām šis gājiens uz balto kuģi bija aplam traks. Viņš sēkdams teicis Tāvetam: — Saka, šņabis liekot cilvēkiem darīt trakus darbus, re. ticiba satracina vairāk par šņabi! Ja nu to kuģi nesagaidītu, nebūtu nekāds brīnums, ja viņi pie Tallinas sabristu jūrā un kājām pa ūdeni ceļotu uz svēto zemi.

—    Gan jau nāktu atpakaļ krastā, tiklīdz iebristu līdz kaklam un ūdens smeltos mutē, — smējās Lehmuss.

—    Tātad tu domā — paskatīsies, paskatīsies ar atplestu muti uz jūru un nāks māja vai arī saņemsies un sāks iet tālāk pa sauszemi?

—    Kas viņus bez pasēm laidīs! Gan jau pilsētas policija drīz parādīs pavisam ko citu, nevis ceļu uz Kānānu! Kungi sacels traci, un Tallinā taču dzīvo arī gubernators.

—    Nu jā, tagad pats karstākais darba laiks … klaušas muižai nepildītas … viņi nekur tālu netiks, — nomurmināja Miks un skaļi nopūtās, it kā doma par savējo atgriešanos viņam nebūtu visai patīkama.

Bet varasvīri pilsētā bija pret kuģa gaidītājiem iecietīgāki, nekā to varēja paredzēt. Pagāja nedēļa — atpakaļ neatnāca neviens. Lapu mēnesis beidzās, sākās siena mēnesis — «Maltsveta pērtiķus» vēl aizvien paturēja pilsētas robežās. No tiem, kas bijuši pilsētā, bet vēlāk arī no «Pārnu Postimees» slejam, kas pienāca Tihanem, mājinieki uzzināja, ka ceļotāji uz Kānānu dzīvojot nometnē Lasnames pļavā un aizvien vēl paļāvīgi gaidot pravieti un viņa kuģi.

Kādā dienā Tāvets Lehmuss uzmeklēja Kīsu Miku, kurš. strādāja pie cita saimnieka par algādzi, un teica viņam:

—    Klausies, puis, mums jāķeras pie darba Kīsās.

—    Pie kāda darba?

—    Pie darba, kuru mūsējie pametuši. Nevar pieļaut, ka zeme paliek tukša. Citādi rudenī būs jākar zobi vadzī . ..

Miks ar dūri izberzeja miegu no acīm.

—    Gribi apsēt Kīsu laukus, vai …

—    Jā! Vismaz iesēt tik daudz, cik divatā vēl paspēsim. Es domāju, ka pārnāks ātrāk, bet viņu vēl nav. Jāsēj, laiks negaida. Labi vēl, ka pavasaris vēss un sējas laiks ieildzis.

—    Bet kāds tev no tā labums?

—    Nu, nu, radu būšana, — atbildēja Tāvets. — Un es jau to sēklu Miķelim nedāvināšu .. . Pārnāks, pateiks vēl paldies, ka viss nav pamests neziņā.

Miks nodūra acis, it kā kaut ko zemē meklēdams, pēc tam atrūca:

—    Kas tad mums dos ēst?

—    Vari nākt pie manis Sēnepalos, kamēr esi bārenis, — ar saimnieku jau norunāju.

—    Vai tad tev ir viss, kā vajag?

—    Kā nav, to iegādāšos.

Kānānas braucēji un maltsvetieši, tajā skaitā arī Kīsu ļaudis, bija šo to darījuši, lai Tāvets vairs nebūtu gluži tukšinieks. Cītīgi pastrādājis rudenī, ziemā un pavasarī, viņš bija sakrājis saujiņu ērgļu[14]. Apskatīdamies apkaimē pēc jaunām nomas mājām, viņš visai derīgi izlietoja savus ietaupījumus, nopirkdams no aizejošajiem vienu otru darba rīku un saimniecības mantu, jo maltsvetieši visu pardeva par pusvelti. No sievastēva viņš nopirka pat vecu kleperi un telīti, ko Sēnepalu saimnieks bija uzņēmies pagaidām barot kopā ar savu ganāmpulku. Lopus pirkdams, Tāvets bija savā nodabā pasmējies un nodomājis: «Nu, nu, Kīsu vecais, drīz tu mangosi tos no manis atpakaļ!» Tā kā aizgājēji pārdeva arī labību un kartupeļu sēklu, bet Lehmusam nauda izbeidzās, viņš aizņēmās no Andresa, kurš arī pats bija pircēju vidū, un tā iemantoja no Kīsām mazliet miežu un zirņu un no citurienes mazliet kartupeļu un auzu. Protams, pērkot viņš paredzēja, ka pārdevēji paši drīz pārvērtīsies par pircējiem un ka tad būs labi, ja viņš tiem varēs palīdzēt nelaimē. Cik pietrūktu sējai Kīsās, to viņš varēja aizņemties no Sēnepaliem, kur viņam pilnīgi uzticējās.

Mikam, acīm redzot, nebija iebildumu pret māsasvīra priekšlikumu; jaunekļa priecīgais smaids liecināja, ka viņš sācis par šo pasākumu interesēties un ka ap sirdi kļuvis mazliet vieglāk, it kā būtu ticis vaļā no kādām raizēm.

—   Bet ka paliek ar muižu? — jautāja Miks. — Dienas parādā — saimnieka nav — ciemā jau pienākušas dažas stingras pavēles … Kas tad, ja nāks un atņems mājas, un darbs mums būs tikko veikts un sēkla zemē?

—    Ar muižu viss jānokārto, un parāda dienas, kaut pa daļai, jāatstrādā, — atbildēja Lehmuss. — Kad pašu darbs būs kaut cik kārtībā, ko tad citu, iesim abi klaušās — viens ar zirgu, otrs kājām. Tu varētu tēva vietā parunāt ar opmani. Par laimi abu baronu neesot šeit — aizceļojuši uz Vāciju, tādēļ nav ļoti jābaidās, ka atņems mājas.

Jau nākamajā rilā abi ķērās pie darba Kīsu tīrumos. Sākumā laiks bija labs un darbs veicās, bet tad uznāca lietus. Cribot negribot zemniekiem bija jāatzīst, ka laika viņiem par maz, muižas klaušas nepildītas, bet ar Kisu darbiem viņi vēl nebija galā. Nekas cits neatlika kā ņemt palīgā kādu sievieti.

L'n tomēr Lehmuss atrada izeju. Kad viņš reiz, atvelkot elpu un slaukot sviedrus no pieres, apstājās aiz arkla un paskatījās pāri laukam uz Pertlu pusi, no turienes skatienam atklājās jocīga aina: viņa pusmāsa, Pertlu Villema dūšīgais sānakauls, soļoja aiz arkla. Brunču malas uzsietas augšā, kājas līdz ceļiem dubļainas, jaka slapja, jo lija lietus. Bet viņa braši vicināja pātagu, sakliedza ķēvītei vagu un neatlaidīgi mīcījās pa sīkstajiem dubļiem kā pa kasti, kurā jauc mālus. Laikam dieninieku un savu vecāko dēlu, kas līdz šim strādāja tīrumā, viņa bija aizsūtījusi klaušās, jo kalpone ar aršanu netika galīi. Tad pati saimniece bija ķērusies pie arkla balstiem.

Labi būtu viņai palīdzēt, nodomāja Tāvets. Bet, pirms viņš ko izdomāja lidz galam, prātā ienāca kas labāks, derīgāks. Rīt ir Vasarsvētku sestdiena. Kā būtu, ja svētkos sarīkotu mazu talku? Vienu Kīsās, otru Pertlos! Otros svētkos gan neviens labprāt negrib nākt, bet gan jau ar šņabi ti kādu atvilinātu! Trešajos svētkos talcinieku, zināms, būs diezgan. Sasauksim talku otrajos svētkos tur, kur darba mazāk… Nabaga Jūla!

Pašai atkal jauns zīdainītis šūpulī, un nu ej mīcies lietū aiz arkla!

Vēl lajā pašā vakarā Lehmuss izklāstīja savu priekšlikumu Pertlos, un to pēc īsas apspriedes labprāt pieņēma. Patiesībā nebija sevišķu izredžu paveikt abās mājās visus darbus ari (alkās. Kā Pertlos, lā Kīsās nebija ar ko pienācīgi pacienāt lielāku talcinieku baru, un visiem tīrumiem nepietika arī sēklas. Un tomēr, vienalga, cik izdotos, labi arī tas: cilvēkiem, ziemai uznākot, nebūs jācieš bads!

Svētkos sasauca palīgus un abās mājās sarīkoja talku vispirms Pertlos, pēc tam Kīsās. Laiks tajās dienās iegadījās skaidrs, darbs veicās, un panākumi tiešam bija labi. Kamēr Pertlu Villems un Kīsu Miķelis, ciema trūcīgākie saimnieki, rokas klēpī salikuši, Lasnames kalna nogāzē gaidīja daudzināto, pašu izdomāto kuģi, grēcīgie pasaules ļaudis strādāja un rūpējās par dienišķo maizi viņiem un viņu ģimenēm.

Paklausot Lehmusu Tāveta priekšlikumam, talcinieki atcerējās ne vien Kīsu saimnieku, bet arī pirtnieku. Viņš taču bi ja vēl trūcīgāks par Miķeli. Tāvetam nevajadzēja priecīgos strādniekus ne sevišķi lūgt, ne labināt uz Lejaspirts Teņa kartupeļu lauku: viņi paši juta līdzi šim nabaga vārgajam zemniekam, kas savas sievas un Kīsu saimnieka dēļ bija kļuvis par jaunās ticības upuri; tādēļ pastrādāja arī viņa labā, pieņemdami klāt daļu no baltās pavasara nakts, jo dienp nebija tikuši ar darbiem galā. Teņa kartupeļus iedēstīja godam un iekaisīja tīruma stūrī arī mazliet miežu. Drīzāk Lehmuss atstātu neapsētu daļu Kīsu tīrumu nekā izlietotu visu sēklu, pametot pirtnieku tukšā.

Tūlīt pēc svētkiem Tāvets un Miks dienu no dienas sāka iet klaušās. Tāvets strādāja ar savu zirgu. Maizes kuli viņiem salika Sēnepalu saimniece, dzeramo sagādāja Lehmusa goteles un Sēnepalu aka.

— Kīsu vectēvam parāds aug! — Tāvets smiedamies kādreiz sacīja sievasbrālim. — Bet gan es viņam likšu visu samaksāt, lai tikai pagaida!

Muižā, protams, spļāva piķi un zēveli par ārprātīgo maltsvetiešu slaistīšanos pašā karstākajā darba laikā, un tiem, kas palika muižai dienas parādā, piedraudēja ar visbargākajiem sodiem. Tikai uz Kīsu mājām sāka raudzīties laipnāk, kad no turienes piepeši ieradās divi spēcīgi strādnieki, gatavi segt vecos parādus un izvairīties no jauniem. — Varbūt jūs izglābsiet

Klsu Miķeja mājas un ādu, — piebilda opmanis Tāvetam, kad tas apsolījās atstrādāt klaušas.

Beidzot maltsvetieši pārnāca.

Tikai ap Jāņiem!

Nošļukuši un sakumpuši.

Viņi pārnāca mājās zagšus, vairīdamies no cilvēkiem.

Kā nopērti suņi.

Gaidot kuģi, viņu sejas bija nomelnējušas un āda piežuvusi pie kauliem, tā ka pasaulīgie ļaudis viņus vairs nevarēja ne pazīt … Klusēdami, lūpas sakniebuši, nevienam virsū neskatīdamies, viņi gurdi vilkās garām ceļmalā sanākušajiem ziņkārīgajiem, neatņemot ļaužu sveicienus, neatbildot uz jautājumiem.

Sasnieguši savu tīrumu, visa Kīsu ģimene aizskrēja skatīties, kas tur tik skaisti zaļo. Viņi ieraudzīja rudzu zelmeni un kartupeļu lakstus. Aptaustīja, vai tikai zelmenis un kartupeļi ir isli! Tiešām! Bez šaubām, īsti!

Viņi ilgi stāvēja uz lauka un skatījās, nespēdami izrunāt ne vārda.

Tad Kīsu Miķelis noņēma cepuri, salika rokas un nokrita tīruma malā ceļos.

Līza un Anu viņam līdzi.

Kamēr viņu nebija mājās, dievs bija darījis brīnumus!

Debesu tēvs bija iesējis Kīsu Miķeļa vasarājus!

Tas kungs bija Kīsu Miķeli atzinis par savu mīļāko kalpu, tāpēc ka Kīsu Miķelis un viņa nams kalpoja tam kungam!

Bet pēkšņi klēts pusē parādījās rudmatis Juris un sauca:

—    Lejaspirts ļaudīm arī kartupeļi iedēstīti un mieži iesēti!

—    Kā, vai viņam arī? Tādam remdenam maltsvetietim? Tas taču nevar …

Gāja skatīt — pareizi!

Iznāk, ka arī viņš ir tā kunga izredzētais kalps! … Lejaspirts Tenis! …

Bet Tenis ar visu savu saimi, ar visu savu bērnu baru, stāv, muti iepletis, kartupeļu lauka malā un, kad viņš ir diezgan stāvējis ar atkārtu apakšlūpu, acis bolīdams, tad piepeši iekliedzas pilnā kaklā:

—    Nu, kāds velns tad man to ir darījis! Laikam kāds bagāts muļķis!

Dievs šim maltsvetietim neienāca prātā …

27. NODAĻA. UN TOMĒR KUSTĪBA VĒRŠAS PLAŠUMA!

Igaunijas muižnieki, prolams, nevarēja nezināt, ka pirmā lielākā Maltsveta ticības zemnieku grupa, kurai bija izdevies izrauties no viņu ķetnām, ap Jāņiem no Tallinas bija devusies ceļā uz Krimas pussalu. Izredzētās tautas daudz apsmietā bēgšana no «Ēģiptes uz Kānānu» bija sākusies: blakus izceļošanai uz Volgas apkaimi norisa «emigrācija» uz Melnās juras piekrasti. Vēl pagājušajā gadā kungu aprindās smējās par muļķiem, par fanātiskiem zemniekiem, viņu tukšo sajūsmu un nejēdzīgo aizraušanos, no kuras nekas neiznākšot, turpretī tagad muižnieki stāvēja notikuša fakta priekšā, kam vairs nevarēja paiet garām ar izsmieklu. Reliģiskā kustība bija pārvērtusies par ekonomisku kustību. Pareizāk sakot, bija atklājušās reliģiskās kustības saimnieciskās saknes. Zem reliģisku murgu čaulas atsedzās materiālais kodols. Izfantazētā iedomu Kānāna bija kļuvusi rokām taustāma un sasniedzama Krimā. Un tā kļuva bīstami līdzīga Samarai. Nē, tā kļuva vēl bīstamāka.

Krimā salīdzinājumā ar Samaru apmešanās noteikumi bija daudz labāki. Kas gribēja braukt uz Samaru, tam pēc toreizējo igauņu zemnieku jēdziena vajadzēja būt diezgan pārtikušam. Viņam nepieciešami tad vismaz divsimt līdz trīssimt rubļu sudrabā, bet jau kārtīgākas saimniecības ierīkošanai krietni daudz simtiņu. Krimā taču varēja apmesties ikviens, kas spēja segt ceļa izdevumus, un tik daudz varēja sagrabināt ne tikai saimnieks, bet arī dažs pirtnieks un pat kalps, it īpaši, ja viņš bija gatavs ceļot kājām un ceļā pieciest izsalkumu. Valdība palīdzēja izceļotājiem uzsākt jaunu dzīvi. Tas bija pievilkšanas spēks, kura Samarai nebija, pievilkšanas spēks, kas muižniekus piespieda apjēgt, ka viņiem tas nozīmē milzīgus zaudējumus. Jo kas gan vairs atturēs no izceļošanas uz Krimu ne vien maltsvetiešus, bet ari citus zemniekus, tiklīdz viņi uzzinās par šiem atvieglojumiem? Un, lai to uzzinātu visi, par to, protams, parūpēsies gan zemes izlflkotāji, gan izceļotāji, kas jau bija pārcēlušies uz Krimu. Tā Krima varēja viegli kļūt kungiem par to klupšanas akmeni, par ko Samara, kungiem par prieku, nekļuva: Krima varēja bīstamos apmēros samazināt lētā darbaspēka daudzumu.

Krima tagad sāka iegūt arvien lielāku nozīmi ar to, ka tiekšanās uz Samaru atslāba ne tikai tāpēc, ka tur nedeva valsts pabalstu, bet arī vēl citu iemeslu dēļ. Dažas izceļotāju ģimenes stepē nebija spējušas iekārtoties, vai arī viņām ierēdņu nolaidības dēļ nebija iemērīta zeme, tās atgriezās dzimtenē un atrunāja tautas brāļus no izceļošanas uz Samaru. Zemes izlūkotāji pārnāca no Samaras ar pieviltām cerībām: sausā, atklātā stepe bija igauņus tā nobiedējusi, ka viņi neievēroja vairs ne zemes auglību, ne arī citus labumus. Protams, izceļošana uz Samaru jau tūdaļ nemitējās, ja daži cilvēki attēloja šo vietu drūmas krāsās — mazas zemnieku grupas un atsevišķas ģimenes vēl joprojām pārvācās uz turieni. Bet izceļošanas kustība uz Samaru bija zaudējusi spēku un vērienu.

Kungi nojauta, ka briesmas draud no Krimas.

Tik ilgi, kamēr Maltsveta kustībai pēc viņu domām bija tīri reliģisks raksturs un tai nebija nekā kopīga ar laicīgām būšanām, viss bija kārtībā. Kamēr maltsvetieši noņēmās tikai ar debesu padarīšanām, muižnieki pret šo kustību izturējās iecietīgi, tā viņiem bija vienaldzīga. Kāda kungiem daļa 'gar zemnieka dvēseli, ja tikai miesa ir paklausīga! Ciņu pret Maltsveta ticību viņi atstāja baznīckungu ziņā, laicīgā vara paturēja zobenu makstī.

Bet šie paši kungi saka posties uzbrukumam, tiklidz manīja, ka garīgajai mātei piedzimis laicīgs bērns, kad Maltsveta sektas zemniekos modās vēlēšanās pēc labākas dzīves uz šās zemes, kad viņi, grēcīgie, tiecās izglābties no baronu jūga un pātagas.

Tiesa, sākumā šī kaitīgā tieksme vergturiem nelikās sevišķi bīstama, viņus nebaidīja tas, ka zemniekos radās interese par Samanu Saratovu vai Krimu. Nabadzība, tumsonība, likās, saistīja zemniekus ar stipriem pinekļiem. Jaunās zemes bija pārāk tālu. lai līdz turienei nokļūtu, vajadzēja naudas un arī zināšanas, bet zemniekam trūka kā vienas, tā otras. Bez tam muižnieki stingri paļāvās uz visdažādākiem policijas šķēršļiem. U11 tādu netrūka: norma, kas noteica pieļaujamo izceļotāju skaitu no katra pagasta, bija ļoti ierobežota, izbraukšanai bija vajadzīga muižnieka atļauja, pases iegūšana prasīja daudz pūļu un laika, pasi izsniedza ar ļoti īsu termiņu utt. Visu to papildināja dažādie kaķa tiesnešu iebildumi. Šie iebildumi gan nebija likumīgi, bet izdevīgi muižniekam un tāpēc tikpat kā likums.

Tā muižnieki sākumā raudzījās uz izceļošanas kustību bez sevišķa īgnuma un sašutuma, kaut arī viebās un paklusām šķendējās. Kungi domāja, ka viņus pietiekami nodrošina «parastie līdzekļi», «mājas dakteri». Bezzemnieku bija tik daudz, ka dažas sikas, atsevišķas izceļotāju grupas baroniem nevarēja sagādāt lielus zaudējumus, kaut arī aizvainoja viņu īpašnieku jūtas.

Bet. tiklīdz kungi pamanīja, ka mūrī ir izlauzts liels caurums un ka vergi sāka pa šo spraugu bēgt, ka vieninieki savācās grupās un grupas draudēja pārvērsties par bariem, ka vergiem vispār bija radusies iespēja bēgt, — vergturis palaida vaļā suņus un iesākās medības. Parastās, likuma pieļautās patvaļas vietā stājās terors uii ārkārtēji pasākumi.

Agrāk kāķa tiesneši noliedza maltsvetiešu sapulces, tādējādi iecerēdami netiešu un slepenu nolūku — nomākt tautā domas par izceļošanu, ko šajās lūgšanas stundās nemitīgi uzkurināja; tagad minētās tiesas atklāti un tieši aizliedza visas sapulces un apspriedes par izceļošanu, tādas sapulces tika atzītas par noziedzīgām, un to dalībniekiem piedraudēja ar bargu sodu. Taču izceļošana bija atļauta kungu pašu izdotajā likumā! Draudot ar smagu atbildību, pagasta vecākajiem pavēlēja sekot, lai tādas sapulces vairs ne atklāti, ne slepeni nenotiktu un tos, kas pārkāpj aizliegumu, nekavējoties nogādātu pie kāķa tiesneša.

Kāds sods sagaidīja vainīgos, to katrs zemnieks varēja iedomāties pats. Daži «Samaras zemnieki» jau šo sodu bija izbaudījuši, un to pašu muižas policija centās dot nogaršot arī tiem Krimas tīkotājiem, kas Lasnames kalna nogāzē, gaidot kuģi, bija muižai palikuši parādā klaušas vai atstājuši novārtā citus pienākumus.

Bet muižnieki maldījās, domādami, ka bailes no rīkstēm un nūjām ir spēcīgākas par dziņu uz visiem laikiem tikt vaļā no viņu varas. Viņi neprata pareizi novērtēt ari tukšā vēdera ietekmi uz cilvēku. Ar visiem kāķa tiesnešu liegumiem un draudiem, ar visiem muižas policijas pasāktajiem mēģinājumiem nolaist asinis izceļošanas kustība ne tikai neizbeidzās, bet vēl pieauga. Tas drīz vien izpaudās šādā veidā: 1801. gada Jēkabdienā māju nomnieki atteicās atjaunot līgumus ar muižu; tādu gadījumu bija sevišķi daudz Jervamā apriņķa pagastos. No tiem saimniekiem un rentniekiem, kuri šogad netika projām, neviens nenāca atpakaļ uz muižu — viņi gaidīja, kad, saņēmuši jaunas pases, varēs aizbraukt. Albu muižā, turklāt vēl labu laiciņu pirms parastā līgumu laušanas un pases atļaujas dabūšanas, jau jūnija beigās sapulcējās liels zemnieku bars; viņi neatlaidīgi pieprasīja, lai muižas kantoris izsniedz nepieciešamo apliecību. Prasītāju vēlēšanos muiža nepildīja, un viņi nākamajā dienā vēl lielākā barā devās pie kāķa tiesneša, un arī no turienes, protams, bija jāatgriežas tukšā.

Pat Lasnames kalnā pabijušo ļaužu rūgtā pieredze neapturēja izceļotāju kustības pieaugšanu. Varēja domāt, ka visdedzīgākie maltsvetieši, ticības apmātie, šajā neveiksmē saskatīs dieva pirkstu, brīdinājumu neiet prom no «Ēģiptes», varēja domāt, ka prātīgākie, redzēdami, ka ne debesu tēvs, ne viņa pravietis nesūta palīdzību, nedz atbalstu, atteiksies no tālā ceļojuma uz nezināmo malu. Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika. Ja kāds Lasnames nedienu dēļ vispār dabūja ciest, tad tā bija ticība brīnumiem un dievišķo atklājumu sludinātājiem. Nobālēja kā Maltsveta, tā arī to sīko praviešu slava, kas maltsvetiešos uzkurināja ticību glābējam kuģim. Nobālēja pārspīlētā lūgšanu ārišķība, kas ticīgo acīs saistījās ar izceļošanu uz jauno vietu. Izgaisa virspusīgais spožums, taču pats priekšstats palika, tas tagad bija kļuvis noteiktāks, skaidrāks, vienkāršāks, bez izskaistinājumiem. Kā uz milzīgas tāfeles katrs varēja lasīt: «Ja gribi izglābties no verdzības mokām, pūlies pats ar saviem spēkiem. Palīdzību negaidi ne no debesīm, ne zemes!»

Tādā veidā reliģiskā kustība, kurai vajadzēja novest izredzētos Kānānas zemē, kļuva par tādu, kādai tai īstenībā jābūt un kāds arī bija tās vienīgais saturs. Kustība kļuva par saimniecisku pasākumu, par iztikas jautājumu. Un, kad maltsvetieši to bija izpratuši, kad no tās bija nokritušas visas garīgās skrandas, cilvēki izberza acis, kuras bija kļuvušas redzīgas, un ķērās pie pasākuma vienīgi pareizajā veidā: skaidri un lietišķi. Uzteikt īstajā laikā nomas vai darba līgumu, izņemt no muižas atļauju izbraukt, no gubernatora pasi, izraudzīties Krimā apmešanās vietu— tad ar saviem zirgiem uz sava rēķina doties ceļā! Tāda bija programa, kuru viņi soli pa solim sāka nekļūdīgi realizēt.

Kad maltsvetiešu izceļošanas kustība ieguva pilnīgi laicīgu raksturu, pamazām par to sāka interesēties arī šai sektai sveši cilvēki. Sī interese būtu vēl lielāka, ja par dzīves apstākļiem Krimā zemniekiem pienāktu patiesākas un pareizākas ziņas, ja būtu plašāk zināms, cik lēti Krimā varēja nomāt un pirkt zemi, kā valdība gādā par ieceļotājiem, kāda ir augsne ult. Tādas ziņas, bet ļoti nepilnīgas, bija pieejamas tikai dažam maltsvelielim. Tāpēc tie, kas seklā neietilpa, kustībai pieslējās pa vienam un arī tad nejauši.

Viens no tādiem bija Lehmusu Tāvets Kugļos.

Likās gluži dabiski, ja tāds cilvēks kā viņš, visu savu mūžu nodzīvojis uz nažiem ar pašu mājas likumiem un likumdevējiem, ilgojās pēc citām zemēm, kur varētu justies mazliet brīvāk. Valodas par izceļošanu tūlīt piesaistīja viņa uzmanību, tiklīdz Tāvets pagājušajā rudenī bija iznācis no cietuma un pirmo reiz tās dzirdēja, vispirms par Samaru. Toreiz viņš vēl nevarēja neko uzsākt: pirmkārt, viņam, tikko iznākušam no cietuma, nebija pie dvēseles ne graša. Otrkārt, par Samaru vēlāk dzirdēja diezgan bēdīgas ziņas. Ja tajās bija kaut maza daļiņa taisnības, tad katram piesardzīgākam vīram vajadzēja apdomāties.'Taču izceļošanas kustība uz Krimu sākumā izskatījās pēc tik nejēdzīga reliģiska apskurbuma, ka Lehmuss tai atmeta ar roku — jo vairāk tāpēc, ka pašām «žēlastību iemantojušajām dvēselēm» par viņu dārgo Kānānu un turienes dzīves apstākļiem nebija gandrīz nekādas nojausmas.

Bet pienāca laiks, kad atkrita kā viens, tā otrs iemesls. Lehmuss ieguva izceļošanai vajadzīgos līdzekļus un saņēma par Krimu labvēlīgas ziņas.

Sēnepalu Andress solīja viņam aizdot naudu.

—    Ja tu arī turpmāk strādāsi tāpat kā līdz šim, — kādu dienu Tāvetam teica šis viņa īstais draugs, — tad līdz pavasarim tev pašam būs sakrāta puse ceļanaudas un pārējo vari dabūt no manis. Sievastēvs varbūt tev samaksās arī par sēklu un zirgu.

To gan Tāvets necerēja, jo dievbijīgais Kīsu Miķelis bija pliks kā zutis, tomēr drauga piedāvājumu Lehmuss pieņēma ar pateicību.

—    Paldies, bet es nemaz nezinu, kad spēšu atdot .. .

—    Atdosi, kad varēsi, — atbildēja Andress, — manis dēļ nav jāsteidzas, bešā jau nepalikšu.

—    Ka tu zini — varbūt sakšu atkal dzert? — Lehmuss smējās.

—    Nu, ja sāksi dzert — gan jau pēc kāda laiciņa atkal metisi mieru tāpat kā tagad, — Sēnepalu saimnieks vienaldzīgi norūca savā melnajā bārdā.

Pašam Andresam izceļošanas sērga nepielipa. Tas nebija arī nekāds brīnums, jo viņam bija gadījusies laba māja un viņš dzīvoja samērā pārticis.

—    Kamēr es noteikti nezinu, ka citur ir daudz labāk, negribētu ķerties pie šā sarežģītā pasākuma, — viņš teica. — Bet, ja turpmāk dzirdēšu, ka jūs siltajās zemēs par mani zobojaties, tad braukšu tūlīt projām.

Solītais aizdevums Tāvelam Lehmusam noderēja par pamatu, lai viņš varētu sākt posties ceļam. Viņš ķērās pie šā pasākuma jo dedzīgāk, kad pēc dažiem nesekmīgiem mēģinā jumiem bija pārliecinājies, ka apkārtnē nebija gandrīz nevienas muižas, kas viņam uzticētu mājas uz nomu. Viņu pārāk labi pazina kā vairākkārt sodītu zagli, liet aiziet kaut kur tālāk-Anu negribēja, lai nebūtu jāšķiras no vecākiem. Tad jau labāk aizbraukt pavisam tālu, pie Melnās jūras, ja tur kaut^cik var izdzīvot. Uz turieni gribēja doties arī Anu tuvi cilvēki un viņas ticības brāļi.

Par jauno dzīves vietu Lehmuss uzzināja Orgmetsās, no Gustava Maltsa tēva. Maltsu saimnieks labprāt deva viņam izlasīt dēla vēstuli un arī pastāstīja visu, ko viņš Tallinā no Gustava vēl bija uzzinājis par dzīves apstākļiem Krimā.

Šīs ziņas bija tādas, ka Lehmuss tūlīt uz vietas nolēma: uz priekšu, droši uz priekšu!

Un Lehmuss sacīja sev: «Ja turienes zemē vispār var uzaugt kas ēdams — un pēc izlūku stāstiem tas ir iespējams, — lai arī raža būtu daudz mazāka nekā šeit. zemnieks būs paēdis, jo viņam nebūs jānodod lielākā daļa sava darba augļu muižniekam. Trīsdesmit līdz piecdesmit kapeiku nomas par desetīnu bez klaušām un palīgklaušām! Tas taču bija pilnīgi par velti, salīdzinot ar šejienes cenām. Un tu esi brīvs no muižnieku patvaļas! Ne vagara ar rīkstēm, ne kāķa tiesneša, ne nūju! Par tādu maksu jau varēja samierināties ar vēl ko ļaunāku nekā stepe un dziļās akas, un dažreiz arī sausās vasaras un neraža!»

Kopš tās dienas Lehmuss jo dedzīgi aicināja visus izceļot uz Krimu. Kaul ari paši pārliecinātākie maltsveticši uz viņu, grēcīgu cilvēku ar tumšu pagātni, noraudzījās ne sevišķi laipni, Tāvets drīz vien savā pagastā izvirzījās par vienu no izceļotāju kustības vadoņiem. «Mīļotie dieva bērni» novērtēja viņa apķērību un labprāt uzticēja šim pasaulīgajam cilvēkam dažu labu sarežģītu pasākumu, ko Tāvets arī paveica līdz galam.

Atļaujas pasēm muiža izdeva tikai ap Mārtiņiem, jo ap šo laiku varēja pārbaudīt, cik apzinīgi un ar cik labu sēklu saimnieks, kas līgumu bija uzteicis Jēkabos, ir iestrādājis ziemājus jaunajam nomniekam. Gubernators pases izsniedza tikai pēc Jaungada.

Kaut ari draudēja varmācīga izrēķināšanās, 1801. gadā pirms Mārtiņiem Jervamā muižā ieradās krietni daudz pases gribētāju, un nekāda kliegšana un baidīšana nevarēja viņus piespiest atteikties no sava nodoma. Protams, katrs prombraucējs jau laikus bi ja centies, cik vien iespējams, rūpīgi izpildīt savus pienākumus pret muižu, lai tikai tā viņus nevarētu atturēt ar kādu ieganstu: mājas vai līgums bija uzteikti paredzētajā kārtībā, nodokļi samaksāti, klaušas atstrādātas. Lielākais vairums bija sanācis, protams, tādu, kas kunga iespitēšanās dēļ šopavasar nebija dabūjuši pases un nebija tikuši projām. Atļaujas beidzot tomēr tika saņemtas un tūlīt nogādātas gubernatora kancelejā Tallinā, kur l'on Ulriha kungs tās ar īgnu seju nometa uz galda Ilīkišam. Pēc gubernatora sejas nebija grūti uzminēt, ka viņš «šiem suņiem» būtu drīzāk sadevis ar spieķi nekā izsniedzis pasi.

Tā kā aizbraukt vēlējās nevis atsevišķas personas, bet lielas ļaužu grupas un jaunajā apmešanās vietā zemi izdalīja organizēti, ir pilnīgi skaidrs, ka visiem vajadzēja doties ceļā vienā laikā. Tādēļ izceļotājiem bija nepieciešams noturēt kopēju sapulci, lai visu pienācīgi nokārtotu. Rija taču jāapspriežas un kopīgi jānolemj, kā Krimā iegūt zemi pirms izbraukšanas ceļā: vai pases attiecīgai iestādei nosūtīt pa pastu vai ar pilnvarniekiem. Tādā gadījumā vajadzēja izraudzīties delegātus, pārrunāt par viņu uzdevumiem, sadalīt starp zemniekiem ceļa izdevumus utt.

Nekas cits neatlika kā sasaukt sapulci slepenībā, lai notiktu kas notikdams. Pāris drošsirdīgu Albu zemnieku apņēmās to noorganizēt. Megedu viensētas saimnieks Pearns Ileins nebaidījās dot apspriedei telpas savā pajumtē. Par sapulces vietu un laiku padeva ziņu ari izceļotājiem citos pagastos.

Rudens tumsā slēpdamies, kādā sala mēneša vakarā zemnieki salasījās Megedu mājās un noturēja sapulci «aiz slēgtām durvīm».

Sanāksmē, starp citu, nolēma nesūtīt pases uz Krimu pa pastu. Un ne jau tikai tādēļ, ka toreiz tāds sūtīšanas veids nebija diezgan drošs. Zemniekiem likās, ka pasākums nesekmēsies, ja to nevadīs viņu pilnvarotais, kurš arī pats būtu ieinteresēts aizceļot. Drīzāk pieciest prāvākus izdevumus, bet pases nogādāt Krimā ar pilnvarotiem. Atradās uzticami cilvēki, kas bija gatavi uzņemties šos pienākumus — viens no Albu pagasta, kam vēlāk «brīvprātīgi» pievienojās pāris ceļa biedru, un otrs no Aliulas pagasta. Jaunā gada sākumā, saņēmušiem Domkalnā pases, viņiem vajadzēja doties uz Krimu, nokārtot izceļošanu un ar vajadzīgajiem dokumentiem atgriezties mājās: pēc tam izceļotāji varētu atstāt dzimteni.

Lehmusu Tāvets, kurš sapulcē pārstāvēja sievastēvu un viņa pirtnieku, negaidot sastapa šeit savu veco draugu Adi Vikerpūru.

—    Re, vai tad tu arī kānāniešu pulkā? — viņš smējās, spiezdams drēbnieka roku. — Kas tad tev te vainas, ka gribi sākt blandīties pa pasauli? Esi taču brīvs kā putns gaisā, un darbs tev viegls kā mamzelei!

Ada mazās acis iemirdzējās, viņš bija priecīgs, ka sastapis <lraugu. Kad viņi pēc sapulces iznāca no istabas, Adis kā dadzis pielipa Lehmusa piedurknei.

—    Man jau pašam nebūtu liela prieka klīst pa pasauli, — viņš teica. — Man kas te, tas ari tur, tā pati bakstīšanās ar adatu. Bet redzi, sieva negrib šķirties no savējiem.

—    Ak tad Eltsci veču tik žēl?

—    Ne jau nu veču — Miķelis un Liza varētu iet, kur grib, — bet masu. brāļu gan ir žēl.

—    Un tu, vīrs, tūlīt esi gatavs pildīt katru sievas untumu, kaut vai pret paša gribu! — Tāvets jokojās.

—    Kur tu, draugs mīļais, spruksi! — kuprītis sausi iekāsējās, it kā iekūkotos dzeguze pēc Jāņiem, kad tā, pēc tautas vērojumiem, jau «sāk aizsmakt». — Un, tā kā es, Tāvet, redzu ari tevi aizbraucēju barā, — viņš priecīgi piebilda, — tad esmu ar sievas untumiem pilnīgi apmierināts. Ko es te sadarīšu, ja nepaliek vairs neviena, ar ko var parunāt kādu prātīgu vārdu!

—    Bet kāpēc tu mani velc uz dzirnavu pusi — mans ceļš ved te gar alksnāju uz leju! — iesaucās Lehmuss, kurš, tāpat kā citi, aiz piesardzības bija ieradies kājām, lai viss lielais ļaužu pūlis varētu izklīst nemanīti.

—    Tu iesi taisnā ceļā uz Vikerpūru muižu! — Adis gandrīz vai pavēlēja. — Skat, kāds kungs! Vienu pašu reizi gadā — tas bija laikam pavasarī — ienāca prātā iebāzt degunu pa drauga durvīm, un tad vēl gadījās, ka drauga nebija mājās, un tagad Tāvets domā, ka viņš pirms divām trim dienām tiks atpakaļ uz Kugļiem. Zini, man pašlaik tāda kā atelpa darbā. Es tev gan rādīšu!

—    Nu, man jau arī sieva mājās … un …

—    Tavai sievai mājās nekas nenotiks! Gan citi Kugļu vīri pastāstīs, kā norisa apspriede un ko tur nolēma . .. Tu labāk nekaitini mani ar pretī runāšanu, Tāvet, es jau tevi vaļā nelaidīšu. Tieši šodien nelaidīšu.

—    Kas tad tev šodien par svētkiem?

—    Velns parauj, man svaigs alus mājās un tikko nokauta cūka! .. . Šņabis arī nav tālu — tūlīt aizsūtīšu puisi pakaļ.

—    Šņabis, alus… cūka! Kas tad tu par maltsvetieti? — Lehmuss iesmējās.

—    Es esmu tāds maltsvetietis, kam pašam sava galva uz pleciem, — atbildēja Vikerpūrs, — kad vajag, gavē un lūdz, un, kad vairs nevajag, tad atkal bauda dieva dāvanas … Bet vai tad tu — dievs pasargi — esi noskaņots citādi?

—    Kā tā?

—    Zel, brālīt, man būtu velnišķīgi žēl! Ar tevi ir tik labi sadzert! Ne ar vienu cilvēku nav tik labi cilāt kortclīti un stopu kā ar tevi! Slapjumiņam gluži cita garša .. . Esmu izmēģinājies, kad tevis nebija: ja dzeru viens — nepavisam negaršo! Es laikam pirms apprecēšanās arī nebūtu atmetis iedzeršanu, ja biežāk būtu sastapies ar tevi…

—    Nu, ja jau tev tik ļoti gribas, iešu palīgā iznīcināt tavu alutiņu un rukšķīša gaļu! — brīdi padomājis, nosprieda Tāvets. — Tomēr jāsaka, pret sīvo pēdējā laikā esmu izturējies pa pusei kā maltsvetietis — nelaime piespieda, bet ar tevi kopā pēc ilgāka laika atkal derētu reiz apgrēkoties, tur nav ko gražoties!

Un nu, draudzīgi rokas saķērušies, abi devas uz «Vikerpūra muižu».

Ceļš veda šķērsām pāri pļavai, kuras vidū, maza pakalniņa nogāzē, stāvēja holandiešu vējdzirnavas. Tad celiņš pagriezās pa labi lejā uz jauna lapu meža pusi, aiz kura puskailajām galotnēm pacēlās Madises baznīcas tornis. Visa apkārtne bija mēness gaismas pielijuši. Kā mirdzošs sirpis pusmēness karājās debess juma tumšzilajā velvē. Dzirnavas ar noslēpumainajiem spārniem, vēderainās labības gubas, siena kaudzes ar smailu, cepures vainagotu kārti virsotnē, koki, ēkas, žogi — viss, ko apspīdēja mēness bālā gaisma, meta uz zemes garas, fantastiski izstieptas, it kā izbijušās ēnas. Aiz visām lietām, likās, kaut kas slēptos, uzglūnētu, izsekotu. Kad draugi iegāja mežā, viņus uzreiz pārsteidza viens un tas pats iespaids: daudzi koki bija noklāti kā ar sarecējušām asinīm, retā lapotne bija pilna rūsas sarkanu traipu. Abi netīšām, kā satrūkušies, atskatījās un tūdaļ nokaunējās.

Cik daudz šogad sarkanu lapu, — nomurmināja Adis.

Vairāk sarkanu nekā dzeltenu, — atrūca Tāvets.

—    Lapotne karājas kā miesnieka priekšauts .. .

—    Pland kā asiņaini krekli .. .

Caur reto lapotni kā caur sietu birzī iespraucās sudrabots mirdzums, spožāk apgaismodams kokus ar biezāku lapu segu. Lapotne pa lielākajai daļai bi ja sarkana vai sārti dzeltenīga. Piepeši draugi sajuta, ka zagšus no meža sūcas smarža, kas pilnīgi saderēja ar šo krāsu. Viņi abi sajuta šo smaržu vienā un tajā pašā acumirklī, tik pēkšņi un vienlaikus, ka abi paskatījās apkārt — viens pa labi, otrs pa kreisi…

—    Redzēsim, vai uzzinās vai neuzzinās, — domīgi nomurmināja Lehmuss.

—    Nezinu . . . ļaužu bija daudz … — čukstēja Vikerpūrs, bez vaicāšanas sapratis, ko ceļa biedrs domāja.

Tālāk viņi soļoja klusēdami. Klusēdami, galvas nodūruši. Abiem bija kas smags uz sirds, kas nezināms, neizdibināms. Vai no šīs smaržas vai no mēnesnīcas, vai no asiņaini sarkanajām lapotnēm? .. .

—    Nu tad pastāsti, kā tev labi patīk tā svētā laulības dzīve, — pēc brīža Tāvets sāka jautrākas valodas, lai izkliedētu nomākto garastāvokli.

—     Ai brālīt, tā ir pavisam svētlaimīga! — atbildēja Vikerpūrs tādā pašā noskaņā. — Tas ir vislabākais, kas cilvēka dzīvē var gadīties. Esmu ar miesu un dvēseli nodevies ģimenes dzīvei.

—    Sevišķi ar miesu?

—    Ar dvēseli arī!

—    Tad jau arī dienā labi satiec ar sievu?

—    Katrā laikā! Man taču laba sieva.

—    Katrs saimnieks slavē savu kazu!

Man ir sieva, Tāvet, ka otru tādu nesameklēsi ne ar skala uguni!

—    Vai viņa tevi vēl nav iemizojusi?

—    Ja ari būtu, es tomēr viņu nepeltu. Tādai sievai arī par kāvienu pateiksi paldies!

Lehmuss smiedamies purināja galvu un ziņkārīgi nopētīja kuprīti. Tas, laimigi smaidīdams, paskatījās augšup uz bālo mēness mirdzumu.

—    Ak tad arī par pērienu noskūpstītu roku! Kādā ziņā tad viņa tev tik bezgalīgi laba?

—    Visādā.

—    Nu, nosauc kaut vienu!

Adis domāja, domāja — bet viņam nekas neienāca prātā. To jau nevar noskaitīt otram priekšā kā tēvreizi. Tu tikai zini un jūti. ka ir laba. skaties, no kuras puses gribi. Labs ir labs, un salds ir salds — tur nevieņs nevar ne pielikt, ne atņemt . . . Varbūt tu nezini, kas tas ir — labs un salds?

—    Protams, zinu. Bet ar ko tava Eltse ir tik laba un salda …

—    Nu, to jau gan es zinu! — atteica Vikerpūrs, pēkšņi pārtraukdams strīdu. Viņu smiekliem birzī atsaucās priecīga atbalss.

Viņi bija nosoļojuši turpat pusstundu un tuvojas jau birzs malai, kad piepeši sadzirdēja aiz muguras pakavu dipoņu. Tur auļoja jātnieks, kas viņus drīz panāca. Tas bija garmatains zemnieks ar tūbas cepuri galvā, jāšus uz ruda zirga, kurš bija apsegts ar sarkanu villaini. Viņa melno svārku alvas pogas spīdēja mēness gaismā kā glūnīgas acis.

Kājnieki, atkāpušies katrs uz savu pusi, padeva jātniekam ceļu. Tas ātri, vērīgi paskatījās vienā, tad otra, iegrūda zirgam sānos zābaku papēžus un nesveicinājis, nebildis ne vārda, aizjāja tālāk. Rudā pakavi šķīla dzirkstis. Jātnieka jauno krievu zābaku stulmaiņi, lidz pusei notriepti ar dubļiem, spīdēja uz tumšajiem zirga sāniem.

—    Ko tad šis te nakti vēl ņemas pa mežiem? — norūca kuprītis drēbnieks.

—    Kas tas bija?

—    Vai tad tu viņu nepazini?

—   Neredzēju tā īsti — vai pagasta vecākais Juris, vai? Norēgojās tāds vilka purns.

—   Tas tiešām bija Vilgs! … Velns zin ko viņš atkal okšķerē!

—    Varbūt saodis jau …

—    No tā, suņa, visu var sagaidīt!

Vīri sadrfima. Notālēm vēl bija dzirdama pakavu dipoņa, viņi gāja klusēdami. Bet drīz, iznākuši no meža, ieraudzījuši Ada pirti, vīri pievērsās citām domām. Vikerpūrs kļuva atkal priecīgs par mīļo ciemiņu un viņa valodīgā mēle sāka melst savu melšamo. Doma, ka arī Ellse priecāsies par Kugļu ciemiņa ierašanos, tik ļoti sajūsmināja labsirdīgo vīreli, ka viņš bija gatavs mest kūleņus.

Serviku pirts, ko Adis lepodamies sauca par -«Vikcrpūra muižu», atradās nelielā ciema pašā nomalē, uz tīrumu un lazdu krūmu ieskautas pļavas, meža strautiņa malā.

Gaišie sienu baļķi un jumta salmi liecināja, ka ēciņa ir vēl jauna. Arī kambara lodziņa četras mazās rūtis, caur kurām spīdēja iesārta uguns atblāzma, likās vēl esam dzidras. Ieraudzījis pagalmā lielu žagaru kaudzi, Lehmuss nespēja atturēties nepazobojies:

—    Dzirdi, Adi, tava labā un saldā sieva laikam tevi nemaz nelaiž gultā.

—    Kā tā?

—    Nu, citādi jau tu tik ļoti nesaltu!

Viņš iesmējās un pamāja ar roku uz žagaru kaudzi.

—    Jā, siltums mums patīk, — atbildēja Adis, — bet mēs jau nekurinām sevis dēļ. Neaizmirsti, ka ģimenē ir mazulis.

—    Tā tad par viņu tās lielās rūpes?

—    Jā, par viņu.

Tāvetam atkal niezēja mēle zobgalīgi pavaicāt, vai Adis mazo mamzeli pārāk neizlutina, bet viņš norija atbildi, jo saklausīja drauga Vikerpūra balsī pārāk daudz tēvišķa siltuma un sirsnības.

Viņi iegāja pirti: Adis palēkdamies pa priekšu, aiz viņa nesteigdamies Lehmuss ar savu smago, plato augumu. Tiklīdz; Adis atvēra durvis, viņiem pretī izsviedās smacīga svelme.

Apskatījis istabu, kas bija sakurināta kā pirts, Lehmuss gandrīz sāka smieties.

Telpā valdīja miegains miers, neglābjams slinkums un omulība.

Visi iemītnieki bija nolikušies garšļaukus, kā divkājainie, tā četrkājainie.

Pavarda priekšā, ķepas izstiepis un mēli izkāris, izlaidies gulēja suns, kuru Adis bija iegādājies vēl puiša dienās, vecais vienacis Pouka; tas aiz vecuma vairs nevīžoja pat riet. Draudzīgi viņa tuvumā uz kambara sliekšņa saritinājies, melns kā ogle, mierīgi ņurrāja jauns kaķis ar zvīļojošām, dzeltenām acīm. Blakus krāsnij, uz veca kažoka gabala, zvilnēja, cīnīdamies ar snaudienu. Vikerpūra māceklis Sīms ar nazi rokā, jo viņam bija jāuzrauga, lai nenodziest skals. Klibā Kīsu Manne,. kopš pavasara Vikerpūru bērnaukle, staipījās uz lāvas pie sienas, ar tukšu skatienu raudzīdamās griestos. Bet šās gleznas centrs bija paša meistara Ada godājamā laulātā draudzene ar savu meitiņu vai, kā viņš reizēm sarunās ar paziņām mēdza teikt, Vikerpūra lielmāte un mamzele.

Abas zvilnēja platajā laulības gultā pie sienas iepretī durvīm, krāsns tuvumā. Lielmāte bija nakts tērpā — kreklā un audekla brunčos, ar kailām krūtīm, kaklu un stilbiem. Viņa ļāvās slinkuma tīksmei, plati un mīksti izlaidusies gultā ar savu pilnīgo, balto, ziedošo miesu, ar saviem apaļajiem locekļiem. Mazā mamzelīte kā tārpiņš kūņojās viņai pie sāniem, kāri ar mutīti piezīdusies pie krūts; pirkstiņi rotaļājās ar pašas kājiņu.

Ģimenes galvas ierašanās nemaz neuztrauca visus šos snaudošos gulšņātājus un slinkotājus. Pielika, ja kāds mazliet pagrieza galvu vai atvēra acis. Bija skaidrs, ka no saimnieka šajās mājās neviens nebaidījās. Visi mazliet atdzīvojās un sakustējās tikai lad, kad pamanīja ciemiņu, kad no pustumsas aiz saimnieka muguras atskanēja Lehmusa labdiena. Pouka, skaļi smilkstēdama nožāvājusies, pagriezās uz vēdera un ošņādama pakustināja nāsis. Melnais kaķis piecēlās un staipīdamies uzmeta kūkumu. Sīms sāka lēnām slieties augšā un, beidzot laimīgi ticis sēdus, ar vaļā muti aplūkoja ienācējus. Marija pārsviedās no muguras uz sāniem un. raudzīdamās ciemiņā, ar labo roku zagšus sāka kasīt pakausi.

Vienīgi «lielmāte» un «mamzele» palika, kā bijušas. Viņas abas lik viegli nevarēja izsist no lomas. Mazā radība ar bedrītēm vaigos kāri turpināja zīst krūti, nepagodinājusi ienācējus pat ne ar skatienu. Jaunā māte gan paskatījās uz vīriešiem un sveķainā skala nemierīgajā gaismā tūlīt pazina viesi, bet palika tāpat guļam, omulīga un bezbēdīga, apsveicot māsasvīru ar platu, kūtru smaidu, kas atsedza viņas baltos zobus.

—   Tev, Eltse, kā redzams, klājas labi. — teica Lehmuss, apstādamies pie gultas un noskatīdamies mātē un bērnā.

—    Jā, slikti jau nav! — iesmējās jaunuve un draudzīgi sniedza viņam roku pāri bērnam un savām kailajām krūtīm.

—    Tā tu beidzot iemācīsies slinkot.

—    Ko tur mācīšos — es jau protu.

—    Dzirdi, Adi, tu neļauj sievai aiziet bojā!

—    Lielmāti taču neviens nedrīkst nostrādināt, — iebilda drēbnieks, godbijīgi saraukdams uzacis. — Kas atved sev mājās lielmāti, tam arī jādod lielmātei, kas viņai pienākas.-

—    Nu, vai dzirdēji? — smaidīja jaunuve, pievērsdamas Tāvetam. — l'n tu vari man ticēt — tas man ļoti patīk!

Vīri noņēma cepures un noģērba virsdrēbes. Kamēr Lehmuss, apsēdies gultas tuvumā uz ķebļa, sarunādamies ar Eltsi, sāka piebāzt pīpi, Vikerpūrs nemierīgi tipināja no vienas vietas uz otru, kā vista, kas taisās izdēt olu. Viņam bija pārāk liels prieks, redzot labāko draugu savā pajumtē, un viņš gribēja parādīt tam savu laulības dzīves laimi. Pagāja labs laiciņš, kamēr viņš saprata, ka ciemiņš jāpacienā. Vispirms Adis no kambara iznesa svainim putojošu alus kausu. Tad, ienācis ar mazu blašķi un naudas maku rokā, uzsauca:

—    Sīm, fiksais zēn, nāc šurp!

Sīms, fiksais zēns, kvernēdams pie krāsns, lēnītēm pagrieza galvu.

—    Vai*gribi nopelnīt piecas kapeikas?

—    Gribu gan! — un zēns jau bija kājās.

—    Tad ej un atnes šņabi!

—    Krogs varbūt jau ciet?

—    Kas par to! Uzbungo krodzinieku augšā un saki: «Serviku baronam Vikerpūram atnācis ciemiņš — vajag šņabja!»

Zens izberza miegu no acīm un smiedamies devas izpildīt barona kunga pavēli.

—    Mare, esi tik labiņa, iekur uguni — es tev tūlīt saskaldīšu sausu malku.

Marija žāvādamās, arvien vēl kasīdama pakausi, norāpās no lāvas, tad, uzmetusi lūpu, klusi atpurpināja:

—    Pazūd no mājas līdz vēlam vakaram! Gaidi līdz pusnaktij un tad sāc vēl uguni kurt! Kad tad cilvēks lai izguļas!

—   Tu labāk nesirdies — redzi, kas te ir!

Un saimnieks piebāza meitai pie deguna trīs sārtus ābolus.

Skuķei mute tūlīt bija ciet. Viņa paņēma ābolus un sāka bāzt kurtuvē skaidas.

Iemetis kaktā cirvi, ar ko bija skaldījis malku, Serviku barons gandrīz zagšus piegāja pie madāmas gultas. Mazā mamzelītc mitējās zīst; ar saviem sīkajiem pirkstiņiem, kas kustējās kā vēža spīles, viņa rotaļājās ar mātes krūti.

—    Ciemiņš ceļā sūdzējās, ka esot izsalcis, — viņš it kā starp citu ieminējās, paskatīdamies gultas virzienā.

—    N11. tad padod viņam ēst! — sekoja atbilde.

—    Vai gan ciemiņam var piedāvāt aukstu … un vēl tik retam ciemiņam .. .

—    T11 laikam gribi mani piespiest uzcelties un pagatavot viņam ēdienu? Bet pats vēl melš, ka lielmāti nedrīkstot nostrādināt!

—    Godam atmaksāšu madāmai viņas pūles, — Adis samulsis atbildēja, tad, brītiņu pačamdījies savu svārku kabatās pie vadža, atgriezās ar riekšavu bumbieru un iemeta tos gultā lielmātei un mamzelei.

Smiedamās jaunā sieva sāka celties. Viņas tuklais un apaļais, ronim līdzīgais ķermenis Tāvetam vienu acumirkli atgādināja Malli. Nolikusi tālāk pie sienas bērnu, kurš spārdījās gultā, viņa žāvādamās nostaipījās, tā ka krūtis atsedzās pavisam kailas. Pēc tam lēnām nolaida uz grīdas kājas — zem īsajiem brunčiem kļuva redzami kailie gurni… Jaunuve pat nedomāja kautrēties no vīriešiem. Viņa taču dzīvoja jau ar trešo.

Drīz Vikcrpūru muižā iesākās dzīres.

Sulainis atnesa degvīnu, madāma cēla galdā krietnu pannu ceptas cūkgaļas un asinsdesu, mājas kungs no jauna piepildīja kannu ar alu. Tad visi sasēdās pie galda kungi un kalpi. Un dzīroja gandrīz līdz rītam.

Bija tiešām jautri. Tik jautri, ka pat Sīms un Marija aizmirsa miegu. Nu tad izsmīdināja gan visus tas Serviku barons un Kugļu ciemiņš!

Kad nopietnās valodas bija izrunātas, viesis sāka stāstīt jocīgus notikumus, kas klausītājus smīdināja līdz asarām. Adis atdarināja visādus neredzamus ļaudis, kuri runāja no visneiespējamākajām vietām. Viņš, vecais grēkāzis, lika Anistes papum noturēt garu sprediķi no karstajiem ceriem, bet Kernu melderis no lāvas apakšas strīdējās pretī. Viņš lika Madises mācītājam no ārdiem rāt ļaudis par izceļošanu uz Samaru un Krimu, un ķesterim Friesam, Anistes papus znotam, dziedāt «Gods dievam augstībā» no vistas perēkļa. Starpbrīžos Adis spēlēja mutes harmonikas, jo šajā ziņā viņš bija īsts meistars, un beidzot, kad jautrība bija sasniegusi visaugstāko pakāpi, nodejoja krievu deju tā, ka papēži vien zibēja. Un visu to ciemiņam par godu un savējiem par prieku . . .

Uz rīta pusi ciemiņš gribēja aiziet, bet kas tad viņu laidīs!

Sāka lāpīt paģiras — lāpīja līdz vakaram, un tad — nu, tad jau bija pārāk vēls …

Šajā dienā Lehmusam bija iespēja labi novērot svaiņa ģimenes dzīvi un viņa mājas kārtību. Tāvetam bieži uznāca smiekli. Serviku pirtī tiešām dzīvoja lielmāte, bet kunga te nebija. Kungs bija madāmas kalpone. Vispazemīgākā kalpone. Kalpone, kas nezina cita prieka ka lutināt un lolot savu pavēlnieci. Viņš nojauta katru sīkāko viņas iegribu, labprātīgi, negaidot ne pavēļu, ne lūguma. Tāvets daudz nebrīnītos, ja Adis no rīta būtu Eltsei sācis ģērbt mugurā brunčus un vilkt kājās zeķes. Varbūt viņš to arī darīja, kad viņi bija divatā. Tāvets nebūtu brīnījies, ja Adis būtu pienesis viņai gultā ēdienu, ko pats pagatavojis. Jaunuve atgādināja nedēļnieci, par kuras mīļo dzīvībiņu vīrs ir nemitīgās raizēs.

—   Vai viņš tev ēst arī vāra? — jautāja Tāvets, kad viņi ar Eltsi palika istabā vieni.

—    Gan jau vārītu, ja es viņa «virumus» ēstu, — atsmējās jaunuve.

—    Tātad tu esi ar savu dzīvi varen apmierināta?

—    Jā, svaini, tagad es varu atpūsties.

—    Vai tad tu esi tā piekususi?

—    Jā, es biju ļoti piekususi!

Jaunuve vairs nesmējās. Viņas ziedošā seja pietvīka. Skropstas nolaidās.

Tāvetu ieinteresēja ari Ada pārlieku draudzīgās attiecības ar mazo Maijas mamzeli.

—    Liekas, viņa tev ir tuvu pie sirds! — viņš reiz piebilda, kad tēvs, laimīgi smaidīdams, šūpoja meitiņu uz ceļgala un mātes un citu mājinieku nebija klāt.

—    Kas tur ko brīnīties, es taču esmu viņas parādnieks! — atbildēja Adis.

—    Parādnieks?

—    Parādnieks gan! Nebūtu mamzeles, nebūtu arī lielmātes.

28. NODAĻA. ALBU ASINSPIRTS

Kad Lehmuss nākamajā rītā šķīrās no Servikiem, viņš nevarēja iedomāties, ka draugs Vikerpūrs tik drīz atnāks pie viņa atbildes vizītē. Adis ieradās Sēnepalos jau nākamajā dienā. Taču ne ar priecīga ciemiņa smaidu, bet nopietns un sadrūmis.

Viņš pavēstīja sliktas ziņas par Albiem.

Priekšniecībai bija nācis zināms par Megedos noturēto sapulci. Par to uz karstām pēdām bi ja licis paziņots kāķa tiesnesim. Nodevēju nevajadzēja meklēt tālu. To tūlīt uzminēja pal kaimiņu pagasta cilvēki, kas pēc nostāstiem pazina Albu apstākļus, jo Sēnepalu saimnieks un Lehmuss vēl pirms Ada bija minējuši šā vira vārdu, un tagad iesaucās abi kā vienā mutē:

—    Tas ir Vilgs, neviens cits kā viņš!

—    Viņš gan, — atbildēja Vikerpūrs. — Mēs paši ar Tāvetu redzējām, ka viņš sapulces vakarā jāja okšķerēdams, gaisu izostīdams . .. Jau nākamajā rītā ar mazu gaismiņu Vilgs drāzies uz Ahulu pie kāķa.

f

Albu pagasta vecākais Juris Vilgs bija plaši pazīstams līdējs, paklausīgs un pārmērīgi centīgs muižas un tiesneša labā. Viņš bija arī nikns maltsvetiešu ienaidnieks. Vilgs nīda viņus ar īsta

svētuļa sīksto izturību, tikpat zemiski, fanātiski kā brāļu draudzes vadoņi. Protams, arī Vilgs uzskatīja izceļošanu par nosodāmu nelietību un visādi centās palīdzēt varasvīriem cīnīties pret zemniekiem — jo vairāk tādēļ, ka šis roklaiža cerēja iemantot kādu personisku labumu arī sev. Viņš zināja, kas iet roku rokā ar šās pasaules varenajiem, tas ir zināmā mērā pasargāts no viņu ļaunprātībām. Bez tam godkārīgajam vīram, protams, glaimoja priekšnieku uzslavas^

—    Būtu varējuši gan labāk sapulcēties kādā citā vietā, ne tur, kur rosās šis okšķeris, — domīgi piebilda Sēnepalu Andress.

—    Viss taču bija nokārtots pilnīgi slepeni — uzticams cilvēks sasauca kopā citus uzticamus cilvēkus, visi sapulcējās vientuļā mājā, vēlā vakarā — kas to varēja iedomāties, — skumīgī atbildēja Vikerpūrs.

—    Kas tagad notiks? — vaicāja Lehmuss.

—    Galvenajiem vainīgajiem nomauks ādu pār acīm, ko tad citu! Par tādiem, protams, uzskata Megedu saimnieku, kura pajumtē notika sapulce, un Jāgupu Tomasu, kas saziņoja cilvēkus. Jurim arī šis vīrs ir zināms. Velns parauj, kas mūs visus nodevis! Abiem jau pavēle klāt parit ierasties pie kāķa tiesneša. Vai tad nav zināms, kas viņus tur sagaida!

—    Sasper jods, viņiem vajadzētu palīdzēt! — ātri iesaucās Lehmuss, iesizdams ar dūri sev pa pieri.

—    Tāpēc jau atnācu, — atbildēja drēbnieks. — Varat paši saprast, ka Pearns un Tomass ir pārbijušies. Trīc un dreb par savu dzīvību un veselību, jo uz vieglu sodu nav ko ceret — muižnieki ir saniknoti pret tiem. kas grib viņus pamest. Nāku Pearna un Tomasa vārdā — viņi lūdz no. sirds, lai visi tie, kas bijuši kopā, arī ietu tajā pašā dienā pie kaķa tiesneša viņiem līdzi . ..

—    Un tad?

—    Viņi domā, ka kungi piedos, ja lūgs paši un arī visi citi lūgs par viņiem.

—    Kāķa tiesnesis nu apžēlos! — nosacīja Andress, galvu grozīdams.

—   Ja ne gluži apžēlos — uz to viņi necer, — varbūt tomēr iedos drusku mazāk cirtienu . . .

—    Tad jau dabūsiet visi! — iesaucās Andress. — Tagad viņi vēl nezina, kas ir bijuši sapulcē, bet tad jau redzēs paši ar savām acim, un katru no jums gaida ugunīga pirts, bet Pearnam un Tomasam pēriens tik un tā neies secen .. .

Tāvets un Adis domīgi saskatījās.

—    Kaut kas tomēr ir jādara, — uztraukts piebilda Tāvets.

—    Viņus vienus nodot asinssūcēju nagos, tā sakot, mūsu visu vainas dēļ — tas nebūtu taisnīgi .. .

Un, ja viņi tik ļoti lūdz mūs, lai ejam viņiem līdzi, — piebilda Adis, — un cer, ka no tā būs kāds labums, tad …

—    Protams, protams — es jau neesmu par to, lai viņi pieviltos savās cerībās, un negribu jūs atrunāt, ja jūs savu lēmumu atzīstat par pareizu, — iejaucās Andress, — es tikai gribēju izdomāt ko labāku. Bet redzu, ka citas izejas nav. Ar varu jūs viņus no soda nevarat glābt — vajadzēs vismaz pamēģināt ar lūgšanos.

—    Pearns vēl domāja, ka tagad vajadzētu tiesas kungam paskaidrot, ka sapidcē mums taču nebija nekādu ļaunu nodomu, ka mēs tikai apspriedām, vai maz ir vērts braukt projām vai nc un kā to izdarīt. Un, ja labi pazemīgi lūgsim un apliecināsim, ka citreiz vairs tiesas pavēli nepārkāpsim . . .

—    Velns parauj, es arī nekā neceru no šīs gaušanās, — Tāvets pārtrauca drēbnieku, uzsizdams ar dūri sev pa celi.

—    Kas kāķim tur ko klausīties, vai mēs apspriedām labu vai sliktu nodomu — viņaprāt, viss ir ļauns, ko mēs darām pret kungu gribu. Bet es domāju, ka Pearna un Tomasa lūgums jāievēro. Ja viņi bija tik krietni viri un gādāja, lai mēs varētu apspriesties, tad arī nevaram viņus atstāt postā vienus. Es gan nezinu, ko mēs Ahulā varēsim izdarīt vai pateikt, bet sirds saka, ka uz turieni ir jāiet, lai notiek kas notikdams.

—    Tad esi tik labs, Tāvct, un paziņo to savā ciemā arī visiem citiem, kas toreiz bija Megedos, — noteica Vikerpūrs aiziedams, — man vēl jādodas pie v'airākiem attālākajiem un jāmet liels līkums, kamēr nokļūšu mājās.

—    Vai pie mums nemaz negribi pakavēties?

—    Nav laika, brālīt! Par abiem zemniekiem sāp sirds.

Arī citi sapulces dalībnieki neticēja kāķa tiesneša žēlsirdībai, zinadami, cik ļoti muižnieki ienīst mallsvetiešus, kas grib izceļot uz citurieni. Tomēr zemnieku lūgums, kuriem draudēja izrēķināšanas, atrada atsaucīgas sirdis: bez lielas domāšanas nolēma iet ceturtdien uz Ahulu — brīvprātīgi bāzt galvu lauvas rīklē. Tā rīkoties mudināja ne tikai vienkāršā kopības izjūta un cilvēciska līdzjūtība, bet ari tas, ka viņu vidū bija diezgan daudz tadu, kas to visu uztvēra kā ticīgie, kurus vajā viņu reliģiskās pārliecības dēļ. Viņiem gribējās uzstāties kā savas ticības un savu ticības brāļu aizstāvjiem un, ja tas vajadzīgs, arī izciest mokas. Tāpēc zemnieki pārvarēja bezgalīgās bailes no kāķa tiesneša, kurš taču uzskatīja par vainīgiem viņus visus, ne tikai Pearnu un Tomasu vien. Zemnieku apņemšanās tiešām bija vīrišķīga: «Mēs nāksim!»

Un viņi gāja. Tiesas dienā Ahulā sapulcējās apmēram piecdesmit vīru.

Abi apsūdzētie, aiz bailēm bāli kā nāve, atviegloti uzelpoja, kad ieraudzīja, ka viņu aizstāvju pulks arvien pieaug. Kā slīcējs pieķeras salmiņam, tā viņi pieķērās domai, ka viņu vaina kļūs mazāka, jo vairāk būs līdzvainīgo, un ka daudzu lūgums drīzāk iežēlinās tiesneša sirdi nekā viņu pašu lūgšanās. Sačukstēdamies te ar vienu, te otru, sarunādamies, te padomu dodot, tur padomu lūdzot, Pearns un Tomass apstaigāja zemniekus, kas pulciņos stāvēja muižas pagalmā, jo līdz tiesas sākumam vēl bija daudz laika. Dedzīgas lūgšanas un palīgā s'aucieni no pelēkā maltsvetiešu pūļa cēlās pret drūmajām debesim, kur mājo tas, kura vara ir augstāka par kāķa tiesnešu varu un bez kura ziņas nenokrīt ne mals no galvas. Ja viņš tiešām neizdarītu brīnumu un ar neredzamu roku neaiznestu no pēršanas sola apsūdzētos, tad viņš tomēr varēja darīt tā, lai tik daudzu ticīgo lūgšanas panāktu, ka tiesnesis apžēlotos.

Liela maltsvetiešu bara sapulcēšanās muižas pagalmā, protams, nevarēja palikt nepamanīta kāķa tiesneša ļaudīm; tas nāca zināms ari pašam tiesnesim. Par to, starp citu, parūpējās Juris Vilgs; viņa glūnošā okšķera seja pazibēja gan te, gan tur, viņš paklusām visu izsekoja un novēroja. Bet tiesas ļaudis izlikās, ka nemaz neredzētu pelēko zemnieku baru. Drīz ieradās fon Grinevalda kungs un apsēdās pie tiesas galda. Izsauca abus apsūdzētos, un tiesāšana iesākās.

Tā bija vienkārša un ātra, jo neviens savu vainu nenoliedza. Bet, ja viņi ari būtu liegušies, viss risinātos tikpat vienkārši un ātri, jo tajos laikos bija tā: ko kāķa tiesnesis gribēja sodīt, to viņš notiesāja, nemaz neklausoties, ka apsūdzētais vainu noliedz un liecības runā viņam par labu. Apsūdzētajiem nebija arī aizstāvju, kas kavētu tiesas dārgo laiku.

Pearns un Tomass aizstāvējās paši kā mācēdami un tik ilgi, cik tiesnesis to piecieta. Daudz jau viņam šās iecietības nebija, jo fon Grinevalda kungs, bijušais virsnieks, bargs un cietsirdīgs, nepieļāva, ka apsūdzētie drīkstētu ilgi «dzesēt muti». Kā virsnieks viņš bija prasījis, lai zaldāti izpildītu pavēles bez ierunām un akli paklausītu. Kā kāķa tiesnesis viņš prasīja, lai to pašu darītu viņa nagos nokļuvušie zemnieki. Tomēr abiem apsūdzētajiem laimējās, sevi aizstāvot, pateikt dažus pazemīgus vārdus.

Viņi, starp citu, vērsa «augsti godājamās tiesas» uzmanību uz to, ka jaunais zemnieku likums izceļošanu neaizliedz, ja ir muižnieka atļauja un gubernatora izdota pase. Visiem sapulces dalībniekiem muižas atļaujas bijušas izņemtas likumigā laikā, tāpēc vīri domājuši, ka viņi par savu aizceļošanu varot pat apspriesties. Ja atļāva izceļot, tad, pēc viņu domām, vajadzēja atļaut arī par to pārrunāt. Un, ja tas tā ir, tad Megedes Pearns nav noziedzies, atļaudams izceļotājiem sapulcēties savās mājās, un Jāgupu Tomass nav noziedzies, paziņodams vīriem sapulcēšanās laiku.

—    Bet kur ir mans aizliegums! — uzkliedza kāķa tiesnesis. — Katru sapulcēšanos un apspriešanu es biju stingri noliedzis!

Apsūdzētie, lai nekaitinātu lauvu, protams, neuzdrošinājās pavaicāt, ar kādām tiesībām kāķa tiesnesis bija izdevis šādu speciālu aizliegumu, kas vēršas pret valdības atļauto izceļošanu.

—    Mēs domājām, — viņi sāka stostīties, — mēs domājām, ja nedaram nekā ļauna, nekā tāda, kas likumā būtu aizliegts, un arī nenoturam maltsvetiešu lūgšanas stundas, ko kungi un mācītāji neļauj, bet runājam par savām māju būšanām, tikai par to, sak, vai braukt projām vai palikt…

Jauns kliedziens pārtrauca viņu paskaidrojumus:

—   Pietiek! Nemelsiet blēņas! Vai jums bija zināms mans aizliegums vai ne?

—    Bija zināms.

—   Un jums bija arī zināms, ka hakenrihtera kunga aizliegumi un pavēles svēti jāpilda?

Apsūdzētie klusēja.

—   Tātad jūs esat bezkaunīgi dumpinieki un tiesas priekšā nedrīkstat vērt vaļā savas žaunas!

Zemnieki izmēģināja laimi ar žēlīgu lūgšanos. Bet tiesnesis izlikās, it kā viņus nemaz nedzirdētu. Uzgriezis tiem muguru, viņš ar rakstvedi Embeku pārmija dažus vārdus vāciski.

pašķirstīja kādu grāmatu uz galda un. sabāzis rokas bikšu kabatās, pāris reižu, skaļi čīkstinot zābakus, pārstaigāja pāri istabai, un tad, atkal pagriezies pret zemniekiem, vienkārši iemeta tiesas spriedumu viņiem sejā:

—    Simt piecdesmit cirtienu katram1

Kad notiesātie vēl uzdrīkstējās kaut ko žēli iepīkstēties, no tiesas galda puses zem divgalvainā ērgļa viņiem nodārdēja atbilde:

Klusu, suņi! Vai gribat dabūt pilnus divus simtus?

Tikko bargais tiesas spriedums bija kļuvis zināms gaidītājiem pagalmā, daži zemnieki ienāca tiesas istabā, lai Megedu sapulces dalībnieku vārdā lūgtu kāķa tiesneša kungu mīkstināt notiesātajiem sodu. Bija, proti, atzīts par labāku nespraukties iekšā visiem lielā barā. ko tiesnesis varētu iztulkot par draudēšanu vai kaut kādi pārprast, bet sākumā izmēģināt laimi, sūtot tikai dažus lūdzējus.

—    Ko jums vajag? — jautāja fon Grinevalda kungs, paceldams savu gaišmataino galvu, nevīžīgi pagriezies ar smago ķermeni pret zemniekiem, kas pazemīgi bija apstājušies pie durvīm ar cepurēm rokā.

Zemnieki pienāca pie tiesas galda, un kāds pavecāks Orgmetsu saimnieks sāka runāt. Dedzīgi, sirsnīgi un aizgrābjoši viņš izteica savu lūgumu par labu abiem bargi notiesātajiem biedriem. Pcarns un Tomass esot to darījuši, tikai paklausi dami citu izceļotāju lūgumam, tikai aiz draudzīgas laipnības, kas tagad atzīts par smagu noziegumu. Viņi neesot varējuši iedomāties, ka tāda sanākšana, kur pazīstami cilvēki savā starpā pārrunā dažādas saimniecības būšanas, varētu būt tik bargi aizliegta. Kāķa tiesneša uzliktais sods varot nelaimīgos, kas abi ir precējušies un ģimenes tēvi, novest kapā. Tāpēc lai augsti godātais tiesas kungs izrādot viņiem žēlastību, lai atceļot sodu vai vismaz samazinot sitienu skaitu. To pazemīgi un ar asarām acīs lūdzot visi pārējie sapulces dalībnieki, kas šodien te sanākuši.

Arī citi zemnieki runāja kā mācēdami, gan mēģinot kungu nomierināt, gan aizkustināt. Viņu sejās, viņu acīs, viņu stājā izpaudās tik daudz dvēseles cēluma, ka tas jebkura cita tiesneša sirdī būtu modinājis kaut vai līdzcietības un nožēlas dzirksti. Taču fon Grinevalda kungs klusēja.

Auksts, nesatricināmi mierīgs, pašpārliecināts, gan nicinošs, gan zobgalīgs.

Feodālā kunga krūtis nebija vietas siltam, cilvēciskām jūtam, kad runa bija par vergiem, kas uzdrīkstējušies kaut pirkstu pakustināt pret kungu varu. Tirāna krūtīs uzliesmoja mežonīgas dusmas pret zemniekiem, kas bija mēģinājuši uzstāties pret verdzinātājiem. Kungu pārņēma atriebības alkas. Jo zvēriskāka būs izrēķināšanās, jo labāk. Kaut ko tamlīdzīgu pauda arī šā vīra seja, kurš te, patvaldības ērgļa aizsardzībā* bruņots ar spieķiem un rikšu saujām, sargāja savas un savu ciltsbrāļu intereses, nodrošināja muižniekiem neaprobežotu varu pār zemi un tautu.

Jau pēc junkura fon Grinevalda kunga skatiena lūdzēji varēja spriest, kāda bus atbilde. Šis skatiens izteica vairāk nekā vārdi.

—    Ejiet mājās un gaidiet, kamēr es pats jūs saukšu, — teica viņš ar ledainu mieru, un zemnieku sirdīs it kā iedūrās nazis. Un, kad viņi vēl gribēja ko sacīt, kungs cirta kāju pret zemi un tik draudoši parādīja durvis, ka zemnieki atzina par labāku aši izvākties no istabas.

Ļaudis, kas gaidīja pagalmā, jau pēc viņu sejām uzminēja, kādu atbildi saņēmuši.

—    Palika pie sava?

—    Kā akmens … Nemaz neklausās.

—    Ko tad viņš teica?

—    Paziņoja, ka arī 111us pašus tiesāšot.

Vīri sagāja apspriesties. Nolēma gaidit. kamēr tiesnesis iznāks no istabas, un tad lūgt atkal. Vesels ļaužu pulks, piecdesmit vīri, gribēja ar lūgšanām iekarot viņa sirdi.

Drīz kāķa tiesnesis ar nodevēju, Albu pagasta vecāko Juri Vilgu, un abiem vaininiekiem iznāca no tiesas istabas. Malt svetieši viņus ielenca un visi kopā atkal sāka sirsnīgi lūgties. Tiesnesis dzirdēja, ka trīc viņu balsis, redzēja asaras viņu acis, ievēroja, cik viņi pazemīgi, — taču palika nepielūdzams!

Ne vārda nebildis, viņš gribēja iziet pūlim cauri, ar elkoņiem izlaužot sev ceļu, skatīdamies sāņus. Bet lūdzēji bija neatlaidīgi, viņi savā bērnišķīgā vientiesībā cerēja, ka arī muižnieka un kāķa tiesneša krūtis pukst cilvēka sirds. Šī cerība viņus pamudināja krist varmākas priekšā ceļos. Ceļos nometās visi, izņemot dažus zemniekus, kuri nespēja sevi piespiest to izdarīt, pārak lielas bija dusmas un sašutums …

Kailām galvām zemnieki tupēja uz ceļiem muižas dubļainajā pagalmā. Tie ielenca tiesnesi lūgšanā paceltām rokām un ubagoja kunga žēlsirdību, pielūdzot viņu ka dievu. Bet ari tagad viņš neatrada neviena vārda, neviena skatiena, kurā butu kaut drusku līdzjūtības. Viņa seja pauda vienīgi augstprātību un īgnumu. Viņu traucēja apnicīgie lūdzēji. Augstdzimušais kungs dusmās saviebās, un starp abām uzacīm iegūtas dziļa rieva. Klusēdams izgājis no ceļos nokritušo loka, kāpjot ļaudīm pāri ar savām garajām kājām, viņš devās tieši uz pēršanas vietu — ēku, kur vajadzēja sākties soda izpildīšanai.

Ko darīt — vai lūgt vēl?

Vai vēl meklēt šajā sirdī cilvēka jūtas?

Meklēt to, kā tur nav?

Savā bērnišķīgajā vientiesībā zemnieki nolēma neatkāpties līdz pēdējam acumirklim … Viņi piecēlās no zemes un kailām galvām gāja pakaļ muižniekam un sargam, atkal un atkal atkārtodami savu lūgumu, nesakarīgi murminādami jau daudzreiz teiktos vārdus.

Kāķa tiesnesis ar saviem līdzgaitniekiem apstājās šķūņa priekšā, kur parasti notika pēršana. Kad rīkstes bija sagatavotas, fon Grinevalda kungs mierīgā un noteiktā balsī pavēlēja notiesātajiem nakt līdzi.

Un viņi gāja. Abi upuri, bāli kā liki, sekoja bendēm. Uz sliekšņa tie vēlreiz atskatījās uz savējiem. Pearna mute sakustējās, it kā viņš gribētu kliegt. Tomass pacēla roku, it kā saukdams palīgā. Bet neviens no abiem vairs nespēja pateikt ko sakarīgu, jo kāķa tiesneša spalgais uzbrēciens iedzina viņus pa durvīm. Maltsvetieši uztvēra tikai nelaimīgo pēdējo skatienu. Bet no šā skatiena asinis sakāpa galvā.

Pūlis, kas nupat vēl zemodamies lūdza žēlastību, pēkšņi pārvērtās.

Neviens vairs ar atsegtu galvu nemetās ceļos varmākas priekšā. Muguras izslējās taisnas, rokas, nupat vēl izstieptas lūgšanā, sažņaudzās dūrēs. Bālajās sejās vairs neredzēja verdziskas pazemības, tās pauda vīrišķību un spēku. Acis kvēloja, aiz niknuma viņi grieza zobus. Pāri pūlim pārskrēja drūma dunoņa — kā apvaldītas dusmas, kā kurnēšana.

Vai tiesnesis pamanīja šo pārmaiņu?

Viņš stāvēja ar muguru pret pūli, it kā. šo cilvēku nemaz nebūtu, bet, ja kungs arī neredzēja, kas noticis, viņš tomēr kaut ko nojauta. Tikko pirmo notiesāto Pearnu lleinu, izģērbtu kailu, piesēja pie sola un pa gaisļi sāka švīkstēt rīkstes, fon Grinevalda kungs kopā ar pagasta vecāko devās uz durvīm. Viņi stāvēja šķūņa durvju priekšā, it kā apsargādami ceļu pie spīdzināmiem.

Bet šis šķērslis bija pārāk neizturīgs.

Tāds aizžogojums varētu gan atturēt lēnprātīgas aitiņas, bet nevarēja valdīt saniknotus cilvēkus, kas līdz dvēseles dziļumiem sašutuši par necilvēcisko cietsirdību.

Tiklīdz no šķūņa atskanēja pirmie sitieni un zemnieka vaidi, cilvēki, kas vēl nesen bija lūgusies, pēkšņi uzstājās ar bargām prasībām, pacietību nomainīja cīņas gars. Pūlis sakustējās. Te nebija vadoņu, neviens neuzaicināja, neuzmundrināja citus, bet visi vienā mirklī saprata, kas jādara. Kā blīva siena, bez kliedziena, bez neviena vārda pūlis virzījās uz šķūņa durvīm, noslaucīja no ceļa tiesnesi un nodevēju un apstāja bendi un viņa upuri.

Pearnu lleinu viena acumirklī atraisīja no sola, bendem izrāva no rokām rīkstes. Rīkšu sauja šņācot pārlidoja pāri Jura Vilga galvai, kuram burzmā kalps Jānis Vilde bija devis tadu belzienu, ka nodevējs grīļodamies iemeimuroja šķūnī. Tāvets Lehmuss atgrūda nost bendi, un ap notiesātajiem cieši sastājās viņa atbrīvotāji: Līvu Marts, Jānis Vilde, pravieša brālis Tenis Maltss un citi …

Tas viss norisinājās tik ātri un brāzmaini, ka tiesnesis nevarēja izšķirt, kurš no zemniekiem īsti piedalījies Pearna atbrīvošanā. Fon Grinevalda kungs bija ievērojis tikai Maltsveta brāli — Maltsu saimnieku Teni, kuru Ahulas kungs labi pazina pēc izskata. Aiz dusmām bāls kāķa tiesnesis tomēr bija tik prātīgs, ka savaldīja savu niknumu, jo apzinājās, ka pretinieku pusē ir liels pārsvars. Pa gabalu paskatījies Maltsā, viņš aizsmacis nosēca:

— Teni, ko tu tagad izdarīji?

Tad tiesnesis pasauca pagasta vecāko, un tie abi ātriem soļiem devās pāri pagalmam uz kungu māju. Viņiem līdzi aiz šmauca arī bende.

Tā bija bēgšana.

Pēc zemnieku sejām un acu izteiksmes kāķa tiesnesis saprata ļoli daudz. Fon Grinevalda kungam kļuva skaidrs, ka viņš ir nonācis līdz tai robežai, kur kājām samīdīts tārps sāk locīties, pretodamies varmācībai, kur verga pacietībai pienāk gals un viņš vairs nav vergs. Tādēļ kaķa tiesneša kungs atzina par labāku atkāpties. Šoreiz fiziska pārspēka priekšā, l īdz tam brīdim, kamēr būs sapulcināti viņa paša spēki un sakārtoti kaujas gatavībā.

Tiklīdz no soda izglābtie zemnieki un viņu glābēji bija aiz gājuši no muižas pagalma un izklīduši, kāķa tiesnesis ar savu uzticīgo sulaini ienāca atpakaļ tiesas telpās un nekavējoties saka rakstīt.

Vispirms tika sastādīts dumpinieku saraksts.

Jo muižnieku valodā to, kas Ahulā pašreiz bija nolicis, sauca par dumpi. Tas bija skaidri redzams, nenoliedzams, īsts dumpis, tāds pats ka visi iepriekšējie.

Muižnieks dēvēja par dumpi ari nolikumus, kuri pirms vairākiem gadiem bija norisinājušies Mahtrā, kad zemnieki, nesaprazdami jauno likumu un protestēdami pret klaušām, kādas tajā nebija minētas, pretojās pēršanai un neļāva sevi sakropļot ar rīkstēm. Un dažus mēnešus vēlāk Anijas zemnieki bija atnākuši pie gubernatora un lūguši izskaidrot viņiem šo pašu juceklīgo likumu, un ari tas bija dumpis. Un tādi paši dumpinieki bija ari Madises draudzes zemnieki, kas uz ceļiem lūdza kaķa tiesnesi apžēloties par viņu biedriem, kamēr šā tiesneša cietsirdība un bezsirdība piespieda viņus zaudēt savaldīšanos.

Tā jau vairs nav zemnieka uzstāšanās prel muižnieku un muižas policiju, tas ir dumpis pret priekšniecību, pret valdību!

«Valsts iekārtai» draud briesmas!

Varasvīru autoritāte satricināta.

Tāpēc jāķeras pie «pienācīgiem līdzekļiem», lai pasargātu valsti un valdību no briesmām!

Un šie «pienācīgie līdzekļi» bija — karaspēka izsaukšana.

Vēl tajā pašā dienā Ahulas muižnieks fon Grinevalds nogādāja ar speciālkurjeru Igaunijas gubernatoram Tallinā pieprasījumu nekavējoties izsūtīt uz Jervamā novadu karaspēku — sadumpojušos izceļotāju nomierināšanai.

Fon Grinevalda kungs uzrakstīja šo oficiālo pieprasījumu ļoti lietišķi un nopietni.

Viņš rīkojās ar pilnīgi skaidru prātu.

Un pat nebija sevišķi sakaitināts.

Viņš uzrakstīja mierīgi, ar stingru roku, lai tūlīt sūta palīgā karaspēku. Pēc tam ielika vēstuli lielā, paštaisītā aploksnē ar tiesas zīmogu stūrī, devīgi uzpilināja valsts laku, uzspieda virsū lielu zīmogu un aizsūtīja ar kurjeru uz pilsētu. Viss tika padarīts, kā nākas tādās reizēs, kad valstij draud briesmas, kad dumpinieki grasās gāzt valdību …

Un taisni tā viņam arī bija jādara! Viņš taču zināja, kam raksta. Viņš zināja, ka vīrs, kam vēstule adresēta, viņu sapratīs. Vēstuli lasot, saņēmējam ne prātā neienāks pasmaidīt, pakratīt galvu, ieplest acis.

Fon Ulriha kungs, protams, tāpat kā fon Grinevalda kungs, zināja, ko muižnieku valodā sauc par «dumpi», zināja, ka dumpinieku nomierināšanai nepieciešams karaspēks. Bet šim dumpim, par ko patlaban bija runa, vajadzēja sevišķi saistīt fon Ulriha kunga uzmanību, jo bija sadumpojušies izceļotāji, nelieši, pret kuru noziedzīgajiem nolūkiem reizē ar citiem muižniekiem cīnījās arī pats gubernators fon Ulriha kungs.

Šis dumpis bija noticis īstajā laikā, tieši kā saukts.

Tagad varēja nopietni ķerties klāt pie Krimas slimības dziedināšanas. Beidzot zemniekus varēja tā sabaidīt, ka viņiem, jau Krimu iedomājoties vien, sāks trīcēt rokas un kājas. Protams, • tas netieši ietekmēs arī ļaudis, kas sirgst ar Samaras sērgu, un visus, kam ienācis prātā bēgt…

Kāķa tiesnesis tajā dienā izsūtīja vēl daudz citu steidzamu vēstuļu par notikušo dumpi. Šī ziņa tika izplatīta pa visu apkārtni to muižu policijai, kurās dzīvoja Abulas dumpja dalībnieki. Policijai uzdeva nekavējoties arestēt dumpiniekus, kuru vārdi bi ja nosaukti vēstulē, sasiet viņus un nogādāt Albu muižā. Tieši Albu pagastu, kur bija noturēta slepenā izceļotāju sapulce, fon Grinevalda kungs uzskatīja par dumpinieku midzeni un tādēļ domāja, ka taisni tur būs īstā vieta pielietot iebaidīšanas līdzekļus. Dumpinieku saraksts tika sastādīts jau agrāk ar Jura Vilga līdzdalību. Šim Jūdasam laba atmiņa, viņš bija glūnējis barā un pazinis visus zemniekus, kamēr kaķa tiesnesis pamanīja tikai dažas pazīstamas sejas.

Tūlīt pēc tam Jervamā pagastos, sevišķi Madises draudzē, sākās neprātīgas dumpīgo maltsvetiešu medības. Kurus neat rada mājās, tos uzmeklēja paslēptuvēs, un visus ar sasietām rokām kā pretvalstiskus elementus nosūtīja uz Albu muižu.

Gūstīja ne jau tikai Ahulas «dumpja» dalībniekus, kas kāķa tiesneša šķūnī bija satricinājuši valsts un sabiedriskās iekārtas pamatus, bet ari daudzus tādus, kuriem nebija citu ļaunprātīgu nolūku ka vien vēlēšanās izceļot uz valsts dienvidiem. Muižnieki arestēja un vajāja katru, kam bija apriebusies dzīve dzimtenē, kam bija vismazākā saskare ar izceļošanas kustību. Nav zināms, vai kāķa tiesnesis savā steidzamajā pavēlē bija devis kādu norādījumu vai muižas kungi paši atzina, ka beidzot pienācis īstais bridis krietni pārmācīt zemniekus, kas alkst atkratīties no viņu tēvišķās aizgādības.

Muižniekus pārņēma tāds sadisma skurbums, ka daudzi savās muižas sarīkoja īstas spīdzināšanas orģijas. «Gandriz katrā muižā pēra maltsvetiešus,» stāstīja autoram viens no Madises draudzes zemniekiem. «Ja tu sevi atzini par maltsvetieti vai ari kāds nedraugs apgalvoja, ka dzirdējis tevi pieminam Samaru vai Krimu, tad ar to pietika.» Purdi muižā bija nonākuši pat tik tālu, ka saņēmuši ciet kādu pelēkās drēbēs ģērbušos garāmgājēju un kopā ar citiem nelaimīgajiem pēruši līdz bezsamaņai. Vēlāk atklājies, ka svešais vīrs nemaz nav ne Maltsveta ticīgais, ne Krimas braucējs. Viņa miesa tikusi tā sakapāta, ka nopērto vajadzējis nogādāt Paidē pie ārsta, lai no rētām izņemtu rikšu skabargas. Atgriežoties uz mājām, vīrs ceļā nomiris . . .

Dažos ciemos tik zvēriska vajāšana izraisīja maltsvetiešos vēl dedzīgāku tieksmi kļūt par ticības apliecinātājiem, izbaudot mocekļu svētlaimi. Viņi neraudāja un nesūdzējās, viņi priecājās. Viņi bija laimīgi, ka var ciest par savu ticību, izjust ticības pretinieku pārestības. Viņi salīdzināja sevi ar pirmajiem kristiešiem un varbūt pat nožēloja, ka baroniem nebi ja pie rokas ne lauvu, ne tīģeru, kas ticīgos saplosītu. Uz Albu muižu virzījās sasietu maltsvetiešu bari. Acis kaisli dega. spēcīgi skanēja viņu dziesma: «Šis laiks nu tiešām atnācis!» Satiekoties, tie sasaucās, apmainīdamies ar uzmundrinājuma vārdiem un svēto rakstu pantiņiem. Albu muižas pagalmā lielāks ticīgo sieviešu bariņš, kas sekoja līdzi saviem vīriem, piepeši sāka dziedāt pazīstamo Lutera cīņas dziesmu: «Lai ir to velnu diez cik daudz . . .» Kāds liela auguma sirmgalvis ar baltu bārdu lepni un izaicinoši izstiepa roku pret kungu māju un drošsirdīgi ar asarām acis iesaucās pērkondimdošā balsi:

— Drupās sagrūsi, tu Belzācara pils, bet mēs dzīvosim!

Kāķa tiesnesis pats stāvēja klāt Albu muižā, kad tur no visām pusēm saveda gūstekņus. Viņš kopā ar turienes niuiž nieku l'on Liiienfcldu šad tad iznāca pagalmā apskatīt arestētos. Kungi parasti ieradās pēc ēdamajām reizēm — ar cigāru zobos, tauki spīdošām, jautrām sejām. Draudzīgi tērzēdami, viņi pastaigājās pa muižas parka aleju un caur bērzu rindām noskatījās, kā muižas policija atved dumpiniekus te no viena, te otra pagasta; arestēto rokas bija sasietas uz muguras. Reizēm kungiem piebiedrojās arī kāds kaimiņu muižnieks, kurš bija atbraucis uzzināt, kā norisinās dumpja apspiešana. Pat kundzes, jaunkundzes un lielākie bērni tik ļoti interesējās par notikušo, ka piedalījās šajās pastaigās.

Visus apcietinātos ieslēdza vienā ēkā, ko fon Lilienfelda kungs bija laipni atvēlējis cietuma iekārtošanai. Tā bija muižas rija. To sauca — un laikam arī vēl tagad sauc — par Kukunosu jeb Kukenosu riju. Rija atradās netālu no muižas, citu saimniecības ēku vidū. No vienas puses tā stāvēja pretī kungu mājai un nelielajam parkam ap to, no otras puses — pret Albu laukiem, kurus tālumā ieslēdza trijstūrī eglājs un bērzu birzs. No turienes, no mežmalas, bija redzama Madises baznīca; no rijas pa labi, tuvāk, zems, ar eglēm apaudzis pakalns.

Cietuma vajadzībām pielāgoto riju neviens neapkurināja. Kas par to, ka laiks bija ap Mārtiņiem, ka iestājusies ziema, uzsnidzis sniegs un jūt jau aukstumu! Vai tad dumpiniekiem lai atdod siltu telpu? Protams, gūstekņus turēja arī tumsā. Dienā kaut vai pa vārtu spraugām iekļuva vāja gaisma, bet no krēslas stundas līdz rītam te valdīja pilnīga tumsa. Vai gan dumpiniekiem lai dod gaismu!

Taču tas viss bija panesams un mužniekiem nelikās nekas necilvēcisks. Viņi jau turēja arī savus lopus nekurinātā kūtī, tumsā, un zemnieks pēc viņu domām bija tikai mazliet derīgāks par lopu. Bet apiešanās ar vienu un otru atšķīrās tajā ziņā, ka tumsā salstošajiem zemniekiem nedeva ne ēst, ne dzert, bet lopus taču, kā zināms, nemēdz atstāt bez barības un ūdens. Visus šos cilvēkus mērdēja badā un slāpēs — nedeva ne drupatiņas maizes, ne piliena ūdens, kamēr ieradās karaspēks no Tallinas, un to gaidīja trīs līdz četras dienas. Nevienu, arī gūstekņu piederīgos, kas viņiem gribētu atnest pārtiku vai dzērienu, nelaida rijas tuvumā. Lai cilvēki, kas bija nodomājuši bēgt no muižnieku jūga, pienācīgi izjūt, kā soda saimnieka roka! To prasīja baronu kultura, to prasīja kristīga ticība, to prasīja kungu slavenā «sirds izglītība» . ..

Dīvainu dzīvi dzīvoja šajās dienās un naktis Kukunosu rijas gūstekņi. Sākumā fanātiskākie maltsvetieši kaislīgi slavēja dievu par savām ciešanām, cits citu mierinot un uzmundrinot ar praviešu un apustuļu vārdiem. Lūdza dievu dedzīgi un pārmērīgi ilgi. Viņos atkal bija pamodusies ticība brīnu miem: viņi cerēja, ka glābiņš nāks piepeši, pārdabiskā veidā, vai arī gaidīja, ka par šīm ciešanām tiks sūtīta lejup kāda liela debesu balva. Tādiem runāja pretī citi ticīgie ar skaidrāku domāšanu un arī daži pasaulīgie ar dziļu sašutumu, vienkāršu cilvēku valodā. Viņi šajos notikumos nesaskatīja nekā dievišķa un svēta, nekādas žēlastības un svētības un negaidīja nekādas brīnišķas glābšanas, nedz balvas. Viņi, tāpat kā Lehmusu Tāvets. iesaucās: — Ko jūs piesaucat dievu, te jārunā par velnu! Cilvēks ir cilvēkam velns, un muižnieks ir zemnieka sātans. Jūs par šo velnu esat jau diezgan saklausījušies no saviem tēviem un sentēviem, no paaudzes paaudzē. Vai jūs viņu nepazīstat? Vai dievs kādam ir nācis palīgā? Vai viņš ir darījis brīnumus? Vai viņš ir kādu izglābis no velna nagiem? Viss skaidrs, tur nav ko runāt. Velns mūs soda, tāpēc ka gribam izglābties no viņa jūga. Nebūtu mums šāda nodoma, tad mēs šodien negaidītu pērienu Kukunosu rijā, nemocītos aukstumā, badā un slāpēs. Nūjas, viri, saņemsim, to neaizmirstiet! Mūs dauzīs ar nūjām, un dievs mūsu glābšanai nepakustinās ne mazo pirkstiņu. Bet es jums saku visu velnu vārdā, vīri: kas vēl paliks dzīvi un spēs kustināt kājas un rokas — skranda un veca lupata būtu tāds, kas neaizietu no kungu verdzības un nevestu veselu baru citu sev līdzi! Vairāk mēs, bēdu brāļi, itin nekā nevaram padarīt!

Un patiešām — tāda prātīga, pasaulīga notikumu uztvere beidzot sāka izpausties arī ticīgo vidū, jo lielāks un mocošāks kļuva bads un slāpes, jo vairāk viņi stinga aukstumā; palīdzība nenāca, debesu un zemes spēki palika nepielūdzami. Apklusa dedzīgās lūgšanas un slavinājumi; mēms klusums pārņēma ļaudis. Bet šajā sasprindzinātajā klusumā vārījās žults, aizdegās dusmas, verdzināto sašutums pret apspiedējiem. Te vienā, te otrā kaklā sažņaudzās dūres, caur sakostiem zobiem izlauzās lāsti.

Tas bija bezspēcīga ienaids pret vareno, taču jo indīgāks tieši sava nespēka dēļ.

Šis ienaids modināja nelaimīgajos neatlaidību un spītu, deva spēku izturēt badu, aukstumu un slāpes, nelūdzot no ienaidnieka žēlastības. Neviens vairs nemēģināja izlūgties sev maizi vai ūdeni no sargiem pie aizslēgtajiem vārtiem. Drīz pat sniegs bija apēsts, cik tālu vien rokas varēja aizsniegt. Naktīs gulēja kaudzē uz kailas grīdas, cieši saspiedušies kopā, cits citu sasildot ar savas miesas siltumu. Ciezdami šādu grūtumu, ļaudis gaidīja citu sodu, kam bija jābūt vēl bargākam, kas atņems arī to asiņu mazumiņu, kas gausi, pussastindzis ritēja viņu dzīslās v .

Un, lūk, iestājās vakars, kad bungu dārdoņa un taures skaņas atkal sakustināja šo nedzīvo ķermeņu kaudzi. Gūstekņi pacēla nespēkā nokārtās galvas, atvēra gurdenās acis, un drebošās lūpas čukstēja: «Bendes ir klāt.» Tūlīt atvērsies bada rijas vārti un pret katra vīra krūtīm vērsīsies šautenes durklis … Bet nē. Nelaimīgie bija aizmirsuši, ka kungiem ir paradums vispirms svinīgi sagaidīt un pacienāt «sodītājus», kas atsaukti nomierināt zemniekus. Drīz no muižas pagalma atskanēja balsis, un pēc tām ieslodzītie varēja spriest, ka sodītājiem bagātīgi izsniedz stiprinājumus, kas vajadzīgi miesai un dvēselei pirms tik grūta darba. Priecīgi saucieni svešā valodā, smiekli, dziesmas rupjā, piesmakušā balsī aizsniedza izsalkušo cilvēku ausis: sodītājiem bija bagātīgi klāts dzīru galds.

Izdevumus muižnieks brālīgi sadalīja starp zemniekiem un muižu. Degvīnu nesa toveriem no Albu muižas brūža, arī maizi deva muiža, bet gaļu pieprasīja no ciema.

Jau dienu iepriekš pagasta vecākais Vilgs ar savu palīgu bija ieradies Menuveres ciema Teistru mājās. Rentnieks Jānis Menuvere jeb Teistres Jānis bija viens no turīgākajiem Albu saimniekiem. Vilgs, protams, zināja gan, ka Jānis līdz ar citiem maltsvctiešiem vārgst Kukunosu rijā, gaidot šausmīgo pērienu, tomēr nodevējam pietika drosmes cietsirdīgi izjokot pārbiedēto sievu, kas ar maziem bērniem raudādama sēdēja mājās.

Viņš lika saimniecei iet uz kūti.

— Ko tur?

' Viņam esot tiesas pavēle pārskaitīt šajās mājās lopus, jo klīstot baumas, ka zemnieka vajadzībām to esot par daudz.

—    Ja tev kūtī kas okšķerējams, tad ej viens pats, — atbildēja saimniece un negāja viņam līdzi.

Pagasta vecākais ar savu palīgu ielīda kūtī, un drīz no turienes tie izveda Menuveres lielo, melno vērsi. Vilgs veda lopu pavadā, viņa paligs ar rīksti dzina no muguras.

—    Ko tad tas nozīmē? — saimniece durvīs sauca. — Kur jūs vedīsiet mūsu vērsi?

—    Tam kungam to vajag, — ņirdzīgi atteica pagasta vecākais, pēc tam piebilda, ka fon Lilienfelds pavēlējis vērsi aizvest uz muižu.

Saimniece sāka kliegt, tas taču neesot kunga vērsis. Bet pagasta vecākais paraustīja plecus un smīnēdams piebilda:

—    Gan jau kungs ar Jāni mHižā visu nokārtos. Viņiem tur savi rēķini.

Vērsi aizveda uz muižu un nokāva, lai būtu ko celt galdā zaldātiem, kad tie ieradisies. Gaļa bija trekna; tas liecināja, ka sodītāju pārtikas sagādnieki ir labi zinājuši, uz kurām mājām jāiet. Vēlāk Menuveres Jānim, kad viņš pēc pēršanas gulēja slims, kā apsmieklam atsūtīja no muižas vēršādu — pašu v;ērsi zaldāti bija apēduši. Ka par vērsi būtu kas jāmaksā, par to ne tagad, ne vēlāk neviens nebilda ne pušplēsta vārda.

Otrā rītā pēc karaspēka vienības atnākšanas, kad zaldāti bija labi atpūtušies viesmīlīgā muižnieka pajumtē, sodītāji rijas priekšā sāka posties izrēķināšanās procesam. Tur sakrāva resnu un stipru, tikko mežā nocirstu rīkšu kaudzi. Blakus nolika sešu spaiņu degvīna toveri ar smeļamo kausu. Tad, bungām dārdot un taurēm skanot, pie soda vietas ieradās vienība un tās priekšgalā nostājās virsnieks ar kailu zobenu rokā.

Pēc virsnieka pavēles zaldāti vispirms sastājās ap degvīna toveri, lai no tā gūtu sev drosmi — drosmi pirms izrēķināšanās ar zemniekiem, par kuriem viņi nekā ļauna nezināja. No degvīna tovera vajadzēja smelties spēku, kas viņu krūtīs nomāktu riebumu pret asins darbu, aptumšotu acis, lai tās neredzētu, ko viņi dara, aizdarītu ausis, lai tās nedzirdētu upuru kliedzienus.

—   Dzeriet, puiši, jūsu darbs ir grūts! — viesmīlīgi aicināja kungi un tēvišķīgi uzsita zaldātiem uz pleca.

Kas paskatītos tagad uz šiem kungiem, uz viņu laipnībā starojošām sejām, viņu mīlīgo izturēšanos pret vienkāršiem zaldātiem, tas varēja nodomāt, ka sirsnīgāku un jaukāku cilvēku pasaulē nemaz nav.

Ar laiku zaldātu sejas kļuva trulas un dzīvnieciskas. Viņus tik ilgi dzirdīja ar degvīnu un apdullināja ar meliem, iestāstot, ka viņi atvesti sodīt noziedzniekus, kamēr šajos cilvēkos pamodās zvērs. Tad iesākās Albu asinspirts.

Piedzērušos kareivjus sastādīja puslokā, atvēra rijas durvis un izbadējušos gūstekņus pa vienam sāka nodot viņu nagos.

Naktī bija sasnidzis sniegs. Zemi sedza pusolekti biezs, balts paklājs kā līķauts. Saulstari, lauzdamies cauri aukstai migli ņai, meta uz tā blāvas dzirkstis. Drīz te saulē sāks kūpēt milzīgs sarkans traips …

Cilvēku izveda no rijas un iegrūda zaldātu loka vidū. Te viņam noplēsa drēbes, izklāja turpat sniegā un pēc tam kailo cilvēku nogrūda uz mutes zemē. Viens zaldāts apsēdās uz galvas, otrs uz kājām. Tad stājās darbā bendes. Katrs turēja rokā rīksti spieķa resnumā.

Cirtienus neskaitīja. Bija pavēlēts sist, kamēr peramais vairs neizrāda nekādas dzīvības zīmes. Kas ātrāk paģība, dabūja mazāk cirtienu. Taču vērīgi raudzījās, lai vēl dzīvo nenoturētu par mirušu. Sišanu beidza tikai tad, kad peramais, ja viņa asiņainajam ķermenim uzlēja ledainu ūdeni, vairs neatvēra acis. Tādu apklusinātu dumpinieku izmeta tālāk ārpus loka sniegā; asinīm piemirkušās drēbes aizsvieda viņam līdzi. Kas notiks ar šo līdz nāvei sasisto, sniegā izmesto kailo cilvēku ziemas salā — tas nerūpēja nevienam.

Nākamo dumpinieku!

Un atkal kādu izveda no rijas, un jauns pērāju pāris ķērās pie darba. Ar katru upuri mainīja arī bendes, kurus pirms tam uzmundrināja pie degvīna tovera.

Darbs noritēja samērā klusu.

Peramie gandrīz nekliedza.

Un skatītāji — viņu sievas un tuvinieki, kas bija atnākuši tos pievākt un aizvest uz mājām, — arī tie gandrīz nemaz nepacēla balsi.

Sasistie nekliedza tāpēc, ka viņiem vairs nebija spēka. Viņus bija novājinājis bads. No šiem saplosītajiem ķermeņiem izlauzās tikai klusi, dobji vaidi, krācieni, murmināšana.

Un viņu piederīgo pulciņā nedzirdēja šausmu un izmisuma kliedzienus tādēļ, ka šī mežonīgā, asiņainā orģija, kas it kā sarkans miglājs kūpēja viņu acu priekšā, bija paralizējusi dvēseles, notrulinājusi visas jūtas. Viņus it kā bija apstulbinājis sitiens pa galvu. Viņi nespēja apjēgt to, ko redzēja. Kā briesmīgs lietuvēns bija sažņaudzis smadzenes un sirdi.

Šīm sievām, mātēm un māsām arī agrāk bija nācies redzēt rikšu svītras uz piederīgo mugurām. Katrai no viņām vismaz vienu reizi un daudzām arī vairākkārt. Bet viņas bija to visu redzējušas pēc pēršanas. Un tikai vienu nopērto. Bet tagad viņas stāvēja un noskatījās pašas ar savām acīm, kā noris bendes darbs, kā piekauj līdz nāvei veselu baru notiesāto. Kā dzīvā straumē viena ķermeņa vietā stājas cits, kā augumu pēc auguma ar sitieniem atmizo līdz kaulam, kā sarkanas, kūpošas asinis līst baltajā sniegā, kā pagalms tiek piemētāts ar asiņainiem gaļas gabaliem.

Ko nozīmēja pret šo kautuvi karalauks ar ložu krusā ievainotiem un kritušiem! Te nogalinātie tika pilnīgi saplosīti!

Lehmusu Anu skatījās, acu nenovērsdama. Viņai likās, it kā zeme pāršķeltos zem kājām, atverot slūžas sarkanajai asiņu straumei, kas mutuļoja visu acu priekšā. Anu dzirdēja, kā straume šņākdama tuvojās, un aizklāja ar rokām acis un ausis. Tā viņa stāvēja ilgi. Bet plūdi nenogāza viņu no kājām. Zeme vienīgi salīgojās, bet neatvērās. Anu atkal atdarīja acis un caur dzeltenu miglu ieraudzīja, kā viņas vīru iegrūž pelēkajā lokā. Piepeši migla izklīda viņas acu priekšā, it kā to būtu aiznesusi pēkšņa vēja brāzma, un viss ieguva skaidru un noteiktu apveidu. Anu pat likās, ka viņa saredz Tāveta sejas vaibstus, kā iespīdas viņa acis dziļajos, melnajos iedobumos. Tad notika kaut kas tāds, ka viņa sagrīļojās. Tāveta galvu ķēra tumšs priekšmets, nogrūžot zemē vira cepuri, un atstāja sejā slapju, sarkanu brūci. Lehmusu izģērba un ievilka sarkanajos dubļos …

Anu, zaudējusi pēdējos spēkus, kā nopļauta pakrita ceļos. Sažņaugusi rokas pazodē, viņa tupēja sniegā un skatījās.

Sākumā viņa vēroja notiekošo uzmanīgi un mierīgi, it kā skaitīdama cirtienus, kas ķēra vīra muguru. Tad lēnām pacēla acis pret debesim, arvien augstāk un augstāk, un viņas sejā parādījās izmisums kā cilvēkam, kurš veltīgi ko meklējis. Anu it kā pūlējās ielūkoties aiz necaurredzama priekškara . ..

Kad viņa atkal nodūra acis, Tāveta pelēkajā lokā vairs neredzēja. Anu būtu gājusi meklēt vīra augumu — šī doma tiesām viņai iesāvās prātā — bet nespēja piecelties no zemes. Bez fiziskā spara trūka vēl kāda cita spēka. Viņa prata vienīgi plaši ieplestām acīm skatīties, skatīties te uz zemi, kur slepkavoja cilvēkus, te uz debesīm, kur mita dievs, kurš bija pavēlējis: «Tev nebūs nokaut!»

Un tad Anu ieraudzīja — aizvien vēl ar to pašu neparasto skaidrību un noteiktību, — kā izveda uz pēršanu viņas veco tēvu. Anu redzēja, kā tēva garie, sirmie mati noplīvoja vējā, ka dažas šķipsnas krita viņam acīs, kā sargi norāva no galvas cepuri un kā trīcēja tēva kaulainā, izdēdējusī miesa, kad viņu grūstīja un raustīja un beidzot noplēsa drēbes; tēva ķermenis salīgojās kā aizkaltis koks vētrā, kamēr bez spēka nogāzās gar zemi.

Tagad Anu vairs nestāvēja ceļos viena pati. Viņa ieraudzīja sev blakus māti un vecāko māsu. Un drīz turpat uz ceļiem nometās arī citas sievas un jaunavas. Pat vīrieši, spīdzināmo brāļi un tēvi, vairs nevarēja nostāvēt kājās, tās saļodzījās ceļgalos. Un visi, tāpat kā Lehmusu Anu, raudzījās te uz debesim, te uz zemi, it kā vaicādami debesīm, ka tas viss varēja notikt virs zemes — pretēji dieva prātam un dieva likumiem! Un kāpēc visaugstākais, kas devis ļaudīm šos likumus, nerāda savu spēku un neizbeidz asiņaino briesmu darbu, kas jau brēc pēc viņa palīdzības, raudot asiņainas asaras.

Atbildes nebija.

Necaurredzama un kurla palika skarbā, pelēkā debess. Tās drūmais vaigs, tīts miglas dūmakā, noraudzījās uz zemi vienaldzīgi un salti. Saule bija aizslēpusies aiz zilganpelēkajiem mākoņiem, it kā negribētu dzirdēt, kā šie cietēji sauc pēc taisnības. negribētu redzēt viņu veltīgo zūdīšanos …

Bet šeit virs zemes netaisnība un varmācība traucās uz priekšii pa savu asiņaino ceļu, apskurbušas aiz panākumiem. Šim ceļam nebija ne gala, ne robežu. Upuri pēc upura veda uz altāri — svinīgi, ar tauru skaņām un bungu rīboņu! Netaisnība un varmācība svinēja svētkus. Heisā, kāzas! Rīkšu un degvīna diezgan, zemnieku asiņu arī!

Lehmusu Tāvetam un Kīsu Miķelim sekoja daži Ahulas un Orgmetsas vīri, tad vēl cilvēki no Jenedas, Seidlas, Orinas, Vainjervas, kamēr nejauši pienāca kārta atkal kādam Taguras vīram.

Turienes maltsvetiešiem jau kopš vasaras draudēja pēriens par iešanu uz Lasnames kalnu, jo kungi, kas toreiz viesojās ārzemēs, nebija zemniekus sodijuši. Slinkais un gļēvais opmanis viens pats bija baidījies uzņemties tik daudzu cilvēku sodīšanu. Tagad, kur Albos sākās lielā, kopējā atmaksa par visiem grēkiem, Taguras baroni, kas tikai nesen bija atgriezušies no ceļojuma, izmantoja īsto brīdi, lai nosūtītu uz Albu asinspirti visus sava pagasta dumpiniekus un dumpīgi noskaņotos — kā tos, kurus meklēja kāķa tiesnesis, tā arī tos, kurus viņi paši uzskatīja par vainīgiem, vai kā jaunais barons, ūsas skrullēdams, piebilda: «Tur Albos krievu meistari izģērēs viņiem ādu.» Augstdzimušie kungi pat nedomāja pasargāt no šīs ģērēšanas savas bijušās kopējās draugaļas Eltses tēvu un brāli, nemaz jau nerunājot par viņas vīru. Arī Kīsu Mikam, kurš vasarā kopā ar māsas vīru bija čakli gādājis, lai muižas klaušas, dieva dēļ, tiktu nolīdzinātas un kuram opmanis bija solījis, ka tas varbūt paglābs viņa tēvu, — arī šim klusajam jauneklim, kurš nebija ne maltsvelietis, ne izceļotājs, vajadzēja iet uz Albu asinspirti. Pietika ar to, ka viņš piederēja pie mnltsvetiešu ģimenes, kas nodomājusi izceļot uz Krimu.

Tāds pats liktenis piemeklēja ari Adi Vikerpūru. Muižnieku atriebība nesaudzēja ne sirmgalvjus, ne vārgos. Bendes nenosarka aiz kauna, galīgi sagandēdami šā nabaga vīra jau tā vājo veselibu. Viņi bija piedzēruši. Bet nenosarka arī tie, kas vadija šos asins darbus. Pēc piecdesmit cirtieniem Vikerpūrs jau gulēja kā beigts, pārāk vāja bija dzīvības liesmiņa Šajā kroplajā ķermenī.

Kad Adi izveda no rijas, Eltse bija uzlēkusi kājās, pieskrējusi pie drausmīgā pērēju loka un apstājusies, satvērusi ar rokām deniņus. Pēkšņi viņai no acīm sāka aumaļām plūst asaras, krūtis noraustījās elsās. Taču tās nebija vienīgi žēluma asaras, tur pludoja arī naids: viņa pārkliedza bungu dārdoņu un draudēja zaldātiem ar abām dūrēm.

Kad Adis bija nopērts, pēc dažiem citu pagastu zemniekiem zem sprunguļiem nokļuva Tenu Pēteru Madis, Pertlu Villems, Kadaku Tomass, Lejaspirls Tenis un pat no maltsvetiešu vidus sen jau izstumtais Sanglepu saimnieks. Par pēdējo muižā licis zināms, ka viņš reiz posies uz Samaru …

Par to, kāda zvēriska zemnieku piekaušana norisinājās

Albos 1861. gada novembrī, liecina fakts, ka apmēram divi simti piecdesmit zaldātu augu dienu, no rīta līdz vakaram, bija aizņemti šajā asiņainajā darbā, atskaitot vienīgi īso pusdienas pārtraukumu! Pienāca vakars, un viņi vēl nebija tikuši galā. Tik daudz valsts noziedznieku bija atraduši Jervamā baroni savu pakļauto vidū!

Zaldāti, aiz noguruma tikko stāvēdami kājās, beidzot pateica, ka naktī viņi darbu neturpināšot, esot jāatpūšas. Iespējams, ka ar visu reibumu viņus galu galā bija pārņēmis riebums. Zaldāti droši vien nekad nebija redzējuši vienuviet tik daudz asiņu un sakapātu cilvēku un nebija mīņājušies pa tādu asiņu dūksti kā šodien.

Vienības virsnieks atbalstīja zaldātu prasību pēc atpūtas, un kāķa tiesnesis bija spiests piekāpties.

Bet daži paši bīstamākie dumpinieki vēl nebija sodīti. Kungi šo darbu nezin kādēļ negribēja atstāt uz rītu. Un tad nolēma paveikt visu līdz galam ar pašu spēkiem.

Darīts bija diezgan, bet baroniem vēl nepietika.

Traģēdijas pēdējo cēlienu nospēlēja uz citas skatuves — Albu muižas stallī, tauku sveču gaismā. Bendes lomā tur uzstājās muižas vagari, kas parasti veica šos pienākumus. Laikam arī degvīna klēts durvis šodien ir bijušas plaši atvērtas, jo viņi savas lomas tēloja lieliski. Par to, tāpat kā daudzi citi, zināja pastāstīt Visusti ciema iedzīvotājs Juliāns Pelikans, kuru no muižas staļļa aizveda tādā stāvoklī, ka viņš pēc tam vairākas nedēļas cīnījās starp dzīvību un nāvi . . .

Pagalmā pie rijas līdz vēlai naktij norisinājās drausmīgas ainas: pusbeigtos cilvēkus savāca, saliņa segās un iecēla ragavās vai aiznesa uz rokām. Sievas un citi piederīgie pūlējās saglabāt dzīvības dzirkstelīti, kas vēl trīcēja mīļotā cilvēka krūtīs; centās pārvest viņu vēl dzīvu mājās no šīs briesmu vietas.

Pār sarkano jūkli nolaidās bieza tumsa. Tumsa, piezīdusies pilna asiņu smakas, vaidu, asaru un aizturētu elsu. Kā milzīgs brāļu kaps melnoja baltajā klajumā. Karstās asinis bija izkausējušas sniegu līdz pašai zemei.

Bet kungu mājas logi mirdzēja ugunis. Tur ļaudis, sekmīgi paveikuši dienas darbus, ar lielisku apetīti ieturēja vakariņas. Dzēra, saskandināja glāzes, novēlēdami cits citam labu veselību.

29. NODAĻA. KAS NOTIKA PEC IZRĒĶINĀŠANĀS

Kad sodāmos sāka vest uz Albiem, kāķa tiesnesis sevišķi rūpīgi izvaicāja un pārbaudīja, vai sagūstīto vidū ir arī galvenie vainīgie. Par organizētājiem, kā zināms, uzskatīja Pearnu Heinu, Jāgupu Tomasu un kā trešo — Teni Maltsii, kuru kāķa tiesnesis bija pamanījis starp Ahulas dumpiniekiem. Burzmā un jukās, kāda bija šķūnī, kad zemnieki atbrīvoja notiesātos, ne tiesnesis pats, ne Albu pagasta vecākais, ne tiesas bende nebija varējuši saskatīt, kurš bijis iesācējs. Kā vēlāk noskaidrojās. aculiecinieki nevarēja apzvērēt, ka tieši Tenis Maltss bijis viens no tiem, kas atbrīvoja zemniekus no peramā sola.

Uz Albiem atveda tikai divus galvenos vainīgos: Pearnu un Jāgupu. Trešajam, kā no Orgmetsas ziņoja, bija izdevies nozust. Meklēšana bija izrādījusies nesekmīga, un tas ļoti saniknoja tiesnesi.

Abus sagūstītos dumpja «barvežus» tūlīt atšķīra no citiem ieslodzītajiem, iekala važās un stingrā apsardzībā aizsūtīja uz Tallinu, kur viņiem bija jāstājas tiesas priekšā par kriminālnoziegumu. Nelaimīgie ar to gan paglābās no pēriena, bet viņu sirdis nodrebēja, iedomājoties, ka sagaidāms vēl kaut kas briesmīgāks.

Taču arī trešais «barvedis» nokļuva likuma nagos. Tenis Maltss pats metās bezdibenī. Viņš atnāca un brīvprātīgi pieteicās kāķa tiesā. Kur gan toreiz zemnieks varēja aizbēgt, kur paslēpties uz ilgāku laiku!

Tiesnesis tūlīt lika viņu iekalt važās un nogādāt uz Tallinu.

Kā bija redzams pēc Tallinas tiesai nosūtītā apsūdzības raksta, kuru nolasīja apcietinātajiem, kāķa tiesnesis uzskatīja Teni Maltsu par dumpja galveno barvedi. Veco vīru tas nepārsteidza. Viņš taču bija sektas galvas un izceļošanas kustības vadoņa Maltsveta miesīgs brālis, izceļotāju delegāta un zemes izlūkotajā Gustava Maltsa tēvs. Un ari viņš pats, Tenis Maltss, bija muižniekiem un to skaitā arī kāķa tiesnesim labi pazīstams kā viens no visdarbīgākajiem un drošākajiem izceļotāju vadoņiem. Bet tiesā Maltsa lieta ieguva labāku virzienu, nekā varēja cerēt pēc apsūdzības raksta. Abi apsūdzības liecinieki, Juris

Vilgs un kaķa tiesneša rokaspuisis, deva juceklīgas liecības. Viņi gan aizrādīja, ka pats fon Grinevalda kungs redzējis — Maltss bijis viens no pirmajiem iebrucējiem pēršanas telpā, bet,, vai viņš atbrīvojis sodāmo, to neviens no abiem nevarēja apzvērēt. Tādējādi Tenis Maltss saņēma mazāku sodu nekā abi viņa biedri: viņam piesprieda divus gadus cietumā. Bet nelaimīgajam Pearnam un Tomasam tiesa piesprieda izsūtīšanu ārpus dzimtenes. Gan ne turp, kur viņi paši bija tiekušies, bet tikpat tālu citā vietā. Sī vieta saucās Sibīrija. Viņiem piesprieda vairākus gadus katorgas un mūža trimdu «neapdzīvotā zemē».

Bet arī Maltsu neatstāja ne Tallinā vai kur citur Igaunijas robežās. Toreiz spaidu darbos notiesātos izsūtīja no Tallinas, visbiežāk uz Novgorodu. Turp aizveda arī «Jervamā dumpinieku barvedi». Viņa sieva, Gustava pamāte, vīrišķīga un enerģiska sieviete, ar diviem bērniem devās vīram līdzi, taču nabaga vīrs brīvībā vairs neizkjuva. Nelaime, kas viņu bija ķērusi kā zibens spēriens, tāpat smaga cietumnieka dzīve salauza vecā vīra veselību un drīz noveda viņu kapā. Vasarā Tenis Maltss pārcēlās uz jaunu mājas vietiņu — baltajās smiltīs vairāku pēdu dziļumā. Savu dēlu viņš vairs neredzēja. Dēls Krimā saņēma no pamātes ziņu par tēva nāvi. Maltsa atraitne ar bērniem atgriezās dzimtenē. Viens no bērniem ceļā nomira. Māte Tallinā apprecējās no jauna. Bet arī viņa drīz aizvēra acis mūžīgajā miegā, un pēc tam nāve aizsauca arī otro bērnu.

Tā beidzās šās ģimenes traģēdija.

Par Pearnu Ileina un viņa cietuma biedra tālāko likteni nekas nav zināms. Viņi pazuda kā daudzi tūkstoši pirms un pēc viņiem. Sibīrijas iekšas bija nepiesātināmas. Tās aprija veselus leģionus.

Bet maldās, kas domā, ka ar asiņaino tiesu Albos un kriminālprocesu Tallinā maltsvetiešu vaina bija izpirkta un nolīdzināta. Morālajam sodam, Sibīrijai un cietumam, sekoja smagi materiāli spaidi.

Pie nosodītajiem zemniekiem izmitināja zaldātus. Viņu mājas un pirtis pārvērta par kazarmām. Ļaudīm, kurus zaldāti bija pēruši līdz ģībonim, uzlika par pienākumu dot tiem vēl pajumti un barot. Un zaldātus vajadzēja labi ēdināt un dzirdināt, guldīt ērtās gultās — to prasīja bargā priekšniecība. Un ne jau tikai mēnesi vai divus nabadzīgajam un nomocītajam zemniekam bija uz sava kūkuma jānes šī pārmērīgi smagā nasta, bet veselu pusgadu — līdz pavasarim.

Kā klāsies ziemā šiem nelaimīgajiem!

Kā mums zināms, daudzi pavasari bija zaudējuši savas mājas un darba vietas. Līdzjūtīgi cilvēki — gan maltsvetieši, gan viņu ticībai nepiederīgie bija devuši cietušajiem pie sevis pajumti un vasarā un rudenī, siena un labības pļaujas laikā, kaut vai par vēdera tiesu, arī darbu. Bet šie bēduļi pat strādādami cieta badu. Brienot pa purviem, viņi lasīja ogas — brūklenes, lācenes, mellenes un dzērvenes — tās nesa pārdot, lai iegūtu kādu grasi. Bet kā gan šie nelaimīgie lai iztiek visu garo ziemu, kad viņu darbaspēks nevienam nebūs vajadzīgs? Ko viņi varēja nopelnīt pie tā laika zemnieka, kurš pats izkūlās kā mācēdams, cīnīdamies ar badu un nabadzību? Ilgāku laiku dot kādam žēlastības maizi neviens nespēja.

Sī ziema biedēja ne tikai nabadzīgos bezpajumtniekus, bet ari tos rentniekus un vaļiniekus, kas pavasarī ticības skurbuļa dēļ nebija iesējuši labību, bija pārdevuši lopus un darba rīkus. Tiem gan vēl palika sava pajumte, bet māja bija tukša, tikpat tukša arī klēts un naudas maks. Tikai ar lielām grūtībām dažiem saimniekiem bija izdevies veikt savas klaušas muižā un iesēt ziemājus jaunajam rentniekam. Ziemai — garajai, bargajai ziemai — viņiem nebija nekādu ietaupījumu. Bads, zobus atņirdzis, raudzījās iekšā pa logiem un durvīm.

So šausmīgo ainu vēl papildināja traģēdija Albos, jo tagad visas mājas un būdas bija pilnas ar slimniekiem. Sievas, mātes un māsas vilka ārā rikšu skabargas no savu tuvinieku saplosītajām miesām, ārstēja ar mājas līdzekļiem, kopa viņus nedēļām ilgi. Sievietēm pat vajadzēja mest pie malas dažus steidzamus daibus, muižas linu apstrādāšanu, vērpšanu un aušanu. Blakus bada rēgam nostājās baiļu rēgs.

Un šajās nabadzīgajās būdelēs vēl nometināja zaldātus, jaunus vīriešus, kuriem kazarmās tikko pietika ar kroņa devu!

Bet pagāja arī šī ziema ar tās neaprakstāmajām ciešanām. Zobus sakoduši, nīzdami dzīvi un nicinādami nāvi, cietēji aizvadīja garo ziemu. Aiz bada viņi gandrīz koda sev pirkstos un grauza vai grīdas klonu, taču no sava nodoma neatkāpās. So prieku saviem apspiedējiem viņi nesagādāja. Kopīgā nelaime, kopīgās ciešanas, kopīgs bads padarīja viņus par brāļiem, un tie dalīja cits ar citu pedejo maizes garozu un pēdējo kreklu.

Ar jaunā gada sākumu izceļošanas kustība ieguva konkrētu un noteiktu veidu. Gubernatora kanceleja izdeva pases bez traucējumiem, tāpat kā muižnieki rudenī pēc pēršanas izsniedza atļaujas zinies tiem, kas muižai nekā nebija parādā. Pēc visa notikušā varētu domāt, ka karaspēka uzraugāmo «dumpinieku» aizkavēšanai muižnieki izdomās kādu īpašu viltību. Taču tas nenotika. Kungi beidzot tomēr bija pārliecinājušies, ka'nelaimīgie zemnieki neļaus sevi iebaidīt ne ar kādu teroru, lai tas maksātu viņiem kaut vai dzīvību. Bija iespējams ari, ka soģi baidījās no augstākām varām Pēterburgā. Valdība bija ieinteresēta, lai neapdzīvotās vietās rastos iemītnieki. Ilgāku laiku strādāt pretī valsts varas gribai ar visādiem mākslīgi radītiem šķēršļiem un izdomājumiem, kā, piemēram, «Jervamā dumpis», baroni atzina par neizdevīgu.

Pēc jaunā gada, tūlīt pēc pasu saņemšanas, uz Krimu kopā ar diviem pavadoņiem devās jaunās izceļotāju grupas delegāts. Viņam bija jādabū tur zeme saviem pilnvaru devējiem, apmēram četrdesmit ģimenēm. Sis delegāts bija Ivustass Mērmans, Kangusāres saimnieks no Albu pagasta; par ceļa biedriem, viņam-pieteicās abi pazīstamie Maltsveta ticības sludinātāji, Paides Antss un Kernu melderis. Viņi brauca ar pasta zirgiem, dodamies caur Tartu, Pleskavu, Kijevu, un 1862. gada sveču mēneša sākumā nokļuva Krimā. Abi neprata krieviski, bet ar savu uzdevumu tomēr lika galā.

Izraudzīties zemi palīdzēja tautas brāļi, kuri jau dzīvoja Krimā un. bija izraudzījušies vietu nākamajām izceļotāju grupām. Gustavs Maltss bija viņiem iepriekš aizrakstījis pāris vēstuļu, ieteikdams apmesties muižnieku zemēs Simferopoles apkaimē; tur nebija sauso stepju, šīs zemes atradās upju krastos un tādēļ bija dzīvošanai ērtākas nekā valdības zemes. Paklausot Krimas igauņu padomam, Mērmans bija pilnvarots vienoties ar kādu no muižniekiem. Ieradušies Krimā, delegāti ar Samrukas tautas brāļu palīdzību atrada piemērotus zemes gabalus. Burluku ciemā uz muižnieces Belovodskas zemes, apgabalā, kur bija norisinājusies Almas kauja. Muižnieki, kā zināms, pieņēma ieceļotājus apmēram ar tādiem pašiem noteikumiem kā valdība. Drīz vienošanās bija panākta, līgums likumīgi apstiprināts un ieceļotāju pases un revīzijas raksti reģistrēti Simferopolē,kroņa palātā. Ar to šo ģimeņu juridiskās saites ar dzimteni bija sarautas: viņi kā Krimas iedzīvotāji varēja izbraukt no dzimtā novada, uzrādot Simferopolē saņemtos dokumentus.

Antss Kerge, kurš nebija precējies, palika Krimā un iekārtojās tur darbā, bet Kārlis Gustavs Silejevs un Kustass Mērmans atgriezās dzimtenē, lai kopā ar savām ģimenēm un citiem izceļotājiem no jauna uzsāktu tālo ceļojumu.

Pēc divām nedēļām ceļā devās vēl citas zemnieku grupas pārstāvis, Antss Volkmans no Ahulas, paņēmis līdzi apmēram piecdesmit ģimeņu pases. Viņam par tulku kļuva tas pats vecais zaldāts Tenisons, kas kopā ar Maltsvetu un viņa brāļadēlu pagājušajā gadā jau reiz bija braucis uz Krimu. Viņi izraudzījās Tenisonam labāk pazīstamu ceļu caur Pēterburgu un Maskavu.

Ar tautas brāļu piepalīdzību arī šis delegāts ātri tika galā ar savu uzdevumu. Bija jādod ļaudīm iespēja labi un netraucēti aizbraukt no dzimtajām vietām, tas lika pilnvarotajam steigties ar zemes izraudzīšanu. Ja ieceļotāji, nonākuši Krimā, nebūtu apmierināti ar izraudzīto zemi, tad viņi varēja vēlāk pēc pašu izvēles uzmeklēt zemi citur.

Sai grupai zemi iedalīja muižas īpašniece Marija Dalajeva, Karakijati ciemā Simferopoles apkārtnē, Salgiras upes krastā. Noslēdzis līgumu, Volkmans ar visiem vajadzīgajiem dokumentiem atgriezās Igaunijā.

Aizbraucēji sāka saposties garajam ceļojumam. Vispirms tic? centās pārvērst naudā visu, ko nevarēja paņemt līdzi. Lopus, mājas iekārtu, darba rīkus — cik daudz nu šo mantu vēl katram bija atlicis — pārdeva, pa lielākajai daļai pārmērīgi lēti, vai arī atdāvināja pazīstamiem un kaimiņiem. Katrs pēc iespējas centās piepildīt naudas maku, jo neviens nezināja, kas viņu sagaida. Ceļš bija garš un tāls.

Taču sagrabināt naudu nenācās viegli, ko pārdot nebija gandrīz nekā un arī cenas bija ļoti zemas. Pagājušajā gadā, tāpat kā iepriekšējā, zemi piemeklēja neraža. Par pieaugušu vērsi maksāja rubļus desmit līdz piecpadsmit, par govi piecus līdz sešus, zirgs maksāja nedaudz vairāk par ādas cenu. Cik gan par lopiem varēja ieņemt izceļotāji, kuriem bija jāmeklē pircēji, lai tiktu vaļā no sava īpašuma un aizbraukt!

Vāca kopā naudu, turpat sarīkoja ratus, gādāja ccļa maizi, lāpīja apģērbus. Virs ratiem ar kārtīm un audeklu uzrīkoja kulbas un piekrāva tās ar mantām, ko gribēja ņemt līdzi.

Maltsvetiešu mājās visur valdīja dzīva rosība un kņada Muiža uz to skatījās greizi, arī maltsvetiešu pretinieki no pašu zemnieku vidus, kas viņu pasākumus vēroja ar baznīckungu un hernhūtiešu acīm, zobgalīgi kratīja galvas.

Izceļotāji bija nolēmuši aizbraukt lapu mēnesī. Desmil ģi menes, kas ar sagatavošanos tika galā ātrāk un domāja, ka mazākā barā ceļot ir vieglāk, devās projām jau maija sākumā. Ap mēneša vidu Kuslasa Mērmana vadītā grupa paguva sa kārtoties tik tālu, ka varēja domāt par aizbraukšanu, kamēr zemes izlūkotāja Antsa Volkmana pilnvarotāji vēl tikko sāka posties ceļam un bija spiesti vairākas nedēļas atpalikt no citiem.

Mērmana grupā pulcējās galvenokārt Madises draudzes cilvēki, jo tur Maltsveta ticība bija daudz vairāk izplatīta. Kad viss bija sakārtots aizbraukšanai, izceļotāji nolēma atvadīties no tās vietas, kur apglabāti viņu tuvinieki. Šim aicinājumam atsaucās visi, un Madises kapsētā sapulcējās daudz maltsvetiešu, lai pēdējo reizi pielūgtu dievu pie savējo kapiem un paņemtu līdzi sauju zemes no savu mīļo kapu kopām.

Uz kapsētu aicināja arī mācītāju.

To pašu mācītāju, kurš viņiem no kanceles tik asi bija uzbrucis, tik skarbi šaustījis un pret kuru viņi paši tik bieži bija uzstājušies; to pašu oficiālo dieva kalpu, kura mācību viņi ar savu ticības novirzienu bija grāvuši, nopēluši un notiesājuši, jo tā, pēc viņu domām, nepareizi un nepilnīgi iztulkoja svētos rakstus!

Bērnišķi vientiesīgās zemnieku dvēseles savā aizgrābtībā, šķiroties no dzimtenes, vairs nepieminēja bijušo ar ļaunumu vai ienaidu. Viņi vēlējās, lai pretinieks noskaitītu īsu lūgšanu un izvadītu ceļā ar svētrunu, lai atvadīšanās noritētu svini gāk …

Mācītājs Gebhards izpildīja šo vēlēšanos. Šāds lūgums viņam glaimoja. Likās, ka šķiršanās skumjas ir atgriezušas nomaldījušās avis atpakaļ viņa ganībās, Priecīgs par zemnieku padevību mācītājs kapsētā noturēja garu un salkanu atvadu runu. Neaizskarot domstarpības ticības jautājumos, veikli apejot nesaskaņas, viņš stingri piekodināja aizbraucējiem svešumā turēties pie «mīļās evaņģēliskās ticības» un, sekojot tās baušļiem, dedzīgi rūpēties par savas dvēseles skaidrību. Bet, ja gadltos, ka jaunā dzimtene pieviltu viņu cerības, ja viņu sirdis pamostos ilgas pēc pamestās dzimtās zemes, tad lai droši un bez vilcināšanās braucot atpakaļ! Šejienes garīgie gani, valdība un saimnieki viņus uzņemšot atkal ar tēvišķīgu milību un rūpēšoties, lai katram būtu darbs un maize . . .

Skumju pārņemtas sirdis ir viegli aizkustināt. Šos lētos panākumus jaunais mācītājs arī ieguva. Tiesa, viņa pēdējie vārdi, kas zemniekiem izklausījās pēc apsmiekla, mazināja iespaidu un atvēsināja klausītājus, taču visumā runātājs varēja būt apmierināts, jo viņš redzēja savā priekšā no asarām miklas acis un zemu noliektas galvas. No kapsētas uz baznīcu viņš soļoja visa bara priekšgalā, kā pieklājas dvēseļu ganam, kurš ved aiz sevis savu ganāmpulku.

Daudziem, sevišķi sievietēm, radās vēlēšanās vēlreiz ieiet vecajā, katram tik pazīstamajā baznīcā. Nebija taču neviena viņu vidū, ko pie sevis ar daudzām jo daudzām atmiņām nesaistītu šis dievnams. Šai ēkai ar augsto torni reiz vajadzēja kļūt par viņu garīgās dzīves centru, šajās bargajās, drūmajās sienās, kas slējās augšup klajuma vidū, viņi bija saņēmuši savu pilngadības apliecinājumu un pieņēmuši šo ceremoniju ar godbijību, kas viņos bija iedvesta kopš bērnu dienām. Te mācītājs bija salicis kopā viņu rokas un svētījis tās ar laulības saitēm; te viņi bija nesuši savus bērniņus kristīt, savus miroņus apbedīt. Bez tam zemniekam ar viņa nemitīgo grūto darbu un nošķirto dzīvi baznīca blakus krogam un gada tirgum bija ari izklaidēšanās vieta, kur varēja ierasties pēc nedēļas vai divām, lai redzētu citas sejas, dzirdētu citas balsis, lai parunātos ar kādu attālāku draugu par savām bēdām un priekiem.

Ar redzamu labpatiku mācītājs izpildīja arī šo vēlēšanos.

Kad ķesteris atvēra durvis, tumši pelēkais pūlis, pazemīgi klusēdams, iegāja vienkāršajā, pieticīgi uzpostajā telpā. Spilgtās pavasara saules stari, ieplūzdami pa šaurajiem, gotiskajiem logiem, zaudēja spožumu. Ļaudis stāvēja, cieši kopā saspiedušies, nedroši skatīdamies apkārt, un tad pamazām sagrupējās pulciņos un sāka aplūkot vienu otru priekšmetu tuvāk, it kā atvadoties no tā.

Klusēdami, ar bargu izteiksmi sejā viņi atstāja baznīcu un pulciņos pāri pļavām un druvām izklīda pa bērzu un egļu ieskautajiem ciematiem, ko sildīja pavasara saulīte.

Pēc dažām dienām izceļotāji sāka aizbraukt. Viņu lielā diena bija klāt.

Par sapulcēšanās vietu lika izraudzīts Orgmetsas ciems.

Grūti būtu izvēlēties piemīlīgāku laiku un jaukāku nostūri, lai aizbraucēji uz mūžiem paturētu atmiņā dzimtās zemes visskaistākās ainavas.

Debesis smaidīja, kā no jaunas piedzimusi, spīdēja pavasara saule. Ar kaislīgu mīlu viņa raudzījās lejup uz neaptveramajiem plašumiem, ar karstiem skūpstiem modinot dzīvotprieku katrā būtnē virs zemes. Zelta šķiedrām caurausta, jaunā lapotne ar maigu, iczaļu dūmaku klāja mežus un krūmus. Pirmās puķes, zilas kā no debesīm nokritušas zilgmes lāses, citas spilgti dzeltenas un mirdzošas kā saules zelta pilieni, rotāja pļavu ar koši raibu rakstu. Un, lai debesīs, tur zili zeltainajā gaisa valstībā, atskanētu plaukstošās dzīvības gaviles, cīrulis, celdamies arvien augstāk un augstāk, dziedāja skanīgu slavas dziesmu, pilnu laimes un sajūsmas; tas dziedāja tik skaļi, it kā baidīdamies, ka citādi viņa līksmes pārpilnā sirds varētu pārplīst aiz prieka.

Orgmetsas ciems bija viena no skaistākajām vietām ceļā no Tallinas uz Tartu. Tiem, kas brauca no Tallinas puses, likās, ciems slīgst ziedošos dārzos. Kad ļaudis pienāca tuvāk, bija redzams, ka šo iespaidu panāk krāšņās ievu, pīlādžu un alkšņu birztalas ap pirmajām trim mājām. Tālākās mājas, kas garā virknē sekoja aiz šīm, atradās pa lielākajai daļai ceļa labajā pusē, kaut ari ne vairs tādu kuplu zaļumu vidū kā pirmās, bet arī tās izcēlās uz l'ona, kas ainavai piešķīra svaigumu un valdzinājumu. Pa labi aiz ciema stalti pacēlās jauna bērzu birztala, un vēl tālāk dižojās tumša eglāja smailes. Otrpus ceļa lauki aizsniedzās tālu projām, līdz atdūrās pret mežu, kas plašā lokā tiecās tiem pretī, apskaujot ar plati atplestām rokām.

Sajā vietā, ciema dienvidpusē, jau no agra rīta sāka pulcēties Jervamā novada ļaudis gan kājām, gan braukšus, gan jauni, gan veci. Bariem nāca ziņkārīgie; aizbraucējus pavadīja tuvinieki, radi, draugi un paziņas, lai ar viņiem vēl kādu stundiņu pavadītu kopā un, kad vezumu rinda sāks kustēties, pēdējo reizi paspiestu roku un ieskatītos acīs. Šodien taču viņi, domājams, šķīrās uz visiem laikiem. Jo tie, kas tagad neaizgāja līdzi, bija nolēmuši palikt dzimtenē, kaut arī izceļotāji tiešām nokļūtu zemē, kur piens un medus tek.

Jo augstāk cēlās saule, jo vairāk ļaužu un vairāk rosības radās sapulcēšanās vietā.

Gatves galā un uz ceļa viss mudžēt mudžēja. Arvien garāka izstiepās pajūgu virtene. Sešdesmit ores, piekrautas ar pārtiku ceļam, ar drēbēm un bērniem, virknējās cits aiz cita. Visi rati bija pārvērsti par «kulbām»: pār lokveida atbalstiem pārvilkts audekls. Bet šī pajumte, protams, nebija visai ērta, lai blakus bērniem un sirmgalvjiem tur varētu novietoties arī pārējie ceļotāji. Ikvienam kaut cik jaunākam un žirgtākam vajadzēja iet kājām — jānosoļo no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai. Katrai ģimenei nebija savu ratu un zirgu. Uz divām līdz trim ģimenēm bija pa vienam zirgam ar ratiem. Par neprecētajiem, kalpiem un kalponēm nebija ko runāt, tie bija laimīgi, ja varēja kādā kulbā nolikt savas mantu pauniņas un maizes kules, kamēr trūcīgajiem vaļiniekiem, kuriem bija mazi bērni, vajadzēja apskatīties, kur ar lielu lūgšanos varētu novietot bērnus kāda saimnieka ratos. Sajā vezumu rindā, kurā brauca Mermana grupa, bija apmēram pieci simti izceļotāju no Jervamā novada pagastiem, sevišķi no Madises draudzes, bez tam vēl sešpadsmit citas ģimenes, kopskaitā astoņdesmit cilvēku, no Harjumā novada Kolgas pagasta. Izceļotāju gan no tuvuma, gan tāluma būtu sanācis vēl vairāk, bet daudzi, kuriem gribētos braukt, nespēja pamest iesildīto vietu, viņus atturēja bailes no nezināmā, no tālā ceļa un sīkstā pieķeršanās savas mājas pavardam.

Bet arī pašiem vīrišķīgākajiem un apņēmīgākajiem aizbraucējiem bija neizsakāmi grūti un sāpigi šķirties no dzimtenes, tik dziļi bija iesakņojusies pieķeršanās dzimtajai ligzdai. Kad kāds no priekšējiem ratiem iesaucās, lai vezumu rinda sāk kustēties, sievietes un ari daudzi vīrieši nevarēja savaldīt asaras. Raudādami viņi apskāva palicējus. Dziedot korāli «Gods dievam augstībā», veselu versti garumā izstiepusies, vezumu rinda sāka kustēties projām no Orgmetsas. Sī baznīcas dziesma nebūt neizteica aizbraucēju jūtas, taču piemērotākas viņi nezināja. Nomāktie, līdz sirds dziļumiem aizgrābtie ļaudis tajā izraisīja savas sāpes, savu protestu pret tiem, kuru mantkārība un patvaļa kā pātagas cirtieniem dzina viņus prom no šejienes, spieda pamest visu, kas sirdij mīļš un dārgs.

Ret arī šajos sāpīgajos brīžos atradās zobgaļi, kas ar izsmieklu noskatījās uz «trako maltsvetiešu» vezumiem. Tie bija daži zemnieki un muižas kalpotāji, kam materiālā ziņā klājas labāk, vai ari ļaudis, kuru apziņu bija aptumšojusi baznīckungi, brāļu draudzes sacītāji un «žēlīgie maizes tēvi». Tie bija apmātie, kas ticēja nodevīgajai mācībai, ka verga un saimnieka intereses ir kopīgas, ka pat ļaunums un varmācība, ko vergam nodara saimnieks, nāk vergam par labu, jo tāds ir dieva prāts. Tās bija lās aprindas, kurās Jansena tēvs izplatīja savu laikrakstu «Pārnu Postimees», kurām viņš ieskaidroja, ka Albu rijas priekšā gandrīz līdz nāvei sasistie vergi, «taurēm skanot un bungām rībot, saņēmuši pelnīto sodu no zaldātiem…».

Jau divas nedēļas v ēlāk Jervajāņu baznīcas priekšā varēja vērot tādu pašu ainu kā toreiz Orgmetsas ciemā. Tikai mazliet īsāka ceļotā ju vezumu rinda. Apmēram piecdesmit ratu ar vairāk nekā simt izceļotājiem Antsa Volkmana vadībā uzsāka gaitu tālās Krimas virzienā. Pat tiem, kas ziemā bija atmetuši ar roku un pasmējušies, ka no Šīm murgainajām iedomām nekas neiznākšot, tagad nācās atzīt, ka izceļošanas kustība tiešām bija sākusies. Viņiem atlikās tikai ļaunā priekā mierināt sevi. ka ceļinieki nenokļūs līdz galam un griezīsies atpakaļ.

Taču šāds mierinājums nespēja nevienu pārliecināt.

Mantkārīgā muižnieka dvēsele nodrebēja bailēs. Tas taču bija milzīgs darbaspēks, kas tur gan kājām, gan braukšus pameta šo zemi. Tas gāja zudumā ne viļen ar tiem, kas soļoja līdzās ratiem, bet ari ar tiem, kas pinkšķēja, sēdot ratos, vai zīda mātes krūti. Apmēram tūkstoš cilvēku, kas līdz šim bija strādājuši bez maksas!

Tāpēc nebija brīnums, ka Rosnas Halliku muižnieks barons Stackelbergs, riskēdams ar savu godu, kādas divdesmit verstis dzinās pakaļ Volkmana vezumu rindai, lai pierunātu sava pagasta zemniekus griezties atpakaļ, kārdinot viņus ar visādiem solījumiem.

— Es taču arvien esmu bijis jums labs kungs, — viņš sāka turēt runu, sēdēdams greznajā karietē. — Es nekad jums neesmu uzkrāvis ne liekus darbus, ne liekas nodevas, nedz arī citādi jums darījis pāri. Bet turpmāk es gribu būt pret jums vēl labāks un žēlīgāks, ja tikai jūs nāksiet pie prāta un griezīsieties atpakaļ!

Bet šie stulbie un nepateicigie zemnieki stūrgalvīgi kratīja galvu.

Viņi bija tik daudz baudījuši kunga labumus, ka labprāt aizbēgtu līdz pasaules galam.

Un, klusu lādēdamies, barona kungs lika pagriezt savus rikšotājus atpakaļ uz Rosnas Iialliku . . .

30 .NODAĻA. divi, kuriem sametĀs KAUNS

Tajā liktenīgajā rudens naktī Kīsu Līza un Lehmusu Anu pārveda no Albu soda vietas vienās ragavās trīs nopērtos. Divi vaidēja, trešais klusēja, tāpat kā bija klusējis pēršanas laikā. Muižā viņš bija klusējis aiz spīts, bet tagad tādēļ, ka gulēja bez samaņas. Viņš bija zaudējis vairāk asiņu nekā citi, jo ari viņa sejā rēgojās liela brūce. To bija iecirtis zaldāts, kuram viņš. ieejot pēršanas aplī, nejauši bija uzminis uz kājas.

Visi trīs ilgi sirga gultā, visilgāk Miķelis, kā jau padzīvojis virs. Viņš bija ari vienīgais no trim, kas sūdzējās par sāpēm un naktīs ar savu vaidēšanu neļāva mājiniekiem gulēt.

Tā viņš vaidēja vairākas diennaktis, tad piepeši sastinga kā koks. Viņš gulēja aizvērtām acīm, ar dīvainu riebumu sejā, ne ar vienu nerunāja, nevienam neko nejautāja. Trīs dienas viņš nepieņēma barību, no rīta lidz vakaram dzēra aukstu ūdeni. Ja kāds ko jautāja, viņš neatbildēja, un bieži nevarēja saprast, vai viņš vēl dzird.

Dažreiz, kad Miķelis iedomājās, ka neviens neredz, viņš atvēra savas nespodrās, uztūkušās acis un — paraudzījās apkārt. Kādu samulsumu un skumjas pauda šis skatiens! Viņa lūpu kaktiņi noraustījās kā cilvēkam, kuram nāk vēmiens.

Tāvets Lehmuss turpretī bija viegli sakaitināms slimnieks. Viņš lādējās katru reizi, kad sakustoties kaut kur iesāpējās, lādējās un savieba lūpas, kad viņam apvaicājās, kā viņš jūtas. Apkārtējie bieži dzirdēja, kā viņš, nogrimis domās, sāk griezt zobus, un redzēja, kā viņš ar abām dūrēm gumzīja savu galvu. Tāvela krūtīs, acīm redzqt, vārījās tāds niknums, ka dzeltenas putas sakāpa mutes kaktiņos, viņu plosīja tādas dusmas, ka reizēm pilnīgi aizmirsās vārgums un sāpes.

Pirmais uzrausās kājās Miks.

Mājās jau dzīvoja divi zaldāti.

Miks vairākas dienas noslaistījās apkārt bez darba. Nekāda vara nespēja viņu aizdzīt uz muižu klaušās. Nelīdzēja mātes un tēva lūgšanās un pierunāšana, viņš bija un palika kurls. Tad Miks kādu vakaru pārnāca piedzēries. Zēns bija tik apskurbis, ka netika vairs pāri slieksnim istabā, bet nokrita durvju priekšā zemē, no kurienes viņu vajadzēja piecelt un ienest istabā.

Kad otrā rītā vecāki sāka Mikam to pārmest, ši rāšanās il kā noplūda viņam garām. Sākumā Miks klusēja kā mūris, tad norūca kaut ko nesaprotamu, nospļāvās un aizgāja no mājām.

Tajā vakarā viņš nemaz vairs nepārnāca, bet ieradās tikai otrā rītā un atkal tādā izskatā, ka bija skaidrs, kur bijis un ko darījis.

Tā tas turpinājās vēl dažas dienas. Kā vēlāk noskaidrojās, viņš bija nodzēris savas pēdējās kapeikas. No Tāveta pāris reižu aizņēmies naudu, tad pārdevis savu nazi. zābakus un dažas citas mantas un visbeidzot slepus piezadzies pie tēva plāna naudas maka.

Bet pie atbildības tie viņu nevarēja vairs saukt.

Miku meklēja vairākas dienas un atrada klētsaugšā. Viņš bija pakāries.

Sākumā likās, ka šis notikums uz Tāvetu Lehmusu, kas ari jau bija piecēlies no gultas, nebūtu atstājis nekāda sevišķa iespaida. Viņš devās aplūkot mironi uņ pēc tam, apgājis visam ciemam apkārt, drūms, bet mierīgs pārnāca atpakaļ mājās. Te viņš pāris stundu nosēdēja, seju iespiedis delnās, tad sāka taisīt Mikam zārku. Viņš riekā neēda un ne ar vienu nerunāja, pat ar sievu ne. Arī bērēs bija tāds pats kluss un nerunīgs.

Nākamajās dienās Tāvets blakus klētij mazajā nojumē, kur bija viņa darbnīca, laboja ratus, ar kuriem pavasarī gribēja doties «tālajā ceļā». Klaudzināja un urba un zāģēja tur dienas trīs četras, reizēm uz ilgu laiku pārtrauca darbu un sūca pīpi. Tad kādu dienu, uznākot tumsai, viņš iesūtīja Juku istaba un pazuda. Tikai vēlu naktī streipuļodams pārnāca mājās.

Tā bija pirmā reize šajā gadā, kad Tāvets tik pamatīgi piedzērās. Tāvetam pa šo laiku bija gan kādreiz gadījies iedzert, bet viņš stingri ievēroja mēru. Vīrs nedzēra tik daudz, ka. pārnākot no kroga vai tirgus, mežģītos mēle.

Otrā rītā agri viņš atkal aizgāja no mājas un pārnāca ap pusdienu tikpat nožēlojamā izskatā kā naktī.

Istabā viņš nevienu neievēroja, ar nodomu izvairījās noAnu skatieniem, ierāvās kaktā un apsēdās, galvu nokāris, un indīgi smīnēja. Ilgi klusēja, vēlāk sāka pats ar sevi sarunāties.

—   Hē, he, he! . .. Ai, ai, ai! .. . Dēls žūpa. meita mauka — citi bērni stulbeņi . . . Un viss no dieva! .. . No dieva, viss pēc svētajiem rakstiem un praviešiem, un apustuļiem — he. he, he! Dzīvo kā trako namā!

Un pēc maza laiciņa:

—    Ilē, jūs salašņas, šeit un tur! … Ko vieni atstāj neaprītu, to aprij otri! .. . Vieni norij galvu, citi miesu un pēc tam dvēselīti! Ka tad! Viss pareizi! . . . Viss kārtībā! … Tu nemaz nedrīksti atplest muti! .. . Šiem dievs, un šiem atkal likums!…

Pēc maza starpbrīža:

—    Tā būs vispareizāk! . . . Ko tur vairs drebināsies viņu priekšā! Cik ilgi cietīsi, lai tev mauc ādu pār acīm! … Viena pati mugura, viena pati āda! Lai plēšas pie tavas maitas! .. . Sīksts puisis! . . . Tikai jāiet un jāizdara tāpat! Ko vēl vairāk!

Anu piegāja viņam klāt un uzlika savu šauro delnu Tāvetam uz galvas. Tāveta mati bija mitri no aukstajiem, taukajiem sviedriem, kas klāja pieri un seju. Šis pieskāriens it kā noņēma visu rūgtumu no Tāveta dvēseles. Viņu piepeši pārmāca mīkstčaulīgs žēlums. un viņš sacīja, runādams pretī nule teiktajam:

—    Būtu viņš, muļķa zēns, man kaut kā licis saprast — būtu jel vārdiņu iebildis! Būtu sūdzējies, vai! .. . Zināja taču, kas es viņam esmu . .. Bet nē. Klusēja kā mūris. Tiklīdz tu uz viņu palūkojies, nodur acis. Un pēc tam iet un pastrādā tādas blēņas … Muļķītis . . . muļķītis … nabadziņš .. .

Tāveta sasarkušajās acis sariesās asaras, viņš novērsās. Pēc tam piecēlās un smagi iegāzās gultā.

—   Un vienmēr tie labie cilvēki aiziet bojā … nosprāgst! — viņš vēl nomurmināja, tad apklusa un drīz sāka krākt. Tāvets aizmiga ar asarām skropstās.

Ziemā viņš atkal atgriezās pie senākā dzīves veida. Nekas viņu nespēja atturēt no dzeršanas: ne drauga Andresa labie padomi, ne sievas sirdssāpes. Brīžiem viņš īsāku vai ilgāku laiciņu nedzēra un ķērās pie darba, bet. kad atkal iegribējās degvīna, Tāvets bija gatavs kaut vai pusnaktī izlēkt pa logu.

Tā viņš nodzēra gandrīz visu savu naudu, tos ietaupījumus, kurus tik rūpīgi bija krājis, lai tālā svešumā uzceltu jaunas mājas. Palika vienīgi tā daļa, kuru viņš ziemas sākumā bija aizdevis galīgā postā nonākušajam sievastēvam. Tāvets bija aizdevis, negaidīdams, kamēr viņam lūdz; viņš redzēja Kīsu ļaužu postu, paņēma maku un aizsūtīja ar Anu viņiem naudu. Nabagais palīdzēja nabagajam.

Par lo, ka Tāvets atkal nonāca neceļos, Anu. lai cik tas savadi, neko sevišķi neuztraucās. Likās, it kā viņa to saprastu, sajustu, ka tas ir dabiski, ka citādi nemaz nevar būt. Likās, it kā viņa attaisnotu un žēlotu vīru. Anu vairs nemēģināja Tāvetu pārliecināt un klauvēt pie viņa sirds durvīm ar dievvārdiem. Ne viņas seja, ne acis nepauda pārmetumu. Viņa bija skumja, bet neuzmācās vīram ar šīm skumjām. Reizēm Anu raudāja, bet slēpa savas asaras.

Anu dvēselē bija notikušas ari vēl citas pārmaiņas. Kopš rudens viņa vairs tik dedzīgi nepiedalījās reliģiskajos pasākumos. Anu gan vēl cītīgi apmeklēja maltsvetiešu lūgšanas stundas, kuras tagad noturēja šaurā lokā, ģimenē. Taču pati pārrunas nerīkoja un lūgšanas neskaitīja. Viņas ticīgā saiešanās ar Teņu Pēteru saimnieku, runīgāko ciema sludinātāju, gan vēl turpinājās, bet, sakot ar pavasari, viņi satikās arvien retāk un retāk. Toties Anu arvien biežāk ņēma pati roka bībeli, ilgi lasīja to vienatnē un dzīvoja savrupu garīgo dzīvi. Likās, it kā viņa dedzīgi un neatlaidīgi meklētu bībelē skaidru un noteiktu atbildi kādam labi zināmam jautājumam, pūlētos tur ko atrast vai izdibināt, izrakties līdz pamatiem, lai uzmeklētu to, ka vēl trūka, ar ko viņa nebija tikusi skaidrībā.

Šis jautājums viņai, liekas, bija radies pēc abiem briesmīgajiem šā rudens notikumiem — pēc pēršanas Albos un Mika pašnāvības. Anu garastāvoklis kļuva mainīgs un dīvains. Viņas krūtīs bija kaut kas pārtrūcis, domas sajukušas. Šķita, ka sagrūst tas, ko viņa bija uzskatījusi par stipru un nesatricināmu. Viss viņas augums pauda bezgalīgu izbrīnu un samulsumu. Kā tad tā? Kā gan iespējams, ka jānotiek tā un ne citādi? Vai tas ir iespējams? — lielā neziņā vaicāja Anu samulsušais skatiens.

Nelikdama ar šiem jautājumiem galā, viņa gāja pie cilvēkiem, kurus iedomājās esam gudrākus par sevi. Anu izvaicāja Tenu Pēteru Madi, Paides Antsu, Kernu melderi, patiesības liecinieci Mariju. Anu stāstīja, kas notiek viņas dvēselē.

— Mēs paši domājam un stāstām savos sprediķos, ka mūs vajā mūsu ticības dēļ, — viņa teica, — ka meli ir uzsākuši karu pret patiesību, ka neticība grib nomākt īsto ticību un ka dievs ļauj visam tā notikt, jo grib norūdīt mūsu ticību pārbaudīšanas ugunīs. Bet kas norisa Albu rijas priekšā? Kā tas iznāca, ka dievs ar savu pārbaudīšanu nodarīja netaisnību? Pēra mūsu ticības vīrus, bet mūsu ticības sievas un meitas neaiztika. Kāpēc neļāva man ciest manas ticības dēļ, kāpēc nepārbaudīja manu ticību? Bet vienam otram vīram izdevās izvairīties no pēriēna. un dažus nejauši pat nenotvēra. Es jautāju jums: ja šo sodu bija nolēmis dievs, tad kādēļ viņš deva iespēju vieniem par savu ticību ciest, otriem ne?

—   Dieva griba ir neizdibināma, un viņa ceļi brīnišķīgi, — viņai atbildēja.

—    Nē, šie vardi neatdos manai dvēselei mieru! — iesaucās Anu. — Es gribu kļūt redzīga, bet jūs atstājat mani tumsā. Atrodiet kādus citus vārdus, kas dotu gaismu!

—    Bet vai tie, kas netika pērti, savā sirdī necieta? vaicāja viņai. — Redzot citu miesīgas sāpes, viņi izjuta dvēseles ciešanas.

—    Es gaidīju tādu atbildi, — atteica Anu. bezcerīgi smīnēdama, — es teicu sev to pašu, bet, manuprāt, šis paskaidrojums ir ļoti nepilnīgs. Var taču vaicāt, kāpēc tad šķiroja vienas un tās pašas ticības cilvēkus? Kāpēc vieniem vajadzēja ciest miesīgas sāpes un otriem garīgas? Bet tas nav pats galvenais. Man nedod miera jautājums, kāpēc ticīgo mocekļu pulkā bija ari neticīgie? Kāpēc kopā ar mūsu ticības brāļiem mocīja manu vīru, manu brāli, manu māsasvīru? Tāvets un Miks ir vienmēr nolieguši mūsu ticību, Adis no mūsu ticības jau sen atkāpies. Un tādu droši vien bija daudz. Kāpēc dievs, pārbaudīdams mūs, tik bargi sodīja ari viņus? Manu nabaga brāli šis sods noveda pašnāvībā — kāpēc viņu sodīja ar nāvi? Mans virs pēc pēršanas un nelaimes ar Miku atkal iet bojā, bet viņš jau bija uz pareizā ceļa. Kāpēc dievs ļauj tam nolikt?

—    Šie pasaulīgie ļaudis saņēma sodu par saviem grēkiem, — viņai atbildēja.

Anu skumīgi papurināja galvu.

—    Vai tad viņi ir vienīgie grēcinieki mūsu draudzē vai mūsu pagastā? Tādu ir simtiem un tūkstošiem. Kāpēc tos neviens nesodīja un sodīja tikai viņus? Kāpēc to nedarīja tad. kad pārbaudīja mfisu ticību? Es maldos tumsā un netieku no šīs tumsas ārā. Bet daudz skaidrāk saredzu ceļu. kad piebalsoju tam, ko saka mans vīrs …

—    Ko tad viņš saka?

—   Tāvei» aka, ka mūs pēra kungi, nevis dievs. Un kungi mūs pēra tāpēc,-ka mēs gribam izbēgt no klaušām un viņi baidās no zaudējumiem.

Gudrākiem bija jāatzīst, ka ari tur ir sava daļa taisnības, bet, daži piebilda, sodīšana nevarēja notikt pret dieva gribu, dievs bija izraudzījis kungus par saviem soģiem.

Anu tas viss likās sarežģīts un neskaidrs. Viņa nekādi nespēja saprast, kādēļ viņas vīrs. brālis un māsasvīrs bi ja nokļuvuši to ticīgo vidū. kurus dievs gribēja pārbaudīt. Anu bija labākās domās par dieva gudrību un taisnīgumu. Viņa domāja, ka visuvarenajam vajadzēja šo :isiņaino ticības pārbaudi izdarīt tik acīm redzami, visiem saprotami, ka katra «žēlastību iemantojusi dvēsele» varētu sev teikt: «Es redzu pār sevi Jehovas roku!»

—   Mana dvēsele ir dedzīgi piesaukusi dievu, sacīja Anu, — un es esmu lūgusi, lai viņš dotu man vai kādam citam no mums, vai arī mums visiem skaidru zīmi, apstiprinātu, ka mēs ar savu ticību esam uz pareizā ceļa, esam pareizi sapratuši viņa likumus un baušļus un pareizi tos pildījuši, ka esam viņa mīļie bērni. Es piesaucu viņu karstās lūgšanās, sevišķi tajos brīžos, kad mūsu cilvēki Kukunosu rijas priekšā vaidēja no briesmīgajiem sitieniem. Es raudzījos uz debesīm, un mana dvēsele vai lūza. Es domāju: tagad jānāk kādai pārmaiņai. Debesu tēvs nevar ko tādu nepamanīt! Un, ja mēs ar acīm nekādus brīnumus neredzēsim un kaut ari mēs ar ausīm nekā nedzirdēsim, tad tomēr visuvarenā roka ierakstīs mūsu sirdīs to, ko viņš mums grib atklāt . . . Bet nekas nenotika. Mana dvēsele palika tukša, un ari neviens cits nav bildis, ka dievs viņam būtu ko pasludinājis .. . Vai atceraties, kā mēs Lasnarnes kalnā gaidījām kuģi? Kā mēs gaidījām savu pravieti? Mēs nesagaidījām ne vienu, ne otru. Un dievs mums nesūtīja nevienas zīmes, dievs nepavēstīja mums, kāpēc neatbrauca kuģis, kādēļ neatgriezās mūsu ticības mācītājs, kaut gan mēs visi lūdzāmies uz ceļiem. Es lūdzu dievu nakti un dienu — ar tādu izmisumu, tik dedzīgi, ka sāku jau redzēt murgus . .. Sakiet nu, — ka mēs zinām, ka mūsu taka ir pareiza un ka mūsu dvēseles ir iemantojušas žēlastību?

Viņai atbildēja ar ļoti daudziem pierādījumiem, paskaidrojumiem, apliecinājumiem. Viņai pārmeta mazticību, dēvēja par nepacietīgu, neapdomīgu. Anu pazemīgi noklausījās apvainojumus un pārmetumus. Karstas asaras ritēja viņai pār vaigiem. Bet, iedama prom, Anu juta, ka šaubu tārps vēl arvien kremt sirdi, jo likās, ka šie ļaudis, kurus viņa uzskatīja par gudriem, nemaz nav gudrāki par viņu pašu.

— Es gribu gaidīt un meklēt patiesību, — Anu atteica, aizgāja uz mājām un turēja vārdu.

Tāvets Lehmuss bija ticis vaļā no sava dvēseles glābēja.

Aklais nevarēja rādīt ceļu neredzīgam.

Vai. pareizāk, kā gan aklais drīkstēja rādīt ceļu redzīgam?

Kaislīgas patiesības slāpes bi ja pārņēmušas jaunās sievietes dvēseli, dzina viņu klaiņot apkārt pa mežiem un laukiem, pa vietām, kur viņa varēja būt viena ar savām domām, savām šaubām.

Reiz, kādā svētdienā, Anu nejauši bija nonākusi Madises baznīcas tuvumā. Viņai ienāca prātā, ka jau divus gadus nav bijusi baznīcā. Varbūt tur sirds atradis to, kas apgaismos un parādīs ceļu uz patiesību? Un Anu nolēma ieiet dievnamā, kur parasti lūdza dievu aplamticlgie, vienkāršie pasaules bējrni, ka ari varizēji un liekuļi. Sī doma pārņēma viņu ar tādu spēku, ka Anu gandrīz skriešus tuvojās baznīcai un, pagrūzdama gājējus, iespraucās pa durvīm.

Anu vēroja, gaidīja un meklēja. Un tad nāca vilšanās, dīvains atskurbums, viņai uzbruka ikdiena.

Anu bija atnākusi šurp no saules pielijušiem laukiem, dziļi aizkustināta. Bet šie biezie mūri un smagās velves raudzījās pretī tik bargi un vienaldzīgi, ka Anu pārskrēja ledainas trīsas. Un. kad viņa baznīcā paskatījās apkārt, likās, ka pirmo reizi ieraudzītu ap sevi priekšmetus skaidrāk nekā līdz šim. Anu pārsteigta aplūkoja šos pelēkos, putekļainos izrotājumus uz sienu apmetuma, un likās, it kā uz viņu nolūkotos neglīti izķēmotas cilvēku sejas, ērmi ar dīvainām zirnekļa tikla bārdām. Baltās koka figūras abpus kokgriezumiem rotātās kanceles ar savām bezkaunīgi mirdzošajām sejām pēkšņi lika iesmieties rūgtus, jaunus smieklus. Pat eņģeļu galvas uz karnīzes šodien izskatījās tik savādas, tik ikdienišķas un salkanas, ka Anu, kas šinī dievnamā bija meklējusi svētsvinīgu noskaņu, nodrebēja un novērsās. Viņa pacēla acis augšup uz lielo Kristus tēlu vidū starp baznīcas galveno telpu un altāri, kurus vienu no otra šķīra arka. Savā laikā, kad šo tēlu iznesa no baznīcas ārā.

maltsvetieši, to pulka ari pati Anu, bija nikni un dedzīgi pro testējuši. Patlaban šis tēls, kuru Anu kādreiz bija pielūgusi, nemodināja viņā nekādu svētsvinīgu noskaņu: vēsi un vienaldzīgi raudzījās no sava krusta šis kokā izgrebtais un vāpētais pestītājs. Tā bija tāda pati cilvēka roku darināta lieta kā Jēzus tur mazajā, nomelnējušajā altāra gleznā, pie kura krusta atbalstījās cietēja Marija.

Anu stāvēja un skatījās, un pār viņas ķermeni pārskrēja šermuļi, it kā būtu pieskārusies kāda sveša, ledaina roka. Gribēdama tikt vaļā no šīs sajūtas, viņa piespieda sevi klausīties dziedāšanu un ērģeļu spēli, pievēršot skatienu akmens kāpnēm altāra priekšā. Zem šā akmens, kapličā, trūdēja kāda barona senču pīšļi, par lo liecināja bareljefi uz sarkofaga, kur bija attēlots guļošs bruņinieks un viņa laulātā draudzene. Bet arī mūzikas skaņas neaizkustināja jauno sievieti, viņai neradās tā jauka, cildenā un svinīgā izjūta, kādu Anu senāk mēdza izbaudīt reliģisko ceremoniju laikā. Nebija ne cildenā miera, ne arī svinīgās nopietnības, gluži otrādi, viņai nāca smiekli.

Viss, ko Anu te redzēja un dzirdēja, piepeši likās smieklīgs. Un par visu to nebija vērts lauzīt galvu, domāt, meklēt, sāpināt sirdi. Un tikpat pēkšņi un nevaldāmi, ka bija vēlējusies ieiet baznīcā, viņai gribējās tūlīt aiziet no turienes, cik ātri vien iespējams.

Spilgtajā saules spožumā Anu pēkšņi ieraudzīja savu tērpu — drūmu un pelēku. Un viņa smaidīdama nodomāja, ka ari tas ir smieklīgi, bezgala smieklīgi. Un piepeši sametās kauns par šo maltsvetiešu apģērbu, ar ko viņa līdz šim bija lepojusies visas pasaules priekšā, viņa sāka steigties, gandrīz skriet, lai ceļā nesatiktu pretimnācējus.

Ar pirkstiem Anu šķirstīja matus, kas krāšņos viļņos krita pār krūtīm, taču darīja to neapzinīgi, pavisam neapzinīgi. Nonākusi mājās, jaunā sieviete izbrīnījusies pamanīja, ka pār pleciem viņai karājas divas kārtīgi sapītas bizes …

Mājās Anu atrada priekšā cilvēku, kas «deva norēķinu par savu saimniekošanu». Rokām saķēris galvu, Tāvcts, acu nenolaizdams, raudzījās dažās netīrās naudas zīmēs, kas mētājās viņa priekšā uz galda.

Tas bija viss, kas viņam vēl palicis pāri no rūpīgi krātās ceļa naudas — kādi rubļi desmit! Un pavasaris bija klāt! U11 jaunā dzīves vieta tik tālu, gandrīz pie Turcijas robežām. Ļaudis tūlīt, tūlīt dosies ceļā.

—    Sieva, ko es esmu izdarījis! — iesaucās Tāvets.

—    Muļķības tu esi izdarījis, vīrs, — atbildēja Anu. — Bet nevajag nodoties izmisumam, mēs visi darām muļķības, visi, visi .

—    Un tu arī?

—    Un es droši vien arī … Bet laimīgs ir cilvēks, kurš to apjēdz, pirms nav par vēlu . .. Cik tev pietrūkst ceļa naudas, to varēsi aizņemties no Sēnepalu Andresa.

31 . NODAĻA. nabadzĪbas KARAVĀNA

Vezumu rinda, kuru vadīja Mērmans, izstiepās verstes garumā. Pirmajās pāris nedēļās, kad šķiršanās sāpes norima, te valdīja samērā omulīgs garastāvoklis, sevišķi, kamēr kaj'avāna vēl brauca pa pašu zemi, kur visās vietās skanēja pašu valoda, kaut arī citās izloksnēs, un kur vēl satika ļaudis ar pazīstamiem sejas vaibstiem un ierastos tērpos. Igaunijas ciemos un muižās, tiklīdz tālumā parādījās garā vezumu rinda, uz ceļa skatīties, brīnīdamies par neparasto ainu, saskrēja daudz ziņkārīgo. Daudzi pazina, ka tie ir maltsvetieši. un nespēja atturēties no aizvainojošiem smiekliem un dzēlīgām piezīmēm. Bet, kad vezumu rinda, atstādama aiz sevis Tarlu pilsētu, tuvojās Vidzemes robežai, viss izmainījās. Turienes zemnieki, kuri avīzes nelasīja, nezināja nekā ne par Maltsvetu, ne arī par viņa sektu, atskaitot, protams, dažus atsevišķus cilvēkus, kas par to nejauši, pa ausu galam, bija dzirdējuši vai lasījuši «Pfirnu Postimees» slejās. Vidzemes iedzīvotāji saņēma šo nabadzīgo bēgļu gājienu ar līdzcietīgu izbrīnu, un. izdzirduši bēdu stāstu, daudziem acīs sariesās asaras un piere saraucās dusmu grumbās. Viņi saprata, ka nelaimīgie bēg no tiem pašiem apspiedējiem, kuru jūgā vaidēja arī Vidzemes zemnieks. Tartu un Veru iedzīvotāji no visas sirds dalīja pēdējo kumosu ar nelaimīgajiem, kuriem vairs nebija pajumtes. Viņi pārdeva tiem produktus par vislētāko maksu, gandrīz deva par velti.

Tas atgrieza ceļotājiem drosmi un možumu.

Viņi gāja lēnām — rinda virzījās uz priekšu apmēram 25 līdz 30 verstis dienā, — no sākuma arī kājas neko daudz nenogura, liekas tāpēc, ka ceļi bija samērā labi un laiks skaidrs. Vienīgi divi kājāmgājēji piekusa jau pirms Tartu un atspaidīja pēdas uz akmeņainas šosejas, kaut arī kurpes bija labas un jaunas. Tās bija Lauru Jāņa govis.

Zemnieks mīl savus lopus, to zina visi. Kustoņi ir viņa četrkājainie bērni. II sevišķi tiem bija pieķērušies toreizējie igauņu zemnieki, kam nebija citas mantas, kas būtu ta pieaugusi pie sirds. Ar mazajiem četrkājainajiem viņš ziemā draudzīgi sadzīvoja kopā vienās telpās kā paša ģimenē. Zemnieks par saviem lopiem runāja kā par līdztiesīgiem ģimenes locekļiem, kuru dzīvība un veselība viņam bija tikpat dārga kā sievas vai bērnu veselība.

Tā arī Lauru saimnieks Jānis Paju no Orgmetsas nespēja pamest savu brūnaļu un raibaļu, kad viņš ar visu ģimeni devas uz Krimu. Tās bija tik rāmas, gandrīz visu gadu ar īsiem pārtraukumiem deva pienu, atnesās bieži, telēni bija veseli, un saimniecei viņas nekad nedarīja raizes ar slimošanu. Pircēji, protams, atradās, bet tie solīja par šiem labajiem lopiem tik niēcigu maksu, ka Jānis ar visas ģimenes ziņu nolēma brūnaļu un raibaļu vest līdzi «uz siltajām zemēm».

Bet vai viņu nagi izturēs tik tālu ceļu? Govis taču nav radušas daudz staigāt tikai uz ganībām un no turienes uz mājām; tās nav pat bijušas tirgū, jo ir pašu izaudzētas.

Ko tur citu — jāpataisa kurpes! Īstas kurpes no biezas pastalu ādas. Tad jau vairs nebūs jābaidās ne no cieta lielceļa, ne asajiem akmeņiem.

Sacīts — darīts! Jānis sameistaroja govīm kurpes, bet nedeva tās tūlīt valkāt. Lai mazliet paietas tāpat, kamēr kājas sāks sāpēt, tad jau varēs apaut.

Citādi viss būtu labi, bet kurpēm bija maza vaina: tās kavēja govīm cilāt kājas. Vispirms raibaļa, tad arī brūnaļa atteicās iet tālāk. Nelīdzēja ne rājieni, ne pamudinājumi. Beidzot tās, neaizgājušas līdz Tartu, pieteica streiku, un Lauru ģimenes kulbu ratiem draudēja apstāšanās un atpalikšana. Nekā nevarēja darīt — Jānim nācās abas govis ceļā pārdot cilvēkam, kas par tām samaksāja vēl mazāk, nekā citi bija solījuši mājās.

Ģimene devās tālāk, asaras slaucīdama, Lauru ļaudis

nebēdājās par smieklīgo cenu, nē — viņi bija zaudējuši divus ģimenes piederīgos . . .

Sākumā bija vēl kaut cik ēdamā kulēs un baļļās; bija kaut kas makā, ar ko varēja krājumus papildināt, un visu pirka turpat ceļa tuvumā. Tāpēc kopējās ēdamreizes ceļa malā zaļajā maurā vai mežā, kur sametās kopā radinieki un draugu pulciņi, bija itin priecīgas, sevišķi jauniešiem. Katra ēdienreize sākās ar nopietnu, svinīgu lūgšanu, taču bieži vien beidzās ar juutriem smiekliem. Gan jau arī iedomājās par grūtībām, kas vēl būs jāpārvar, bet šim ceļojumam reiz tomēr pienāks beigas, un tā būs alga par visām mokām kāpēc tad veltīgi bēdāties! «Nopūties, cik vari, bet kādreiz pasmejies arī!» Šī Ada Vikerpūra paruna kļuva par devīzi dzīvespriecīgajiem. Tie paši pulciņi, kas izveidojās ēšanas reizēs, palika kopā arī nakts atpūtā. Gulēja, protams, zem klajām debesīm, satinusies vecos kažokos, svārkos un segās, savākuši cisām un pagalvim zāli un koku zarus. Kad rinda apstājās, ceļa malā vienmēr izveidojās versti garš, iedzīvotājiem bagāts ciems, kur ēkas bija pusotras asis garie kulbu rati. Pa ciemata ielām juku jukām rosījās cilvēki un zirgi, bērni smiedamies skraidīja ap ratiem vai raudādami kūņojās ratos. Līdzi atskrējušie suņi meklēja savus saimniekus vai ložņāja apkārt pēc barības …

Par mazu, priecīgu sabiedrību bija apvienojušās tās četras Taguru pagasta ģimenes, kas bija tikušas projām ar pirmo rindu: Lehmusu Tāvets ar sievu un dēlu, pieci Kīsu cilvēki — tēvs, māte, Juris, Tīna un Marija, kā ari Lejaspirts pāris ar savām septiņām atvasēm no piecpadsmitā līdz piektajam dzīves gadam, veselas kāpnītes, cits par citu garāks, kā ērģeļu stabules, un Tenu Pēteru saimnieks ar aklo sievu un abiem brāļiem. Mada vecā krustmāte Trūte bija pāris gadu pēc vecmāmuļas aizgājusi atdusēties zem velēnām.

Sim pulciņam bez «Serviku barona», viņa lielmātes un mazās jaunkundzes vēl piebiedrojās pazīstamā sprediķotajā Marija Kusnetsa un Kernu melderis, šis populārais Maltsveta ticības sludinātājs, kas kopā ar Mērmanu bija devies vietraudža gaitās uz Krimu. Marija Kusnetsa un Gustavs Silejevs pievienojās kugliešu grupai tāpēc, ka viņus ar Tenu Pēteru Madi un Lehmusu Anu saistīja ciešas garīgas saites un ilggadīga sadarbība. Sajā pulkā gan ietilpa arī daži pasaulīgie, kuriem bija slikta slava, par ko žēlastību iemantojušās dvēseles, protams.

nepriecājās, bet kopīgs pasākums un kopīgs liktenis nostūma pie malas reliģiskās un morālās pretišķības. Visi šie ļaudis tagad turējās cieši kopā, ēda, gulēja blakus un cits aiz cita soļoja pa vienu un to pašu ceļu, un tāpēc arī viņu raksturi pielāgojās cits citam, pretišķības uzskatos vairāk vai mazāk miermīlīgi izlīdzinājās, un abas puses centās izvairīties no izteicieniem, kas šo labo saprašanos varētu izjaukt.

Kopā ar Kugļu ciema pirmo izceļotāju grupu nebija varējuši aizbraukt vienīgi Kadaku un Pcrtlu māju ļaudis, kā ari daži neprecētie. Viņi nebija paguvuši laikā saposties, un tādēļ viņiem vajadzēja doties ceļā vēlāk ar Valkmana grupu.

Kugļu ciema ļaužu uzjautrinātājs un laika kavētājs bija Adis Vikerpūrs, šis mazais vīriņš ar vājo miesu, bet možo garu. Ada veselība pēc pēriena .stipri pasliktinājās, viņš bija gandrīz tikpat vārgs kā vecais Kīss, kas nemitīgi sūdzējās par sāpēm krustos un mugurā un vairāk gulēja ratos nekā gāja kājām. Adis ar saviem jocīgajiem stāstiem, asprātību un vēderrunātāja mākslu reizēm gribot negribot sasmīdināja pat dievbijīgos svētuļus. Bet viņa nostāstos visvairāk klausījās un par viņa jokiem visgardāk smējās jaunatne, Kīsu un Lejaspirts bērni ar draugiem, kā ari pasaulīgie — Tavets, Tenis, Eltse un daži neprecētie, kas viņiem piebiedrojās.

Saprotams, arī svētulīgie dievlūdzēji meklēja savai gaumei piemērotu laika kavēkli un izklaidēšanos. Salkanais sprediķotājs un kunkstētājs Madis; nopietnais, pašapzinīgais, mazrunīgais Silejevs; klusā, lēnprātīgā, arvien it kā par kaut ko noraizējusies Marija; trulais Miķelis ar savu aplamo, juceklīgo valodu, vienās asarās mirkstošā Līza ar trīsošo galvu — viņi vakaros bieži salasījās kopā un pamatīgi iztirzāja ticības un garīgās dzīves jautājumus. Šā pulciņa dalībnieces reizēm bija arī Lejaspirts Vija un Lehmu.su Anu: Vija sevi turēja par pārāk lielu muļķi, lai runātu līdzi par tik augstām lietām, bet Anu teica, ka gribot vēl pamācīties. Tā runāja viņa, kas ilgu laiku bija piedalījusies kustībā ar visu sirdi un kas bija mācījusi citus! Anu draudzējās ar abiem pulciņiem, kā ar garīgo, tā laicīgo, taču visur klusēja. Nekāda pierunāšana un pamudinājumi nelīdzēja, lai viņa atsāktu savu agrāko darbību.

Sestdienas vakaros un svētdienās, kad nometne atpūtās ilgāk, dievkalpojumos sapulcējās daudz ļaužu. Dievvārdus visbiežāk noturēja Kernu melderis, Madis un Marija. Te zem zilajām debesim cilvēki ar dziļu iejūsmu dziedāja dziesmas no savām līdzi paņemtajām dziesmu grāmatām un karstās lūgšanās meklēja mierinājumu un izturību pārciest tālā ceļa grūtības.

Tā pagāja pirmās trīs ceļojuma nedēļas; viss pārgājiens ilga divarpus mēnešu.

Taču, braucot tālāk, aina kļuva citāda.

Daudzi jau sāka manīt, ko nozīmē nedēļām ilgi no rīta līdz vakaram iet pa cieto lielceļu, gulēt bez ērtībām zem klajas debess un uz mitras zemes un iztikt ar aukstu, sausu un liesu barību. Viņi saprata, ko nozīmē mērot ceļu, pa kuru nobraukt simt verstis bija apmēram tas pats, ko dzimtenē nobraukt desmit, taču ceļa mērķis nemaz nenāca tuvāk, kaut gan jau milzīgs daudzums verstu bija atstāts aiz muguras.

Vispirms sākās nedienas ar kājām. Tām uzmetās tādas tulznas, ka novelc līdz ar ūdeņainajām vātīm pēdas apakšai visu ādu. Tad kājas sāka uztūkt. Tās uztūka kā bluķi, tā ka no rītiem ceļa gājējs nevarēja paspert ne soli. Protams, tas traucēja vezumu rindas virzīšanos uz priekšu, braukšana kļuva arvien lēnaka, jo mazie, vājie kleperi, nedabūdami pietiekamas barības, sāka klibot. Bez tam arī ceļi jau no Pleskavas kļuva arvien sliktāki. Bet, jo vairāk cilvēkiem sāpēja kājtfs, jo lielākās papildu kravas bija jāvelk zirgiem. Arī vecākus cilvēkus un lielākos bērnus, kas vairs nevarēja paiet, beidzot nācās ievietot kulbās.

Par otru ļoti sāpīgu jautājumu izvērtās pārtikas sagāde. Neuztrauca jau tas vien, ka daudziem nabadzīgākajiem ceļiniekiem pirksti atdūrās maka dibenā. Arī tie, kam nauda vēl bija, reizēm par lo nevarēja neko nopirkt, tāpēc ka cilvēkiem nebija ko pārdot Igauņu zemnieks ieraudzīja, ka viņa likteņa brālis krievs ir tads pats tukšinieks kā viņš, taču bieži vien vēl tukšāks. Viņš redzēja krievu zemnieku dzīvojam tādās pašās kurmju rakumiem līdzīgās būdās, kādās dzīvoja viņš, bet ap ģērba un pārtikas ziņā krievi cieta vēl lielāku trūkumu nekā igauņi. Pavasaris vēl vairāk atsedza krievu zemnieka drausmīgo nabadzību. Visi krājumi bija beigušies, un tas, kas auga tīrumā un dārzā, bija jāgaida līdz rudenim. Vietām likās, ka šie skrandainie cilvēki pārtiek vienīgi no sausas maizes un gurķiem, ko nemizotus piekož klāt maizei. Ne siļķu, ne piena, ne kripatiņas miltu. Bet viņu maize tomēr garšoja labāk nekā igauņu melnie sēnalu plāceņi.

Igauņu izceļotāji labi iepazinās ar krievu atsaucību un sirsnību. Kur vien kādam kas bija, tur deva ceļotājiem ar laipnu roku un nevis par naudu, bet aiz līdzjūtības. Jo krievs redzēja sava priekšā nelaimīgus cilvēkus, kas ir spiesti pamest savas mājas un kājām aizklīst tālu svešumā. Tādiem bēduļiem japa līdz, viņi jāatbalsta. Kā bērni šie krievu zemnieki bariem sa skrēja pretī vezumu rindai, pārmeta sev krustu, ielenca sveš zemniekus un izvaicāja, no kurienes un kurp viņi iedami un kāpēc viņiem jāpamet tēvija. Uzzinājuši no viena vai otra krievu valodas pratēja, kas ir piespiedis šo ļaužu baru aizbēgt no pašu zemes, viņi paskatījās uz vietējās muižas ēkas pusi, visu saprazdami, pakratīja galvu un steidzās atnest no savām būdām nelaimīgajiem to, kas vien bija atdodams.

Tie bija galvenokārt svaigi gurķi, sīpoli un sīpolu loki, kādreiz ari maize un drusku piena bērniem.

Ar gurķiem igauņi sākumā nezināja, ko iesākt. Viņi bija tos redzējuši muižas dārzos un uzskatīja par «kungu kārumu», bet nekad nebija tos ēduši. Tiesa, gadījās, ka viens otrs, badu ciezdams, gan nokoda pa gabaliņam, bet šos zaļumus neviens neatzina par barību. Un šīs no visas sirds pasniegtās krievu dāvanas lielāko liesu palika neizmantotas.

Pilsētu tirgos varēja iegādāties pārtiku, starp citu, arī sālītas un svaigas zivis; bet Krievijas pilsētas ir ļoti tālu cita no citas, un garajās atstarpēs ceļotāji dabūja ciest badu, daudziem bija ari iztērēta visa nauda.

No sliktas pārtikas un grūtās, nekārtīgās dzīves izceļotāji sāka slimot, sevišķi ar vēdera tīfu. Pirmie šās kaites upuri bija bērni; viņiem sekoja arī pieaugušie. Drīz pašus mazākos un vājākos bērnus nopļāva nāve. Lejaspirts laulātais pāris nedēļas laikā zaudēja no sava «septiņnieka» abus dvīņus un drīz ari trešo bērnu. — Dievs ir devis, dievs ņēmis, ta kunga vārds lai slavēts, — mierināja dievbijīgie pātarnieki Viju un Teni. Ar visu samierināšanu abi vecāki tomēr ļoti bēdājās — jo vairāk tāpēc, ka viņiem bērni bija jāapglabā svešā malā. Tenis tikai ar varu dabūja sievu prom no kapu kopiņām, kad vezumu rinda atkal sāka kustēties tālāk.

Mirušos bērnus apglabāja ceļmalas, krievu kapsētās, un tos izvadīt nāca krievu priesteri. Kailu galvu, ar līdzcietīgam sejām stāvēja krievu zemnieki bērinieku pulkā, kad igauņi apbedīja savējos, un pavadīja karavānu ar sirsnīgiem vārdiem un laba ceļa novēlējumiem tālākā gaitā.

Bet nāve ar savu izkapti sāka uzglūnēt arī vecajiem un nespēcīgajiem. Kā vienu no pirmajiem tā nopļāva Kīsu Miķeli. Vēdera tīfs nesaudzīgi uzbruka šai mūžīgā badā novājinātai miesai, kurai pēriens Albos bija laupījis pēdējos spēkus un veselību. Miķelis izdzisa, acīm redzot, kamēr kaut kur starp Mogiļevu un Kijevu nomira savu bērnu rokās.

Nabadziņam nebija lemts redzēt apsolīto zemi, par kuru tik bērnišķīgi bija sapņojis visu gadu. Likās, ka tā viņam bija žel visvairāk. « Kaut es nokļūtu tikai līdz vārtiem un dabūtu pa spraudziņu paraudzīties,» viņš bija čukstējis dažas stundas pirms nāves. Tomēr nē. Sim cilvēkam, kurš ar visu savu namu bija tik uzticami kalpojis tam kungam, netika piešķirts tas, ko viņš uzskatīja par lielāko laimi.

Kādā prāvā krievu ciemā Dņepras upes krastā arī viņa pīšļus apglabāja pareizticīgo kapsēta.

Un nabadzības un posta karavāna devās atkal uz priekšu, laiku pa laikam apstādamās, lai apglabātu kādu mirušo. Miķelim drīz sekoja pāris tādu pašu nomocītu un novārdzinātu ceļinieku, divas vecas vājinieces, kas muižniekam bija dzemdējušas ne mazumu vergu un verdzeņu un pašas visu mūžu dienām un naktīm grūti strādājušas. Bēgdamas no sava cietsirdīgā kunga, viņas bija ieskrējušas nāvei tieši rīklē.

Netālu no Kijevas vezumu rinda bija apstājusies atpūsties pie kādas krievu kapsētas. Kad no turienes sāka braukt tālāk, bērni ieraudzīja sirmu tētiņu, kas, berzēdams sapampušās kājas, sēdēja uz kapa kopas.

—    Tētiņ, vezumi jau brauc!

—    Ejiet tik, bērniņi, ejiet — es atpūtīšos un jūs panākšu!

Bet pārējos viņš vairs nepanāca.

Bērni aizmirsa, ka viņa nav, to pamanīja tikai tad, kad vezumi jau bija lielā gabalā. Neviens vairs negāja viņu meklēt.

Nogurums padara cilvēkus trulus. Un nāve kā ēna sekoja gandrīz katram.

Saradās arvien vairāk slimnieku, kas nespēja staigāt, bet ratu. kur tos novietot, kļuva arvien mazāk, jo zirgi bija nobeigušies. Šī nelaime prasīja daudz laika un naudas, jo pavasara darbu dēļ krievu zemnieki zirgus negribēja pārdot.

Viens no visgrūtākajiem slimniekiem bija Adis Vikerpūrs.

Viņš tik ilgi bija uzmundrinājis cietējus ar savu neizsīkstošo jautrību, kamēr viņa slimais vēders atteicās runāt un joki pamira uz lūpām.

Sarāvies čokurā un aizvēris acis, viņš augām dienām un naktīm gulēja kulbā, kur bez viņa mitinājās kāda Albu vaļinieku ģimene un daļa Lejaspirts mazuļu. Viņš nekā neēda, vienīgi dzēra ar ūdeni atšķaidītu pienu. Ar lielām mokām Adis spēja izrunāt kādu vārdu, taču tā nebija žēlošanās, gluži otrādi, viņš mierināja un drošināja citus cietējus. Šim mazajam, kroplajam cilvēciņam bija nesatricināma ticība dzīvei un labākai nākotnei. Adis sacīja, ka tik tumšai naktij beidzot vajagot sekot spožai saules dienai.

Eltse vīru kopa ļoti rūpīgi. Savu izlaidīgo slinkumu viņa bija pilnīgi atmetusi, sevišķi tad, kad Adis saslima. Serviku lielmāte bija pārvērtusies par pirtnieka sievu un piedevām vēl žēlsirdīgo māsu. Eltse uzskatīja, ka tā ir viņas vaina, ka virs tagad ir slims un viņa veselība kopš pagājušā rudens pasliktinājusies. «Viņu pēra manas vainas dēļ!» Eltse bija kliegusi Kukunosu rijas priekšā, jo viņa taču bija piespiedusi Adi braukt projām, negribēdama šķirties no savējiem; viņas vīrs, kam 'dzimtenē neklājās slikti, nebija gribējis mainīt dzīves vietu. Un tagad šis cilvēks, kuram viņai bija jāpateicas par savu jauno, no pagātnes dubļiem attīrīto dzīvi, gulēja slims tādēļ, ka bija izcietis briesmīgu miesas sodu. Taisnīga Eltse arvien atkārtoja vienu un to pašu, apsūdzēdama pati sevi: «Viņš cieš manas vainas dēļ!»

Viņa nezināja un nevaicāja, vai šīs jūtas bija mīlestība, kas viņu jau kopš rudens padarīja maigu un rūpīgu pret šo kroplo, neglīto cilvēku, kas Eltsi ņēmāju bija pārvērtušas par Eltsi devēju. Viņa tikai juta, ka ir liela šā cilvēka parādniece, un sirds viņai sažņaudzās, kad ienāca prātā: Adis varētu nomirt. Ada nāvi viņai tad vajadzētu ierakstīt savu grēku sarakstā kā neizdzēšamu parādu.

Bet Adis nenomira, kaut gan viņa dzīvība karājās mata galā. Kamēr saslimšanas, turpinot ceļojumu, arvien pieņēmās, Vikerpūrs dienvidu karstajā un sausajā klimatā atlaba un kļuva žirgtāks. Jau viņam izšķīlās uz mēles kāds joks, un drīz vien novārdzinātais ķermenis sāka uzņemt vieglu barību.

Pagāja viena nedēļa pēc otras, maijam sekoja jūnijs un jūlijs, jau pienāca desmitā nedēļa, bet karavāna arvien vēl bija ceļā!

Desmit nedēļu neiedomājamu grūtību un moku! Desmit nedēļu bada, slimību un nāves!

Cilvēki bija pārvērtušies par truliem koka gabaliem. Viņiem bija allicis vairs tik vien garīgā spēka, lai pabrīnītos, ka viņos vēl pland vājā dzīvības liesmiņa, ka viņi vēl kustas, spēj pavilkt kājas. To darīja mehāniski, itin kā tos darbinātu kāds savāds spēks, jo apziņa virmoja ka miglā, kā sapni. Viņi bija paši sev un cits citam it kā svešas būtnes, kas ne garīgi, ne miesīgi nav līdzīgas senākajām. Viņi vairs nevaicāja Mērmanam un Silejevam, vai vēl tālu jāiet, vai vēl neredz ilgoto zemi, kur reiz beigtos briesmīgais, ērkšķainais ceļš.

Vārds «Krima» nabaga mēnessērdzīgos būtu varējis atkal novest atpakaļ cilvēka stāvoklī, taču neviens neizteica šo vārdu. Pavadoņi vēl arvien minēja citus vietu nosaukumus.

32 . NODAĻA. izdeguŠajĀs KĀNĀNAS STEPĒS

Tikai augusta pirmajās dienās ceļinieku priekšā izpletās plašs ūdens līdzenums, mirdzēdams saules svelmē. Tas nozīmēja, ka kontinents ir beidzies un pie šīs zilās jūras, kas karstuma nomocītajiem ziemeļniekiem dvesa pretī svaiga dzestruma un spirdzinošu, sāls smaržas pilnu elpu, ir zeme, kur viņi turpmāk dzīvos un kur viņus sagaida alga par pārciestajām mokām un grūtumiem. Šī apziņa lika visiem, kas vēl turējās kājās, saņemt pēdējos spēkus — sirds sāka pukstēt straujāk, un gurdajās acīs atkal iedzirkstijās dzīvības spožums. Tā viņi izgāja cauri Perekopu zemes šaurumam.

Pavadoņi ziņoja, ka tagad karavāna jau esot Krima.

Bet neviens tam neticēja.

Tas taču bi ja tuksnesis.

Lai nokļūtu līdz Krimas līdzenumiem, kur zaļo sulīga zāle, domāja ceļotāji, kā redzams, jāpāriet pāri šim brūnajam tuksnesim vai smilšainajai, tukšajai zemei, kas atgādina tuksnesi. Kad tiksim tai pāri, tad būs Krima, īstā Krima, zaļā Krima!

Karavāna gāja arvien tālāk un tālāk, un tuksnesis arvien vēl negribēja beigties, taču ceļavadoņi apgalvoja, ka tā pati esot Krima, nevis tuksnesis vai nora. Ļaudis it kā sastinga. Viņi apstājās un plati ieplestam acīm un vaļā mutēm klusēdami skatījās apkārt.

Cik tālu vien skatieni sniedzās — līdz svītrai, kur zeme un debesis saliekas, — izpletās līdzens klajums, gluds ka spogulis. Ne koku, ne krūmu, ne pakalnu, ne ieleju, ne strautu, ne avotu, tikai bāli pelēcīga kūla. Izdegusi, izdedzināta zeme, un tajā neviena dzīva stādiņa! Nedzīva, nekustīga, sastingusi, peleka jūra, kas pildīja dvēseli ar skumjām un klusēšanu, kas sirdij lika nodrebēt šausmās par zaudēto .. .

Un tā bija viņu Kānāna!

Tad, lūk, uz kurieni viņus bija aicinājis viņu ticības sludinātājs un pravietis! Šīs zemes dēļ viņš bija pasācis izceļošanas kustību!

Vai tā nebija ļauna burvība, velnišķīga apmātība?

Igauņiem, pieradušiem pie dzimtenes bērziņiem un eglēm, pie ezeriem un upēm, pakalniem un ielejām, nebija ne mazākās jēgas par to. kas ir dienvidu sausums, vairākus mēnešus ilgs sausums ar saules svelmi, kāds šogad bija piemeklējis Krimu. Sausums, kas no irdnes izsūc katru mitruma lāsi, nonāvē jebkura auga dzīvību, saplosa zemi plaisās un lielas, ūdeņiem bagātas upes izdzer tukšas gandrīz līdz dibenam. Arī abus zemes izlūkotājus, kas te bija staigājuši ziemā, satrieca šī neredzētā un neizsakāmi skumjā ainava, kas tagad parādījās viņu acu priekšā. Aiz izbīļa nevienam no viņiem neienāca prātā, ka sausums lāču nemēdz iestāties katru gadu, un, ja šī zeme vienmēr būtu tāda, tad te neatrastu nevienas cilvēka dvēseles. Iespaids bija lik spēcīgs, ka garīgi un fiziski izmocītos ceļotājos, kas te bija cerējuši atpūsties no pārciestajam grūtībām, pēc pirmā apstulbuma pārņēma niknas dusmas.

Tās vērsās pret Maltsvetu.

Šinī brīdī sabruka ticiba Maltsvetam kā pravietim un ticības sludinātājam, apdzisa ne vien dieva kalpa un izredzētā apustuļa oreols ap viņa galvu, bet sakrita pīšļos arī vienkāršā mirstīgā gods un cieņa.

Kā šis cilvēks bez sirdsapziņas ir uzdrošinājies ievilināt tik daudz ļaužu tuksnesī, kur uzbrūk bada nāve! Šī doma visiem izraisīja sašutumu.

Viņi šķita aizmirsuši, ka Maltsvets kopš tā laika, kad viņš bija redzējis Krimu pats ar savām acīm, jau kļuvis ļoti piesardzīgs jautājumā par viņa piekritēju izceļošanu; ka viņa brāļadēls Gustavs Maltss. kuram bija zemnieku pilnvaras, pagājušajā gadā, paklausīdams tieši tēvabrāļa padomam, nebija zemniekiem izraudzījis nevienu zemes gabalu. Maltsvets pats un ari Maltss bija baidījušies, ka pilnvarotāji būs neapmierināti. Gustavs Maltss kā Tallinā, tā ari pēc tam bija maltsvetiešiem attēlojis pilnīgi patiesu ainu par apstākļiem Krimā. Tagad tas viss bija aizmirsts. Atcerējās vienīgi to, ko dzimtenē pravietis bija stāstījis par lieliskajiem vīna kalniem un paradīzes dārziem un kā viņš ar slaveno atklāsmi Tiskrēs bija sakurinājis ļaužu prātus pa galvu pa kaklu doties prom no dzimtās zemes. Viņš bija vilinājis savu draudzi ar Ēdeni un Kānānu, bet tagad šī draudze stāvēja sāls klajumā pie Nāves jūras.

Te pat sprunguli nevarēja atrast, ar ko viltus pravieti samizot, — bija sūdzējies kāds kolgietis ar rūgtu ironiju …

Ļaudis bija iedegušies dusmās ne tikai pret Maltsvetu, bet arī pret viņa brāļadēlu. Viņi domāja, ka Gustavs Maltss savos ziņojumos par Krimu — vai nu Maltsveta sakūdīts, vai pēc paša gribas — bija daudz ko samelojis un slēpis patiesību arī no tiem izlūkotājiem, kas izbrauca vēlāk. Starp Jermavā zemniekiem viņam bija seni nelabvēļi: tie nevarēja piedot, ka Gustavs Maltss pagājušajā vasarā bija devies uz Krimu agrāk, kopā ar piekrastes ļaudīm, un pametis tos, kuri viņu bija pilnvarojuši.

Virzoties tālāk pa tuksnesīgo, neapdzīvoto stepi, nelaimīgie ieraudzīja arvien jaunas postažas ainas, kas pildīja viņu sirdis ar skumjām un sašutumu.

Nonākuši pie tatāru ciemiem, viņi ar šausmām ieraudzīja, kādās būdās te mitinās ļaudis. Pat igauņu vaļinieki, kas bija dzīvojuši dūmu pirtīs, bija pārsteigti par šo skatu. Garas, zemas, kuprainas, sašķiebušās māla būdeles, šur tur nekārtīgi1 izmētātas, ne ielas, ne sētas, un starp tām milzīgas, nezālēm apaugušas kvēpu kaudzes — visur bezcerība, izmisums un posts! Ap mājelēm neredzēja nekāda zaļuma, kas apslēptu un mazinātu šo neglītumu. Un tādās alās viņiem vajadzēs dzīvot! Ceļinieki zināja, ka Burluku ciemā būs jāapmetas tatāru mājās.

Saule dedzināja bez žēlastības, un cilvēkus visu laiku mocīja slāpes. Taču nekur nebija ūdens, ar ko tās dzesēt, nebija nekā ko dot slimajiem bērniem, lai veldzētu viņu izžuvušās mutes. Ciematos gadījās akas tik nesamērīgi dziļas, ka ilgi bija jāgaida, kamēr pudele ar svina gremdekli sasniedza ūdeni. Bet iegūtais šķidrums izrādījās smirdošas duļķes. Kādā pussagruvušā, iedzīvotāju pamestā ciemā ceļinieki ieraudzīja, ka no akas izlido simtiem strazdu. Slāpju mocītie ļaudis domāja, ka putni ielido akā padzerties, un meklēja tur ūdeni. Bet, nolaiduši katlu akā, viņi izvilka reizē ar smirdīgu, pūstošu ūdeni tur peldošus, beigtus, pussatrūdējušus putnēnus. Tad izceļotāji ieraudzīja, ka putniem akas grodu starpās ir ligzdas, no kurienes tie, mēģinādami lidot, bija sakrituši akā. Nelaimīgie ceļinieki devās tālāk, slāpes neremdējuši.

Likās, ka ļauns liktenis vajās viņus tik ilgi, kamēr visi aizies bojā aiz bada, slāpēm un slimībām.

Kad karavāna beidzot nonāca Burlukā, kur pēc līguma viņiem bija jāapmetas, izrādījās, ka būdelēs vēl mitinās agrākie iedzīvotāji un nedomā aiziet. Muižniece Bclovodskaja nekā pret viņiem nespēja iesākt un lauza līgumu. Beidzot līdz nāvei pārgurušajiem bada cietējiem un slimniekiem vairs nebi ja pat pajumtes, par ko visi bija sapņojuši gandrīz trīs mēnešu ilgajā ceļojumā. Viņi bija spiesti apmesties Almas upes tuvumā pie kāda ciema un ierīkot nomelni zem klajam debesīm!

Bet vēl nebija noticis pats ļaunākais. Izmisumā viņus dzina tas, ka te ne cilvēkiem, ne zirgiem arī par visdārgāko maksu nevarēja dabūt pārtiku. Sausums bija pilnīgi izdedzinājis pļavas un labības ražas. Tiesa, muižniece Belovodskaja aiz līdzcietības vairākas reizes atsūtīja uz nometni miežu maizi, bet tās nepietika, lai pabarotu tik daudz izsalkušo. Slimajiem no muižas sūtīja arī zāles, bet, tā kā slimības cēloņi palika un nāca klāt vēl jauni, šī palīdzība izrādījās veltīga.

Starp izceļotājiem atkal sāka plosīties vēdera tīfs, jo viņi dzēra bojātu ūdeni. To smēla no Almas upes. Pareizāk sakot — Almas upes vairs nebija, svelme jau sen bija to nosusinājusi: tikai dibenā starp akmeņiem tecēja šaurs strautiņš, taču ne vairs derīgs dzeramais ūdens, bet silta un negaršīga susla, ko spēja norīt vienīgi slāpju izmocīts cilvēks . ..

Vēdera tīfs nesaudzīgi pļāva pieaugušos, kamēr bērni mira kā mušas. Likās, zeme Almas upes krastos, kur pēc asiņainām kaujām Krimas karā atdusas tik daudz kritušo, atkal prasīja upurus. Apmēram divas nedēļas izceļotāji dzīvoja zem klajas debess un apbedīja ap desmit lielāku un mazāku bērnu aiz karstuma saplaisājušajā, akmenscietaja Krimas zemē, netālu no senā kaujaslauka.

Agrāk uz Krimu atbraukušie tautieši dzīvoja tepat tuvumā — Samruku ciems nebija tālāk kā septiņas verstis, bet no turienes gaidīt palīdzību šķita veltīgi, tāpēc ka samrukiešus pašus bija piemeklējis trūkums un viņi tikko spēja izlikt, saņemdami vienīgi valsts palīdzību. Šā gada bargā neraža bija smagi skārusi arī viņus. Veselākie dabūja gan Belovodskas muižā kādu pagaidu darbu — tiem lika muižas dārzā rakt zemi un ravēt nezāles, pie tam krievu kundze, viņos noskatīdamās, nevarēja vien diezgan apbrīnot igauņu čaklumu. Tomēr arī darbs nespēja uz ilgāku laiku atvairīt postu, bez tam arī te par naudu pārlika nebija dabūjama.

Bads un slimības ar katru dienu pieņēmās, un nelaimīgie beidzot nolēma jūgt atkal zirgus ratos un doties tālāk — uz Simferopoli, kur cerēja par naudu iepirkt pārtiku un atrast pajumti, vismaz slimniekiem.

Pļaujas mēneša otrajā pusē zemnieki ar savu vezumu rindu, kas atkal izstiepās versts garumā, aizkļuva līdz Simferftpoles tirgum. Viņu parādīšanās saistīja visu apkārtējo uzmanību un modināja visdzīvāko interesi Krimas daudzo tautību raibajā barā.

Pilsētnieki, kā cilvēki ar zināmu sabiedrisko stāvokli, tā vienkāršie ļaudis — krievi, vācieši, tatāri, čigāni, saskrēja kopā un ziņkārīgi apskatīja gaišmatainos ziemeļniekus. Par visu viņi varēja brīnīties, gan par atbraucēju izskatu, gan par drēbēm, gan par zirgiem un iejūgu. Garmatainie zemnieki ar īsām biksēm līdz ceļgaliem, garās zeķēs, kas apsietas ar pastalu auklām, melnos, krokotos svārkos, ar ciešu alvas pogu rindu no apkakles līdz jostasvietai; sievas ar pusolekti augstām, olveidīgām cepurēm, no kuru apakšas izrisa vaļēji mati, gandrīz visas gaiši, tumšos, bezkrāsainos apģērbos; tad mazie rati ar kulbām, kuru priekšā aizjūgti liesi zirģeļi, — tas viss Krimas iedzīvotājiem šķita kas jauns un interesants.

Ne jau tikai ziņkāri un izbrīnu modināja šī nabadzības karavāna, bet arī līdzjūtību un nožēlu. Kā Simferopolē, tā arī citās Krimas pilsētās bija ne mazums nabadzīgu, noplīsušu un izsalkušu ļaužu, sevišķi daudz to bija čigānu un tatāru vidū; bet šo tālo atnācēju sejas un viss viņu izskats liecināja par tādām grūtībām, ka sirds negribot sažņaudzās. Bezgalīgi ilgais ceļš ar visām savām nedienām bija ne likai pārvērtis šo cilvēku apģērbus par ubagu skrandām, bet ari viņus pašus izmocījis un novārdzinājis ar badu un slimībām tā, ka viņi atgādināja ēnas bez miesas un asinīm. Viņi gandrīz ar pūlēm tikko turējās kājās, ratos gulēja daudz slimnieku, kas vairs nespēja ne pakustēt. Šī aina nevarēja neaizkustināt viscietāko sirdi, un daudziem ziņkārīgajiem acīs sariesās asaras.

Valdība bija spiesta palīdzēt posta cietējiem vismaz ar pajumti. Pēc gubernatora pieprasījuma pilsētas valde norādīja ieceļotājiem par pagaidu mājokļiem kādas karaspēka kazarmas aiz pilsētas. Tur tad viņi ievācās ar visu savu postu un nabadzību. Pirmo reizi pēc trim mēnešiem igauņu zemnieki pārgulēja zem jumta un aiz slēgtām sienām!

Bet šī palīdzība nāca pārāk vēlu un bija niecīga. Slimajiem taču nevajadzēja tikai dzīvokli, bet ari kārtīgu uzturu un kopšanu. Bet tās nebija. Tādēļ nav brīnums, ka vēdera tīfs un ari citas slimības nemazinājās, bet tieši tagad sāka plosīties vēl stiprāk: izceļotājiem vajadzēja mitināties cieši kopā istabās, kas tik lielam ļaužu daudzumam bija par šaUrām. Gaiss te drīz kļuva nepanesams, tāpēc ka grūti slimie savas dabiskās vajadzības nokārtoja turpat telpās. Kazarmas pārvērtās ne tikai par lazareti, bet ari par smirdošu atejvietu.

No šejienes slimniekus sāka nogādāt pilsētas slimnīcās. Drīz visi hospitāļi bija pilni ar igauņiem. Bet arī vārgo sirdzēju ārstēšana nebija pietiekama bieži vien tāpēc, ka slimnieki citu tautību ārstiem un kopējām nemācēja izstāstīt, kas viņiem vainas un ko viņi vēlas.

Tagad nāve igauņu vidū ievāca bagātu ražu. Gandrīz katru dienu mira kāds no šiem izmocītajiem vergiem, kas bija atbēdzis šurp no muižnieku katorgas un kam nebija nekā vairāk kā likai dvēsele miesās un tukšs vēders. Katru dienu aizmiga mūžīgā mierā kāds no cietējiem, kas beidzot bija sasniedzis jauno dzimteni. Bija dienas, kad divus un tris igauņus reizē veda no slimnīcas uz kapsētu un atdeva viņu pīšļus zemei. Katram iemērīja gabaliņu zemes, kas bija labāka nekā visas Krievijas impērijas vecaines: tā neprasīja ne klaušu, ne vergošanas, bet solīja nebeidzamu atpūtu no visām pārciestajām grūtībām.

Apmēram pēc nedēļām divām, paveikuši likpat mokpilnu ceļojumu, Krimā pienāca otra igauņu izceļotāju vezumu rinda, ko veda Antss Volkmans. Protams, ari šie cilvēki bija tikpat pārsteigti un izbijušies, ieraudzīdami Kānānas izdegušās stepes. Bet jaunajā dzimtenē visus sastapa vēl viena šausmīga parādība, ko agrākie atnācēji nebija redzējuši, tas ari bija viņu pirmais iespaids jaunajā dzimtenē, kas salauza daudzas sirdis.

Pievakarē vezumu rinda tuvojās Karakijati ciemam, ceļotāju nākamajai dzīves vietai. Gaiss bija dzidrs, tikai reta bula dūmaka izpletās kā viegls, caurspīdīgs plīvurs pāri klajumam. Karstums pamazām mitējās, saule slīdēja uz apvāršņa pusi. Zilais debess jums un zeme vēl bija spoža mirdzuma pielijuši. Tā vietā lēnām viesās norieta zelts.

Piepeši ziemeļaustrumos parādījās mākonītis. Tas strauji tuvojās un auga. Debesis, kas nupat vēl mirdzēja tik dziļas un skaidri zilas, kļuva tumšas, savāda, bieza krēsla ietina zemi. Visi pacēla acis pret debesīm, arī slimie un novārgušie, kas gulēja ratos. Viņi ar prieku, pilni pateicīgu jūtu, sekoja, ļcā mākonis ar troksni nāk virsū, tas, likās, atnesīs spirdzinošu pērkona lietu. Jo zeme un viss, kas uz tās ir dzīvs — ļaudis, kustoņi un augi, alka pēc vēsuma un valgmes. Līsti, lietutiņ, nolīsti taču reiz un dod kaut mazliet zaļa svaiguma šai zemei, kas nolādēta par tuksnesi!

Melnais mākonis neatnesa lietu. Ar nelabu troksni tas izpletās pāri Karakijati ciemam, pāri igauņu karavānai, aizklāja visu debess jumu. ar biezu priekškaru aizsedza sauli, un tagad iestājās tumsa. Taču ne pilīte ūdens, ne graudiņš krusas nenokrita lejā.

Un tomēr sāka līt lietus! Biezs … ražens … smacējošs …

Blīvas, melnas krusas veidā no debesīm sāka birt kaut kas* tāds, no kā šausmu un riebuma pārņemtajiem ļaudīm mati saslējās stāvus. Sāka līt dzīvu kukainīšu lietus. Sie krusas graudi bija dzīvi — tie rāpoja, lēkāja, lidoja … Un drīz izrādījās, ka tie ir neremdināmi alkatīgi — tie kāri apēda, aprija, iznīcināja visu. Nevis ar spirdzinošu veldzi mākonis padzirdīja izslāpušo zemi, tas atnesa līdzi vēl lielāku iznīcību un noplicināšanu. Ciemā un ap ciemu viss, ko vēl varēja dēvēt par bālu zālīti vai lapiņu, acumirklī tika iznīcināts, kā ugunī sadedzināts. Un no turienes, kur vairs nekā nebija pāri palicis, kur sāka melnot kaila zeme, kur kociņam vai krūmiņam vairs neredzēja nevienas lapiņas, no turienes pretīgie, rijīgie radījumi cēlās augšā un švīkstēdami barā lidoja turp. kur vēl kaut kas zaļoja. Visās malās mudžēt mudžēja kukaiņi — māju jumtos, ielās un dārzos, ceļotāju ratu kulbās, cilvēku matos un apģērbu krokās …

Nevis ar pienu un medu. nedz dārgu vīnu apsolītā zeme saņēma dieva izredzēto tautu, bet ar Ēģiptes mocībām!

Postītāju siseņu uzbrukumu, par ko viņi tika lasījuši bībelē, tagad visiem bija lemts ieraudzīt pašiem ar savām acim — un pašā pirmajā dienā jaunajā dzimtenē!

Ļaudis pastāstīja, ka šovasar šī Ēģiptes sodība bija uzbrukusi zemei jau vairākas reizes: apmēram pirms diviem mēnešiem tādi paši siseņu mākoņi bija uzlidojuši no austrumiem un galīgi iznīcinājuši sausumu pārcietušo, pusizdegušo zāli. Viņiem pastāstīja, ka siseņi, kad tie laukos vairs nekā neatrada, atlidojuši uz augļu un sakņu dārziem upes malā un tos īsā laikā pilnīgi iznīcinājuši, ka tie notīrījuši pat tabakas laukus, kaut arī šim stādam esot sīva garša un tos neviens dzīvnieks neēdot…

Ļaudis aiz izmisuma vai zaudēja prātu.

Viņi stāvēja, rokas pie krūtīm piespieduši, šajā grauzēju grabošajā gāzmā un skatījās apkārt plati ieplestām acim.

Viņu apziņa it kā satumsa, viņi nespēja izteikt savas sajūtas vārdos vai sakarīgā runā.

Vai tiešām šis izdegušais tuksnesis, kur no debesīm lietus vietā birst rijīgi kukaiņi, ir tā izslavētā zeme, ko pravietis un viņa palīgi izraudzījuši savai draudzei par mājas vietu!

Vai viņi ir ārprātīgie? Varbūt blēži sazvērējušies pret ticīgajiem, dzīdamies pēc pašlabuma?

Taču izmisušo ļaužu sirdīs dusmas nepaspēja iedegties ar pilnu spēku: atgadījās kas tāds, ka viņus pārņēma jaunas šausmas un uztraukums. Ļaudis bija tikko izjūguši zirgus, piesējuši tos pie ratiem un iekārtojušies ciemā pārnakšņot, vieni sēdēja, gurdi atspiedušies pie sienas, citi gulēja, izstiepušies savās cisās. Pēkšņi ārā atskanēja neizsakāmi griezīgs rēciens, kas iespiedās līdz kaulu smadzenēm. Neviens nezināja, kas tas par dzīvnieku, kurš tik šaušalīgi kliedz.

Briesmīgajam rēcienam tūlīt sekoja troksnis un kņada: zirgu miņāšanās, sprauslošana un skraidīšana gar apgāztajiem ratiem, krakšķi un brīkšķi . ..

Pirmā doma bija —kāds dienvidu plēsoņa ir uzbrucis zirgiem un plosa tos!

Ļaudis izskrēja no būdām. Cik daudz (umsā varēja saredzēt, pagalmā valdīja pilnīgs juceklis un šausmas. Pie ratiem piesietie zirgi spārdījās; vieni jau bija norāvusies un skraidīja apkārt, citi vilka sev līdzi ratus, kamēr tie apgāzās. Bet pa zirgu un ratu mudžekli skraidīja apkārt kāds zvērs parastā lāča lielumā un rēca, ko spēja, rēca tādā balsī, ka arī cilvēkiem sagribējās dot kājām ziņu.

Tumsā nevarēja saprast, kāds ir plēsoņas izskats, ko viņš ir spējis nodarīt, cik zirgus saplosījis. Tikai pamazām atklājās patiesā aina. Mīklainajam notikumam radās izskaidrojums, aiz baiļu maskas atklājās amizants joks.

Briesmīgais svešzemju plēsoņa izrādījās par kaimiņu muižas jauno ēzelīti, kas bija atnācis meitās pie mazajām igauņu ķēvēm!

Protams, viņš pats visu šo pasākumu sabojāja, atklādams savas jūtas pārāk drošā un iedomīgā tonī, kādu tikumiskās igauņu ķēvītes agrāk nekad nebija dzirdējušas. Izbiedētās skaistules nenāca vis viņam pretī ar kautru maigumu, bet metās bēgt, aizraujot sev līdzi arī savus rūnītos brāļus un brālēnus, kas tādu brēcošu garausi nekad nebija redzējuši.

Jūtamu zaudējumu zirgu un ratu īpašniekiem, par laimi, nebija.

Bet jocīgais notikums ar laimīgām beigām nespēja novērst nomākto cilvēku prātus no viņu drūmajām domām. Neviens nepasmaidīja, neviens priecīgāk neparaudzījās apkārt. Visiem acu priekšā rēgojās nomācošā, neaprakstāmi bēdīgā tuksneša aina, par kādu izrādījās šī apmešanās vieta, un tā baigā izrāde, kādu viņiem nesen nospēlēja rijīgie siseņu bari. Rūpju pārņemtajās sirdīs vēl niknāk iedegās naids pret tiem. kurus šie cilvēki uzskatīja par krāpniekiem.

Tādā noskaņā Gustavs Maltss atrada savus tautiešus, kad viņš naktī ieradās Karakijati. Divi jaunekļi, zinādami, ka Gustavs strādā tuvējā muižā, bija tūlīt vakarā devušies pie viņa ar ziņu, ka ceļotāji ir ieradušies, un kopā ar tiem ari abas Gustava nepilngadīgās māsas, viena sešpadsmit, otra četrpadsmit gadus veca, kas ilgojās redzēt brāli, savu nākamo atbalstītāju. Paņēmis no saimnieka maizi un citu pārtiku — muižā jau bija zināms par ieceļotāju postu, — Gustavs ar saviem ciemiņiem tūlīt devās uz dažas verstis attālo Karakijati.

Viņa soļus paātrināja vēsts, ka jaunākā māsa ceļā esot saaukstējusies un saslimusi.

Lai cik liels prieks bija Gustavam satikties ar piederīgajiem, tuviem draugiem un pazīstamiem, tautiešu posts un izmisums viņu dziļi satrieca. Bet drīz viņam nācās pacietīgi izturēt ari veselu pārmetumu un apvainojumu krusu, kas nobira pār viņu kā siseņi. Ļaudis bija tik izmisuši, ka nopietni gatavojās — vismaz turīgākie — dažas dienas atpūsties un tad doties atpakaļ uz dzimteni. Viņi lamāja un nolādēja visu šo pasākumu un tā ierosinātājus.

Maltss aizstāvējās, cik spēja. Viņš norādīja, ka pagājušajā gadā taču nevienu savu pilnvaroto Krimā nav pierakstījis, vēstulēs uz mājām rakstījis par visu, ko pats redzējis un ko citi viņam stāstījuši par šejienes apstākļiem. Tādējādi jautājums par izceļošanu bija jāizlemj katram pašam. Bez tam Krimas apstākļus izlūkot bija braukuši ari divi citi pilnvarotie, kuru domas tad arī jautājumu izšķīra.

Tagad visu viņu nevaldāmais īgnums gāzās virsū šiem abiem grēkāžiem. Meļi un blēži, kas tautu ievilkuši tādā postā, tagad bija Mērmans un Volkmans. Viņi, lūk, stāstīdami par Krimu, esot daudz ko noklusējuši un šo to atkal pielikuši klāt. Lai nu būtu noklusējuši, ka Krimā ir maz koku un krūmu, tas nu vēl būtu pieļaujams, bet kā viņi varēja neteikt par briesmīgajiem siseņiem? Viņi esot daudz stāstījuši par zāli un labību, par zaļojošām stepēm, auglīgām druvām, bet gandrīz ne vārda nav teikuši par postošo sausumu, no kura visauglīgākā zeme pārvēršas par akmeni, bet zāle un labība par izdegušu kūlu.

Mierinājumu nedeva arī Gustava vārdi, ar kuriem viņš mēģināja iepriecināt tautiešus: ne jau katru gadu piemeklē sausums un uzlido siseņi. Ieceļotājiem par nelaimi šī vasara esot viena no neražīgākajām pēc ilgāka laika, ko varot apliecināt šejienes iedzīvotāji. Pagājušais gads bijis ļoti labs, un neražas gadam parasti sekojot ražām bagāti, auglīgi gadi bez sausuma un siseņiem. Siseņi vispār parādoties ļoti reti.

Bet tādi mierinājumi šodien bija pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Bažas bija sacēlušas dusmas, un tās neatvairāmi meklēja izeju, meklēja vainīgo, pār kuru varētu izgāzties. Beidzot kārta bija pienākusi pašam vecajam pravietim, kuru toreiz, kad ieceļotāju acu priekšā pavērās Krimas tuksnesis, jau ne vienreiz vien pieminēja ar ļaunu vārdu.

Te norisinājās tas pats, kas pirmajā karavānā: daudzu ticīgo acīs Maltsveta pravieša un ticības skolotāja slava nobālēja.

Pravietis tika nopulgots tāpēc, ka nebija spējīgs palīdzēt cietējiem viņu postā. Maltsveta varā nebija darīt brīnumus un pabarot savus piekritējus. Tādēļ viņš ticīgo acīs pārvērtās par vienkāršu grēcīgo, kuram piemīt trūkumi un maldi, v iņš it kā sažuva, saruka par niecīgu ikdienas būtni; vēl vairāk — pravietis daudzu savu draudzes locekļu priekšā noslīga putekļos un pīšļos, pārvērtās par vieglprātīgu vai pat ļaunprātīgu blēdi.

Reliģija atkal lieku reizi nodemonstrēja, cik cieši tā ir saistīta ar vēderu, cik lielā mērā to radījusi šī grēcīgā pasaule.

Pravieša vainu ļaužu acīs pavairoja ari fakts, ka pats ticības tēvs un Kānānas ceļojuma galvenais iedvesmotājs nebija ieradies sagaidi! ticīgos jaunajā dzimtenē. Maltsvets pirmai vezumu rindai atbraucot, cītīgi vairījās satikties ar savu ganāmpulku. No tā varēja secināt tikai vienu: viņa sirdsapziņa nebija tīra, viņš baidījās no piekrāptās draudzes.

Maltsvets laikam arī pats atzina sevi par bankrotējušu. Bailīgi slēpdamies no piekritējiem, viņš atteicās no draudzes galvas, ticīgo likteņu un ceļu vadītāja lomas.

Un patiešām — šī iedoma nebija maldīga.

Maltsvets baidījās no ļaužu dusmām, tāpēc viņš neiznāca pretī savām avīm tās svētīt un apsveikt. Tas bija tas pats nožēlojamais, cilvēciskais bailīgums, kas viņu piespieda atteikties no vadoņa lomas vēl pirms lielās «bēgšanas no Ēģiptes», kam taču pēc ticīgo domām vajadzēja notikt viņa vadībā. Maltsvets varēja paredzēt, kādas noskaņas tautā modinās izdegušais Kānānas tuksnesis, un viņš droši zināja, no kā vispirms prasīs atbildību par tik nežēlīgi pieviltām cerībām. Viņam nebija drosmes nostāties savas draudzes priekšā un pateikt: «Ne gudrības, ne svētuma man nav vairāk kā kuram katram no jums! Tas, ko es savā laikā dzimtenē sludināju par Kānānas pienu un medu un dieva brīnumiem, nenāca vis no dieva, bet no manas mutes. Esmu maldījies tāpat kā jūs!»

Atzinis sevi par kļūdīgu, grēcīgu cilvēku, Maltsvets varētu aizstāvēties tikpat iespaidīgi kā viņa brāļadēls, kā Mērmans un Volkmans. Ar savu daiļrunību viņš būtu spējis mierināt nomāktos ļaudis tikpat labi kā Maltss un varbūt pat vēl labāk: Maltsvets varētu pārliecināt izceļotājus, ka šis tuksnesis taču arvien nebūs tuksnesis, bet jau pavasarī atkal sazaļos un kļūs auglīgs.

Taču sirdsmiera dēļ pravietis atzina par labāku paslēpties no savas draudzes dusmām un parādīties tikai tad, kad negaiss būs pārgājis.

Tajā laikā viņš dzīvoja netālu no pilsētas, Puškino muižā, pie Sevastopoles lielceļa, un strādāja par naktssargu. Neilgi pirms izceļotāju ierašanās viņš piesardzīgi bija pārcēlies šurp no Abramciema, kur pagājušo ziemu un vasaru bija pavadījis pie sava drauga Ābrama Norta. Par naktssarga darbu viņš saņēma brīvu uzturu un astoņus rubļus mēneša algas. Sīs naudas viņa pieticīgajām vajadzībām bija pilnīgi diezgan.

Te Juliāns Leinberks dzīvoja klusu, vientuļu dzīvi, pūlēdamies ne ar ko nepievērst sev uzmanību. Naktīs lēnām soļojot ap muižas ēkām, šim no troņa gāztajam dvēseļu valdniekam bija laika diezgan noraudzīties uz Krimas zvaigznēm, kas mirdzēja no tumši zilajām debesim, un sūtīt tām savas gaudas par zemes niecību, kur viss gaist un zūd, pat vara, ko ir dāvājusi cita — augstāka pasaule.

Kādu laiciņu pēc pārcelšanās Maltsvets atkal sāka saieties ar tuvākajiem draugiem un paziņām, tautiešiem, kuri viņu vairāk žēloja nekā rāja, taču arī ar tiem viņš salikās reti. Šajās ģimenēs viņš, paklausīdams to aicinājumam, noturēja pa īsai lūgšanai, bet ļoti šaurā pulciņā un visai reti. Vairākumam savu agrāko piekritēju, kas, atcerēdamies pārdzīvoto smago ziemu, izturējās arvien vēl naidīgi, Juhans Leinberks nerādījās.

Pilnīgā vientulība galu galā sāka nomākt atstumto pravieti, un Juhans centās atrast izeju, aizrakstīdams sievai un dēliem, aicinot viņus pārcelties uz Krimu. Taču piederīgie viņa lūgumu neievēroja. Visi baidījās no tālā ceļa un arī no tā, ka dzīve Krimā būs sliktāka nekā mājās. Leinberka vecākais dēls, kurš strādāja Paidē par galdnieku, uzņēma māti un jaunāko brāli savā mājā, nodrošinādams viņiem dzīvi bez rūpēm un raizēm.

Ne jau tikai tautiešu naids, Maltsvetam bija ari vēl citi iemesli, kas spieda viņu dzīvot vientulībā un izvairīties no atklātas uzstāšanās, kaut ari viņam iegribētos atsākt sludinātāja gaitas.

Baltijas baroni nespēja aizmirst, ka viņš bija izceļotāju kuslības ierosinātājs.

Igaunijas muižnieki arvien vēl trina pret viņu zobus, redzēdami, kādus zaudējumus bija nodarījusi un draudēja nodarīt vergu aizbēgšana. Baronu atriebīgo roku varēja sajust pat tālajā Krimā.

Tajā pašā 1862. gadā no Baltijas ģenerālgubernatora Rīgā Taurijas guberņas iestādēm tika atsūtīta prasība arestēt «ļaundari» bez pases — Juhanu Leinberku un nosūtīt uz Igauniju.

Bet Maltsvetam par laimi abu guberņu tautsaimnieciskās intereses tajā laikā bija pretējas: Taurijas muižniekiem un arī valstij darbaspēks bija ļoti vajadzīgs, bet Igaunijas vergturi negribēja zaudēt savējo. Pamēģini, piespied tos, kam darbaspēka vajag kā ēst, arestēt un izdot cilvēku, kas šo darbaspēku ir atvedis uz Tauriju! Krimas priekšniecība zināja ļoti labi, kāda nozieguma dēļ Igaunijas baroni prasīja izdot Puškino muižas godīgo naktssargu; tāpēc policija, kura formas pēc deva rīkojumu viņu uzmeklēt, saņēma arī norādījumu, kā viņu meklēt. Cilvēku meklēja, bet neatrada. Visai parasta parādība. Un uz Rīgu pēc kāda laika, starp citu, pēc krietni ilga laika, tika nosūtīta oficiāla, īsa un skaidra atbilde: «Ļaundaris, saukts Juhans Leinberks. Taurijas guberņā nedzīvo.»

Krimas muižnieki dedzīgi aizstāvēja Igaunijas darbaspēku pret Baltijas baronu atriebību. Lai šī aina būtu pilnīga, minēsim šādu piemēru.

Kolgas muižas īpašnieks domāja atriebties saviem uz Krimu aizbēgušajiem darba vergiem ar to, ka viņš deviņus jaunekļus gribēja iebāzt zaldātu mundierī. Divus gadus pēc kārtas viņš meklēja vīrus, kas 1862. gadā bija atnākuši uz Krimu; tiem vajadzēja no Kolgas pagasta, — lai grāfa kungam darbaspēka nepietrūktu vēl vairāk, iet dienēt. Bet, tā kā Krimā spēcīgas darba rokas vērtēja tikpat augstu kā Kolga, tad ar lielu rūpību puišus meklēja tur, kur viņu nebija. Tā viņi palika neiesaukti kā pirmajā, tā otrajā rudenī. Lai izspruktu no atkārtotas meklēšanas, vīri griezās ar vietējās priekšniecības ziņu pie ministra un lūdza, lai viņus kā ieceļotājus atbrīvotu no karadienesta, kā bi ja apsolīts nosacījumos.

Viņu lūgumu ievēroja. Rekrūši bija jādod pašam Kolgas pagastam.

Krimas sausais gads atnesa igauņu ieceļotājiem tik grūtu ziemu, tādu trūkumu un nedienas, kādas viņi savā dzimtenē nebija pieredzējuši vissliktākajos neražas gados. Neviena no abām muižniecēm, ar kurām bija noslēgti līgumi, nespēja pil dīt savus pienākumus. Pirmkārt, dzīvojamās mājas, kā kontraktos bija noteikts, netika atbrīvotas no līdzšinējiem iedzīvotājiem: otrkārt, maizes labība — četverts kviešu vai rudzu katrai ģimenei, tāpat ziemāju sēkla netika izsniegta. Ir saprotams, ka muižnieces, ziemai iestājoties, nevarēja dzīt ārā no būdām neražas gadā cietušos tatārus, bez tam abas muižnieces apgalvoja. un tas nav mazāk ticams, ka viņas nespējot apgādāt jaunajiem zemes ieguvējiem labību. Viņām vajadzīgā labības daudzuma tiešām nebija; trūka ari labības iepirkšanai nepieciešamās naudas.

Tādos apstākļos ne izceļotājiem, ne arī muižniecēm nekas cits neatlika kā pārvilkt līgumam svītru. Līgumu lauza, labprātīgi vienojoties. Tiesādamies izceļotāji, kā jau cietušā puse, varbūt saņemtu mazu atlīdzību, bet vai gan posta nomāktais igaunis domāja par tiesāšanos! Labi vēl, ka Karakijali īpašniece Dalajeva kundze saviem ieceļotājiem sagādāja iespēju palikt turpat pārziemot, šim nolūkam tatāriem bija jādod tiem telpas savās būdās. Nav grūti iedomāties, ka dzive šajās šaurajās un zemajās māla būdiņās, kas tagad bija divkārt pārblīvētas. nebija sevišķi jautra.

Pārējie igauņu zemes ieguvēji, padzīvojuši rudenī kādu laiku zaldātu kazarmās vai pavārguši slimnīcās, iekārtojās trūcīgā ziemas dzīvoklī Simferopolē vai tās apkārtnē — kur nu katram iegadījās.

Trūkums visur bija liels. Trūka ne vien pārtikas, bet vēl jo vairāk kurināmais krāsnīm. Kroņa klētis gan izsniedza rudenī uz katru pieaugušo mazliet rudzu, taču to nepietika ilgam laikam. Ja kāds sev nopirka goteli, tam tūdaļ uzmācās pakaišu trūkums. Siens maksāja ārkārtīgi dārgi — četrdesmit līdz piecdesmit kapeiku pudā. Krimā trūka jebkāda veida kurināmā — kā salmu, tā mēslu. Lauki bija izaudzējuši pārāk maz stiebru, lai tos, kā tas parasts, varētu dedzināt krāsnī, un lopu skaits apkures mēslu iegūšanai tā paša iemesla dēļ bija kļuvis niecīgs. Blakus slimībām tagad igauņu pastāvīgie līdzgaitnieki jaunajā dzimtenē bija auksta istaba un tukšs vēders. Par laimi ziema šajā reizē neiegadījās ne pārāk gara, ne barga. Pirms Ziemsvētkiem kādu nedēļu uznāca sals un sniegs, tad sākās atkusnis, līdzīgs dzimtenes Miķeļiem, kas ilga līdz pavasarim.

Trūkumcietēju likteni centās atvieglināt ar dāvanām arī privātie labdari. Simferopoles vācu draudzes mācītājs Keihels, kura draudzē vēlāk iekļāvās izceļotāji, bija pret nelaimīgajiem ļoti atsaucīgs, uzmanīgs un gādīgs. Viņš vāca no pilsētas iedzīvotājiem, sevišķi no savas draudzes locekļiem, naudu bada cietējiem un slimniekiem. Bet, acīm redzot, dāvinātāju roka nebija pārāk devīga, jo mācītājam Keihelam nācās naudu aizņemties, lai papildinātu savu labdarības kasi. Kāds ebreju pilsonis izrādījās labdarībā daudz pārāks par dažu savas šķiras kristīgo. Dzīvi palikušie igauņi pastāstīja autoram šādu nelielu visai raksturīgu gadījumu no Krimas izceļotāju dzīves.

Reiz mācītājs Keihels aizņēmies no kāda ebreju tautības aptiekāra, kura mājā viņš dzīvoja, piecdesmit rubļus, lai tos izdalītu trūkumcietējiem. Bet. tā kā aizdevumu noteiktā dienā nespējis samaksāt, viņš lūdzis aizdevēju, lai tas kādu laiku vēl pagaidot. Ebrejs jautājis, kādai vajadzībai garīdznieks naudu aizņēmies, un, kad uzzinājis, ka tā bijusi nolemta igauņu trūkumcietējiem, viņš bez ilgas apdomāšanās paziņojis, ka šo summu vairs neuzskatot par aizdevumu, bet dāvinot to igauņiem. Ebreja dāvana bijusi manāmi lielāka par daudzu kristīgo pilsoņu ziedojumiem, kaut gan tie bijuši bagātāki par ebreju.

Labsirdīgais mācītājs bija nolēmis sagādāt izceļotājiem palīdzību arī no viņu dzimtenes. Ar tādu nolūku viņš aizrakstījis uz turieni aizgrābjošu vēstuli, kurā attēloja nelaimīgo cilvēku postu. Sis goda vīrs, kas Krimā dzīvoja mazliet citādākos apstākļos un kam par savu amatu bija cēlāki uzskati nekā viņa brāļiem «svētās Māras zemē», nevarēja ne iedomāties, ka no viņa vēstules Baltijā sāks izsist kapitālu. Viņš nespēja nojaust, ka šo vēstuli vispirms izmantos par iebaidīšanas līdzekli muižnieku vergiem, lai viņus allurētu no izceļošanas un piespiestu palikt smagajā klaušu jūgā. Palīdzēšana trūkumcietējiem pārvērtās par pretīgu, varizejisku komēdiju.

Kādu svētdienu Jervamadises baznīckungs, gavilēdams aiz ļauna prieka, pasludināja no kanceles draudzei, kā tās nabaga nomaldījušās dvēseles, kas, paklausīdamas viltus pravieša un paša nelabā musinājumiem, atstājušas savu dārgo dzimteni, tagad svešumā ciešot lielu postu un trūkumu. Viņi labprāt kuru katru dienu nāktu atpakaļ, ja vien būtu vēl tik daudz spēka. Kā viņi gan tagad nožēlojot, ka tik vieglprātīgi noniecinājuši to iztikušo un veselīgo dzīvi, kāda bijusi te, viņu maizes tēvu — kungu un priekšnieku aizgādībā. Ar asarām nelaimīgie atcerolies savas ērtās dzīvojamās mājas, auglīgās druvas! Bet tagad jau esot par vēlu. Tāpēc lai viņu nelaime būtu brīdinājums visiem zemnieku ļaudīm! Lai neviens neticot kārdinātāja melīgajiem solījumiem, lai katrs cieši turoties pie dārgās dzimtenes, kuru svētījis pats dievs …

Savu nikno kūdīšanu un rāšanos dievbijīgais dvēseļu gans beidza ar salkani mīlīgu lūgumu, lai draudze atdarot maku un dodot dāvanas Krimas nelaimīgo labā. Tādam nolūkam pie baznīcas durvīm esot noliktas ziedojumu vāceles.

Draudze šo lugumu, protams, izpildīja. Apmēram piecdesmit rubļu sanāca no Madises draudzes, ko nosūtīja Krimas mācītājam Keihelam, kurš naudu izdalīja trūkumcietējiem. Bet, lai prieka vēsts par izceļotāju ciešanām izplatītos pēc iespējas tālāk pa visu zemi un saceltu zemniekos bailes, mācītāja Keihela vēstuli nosūtīja laikrakstiem. Līdz ar vācu avīzēm par to ar ļaunu prieku rakstīja arī Jansena «Pārnu Postimees». Tas atkal lieku reizi gāza virsū dubļus «pērtiķu pravietim», velna kalpam, tautas maldinātājam, neciešamajam melim un blēdim un apvainoja ari tautu, kura savā aklībā bija klausījusi melim vairāk nekā saviem maizes tēviem — muižniekiem un īstajiem dvēseļu ganiem. Pats par sevi saprotams, ka avīzē iespiestie raksti sagādāja pateicīgu materiālu sprediķiem ari citās draudzēs.

Tas viss lieliski leja ūdeni uz laicīgo un garīgo varasvīru dzirnavām. Neko labāku viņi vairs nevarēja vēlēties.

Protams, ne jau dāvanas deva Krimas igauņiem iespeju kaut kā izkulties no grūtībām. Tās bija tikai pilieni uz karstiem ceriem, un šīs dāvanas vispirms izsniedza slimajiem un bada cietējiem. Katram, kas daudzmaz spēja kustināt rokas un kājas, vajadzēja meklēt darbu un peļņu. Par laimi Krimā darba netrūka. Bet, tā kā darbaspēka piedāvājums pēkšņi strauji pieauga, tad Krimas darba devēji darīja tāpat, ka darba devēji tādās reizēs mēdz darīt citur: viņi izmantoja savā labā darba meklētāju nelaimi un pazemināja algas. Tas skāra visus igauņus kā pilsētas, tā laukos un vīriešus tāpat kā sievietes.

Jaunākie un veselīgākie vīrieši aizceļoja uz pussalas dienvidu krastu, visvairāk uz Jaltu un tās apkaimi, kur vīna kalnos rit darbi visu ziemu. Ja te dienas alga agrāk bija sešdesmit līdz astoņdesmit kapeikas, tad igauņiem vajadzēja samierināties tikai ar divdesmit piecām līdz trīsdesmit kapeikām. Arī no šis algas ikviens, kaut vai ciešāk sajožot jostu, spēja sakrāt tik daudz, lai pavasari atgrieztos pie savējiem ar dažiem desmit rubļiem.

Meitenes, kurām bija kaut cik laba veselība, vienalga, vai saimniekmeita vai bijusī kalpone, gandrīz visas sāka pelnīties pilsētā, lai cik tām tur maksāja. Zināms, algu viņām deva drīzāk mazāku nekā lielāku: te saimnieki rēķinājās ne vien ar to, ka darbaspēka bija diezgan, bet ari ar to. ka svešas neprata krievu valodu.

Bet arī igauņu ģimenes tēvi no pilsētas apkaimes neatkarīgi no vecuma bija spiesti meklēt, vienalga, kādu darbu, lai cīnītos pret badu, sevišķi tie, kuriem bija krietni daudz mazo bērnu. Igauņu lauciniekiem, kas bija atnākuši uz Krimu kopt zemi, vajadzēja tagad Simferopolē augu ziemu pelnīt iztiku ar malkas ciršanu un citiem gadījuma darbiem. Viņi cēlās agri no rita. atgriezās vakarā tumsa, gluži kā klaušinieki dzimtenes muižās. Arī nostaigājamais attālums piecas lidz septiņas verstis — bija apmēram tads pats.

Simferopoles tirgū nepārdeva īsu. šķilās saskaldītu malku kā ziemeļu pilsētās, bet divas asis garus un pat vēl garākus baļķus. Un, tā kā pilsētā, kur bija savi piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju, kurināja un vārīja tikai ar malku, tad igauņiem pie malkas skaldīšanas bija peļņas diezgan. Protams, šajā ziemā viņi nobīdīja pie malas tatārus, kas parasti izpildīja šo darbu. Igauņi strādāja lētāk, tos dažkārt bieži pieņēma arī tāpēc, ka bija ļoti trūcīgi. Gadījās, nopirka kungs vai kundze tirgu vezumu malkas — tūlīt klāt igauņu tētiņš ar cirvi aiz jostas un piedāvājas malku saskaldīt. Dažu labu no viņiem valodas nezināšanas dēļ darba devējs reizēm piemānīja, bet trūkumā taču jāpacieš viss.

Daudziem malkas skaldītājiem gāja palīgā sievas, pirmkārt, gados jaunākās un tās, kurām nebija mazu bērnu, taču dažreiz strādāja līdzi arī tādas, kurām mājās bija bērni, tad mazos uz visu dienu atstāja kaimiņienes gādībā. Sievas palīdzēja vīriem zāģēt, ienesa sazāģēto un saskaldīto malku šķūni un sakrāva grēdās, tā nopelnot, mazākais, dienišķās maizes tiesu. Ja darbs ieilga, malkas cirtējiem maksāja ne vien algu. bet deva ari pusdienas — ja ne vairāk, tad bļodu siltas viras un maizi. Tā vīrs un sieva vakarā pārnesa mājās vairāk naunas, nekā vajadzēja ģimenes uzturam un drēbēm.

Igauņu darba mīlestība un godīgums drīz vien kļuva pazīstams visā Krimā. Jau muižniece Belovodska Burlukos, pie kuras igauņu ieceļotāji bija strādājuši tikai divas nedēļas, dienasgrāmata ar sajūsmu bija atzīmējusi šīs igauņu rakstura īpašības. Sīs piezīmes viņa daudz vēlāk bija nolasījusi priekšā kādai igaunietei, savai kalponei. Reiz. kad igauņu trūkumcietēji bija lūguši kadu peļņas darbu, muižniece bija uzdevusi viņiem uzrakt dārzu, domādama, ka darba pietiks vairākām dienām. Bet vēl tajā pašā dienā pēc pusdienas viss jau bijis padarīts, un cilvēki luguši uzdot citu darbu! Belovodskas kundzi, krievu muižnieci, pārsteidza tāda darba mīlestība. Turpretī Baltijas baroni, kas tik ilgi bija ievākuši šās darba mīlestības augļus, mūžīgi nopēla igauņu slinkumu … Kā citi igauņi, kas strādāja laukos un pilsētās, tāpat arī igauņu jaunavas Simferopolē drīz iemantoja labu slavu, kas vēlāk izpaudās darba algas paaugstinājuma veidā.

Vispār strādnieku darba apstākļi Krimā bija daudz labāki nekā Baltijā. Par to it sevišķi pārliecinājās jaunie puiši, kā Gustavs Maltss un daži citi, kuriem agrāk vai vēlāk laimējās atrast muižā patstāvīgu vietu. Jau tūlīt, pirmajā gada, vīrieši saņēma pa ziemu septiņus rubļus, meitas četrus rubļus mēnesi, kamēr vasaru vīriešiem pielika pie algas pa divi rubļiem mēnesī un meitām pa rublim. Bez tam cilvēkiem deva labi un kārtīgi paēst. Pusdienās tīru rudzu maizi bez jebkāda piejaukuma, garšīgu, treknu viru un katram pa mārciņai labas gaļas. No rītiem un vakaros pasniedza tēju ar baltmaizi un vēl kādu piedevu. Cik milzīga starpība algas un ēdiena ziņā šeit un dzimtenē! Salīdzinājumā ar turienes dzīves apstākļiem igauņu strādnieki bija tiešām izkļuvuši no Ēģiptes verdzības Kānānas zemē pie medus un piena. Nemaz nerunājot par uzturu, viņi te saņēma vienā mēnesī vairāk nekā Igaunijā visspēcīgākais un prasmīgākais strādnieks pa visu gadu. lai gan krievu valodas nemācēšanas dēļ reizēm dažs nevarēja padarīt darbu, kā nākas.

Kāda tad tajā laikā bija algoto strādnieku izpeļņa Baltijā? Gada kalps piecas līdz sešas dienas nedēļā gāja muižas klaušās un tur, vagara spieķa mudināts, grūti strādāja no saules lēkta līdz rietam. Viņš saņēma gadā četrus Tallinas pūrus rudzu un četrus pūrus miežu. Pēc tā laika cenām tas bija apmēram septiņi rubļi. Bet kas gan par kalpa labības mazumiņu deva tādu cenu! Tā lielākoties izbira par pusvelti turienes kroga papus apcirkņos. Bez šās algas kalps gan saņēma arī šādas tādas drēbes: vilnas svārkus, divus pārus bikšu, divus kreklus, divus pārus zeķu un jēlādas pastalas. Lai apģērbs ilgāk turētos, to vajadzēja bieži un rūpīgi lāpīt. Visa šā apģērba vērtība naudā varēja būt četri līdz pieci rubļi. No savas niecīgās peļņas kalpam vajadzēja (arī viņam taču svētdienā gribējās mazliet uzposties) iegādāties zābakus, vesti, cepuri un dažas citas mantas. Bija jābrīnās, ka ar tādu algu cilvēki vispār mācēja iztikt — par naudas ietaupījumiem, protams, nevarēja būt ne runas. Vēl nožēlojamāks bija neiesvētīto, piecpadsmit līdz septiņpadsmit gadu veco kalpu stāvoklis. Tie no saimnieka, neieskaitot trūcīgo apģērbu, nesaņēma neko. Viņi strādāja par vismazāko algu, kāda vispār iespējama, lai tikai nenomirtu badā vai nenosaltu.

Tāpat bija ar kalponēm. Viņas saņēma par smagu darbu mājās un muižā divos gados vienu jaku, drānu diviem krekliem un diviem linu brunčiem, divas mārciņas vilnas un vienu pastalu pāri ik pa diviem mēnešiem! Naudas — ne kapeikas. No saņemtās drēbes un vilnas viņām pašām vajadzēja noaust vai pašūt apģērbus «vaļas brīžos», tas nozīmē, svētdienās. Tā ka viņām nepietika laika pat atpūtai, ko baudīja vīrieši.

Kāda bija šo darba vergu pārtika? Ko salika gaitniekam un strādniekam maizes kulē un blašķē, kad viņi Jurģos uzsāka darbus muižā? Ko ēda kalpi, nedabūdami veselām nedēļām nekāda silta ēdiena? Melnas pelavmaizes kukuli un šķipsniņu sāls! Kādreiz piedevām vienu otru mārciņu ugunīgi sāļu siļķu, bet arī tikai «pašā karstākajā darba laikā». Vienīgi kā izņēmumu iedeva stopu miltu strēbeņa ar pienu.

Ja kalpam kaut ziemā bija mazliet vieglākas gaitas, tad kalpone nekad netika vaļā no grūtā jūga. Smagākie muižas darbi ilga līdz Mārtiņiem; tad «dvēsele» palika mājās. Pēc katrām trim nedēļām vajadzēja vienu nedēļu muižā ieturēt «savu kārtu», tas ir, barot muižnieka lopus. Bet meita tagad strādāja galvenokārt mājās. Bez parastajiem mājas darbiem viņai un saimniecei vajadzēja savērpt muižas kundzei smalkos diegos daudz linu un pakulu. Vērpšana bija jāpabeidz, vēlākais, līdz sveču dienai. Pašas darbs arī gaidīja savu kārtu, tādēļ īsajai ziemas dienai ņēma palīgā nakti, strādājot pie vājas skala uguns. Ja kundzei gadījās vērpienā atrast kādu vainu — un tas varēja notikt, kad viņai bija slikta oma, — saimniece tūlīt saņēma krietnu žūksni papildu vērpjamā, ko viņai ar meitām vajadzēja pabeigt līdz agram pavasarim.

Izglābies no nesamaksātā, mūžīgā un bezgalīgā vergu darba, igauņu kalps Krimā kļuva par brīvlīguma strādnieku, kurš kaut ko saņēma par savu darbu, kuram nebija jādzīvo pusbadā un uz kura muguras vairs nedancoja vagara spieķis.

Tas jau bija solis uz priekšu. Noteiktā peļņas darbā iesaistītie ģimenes cilvēki drīz vien aizmirsa grūtības, kādas bija pārcietuši ceļā.

33 . NODAĻA. aizkars krĪt, un elki sabrŪk

Silmība un nāve ziemas pirmajā pusē nesaudzīgi pļāva arī bijušos Kugļu iemītniekus.

Drausmīgā dzīve Simferopoles kazarmās un vēdera tīfs pieveica vispirms Kīsu bērnus — mazasinīgo Tīnu un rudo greizgalvi Juri. Pēc ilgām ciešanām abi aizgāja tēvam līdzi kapā, tomēr ar apziņu, ka viņiem laimējies ieraudzīt «apsolīto zemi», par ko Miķelis bija sapņojis. Viņi šo zemi gan ieraudzīja, bet samaksāja par to ar dzīvību.

Nedēļu vēlāk slimnīcā aizvēra acis arī savās cerībās pieviltā Lejaspirts Vija. Par dedzīgajām lūgšanām viņa bija tik ļoti cerējusi saņemt atmaksu no debesu tēva Kānānas vīna kalnos — taču izrādījās, ka viss bija mānīšanās! Tāda mānīšanās, ka pravietis pat neuzdrīkstējās rādīties acīs draudzenei un neatnāca viņu mierināt ne ar vārdiņu! Vija aizgāja no šās dzīves un pameta Teni, šo visas pasaules un arī savu mūžīgo parādnieku. Veltīgi Tenis mēģināja izdeldēt parādu, rūpēdamies par bērniem, kuru vairs bija palicis tikai trīs, jo pāris stundu pirms Vijas miršanas vēl viens no viņas mīluļiem bija izdzisis sērgas nagos.

Arī Pertlu Villems atzina par labāku drīzāk aizceļot no šās nožēlojamās Kānānas. Viņš devās dziļāk uz zemes iekšieni, kur vēders neprasa ēst, nedz miesa apģērba. Villems aizceļoja uz to zemi, kur nav ne spītīgu sievu, ne iecirtīgu kalpu, ar kuriem viņam visu mūžu bija jābaras. Dievticīgais Villems nomira Karakijati ciema tatāru būdā «starp pagāniem», kurus viņa ticīgā dvēsele nicināja. Taču sev par lielu pārsteigumu viņš redzēja, ka «pagāni« atsaucīgi palīdzēja viņam un viņa slimajiem bērniem — it kā tie būtu bijuši Maltsveta ticības kristīgie! Tatāru vectēvs uztaisīja no dēļu galiem Villemam zārku un neņēma par to ne sarkana graša no nabaga atraitnes, kura palika ar četriem maziem bērniem.

No Kugļu ļaudīm nomira vairāki. Pirmajā laikā slimoja gandrīz visi, viens vieglāk, cits grūtāk. Bet, kamēr daudzi Krimā saslima. Adis Vikerpūrs, šis apbrīnojamais cilvēks, tieši te, Krimā, izveseļojās. Viņš atlaba ātri un. pārceļoties no Burlukiem uz pilsētu, jau turējās kājās diezgan stingri. Nu viņš varēja labi kopt «lielmāti» un «mamzelīti», kurām kazarmās nepagāja secen visu citu liktenis. Adis to darīja ar tiri sievišķīgu veiklību. Turklāt viņam vēl ienāca prata laba doma, kas, acīm redzot, izglāba viņu abu dzīvības. Adis izveda slimnieces ārpus pilsētas uz Abramciemu, kur viņš pie kāda vientuļa igauņa atrada dzīvokli un ari darbu pie ciema turīgākajiem tautiešiem. Vēlāk, pēc Tīnas un Jura nāves, viņš uzņēma savā pajumtē pavārgo sievasmāti un viņas kroplo meitu. Tagad viņam vajadzēja uzturēt tris pieaugušos, kaut gan Marija pēc dažām nedēļām atrada darbu pilsētā. Viņa kļuva bērnaukle.

Eltses jaunais, spēcīgais organisms ātri pieveica slimību. Maza Maija mocījās karsonī ilgāk, tomēr beidzot izveseļojās. Tāpēc Vikerpūru namā valdīja liels prieks, kura prāvākā daļa tika Adim. jo Eltses prieks bija ari Ada prieks. Taguru baronu meita bija atradusi tēvu. ar kuru varēja būt pilnīgi apmierināta.

No kazarmu iedzīvotājiem beidzamais, kam uzbruka slimība. bi ja Lehmusu Tāvets.

Ceļā un labu laiku arī kazarmās viņš bija braši pretojies vājumam. Neapnicis viņš ilgu laiku bija palīdzējis citiem, kam uzbrukusi slimība, bija ceļā nesis uz rokām pārgurušos bērnus un vedis no kazarmām uz slimnīcu grūti saslimušos, kamēr kādā jaukā rītā arī pats vairs nespēja piecelties no gultas. Vēdera tīfam, kas viņam nesagādāja lielas mokas, pēkšņi piesteidzās talkā nieru kaite, un slimība draudēja kļūt ilga un grūta.

Kad Tāvetu aizveda uz slimnīcu, nelaimīgā Anu, kuru jau tā bija satriekusi savējo nāve, aiz izmisuma nezināja, ko iesākt, kā paglābt savu slimo bērnu. Palikt ar vēdera tīfa slimniekiem pārpildītajās kazarmās bija neiespējami. Tas nozīmētu mazā Juku, varbūt ari pašas mātes nāvi. Taču viņiem draudēja ari bads, jo nauda gāja uz beigām, un cerība, ka Tāvets sāks pel nit, pēkšņi bija izgaisusi. Nācās atteikties ari no domas meklēt pajumti pie māsasvīra. Abramciemā Adim taču bija ēdāju diezgan, un viņa šaurajā dzīvoklī citiem vairs nepielika vietas. Bez tam Anu negribēja aiziet tālu projām no saslimušā vīra. Kaut gan slimnieku apmeklēt neatļāva katru dienu, viņa tomēr jebkura laikā uzzināja no slimnīcas kopējām, vai Tāvets vēl dzīvs.

Savā izmisumā jaunā sieva pateicīgi satvēra roku, ko tik palīdzīgi viņai pastiepa pretī senais draugs un ticības brālis Tenu Pēteru Madis, kurš ar sievu un abiem brāļiem sākumā ari bija dzīvojis kazarmās. Kad dzīve tur kļuva nepanesama, viņš noīrēja lētu dzīvokli pilsētas nomalē un aicināja turp arī Lehmusu saimnieci un viņas slimo dēliņu. Anu vajadzēja dzīvokļa. Madim saimnieces! Madis pats un viņa brāļi Juris un Reinis bija veseli un gribēja iet darba. Tādēļ darījums šķita izdevīgs, un Anu ar prieku pieņēma virējas un istabenes darbu pie Mada. taču viņai bija jāapkopj ari aklā Maija.

Jaunajā vietā bēdu un nedienu novārdzinātā sieva un bērns dabūja vismaz kārtīgi paēst un izgulēties, kaut arī mazais dzīvoklītis ar divām zemām istabiņām kāda tatāra sīktirgotāja vecajā būdā bija pārāk šaurs sešiem cilvēkiem. Madim, šim centīgajam un taupīgajam vīram, turējās vēl nauda, bez tam brāļi trijatā krietni nopelnīja ar malkas skaldīšanu, tā ka no bada nebija jābaidās. Madis pats nemaz neuzskatīja par vajadzīgu vienmēr apgrūtināt sevi ar darbu, proti, nostrādājis dažas dienas, viņš dienu vai divas palika mājās, kā viņš paskaidroja Anu. lai rūpētos ne vien par vēderu, bet arī par dvēseli.

Pēc kāda laika arī dzīvoklis kļuva ērtāks, jo Reinis un Juris, paklausot vecākā brāļa ieteikumam, līdz ar citiem puišiem devās uz pussalas dienvidu krastu meklēt labāk atalgotu, pastāvīgu darbu, ko drīz atrada Alupkā.

Par spīti visiem arējiem satricinājumiem Madis bija paturējis reliģisko dedzību un maltsvetieša garu. Likās pat, ka viņš, rūpēdamies par šaubīgo ticības māsu. grasās uzmest uz saviem lūgšanu ceriem vēl krietnāku garu nekā jebkad agrāk. Maltsvetu viņš aizstāvēja ar visu sirdi. Madis pieļāva, ka pravietis savos vēstījumos par Kanānu ir kļūdījies un cilvēciskajā vājībā centies tautai pasludināt un apsolīt vairāk, nekā dievs viņam pavēlējis. Bet Jehovas griba, kā Madis mācīja, palika neizdibināma, un dieva ceļi, kā vienmēr, palika brīnišķi, jo tie atšķiras no cilvēku ceļiem.

Viņš, Tenu Pēteru Madis, pēdējā laikā aizvien biežāk jūtot visuvarenā tuvumu, un viņa dvēsele sadzirdot tā kunga balsi, kas saucot: «Tu, mans uzticamais kalps, uzņemies rūpes, lai mana tauta nekristu izmisumā un lai atkal neatdzistu tās ticiba! Paziņo visiem, kas paliek nelokāmi postā un kārdinājumā, ka es viņiem gribu dot uzvaras kroni!»

Paziņojumu, ka dievs tagad ir iecēlis Madi Kirsipu par savu oficiālo apustuli, skeptiski noskaņotā Anu uzņēma diezgan atturīgi, kaut gan viņas ausīm glaimoja Mada mierinājuma un cerību evaņģēlijs. Tā kā viņa alka atrast un atzīt patiesību, Anu klusēdama, ne vārda pretī nerunādama, noklausījās visu, ko vēlējās pateikt šis cilvēks, kurš apgalvoja, ka dievs viņu atzinis par savu īsteno kalpu. Anu atkal kopā ar viņu un viņa vadībā piedalījās svēto rakstu pētīšanā un noturēja arī lūgšanas stundas. Anu juta, ka tas ir viņas pienākums: viss-tika darīts pirmām kārtam viņas maldu ceļos noklīdušās dvēseles dēļ, kuras glābšanai Madis veltīja daudz pūļu.

Tā viņi Krimā Simferopoles tatāru budā vēlreiz atkārtoja to pašu, ko divatā bija darījuši Kugļos Tenu Pēteru mājās, kamēr Lehmuss bija cietumā.

Kā toreiz, tā ari tagad viņi vakaros un svētdienās sēdēja blakus pie galda, ar bībeli un dziesmu grāmatu priekšā. Katrs nolasīja kādu īsāku vai garāku nodaļu, par ko tad apmainījās domām, paskaidrojot viens otram izlasīto. Lasīšana beidzās ar lūgšanu un dziedāšanu. Bet Mada aklā sieva visu laiku sēdēja kaktā blakus krāsnij. Viņas nedzīvās acis arvien bija vērstas uz to pusi, no kurienes atskanēja vira svinīgi saldā balss. Viņa klausījās kāri un godbijīgi, ne ar vienu vārdu nepārtraukdama lasīšanu. Par sievas klātieni liecināja vienīgi dziļās nopūtas un klusinātie izsaucieni: «jā, jā» un «o, o», pamīšus ar aizkustinātu lūpu šmakstināšanu. Anu kroplais dēliņš klusītēm rotaļājās uz grīdas, reizēm pieiedams pie mātes un kā kaķēns glauzdamies viņai klāt.

Viss bija kā toreiz un tomēr citādi!

Vismaz pēc Anu domām.

Likās, it kā tikai puse viņas dvēseles piedalītos šajās lūgšanās un pārrunās. Viņa gribēja ar visu sirdi nodoties svinīgajai un dievbijīgajai noskaņai, taču tas neveicās. Pamodās vienīgi pretīguma un varmācības sajuta, kas nepatīkami nomāca .. .

Pēc katras pamācības un paskaidrojuma, kuru Madis pateica par kādu neskaidru vai dažādi iztulkojamu vietu svētajos rakstos, Anu tagad punkta vietā lika jautātāju. To jau varēja izskaidrot arī tā, bet tikpat labi pavisam citādi, — domāja viņa un savā prātā vienmēr nosliecās uz to pusi, ka tas tiešām ir jāsaprot citādi. Anu neapšaubīja svētos rakstus, tam viņai pietrūka drosmes un garīgā spēka, bet šaubījās par šo vārdu iztulkojumu, pareizu izpratni. Viņai bija pavisam noteikts un svarīgs iemesls tādām šaubām. Vai Maltsveta ticība un visi tās pravietojumi un atklāsmes neizraisīja rindu nožēlojamu maldu, izgāšanos, acīm redzamu kļūdu? Un visi tie jaunie baušļi un bībeles iztulkojumi, kuros Maltsvets, viņa līdzgaitnieki un arī pati Anu vairākus gadus bija sludinājuši tautai, vai tad tagad neatklājās, ka tas viss ir tikai krāpšana?

Viņi bija sludinājuši, ka pastardiena ir tuvu, bet pastardiena tomēr nenāca.

Viņi bija pareģojuši karu, bet karš neizcēlās!

Viņi bija piespieduši cilvēkus ticēt brīnumam, bet brīnumi nenotika!

Viņi bija solījuši sev un citiem Kānānu, bet nokļuva tuksnesī.

Nelabojamiem grēciniekiem viņi bija draudējuši ar Ēģiptes mocībām, bet šīs mocības uzbruka viņiem pašiem.

Viņi bija domājuši, ka, nolādēdami degvīnu, tabaku, cūkgaļas ēšanu un atteikdamies no sapītu matu un krāsainu drēbju valkāšanas, nokļūs tieši debesu tēva klēpī. Bet debesu tēvs viņus atstūma.

To bi ja spiests atzīt arī pats pravietis, jo viņš neatnāca pie ticīgajiem, neizskaidroja, kāpēc viss nolicis citādi, nekā viņš bija pasludinājis un izlasījis svētajos rakstos. Viņam nebija ko atbildēt. Viņš cieta klusu, jo meli bija skaidri saredzami …

Te Krimā Anu uzbruka visas šīs domas, salīdzinājumi, pierādījumi ar neapgāžamu pārliecību, skaidrību un ticamību. Grandiozā, maltsvetiešu radītā gaisa pils, vārdā Kānāna, sagruva galīgi, aprokot zem savām drupām ticību virspriesterim un sludinātajiem, ticību viņu pravietiskajām spējām. Raugoties 1 uz izdegušajām Krimas stepēm, redzot, kā cilvēki cieš badu, slimo un mirst, Anu ar sāpēm, it kā viņai kāds durstītu smadzenes, atsauca atmiņā tos solījumus, kas šiem ļaudīm reiz tika doti. dibinoties uz bībeli un dievišķām atklāsmēm. sevišķi tad, kad par Krimu vēl nebija nekādu konkrētu laicīgo ziņu! īstu paradīzi zemes virsū ticīgajiem bija solījuši šie pareģotāji un gaišreģi, izņemdami no bībeles tādus vai citādus vārdus un tos sagrozīdami pēc sava prāta. Augstu gaisā uz dieva brīnuma spārniem nomāktajai tautai vajadzēja pārlidot no «Ēģiptes» uz apsolīto zemi. bez jebkādam grūtībām atstājot visas ciešanas virs zemes! Tikai tad Anu aptvēra, cik ļoti ir dižojušies ar savu ticību viņi. kas bija solījuši tik daudz, bet iedevuši tik maz: ar kādu nicināšanu viņi bija noraudzījušies uz laicīgajiem, ar kādu naidu noskatījušies uz «varizējiem» brāļu draudzēs, cik bieži bija uzspieduši ar varu ticību cilvēkiem. kas atradās viņu ietekmē — saviem bērniem un ģimenei. Anu acu priekšā piepeši nostājās tas. kas Kisās bija noticis ar Eltsi. Miku un citiem bērniem, viņa atcerējās piedzērušā Tāveta rūgtos vārdus par vecākiem, kas padarījuši savu dēlu par dzērāju, meitu par vazaņķi, citus bērnus par muļķiem, bāžot viņiem vai mutē savu ticību. Un Anu sāka meklēt atbildi uz jautājumu, kāda tad nu ir starpība starp maltsvetiešiem un hernhūtiešu «brāļiem», kurus viņi bija apvainojuši reliģiskā augstprātībā un neiecietībā, citas ticības ienīšanā un nopulgo šanā? «Nav nekādas starpības!» atsaucās taisnības balss Anu atskurbušajā dvēselē. Neviena no šīm ticībām neatbilst evaņģēlija pamatlikumam, kas pavēl mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu un aizliedz spriest tiesu par otru!»

Kad Anu to saprata, viņai vairs nebija grūti atzīties, ka tiklab maltsvetieši. kā hernhfitieši izturas netaisni pret cilvēkiem. kurus viņi sauc par pasaulīgajiem, neatmodinātām un žēlastību neiemantojušām dvēselēm. Kā viņiem nebija tiesību uzskatīt savu ticību par labāko un pareizāko, tā nebija tiesību arī izslavēt pašiem sevi par labākiem un taisnīgākiem nekā citi.

Jo ar ko gan maltsvetieši izturējās pret savu tuvāko labāk un cēlāk nekā. piemēram, Sēnepalu Andress pret Lehmusu un viņa ģimeni? Andresu atlaida no pagasta vecākā amata tāpēc, ka viņš nebija pietiekami cietsirdīgs pret saviem tuvākajiem. Kam gan bija tiesības uzlūkot it kā no augšas Adi Vikerpūru — cilvēku, kurš bija padarījis par savu sievu paklīdušu skuķi, lai slēptu viņas kaunu un glābtu viņas labo vārdu, kurš aizelsies skrēja no ciema uz ciemu, lai atrastu glābējus diviem maltsvetiešiem. kas baidījās no kāķa tiesneša, un kurš smagajā Krimas ceļojumā dalīja savus šauros ratus ar tiem. kam nebija zirga un pajūga!

Un beidzot Lehmusu Tāvets! Vai tad ar visiem saviem grēkiem un neticību viņš nepildīja pestītāja mācības galveno prasību par mīlestību pret savu tuvāko daudz labāk nekā dažs labs dievlūdzējs maltsvetietis? Vai viņš nebija palīdzīgs un līdzjūtīgs pret saviem ienaidniekiem un nepildīja visgrūtāko Kristus novēlējumu — «mīliet savu ienaidnieku»? Tieši Lehmusu Tāvets, šī «no grēka miega neatmodusies dvēsele», taču izglāba no gūstītājiem Maltsvetu. savu rājēju un tiesātāju. Vai viņš reiz ncpārtaisīja ērtākus pravieša roku dzelžus?

Vai tas nebija Lehmusu Tāvets. kas iesēja labību Kīsu Mi ķeļa laukos, kad Miķelis pats. pametis savu ģimeni badā. Lasnames kalifā gaidīja neesošo kuģi? Vai arī vēlāk viņš nepalīdzēja un nepabalstīja Miķeli ar aizdevumu, uz kura atdabu šanu nebija ko cerēt? Vai tas pats Miķelis ar savu sievu nebija padzinuši Lehmusu Tāvetu, kad viņš kā noguris ceļinieks tumšā, lietainā vakarā bija lūdzis naktsmājas? Katra izdevīgā gadījumā tie bija svieduši viņam sejā naidu un nicināšanu — bet Tāvets. kad tie nonāca postā, darīja viņiem labu . . . Un vēl daudzko tamlīdzīgu Anu atcerējās par vīru.

Kad viņa savās atmiņās beidzot nokļuva pie Krimas ceļojuma. tad redzēja, ka Tāvets verstīm tālu nesa uz rokām slimos kalpu bērnus, kas neizturēja kratīšanu ratos, kā viņš vārgos cilvēkus veda no kazarmām «sevis pēc», kā palīdzēja aizvest sirgstošos uz slimnīcu, mirušos uz kapsētu, būdams pats slims citu slimnieku vidū.

Kurš gan varēja necienīt tādu cilvēku? Bet augstprātīgie maltsvetieši viņu nicināja, un Anu pali bija to pulka.

Nezin kur radies. Anu galvā tagad pamodās jautājums: «Kur gan šie ļaudis bez dedzīgas ticības, bez izmisīgām lūgšanām ņēma tādu cilvēcību un tuvākā mīlestību, kādas trūka daudziem dievticīgiem maltsvetiešiem. kas svētos rakstus zināja gandrīz no galvas? Ja to neradīja ticības uguns, kāpēc tad ticības uguns ir vajadzīga? Ja dedzīga lūgšana cilvēku nedarīja labāku, kāpēc tad vispār lūgt?» Tagad Anu bija grūti piespiest sevi domāt, ka tie, kas sirsnīgi tic un bieži lūdz dievu.

bet savos darbos atpaliek no dieva prasībām, ātrāk iemantos debesu valstību nekā tie, kas pilda svēto rakstu baušļus bez lūgšanu dedzības.

Tā ka Anu tagad bija šādu domu varā, kopīgā bībeles lasīšana ar Madi viņai vairs nedeva svētlaimes sajūtu, saldo debess mannu, kā senāk dzimtenē. Ja viņa tomēr piedalījās šajos vakaros, tad ne jau vairs tāpēc, ka viņa ar sirdi meklētu svētajos rakstos atbalstu sabrūkošajai Maltsveta ticībai, bet tāpēc, ka viņa mēģināja atrast stabilu pamatu jaunajai pārliecībai.

Vislabāko celtniecības materiālu šim nolūkam viņa ieguva svētajos rakstos, kā arī saturā tik pretrunīgajos un nesakarīgajos dedzīgā maltsvetieša Mada iztulkojumos. Anu nemaz nevajadzēja viņu ievilkt strīdā — Madis klāja galdā visu gudrību jau pie mazākā pieskāriena. Cietusi neveiksmi savos uzskatos, Anu kļuva aizvien uzmanīgāka arī izteicienos; viņa atklāti neuzstājās pret Madi, bet slēpa savas ķecerīgās domas, lai «meklējot un mācoties» nonāktu pie pilnīgas un galīgas skaidrības. Taču šīs bībeles stundas Mada mājā nelīdzinājās toreizējām arī vēl kādā citā nozīmē. Kā mācība, ko Madis pārstāvējd, tā ari viņš pats Anu domās bija pārcēlušies citā vietā — kaut kur tālāk. Viņa dievišķais spožums bija apdzisis tāpat kā Maltsvetam — Anu blakus sēdēja parasts, ikdienišķs cilvēks, pret kuru bijušā «māsa iekš Kristus» nesajuta senāko sajūsmu un godbijību. Garīgais tuvums bija zudis un līdz ar to arī maigā un ciešā garīgā draudziba. Jo tikai tādu draudzību Anu bija izjutusi pret šo vīrieti, tikai draudzības saite bija vienojusi viņus.

Tagad Anu sāka ievērot daudz tāda, ko agrāk nemaz nebija redzējusi vai arī kam tīši nebija pievērsusi uzmanību kā nenozīmīgiem niekiem. Tagad viņa to atcerējās ar īgnumu un riebumu.

Madim bi ja paradums, sēdot blakus pie galda, pārrunu aizrautībā pievirzīties Anu tik tuvu, ka viņu pleci saskārās un katrs no viņiem sajuta kaimiņa vaigu vai vismaz tā siltumu.

Mada roka bieži nogūlās uz ticības māsas pleca, skāra viņas delnu, gurnus vai ceļgalu. Reizēm viņš «brālīgi» apskāva Anu vidukli.

Tas pats atkārtojās arī vēl tagad bībeles stundās. Taču uzbāzība, kas agrāk palika gandrīz nepamanīta un nesajusta, tagad sāka viņu apgrūtināt un kaitināt. Tiesa, Anu ticēja, ka Madis nedara to tīšām, ka viņam ir tāds ieradums, vismaz centās tam noticēt. Tā kā Mada rīcība Anu nepatika, viņa lika to manīt, pretodamās šiem pieskārieniem. Kad Madis apskāva Anu, viņa atraisījās no Mada rokām vai arī atvirzījās tālāk, tiklīdz viņš pievirzījās tuvu klāt. Un, kad ari tas nelīdzēja, kad Madis it kā nepamanīja viņas mēmo pretestību, Anu, dažādi aizbildinādamās, sāka izvairīties no kopējas bībeles lasīšanas.

Tas, ko viņa agrāk bija pieņēmusi kā brālīgas draudzības izpausmi un atzinusi par dabisku, tagad piepeši likās kļuvis pavisam nepieņemams un pretīgs.

Tā pati Anu, kas kādreiz lūgšanu aizrautībā bija ļāvusi ticības brālim sevi noskūpstīt, kā tas reizēm gadījās maltsvetiešu kustības ziedu laikā, tagad jau saskaitās, kad tā paša cilvēka celis pieskārās viņas ceļgalam, roka vai kāja viņas rokai vai kājai.

Vēl vairāk, līdz šim Anu bija klusēdama noklausījusies Mada noslēpumainajos mājienos, kurus viņš iepina reliģiskajās pārrunās un grūto bībeles nodaļu izskaidrojumos, un gandrīz noticējusi viņa vārdiem. Visi šie mājieni vērsās vienā — labi zināmā virzienā: viņi abi pēc taisnības esot dieva izredzēts pāris, visuvarenajam ar viņiem esot vēl kāds sevišķs nodoms, par ko Madim pavēstīts sapņos. Sie sapņi, kurus ticības brālis viņai atstāstīja sīki un pamatīgi, bija diezgan mīklaini un juceklīgi, bet no Mada iztulkojumiem tomēr kļuva skaidrs, ka viņiem abiem, Madim un Anu, ir daudz kopēja, kas tos saista un vieno un ko debestēvs savā neaptveramajā gudrībā dara viņiem zināmu. Tādi sapņi Madim bija rādījušies jo sevišķi, kad Lehmuss vēl sēdēja cietumā un Tenu Pēteru saimniece kļuva akla…

Pēc kāda laika Mada un Anu bībeles stundas izbeidzās, tikai pavisam cita iemesla dēļ.

Mada sieva saslima. Izsituma tīfs viņu nolika gultā. Aklā Maija, kas ceļa grūtībām un vēdera tīfam bija laimīgi tikusi garām, tagad, pāris nedēļas pirms Ziemsvētkiem, tāpat kā Lehmusu Tāvets, nokļuva šās bīstamās slimības nagos. Tā Anu līdztekus darbam saimniecībā vajadzēja vēl ari pildīt slimo kopējas pienākismus. Tas noslogoja viņu vēl vairāk ar mājas darbiem, jo Madis, redzot, cik ātri izsīkst viņa ietaupījumi, sāka atkal biežāk iet peļņā.

Taču gadījās vēl kas cits. Tāveta ieilgušā slimība kļuva bīstama. Viņš jau bija sācis atlabt, likās, ka briesmas ir garām, — te piepeši Tāveta veselības stāvoklis pasliktinājās. Tagad Anu vajadzēja pamest slimnieci un saimniecību un doties uz dažas verstis attālo slimnīcu apjautāties par viru. jo viņa gribēja katru dienu iegūt ziņas par Tāveta veselību. Kad ari Maijas stāvoklis drīz kļuva vēl nopietnāks, Madis palika mājās biežāk. j<> Anu viena netika ar visu galā. Taču bibelcs un lūgšanu stundām viņiem vairs neatlika laika.

Madis, acīm redzot, bija nobažījies un ļoti nomākts par abiem slimniekiem. Tiklīdz Anu pārnāca no slimnīcas, Madis tūdaļ pasteidzās apvaicāties par Lehmusa veselību. Kad Anu bi ja ar kaut ko nodarbināta, viņš cītīgi sēdēja savas slimās sievas gultas priekšā, gādīgi pasniegdams visu nepieciešamo un izpildīdams katru tās lūgumu. Un cik aizgrābjoši viņš mācēja lūgt par abiem, cik aizkustinoši izlūgties no debesu tēva slimajiem dzivibu! Pilns pašaizliedzības Madis savā kristīgas mīlestības aizrautībā pavisam aizmirsa, ka ar abu nāvi taču visvienkāršāk kļūtu iespējams tas. ko dievs viņam bija pavēstījis sapņos kā savu nodomu .. .

Patiešām, varēja domāt, it kā likteņa roka virzītu netikumu gaitu pretī šādam mērķim. Anu atnesa no slimnīcas arvien bēdīgākas ziņas. Reiz viņa bija atradusi vīru bezsamaņā, otrreiz viņu nepielaiduši vīram klāt pat nosacītajā stundā. Kad sieva raudādama ko vaicāja, slimo kopējas un feldšeri nenoteikti paraustīja plecus.

Bet otrā slimniece mājās augām dienām un naktīm dega karsonī, ne mirkli nenākdama pie samaņas. Baigi murgi mocīja viņas nabaga smadzenes, lika mēmajai mutei mežonīgi kliegt un pašai nemierīgi mētāties un svaidīties pa gultu.

Kādā diena, kad Anu ar Juku bija atkal aizgājuši uz slim nīcu un Madis mājas priekšā skaldīja malku, nelaimīgā slimniece savā murgu neprātā izdarīja ko pilnīgi negaidītu.

Pacēlis acis no darba. Madis ieraudzīja, ka viņa slimā sieva vienā kreklā staigā pa pagalmu — ātri un noteikti, it kā viņa piepeši būtu atguvusi redzi.

Tas Madi tā pārsteidza, ka viņš sastinga ar cirvi rokā un vaļā muti. Viņš gan sakustējās, it kā gribētu skriet nelaimīgajai līdzi, bet turpat apstājās. Nepakustināja ne roku, ne kāju. Atri pameta skatienu visapkārt. Ierāva galvu plecos, it kā sametās čokurā. Viņš stāvēja ka cilvēks, kas vistuvākajā acumirkli gaida nenovēršamu belzienu vai neatvairāmu nelaimi.

Baltā krekla, plīvojošiem matiem, rokas mētādama, saules apspīdēta, Maija skrēja uz Salgiras upi. uz augsto krastu vientuļās mājiņas tuvumā. Likās, it kā nabaga sirdzēju karsoņa murgos vajātu šausmīgi rēgi. jo viņas mute izgrūda nesaprotamus vārdus kopā ar izbaiļu kliedzieniem. Viņas trīcošā galva pagriezās te uz vienu, te uz otru pusi, bet izdzisušās acis it kā meklēja ienaidnieku, kas seko pa pēdām . ..

Pēdējo dienu atkusnis un siltais lietus bija kalnājā izkau sējis daudz sniega, un palu ūdeņi, pārplūdinādami upes gultni, krācot gāzās lejup. Bet krasts tajā vietā, kurp drudža murgos skrēja aklā sieviete, bija augsts un stāvs. Ja nelaimīgā spertu soli uz bezdibeni, viņa iekristu tieši Salgiras duļķainajā straumē .. .

Slimā bija jau no krasta ne vairāk kā desmit asis. pēc tam piecas asis . . . trīs asis, bet Madis vēl arvien stāvēja uz vietas kā paralizēts, ar roku virs acīm, gatavs lēcienam skatījās, elpu aizturēdams, gaidīja . ..

Viņš bija bāls . . . viss drebēja … acu āboli izspiedās uz iru .. . vēlreiz saliecās uz priekšu, bet kājas, likās, bija pieaugušas pie zemes …

Tomēr nē.

Madis piepeši metās skriet.

Paralizē bija pārgājusi . . . Madis veikli kustināja rokas un kājas, kas līdz šim bija sastingušas . . . juta skaidri un noteikti, kas darāms . . . Pāris cilvēku bija izskrējuši no kaimiņu būdām, steidzās uz upi. un tas bija licis Madim atģisties, doties nelaimīgajai palīgā . . .

Bet Madis atsteidzās par vēlu.

Viņš paspēja tikai mežonīgi iekliegties, paskriet dažus soļus, kad slimā sieva izplestām rokām, plīvojošiem matiem, it kā gavilēdama par gaidāmo glābiņu, nozuda aiz kraujas malas.

Madis un divi palīgā piesteigušies tatāri veltīgi meklēja nelaimīgās balti tērpto ķermeni saduļķotajā Salgiras upē. Visi trīs skrēja gar krastu uz leju, domādami, ka straume Maiju ātri aiznesusi tālāk. Bet mutuļojošie viļņi nekur ne acumirkli viņu nepacēla virs ūdens.

Vīri samulsumā bija paskrējuši garām. Nelaimīgā nebija iekritusi ūdenī. Nākot atpakaļ, glābēji atrada viņu zem kraujas uz šauras zemes strēmelītes. Maija tur gulēja kā beigta, ar asiņainu muti. Kājas līdz ceļgaliem skalojās ūdenī.

Lehmusu saimniece pārnāca mājās tieši tad, kad Maiju ienesa istabā. Madis dažos vārdos stomīdamies izstāstija par notikušo Anu, kura klusēdama, ar pētošu skatienu raudzījās te uz nelaimīgo slimnieci, te uz viņas viru. Pēc Mada stāsta Anu sejā tomēr palika samulsums.

Padzīvojušais tatārs, kam bija nelielas zināšanas medicīnā, noskaidroja, ka nelaimīgās sirds vēl pukst, kaut arī vāji, un ka viņas kreisā roka divās vietās lauzta. Tad, paklausot Anu neatlaidīgam padomam, tika nolemts slimo tūlīt ievietot slimnīcā. Kamēr Anu apģērbās, jaunākais tatārs vecākā uzdevumā .sadabūja kaut kur no kaimiņiem nestuves un bija ar mieru Madim palīdzēt aiznest slimnieci.

Madis pārnāca pēc dažām stundām.

Viņš nekā īsti labi nevarēja pastāstīt, ko ārsts teicis, tāpēc ka tas bija krievs; bet, spriežot pēc ārsta sejas izteiksmes, nekas labs nebija gaidāms.

Madis bija sērīgs un nomākts, kā jau tas pieklājās. Viņš kādu laiku klusēdams sēdēja otrajā istabā, no kurienes Anu varēja dzirdēt to smagi nopūšamies. Tad Madim iegribējās sīkāk pastāstīt Anu, kā šis briesmīgais notikums bija norisinājies. Ienācis viņš sāka stāstīt dobjā, drebošā balsi.

Madis esot smēlis ūdeni no akas aiz mājas. Slimniece tobrīd, kā licies, mierīgi snaudusi pēc ilgākas murgošanas, un Madis nevarējis paredzēt nekā ļauna. Aiz mājas stūra pie akas viņš nebija redzējis, kā nelaimīgā iznākusi pa durvīm un skrējusi pāri pagalmam. Tikai tad, kad Madis ar spaiņiem pienācis pie durvīm, viņš pamanījis tālumā cilvēku baltās drēbēs, kurš skrējis uz upes pusi. Ka tā varējusi būt Maija vai vispār kāds pašnāvnieks, tas neesot nevienu bridi ienācis prātā. Ienesdams iekšā spaini, viņš sev par lielām izbailēm ieraudzījis gultu tukšu. Protams, tad skrējis, ko kājas nes, pakaļ baltajai figūrai, bet neticis ne pusceļā, kad Maija no krasta nokritusi dzelmē.

Neviena, kas visu to būtu redzējis un varētu nākt palīgā, neesot bijis mājās, jo atraitnis saimnieks, kurš dzīvo māla ēciņas otrā galā, ar diviem dēliem, kā arvien šajā laikā, esot bijis tirgū.

Tā nu abiem, tiklab Anu, kā Madim, slimnīcā bija pa slimniekam, par kura dzīvību viņiem bija jādreb un jātrīc. Viņi pastāvīgi gāja uzzināt par tuvinieku veselību, bieži lūdza dievu, un, likās, Anu, kas bija sākusi novērsties no savas reliģiskās verdzības, tagad aiz bailēm un bažām atkal nodevās lūgšanām ar senāko dedzību un neatlaidību, par ko «brālis iekš Kristus» jutās ļoti apmierināts. Madis pats, likās, dzīvoja vienā uztraukumā, kaut gan centās to it kā slēpt. Nakti Anu dzirdēja, kā viņš grozījās pa gultu, nevarēdams iemigt, dienu samulsis slaistījās pa istabu vai ap māju, kamēr pienāca laiks iet apvaicāties par slimniekiem. Visu nedēļu nabaga Madis neaizgāja ne reizi darbā.

Anu drīz mitējās bažīties par vīru.

Tāvets pretēji ārstu cerībām laimīgi pārcieta bīstamo krizi. Tiesa, viņš gan bija ļoti novājējis un par viņa stāvokli bija vēl jābaidās, bet, jo spožāk pēc saulgriežiem sāka spīdēt dienvidu saule, jo stiprāk tā sildīja, jo garākas kļuva dienas, jo straujāk atžirga slimais. Viņa acīs parādījās spožums, novājējusī seja kļuva sārtāka. Dzīvība pamazām atgriezās novārgušajās miesās — to juta viņš pats, to manīja arī Anu.

Jaunās sievietes sirds bija laimes pārpilna. Ar katru dienu augtin auga viņas prieks, it kā ar siltu, glāstošu vilni pārplūdinādams dvēseli. Pret katru, ar ko viņa satikās, Anu izturējās ar tādu sirsnību un maigumu, ar tik pateicības pilnu sirds siltumu, it kā justos visiem parādniece.

Tajās laimīgajās dienās šo siltumu un maigumu sevišķi izjuta Madis. Pār viņu tas izlējās divkārt, tāpēc ka līdzjūtībai pret bēdu nomākto cietēju kā piedeva nāca vēl klāt citas Anu jūtas.*

Bet, jo jautrāka kļuva Anu aiz prieka par vīra izveseļošanos, jo nomāktāks izskatījās Madis. Anu ievēroja, ka viņam apriebās ēdiens, apnika arī lūgšanas, un kādas trulas bēdas atspoguļojās viņa sejā, kad Madim likās, ka neviens to nenovēro.

Maijai klājās slikti.

Krītot viņa gan nebija dabūjusi dzīvībai bīstamus miesas bojājumus, iekšējie orgāni nelikās cietuši, rokas lūzums izrādījās vienīgās nelaimes sekas, taču izsituma tīfs, tāpat kā ļīdz šim, plosīja nabaga sievieti. Pēc īslaicīgas atlabšanas slimība uzbruka no jauna.

Anu šo Mada nomāktību izskaidroja ar Maijas smago slimību un dziļi aizkustināta brīnījās, cik stipri viņas agrākais ticības brālis ir pieķēries aklajai sievai. Agrāk viņa nebūtu tam lāgā ticējusi. Tiesa, laulātie draugi dzīvoja ļoti mierīgi, ļoti saderīgi, pilnīgi kristīgā «garā», taču bez acīm redzamas, sirsnīgas draudzības vai īpaša maiguma. Kā cilvēks, vērojot citus, dažreiz var maldīties!

Anu sirds vai lūza aiz līdzcietības un žēluma, kad redzēja, kā Madis cieš zem savas bēdu nastas. Viņa steidzās to mierināt, uzmundrināt, izklaidēt ar laipniem vārdiem, novirzīt domas citur. Anu kā māsa lika viņam roku uz pleca un mudināja izturēt un nezaudēt cerības.

Likās, ka Anu pūles reizēm sasniedza mērķi. Madis sāka ciešāk un paļāvīgāk skatīties tai acīs, viņa seja kļuva gaišāka, un reiz, kad Anu bija viņam draudzīgi uzlikusi roku uz pleca, Madis satvēra šo roku un noskūpstīja, aizkustināti un dedzīgi. Un pēc tam, atlocījis piedurkni, noskūpstīja arī balto, apaļo elkoni.

Tajā pašā laikā viņš uzskatīja par nepieciešamu mazliet sīkāk iepazīstināt Anu ar viņa un Maijas attiecībām. Viņš ielaidās plašos, vietām, pēc Anu domām, pārlieku dziļdomīgos iztirzājumos, kuru būtība noveda pie tā, ka mīla, kādu viņa sirds jūtot pret aklo. turklāt vēl slimības novārdzināto cietēju, esot vienīgi dziļa kristīga mīlestība pret savu tuvāko, bet nevis vīrieša mīlestība uz sievieti. Dievs tas kungs esot viņam jau sen pavēstījis: viņš, Madis, pagātnē esot pielaidis kļūdu, apprecēdams šo sievieti, neprasījis debesu tēva padoma. Viņu laulība neesot bijijsi debesīs paredzēta. To tas kungs esot viņam daudzkārt ar daždažādām zīmēm pasludinājis, pie reizes norādot, kas Madim bijusi un vēl tagad esot nolemta par sievu …

Anu saprata, ka Madis tēmēja uz saviem senākajiem noslēpumainajiem sapņiem, tāpēc noklausījās visu klusēdama.

Bet likās, ka debesu tēvs, tāpat kā Anu, bija iežēlojies par mocekli, kas tik smagi cieš aiz kristīgas mīlestības pret savu tuvāko, un saglabāja dzīvību nabaga aklajai, kuras slimība tā nomāca Madi.

Maija neatpalika no Tāveta. Viņa upurēja slimībai savus garos matus, ar kuriem līdz šim bija apliecinājusi piederību atjaunotajai ticībai, bet pati izrāvās no nāves ķetnām. Izsituma tīfs pārgāja, salauztā roka sadzija.

Atgriezdamies no slimnīcas ar labām vēstīm, Madis teica, ka viņa lūgšanas esot uzklausītas.

Anu klātbūtnē viņš bija ļoti priecīgs. Bet, kad Anu viņu novēroja, pašam to nemanot, tad redzēja Madi pavisam citādu. Likās, ka Madis slepeni apdomā ko grūtu un sarežģītu; Anu bieži vajadzēja pāris reižu saukt viņu no otras istabas, iekams viņš sadzirdēja un nāca ēst. Madis bija izklaidīgs, aizmāršīgs un dažreiz dzīvā sarunā piepeši apklusa .. .

Reiz nakti ar Madi Kirsipu atgadījās kas neparasts.

Tik neparasts, ka viņš ļoti uztraukts iesteidzās blakus istabā un pamodināja Anu.

Apsēdies uz gultas malas, viņš čukstēdams sāka stāstīt. Katrs viņa vārds bija pilns svinīgu, godbijīgu, noslēpumainu trīsu un izbrīna.

Madi tikko bija apmeklējis erceņģelis Gabriēls!

Nevis sapnī, bet nomodā.

Madis esot gulējis gultā ar vaļējām acīm, kad istabu piepeši apspīdējusi gaisma un viņa priekšā nostājies eņģelis ar starojošu seju un mirdzošiem spārniem. Gaisma bijusi tik apžilbinoša, ka Madim vajadzējis aizklāt acis ar roku.

Madis apklusa, it kā nogaidot, vai Anu kaut no nejautās. Bet viņa klusēja kā mēma, tādēļ tas sāka čukstēt no jauna, trīcēdams aiz laimes.

Eņģelis viņam bija pasludinājis kādu vēsti.

Un devis kādu pavēli.

Debesu ķēniņa vārdā, kurš viņu esot sūtījis.

Brīnišķa vēsts! Brīnišķa pavēle!

Eņģeļa vārdi bijuši tik skaidri un noteikti, ka nepieļaujot ne mazāko šaubu.

—   Kādā valodā tad viņš runāja? — dziļā mierā jautā ja Anu.

—   Skaidrā laucinieku valodā! — iesaucās Madis.

Un tad kā no dvēseles dziļumiem iznira tā vēsts un tā pavēle. kādu viņam bija atnesis erceņģelis.

«Madi, tavs dēls vadīs tā kunga žēlastības cienīgu tautu pa taisnības ceļu un taps paaugstināts dieva un cilvēku priekšā!» žēlīgi teicis eņģelis.

«Bet man taču nav dēla,» atbildējis Madis, «jo Jehova nav svētījis manu laulību ar pēcnācējiem!»

«Tev būs dēls, ja tu gulsies pie tās izraudzītās sievas, kuru visuvarenais ir atvedis tavā pajumtē!»

«Bet tai sievai ir vīrs, un man ir sieva!» iebildis Madis, satriekts līdz dvēseles dziļumiem.

«Lai nezina tava dvēsele kauna un lai nekaunās arī šī sieviete, pildot visuvarenā svēto pavēli!» iesaucies eņģelis. «Ko dievs licis, ir taisnīgi, kaut arī tas grēcīgam cilvēkam liekas apšaubāms. Ej ar mieru, Madi Kirsip, un pildi to pienākumu, kam visuvarenais tevi aicinājis!»

Viņš pavēlēdams pacēlis mirdzošu pirkstu un pazudis …

Madis klusēja, viss drebēdams.

Tagad vajadzēja runāt Anu.

Bet Anu klusēja.

Karstā Mada roka pieskārās viņas krūtīm. Anu atstūma roku nost un draudzīgi sacīja:

—   Ej labāk gulēt, Madi, tu droši vien esi slims. Viss, ko tu man stāstīji, bija murgi.

—    Vai tu netici ? …

—    Nē, — Anu iesmējās, — nepavisam.

—    Bet es varu zvērēt …

—    Nezvēri vis. Labāk nogaidīsim, kad eņģelis parādīsies arī man. Dievs taču mani neatstās neziņā par tik svarīgu vēsti.

Pret to Madis patiešām nevarēja iebilst. Vismaz nekas piemērots viņam neienāca prātā. Viņš vēl mazliet pasēdēja. Anu juta, ka viņa roka burzīja segas malu. Tad Madis ar smagu nopūtu piecēlās un aizgāja uz savu istabu.

Dažas dienas Madis tiešām izskatījās gluži slims. Seja sadzeltēja, pats staigāja, acis nodūris, raudzīdamies zemē, runāja maz, gavēja kā krievs, ieslēdzies ilgi lasīja svētos rakstus un naktīs nemierīgi gulēja.

Anu bija viņa ļoti žēl. Taču drīz vien kāds cits nakts notikums grozīja viņas prātu.

Eņģeļa Gabriēla vietā pie mazticīgās Anu vēlreiz ieradās pats Madis.

Šoreiz viņš vairs nevēstīja par dievišķām atklāsmēm, bet uzsāka valodas par zemes būšanām.

Madis nāca un nolikās Anu blakus gultā. Viņš ar spēcīgajām rokām apskāva pārbiedēto sievieti un varmācīgi spieda sev klāt viņas silto, mīksto ķermeni. Bet pats sāka lūgties — neatlaidīgi, kvēli, raustīdamies iekāres krampjos …

Tikai vienu nakti!

Tikai vienu stundu! Kaut šo vienu reizi!

Vai tad viņai tiešām neesot sirds!

Vai Anu neesot manījusi, cik sen Mada dvēsele jau esot tās varā! Vai Anu neredzot, cik smagi viņš ciešot jau daudzus gadus! Vai Anu nejūtot, kādu nedziedējamu brūci tā esot viņam cirtuši, atraidot bildinājumu! Vai viņa par to visu kaut drusku neatlīdzināšot! Kāpēc Anu tik nežēlīgi mokot cilvēku, kas dzīvojot vienīgi viņai! …

Mada lūgumi un pārmetumi sakusa ar karstiem čukstiem. Viņa alkatīgā mute pieplaka Anu lūpām.

Taču tas ilga tikai acumirkli. Anu saņēma visus spēkus un izrāvās no viņa apkampieniem.

—   Tu, zemiskais cilvēk!… Liekuli!… Vācies prom no šejienes!

—    Ne mirkli ātrāk, kamēr tu izpildīsi manu lūgumu!

Un atkal Madis apvija spēcīgās rokas ap viņas vidukli. Lai Anu nevarētu kliegt, viņš aizspieda tās muti ar savām baudkārajām lūpām.

Bet piepeši satracinātais vīrietis nāca pie prāta.

Anu negaidot atradās palīgs tur, kur viņu nemaz nebija gaidījusi.

Mazais Juku, kurš gulēja Reiņa gultā, bija pamodies. Izdzirdis grūstīšanos un troksni, viņš sāka brēkt pilnā kaklā.

Madis uzlēca kājās.

Madim dzeltin iedzēla doma, ka viņa labā slava, cienījamais vārds un sludinātāja prestižs ir apdraudēts.

Dieva dēļ — nekādus lieciniekus! Arī bērnam nav nekas ne jāredz, ne jādzird!

Un Madis pazuda kā ēna.

Mazajam Juku roka bija kropla, bet rīkle vesela, viņš bija aiztriecis prom pieaugušu vīrieti …

Otrā rītā Anu priekšā stāvēja nabaga grēcinieks, kas ar asarām acīs nožēloja savu grēku un lūdza piedošanu.

Vājuma brīdī viņu esot sakārdinājis velns, apmiglojis prātu, apklusinājis dieva balsi sirdī, licis paklupt un krist.

Viņš žēli lūdzās, lai Anu par notikušo nebilstu nevienam ne vārda, ne Tāvetam, ne kādam citam, kas viņu, Madi, pazīst. Vārdi, ar kuriem tika izteikts lūgums, nāca tiešām no baiļu un izmisuma pārņemtas sirds. Tie pauda, ka Madis spētu panest visu citu pasaulē, tikai ne ļaunas valodas . . .

Tik dedzīgam lūgumam Anu labā sirds, protams, nespēja pretoties. Viņa ne tikai piedeva nelaimīgajam, kurš bija nokļuvis sātana valgos, bet noteikti apsolīja, ka neviena dzīva dvēsele nedabūs zināt par tā izdarībām. Taču viņa piespieda Madi apzvērēt, ka nākamajās naktīs, kamēr Anu vēl dzīvos zem šā jumta, viņš vīrišķīgāk turēsies pretī sātana kārdinājumiem.

Anu bija gribējusi tūlīt, tajā pašā rītā, aiziet projām. Iegājis viņas istabā. Madis ieraudzīja, ka Anu mantas jau sakravātas. Kas gan varēja būt aizdomīgāks par tik pēkšņu aizbēgšanu! Tāpēc vainīgais pasteidzās apliecināt ar zvērestu, ka Anu vairs nav ko baidīties — otrreiz sātanam vairs neizdosies ievilināt Tenu Pēteru Madi savos slazdos!

Anu skumīgi uzlūkoja Madi.

Viņai bija Mada žēl, bezgalīgi žēl.

Šai mirklī sabira lauskās kaut kas tāds, ko Anu bija noturējusi par izturīgu un nesalaužamu.

Viņa bija tik augstu vērtējusi šā vīra godīgumu, tikumisko skaidrību un dievbijību. Vienīgi ar cieņu raudzījušies uz Madi. Anu saskatīja viņā taisnīguma un patiesīguma paraugu, uzskatījusi viņu par cilvēku, kurš nicina visu netīro un zemisko. Ne vienu reizi vien viņa bija lūgusi dievu no visas sirds, kaut ari Tāvets kļūtu tāds!

Tagad viņas priekšā stāvēja cilvēks, kas nebija labāks par grēciniekiem, savu iegribu vergiem, kurus Madis pats tik bieži bija notiesājis!

Nicinātie pasaules bērni grēkoja atklāti, neslēpjot ne no viena savu dzīves veidu un uzskatus, šis cilvēks centās grēkot slepeni, aiz liekulības, godīguma, tikumības un dievbijības maskas.

Vēl vairāk: viņš bija ņēmis palīgā ticību, savu dārgo un cii deno ticību, lai tās aizsegā nekrietni krāptu un apmierinātu zemiskās iegribas.

Un šis cilvēks bija palīdzējis citiem izkļūt ārā no grēku slīkšņas un ar savām dedzīgajām lūgšanām vedis grēciniekus pretī jaunai, taisnīgākai dzīvei! Un šis cilvēks bija vienmēr ar pirkstu rādījis uz Lehmusu Tāvetu un bēdājies par viņa pazudināto dvēseli!

Patiešām — ja Anu dvēselē vēl bija palikušas kādas drumslas no vispatiesākās, visskaidrākās un visstiprākās ticības, ko kādreiz bija sludinājis Maltsvets un kas ar dievišķu spēku solīja darīt cilvēkus labākus, tad pagājušajā naktī tās tika izmēztas pavisam.

Anu apziņā pēkšņi uzausa gaisma, spilgtāka nekā jebkad! Bet viņa taču daudz ko vēl nezināja . ..

34 . NODAĻA. jaunajĀs zemĒs

Kad Lehmuss, atguvis veselību, iznāca no slimnīcas, Madis Kirsips ar brāļa laipnību piedāvāja savu pajumti arī viņam.

Mada stājā nebija nekā tāda, kas modinātu aizdomas, it kā mājās būtu kas atgadījies, ka viņa un Anu draudzību būtu skārusi kaut vēsma. Lehmuss redzēja savā priekšā agrāko Madi, kādu arvien bija pazinis: kārtīgu, prātīgu, svinīgi dievticīgu. Viņš runāja lēnām, mierīgi, pamācīdams, salkani svētulīgā tonī, kā jau sludinātājs. Viņš droši un atklāti raudzījās acīs Anu un viņas vīram, katra kustība pauda mieru un dvēseles līdzsvaru.

— Dzīvo pie manis, cik tev patīk, — īres maksu Anu nolīdzinās ar darbu, — viņš sacīja Tāvetam.

Taču ne Tāvetam, ne Anu nebija liela prieka dzīvot viņa pajumtē. Tāpēc abi bija divkārt laimīgi, kad Lehinusam jau pēc dažām dienām izdevās atrast darbu pie kāda krievu ratnieka. Tas deva viņiem iespēju noīrēt pilsētā mazu dzīvoklīti.

Darbs, ko Tāvetam pagādāja krievu valodas pratējs igaunis, kļuva diezgan ienesīgs pēc tam, kad jaunais māceklis, kurš bija pieņemts tikai par izpalīgu, izrādījās ne vien centīgs, bet arī labs aroda pratējs mazāk sarežģītos pienākumos. Drīz Tāvets jau saprata vienu otru krievu vārdu, kas bija nepieciešami «amatā» vai «darījumos», un pat atbildēja uz jautājumiem ar « jā» vai «nē». Tas deva iemeslu cerēt, ka viņš ātri vien apgūs krievu valodu.

Tādējādi mazā ģimene šobrīd bija nodrošināta.

Pavasarīgs prieks valdīja šaurajā istabiņā. Kā putni ligzdā viņi te mitinājās četratā savējo trīs un laime ceturtā.

Ap viņiem lidinājās kas jauneklīgs, svaigs, kāda dziedinoša elpa, dzīvības aromāts. Viņu acis mirdzēja, lūpas smaidīja.

Lehmusam bija par ko brīnīties.

Pāris pirmajās dienās viņš nekā sevišķa nemanīja. Bet tad viņam sāka likties, it kā … it kā kaut kā pietrūktu… it kā mājās kas būtu mainījies.

—    Velns parauj, Anu, kāpēc tu vairs nelūdz dievu? — viņam piepeši ienāca prātā.

—    Es arī tagad viņam pateicos, — Anu iesmējās.

—    Neesmu to dzirdējis!

—    Es lūdzu un pateicos klusītiņām!

—    Kāpēc tā?

—    Esmu sapratusi, ka no kliegšanas nav nekāda labuma.

—    Ej nu!

—    Un mūžīgi vaimanāt nav it nekādas jēgas.

—    Anu, tu laikam esi prātu zaudējusi!

—    Nē, tieši tagad esmu to atguvusi!

Tāvets paraudzījās viņā kā nepazīstamā cilvēkā. Noskatīja no galvas līdz papēžiem, no kreisās un no labās puses, taču netika ne pie kādas jēgas.

Anu iesmējās.

Viņas smiekli iešķindējās kā zvārgulīši — liegi un dzidri. Tāvets tik sen nebija dzirdējis šīs tīkamās skaņas, tikai viņu pirmajā laulības gadā. Un tagad šie smiekli atbalsojās Lehmusa sirdī kā pēkšņi atmodusies dārga atmiņa.

—    Ai, kāda draiskule! Vai tad tu vairs neesi izredzētā dvēsele?

—    Nē, — nošķinda zvārgulītis, — esmu tāda pati grēciniece kā tu.

—    Dievs pasargi! Kas tad tevi pazudināja?

—    Gan jau tie paši pravieši!

Lehmuss nezināja, ko atbildēt, viņš tikai noglāstīja Anu galviņu kā bērnam.

Likās, ka Tāvets svētītu viņas atgriešanos grēkos …

Pagāja vēl dažas nedēļas, un tagad Anu sāka likties, ka mājās vairs nebūtu agrākās kārtības.

—    Vai tad tu vairs uz krogu neej? — nenocietusies viņa reiz jautāja vīram.

—    Nē, es atkal sāku kļūt mazlietiņ par maltsvetieti.

—    Vai uz ilgu laiku?

—    Kamēr samaksāšu parādus. Varbūt arī ilgāk.

—    Nu, šad tad jau kādu malku varētu iedzert, tas sīvais taču tev tik mīļš.

— Sieva ir vēl ml|āka . ..

Tagad Anu noglāstīja Tāveta galvu.

Uz pavasari dzīves apstākļi uzlabojās tik tālu, ka viņi jau varēja palīdzēt Vikerpūram, atsvabinot to no viena ēdāja. Viņi aicināja atpakaļ pie sevis māti. Drīz Ada ģimeni atstāja ari Marija, aiziedama par kalponi pie kāda Samruku igauņa.

Klsu Liza bija pavisam savārgusi. Vīra un triju bērnu nāve dažu mēnešu laikā, viņas reliģisko ilūziju sabrukums, izceļošana uz Kānānu — tas viss salauza viņas garigos un fiziskos spēkus un par daudziem gadiem saīsināja mūžu. Agrāk Liza bija ļoti runīga, tagad liela klusētāja. Viņai patika būt vienai un kavēties atmiņās par mirušajiem tuviniekiem un lūgt savu dievu, kas bija pret viņu izturējies tik cietsirdīgi, un, ja kādreiz pagadījās uzsākt valodas, tad viņa, bezgala nogurusi un satriekta, izteica vēlēšanos jo drīzāk sekot Miķelim un Mikam, Tīnai un Jurim.

Viņai, likās, nepatika tā prieka un cerību pilnā noskaņa, kāda valdīja kā viena, tā otra znota mājā. Redzot pārmaiņu, kas bija notikusi ar vecāko meitu, vecenīte nesaprašanā pārmetoši pakratīja galvu, taču atklāti un bargi nenopēla; lai to darītu, viņai, acīm redzot, nepietika spēka. Dzīvojot pilsētā, viņa drīz sadraudzējās ar cilvēku, kuram bija tā pati noguruma sajūta un vēlēšanās ātrāk izglābties no zemes dzīves ciešanām. Līza bieži gāja ciemos pie Kirsipu Mada aklas sievas, kas tagad atkal sēdēja kaktā un adīja zeķi; tās miesa atžirga, taču dvēsele bija izmocīta un tukša.

Nabadzīte tagad augām dienām nīka pilnīgi viena, jo Madis, viņas vienīgais tuvais cilvēks, cītīgi gāja darbā, lai pildītu iztukšoto maku. Maijai līdz ar to bija laupīta akla cilvēka vienīgā izklaidēšanās, iespēja dzirdēt citu cilvēku balsis. Viņu kaimiņi tatāri gandrīz visu dienu nebija mājā, tur nedzirdēja ne soļu, ne arī balsu. Bez tam Maija pārāk maz ēda un zaudēja spēkus trūcīgās barības dēļ. Slimībā novārdzinātajam organismam vajadzēja bagātīga un laba ēdiena, bet viņai visu dienu bija jāiztiek ar maizi un aukstu strebjamo, kuru Madis, no rīta aiziedams, atstāja uz galda. Viņš sūdzējās par lieliem izdevumiem, kas piespiežot ievērot vislielāko taupību. Mājās nebija neviena, kas būtu varējis aklajai sievietei pagatavot siltu ēdienu, kaut ko uzvārīt vai izcept.

Kad Klsu māte atnāca aplūkot Maiju, tad abas sēdēja ar adāmām adatām pirkstos, stundām ilgi viena pretī otrai, stāstīja par savām bēdām un nelaimēm. Abas bagātīgi lēja asaras un daudz runāja par miršanu. Viņas guva mierinājumu, dalīdamās sāpēs. Šķiroties abām sirdis bija tā kā vieglākas un mierīgākas. Tā tas turpinājās līdz pavasarim. Pēc tam, negribēdams atpalikt no citiem igauņiem, kas centīgi sev meklēja zemi, Madis ar sievu apmetās dzīvot laukos.

Pienāca pavasaris. Nelaimīgo izceļotāju izmocītajās sirdīs, viņu bēdu pārpilnajās dvēselēs tas ielēja dziedinošu balzamu. Kailā stepe, kas rudenī pārbaidīja ar bezcerīgo tukšumu, tagad viņu acu priekšā pārvērtās par krāšņi sazēlušu klajumu. Viņi redzēja, kā auga zāle, sadīga asni, dārzos salapoja augļu koki un uzziedēja, un tas viss liecināja par bagātu ražu!

Krimas zemē tomēr kas auga, ļaudīm un lopiem būs ar ko iztikt.

Igauņu zemniekiem, kuri strādāja muižās par graudniekiem, bija klājies slikti, tāpēc viņi pavasarī griezās atkal pie valdības un lūdza ierādīt valsts zemi. Ieceļotājiem vēlreiz izsniedza neapdzīvoto valsts zemju sarakstu, un viņi cītīgi sāka meklēt "un izraudzīt sev zemes gabalus. Zemes apskatīšana arī tālākos apvidos tagad vairs nelikās tik grūta, jo daudziem bija pašiem savi zirgi un rati un laika visiem diezgan.

Daži vairāk piemērotie zemes gabali, kurus izlūki bi ja pērn apskatījuši, jau atradās citu ieceļotāju rokās. Piemēram, Tokulčaku un Džurči ciems. Pirmajā jau dzīvoja tautieši — Vidzemes igauņi no Kodaveres apriņķa, Alatskivi pagasta.

Kā viņi bija te nokļuvuši?

Viņu pārceļošana noritēja šādi.

Kad Pēterburgā 1801. gada vasarā pirmie igauņu izceļotāji ar Mindreku Selbahu un Gustavu Maltsu priekšgalā mācījās izceļošanas mākslu no Jegora Antonoviča un Gavrilas Ivanoviča, viņus apciemoja kāds Kodaveres vīrs, arī Ilindreks vārdā, viens no tiem vidzemnieku delegātiem, kas ziemā kopā ar igauņu zemniekiem bija nodevuši ķeizaram lūgumrakstu par izceļošanu. Kā zināms, viņa pilnvarotāji gribēja doties uz Samaru, bet lūgumrakstu noraidīja, tāpēc ka tajā bija daudz sūdzību par muižniekiem. Pašus delegātus ar Pēterburgas pilsētas priekšnieka pavēli pa cietuma etapu nosūtīja atpakaļ uz dzimteni.

Vasarā «šis Ilindreks atkal bija aizbraucis uz Pēterburgu kārtot izceļošanas lietas. Viņš satika tur savus igauņu tautiešus un ievāca no Gustava Maltsa ziņas par ieceļošanas nosaci jumiem Kriniā, un uzzināja ari, ka Rannas pagasta ļaudis ir jau ceļā uz Krimu.

Ilindreks nekavējoties brauca mājās un savāca kopā visus, kas vēlējās izceļot; jau tajā pašā rudenī viņi devās uz Krimu. Grupa bija pāris desmit ģimeņu. Taču dažādu iemeslu dēļ viņi tajā gadā vairs Krimā nenonāca un palika pārziemot Odesā. Viens no iemesliem, protams, bija nabadzība.

Odesā ieceļotājiem klājās diezgan labi, labāk nekā citiem tautiešiem gadu vēlāk Simferopolē. Pilsētas valde piešķīra ne vien bezmaksas ziemas dzīvokli, bet Odesas bagātie pilsoņi arī nolēma sasildīt nabaga igauņu zemniekus savas labdarības saulītē. Izceļotājiem savāca pārtiku, drēbes, naudu, turklāt krietni daudz: pārtikas un drēbju katru nedēļu igauņiem pieveda vezumiem. Bez tam vairākus simtus rubļu ievāca no trim koncertiem, ko viņu labā organizēja pilsētas teātrī.

Alatskiviešu igauņi, tāpat kā viņu tautas brāļi Simferopolē, aizkustināja ziņkārīgos Odesas iedzīvotājus. Bārdainie, krieviem līdzīgie zemnieki valkāja virs biksēm garus rupja audekla kreklus pāri ceļiem un ap vidu jostu. Virs krekla uzvilka pelēkus, rupjus svārkus, kas sniedzās līdz zemei, kamēr pastalu auklas krusteniski aptina ap kāju stilbiem līdz ceļgaliem. Sieviešu drebes atgādināja krievu zemnieču tērpus. Varētu domāt, ka šie cilvēki atnākuši no kādas Krievijas nomales, ja viņu valoda krieviem neskanētu tik sveši.

1862. gada pavasarī šie Peipusa ezera krastos dzimušie ļaudis diezgan moži un veseli izbrauca uz Krimu. Par dzīves vietu viņi izraudzījās Tokulčaku ciemu. Valsts piešķīra katrai ģimenei simt rubļu saimniecības iekārtošanai, kā arī nelielu summiņu aku rakšanai un gada maizi. Viņi sāka dzīvot samērā turīgi, un, lai blakus ūdenim akā netrūktu arī degvīna, ciemā atvēra traktieri.

Kailā Krimas stepe Vidzemes igauņiem likās tikpat nepatīkama kā citiem viņu tautiešiem. Jau tajā pašā pavasarī alatskivieši nolēma pamest šo vietu un meklēt labāku, kaut gan līgums ar valdību jau bija noslēgts. Viņi vai nu pavisam neiesēja labību, vai acu apmānīšanai apstrādāja tikai mazus zemes gabalus, lai valdībai nerastos aizdomas.

Vidzemniekiem nevarēja pārmest izturības un drosmes trū kumu savu lietu kārtošanā. Sūdzēdamies, ka zemes gabali neder apdzīvošanai, tie pieprasīja no zemju pārvaldes sev zemes, kas sākumā gan piederēja valstij, bet tagad jau bija atdotas vai iedāvinātas valsts ierēdņiem un personām, kuras atbalstīja valdību. Piemēram, kāds zemes gabals pie Feodosijas bija iedāvināts slavenajam gleznotājam Aivazovskim. Ieceļotāji, aizstāvot savas intereses, rīkojas tik dedzīgi un neatlaidīgi, ka iestādēm drīz pietrūka pacietības un tās viņiem piedraudēja ar cietumu. Iebraucēju prasību pēc jaunas apmešanās vietas^ protams, atstāja bez ievērības. Par to zemnieki savukārt nesamaksāja valdībai zemes nodokli.

Lai stāsts būtu pilnīgs, pavēstīsim, kā tas viss beidzās 1864. gadā.

Zemnieki jau sen bija nolēmuši aiziet no Tolkučakiem, nesamaksājot parādu, ja viņiem ar labu nedos zemi citur. Taču šā nodoma izpildīšana ievilkās līdz gada beigām. Kad viss bija sagatavots aizceļošanai un ratiem kulbas virsū, piepeši ciemā ieradās Simferopoles vicegubernators un Perekopu ispravņiks ar dažiem desmitiem jātnieku žandarmu: valsts zemju pārvalde jau bija uzzinājusi par ieceļotāju nodomu.

Visus ciema zemniekus sadzina vienkopus, apkārt nostādīja žandarmus un piedraudēja ar tiesu. Priekšniecība, acīm redzot, sagaidīja, ka zemnieki pretosies, kas dotu iemeslu tos bargi sodīt. Bet zemniekiem nenāca ne prātā pretoties. Viņi klusēdami nosēdās zeme un teica, lai viņus samīdot ar zirgiem, ja augstajai priekšniecībai tā patīkot. ..

Trīs dienas valsts varas pārstāvji nostāvēja ciemā, mēģinādami gan ar draudiem, gan pārliecināšanu, gan labiem padomiem piespiest ļaudis palikt uz vietas. Kad protokols bija sastādīts, žandarmi noplēsa no ratiem kulbas un aizauļoja kopā ar saviem pavēlniekiem.

Taču viņi maldījās, ja domāja, ka pārmācītie Tokulčaku ieceļotāji vairs nekustēsies ne no vietas. Tikko policija bija nozudusi, uzņēmīgie garsvārči salaboja savas kulbas un devās ceļā.

Viņi aizbrauca uz Kaukāzu, kur apmetās pie Kubaņas upes. Vai valsts no viņiem atprasīja parādu un vai zemnieki to samaksāja, nav zināms.

Saviem kaimiņiem Tokulčakos, kā muižniekiem, tā pārējiem ieceļotājiem, šie ļaudis neatstāja par sevi nekādas labās atmiņas. Kaimiņi sūdzējās, ka aizbraucēji bieži izstiepuši roku pēc viņu mantas, kāpēc vajadzējis ar viņiem tiesāties. Zemniekiem nācies samaksāt sodu vietējam muižniekam, tāpēc ka viņi esot «piesavinājušies» kokus un citus materiālus, nojaukdami tukšas būdas ciemā. Ja svešam aitu baram gadījies atklīst ciema tuvumā vai nokļūt uz viņu zemes, tad baru pa nakti sadzinuši ciemā un patvaļīgi paņēmuši ķīlā kādu treknāku jēru, ko tad noslēpuši drošā vietā. Un ari visu citu kārtojuši tādā pašā garā.

Bet atnācēji no Peipusa ezera neizdarīja sevišķi gudri, pamezdami Tokulčaku. Vēlāk šo zemi nopirka menonidu ticības vācu kolonisti un dzīvoja tur bez bēdām, jo augsne bija auglīga un, kaut cik kārtīgi apstrādāta, deva labu ražu. Uz nomaksu pirktā zeme bija samērā lēta — desmit rubļi par desetīnu. Menonidu pūles un čaklums padarīja Tokulčaku par vienu no visskaistākajām un ziedošākajām apdzīvotām vietām Krimas stepēs. Ap greznajām ēkām izpletās brīnum jauki augļu koku meži, kurā katrai ģimenei piederēja pa pusdesetinai un vēl vairāk.

Perekopu apgabala Džurči ciemu 1861. gadā, veselu gadu pirms Jervamā igauņu ierašanās, bija saņēmuši krievu zemes apguvēji. Valsts tūlīt uzbūvēja ciemā baznīcu, kas izmaksāja vairāk nekā pieci tūkstoši rubļu, kā arī iztīrīja visas akas. Bet ari krievu ieceļotājiem nepatika Krimas sitepe, un viņi jau pēc gada aizbrauca projām. Vieta atkal kļuva brīva, un jervieši — lielais vairums to, kas rudeni ar Volkmana vadīto vezumu rindu bija ieradušies Karakijati, —apmetās šajā apgabalā.

Zemes bija 1450 desetīnu, ko sadalīja 80 zemniekiem, tā ka iznāca apmēram 18 desetīnu katram. Ikvienai ģimenei izsniedza valsts pabalstu: maizes labību vienam gadam un 100 rubļu naudas ēku celšanai. Drīz pēc līguma apstiprināšanas jaunie iemītnieki pārnāca uz dzīvi ciemā un apmetās nabadzīgajās tatāru būdās.

Tāpat kā Samruku iedzīvotāji, arī šī igauņu grupa bija izraudzījusies pastāvīgu dzīves vietu valsts zemēs. Viņu piemēram sekoja arī vēl citas izceļotāju grupas, kas atrada piemērotus zemes gabalus Perekopu apkaimē.

Tā Končisavas ciemā, kuram piederēja 1349 desetīnas zemes ar 47 gruntīm, katram piešķīra 28,5 desetīnas.

Ari šās zemes apguvēji bija lielākoties Jervamā zemnieki.

Apmēram 80 cilvēki jeb 16 Harjumā ieceļotāju ģimenes, visi no Kolgas pagasta, mazliet vēlāk, 1864. gada pavasarī, pieprasīja sev Sirtkarakčora ciemu, kur katrs vīrietis saņēma 30 desetīnas zemes. 1863. gada pavasarī šie cilvēki vispirms pāris nedēļas izlūkoja valsts zemes Sarabuzā. Bet grunts te bija akmeņaina un ūdens četrdesmit asu dziļumā. Tas atbaidīja harjumiešus. Viņi beidzot apmetās uz Japanči ciema muižnieku zemes par desmitniekiem, tas ir, desmito daļu ražas atdeva muižniekam. Pēc tam viņi pārcēlās uz Karakčoras novietni, kas viņiem bi ja iepatikusies labāk.

Igauņu ieceļotājiem atradās patvērums vēl kādā cilā tatāru ciemā, Kijatorkās, kur katram piešķīra pat 33 desetīnas zemes.

Valsts ar zemes piešķiršanu neskopojās: zemes taču bija daudz, un tā bija lēta. Ar izceļošanas likuma pantiem — no 12 līdz 15 desetīnas katram — daudz nerēķinājās. Zemi iedalīja tik, cik tās ciemā bija un cik liels skaits gadījās gribētāju. Jo zemes bija vairāk un pieprasītāju mazāk, nosacītās normas stipri vien palielināja. Zemes gabalu apmēri svārstījās no 18 līdz 33 desetīnām. Gandrīz nekādu vērību nepievērsa zcņies kvalitātei.

Džurči ciems, kur katram gribētājam iznāca vismazāk zemes, gadu vēlāk piedzīvoja lielu neveiksmi, kurā bija vaino jami egoistiskie ciema veči ar savu tālredzības trūkumu, kā arī izceļotāju pārmērīgā mantrausība. Ciems zaudēja ap ( .)00 desetīnu zemes.

1864. gadā astoņas igauņu ģimenes, kas izmēģinājuma dēļ bija palikušas Simferopoles tuvumā uz muižnieku zemes, tagad lūdza, lai zemi piešķir valsts. Viņiem deva atļauju apmesties kādā valsts ciemā, kas jau piederēja igauņiem un kur zemes bija vairāk, piemēram, Džurči novietnē, jo tur vajadzēja būt vēl 1000 desetīnām brīvas zemes.

Bet Džurči zemnieki cēla iebildumus! Pašiem esot zemes par maz — kā gan viņi varot vēl pieņemt ļaudis klāt!

Tad atsūtīja valsts mērniekus pārmērīt izceļotāju zemi. Un kas iznāca? Zemes pietika ne vien jaunpienākušajām ģimenēm, bet ap 900 desetīnu palika pāri! Šo milzīgo zemes gabalu tagad atdalīja no ciema zemēm . ..

Šo platību bi ja iespējams atkal atgūt un pievienot pie ciema zemēm, proti, par mazu izpirkšanas maksu: valdība izdalīja ieceļotājiem zemi arī pārdošanas ceļā, desmit līdz piecpadsmit kapeiku par desetīnu, ar ilggadīgu nomaksu. Bel Džurči vīri no šā darījuma vienaldzīgi atteicās un tādējādi savu pirmo muļķību papildināja vēl ar otru, ko viņi vēlāk rūgti nožēloja.

Šo brīvo zemi nākamajā gadā vairāksolīšanā iznomāja, un igauņu izceļotājiem tagad par nonicināto grunti, kas viņiem taču bija vajadzīga, nācās maksāt nomu līdz 400 rubļiem gadā. Turklāt, noma pakāpeniski auga, jo ik pēc trim gadiem notika jauna izsole. Pēc trīs gadu desmitiem noma jau sasniedza vairāk nekā tūkstoš rubļu. Tā Džurči vīriem par šo zemi samērā īsā laikā nācās samaksāt daudz vairāk, nekā to pērkot, proti, apmēram 6 rubļi par desetīnu, bet zeme bija un palika valsts ipašums.

Kad pēc tam Džurči ieceļotāji, nožēlodami savas kļūdas, gribēja iegūt šo zemi savā īpašumā, to vairs nepārdeva. 18(54. gadā ministrija publicēja jaunu lēmumu: ieceļotāji vairs nevarēja dabūt valsts zemi pēc agrākajiem noteikumiem. To izdeva tikai vairāksolīšanā, bez tam bija jāslēdz nomas līgums. Ar jauno kārtību valdībai radās izredzes gūt lielākus ienākumus.

Pārējie igauņu ieceļotāji šajā ziņa bija izrādījušies tālredzīgāki: viņi tūlīt bija saņēmuši visas brīvās zemes, kas vēlāk nomaksas ceļā kļuva viņu ipašums.

Ministrijas lēmuma dēļ valsts zemi nedabūja ari tie igauņi, kas pirmajā pavasarī pagaidām bija apmetušies uz dzīvi muižnieku zemēs Simfcropoles apkaimē par desmitniekiem un nom niekiem. Redzēdami, ka valsts zemes ieguvēji īsā laikā tiek uz zaļa zara un kļūst turīgi, arī viņi sāka pieprasīt kroņa zemi: taču to nedabūja. Dalīšana bija pabeigta. Šiem ieceļotajiem ari turpmāk nācās palikt par desmitniekiem un nomniekiem vai iepirkt zemi no privātīpašniekiem, bet tādam nolūkam viņiem, vismaz sākumā, trūka naudas.

Apmēram desmit šādu sīko nomnieku ģimeņu dzīvoja Aktačikijati jeb Abramciemā, kur pazīstamais Ābrams N'orts, vispārtiktākais igauņu ieceļotājs, bija ieguvis nelielu viensētu. Šis desmit ģimenes iekopa muižas atmatas un atlīdzināja muižai ar desmito tiesu ražas. Katrs ieceļotājs varēja turēt 15 liellopus, un par to viņam vasarā, siena un labības pļaujas laikā, bija jāatstrādā desmit kājnieku dienas. Par katru aitu muižnieks ņēma 8 kapeikas gadā. Par stepēs sapļauto sienu muižai bija jānodod divas gubiņas no desmit, bet no zemienes pļavu siena, ko dienā varēja sapļaut no astoņām līdz desmit gubām, nācās atdot trīs četras gubas no katrām desmit. Citu muižas klaušu un maksājumu Krimā nebija. Tāda bija Krimas dzimtbuve.

Otra, mazāka igauņu grupa, septiņas vai astoņas ģimenes, ar tiem pašiem nosacījumiem apmetās uz kāda karaima zemes Putkes ciemā, dienvidos no Simferopoles. Šīs ģimenes, mazliet turīgākas par citiem ieceļotājiem, tāpat kā daudzi citi, bija nonicinājušas valsts zemi, lielāko tiesu tāpēc, ka zemes atradās tālu no pilsētām, ap 50 līdz 80 verstu. Salīdzinot noteikumus, ar kādiem zemnieks dabūja zemi Krimā, vienalga, no valsts vai no muižnieka, ar tiem noteikumiem, kādus kungi uzspieda zemniekam Baltijā, igauņu ieceļotājam jau pirmajā gadā bija jāatzīst, ka viņš, kaut gan glābdamies no Ēģiptes verdzības nav iekļuvis Kānānā, kur piens un medus tek, tomēr nepanesamas kalpības vietā ir ieguvis jūtami brīvāku dzīvi. Vai tad viņš uz visiem laikiem nebija izglābts no pārmērīgi smagajām klaušām, palīgklaušām un ārpuskārtas darbiem? Tur zemnieks bija spiests strādāt visu gadu gan ar zirgu,.gan kājām, līdz galīgam pagurumam par nožēlojamu zemes stūrīti, kas tikko spēja dot uzturu pašam un ģimenei un ko pienācīgi apstrādāt viņam neiznāca laika. Vai tagad viņš nebija izglābts no nodevām, kuras muižnieki piedzina vēl ārpus visiem darbiem? Vai nepalika pagātnē tās «desmitās tiesas», «lopu gaitas», visas siena, salmu, malkas un vērpiena piegādes, nodevas pasta, mācītāja un ķestera uzturēšanai, ziemas darbi mājās, kas laupīja viņa sievai, meitām un kalponēm nakts atpūtu? Un beidzot zemnieks bija paglābts arī no nūjām un rīkstēm un necilvēciskās patvaļas, kas nekur citur neizpaudās tik mežonīgā un rupjā veidā kā vācu junkuru īpašumos.

Kaut arī palīdzēja valsts, taču šiem izsūktajiem un izmocītajiem cilvēkiem, kam bezgalīgais ceļš un grūtā ziema bija atņēmuši pēdējos spēkus, nebija viegli iedzīvoties jaunajā vietā. Krimas neskarto stepju augsne, kuru, liekas, nekad vēl nebija apvērsis arkla lemesis, prasīja spēcīgus vilcējus un labus zemkopja darba rīkus, kuru iegādei igauņu zemniekiem sākumā trūka līdzekļu. Taču darba lopi tajā laikā nebija dārgi — labs vēršu pāris maksāja 40 līdz 50 rubļu, darba zirgs — 25 līdz 40 rubļu. Lai labi iekoptu laukus, nācās iegādāties vairākus četrkājainos, bet ieceļotajiem tas nebija pa spēkam. Vajadzēja taču vēl ari piena lopus, bet govs toreiz maksāja savus 15 līdz 20 rubļus.

Tāpēc nebija brīnums, ka pirmajos gados zemnieki paguva iekopt laukus vienīgi tik daudz, cik vajadzēja ikdienas iztikai. Kas gribēja uzart cietās un blīvās stepju atmatas, tam bija jāiejūdz lielajā arklā vismaz pieci pāri vēršu vai zirgu, kaut gan ari tā spēja uzart tikai trīsceturtdaļdfesetīnu dienā. Tādēļ ieceļotajiem, kam nebija pietiekams skaits lopu, neatlika nekas cits kā samesties pa divām trim ģimenēm kopā un jūgt zirgus vienā arklā. Tā visu maija mēnesi strādāja katrā zemes gabalā pēc kārtas. Tad arī tīrumi bija tiešām pienācīgi sagatavoti. Rudenī zemi apsēja — pusčetverta graudu uz desetīnas — un ieecēja ar dzelzs ecēšām; zemes lobīšana nebija vajadzīga.

Protams, tajā laikā ieceļotājiem vēl nebija arī visu uzlaboto darba rīku, kas vēlāk viņiem deva iespēju īsā laikā apsēt un novākt simtiem desetīnu. Labību pļāva ar izkaptīm un sagrāba ar rokas grābekli. Lai cik lēni norisinājās ražas novākšana, lai cik tā nogurdināja, tas bija solis tālāk salīdzinājumā ar pļaujas laiku dzimtajā pusē, kur vienīgais darba rīks bija sirpis. Kaut vai tādēļ, ka nevajadzēja tik grūti locīt muguru.

Nepietiekami apstrādātie tīrumi deva pirmajos gados ieceļotājiem tik mazas ražas, ka jaunatnei vajadzēja meklēt peļņu ārpus mājas. Puiši aizgāja darbā uz JaltU un citām dienvidu piekrastes biežāk apdzīvotajām vietām, kur sāka labāk maksāt, kamēr meitenes iestājās par kalponēm pilsētā vai muižās. Vasarā visi atgriezās mājās uz laukiem.

Reizē ar lauku darbiem norisinājās ēku remonti. Kā mācēdami pielaikoja un salaboja vecās, pussagruvušās tatāru būdiņas, jo pirmajos gados par jaunu māju celšanu vēl nebija ko domāt. Par laimi maigā, sausā klimata apstākļos laba mitekļa trūkums nebija sevišķi stipri manāms. Zemnieki arī iztīrīja neticami dziļās akas vai izraka jaunas.

Tā kā neprecētiem vīriešiem valdība piešķīra tikai zemes gabalu, bet labības, sēklu un naudas pabalstu nedeva, tad katram jaunajam izceļotājam, kas gribēja uzsākt dzīvi savā zemes platībā, noteikti bija jāmeklē sieviņa.

Par laimi, atrast sievu nebija grūti. No dzimtenes ar katru vezumu rindu taču ieradās daudz jaunavu, — gan izceļojtāju meitu, gan arī kalpoņu. Lai arī pilsētā viņām atradās diezgan labi apmaksāts darbs un daudz vieglāka dzīve, nekā agrāk kalpojot viensētās, te bija ļaudis, kas runāja svešā mēlē, un valodas nezināšanas dēļ meitenēm radās visādas grūtības. Tādēļ katrai bija vairāk nekā vēlams nokļūt «zem aubes» un atgriezties atpakaļ pie saviem tautiešiem. Un jaunava bija pārlieku priecīga, kad no laukiem ieradās kāds Juris vai Jānis, lai viņu bildinātu.

Laulībām baznīca nelika nekādus šķēršļus. Tiesa gan, mācītājs Keihels, kas igauņus uzņēma savā draudzē, skaitījās Krimas vācietis un neprata ne vārda igauniski, kaut gan teoloģiju bija studējis Tartu augstskolā; viņš prata tikai mazliet latviski. Taču garīdznieks arvien tiks pāri šādām grūtībām. Satiksmē ar igauņiem viņš lietoja krievu valodu, bet, tā kā viss lielais vairums šo valodu neprata, tad viņš izlīdzējās ar tulku, Par tādu visbiežāk izraudzījās Gustavu Maltsu, kas tagad dzīvoja pilsētas tuvumā, Abramciemā; darbā viņš veselu gadu bija cītīgi mācījies krieviski, un prata sarunāties šajā valodā jau diezgan brīvi. Arī mācītājs pats vingrinājās lasīšanā igauņu valodā; drīz vien šis veiklais vīrs teica dievvārdus pārsteigtajai draudzei, lasīdams agendu un citas garīga satura grāmatas igauņu valodā, it kā viņš saprastu, ko lasa.

Laulāšanu nokārtoja ļoti īsi un vienkārši. Līgava un līgavainis, paņēmuši līdzi krustāmzīmes, kas visiem bija izdotas jau dzimtenē, pāris liecinieku pavadībā aizgāja pie mācītāja un lūdza viņus salaulāt. Ceremonija notika tūlīt, bez uzsaukšanas no kanceles un citām parastajām formalitātēm. Lielākajai daļai trūka glīto līgavas rotu, mazāk turīgajiem pāriem bieži vien nebija arī gredzenu, kas vajadzīgi mācītājam, lai varētu salaulāt. Reiz kādai līgavai gadījās gan vecs, apdilis sudraba gredzens, piemiņa no mirušās mātes, bet līgavainim nebija pat tāda. Mācītājs Keihels, lāga vīrs, kas gredzena dēļ negribēja atstāt pāri nelaulātu, aizgāja no baznīcas uz savu dzīvokli un palūdza kādam ģimenes loceklim mazu zelta gredzenu un uzmauca to līgavainim pirkstā. Gredzens apmaiņas kārtā lika nodots līgavai un palika viņai kā mācītāja dāvana …

Igauņu draudzes dievkalpojumu mācītājs Keihels parasti noturēja svētdienās pēc vācu dievvārdiem. Tad ļaudis gāja pie dievgalda, laulājās, kristīja bērnus un iebaudīja arī parasto «dvēseles mielastu». Kaul arī citādi igauņu valodas neprašana mācītāju ļoti traucēja — tomēr viņa lasīšana igauņu valodā skanēja labāk par daudzu baznīckungu sprediķiem dzimtenē: vārdi plūda tekoši, viņš tos nekropļoja un nenorija, nesagrozīja teikumus, kā to darīja Igaunijas garīdznieki, aizvainodami savu draudzes locekļu dzirdi.

Baznīcas ceremoniju pildīšanā mācītājam Keihelam bieži vien nāca palīgā tas pats jauneklis, kas viņam bija par tulku — Gustavs Maltss. Baznīcā jauneklis pildija ķestera pienākumus, it sevišķi tad, kad vajadzēja dziedāt, atbildot dievgaldniekiem, kā arī vispār dievkalpojuma laikā. To Gustavs bija iemācījies jau dzimtenē, kur pusaudža gados uzstājās Madises vecā ķestera korī. Mācītājs Keihcls lūdza arī, lai jaunais Maltss, stāvēdams pie altāra dievgaldnieku vidū, pirms grēksūdzes lasītu viņiem no dievvārdu grāmatas pamācības. Svarīgākās teksta vietas mācītājs nolasīja pats.

Tādējādi agrākajiem Maltsveta sektas locekļiem atkal bija radies patvērums vadošās baznīcas klēpī, ko viņi apmierināti pieņēma. Tika atmesti visādi protesti un demonstrācijas, neviens vairs nevalkāja tumšas drēbes un matus pēc zināma parauga, neviens baznīcā lūgšanas laikā nestāvēja kājās, neviens nestrīdējās ar mācītāju.

Krima kļuva par Maltsveta ticības kapu un ne jau tikai minēto iemeslu dēļ. Cerības uz labāku dzīvi bija pievīlušas, tas bija pirmais smagais trieciens Maltsveta ticībai, bet galīgi to pilnīgi pamatoti iznīcināja citas ar materiālo labklājibu saistītas ieceres un gaidas.

Igauņu ieceļotājs drīz sāka ievērot, ka Krimas zemē izaug skaisti kvieši. Ne jau katru vasaru karstā saule izdedzināja laukus par mirušu tuksnesi, ne jau katru vasaru siseņu mākoņi izpostīja druvas un dārzus, ne jau katru vasaru līdz pēdējai lāsei izzuda augsnē valgme. Tas pildīja sirdis ar priecīgām cerībām, modināja jaunus centienus. Bet jaunajām cerībām un centieniem vairs nebija nekā kopēja ar reliģiju. Tās bija radījusi reālā — laicīgā pasaule, un tām nebija nekāda piejaukuma.

Zemes bija diezgan. Un tā bija lēta. Jo vairāk zemi kopsi, jo vairāk iegūsi kviešu. Lieliskus dzeltenus kviešus, ko tik viegli pārvērst zeltā. Ko citu kā centies apstrādāt, cik iespējams, vairāk zemes, lai iegūlu vairāk kviešu. Centies dabūt tik daudz kviešu, lai pats esi paēdis un lai paliktu kas arī tirgotājam, kurš tev par to iedos zeltu. Jo vairāk, jo labāk. Bet no tādiem centieniem izauga jauna reliģija, kuru dažus gadu desmitus vēlāk kāds mācītājs nosodīdams esot nosaucis par «kviešu ticību» …

Tie paši ļaudis sava dzimtenē, dzīvodami neizturami grūtos apstākļos, aizrautīgi metās sektantu mācības skavās, kas viņiem par dedzīgu dievlūgšanu un dažu ārēju ceremoniju ievērošanu solīja dieva žēlastību un palīdzību. Bet tagad, kad zemnieki bez jebkāda dievišķa brīnuma, kam viņi senāk bija ticējuši, paši ar savām kājām, soļodami pa cilvēku būvētiem ceļiem, pēc smagām likstām bija nonākuši šajā zemē, kur arī neatrada nekādus brīnumus un neka pārdabiska, tikai varbūt to, ka ražas gados te labība paauga labāk nekā pie viņiem mājās, un kur zemes bija vairāk un nodevu mazāk, — tagad viņu apziņā vairs nepietika vietas senākajai dedzīgajai ticībai, lūgšanu spēkam, senākajām nevaldāmajām cerībām, ka notiks brīnums. Varbūt viss notiktu citādi, ja šie ļaudis Krimā tūlīt būtu tikuši pie turības, bez jaunām pūlēm un mocībām. Varbūt viņi to būtu noturējuši par ārkārtīgu un tiešu dieva labvēlības izpausmi saviem izredzētajiem bērniem. Bet Krimā viņus sagaidīja tas pats smagais ikdienas darbs. Viņiem arī šeit sākumā nācās cīnīties ar visdažādākajām grūtībām; tās pārvarēt bija iespējams tikai ar laiku, pakāpeniski. Tas viss cilvēkus atskurbināja, viņi kļuva savai ticībai arvien svešāki, reliģiskās jūtas notrulinājās. Un tajā pašā laikā pamodusies cerība ar neatlaidīgu darbu tikt pie labklājības modināja, kāpināja, stimulēja tiekšanos pēc laicīgiem labumiem. Lūgšanu gara vietā viņus pārņēma ieraušanas gars. Un tas pieņēmās atkarībā no tā, kā piepildījās viņu cerības.

Sis gars nepalika svešs arī agrākajiem Maltsveta sektas barvežiem, to skaitā pašam pravietim.

Ābrams Norts, dzīvodams Kolgas piekrastē, bija pats cītīgākais Maltsveta mācības sludinātājs. Pāriedams jaunajā ticībā, viņš bija atmetis tirgošanos ar zirgiem, kas esot nelietība tā kunga priekšā. Taču tas pats Ābrams Norts Krimā drīz vien sāka atkal mainīt, uzpirkt un pārdot zirgus. Tagad viņš to vairs neuzskatīja par grēku.

Arī citi dvēseļu dziedinātāji un mazie pravieši lielākā vai mazākā mērā atturējās no sludinātāja darbības, uzkāra savus apustuļu talārus vadzi. Neviens no viņiem vairs neceļoja apkārt ar bibeli un dziesmu grāmatu, noturot atklātās lūgšanas stundas. Toties viņi sāka čakli kopt laukus, kas solīja bagātu ražu, vai veica par labu atalgojumu ari citus darbus. Taupīgais Antss Kerge, nostrādājis ilgus gadus, pat nopirka māju Simferopolē, vecuma dienās apprecējās un nodzīvoja mierīgi līdz mūža galam kā nodrošināts pilsonis. Silejevs sakrāja sev krietni daudz mantas. Madis Kirsips pilsētas apkaimē sāka nodarboties ar laukkopību. Vēlāk viņš aizceļoja uz Kaukāzu. Tiskres jaunava Mīna sākumā dažus gadus pildīja kalpones pienākumus pie radiem Samrukos, tad turpat apprecējās un ilgus gadus lieliski vadīja Kārļa Torbeka saimniecību. No atklātas reliģiskas darbības atteicās arī Marija Kusnetsa, kas dzīvoja Krimā pie sava brāļa un māsasvīra, kamēr tie 1883. gadā pārcēlās uz Kaukāzu. Neilgi pēc tam bijusī «Pātaru Marija» nomira jaunavās.

Kā jau minēts, ieraušanas gars neatstāja neskartu arī pašu Maltsvetu. Iespējams, ka ļaužu noskaņas maiņa ietekmēja kā viņu pašu, tā arī bijušos palīgus, jo nav taču vērts turēt runas kurliem.

Kad Maltsvets bija nostrādājis turpat veselu gadu par naktssargu Puškino muižā, viņš iestājās tādā pašā darbā pie ārsta Dr. Fišcra, kurš jau agrāk bija ieceļojis no Igaunijas un dzīvoja septiņas verstis no Simferopoles, Jaltas šosejas malā. Te Maltsvets sāka mazliet biežāk saieties ar saviem tautiešiem, sevišķi ar Aktači ciema iemītniekiem. Ieceļotāju sašutums pamazām norima. Šo saiešanos viņš tagad izmantoja tāpēc, lai ar tirgošanos mazliet uzlabotu savus ienākumus. Pravietī atkal pamodās bijušais uzpircējs un zirgu mijējs. Viņš ar prāvu peļņu pārdeva izceļotājiem ne vien govis un šo to citu, bet guva arī lielus ienākumus, uzstādamies par starpnieku māju pirkšanā.

Pircējs bija Jānis Menuvere, tas pats Albu pagasta saimnieks. kuru nopēra kopā ar citiem maltsveticšiem, kamēr viņa melno bulli izcepa Albos zaldātu cienastam. Kad Menuvere sāka meklēt sev mītni Krimā, Maltsvets, kurš, kā zināms, ieradās te gadu pirms izceļotājiem, ieteica nopirkt kāda vācieša māju Aktači ciemā, kas bija uzcelta uz muižnieka zemes. Menuvere sākumā nebijis ar mieru, jo gribējis nopirkt kādu mājokli kopā ar zemes gabalu pilsētā, taču beidzot ļāvis sevi pierunāt, jo Maltsvets ņēmās Jāni pārliecināt, ka viņam, kā jau zemkopim, labāk esot palikt laukos. Maltsvets, kurš jau nedaudz prata krieviski, apņēmās bez atlīdzības noslēgt līgumu ar pārdevēju, tādēļ ka valodas neprašanas dēļ pircējam pašam radušās grūtības. Tā vācieša māja par 350 rubļiem pārgāja Menuveres īpašumā. Apmēram gadu vēlāk viņš un vēl daži citi igauņi, kas jau drusku bija iemācījušies krieviski, bija satikušies ar vācieti un uzzinājuši, ka viņš pārdevis māju Maltsvetam kā Menuveres pilnvarniekam, nevis par 350, bet par 250 rubļiem un no Maltsveta saņēmis tikai šo summu. Vācietis dievojies, ka runājot patiesību.

Tas bija veikalniecisks darījums, kā jebkurš cits. Maltsvcts bija starpnieks un gribēja nopelnīt. Viņš to panāca ar meliem, bet kurš veikalnieks gan rīkotos citādi? Ja Maltsvetu morāli nosodīja par viņa rīcību, tad, protams, tikai tāpēc, ka ap viņa galvu mazdrusciņ vēl mirdzēja garīdznieka oreols. Visvairāk sašutuši bija tie, uz kuru rēķina viņš bija iedzīvojies — Jānis Menuvere un četri pieci citi zemnieki, kam ar Juhanu Leinberku bija gadījušies komerciāli darījumi.

Saniknotie ieceļotāji bija nolēmuši ar varu atņemt bijušajam ticības tēvam un pravietim savu naudu. Taču MaltSveta tuvākie draugi bija par to uzzinājuši un pasteigušies viņu bridināt. Kad cietušie ieradušies pie Maltsveta mājās, viņa tur vairs nebijis. Kopš tā laika viņš no Simferopoles apkārtnes izvairījās.

Vēlāk Maltsvcts vairs nekur nestrādāja un dzīvoja pie tautiešiem gan šur, gan tur. Beidzot viņš apmetās Džurči ciemā, kur viņam, tāpat kā Ābramciemā, bija daudz senu, labu draugu. Te vairs nebija jābaidas no ieceļotāju naida: jo drošāks kļuva viņu saimnieciskais stāvoklis, jo ātrāk aizmirsās neveiksmīgā pravieša vaina, kurš bija izkritis cauri ar savam atklāsmēm un solījumiem, jo iecietīgāk viņi noraudzījās uz Maltsvetu kā uz vienkāršu cilvēku, kurš spēj kļūdīties.

Maltsvets nodzīvoja Krimā tikai četrus gadus un 1865. gadā atgriezās dzimtenē. To viņš darīja tāpēc, ka viņa ģimene, kā zināms, nebija vēlējusies pārcelties uz Krimu. Tā kā Maltsvetam nebija pases, tad viņš nevarēja Krimā dabūt zemi. Bet šeit pravietim vairs nebija ko darīt arī garīgajā druvā, ja to būtu vēlējies. Pravietis bija zaudējis piekritējus, apustulis draudzi. Tiesa, viņa tuvāko draugu pulciņš, lielākoties padzīvojušas sievietes, sarīkoja Krimā aizgrābjošu atvadīšanos un piekrāva vezumu ar visādu ēdamo ceļam. Taču viss lielais vairums tautiešu izturējās vienaldzīgi un vēsi, pravietim aizbraucot no Krimas — no zemes, kuru viņš kādreiz bija izraudzījis par mājokli savai draudzei un sev pašam.

Ja šajos ļaudīs, kas agrāk nonāca līdz ekstāzei, bija vēl saglabājušās kādas agrāko murgu paliekas, tad tie bija izņēmuma gadījumi, un atsevišķi cilvēki vēl ilgu laiku paklusām nodevās fanātiskiem sapņiem, taču tas nepavisam neietekmēja vispārējo noskaņu. Jaunava Mīna Samrukos vēl labu laiku muldēja par pasaules galu un pastaro tiesu un ticības ekstāzē šad tad krita arī nesamaņā. Paides Antss šaurā paziņu lokā mēģināja uzturēt senāko ticību brīnumiem. Gadu vai divus pēc Maltsveta aizbraukšanas Aktači ciemā uzradās jauns pravietis, kuram sekoja neliela saujiņa pavieglu ļautiņu.

Šis neizdevies priesteris bija Jāks Sibergs, cilvēks ar acīm redzami slimām smadzenēm. Viņš bija pārcietis smagu izsituma tīfu, izveseļojies, bet kļuvis plānprātiņš. Jāks Sibergs turēja sevi par pravieti un Mozum līdzīgu brīnumdari, apsolīja pārvest tautu sausām kājām pār Melno jūru uz Jeruzalemi. Kādreiz pie Aluštas viņš dauzīja jūru ar saviem pravieša svārkiem, lai tā pāršķirtos divās daļās un ļautu viņa «draudzei» sausām kājām pāriet pāri. Jāks izraibināja istabas sienas ar mīklainām zīmēm un darīja un runāja visādas nejēdzibas, kā jau garīgi slims cilvēks. Bet viņa nelielais piekritēju pulks to visu uzskatīja par noslēpumainām dieva atklāsmēm, kuras veltīgi centās uzminēt ar savām mazattīstītajām smadzenēm.

Kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka šis nabaga cilvēks ir sajucis, saprātīgākie ciema iedzīvotāji aizveda viņu uz vājprātīgo namu, kur viņš sabija pusotra gada. Pēc tam Jāka cienītāji uz savu atbildību izņēma gara slimnieku no iestādes. Piekritēji uzturēja Jāku un viņa ģimeni līdz nāvei. Jāks nomira 1880. gadā. Ticīgie viņu baroja ar devīgu roku, un «pravietis» ar ģimeni dzīvoja gluži kā opmanis. Viens no viņa mācekļiem, Marts Kirspu, vēlāk sūdzējās, ka viņš esot ziedojis Jākam vairāk nekā tūkstoš rubļu. Par to nebija šaubu. Tāda devība jo vairāk jāapbrīno tāpēc, ka Marts un viņa sieva bija nabadzīgi un kalpoja pie saimnieka. Arī Paides Antss, kurš šo plānprāti un muldētāju uzskatīja par dieva tulku, bija iztērējis viņa labā vairākus simtus. Katru piektdienu «pravietis» pieņēma no draudzes visādas dāvanas, galvenokārt medu, piparkūkas un citus saldumus, jo šis dieva kalps bija liels kārumnieks.

Par Jāka piekritēju prāta spējām vislabāk liecina tas, kā viņi apbedīja savu pravieti. Mācekļi ielika viņu zārkā, ģērbtu baltā virsnieka mundierī, ar zobenu pie sāniem un kokardi pie cepures. Uz viņa kapa pilsētas kapsētā uzstādīja krustu ar uzrakstu trīs valodās — krievu, vācu un igauņu: «Te dus dieva mierā ķēniņš Dāvids.»

Vēlāk viens otrs gan atjēdzās, ka ticis piemānīts, un žēlojās par savu medus podiņu vai piparkūkām. Bet tagad vairs nekā nevarēja darīt — pravietis bija pieēdies līdz ausīm un rēķina samaksu atstājis dieva ziņā.

Tie bija pēdējie kādreiz tik spēcīgās reliģiskās kustības drudžainie uzliesmojumi. Tiesa, arī vēlāk Krimas igauņu — sevišķi vecāku cilvēku vidū varēja sastapt dedzīgus dievlūdzējus, bet viņi ne ar ko neatšķīrās no tiem svētuļiem, kādus parasti mēdz sastapt pie mūsu zemniekiem. Fanātisms un zvēriskā tumsonība bija apglabāti uz visiem laikiem reizē ar «Ķēniņu Dāvidu», bet ieceļotāji no tā bija tikuši vaļā jau agrāk — jau toreiz, kad viņu apcirkņus sāka pildīt zelta kvieši.

35 ,NODAĻA. spĒku pĀrbaude

Pēc tam kad 1861. un 1862. gadā pirmās igauņu zemnieku karavānas bija nonākušas galā, izceļošana uz Krimu apstājās. Zemes Taurijas pussalā būtu vēl pieticis vairāk nekā desmit tūkstošiem ģimeņu, bet pietrūka tās gribētāju.

Līdz ar citiem iemesliem — piemēram, grūtības ar pasēm, tālais ceļš, uzņēmības trūkums, kā arī laicīgo ļaužu zobgalīgā izturēšanās pret maltsvctiešu pasākumiem, — ļaudis no izceļošanas sevišķi atturēja tas, ka sākumā no Krimas pienāca vienīgi sliktas vēstis. Ne jau tikai vietējie laikraksti un mācītāji no kancelēm izplatīja kliedzošus un pārspīlētus nostāstus par pirmo izceļotāju ciešanām ziemā, bet arī atsevišķi cilvēki un ģimenes, kas nebija pratuši piemēroties svešās zemes apstākļiem, atgriezušies dzimtenē, stāstīja par Krimu tikai ļaunu. Protams, tie, kas cieta zaudējumus darbaspēka samazināšanās dēļ, nekavējās izmantot pārnācēju nostāstus savā labā un pastiprināti izplatīja nelabvēlīgās atsauksmes par Krimu.

Pie tādiem pārnācējiem piederēja arī kāds Kārlis Solenbahs, kas visu mūžu bija kalpojis dažādiem kungiem par kučieri un visbeidzot iestājies darbā pie Ahulas muižnieka fon Grinevalda. So cilvēku bija nobiedējis Krimas nepiemīlīgais izskats, viņš nolēma atgriezties tūlīt un tā paša gada novembrī ieradās atpakaļ Ahulā. Būdams pārliecināts, ka viņu uzņems laipni. Kārlis tūlīt bija devies pie sava agrākā saimnieka un uzjautrinājis viņu ar visādiem juceklīgiem nostāstiem par Krimas šausmām un izceļotāju nedienām.

Ai, tā bija laba vēsts kungiem! Fon Grinevalds šo vēsti nekavējoties nosūtīja saviem kaimiņiem un tie savukārt atkal savējiem, tā ka drīz viss apgabals dabūja zināt, ka uz Krimu izceļojušie zemnieki nemaz neesot apmierināti ar jauno dzīves vietu un drīz viss bars nākšot atpakaļ. Bet muižu izdzinēji parūpējās, lai šī ziņa nonāktu ari laukos un pienācīgi šausminātu iedzīvotājus.

Ka baroni ticēja zemnieku pārnākšanai, liecina gadījums ar Seidlas muižas īpašnieku un viņa rentnieku Martu Jalaku pēc kučiera Kārļa atgriešanās. Jalaks, kam bijis nodoms 1863. gadā izceļot uz Krimu, iepriekšējā gada Jēkabos atnācis uz muižu uzteikt līgumu. Barons protestējis un nopietni brīdinājis Jalaku no izceļošanas. Beidzot apsolījies pazemināt Martam nomu uz pusi, lai tikai viņš paliekot dzimtenē un nerādot citiem sliktu priekšzīmi … Kad Solenbahs bija pārvedis no Krimas sliktās vēstis. Jalaks atteicās no sava nodoma un gāja uz muižu salīgi mājas par pusnomu, kā barons bija solījies. Bet ko nu vairs! Barons Vītinghols tagad runā pavisam citu valodu, un viņam jau gatavi citi nosacījumi! Muižnieks vēsi un vienaldzīgi atteicis, ka ļaudis drīz nākšot no Krimas mājās, tāpēc viņš vēl paaugstinot nomu!

Atskaitot kučieri Kārli, nākama jos gados atgriezās arī dažas plaši pazīstamas personas, pirmām kārtām pats Maltsvets. Tas nevarēja neietekmēt mājās palikušos igauņu zemniekus. Tajā pašā gadā pēc Maltsveta atgriezās ari Virustu Juliāns, saukts par Pelikanu, — Vainjcrvas pagasta saimnieks, ko Albu muižas stalli pēc citu maltsvetiešu pēršanas bija sadauzījuši tik smagi, ka viņam ilgāku laiku bija jāpaliek gultā un jādziedē brūces. Sis bēdulis nebija varējis pierast pie dzīves Krimā. Tur bija nomirusi Juhana deviņus gadus vecā meitenīte, un tas viņu ļoti apbēdināja. Kaut arī sieva cēla iebildumus, Pelikans pārvācās atpakaļ tur, kur viņu apspieda un sita, lai gan spīdzināšanas zīmes vēl nebija" izzudušas uz miesas. Vēlāk viņš apmetās Amblas draudzē un kļuva pazīstams ar iesauku «Pranku vecītis».

Arī visvairāk pārtikušais Krimas maltsvetietis — Lepevesku Ābrams, kura vārdā pat nosauca ciemu, nespēja iesakņoties jaunajā dzimtenē. Viņam bija gandrīz desmitreiz lielāks kapitāls nekā citiem tautiešiem Krimā, bet Ābrams, baidīdamies no zaudējumiem, neprata to likt lietā. Aiz bailēm viņš turēja naudu mājās un nenoguldīja pat uz procentiem, negūstot no tās nekādu labumu. Viņš palaida garām arī visas iespējas lēti iepirkt vai nomāt zemi. Piemēram, tajā laikā piedāvāja uz nomu Karakijati muižu, kurai piederēja 2200 desetīnu zemes, milzīgs augļu dārzs, ūdens dzirnavas ar trim dzirnakmeņiem un ciems ar 25 rentniekiem, kas maksāja muižai desmito daļu rentes. Un par kādu cenu? Tikai par 900 rubļiem gadā. Ābramam būtu tīrais nieks nomāt šo muižu. Bet tāds pasākums nelikās pa spēkam igauņu zemniekam, kura redzes lauksnesniedzās tālāk par savu māju robežām. Viņš sažņaudza naudas maku cieši pirkstos un zaudēja drošu peļņu. Pāris gadu vēlāk muižu nolīga kāds krievs, bez lielas apdomāšanās samaksādams 1400 rubļu nomas. Astoņos gados šis vīrs sarausa daudzus tūkstošus un kļuva bagāts.

Norts neieņēma no savas mazās desmit desetīnu saimniecības pat ne lik, cik vajadzēja viņa kuplās ģimenes uzturēšanai. Kaut gan ģimenē bija daudz darba spējīgu bērnu — trīs dēli un meita, viņi apstrādāja visai nelielu zemes platību un tāpēc katru gadu maksāja klāt no sava kapitāla. Nelīdzēja pat tirgošanās ar zirgiem, viņš nespēja dzēst ne pusi zaudējumu.

Arī vēl kāds cits iemesls padarīja Ābramam pretīgu jauno dzīves vietu: šajā upes ielejā plosījās malārija. Sī slimība mēnešiem un gadiem ilgi mocīja viņu un viņa ģimeni, kā arī visus citus Aktači ciema iedzīvotājus. Lai cik veselīgs un labs būtu Krimas stepju gaiss, piemēram, plaušu slimnieku te gandrīz nemaz nav, šīs zemienes klimats igauņu ieceļotājiem tomēr izrādījās kaitīgs. Daudzi, kas ilgu laiku slimoja ar malāriju, vēlāk saslima ar tūsku, kura gandrīz vienmēr beidzās ar nāvi.

Sešus gadus Ābrams nīkuļoja uz sava zemes gabaliņa, kamēr Krima viņam apnika līdz kaklam. 1867. gadā viņš pārdeva savas mājas Gustavam Maltsam un atgriezās dzimtenē. Tā kā viņam vēl bija palikuši pāri daži tūkstoši rubļu agrāk sakrātās naudas, viņš nopirka sev mājas Harjumā novadā, kur viņa labklājība atkal sāka atplaukt.

Maltss vēlāk apprecējās un, nostrādājis gadu muižā, saņēma uz nomu zemes gabalu Abramciemā; pēc dažiem gadiem viņš jau bija sakrājis kādu mazumiņu, tā ka māju pirkšanai jau bija 400 rubļu naudas, bet iztrūkstošo summu viņš aizņēmās. Tiesa, Gustavam Samrukos piederēja zemes gabals ar 30 desetīnām, bet savā laikā viņš līdzekļu trūkuma dēļ nebija varējis izšķirties — palikt tur dzīvot vai nepalikt.

No Krimas neviens izceļotājs vairs mājās neatgriezās, bet tajā pašā laikā aprima arī izceļošana uz Krimu. Tikai 1869. gadā te atkal ieradās jauna igauņu izceļotāju karavāna: daži desmiti ģimeņu, lai meklētu zemi Taurijas pussalā.

Šoreiz izceļošanu bija veicinājusi mazliet lielāka kustības brīvība, kādu likums bija noteicis Baltijā. 1856. gadā izdotais «Nolikums par Igaunijas zemniekiem» vēlāk tika nedaudz grozīts, un tie panti, kuros bija skaidri redzama netaisnība, lika mazliet nogludināti, it kā tiem būtu pārvilkts pāri ar vīli. Tajā pašā laikā, 1863. gadā, grozīja ari nolikumu par pasēm: pases tagad, tāpat kā valsts iekšienē, izdeva uz vienu vai pusotra gadiem, bet nevis uz diviem mēnešiem kā agrāk. Muižniekiem vairs nebija tiesību noliegt zemniekiem izbraukt no pagasta vai arī aizkavēt citā veidā. Ar laiku Pēterburga tomēr bija sadzirdējusi zemnieku nemitīgās sūdzības par ierobežojumiem, kas viņus pārvērta par vergiem un gandrīz atņēma iespēju izbraukt no savas guberņas. Jaunie izceļotāji no Igaunijas ieradās Krimā ar pasēm, kas derēja veselu gadu, tā ka viņiem bija laika diezgan sameklēt sev zemi. Iekārtošanos jaunajā vietā ievērojami atviegloja arī tas, ka viņi alrada priekšā daudz tautiešu, kas palīdzēja ar padomu un norādīja pareizo ceļu.

Igaunijas zemnieki Krimā varētu īsā laikā sasniegt īstu labklājību, ja viņiem būlu kaut cik vairāk naudas un arī vairāk uzņēmības, un veikalnieciska gara, bez kura kapitāla pasaulē neviens netiek uz augšu. Pēc tam kad valsts vairs zemi nepiešķīra, ieceļotājiem atlika tikai divas iespējas: vai nu zemi nomāt, vai pirkt. Ilgus gadus nomas cena svārstījās no 30 līdz 50 kapeikām, pirkšanas cena — no pieciem līdz astoņiem, visaugstākais, līdz desmit rubļiem par desetīnu. Zemes cena bija tik zema tāpēc, ka lielgruntniekiem trūka darba roku. kas viņu īpašumus padarītu vērtīgākus. Šeit kapitālistu patvaļai nebija pakļauts pietiekami liels cilvēku daudzums bez īpašuma, ar kuru rokām muižnieks varētu iegūt peļņu no zemes, cilvēku, kurus viņš varētu izmantot savā labā tādēļ, ka tiem bija vienkārša cilvēciska vajadzība eksistēt. Nepastāvēja iespēja izmantot zemniekus tā, kā to darīja agrākie igauņu zemnieku pavēlnieki un muižnieki valsts biezāk apdzīvotajos apgabalos. Zemnieku un algoto strādnieku bija maz. Krimas zemes, kas piederēja valstij, kā ari krievu un tatāru dižciltīgajiem un tirgoņiem. nedeva viņiem gandrīz nekādas peļņas, īpaši laukkopība. Vienīgais ienākumu avots bija aitu, liellopu un zirgu audzēšana. Ar to nenodarbojās visi lielie zemes īpašnieki, bet tikai nedaudzi. Krimas līdzenumos no vienas apvāršņa malas līdz otrai izpletās ar augstu zāli apaugušas neskartas zemes, bet muižnieki gaidīja proletārieti, kas tās uzartu un apsētu, lai varētu no tā izspiest tādu pašu peļņu, kādu sarausa zemes īpašnieki tajos apgabalos, kur apstākļi bija labāki.

Naudas trūkums neļāva igauņiem Krimā tūlīt apsēt lielākas neskarto zemju platības, jo cik daudz gan var apstrādāt ar dažiem pāriem vēršu, spīļarklu, koka ecēšām un citiem tēvutēvu darba rīkiem! Taču labāka inventāra iegāde bija jāatliek no gada uz gadu! Bet igauņu zemniekam bija arī jāpierod pie jaunā klimata un jāpiemērojas šejienes lauku apstrādāšanas paņēmieniem. Un tomēr ieceļotāji jau ar pirmo gadu desmitu bija guvuši panākumus ne tikai valsts zemēs, bet ari muižnieku nomas platībās. Cilvēkiem, kas pūlējās vaiga sviedros, nāca palīgā ari labvēlīgais klimats, kas toreiz vēl nebija tik sauss kā tagad. Biezā zāle, apsegdama klajuma lielāko daļu, saglabāja augsnē mitrumu, lietus lija biežāk, sniega sasniga vairāk, un tas ilgāk turējās garajā zālē, turpretī tagad vējš aizpūš sniegu no līdzenajiem laukiem vai sadzen ielejās, un no turienes palu ūdeņi, ieplūstot upēs un strautos, pārāk ātri un bez kāda labuma to aiznes jūrā.

Kā bija pieaugusi igauņu ieceļotāju turība muižu zemēs, par to liecina šādi vērā liekami fakti~dažas nelielas nomnieku grupas jau spēja salīgt divas muižas. Sīs muižas atradās astoņpadsmit līdz divdesmit verstis austrumos no Simferopoles pie lielās šosejas, kas veda uz Azovas jūru. Mazāko muižu — ar septiņi simti desetīnām zemes, skaistu ābeļdārzu un nelielām ūdens dzirnavām — nomāja septiņas Putkes ciema ģimenes par septiņi simti rubļiem gadā, olru — lielāku, ar tūkstoš septiņi simti desetīnām zemes, ūdens dzirnavām un krogu, salīga sešpadsmit ģimenes no Aktači un citurienes par tūkstoš rubļiem.

Šo otro muižu, kas saucās Kadikei, bija jau saņēmis uz nomu kāds armēņu tirgotājs, kurš pats par to maksāja tikai piecsimt rubļu. Viņš šo īpašumu izdeva tālāk igauņu nomniekiem un ieguva veselus piecus simtus rubļu peļņas. Vēl vairāk: igauņi, kuriem nebija pietiekami daudz uzņēmības, kā arī vajadzīgo naudas līdzekļu, atstāja armēnim muižas ēkas, dzirnavas, krogu un simt desetīnas zemes, jo citādi viņiem būtu japiemaksā vēl četri simti rubļu! Bet krogs vien ienesa gadā simt piecdesmit rubļu nomas. Tā starpnieks armēnis nopelnīja deviņus simtus rubļu. Bet par šo summu viņš igauņiem būtu atdevis visu muižu.

Tikai tris jaunajiem nomniekiem bija pa spēkam apstrādāt simt desetīnu lielu zemes gabalu, pārējās trīspadsmit ģimenes, kuras ar zemi nespēja tikt galā, salīga sev palīgā apakšnomniekus.

Cik rupjā, neslēptā veidā izpaudās bijušo «dieva valstības meklētāju» kāre pēc pasaulīgiem ienākumiem, to pierāda šā notikuma turpinājums un beigas.

Jau pirmajā vasarā viņi sanāca niknā strīdā ar rentnieku armēni par peļņu. Un tas notika ne tikai aiz dabiskā iemesla, ka abu līgumslēdzēju pirksti bija līki uz iekšu. Igauņi izraisīja ķildu tīšām, jo aiz tā slēpās neapšaubāmi mantkārīgs nolūks. Viņi centās pēc iespējas vairāk sarūgtināt armēņa dzīvi, cerēdami, ka starpniekam kādā jaukā dienā apniks ķildoties un strīdēties un viņš pametīs zemi un ēkas, un pārvāksies uz pilsētu, kur tam piederēja liels, ienesīgs nams. Ļaunākajā gadījumā atdos viņiem arī atlikušo riiuižas daļu par lētāku maksu.

Taču notika citādi. Kaut gan igauņiem izdevās armēni izēst, bet muižu, dzirnavas, krogu un zemi, kas bija viņa rīcībā, viltnieks vis neatdeva saviem pretiniekiem, bet iznomāja Gustavam Maltsam par četrsimt rubļiem. Tas, saslimis ar malāriju, bija spiests pamest iepirktās mājas, kurā mitis četrus gadus, un iznomāt tās par simt rubļiem. Tautieši, protams, ļoti dusmojās uz Maltsu, kurš bija izjaucis viņu nodomus. Starp nomniekiem katru dienu notika visādas sadursmes un ķildas. Tas tā ilga tris gadus, pēc tam nāca atrisinājums. Kadikei gudriniekiem izdevās tikt vaļā ne vien no Maltsa, bet arī no trīspadsmit pārējiem apakšnomniekiem, kas četrus gadus bija palīdzējuši pildīt līgumu. Tagad šo palīgu vairs nevajadzēja, jo Kadikei zemniekiem pašiem bija iekrāts kapitāls.

Četru gadu nomas līgums izbeidzās 187y.gadā, un tajā pašā laikā beidzās arī armēņa saistības ar muižas īpašnieku. Muižnieks atbrauca no Kijevas, kur viņš dzīvoja, uz Simferopoli, lai muižu iznomātu. Igauņi it kā atteicās atjaunot līgumu, jo muižnieks gribēja paturēt savā rīcībā dzīvojamo ēku līdz ar dārzu, bet noma, tūkstoš četri simti, palika līdzšinējā. Taču, neatraduši labāku vietu, Kadikei vīri nolēma noslēgt piedāvāto līgumu.

Tas tika izdarīts ļoti savdabīgi. Nebilduši ne vārda apakšnomniekiem, tie vienojās savā starpā un kādā jaukā naktī aizbrauca uz pilsētu un noslēdza ar muižas īpašnieku līgumu tā, ka līdzšinējie apakšnomnieki, to skaitā arī Maltss, darījumā vairs neietilpa. Pirms četriem gadiem šie ļaudis bija laimīgi, ka varēja salīgt muižu ar savu tautiešu palīdzību, bet tagad, kad jau paši spēja samaksāt gada nomu, viņi izmeta agrākos aizbildņus pa durvīm. Ejiet, kur gribat! Kāda mums tur daļa, vai jūs atradīsiet sev zemi vai ne! Bet tieši Gustavs Maltss pirms četriem gadiem bija ieteicis tautiešiem nomāt šo muižu, kā arī palīdzējis viņiem sarunāties savā starpā, veltīdams šim nolūkam daudz laika un pūļu. Tagad viņam pateicās tādā pašā veidā kā citiem …

Tukšā palikušās ģimenes sāka atkal meklēt jaunas graudnieku zemes, kur noma būtu desmitā daļa ražas.

Viņi iekārtojās dažādās vietās, kur katram gadījās. Kopīgi noīrēt zemi nevarēja —.cilvēku bija maz un zemes gabali lieli. Maltsu uzaicināja pievienoties kaimiņu muižas nomniekiem, no kuriem viens bija miris, bet otrs izslēgts par nodarbošanos ar tumšām lietām.

Pirmajos desmit gados igauņu ieceļotāju saimnieciskais stāvoklis uzlabojās samērā lēnām, bet nākamajos desmit gados viņu labklājība sāka strauji augt. Jaunā paaudze ienesa jaunu rosmi viņu dzīvē; savu dzīvo domu, enerģiju un kustīgumu tā iedvesa ari vecajiem, kas visu mūžu bija nonīkuši verdzībā. Jaunā paaudze sakustināja bijušo klaušinieku notrulinātos prātus, aizrāva sev līdzi vecākās paaudzes ļaudis. Viņi sāka iegūt labāku zemkopības inventāru un pamatīgāk iekopt zemi, sāka celt uz saviem zemes gabaliem plašākas un glītākas dzīvojamās mājas veco māju un būdeļu vietā, kas lielā steiga bija uzceltas pirmajos gados. Tajā pašā laikā sāka dibināt ari skolas, vispirms Kadikei ciemā, 1872. gadā, jo tur dzīvoja cilvēks, kurš varēja uzņemties skolotāja pienākumus. Tas bija Juris Tenisons — vecā zaldāta dēls, kas zemes izlūkotajiem Krimā brauca līdzi par tulku. Juris savā laikā bija beidzis pirmskolu Tallinā. Sākumā viņš strādāja ar ieceļotāju bērniem šaurā istabiņā, jo ciemā nebija skolai piemērotu telpu. Vēlāk skolas nodarbībām iekārtoja kādu muižas ēku, proti, virtuvi, kur kalpiem vāri ja ēdienu.

Otrā gadu desmita beigās arī tiem ieceļotājiem, kas dzīvoja par nomniekiem un graudniekiem muižas zemēs, radās doma iegūt tīrumus, kļūt par patstāvīgiem zemes īpašniekiem. Sā kumā šāda doma radās tikai diviem trim cilvēkiem. Citi par to smējās: viņi ar savu prātu nespēja aptvert, kāpēc zemniekiem jāpērk zeme, ja to par nieka maksu varēja nomāt, cik patīk. Siem zemniekiem, kuri no laika gala bija mitinājušies uz svešas zemes, ideja par zemes gabala iegūšanu, par savas mājas pirkšanu likās sveša. Viņi nespēja iedomāties, ka varētu kādreiz kļūt par zemes īpašniekiem. Viņiem arī neienāca ne prātā, ka zemes cena, līdz ar to arī nomas, varētu cellies. Līdz krievuturku karam zemes cenas Krimā vispār nebija mainījušās.

liet, tikko karš bija beidzies un zudušas bailes, ka uzvarēs turki un, kas zina, varbūt sagrābs Krimas pussalu, Taurijas guberņā sākās rosīga zemes iepirkšana. Visvairāk to pirka vācu kolonisti un ar tādu dedzību, ka zemes cena sāka strauji celties. Sī parādība pamodināja dažus uzņēmīgākos igauņus, iesita kā ar āmuru pierē domu: zeme jāpērk. Bet vajadzēja vēl daudz laika un pūļu, kamēr viņiem izdevās savākt kopā vajadzīgo gribētāju skaitu ar pietiekamiem naudas līdzekļiem, jo platības bija lielas: zemes gabalu, mazāku par tūkstoš desetīnām, vispār nebija, bet lielākā daļa sniedzās no tūkstoš līdz desmittūkstoš desetīnām. Dažiem igauņu ratniekiem gan bija sakrāts līdz tūkstoš rubļiem un vairāk, bet viņi nespēja izšķirties, vai ieguldīt tos tik riskantā pasākumā ka zemes iepirkšana.

Līdz 1878. gadam neviens negribēja pievienoties ne Gustavam Maltsam, ne Otim Kurem, nedz Antsam Krīgeram, kuri gribēja iegūt zemi jau toreiz. Tikai uz gada beigām, kad katram kļuva skaidrs, ka norisinās strauja zemes iepirkšana un zemes cenas ceļas, pircēju grupa pieauga līdz desmit cilvēkiem.

Bet ari šie ļaudis ķērās pie darba tik bikli un nesaskaņoti, ka vairākus labus zemes gabalus, kurus varēja izdevīgi nopirkt, citi viņiem ērti nocēla pašā deguna galā. Pagāja vairāk nekā gads, ka nenoslēdza nevienu darījumu. Tad beidzot, 1879. gadā, sveču mēnesī, viņi drošāk ķērās pie kāda zemes gabala pirkšanas. Par četrdesmit diviem tūkstošiem piedāvāja Učkuju Tarhanu muižu, kas atradās divdesmit trīs verstis uz rietumiem no Simferopoles un piecpadsmit verstis no Melnās jūras. Zemes te bija 2460 desetīnu. Divdesmit tūkstoši rubļu bija jāiemaksā skaidrā naudā un desmit tūkstoši pēc trim gadiem ar sešu procentu uzviju; pārējie divpadsmit tūkstoši bija jāiemaksā Ilersonas zemes bankā kā agrāko hipotēku parāds. Muižu nopirka igauņu grupa, kas pa šo laiku tomēr bija pieaugusi līdz divdesmit četriem vīriem. Zemi sadalīja divdesmit daļās, pa simt divdesmit pieci desetīnām katram. Kas nespēja paņemt pilnu daļu, tam bija jāsamierinās ar pusi. Vairākums, sešpadsmit vīru, ieguva pilnas daļas, bet astoņi saimnieki puses, pa sešdesmit pieci ar pusi desetīnas katrs. Vairāki pircēji bija atbraukuši uz Krimu tikai 1869. gadā. Diemžēl, Tarhanu zemēs nebija ne uz pusi tik labu tīrumu un pļavu ka dažos Perekopu apriņķa zemes gabalos, kurus pircēji ar savu vilcināšanos un svārstīšanos bija palaiduši garām. Taču labāku zemi vairs nevarēja dabūt.

Vienā ciemā te mitinājās divdesmit piecas tatāru ģimenes, otrā desmit krievu ģimenes; kā tatāri, kas tur bi ja dzīvojuši no paaudzes uz paaudzi, tā arī krievi, kas arī jau gadus desmit bija aruši Tarhanu zemi, ar šausmām uzņēma ziņu, ka viņiem jāatdodot vieta ienācējiem un jāmeklējot sev jauns miteklis un iztika. Igauņu kapitāls te atrāva no barotājas zemes sensenos iedzīvotājus tāpat, kā to vēl lielākā mērā bija darījis vāciešu, krievu un citu tautību kapitāls pārējos Krimas apgabalos. Tā tūkstošiem un desmitiem tūkstošu desetīnu nokļuva dažu cilvēku vai pat viena atsevišķa kapitālista rokās. Zemes platībās, kuras agrāk deva iztiku daudziem cilvēkiem, tagad īpašnieks dzīvoja viens pats ar ģimeni, bet zemi apstrādāja algoti strādnieki. Bet ļaudis, kas te bija dzimuši un dzīvojuši paaudžu paaudzēs un cerējuši gūt arī mūžīgo atpūtu šajā zemē, kur atdusējās viņu senči, — šos ļaudis pārvērta par klaidoņiem, tādējādi palielinot bezzemes un bezpajumtes «lētā darbaspēka» armiju.

Tarhana pircēji bija samaksājuši septiņpadsmit rubļus desetīnā par zemi, kuru pirms pāris gadiem varēja dabūt par pieciem līdz astoņiem rubļiem desetīnā.

Nākamajos gados zemes cena cēlās vēl straujāk. Kad 1882. gadā igauņu ieceļotāji gribēja nopirkt lielu zemes gabalu, tad par to jau prasīja četrdesmit četri rubļi desetīnā, kamēr ieceļotāji bija ar mieru maksāt četrdesmit divus rubļus.

Bēdīgi slavenās Kuntauganu muižas pirkšana norisa tā.

Kadikei un kāda kaimiņu ciema igauņu nomnieki labprāt būtu ieguvuši šo milzīgo, 6500 desetīnu lielo zemes gabalu, kas atradās trīsdesmit verstis uz rietumiem no Simferopoles un desmit verstu garumā stiepās gar Melnās jūras piekrasti. Zeme te bija laba, muižai piederēja daudz ēku un lieli augļu un vīnogu dārzi, kaut arī ēkas un dārzi īpašnieka nevērības dēļ bija nolaisti. Taču tik liela zemes gabala iegūšanai salasījās pārāk maz turīgo pircēju — no abiem ciemiem pāris desmitu vīru un no dažādām malām vēl nedaudzi. Te negaidot no Pēterburgas ieradās pazīstamais gleznotājs profesors Kēlers, par kuru bija zināms, ka viņš vēloties pirkt zemi Krimā, un kuram bija daudz naudas. Līgumu noslēdza 1882. gadā lapu mēnesī ar ļoti neizdevīgiem nosacījumiem, tādēļ ka galvenais pircējs Kēlers šādos pasākumos nebija lietpratējs. Muiža maksāja 213 000 rubļu, no kuriem 90 000 rubļu skaitījās Hersonas zemes bankas hipotēka. Pircējiem tūlīt vajadzēja samaksāt 24 000 rubļu un jau pēc astoņiem mēnešiem vēl 50 000 rubļu, turpretī 139 000 rubļu palika nomaksai uz astoņiem gadiem ar 6 procentu uzviju. Taču visaplamākais bija līguma punkts, pēc kura pircējiem līguma laušanas vai pārkāpšanas gadījumā, priekš1 īguma termiņam izbeidzoties, bija jāsamaksā 48 000 rubļu soda naudas. So milzigo summu noteica nevis pārdevēji — tie būtu mierā ar rokas naudu vien, — bet gan pats galvenais pircējs Kēlers, kas, acīm redzot, domāja, ka šis līguma punkts piespiedis pircējus drīzāk sagrabināt nepieciešamo naudu, lai, pēc viņa domām, neizputinātu tik izdevīgu darījumu.

Taču nelaime drīz vien bija klāt. Noskaidrojās, ka Kēleram, kurš bija licis norakstīt uz sava vārda lielāko daļu zemes, 3700 desetīnas, un kuru turēja par bagātu vīru, bija tikai daži tūkstoši naudas. Slēdzot līgumu, viņš bija vieglprātīgi cerējis uz aizdevumu, starp citu, uz kādu ļoti apšaubāmu aizdevumu. Kā tas toreiz parasti tika darīts, pārvēršot atsevišķu personu privāto ierosmi par vispārēju nacionālu pasākumu, Kēlers griezās pie Aleksandra skolas dibināšanas galvenās komitejas Tallinā ar lūgumu aizdot viņam Kuntauganu muižas pirkšanai 30 000 rubļu no kapitāla, kas bija savākts visā zemē par labu šai skolai. Mācītājs Ilurts, galvenās komitejas priekšsēdētājs, sākumā iestājās par aizdevumu, bet, iepazinies ar pirkšanas nosacījumiem, sāka celt iebildumus. Aleksandra skolas dibināšanas komitejā un igauņu presē sākās nikna polemika starp aizdevuma piekritējiem un noraidītajiem. Beigās Kēlers bija spiests atteikties no sava lūguma.

Kad 1883. gada 19. janvārī pienāca priekšlīgumā nosacītais maksāšanas termiņš, mazajiem pircējiem, raugoties pēc katra zemes lieluma, bija naudas summas jau savāktas, bet galvenajam pircējam Kēleram tās nebija. Tas nozīmēja bankrotu. Pagaidām paglābās ar to, ka pārdevēji pavirzīja maksāšanas termiņus pāris nedēļu uz priekšu, ietilpinot līgumā vēl smagākus nosacījumus. Sajā laikā neveiksmīgajiem pircējiem, ieķīlājot zemi, izdevās aizņemties no Tarhanu ieceļotājiem 20 000 rubļu, bet Kēlers savukārt aizņēmās no draugiem 10 000 rubļu. Taču pēc dažiem gadiem šai dēkai tomēr pienāca bēdīgs gals. Pircēji nespēja pildīt saistības un zaudēja muižu. Ar lielām grūtībām Tarhanu aizdevējiem palaimējās dabūt atpakaļ daļu aizdevuma.

Gadu pirms Kuntauganu pirkšanas, 1881. gadā, tie paši pircēji būtu varējuši iegūt muižu, kas daudz vairāk atbilda viņu pirkšanas spējām, proti, 2200 desetīnu lielu īpašumu, taču ar manāmi vieglākiem maksāšanas nosacījumiem, par 29 rubļiem desetīnā, ja vien viņi bezgalīgi nebūtu «nogaidījuši» un «apskatījušies»! Tā arī šis ienesīgais zemes gabals — Savčereku muiža Tarhanu novietnes tuvumā pircēju nevienprātības un svārstlguma dēļ izslīdēja viņiem no rokām.

Tā sauktā «Kuntauganu traģēdija» bija Krimas igauņiem pēdējais lielais kopējās zemes iepirkšanas mēģinājums. Viss, ko lielākas izceļotāju grupas bija varējušas no valsts vai muižniekiem iegūt savā īpašumā, bija nopirkts. Ar laiku vēl nāca klāt igauņu nomāti ciemi; Perekopu apgabalā to saradās vesela virkne. Nomātajos ciemos apmetās ne vien tie, kas vairs nedabūja iepirkt zemi, bet tur sāka saplūst iedzīvotāju pārpalikums ari no zemes gabaliem, kas bija iegūti par īpašumu, — tie bija ieceļotāju dēli un znoti, kuri gribēja iekārtot patstāvīgu saimniecību. Drīz vien daudziem zemes iepirkšana Krimā vairs nebija pa spēkam, jo piemērotākie gabali jau bija pārdoti pirmā drudža laikos. Reizē ar pirkšanas cenām, protams, cēlās arī nomas cenas.

Modernie ārzemju darba rīki un mašīnas veicināja igauņu saimniecisko uzplaukumu, it īpaši to var sacīt par trešo gadu desmitu pēc ieceļošanas. Lietodami šos darba rīkus, viņi uzara un apsēja arvien lielākas atmatu platības kā savās, tā arī rentes zemēs. Sākumā katrs saimnieks spēja apstrādāt un apsēt caurmērā tikai trīs līdz piecas desetīnas lielu tīrumu, turpretī tagad saimnieks apsēja ar labību jau trīsdesmit līdz piecdesmit desetīnas — proti, desmitkārt vairāk. Tādā veidā visa viņu pašu zeme drīz vien bija pilnīgi pārvērsta tīrumos, un bez tam daudzi tūkstoši desetīnu tika salīgtas vai saņemtas uz desmito tiesu no kaimiņu lielgruntniekiem. Tas nebija nekāds brīnums: četri vēršu vai zirgu pāri jaunajā trīslemešu arklā varēja uzart divi līdz trīs desetīnas dienā, un Amerikas pļaujmašīna ar diviem vai trim zirgiem priekšā novāca dienā sešas līdz astoņas desetīnas labības. Labākas mašīnas paātrināja un atviegloja arī kulšanu, jo Krimā nevajadzēja labību ne kaltēt, ne arī vētīt.

Krimas saimnieku maki sāka briest. Reizē ar to radās prasības pēc dzīves ērtībām. Sāka celt jaunas, labāk iekārtotas dzīvojamās mājas. Veco ciematu vietā vai arī tiem blakus radās jauni ciemi, kas bija celti pēc pareiza plāna, ar platu un taisnu galveno ielu. Bijušo tatāru būdu un mazo pagaidu namiņu vietā sāka būvēt izskatīgas akmens celtnes ar plašām telpām. Krimas dzeltenais akmens, izveidojies no jūras gliemežvākiem, deva labu materiālu, turpretī jumtus bieži vien nosedza ar dārgiem ārzemju kārniņiem. Ieceļotāji gādāja arī, lai mājas būtu gaišas un spodras un dzīvojamās telpas bagātīgi izrotātas. Jaunās igauņu dzīvojamās mājas Krima iepriecināja acis ne tikai ar baltajām ārsienām un iekštelpām, krāsotām grīdām, augstiem logiem, bet arī ar skulptūras veidojumiem, karnīzēm, griestu un grīdas gleznojumiem. Ko trešais gadu desmits šajā ziņā vēl atstāja nepadarītu, to paveica pāris turpmākie gadu desmiti. Protams, dzīvokļa iekārtojums, mēbeles un pārējā mājas iekārta saskanēja ar izdaiļotajām telpām, un tā dažs labs bijušais igauņu dūmu kambara un māla klona iemītnieks tagad sēdēja uz mīksta dīvāna, izstiepa kājas uz glītas grīdsegas un lika dēlam vai meitai laika kavēklim paspēlēt harmoniju vai klavieres, kamēr no lielā stāvspoguļa viņam pretī raudzījās veselīgs un omulīgs cilvēks, kurš pagājušajā rudenī pārdevis kviešus par trīs līdz četri tūkstoši rubļiem.

Ap dzīvojamām ēkām iestādīja gan lielākus, gan mazākus augļu dārzus, kas rotāja šos stepju ciematus un ieslēdza mājas zaļā aplocē. Igaunis, kurš dzimtenē pazina tikai ābolus un dažas ogu šķirnes, te no sava dārza kokiem un krūmiem ievāca saldos ķiršus, aprikozes, mandeles, firziķus un valriekstus.

Rūpēs par pašu iztiku, protams, neaizmirsa uzcelt arī sabiedriskas ēkas. Jaunatnes izglītošanai uzbūvēja skolas, dievam, lai tas svētītu labību, lūgšanu namus. Tās visas bija vairāk vai mazāk savam uzdevumam atbilstošas akmens ēkas. Par ķesteriem, skolotājiem aicināja izglītotus cilvēkus —no Baltijas.

Bijušie Igaunijas klaušu ļaudis, vaļinieki, kalpi, sevišķi viņu bērni un mazbērni, kapitālistiskās attīstības ceļā izveidojās par zemes īpašniekiem, kuru gada ienākumi sniedzās tūkstošos. Nodzītie, izmocītie, novārgušie vergi un šo vergu bērni kļuva par privātīpašniekiem, darba devējiem, kas tagad paši iedzīvojās bagātībās, izmantodami proletariāta darbaspēku. Viņu saimniecībās visus lielos un smagos darbus kopā ar nedaudzajiem pastāvīgajiem strādniekiem padarīja te ieklīdušie ukraiņu laukstrādnieki vai trūcīgie baltkrievu sīkzemnieki, kuriem reizē ar slaveno «brīvību» un mazo zemes gabaliņu cars iedāvināja arī mūžīgo badu. Tie bija ļaudis, kuriem, lai dzīvotu, bija pār maz, lai nomirtu — par daudz. Šie ļautiņi pavasarī kā odu bari ieradās Taurijas klajumos. Par gabalu maizes un dažiem grašiem viņi pārdeva savu vienīgo mantu — darbaspēku. Pircēji bija tie, kam bija izdevies iegūt īpašumā kādu daļu zemes — šās kopējās cilvēces mātes un barotājas zemes, kas pieder darbaļaudīm.

Protams, ne visiem igauņu ieceļotājiem veicās tik gludi kā tiem, kas īstajā laikā prata iegūt sev zemi no valsts vai iepirkt no privātajiem zemes īpašniekiem. Pēc turku kara nepārtraukti cēlās nomas maksa un pasliktinājās arī desmitās tiesas nosacījumi, tādēļ dažam labam igaunim neizdevās iekrāt nekā. Vairāki 1872. gadā aizbrauca uz Kaukāzu, kad Baltijā sākās izceļošana uz turieni. Citi emigrēja uz Ameriku, un starp tiem bija arī zemes īpašnieki.

Tādu igauņu ieceļotāju, kas Krimā nenodarbotos ar zemkopību, nebija daudz. Pie tiem, neskaitot dažus neprecētos, kas strādāja pilsētā, piederēja ari Tāvets Lelimuss un Adis Vikerpūrs.

Tāvets Lehmuss nostrādāja gadus trīs pie krievu meistara un tik tālu apguva amatu un arī krievu valodu, ka varēja uzsākt darbu pats «uz savu roku». Tāvets atvēra ratnieka darbnīcu Simferopolē. Iesācis ar mazumiņu, viņš vairākus gadus no vietas ar pāris mācekļiem un vienu zelli taisīja līnijdroškas, puskarietes un ratus, bet pēc tam pārcēlās uz Sevastopoli. Te viņam laimējās izdevīgi nopirkt darbnīcu, kas ar labu vārdu bija pastāvējusi jau ilgāku laiku. Tās līdzšinējais saimnieks, turīgs cilvēks, bija nolēmis aiziet atpūtā. Jau Simferopolē, kļuvis par darbnīcas saimnieku, Tāvets Lehmuss bija iekrājis mazu naudas summiņu. Būdams zellis, viņš, licis lietā visu cītību un veiklību, bija nopelnījis vienīgi tik daudz, lai varētu sagādāt ģimenei iztiku un apģērbu un pa vienam nopirkt dažus darba rīkus, kas varētu noderēt nākotnē. Ticis par darbnīcas saimnieku, viņš jau pirmajos pāris gados sakrāja tik daudz, ka varēja nolidzināt parādu Sēnepalu Andresam, kamēr skapī glabājās pirmie ietaupījumi vērtspapīru veidā. Pēc trim četriem gadiem jau radās iespēja nopirkt minēto ratnieka darbnīcu lielajā Krimas ostas pilsētā.

Lelimusu ģimene bija pēdējo septiņu gadu laikā pieaugusi par trim locekļiem, kas prasīja ēdienu un apģērbu, kaut arī šīs prasības sākumā izrādījās visai pieticīgas. Likās, ka dienvidzemes maigais, saulainais klimats bija labvēlīgi ietekmējis Tāveta un Anu laulību. Pēc ilga pārtraukuma, kāds bija sekojis kroplā Juku piedzimšanai, Anu ik pēc pāris gadiem sāka iepriecināt vīru ar jaunām kristībām. Pēc puikas sekoja meitene, pēc meitenes atkal puika, un visi bija veseli kā rutki, un visiem rokām un kājām desmit pirksti, kā pienākas. Tāda bagātība ar uzviju atlīdzināja pāris trūkstošos Juku pirksleļus. Likās, ka debesu tēva īgnums bija pārgājis un viņš bija aizmirsis arī

Lehmusu teva «garos nagus», kad tam, kā jau kapitālistam, vairs nevajadzēja tādā veidā sniegties pēc svešas mantas…

Ar dzeršanas kārumu meistars Lehmuss tika jo vieglāk galā, jo bagātāks viņš kļuva un jo apaļāks kļuva viņa labi paēdušais vēders. Viņš iegriezās traktierī tāpat kā citi meistari, iedzēra arī mājās kā visi citi cienījami pilsoņi, bet nepazuda vairs caurām naktīm un dienām krogos — tas vairs nebija vajadzīgs …

Liels bija Anu sirmās mātes izbrīns, ka dievs cilvēkiem, kas par viņu nelikās ne zinis, piešķir laimi un mantu. Jo vairāk znots pieņēma darbā zeļļu un mācekļu, jo lielāki auga viņa ienākumi, un viss bez lūgšanām, bez biežas iešanas baznīcā un pie dievgalda! Tas jau likās pavisam netaisni! Pat Anu, kuras dievbijība un dieva lūgšana večiņu agrāk tā bija iepriecinājusi, tagad dzīvoja «kā sivēns aizgaldā»: jo pilnīgāka un glītāka viņa kļuva, jo lepnākas drēbes pirka vīrs, jo gardāki bija ēdieni, ko cēla galdā, jo laicīgāks kļuva viņas prāts. Bet manta — tā auga augumā! Un viss bez dieva svētības!

Par šo brinumu Līza brīnījās vēl vairākus gadus, kamēr nāve viņu aicināja pie sevis. Kad viņai lika virsū zārka vāku, Līzas sejā vēl plaiksnījās izbrīns …

Ar Tenu Pēteru Madi Lehmusi sastapās tikai vienu pašu reizi — tad, kad Madis pirms aizceļošanas no Simferopoles uz Kaukāzu atnāca pie viņiem atvadīties. Madis, kā arvien, bija svētulīgs, salkans un ardievojās lik laipni un aizgrābjoši, it kā viņam būtu jāšķiras no brāļa vai māsas. Par viņa tālāko likteni Tāvets un Anu vairs neuzzināja nekā.

Arī Adis Vikerpūrs drīz apmainīja laukus pret pilsētu. Sakumā viņš vairākus gadus nodzīvoja Simferopolē un strādāja lielākajiem meistariem un gatavu apģērbu veikaliem. Pēc tam viņš ar mazu ietaupījumu kabatā apmetās Feodosijā, kur, sekodams drauga Lehmusa paraugam, atvēra darbnīcu. Kaut ari Adis nekļuva bagāts, kā Tāvets, taču, spriežot pēc vēstulēm, kādas viņš dažreiz rakstīja Tāvetam uz Sevastopoli, viņam klājās diezgan labi.

Lielu prieku Adim gadījās piedzīvot jau Simferopolē: «lielmāte» Eltse kuplināja mums labi zināmās «mamzeles» sabiedrību ar mazu kundzēnu — mazu Vikerpūriņu, par kuru laimīgais papus noteikti zinaja, ka viņš šo uzvārdu valkā ar pilnām tiesībām. Ada prieks bija tik liels, ka viņš tūlīt iesēdās ormani un ar divām pudelēm Krimas sarkanā vīna kabatā brauca pie Lehmusa paziņot par neparasto notikumu. Prieku papildināja arī lepnums. Vairākus mēnešus viņš staigāja, degunu gaisā izslējis, un, ja viņam uz ielas nāca pretī kāds pazīstams — igaunis vai krievs, ebrejs vai tatārs, viņš to apturēja un tūlīt novirzīja valodas uz savu sievu: viņa, redzi, esot pilnīgi piesaistīta pie mājas, jo barojot maziņo. Un kādu vēl — kad piedzimis puika, bijis vienpadsmit mārciņu—vienpadsmit bezmēna mārciņu smags! Un tad viņš ļāva sevi apbrīnot kā tēvu, kam piedzimis vienpadsmit mārciņu smags dēls.

Arī bijušai Pertlu saimniecei bija nākuši pasaulē smagi bērni, par ko Kugļos savā laikā daudz runāja, bet viņas smagākais puika svēris tikai desmit mārciņu. Žēl, tiešām žēl, ka tagad visi Kugļu cilvēki nevar uzzināt, ka Vikerpūra puika bijis par veselu mārciņu smagāks!

Kas attiecās uz Pertlu Jūlu, tad viņas auglība neapsīka ari Krimā. Pēc Villema nāves Jfila drīz izgāja pie otra vīra — un pie kā? Nu ne jau pie kāda cita kā pie Lejaspirts Teņa, kas taču tajā pašā laikā bija palicis bez savas Vijas. Abi atraitņi, kuru bērnu bagātību bija manāmi samazinājusi nāve, sagāja kopā aiz tīras līdzjūtības: vienai grūti bez vira, otram bez sievas, jo bērni vēl nebija nekādi palīgi saimniecībā, kaut gan vecākie jau spēja strādāt. Apprecēdamies viņi apvienoja arī mājas darbaspēku, un tagad tā lieta bija kartībā. Tenis tajā laikā nomaja Simferopoles tuvumā graudnieka vietu, no kurienes vēlāk pārgāja uz kādu ciemu pie Eipatorijas un tur kļuva nomnieks. Viņš bija viens no tiem ieceļotājiem, kam neizdevās iemantot ne valsts, ne muižas zemi. Viņam nelaimējās tikt pie turības. Iespējams, ka tas notika tāpēc, ka Jūlai, viņa citādi tik veiklajai un žiglajai sievai, daudz veselības un spēka atņēma dzemdības. Jo ak vai! Teni un Jūlu arī otrajā laulībā debesis bagātīgi svētīja ar bērnu pārpilnību.

Viens no Krimas izceļotāju vadošajiem darbiniekiem — Gustavs Maltss vēlāk atmeta laukkopību un, pārcēlies uz Simferopoli, kļuva par turīgu saimnieku. Tas nolika starp 1889. un 1897. gadu, kad labības kaitēkļi astoņus gadus pēc kārtas nodarīja lauksaimniekiem lielus zaudējumus. Pēc dažiem neveiksmīgiem gadiem Maltss izmisis pārdeva savu zemi Tarhanos un aizbrauca uz pilsētu, turpretī zemi Samrukā viņš, kā senāk, iznomāja citiem. Kad nelaime bija garām un lauki atkal deva krietnu ražu, Maltss nožēloja, ka pārdevis zemi, bet bija jau par vēlu.

Gustavs Maltss, kas dienvidu zemēs ieradās vēl savā jaunībā, piederēja pie tiem ieceļotājiem, kas, pārdzīvojis pasaules karu un Krievijas revolūciju, jutās vēl diezgan spēcīgs un mundrs sirmgalvis. Viņš aizgāja kapā tikai 1924. gadā, paņemdams līdzi apziņu, ka dzimtā Igaunija ir atbrīvojusies no pēdējām feodālisma paliekām.

36 . NODAĻA. juhans leinberks

Kad Maltsvets 1865. gadā atgriezās no Krimas Igaunijā, muižnieku dusmas uz viņu bija paguvušas norimt, tāpēc ka izceļošana bija apsīkusi. Bijušais «tautas musinātājs» varēja tagad dzīvot, kur gribēja, un muižnieki, kā arī viņu ielikteņi pašmāju iestādēs ļāva viņam pilnīgu pārvietošanās brīvību — jo vairāk tādēļ, ka Juliāns vairs nepievērsa sev uzmanību ar publisku uzstāšanos.

Sākumā viņš ilgāku laiku kopā ar sievu un jaunāko dēlu dzīvoja Paidē pie vecākā dēla — galdnieku meistara Gustava Leinberka. Tepat dzīvoja arī meita Jūla, vecākā no viņa bērniem. Viņa bija precējusies ar ratnieku Plingu. Maltsvets reizēm uz ilgu laiku aizceļoja no pilsētas un ciemojās te vienā, te otrā novadā pie senajiem paziņām, kas bija palikuši dzimtenē. Savas agrākās klaidoņa gaitas, no kurām, liekas, viņš nevarēja atradināties, Maltsvets atsāka daudz vēlāk, kad 80 gadu vecumā nomira viņa sieva Marija un jaunākais dēls Johaness. Tas arī mācījās par galdnieku un bija kļuvis pilngadīgs. Maltsveta precētā meita, kas kopā ar vīru bija pārcēlusies uz Lugu, Pēterburgas guberņā, nomira dažus gadus pirms mātes nāves.

Tagad vecajam Maltsvetam iestājās īsts ceļošanas un pārkravāšanās laikmets. Nekur viņš nepalika ilgi uz vietas. Te viņš dzīvoja Kolgas piekrastē, te kādā Jervamā draudzē. Viņš ne vien pārcēlās no pagasta uz pagastu, no ciema uz ciemu, bet arī no ģimenes uz ģimeni. Kā jau pārticis vīrs, kurš no saviem ietaupījumiem varēja izlikt, viņš nekļuva nevienam par nastu. Tieši otrādi, vecais vīrs ar patīkamo valodu, jautrajiem jokiem un priecīgo prātu, kam par iemeslu bija viņa bezrūpīgā dzīve un labā veselība, likās gaidīts viesis katrā ģimenē. Kaut gan bijušais pravietis centās paturēt labā atmiņā savu pagātni un labprāt runāja par ticības jautājumiem, taču viņš vairs neno darbojās ar dvēseļu atgriešanu uz patiesības ceļa. Ģimenēs, kur Maltsvets viesojās, viņš kārtīgi lasīja bībeli katru rītu, katru vakaru un noturēja mazu lūgšanu katrā ēdienu reizē. Viņš bieži ar vienu vai otru apmainījās domām par ticības problēmām un svētajiem rakstiem, tas vienmēr nolika šauros mājas apstākļos vai sarunā ar kādu paziņu, aizstāvēja, ja vajadzēja, savus uzskatus un iztulkojumus — un tas arī bija viss. Maltsvets tik tālu atturējās no valdošās baznīcas, ka negāja ne pie dievgalda, ne arī uz svētdienas dievkalpojumiem. Viņš pats sev piešķīra «dieva žēlastību» un arī citādi bija pats savas «dvēseles gans». Tomēr citiem cilvēkiem viņš neliedza ne apmeklēt baznīcu, ne iet pie dievgalda, kā arī ļāva tiem, kas ticēja viņa dievišķam aicinājumam — jo tādi vēl šur tur dzīvoja, — baudīt pie viņa «sakramentu», taču to darīt nevienam neuzspieda. Pret mācītājiem viņš vēl arvien izturējās ar naidu un nicināšanu.

Paša ierosināto un vadīto izceļošanas kustību uz Krimu viņš nepavisam neuzskatīja par neizdevušos, kaut gan apmešanās vietu, ko bija izraudzījis, vairs necildināja par Ēdeni vai Kānānu. Viņam nebija iemesla atzīt izceļošanu par neveiksmi, jo ļaudis tomēr palika jaunajā dzimtenē un pirmajiem drūmajiem ziņojumiem ar laiku sekoja aizvien priecīgākas vēstis.

Savus trīs pēdējos dzīves gadus, no 1884. līdz 188G. gadam, sirmgalvis pavadīja Amblas apriņķī, sevišķi tā sauktajā «Prūnas. tuksnesī», sākumā viņš dzīvoja Hallirūnu mājās, tad īsu laiku Vilka krogā. Kongu un Pertlu ģimenēs. Par šo viņa dzīves posmu zināja pastāstīt kāds šejienes iedzīvotājs — Freimanis, kurš toreiz vēl bijis bērns. Viņš šos notikumus dzirdējis no sava tēva un citiem padzīvojušiem cilvēkiem, kuriem gadījies būt kopā ar Maltsvetu.

Antss Freimanis toreiz bijis nopircis pusi no Eplikumēperes mājām. Ēku celšanai pietrūcis naudas. Viņam ļoti vajadzējis vēl divdesmit piecus rubļus. Bet, tā kā visi kaimiņi arī bijuši māju pircēji, tad Freimanis ne no viena nav varējis aizņemties.

Beidzot Antsam ieteikuši griezties pie Vilka kroga «vaļinieka» Maltsveta. Tam vajagot būt naudai — varbūt aizdošot. Antss dodas uz Vilka krogu, kaut gan Maltsvets viņam un viņš Maltsvetam ir pilnīgi sveši. Un tiešām, bez lielas runāšanas Maltsvets aizdevis Antsam divdesmit piecus rubļus — uz goda vardu, bez galviniekiem, bez parādu zīmes!

Kopš tā laika abi kļuvuši labi paziņas un vēlāk gājuši viens pie otra aprunāties par laicīgām un garīgām būšanām.

Maltsveta dzīvotprieks dažreiz izpaudies tik nevaldāmi un tieši, ka viņš pilnīgi atmetis tiklab garīdznieka, kā arī veca cilvēka parasto cienīgumu; tādās reizēs viņš neatturējies pat no piparotiem un divdomīgiem jokiem.

Reiz vasarā, kādā sestdienas vakarā, sirmgalvis Nemes ģimenē kopā ar citiem iegājis pirtī. Pēc pirts vīri, arī no kaimiņu mājām, salasījušies mājas kambarī, kur Ņemu Prīdiks sācis viņiem griezt matus un dzīt bārdu. Arī Maltsvets baltu kreklu mugurā, baltastjiksēs sēdējis kambarī un gaidījis savu kārtu. Pēc matu apcirpšanas vecais apskatījis sevi spogulī, noglaudis matus, noglāstījis sirmo bārdu un iesmējies priecīgi-un līksmi. Tad viņš piepeši pievērsies citiem un teicis:

«Vai tad es neesmu atkal skaists un jauns puisis? Ej precībās kaut vai pie astoņpadsmit gadus vecas skuķes. Tas nekas, ka esmu sirms. Paskatieties, jaunieši, ko manas kājas vēl spēj!»

Viņš apkampis vienu no tuvāk stāvošajiem zemniekiem, un, kā sācis dancot, tā putekļi vien pagriezušies. Pats svilpis, klakšķinājis mēli, piecirtis kāju pie zemes un beidzot uzdziedājis kādu diezgan izlaidīgu dziesmiņu par dzīvo radību miesīgajiem priekiem pavasarī. Šo dziesmiņu viņš bija dziedājis arī šad tad agrāk.

Kad vīri pa jokam iebilduši, sak, vai tā nu esot pravieša cienīga dziesma un uzvešanās, viņš jautri atbildējis: «Gars no manis ir atstājies.» Taču tūdaļ minējis vairākus piemērus no blbeles, kā svētie vīri arī senajos laikos bijuši priecīgi ļaudis, jokojuši un dejojuši, turklāt vēl dievam par godu un ne jau tikai paši sev par prieku …

Dažreiz viņš jokojies, ka gribot precēties, un lūdzis, lai viņam atrodot kādu jaunu un labi skaistu līgavu — visas vecās viņš zinot pats. Dažreiz lielījies, ka līgavu esot jau atradis — drīz būšot kāzas. Taču joks palika tikai joks.

Maltsvets arī tagad ēda vienīgi graudu, sakņaugu un piena ēdienus un dzēra tīru ūdeni vai pienu. Gaļu viņš neēda, bet no

cūkgaļas novērsās ar riebumu kā ebrejs; viņš palika nesamie rināms degvīna, alus un tabakas ienaidnieks un deva ari citiem padomu atsacīties no nelāgajām dzirām. No šā viedokļa viņš palika savai pārliecībai uzticīgs līdz nāvei. Viņš bi ja pir mais īstais atturībnieks un atturības veicinātājs tautā.

Pāris reižu Maltsvets gāja pie dievgalda paša ielūgtu draugu klātbūtnē, tāpēc arī kļuva zināms, ka viņš vispār to darīja, jo tas parasti notika bez lieciniekiem.

Pirmo reizi Maltsvets sev sagatavoja svēto vakarēdienu kādā sestdienā Kongu pirtī, veļas siles galā, otrreiz svētdienā, Kongu smēdē, uz laktas bluķa. Uzskatīdams, ka ticīgais var lūgt dievu jebkurā vietā, ne jau tikai baznīcā, viņš uzmeklēja īpašu vietu vai apstākļus, kur sev pasniegt dievgalda sakramentu. Viņš paņēma riku rupjmaizes, kausu lira, auksta ūdens, svētīja tos ar parastajiem mācītāja svētības vārdiem un tad apēda maizi un uzdzēra ūdeni. Pirms un pēc svētās ceremonijas viņš lūdza dievu un lasīja bibeli un beidzot vērsās pie saviem draugiem apmēram ar šādiem vārdiem:

— Tik tiešām, kā jūs te redzat mani savā priekšā un esat redzējuši mani baudām Kristus miesu un asinis, es apliecinu dieva un jūsu priekšā, ka es, dieva izredzētais pravietis Jānis Otrais, tagad esmu tīrs un brīvs no visiem grēkiem un varu sagatavot ceļu tā kunga atnākšanai. Patiešām, es jums saku: pastarā diena ir tuvu; ar savām nemirstīgajām acīm es dabūšu redzēt Kristus otrās godības parādīšanos. Topiet skaidri un staigājiet man pakaļ — tiesas diena ir klāt, tā ir pie durvīm!

Vecītis pāris tuvāko draugu klātbūtnē it kā laika kavēklim vēl mēģināja notēlot pravieša lomu, taču tur nekas prātīgs vairs nesanāca. Viņam pašam bija jāatzīstas, ka draudze un mācekļi ir «izklīduši pa visu pasauli». Bet, Maltsvets piebilda sev par apmierinājumu, drīz pienākšot laiks, kad viņš tos atkal sapulcināšot un vedīšot tā kunga vaiga priekšā.

Tomēr apkaimē atradās vēl daži, uz kuriem atstāja iespaidu pārliecība, ar kādu viņš pareģoja pastaro dienu un pats savu nemirstību. Sie māņticīgie tikai pēc vecīša nāves saprata, cik bērnišķīgi un vientiesīgi bijuši.

Aizstāvēdamies pret tiem, kas šaubījās par viņa pareģojumiem vai arī mēģināja uzsākt strīdu, Maltsvets norādīja, ka visi pareģojumi esot uz mata piepildījušies. Piemēram, viņš kādreiz pasludinājis lielākas brīvības atnākšanu — tā esot jau klāt, pēršanas tiesības muižniekiem atņemtas. Viņš pareģojis, ka celšoties pravietis, kas izvedīšot ticīgos no «Ēģiptes verdzības». Pravietis — protams, pats Maltsvets — cēlies un aizvedis ticīgos uz Kānānu. Viņš paredzējis lielu asins izliešanu un daudz asaru — esot sācies turku karš un pārvērtis viņa vārdus par patiesību. Viņš zinājis iepriekš pat tās Tallinas bankas bankrotu, kur kādreiz bijusi noguldīta viņa nauda, un īstajā laikā izņēmis visu kapitālu.

Kādreiz vecītim uznāca ilgas pēc sava kaktiņa un mūrīša. Maltsvets bija lūdzis Mēperes Antsu uzbūvēt pie jaunās mājas viņam kambari, taču tas palika neizdarīts: vēlāk viņš nopietni domājis sākt celt māju «tuksnesī». Viņš pat izraudzījis vietu Vaigitu zemes robežās. Bet atnāca nāve un piešķīra vecītim pavisam citu mājas vietu.

Paciemojies pie draugiem Kolgas piekrastē, Maltsvets 188G. gada vasaras beigās atkal bija atgriezies dzimtajā novadā. Tad viņš galīgi norunājis ar draudzīgo Vaigitu mājas saimnieku un viņa znotu par vietu, kur jāceļ māja. Dažas dienas pēc tam aizelsies Vaigitās atskrien Pertlu saimnieks Tomass Vikats un uzsauc vecajam:

—    Maltsvets lūdz tevi atnākt pie viņa. Jau otro dienu guļ ratos rijā un nekustas. Laikam taisās mirt.

Aizgājis turpu, vecais Vaigits redz, ka Maltsvets guļ, izstiepies ratos, galvu atspiedis rokās. Viņš, liekas, ar nepacietību bija gaidījis draugu.

—    Atnesiet no istabaugšas manus svārkus! — lūdzas slimnieks.

To izdara.

—    Atārdi vaļā oderi šajā vietā!

Vaigits ārda. No starpoderes izbirst papīrnauda.

—    Ko tu atradi? — jautā Maltsvets.

Naudu.

—    Cik tās ir?

Vaigits saskaita naudu slimnieka acu priekšā un noliek uz cisām. Pertlu saime vēro no malas. Pavisam ir seši simtrubļu gabali un tuvu pie simt rubļiem sīknaudas.

—    Pareizi, — čukst slimnieks. — Ņem tagad šo naudu savās rokās, jo es mirstu. Pēc nāves aizved mani uz Paidi pie dēla un nodod tos sešus simtrubļu gabalus viņam. Bet par sīko naudu nopērc man zārku un salīgsti zirgus …

Viņš mēģina ko piebilst, un izklausās, it kā tā vēl nebūtu visa viņa nauda, bet klepus lēkme pārtrauc gurdeno balsi. Kad tā pāriet, viņš vēl stenēdams un vaidēdams izrunā dažus saraustītus vārdus:

— Mans ceļš … ir … nostaigāts! Dieva . .. ai, ai, ai! . ..

Vēl divi trīs nevarīgi elpas vilcieni, un vecā pravieša vairs nav.

Maltsvets un Juhans Leinberks — abi ir beiguši šās zemes gaitas …

Drīz vien visā apkārtnē uzzināja par viņa nāvi. Daži māņticīgie ļaudis tā nobijās, ka neuzdrošinājās iziet no istabas. Viņiem likās, ka pravieša nemirstīgā dvēsele tumsā klaiņo ap vientuļajām meža mājām.

Pāris dienu vēlāk vecais Vaigits un vēl divi citi zemnieki aizveda nelaiķi uz Paidi. Vispirms mājās noturēja īsu piemiņas lūgšanu, uz kuru Vaigits bija uzaicinājis ari nelaiķa draugus un paziņas un citus apkārtnes iedzīvotājus. Vaigits bija atradis nelaiķa kabatās vēl divdesmit piecus rubļus, ar ko sedza bēru mielasta izdevumus, jo īpašnieks nebija noteicis, kā šo naudu izlietot. Nākamajā dienā daudzi nelaiķa draugi lielu ceļa gabalu pavadīja līķratus. Paidcs tuvumā, pie Tiltgala kroga, divi vīri palika pie mirušā, kamēr Vaigits devās uz pilsētu paziņot dēlam par tēva nāvi. Drīz arī Paide sāka posties bērēm. Ieskanējās baznīcas zvani, un gājiens no Tiltgala sāka kustēties. Vietējais mācītājs noturēja apbedīšanas dievkalpojumu baznīcā, un tad šis reliģijas teātra piekusušais aktieris atrada mūžīgo mieru Paides kapsētā-

Zemes māte paņēma vēsajās skavās vīru, kurš bija mēģinājis savā veidā un pēc savas saprašanas cīnīties pret patvaļu, kas nomāca tautu. Viņš darīja to kā mācēdams, jo cilvēks, lidzīgs viņam, citādi neprata darīt.

SATURS

1.  Viņš nāk!

2.  Dieva zaimotājs

3.  Maltsvets -

4.  Sēkla

5.  Asni

6Augļi

7.  1858

8.  Dieva bērni

9.  Kugļos

10.  Gūstekne

11.  Atmaksa

.12. Gans un viņa ganāmpulks

13.  Saratova un Samara

14.  Dieviiķa atklāsme

15.  «Ēģipte»

16. Spitālīgais

17. Žēlsirdīgā masa un Jēzus līgava

18.  Glābējs

19.  l'ie ķeizara

20.  Ziema Kuģ|os

21.   Delegāta vēstule

22.  Baltais kuģis

23.  Delegāts pārnāk mājās

24.  Tautietis Jegors Antonovičs, viņa draugs Gavrila Ivanovičs un viņas majestāte Muļķība

25.  Pa ūdensceļiem uz Krimu •

26.  Tuvākais

13.  Un tomēr kustība vēršas plašumā!

14.  Albu asinspirts

15.  Kas notika pēc izrēķināšanās .

16.  Divi, kuriem sametās kauns

17.  Nabadzības karavāna

18.  Izdegušajās Kanānas stepēs .

19.  Aizkars krīt, un elki sabrūk

20.  Jaunajās zemēs

21.  Spēku pārbaude …. 30. Juhans Leinberks ….

Eduard Vilde PROHVET MALTSVET

Эдуард Вилде

пророк мАлтсвет

Латвийское государственное издательство

Художник Р. Тилберг

На латышском ячыке

Eduards Vilde PRAVIETIS MALTSVETS

Redaktors J. Zīgurs Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktore D. Pastare Korektore T. Vilsone Nodota salikšanai 1961. g. 21. novembrī Parakstīta iespiešanai 1962. g. 22. janvārī. Papīra formāts 60 X 847,«. 38 fiz. iespiedi. 38 uzsk. iespiedi. 35,26 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 27 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Nr. I4904/D1705. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā. Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 3496. S(ie) .

[1] selits — bijusi vietēja labības mēra vienība. 1 Tallinas selits bija 24 tenderi, 1 tenderis — 3 Tallinas vai 2 Rīgas pūri.

[2] v'esi, vett — igauniski «ūdens». (Red. piezīme.)

[3] ilir.schhauscn.

[4] brāļu draudzes diakons Igaunijā.

[5] vietējais brāļu draudzes galva.

[6] unikūla — miega ciems. vardu rotaļa.

[7] apmēram pusotra gada laika no 55.1 pagastiem spēja pārmērīt un pārcenot tikai 81.

[8]tuvāk par zemnieku nemieriem, to iemesliem un Tallinas zemnieku toreizējiem apstākļiem skat. E. Vilcies romānā «Mahtras karš».

[9]tuvāk e. vildes romānā «Anijas vīri».

[10] domāts, protams, romana sarakstīšanas laiks, 1904. un 1905. gads. (Red. piezīme.)

[11] 1853.—1850. gada krimas kara piemiņas krusls.

[12] ilarju novada apkaimē, Alaveres un Ravilas pagasta robežās, 18 verstis no Orgmetsas. apmēram 12 verstis no Madises baznīcas. Seit ir ari Orgmetsas pagasta pļavas: tik tālu bija jāiet zemniekam, lai sagādātu sev sienu.

[13] karls roberts jakobsons — ievērojams igauņu tautiskas atmodas laika darbinieks.

[14] naudas monēta. (Tulk. piezīme.)

Content

Vilde Eduards Pravietis Maltsvets

I DAĻA

1.NODAĻA VIŅŠ NAK!

2 . NODAĻA DIEVA ZAIMOTĀJS

3 .NODAĻA. MALTSVETS

4 .NODAĻA. sĒkla

5.NODAĻA.ASNI

6.NODAĻA. AUGĻI

7.NODAĻA. 1858.

II DAĻA

8.NODAĻA. DIEVA BĒRNI

9. NODAĻA. KUGĻOS

10. NODAĻA. GŪSTEKNE

11. NODAĻA. ATMAKSA

12. NODAĻA. GANS UN VIŅA GANĀMPULKS

13. NODAĻA. SARATOVA UN SAMARA

14. NODAĻA. DIEVIŠĶĀ ATKLĀSME

16. NODAĻA. SPITĀLĪGAIS

17. NODAĻA. ŽĒLSIRDĪGA MASA UN JĒZUS LĪGAVA

18. NODAĻA. GLĀBĒJS

19. NODAĻA. PIE ĶEIZARA

20. NODAĻA. ZIEMA KUGĻOS

21. NODAĻA. DELEGĀTA VĒSTULE

22. NODAĻA. BALTAIS KUĢIS

III DAĻA

23. NODAĻA. DELEGĀTS PĀRNĀK MĀJĀS

24. NODAĻA. TAUTIETIS JEGORS ANTONOVlCS, VIŅA DRAUGS GAVRILA IVANOVICS UN VIŅAS MAJESTĀTE MUĻĶĪBA

25. NODAĻA. PA ŪDENSCEĻIEM UZ KRIMU

26. NODAĻA. TUVĀKAIS

27. NODAĻA. UN TOMĒR KUSTĪBA VĒRŠAS PLAŠUMA!

28. NODAĻA. ALBU ASINSPIRTS

29. NODAĻA. KAS NOTIKA PEC IZRĒĶINĀŠANĀS

30 .NODAĻA. divi, kuriem sametĀs KAUNS

31 . NODAĻA. nabadzĪbas KARAVĀNA

32 . NODAĻA. izdeguŠajĀs KĀNĀNAS STEPĒS

33 . NODAĻA. aizkars krĪt, un elki sabrŪk

34 . NODAĻA. jaunajĀs zemĒs

35 ,NODAĻA. spĒku pĀrbaude

36 . NODAĻA. juhans leinberks

SATURS